Mimmi Lähteenoja
Maria Wilhelmiina (Mimmi) Lähteenoja (alkuaan "Mirjami o.s. Puls" vuoteen 1889); 27. elokuuta 1865 Helsinki – 20. lokakuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki pitkän uran Suomen Kansallisteatterissa ja tuli tunnetuksi eritoten niin sanottujen akkaroolien tulkitsijana. Häntä pidettiin erinomaisena koomillisten roolien näyttelijänä. Hän oli myös yksi Kansallisteatterin monista slaavilaisen tyylin taitajista. Lähteenojalle olivat ominaisia puhtaat tyyppitutkielmat.
Lähteenoja aloitti taiteellisen uransa seuranäyttämöillä ja August Aspegrenin seurueessa. Hän siirtyi Suomalaiseen Teatteriin (myöhemmin Suomen Kansallisteatteri) vuonna 1892, oli siellä uransa loppuun ja kuului teatterin voimahahmoihin. Hänen näyttämötaitteellisiin tulkintoihinsa lukeutuivat muun muassa roolit teoksissa "Siunauksen toivo", "Oppineet naiset" ja leskirouvan osa Vilhelm Kragin komediassa "Baldevinin häät". Kaarlo Enqvist-Atran näytelmässä "Kunnian vuoksi" Lähteenojalla oli vanha rouva Reuterfeltin osa. Hänen rooliaan Maria Jotunin "Vanhassa kodissa" on luonnehdittu mestariteokseksi. Merkittävä taiteellinen voitto Lähteenojalle oli Miina Salokannel Maria Jotunin komediassa "Miehen kylkiluu" (ensi-ilta huhtikuussa 1914).
Jotunin "Savu-uhrissa" Lähteenoja näytteli Hilda Mustikkamaata. Ilmari Räsänen arvioi: "Nti Lähteenoja loi elävän kuvan Hilda Mustikkamaasta. Hänellä oli useita vallan suurenmoisesti lausuttuja vuorosanoja, käheä ääni ja hyvä naamioitus, kaikki olivat omiaan kuvaamaan sitä puoleksi naurettavaa, puoleksi traagillista olentoa, jollainen Hilda Mustikkamaa on". Edelleen Lähteenojan taiteellisiin täysosumiin kuului Anen rooli tanskalaisen Otto Benzonin näytelmässä "Kevät ja syksy" (syksy 1916). Siinä hän sai tilaisuuden näyttää "koko harvinaisen taitonsa". Uuden Suomettaren V. Tarkiainen ylisti suoritusta "juurta jaksaen tutkituksi", ehyeksi ja hurmaavaksi.
Kaikkiaan Lähteenojan alaa on pidetty liian suppeana; hänellä olisi riittänyt kykyjä myös muihin kuin koomisten vanhojenpiikojen ja mamsellien rooleihin. Häntä on luonnehdittu jopa lahjakkaimmaksi suomalaiseksi näyttelijäksi Ida Aalbergin jälkeen. Rafael Koskimies: "Sikäli tässä korkeassa tunnustuksessa tietenkin on perää, että neiti Lähteenojan koko luomistapa ja olemus ilmensivät erinomaista aitoutta, niin naulankantaan osuvaa tyypin luonnehtimiskykyä, että se läheni ihmettä." Lähteenoja oli eräänlainen outo lintu, se naispuolinen humoristi, jollaisia suomalaisessa teatterimaailmassa hyvin harvoin syntyy.
Lähteenoja näytteli useissa suomalaisissa mykkäelokuvissa, joista monet ovat kadonneet. Valkokangasuransa hän aloitti Husson roolilla Minna Canthin romaaniin perustuvassa "Anna-Liisassa" vuonna 1911. Elokuvaa ei esitetty julkisuudessa, sillä sen negatiivit vaurioituivat jo säilytysvaiheessa. "Ollin oppivuodet" vuodelta 1920 on vanhin säilynyt elokuva, jossa Lähteenojalla on rooli. Vuoden 1922 "Anna-Liisa" -filmatisoinnissa Lähteenoja oli edelleen Hussona. "Pohjalaisia"-elokuvassa hänellä oli Kaisan osa, jota hän oli tulkinnut myös teatterissa. Äänielokuvassa "Olenko minä tullut haaremiin" Lähteenoja näytteli Manta Mäkistä.
Yhdessä Aapo Pihlajamäen kanssa Lähteenoja lahjoitti 1920-luvulla alkupääoman näyttelijöiden eläkerahastolle.