Jörn Donner
Jörn Johan Donner (s. 5. helmikuuta 1933 Helsinki) on ruotsinkielinen suomalainen kirjailija, elokuvaohjaaja, kansanedustaja sekä entinen Euroopan parlamentin jäsen ja diplomaatti.
Kulttuurisena moniottelijana tunnettu Donner julkaisi esikoiskirjansa jo 18-vuotiaana, ohjasi ensimmäisen lyhytelokuvansa 21-vuotiaana, perusti Suomen elokuva-arkistoa 24-vuotiaana, pääsi Pohjolan suurimman päivälehden Dagens Nyheterin elokuvakriitikoksi 27-vuotiaana ja palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla parhaasta esikoisohjauksesta 30-vuotiaana. Hän on ainoa suomalainen, joka on noutanut Oscar-palkinnon.
Suomen pääkonsulina Los Angelesissa Donner palveli vuosina 1995–1996. Kansanedustajana (Ruotsalainen kansanpuolue) hän oli 1987–1995, 2007 ja 2013–2015 sekä Euroopan parlamentin jäsenenä (Sosialidemokraattinen Puolue) 1996–1999.
Tasavallan presidentti myönsi Donnerille professorin arvonimen vuonna 2003.
Jörn Donner on tunnetun Donnerien kulttuuri- ja taloussuvun jäsen. Hänen isänsä Kai Donner oli suomalaisuusaktivisti ja suomalais-ugrilaisen kielitieteen tutkija. Donnerin äiti oli Margareta ”Greta” von Bonsdorff. Hänen veljiään ovat eläintieteen professori Kai Otto Donner ja geologian professori Joakim Donner.
Donner toimi kansanedustajana (RKP) 1987–1995 ja 2007 sekä 2013–2015 sekä Euroopan parlamentin jäsenenä (SDP) 1996–1999. Helsingin kaupunginvaltuustoon hänet valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1968 kunnallisvaaleissa SKDL:n edustajana. Donner luopui valtuustopaikastaan 1976, mutta palasi kaksi kautta myöhemmin vuoden 1984 kunnallisvaaleissa valtuustoon RKP:n edustajana. Donner istui valtuustossa jälleen kaksi kautta vuoteen 1992, jolloin hän ei asettunut enää ehdolle. Tammisaaren valtuustoon Donner valittiin vuoden 2000 kunnallisvaaleissa sitoutumattomien riveistä. Tammisaaren kunnallispolitiikassa Donner vaikutti muun muassa kaupunginhallituksessa vuoteen 2003, jolloin hän muutti takaisin Helsinkiin. Helsingin kaupunginvaltuustoon Donner nousi jo kolmannen kerran vuoden 2004 kunnallisvaaleissa, nyt SDP:n edustajana. Donner toimi mm. kulttuuri- ja kirjastolautakunnan puheenjohtajana vuoteen 2008, jolloin hän ei ollut enää ehdolla vaaleissa.
Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa Donner valittiin eduskunnan varasijalle sitoutumattomana RKP:n ehdokkaana. Pian sen jälkeen hän kuitenkin liittyi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen. Donner nousi uudelleen eduskuntaan Eva Biaudet’n siirtyessä kansainvälisiin tehtäviin vuoden 2007 alussa. Noustessaan varasijalta eduskuntaan Donner erosi SDP:n jäsenyydestä voidakseen liittyä RKP:n eduskuntaryhmään. Kevään 2007 eduskuntavaaleissa Donner ei enää ollut ehdolla, joten hänen toinen visiittinsä eduskuntaan jäi muutaman kuukauden mittaiseksi.
Donner asettui ehdolle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa sitoutumattomana RKP:n listalle Helsingissä. Tärkeimpänä syynä ehdokkuuteensa Donner ilmoitti perussuomalaisten kannatuksen nousun. Perussuomalaisille on luotava hänen mukaansa ”enemmän vastavoimia”. Donner jäi kuitenkin varasijalle, kun Astrid Thors ohitti hänet 129 äänellä ja sai RKP:n ainoan paikan kyseisestä vaalipiiristä.
Donner nousi jälleen varapaikalta eduskuntaan syyskuussa 2013, kun Astrid Thors astui uuteen virkaan Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön Etyjin vähemmistövaltuutetuksi, ja vuoden 2014 valtiopäivien avajaisissa 81-vuotias Donner saikin toimia eduskunnan ikäpuhemiehenä.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Donner tuki kokoomuksen Sauli Niinistöä. Donner oli RKP:n sitoutumattomana ehdokkaana vuoden 2014 eurovaaleissa.Donner oli sitoutumattomana RKP:n ehdokkaana vuoden 2017 kuntavaaleissa Helsingistä . Hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon 980 äänellä. Samalla hänestä tuli koko Suomen vanhin kunnanvaltuutettu.
Donner on yksi Suomen elokuva-arkiston perustajajäsenistä. Hän on ohjannut elokuvia myös itse. "Aamua kaupungissa" (1954) oli taiteellinen kokeilu. Ohjaajanuransa hän aloitti Ruotsissa, mutta siirtyi sieltä muutaman elokuvan jälkeen Suomeen ja teki rohkean, eroottissävytteisen elokuvan "Mustaa valkoisella" (1968), jota useassa suhteessa on pidetty hänen parhaimpanaan. Tämän jälkeen rohkeiden seksielokuvien sarja jatkui elokuvilla "Sixtynine 69" (1969), "Naisenkuvia" (1970) ja "Hellyys" (1972). Donner on tehnyt myös vakavampia elokuvia, muiden muassa bergmanilais-antonionilaisvaikutteisen elokuvan "Anna" (1970), joka on uuden aallon piirteitä sisältävä tutkielma keski-ikää lähestyvän naisen tyhjyyden tunnoista. Siinä pääosaa näytteli yksi Ingmar Bergmanin vakionäyttelijöistä, Harriet Andersson. Viimeiset pitkät näytelmäelokuvansa 1900-luvulla Donner teki jälleen ruotsiksi. "Miestä ei voi raiskata" ("Män kan inte våldtas") vuodelta 1978 oli feministinen trilleri Märta Tikkasen samannimisestä, omintakeisesta kirjasta. "Dirty Story" (1984) perustuu Donnerin omaan romaaniin "Gabriels dag". Siinäkin pääosassa nähtiin Bergmanin luottonäyttelijä Erland Josephson. Donner on laatinut itse käsikirjoitukset jokaiseen elokuvaansa.
Pitkähkön tauon jälkeen vuonna 2009 valmistui Donnerin ohjaama suomenkielinen historiallinen draama "Kuulustelu", joka kertoo jatkosodan desantista Kerttu Nuortevasta.
Donner on ainoa Oscar-palkinnon voittanut suomalainen. Hän vastaanotti "Fanny ja Alexander" -elokuvan parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon Ingmar Bergmanin puolesta tuottajana vuonna 1984. Donner järjesti Bergmanille rahoituksen tähän elokuvaan. Hän on sanonut, että "Fannya ja Alexanderia" ei olisi tehty ilman häntä.
Donner toimi Suomen elokuvasäätiön hallituksen puheenjohtajana 1981–1983, 1986–1989 ja 1991–1995 sekä Svenska Filminstitutetin toimitusjohtajana 1978–1982.
Donner yritti saada Aleksandr Solženitsynin romaaniin perustuvaa Casper Wreden elokuvaa "Ivan Denisovitshin päivä" esitettäväksi Suomeen, mutta Valtion elokuvatarkastamo kielsi sen esittämisen. Päätöksen vahvisti Donnerin valituksen jälkeen korkein hallinto-oikeus vuonna 1972. Päätös syntyi äänestyksen 5–4 tuloksena 28. helmikuuta 1972, ja se säilyi muuttumattomana valituksessa sekä Korkeimman hallinto-oikeuden päätöksessä. Elokuva esitettiin Ruotsin televisiossa vuosina 1972 ja 1974, mutta Suomessa vasta vuonna 1996.
Donner oli alle 20-vuotias aloittaessaan kirjallisen tuotantonsa novellikokoelmalla "Välsignade liv" (1951). Hän on julkaissut runsaan viidenkymmenen vuoden aikana kymmeniä teoksia. Ansiokas on esimerkiksi Ingmar Bergmanin elokuvatuotantoa analysoiva "Djävulens ansikte" (1962; suomeksi "Paholaisen kasvot", suom. Juha Virkkunen, 1967). Donnerin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu myös "Nya boken om vårt land" (1967; suom. Uusi maammekirja). Viime teoksissaan Donner on pohtinut paljon omaa elämänhistoriaansa, muun muassa teoksessa "Varför finns jag till" (1998; suomeksi "Miksi olen", suom. Veijo Kiuru, 1998). Silti nopeaan, keskimäärin kaksi kirjaa vuodessa tahtiin on lukeutunut myös Anders-sarjaan kuulumattomia uusia romaaneja. Donner on osallistunut myös keskustelukirjojen elvytykseen muun muassa myyntimenestykseksi nousseella kirjallaan John Vikströmin kanssa – sen sijaan Stefan Lindforsin kanssa tehty uusinta ei kantanut.
Mittavin Donnerin suoritus kirjallisuuden alalla on romaanisarja Andersin suvun tarinasta. Se käsittelee suomalaista suuryritysmaailmaa ja suomenruotsalaista yläluokkaa 1930-luvun lopusta vuoteen 2000. Sarjassa on ilmestynyt kaikkiaan kymmenen osaa, ellei kokonaisuuteen lasketa mukaan eräitä siihen myöhemmin liitettyjä romaaneja, joitten sidos tarinaan on löyhä. Sarjan kolmesta päähenkilöstä Jacob Anders edustaa eräänlaista Donnerin alter egoa. Sarjan kuudes osa "Isä ja poika" toi Donnerille Finlandia-palkinnon vuonna 1985. Donnerille myönnettiin myös Ruotsin akatemian Suomi-palkinto vuonna 2004. Donner julkaisi elokuussa 2009 muistelmateoksen Ingmar Bergmanista.
Donner suoritti siviilipalveluksen aikana (1959–1961), jolloin se vielä oli Suomessa hyvin harvinaista eikä yleisesti hyväksyttyä. Siviilipalveluspaikkana oli Porin yleinen sairaala. Hän kirjoitti palvelusaikansa kokemuksista vuonna 1961 suomeksi julkaistun kirjan "Terveenä sairaalassa".
Donnerilta löydettiin loppuvuonna 2006 keuhkoista syöpäkasvain, joka poistettiin. Ennen keuhkosyöpään sairastumista hän oli toipunut eturauhassyövästä.
Donner asuu Helsingin Kruununhaassa. Hän on ollut naimisissa kolme kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli kirjailija Inga-Britt Wik (aviossa 1954–1962), toinen vaimo oli Jeannette Bonnier (aviossa 1974–1988). Hänen nykyinen vaimonsa on Bitte Westerlund vuodesta 1995.
Donnerilla on kuusi lasta: Johan (s. 1955), Jakob (s. 1959), Susanna (1981–2017) jonka äiti on Meri Vennamo, Otto (s. 1981), Daniel (s. 1988) ja Rudolf Rafael (s. 1990).
Ensimmäisen avioliiton Wikin kanssa päätyttyä hänen välinsä siitä syntyneisiin lapsiin Johaniin ja Jacobiin katkesivat. Myöhemmin syntyneisiin Susannaan ja Ottoon hän piti yhteyttä vain satunnaisesti, koska hän ei elänyt lasten kanssa samassa perheessä. Omien sanojensa mukaan hän on oikeasti huolehtinut vain kahdesta nykyisen vaimonsa Westerlundin kanssa saadusta lapsesta Danielista ja Rudolfista.
1960-luvulla Donnerilla oli suhde Harriet Anderssonin kanssa. Andersson on kuvannut suhdetta yhdeksi harvoista onnellisista rakkaussuhteistaan ja elämänsä parhaaksi ajaksi.