hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Georg von Küchler
Georg Karl Friedrich Wilhelm von Küchler (30. toukokuuta 1881 Philippsruhen linna, Hanau – 25. toukokuuta 1968 Garmisch-Partenkirchen) oli saksalainen sotamarsalkka toisen maailmansodan aikana.
Opiskeltuaan kadettikoulussa Küchler värväytyi armeijaan vuonna 1900. Hän kävi sotakorkeakoulua 1910–1913 ja valmistuttuaan siirtyi yleisesikuntaupseeriksi Berliiniin. Ensimmäisen maailmansodan alussa Küchler komensi tykkipatteria rintamalla ja tammikuusta 1915 hän toimi esikuntaupseerin tehtävissä. Sodan jälkeen hän jäi armeijaan ja osallistui vapaajoukkojen ("Freikorps") toimintaan taistellen kommunisteja vastaan Puolassa vuonna 1919. Sotien välisen ajan Küchler toimi pääosin armeijan opetus- ja koulutustehtävissä. Hän tuki Adolf Hitleriä ja Saksan kansallissosialistista työväenpuoluetta muun muassa Blomberg–Fritsch-kriisin aikana.
Toinen maailmansota alkoi 1. syyskuuta 1939, kun Saksa hyökkäsi Puolaan. Küchler komensi operaatiossa Saksan 3. armeijaa, joka valtasi Danzigin alueen. Hän joutui huonoihin väleihin SS:n kanssa rangaistuaan sotarikoksiin osallistuneita SS-miehiä. Saksan hyökättyä Ranskaan keväällä 1940 Küchler komensi Saksan 18. armeijaa, joka valtasi Hollannin, siirtyi Belgiaan ja vallaten Antwerpenin ja edelleen pohjois-Ranskaan saartamaan liittoutuneiden joukkoja Dunkerqueen. Onnistuneen operaation jälkeen Küchler ylennettiin kenraalieverstiksi.
Heinäkuussa 1941 Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon. Küchler sai pohjoisen armeijaryhmän komennon tammikuussa 1942, kun sotamarsalkka Wilhelm von Leeb erotettiin tehtävästään. Hitler piti natsimyönteistä Küchleriä poliittisesti sopivana ja toivoi tämän kykenevän valtaamaan Leningradin. Hitler ylensi Küchlerin sotamarsalkaksi kesäkuussa 1942, vaikka tämä ei ollut kyennyt päätehtäväänsä. Tammikuussa 1944 puna-armeija onnistui purkamaan Leningradin saarron ja saartamaan puolestaan Küchlerin armeijaryhmän. Pelastaakseen joukkonsa Küchler vaati lupaa vetäytymiseen, mutta sen sijaan Hitler erotti hänet. Hän pysyi Führer-reservissä sodan loppuun asti eikä saanut uusia komentajuuksia.
Carl Goerdeler yritti värvätä hänet mukaan heinäkuun 20. päivän salaliittoon. Küchler kieltäytyi, vaikka olikin menettänyt uskonsa Hitleriä ja natsihallintoa kohtaan.
Yhdysvaltalaiset joukot vangitsivat Küchlerin 8. toukokuuta 1945. Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynneissä häntä syytettiin sotarikoksista ja rikoksista ihmiskuntaa vastaan, ja hänet tuomittiin 20 vuodeksi vankilaan. Tuomio lyhennettiin 12 vuoden mittaiseksi vuonna 1951, mutta hänet päästettiin vapaaksi jo helmikuussa 1953.
Delgo (elokuva)
Delgo on yhdysvaltalainen tietokoneella tehty animaatioelokuva vuodelta 2008. Sen ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 12. joulukuuta. Elokuva on itsenäisen atlantalaisen Fathom Studiosin ensimmäinen tuotanto, jonka tekeminen aloitettiin jo vuonna 1999.
Elokuva on saanut osakseen poikkeuksellisen voimakasta kritiikkiä, arvostelijoiden tuomio on ollut murskaava. Ensi-iltaviikonloppuna elokuvaa esitettiin Yhdysvalloissa yli 2 000 teatterissa, mutta sen lipputulot jäivät eri lähteiden mukaan reilusti alle miljoonan dollarin. Ensi-iltanaan elokuva tuotti ainoastaan 89 dollaria teatteria kohden.
Annie-gaala 2000
Annie-gaala 2000 oli 28. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain ASIFA-Hollywood jakoi vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1999 parhaille animaatioille. Gaala järjestettiin 11. marraskuuta 2000 Alex-teatterissa Glendalessassa, Kaliforniassa, jossa isäntänä toimivat Rob Paulsen ja Maurice LaMarche.
Pääluokkien ehdokkaat ja voittajat (lihavoituna):
Punainen virta
Punainen virta on Howard Hawksin ohjaama yhdysvaltalainen lännenelokuvan klassikko vuodelta 1948. Se oli Broadwaylta Hollywoodiin siirtyneen Montgomery Cliftin ensimmäinen elokuva. Toista pääosaa näytteli lännenelokuvien konkari John Wayne.
"Punainen virta" kertoo suuresta karjanajosta Texasista Kansasiin asti. Päähenkilöinä on karjanajon suunnitellut vanha karjatilallinen Tom Dunson (John Wayne) ja hänen aikuinen adoptiopoikansa Matthew (Montgomery Clift).
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti kokoon luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja "Punainen virta" pääsi mukaan kahdeksalla äänellä.
"Punainen virta" valittiin vuonna 1990 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Oscar-ehdokkuudet:
Jane Porter
Jane Porter on kuvitteellinen amerikkalaissyntyinen nainen Edgar Rice Burroughsin Tarzan-kirjoissa. Jane on Tarzanin elämän ainoa todellinen rakkaus. Johnny Weissmullerin (Tarzan) ja Maureen O’Sullivanin (Jane Parker) kuudessa yhteisessä Tarzan-elokuvassa (1932–1942) Jane Porterin roolihenkilön nimi oli vaihtunut Jane Parkeriksi, joka oli britti.
Jane tulee kuvaan mukaan jo ensimmäisessä kirjassa: hän kuuluu isänsä seurueeseen, joka tulee Afrikkaan aarteen etsintään. Vuokratun laivan miehistö tekee kaksikin kapinaa ja jättää heidät rannalle aseettomina.
Retkikuntaan kuuluu myös Greystoke-suvun jäsen William Cecil Clayton. Hän tunnistaa yksinäisestä viidakkomajasta löytyvät kahden ihmisen jäänteet: kadonneeksi luultu suvun sinettisormus kertoo että lattialla makaava luuranko kuuluu edelliselle lordille, John Clayton III:lle, jonka luultiin hukkuneen haaksirikossa, ja vuoteessa oleva naisen luuranko on kauneudestaan kuulu lady Alice (omaa sukua Rutherford). Kehdossa makaa pienen lapsen luuranko. Luut haudataan ja papiksi vihitty Janen isä siunaa haudan. Pappia ja hänen ystäväänsä antropologi Philanderia kyllä kummastuttaa se, että vauvan luuranko näytti kuuluvan ihmisapinalle eikä suinkaan ihmiselle, mutta he unohtavat sen joksikin aikaa.
Tarzan seuraa puusta retkikunnan vaiheita ja auttaa näitä. Myöhemmin hän pelastaa ranskalaisen meriupseerin luutnantti Paul d' Arnotin M'Bongan ihmissyöjäkylän kidutuspaalusta ja hoitaa miehen terveeksi. Luutnantti opettaa hänelle ranskaa ja vie Tarzanin pois viidakosta.
Tarzan tapaa Janen Lontoossa ja auttaa tätä pääsemään vapaaksi inhottavasta kiristäjästä. d’Arnot otattaa Tarzanilta sormenjäljet, koska Janen isä professori Porter löysi viidakkomajasta kuolleen lordin päiväkirjan, johon ylpeä isä oli kirjoittanut omistuksen poikavauvansa musteisten sormenjälkien päälle.
Lopulta d'Arnotin sähke kertoo, että Tarzan on kuin onkin lordin arvon perillinen – mutta koska viidakkomies rakastaa Janea ja luulee että tämä rakastaa William Cecil Claytonia, hän hylkää sähkeen lattialle ja kiistää perintöoikeutensa. Moninaisten vaiheiden jälkeen Tarzan tunnustaa kaiken Janelle Afrikassa isänsä majassa, juuri menehtyneen William Cecilin ruumiin ääressä.
Morsiamen isä vihkii heidät ja yllättäen toisenkin pariskunnan – Janen ystävättären Hazel Strongin ja lordi Tenningtonin – majan edessä viidakkoaukiolla, ja he lähtevät Englantiin uuteen elämään.
Myöhemmin Jane kokee monia vaiheita ensin orjarosvojen (kirjassa "Tarzan ja Oparin aarteet") ja sitten ensimmäisen maailmansodan aikana saksalaisten vankina ("Talttumaton Tarzan"). Kummallakin kerralla Tarzan pelastaa hänet – jälkimmäisellä jopa valtavan suoalueen eristämästä Pal-ul-donin muinaisalueesta, jossa asuvat mustat ja valkoiset apinaihmiset antavat hänelle kunnianimen "Tarzan-jad-Guru" eli Kauhea Tarzan.
Loppuun asti Jane on Tarzanin elämän keskipiste.
Äkkiä viime kesänä
Äkkiä viime kesänä ("Suddenly Last Summer") on yhdysvaltalainen Joseph L. Mankiewiczin ohjaama draamaelokuva, joka perustuu Tennessee Williamsin samannimiseen näytelmään. Se kertoo nuoresta miehestä, joka kuolee epäselvissä oloissa matkallaan Euroopassa. Nuorukaisen äiti (Katharine Hepburn) haluaa, että mukana matkalla olleelle serkulle (Elizabeth Taylor) tehdään lobotomia, koska tämä on menettänyt järkensä nähtyään serkkunsa kuolevan. Lääkäri (Montgomery Clift) ei suostu tekemään leikkausta, vaan alkaa tutkia nuorukaisen kuolemaa.
Sekä Taylor että Hepburn olivat osistaan Oscar-ehdokkaina.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Mike Judge
Michael Craig ”Mike” Judge (s. 17. lokakuuta 1962 Guayaquil, Ecuador) on ecuadorilais-yhdysvaltalainen animaattori, käsikirjoittaja, animaatio-ohjaaja, Emmy-palkittu tuottaja ja ääninäyttelijä, joka tunnetaan parhaiten luomistaan animaatiosarjoista Beavis ja Butt-head sekä Kukkulan kuningas. Hän on myös ohjannut ja käsikirjoittanut elokuvat "Beavis and Butt-Head Do America" (1996), "Konttorirotat" (1999), "Idioluutio" (2006) ja "Extract" (2009).
Judge syntyi Ecuadorissa, mutta kasvoi Albuquerquessa, New Mexicossa, jossa hän kävi St. Pius X High Schoolia. Judgen isä Jim Judge oli antropologi ja äiti Margaret Blue opettaja, sekä kirjastonhoitaja. Judge valmistui Kalifornian yliopistosta San Diegossa vuonna 1985.
Judge asuu Austinissa, Teksasissa.
Wehrmachtin komentajareservi
Wehrmachtin komentajareservi () oli vuonna 1939 perustettu natsi-Saksan sotavoimien Wehrmachtin nimellinen yksikkö, johon sijoitettiin ne korkea-arvoiset upseerit, joilla ei ollut tehtäviä eikä komennuksia. Komentajareserviin kuuluneella ei ollut varsinaisia velvollisuuksia eikä tehtäviä, vaan se vastasi eräänlaista palkallista pakkolomaa.
Komentajareservi oli usein normaali välivaihe upseerien sijoittamisessa, mutta siihen siirtämistä käytettiin myös rangaistuksena niskoittelusta tai tehottomuudesta sodankäynnissä varsinkin korkeampaan kenraalikuntaan kuuluvien upseerien kohdalla. Esimerkiksi Pohjoisen armeijaryhmän komentaja sotamarsalkka Wilhelm von Leeb siirrettiin Wehrmachtin komentajareserviin tammikuussa 1942, koska hän ei saanut vallattua Leningradia. Adolf Hitler raivostui Leebille, eikä antanut tälle enää uusia tehtäviä. Hänet korvattiin kenraalieversti Georg von Küchlerillä, joka ei myöskään onnistunut valtaamaan Leningradia. Sen sijaan tammikuussa 1944 puna-armeija onnistui purkamaan Leningradin piirityksen ja saartamaan Küchlerin komentaman armeijaryhmän. Kun Küchler vaati Hitleriltä lupaa vetäytymiseen säästääkseen joukkonsa varmalta tuholta, Hitler raivostui vuorostaan Küchlerille ja siirsi tämänkin komentajareserviin. Myöskään Küchler ei saanut enää uusia tehtäviä sodan aikana.
Myös poliittisesti epäluotettavina pidetyt upseerit joutuivat usein viettämään pitkiä aikoja Wehrmachtin komentajareservissä. Heihin lukeutuivat esimerkiksi saksalaisten suorittamia siviileihin ja sotavankeihin kohdistamia sotarikoksia ilmituoneet ja arvostelleet upseerit. Esimerkiksi majuri Karl August Meinel protestoi Gestapon ja SD:n harjoittamaa venäläisten sotavankien julmaa kohtelua ja teloittamisia vastaan. Hän kirjoitti kenraali Ritter von Saurin puoltaman raportin 13. tammikuuta 1942, joka lähetettiin Wehrmachtin toimistoon Berliiniin, jossa sen vastaanotti kenraali Meinecke. Raportti suututti sekä poliisin että armeijan johtoa ja Meinel siirrettiin kahdeksi kuukaudeksi Liettuassa olevan vankileirin komendantiksi, ja sen jälkeen komentajareserviin. Meinel totesi myöhemmin, että raportin jälkeen kaikessa oli rangaistuksen maku. Samoin raporttia puoltanut Saur siirrettiin pian komentajareserviin.
Käkisalmen läänin rykmentti
Käkisalmen läänin rykmentti oli suomalainen joukko-osasto vuosina 1920 - 1921.
Kaakkois-Suomen rajanvartiointi tehtäviin määräsi Tasavallan Presidentti perustettavaksi Käkisalmen läänin rykmentin 21. tammikuuta 1920. Rykmentti liitettiin perustamisvaiheessa 2. Divisioonaan. Rykmenttiin siirrettiin Terijoen rajavartiopataljoona, jossa oli seitsemän komppaniaa. Puuttuvat komppaniat otettiin Valkoisesta Kaartin rykmentistä, Viipurin rykmentistä, Pohjois-Savon rykmentistä, Kaartin jääkäripataljoonasta ja Pohjanmaan jääkäripataljoonasta, kustakin joukko-osastosta yksi komppania. Rykmentin ensimmäinen päiväkäsky julkaistiin 5. helmikuuta 1920, mitä päivää pidetään sen perustamispäivänä.
Rykmentin esikunta oli sijoitettuna Terijoelle ja Uudellekirkolle kaikkiaan viiteen rakennukseen. Rykmentin pataljoonat sijoitettiin seuraavasti:
Rykmentin perustamisen syynä oli vakinaisen sotilaallisen rajavartioinnin aikaan saaminen Karjalankannakselle. Tähän tehtävään kuului sotilaallisen rajanvartioinnin lisäksi tulli- ja poliisitehtävät raja-alueella.Tasavallan Presidentti hyväksyi esityksen rykmentin hajottamisesta 15. maaliskuuta 1921 ja rykmentti lopetti toimintansa 19. huhtikuuta. Sotaministeriön käskyn mukaisesti rykmentin esikunta hajotettiin, I Pataljoonasta muodostettiin I Polkupyöräpataljoona ja II Pataljoonasta II Polkupyöräpataljoona. Rykmentin III Pataljoona siirrettiin Savon Jääkärirykmenttiin.
Tinja Ruusuvuori
Tinja Ruusuvuori on suomalainen toimittaja. Hän käsikirjoittaa ja juontaa lastenohjelma "Neppajymykerhoa", joka tulee Yle TV2-kanavalta arkiaamuisin. Lisäksi Ruusuvuori toimii vapaana toimittajana ja kirjoittaa mm. kulttuurialan julkaisuihin.
Suha Arafat
Suha Daoud Arafat (arabiaksi: سهى داود عرفات‎), o.s. Suha Daoud Tawil (arabiaksi:سهى داود الطويل, s. 17. heinäkuuta 1963) on palestiinalaishallinnon entisen presidentin Jasser Arafatin puoliso.
Suha syntyi Länsirannalla vuonna 1963 kristittyyn perheeseen, joka asui Nablusissa ja myöhemmin Ramallahissa (silloin osa Jordaniaa). Suhan isä Daoud Tawil oli Jaffassa syntynyt ja Oxfordissa koulutettu pankkiiri. Suhan äiti oli Raymonda Hawa Tawil syntynyt Acressa ja oli poliittisesti mukana Palestiinan kysymyksessä. Suha opiskeli tyttökoulussa Beit Haninassa Jerusalemissa ja siirtyi sitten Sorbonnen yliopistoon Pariisiin. Pariisissa hän oli palestiinalaisopiskelijoiden järjestön puheenjohtaja.
Suha tapasi Jasser Arafatin ensimmäistä kertaa vuonna 1985. Kun Arafat oli vierailulla Ranskassa vuonna 1989 Suha oli Arafatin tulkkina. Ennen kuin Arafat lähti hän pyysi Suhaa tulemaan Tunisiin, jossa oli PLO:n päämaja. Suha meni naimisiin Arafatin kanssa 17. heinäkuuta 1990, jolloin hän oli 27- ja Arafat 61-vuotias. Suha on kreikkalaiskatolinen eikä ole kääntynyt islamiin. Suhalla ja Arafatilla on yksi lapsi, tytär Zahwa, joka syntyi 24. heinäkuuta 1995 Neuilly-sur-Seinessä Ranskassa. Helmikuussa 2004 Ranskassa alkoi tutkimus, koska Suhan pankkitilille oli tullut iso summa rahaa. Israel väitti rahan tulleen Al-Aksan marttyyrien prikaateilta.
Kun Arafat teki kuolemaa Pariisissa olevassa Percyn sairaalassa vuonna 2004 Suha valvoi tämän vuoteen vieressä kun Arafat vajosi koomaan. 8. marraskuuta palestiinalaishallinto saapui tapaamaan Arafatia. Suha aiheutti skandaalin väittämällä palestiinalaishallinnon ”yrittävän haudata Arafatin elävältä”. Jasser Arafat kuoli 11. marraskuuta 2004. Palestiinalaishallinto maksaa Suhalle 10 000 dollaria kuukausittain, joka on tavallaan miehensä eläke. "Sunday Times" kuitenkin kirjoitti, että hän saa miljoonia dollareita PLO:lta ja elää ylellisesti Pariisin hienostoalueella.
Suha ja Zahwa muuttivat vuonna 2004 Tunisiaan ja saivat kansalaisuuden. Vuonna 2007 Tunisian hallitus sanoi Suhan kansalaisuuden irti. Mitään syytä ei kerrottu. "Al-Jazeera" väitti, että Suhalla oli kiistoja eräiden liikemiesten kanssa. "Sunday Times" kirjoitti entisen presidentti Arafatin varoista, joita pitäisi käyttää hyväntekeväisyyteen. Suha muutti Tunisista Maltalle. Maltalaiset sanomalehdet kirjoittelivat hänen saapumisestaan. Suha asui Libyan suurlähetystössä ennen kuin osti 1,5 miljoonalla dollarilla talon Vallettasta. Libyan johtaja Muammar Gaddafi maksoi talon. Suha kiisti sen olleen poliittista, ja kertoi että Gaddafi oli vain hänen miehensä hyvä ystävä.
B36 Tórshavn
B36 Tórshavn tai F.C.Tórshavn on vuonna 1936 perustettu färsaarelainen jalkapallojoukkue, joka pelaa Färsaarten korkeimmalla sarjatasolla, Effodeildinissä. Joukkue pelaa kotiottelunsa saarten pääkaupungissa Tórshavnissa. Nimessä esiintyvä B36 on lyhenne Bóltfelagið 1936:sta.
Archer Maclean’s Mercury
Archer Maclean’s Mercury on PlayStation Portablelle (PSP) suunniteltu pulmapeli. Pelivälineenä toimii elohopea, joka hyllyy, menee osiin, litistyy liike-energian mukaan. Pelissä on tarkoitus saattaa tämä klöntti maaliin täynnä vaaroja ja esteitä olevan radan läpi. Archer Maclean’s Mercury on jatkoa Marble Madnessille, jonka idea on muuten sama, mutta kuljetettava peliväline on kiikkerä kuula.
Neppajymykerho
Neppajymykerho oli lastenohjelma, jota esitettiin Yle TV2 -kanavalla Pikku Kakkosen aamulähetyksessä joka arkipäivä. Sitä ei kuitenkaan esitetty jouluaattona, joulupäivänä eikä tapaninpäivänä. Ohjelma alkoi vuoden 2008 alussa, kun Pikku Kakkosen arkiaamujen lähetykset alkoivat. Neppajymykerhossa jänö Neponen, Jyrki ja Tinja puuhastelivat ja pohdiskelivat kaiken maailman asioita. Neppajymyn toimintaperiaatteena oli, että kerhoon saavat kuulua kaikki: nekin, joilla ei ollut kerhotossuja, ja ne, jotka vahingossa kiukuttelivat äidille tai isille. Neppajymyn kerhosivuilla lapsikatsojat saivat tehdä päivän kerhotehtävän. Neponen ei enää esiintynyt loppuvuosina sarjassa.
Neppajymykerho päättyi kesällä 2016.
Smaragdikyyhkyt
Smaragdikyyhkyt ("Chalcophaps") on kyyhkyjen heimoon kuuluva lintusuku.
KÍ Klaksvík
KÍ Klaksvík on vuonna 1904 perustettu färsaarelainen jalkapalloseura. Seuran miesten joukkue pelaa Färsaarten korkeimmalla sarjatasolla, Effodeildinissä. Seura pelaa kotiottelunsa Klaksvíkin kaupungissa. Se on voittanut Färsaarten miesten mestaruuden kuusitoista kertaa ja on viisinkertainen Färsaarten miesten cupin voittaja.
Uikuttajakyyhkyt
Uikuttajakyyhkyt ("Turtur") on kyyhkyjen heimoon kuuluva lintusuku. Suvun lajit elävät Saharan eteläpuolisessa Afrikassa.
Maakyyhkyt
Maakyyhkyt ("Claravis") on kyyhkyjen heimoon kuuluva lintusuku.
Merilämpövoimala
Auringon lämpö aiheuttaa lämpötilaeron meren ylä- ja alakerroksen välillä. Merilämpövoimala muuntaan lämpötilaeron energiaksi termodynaamisen kierron avulla. Lämmintä pintavettä käytetään kiehuttamaan fluidia, jonka kiehumispiste on matala. Syntynyt kaasu ohjataan lämpövoimakoneeseen ja koneesta ulos tuleva kaasu tiivistetään syvemmän kylmän meriveden avulla.
Royan
Royan ("Roéyan" muinaisella Saintongessa puhutulla kielellä) on kaupunki Ranskassa, Charente-Maritimen departementissa ja Poitou-Charentesin alueella. Kaupunki sijaitsee Atlantin valtameren rannalla.
Royan on suosittu matkailukaupunki, jolla on pitkä historia. Se mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 419, jolloin sen ympärille rakennettiin muuri.
Theodor Stolojan
Theodor Dumitru Stolojan (s. 24. lokakuuta 1943 Târgoviște) on romanialainen poliitikko, joka toimi maan pääministerinä vuosina 1991–1992. Stolojan on suorittanut taloustieteen tutkinnon vuonna 1966 ja väitellyt taloustieteen tohtoriksi. Hän työskenteli vuodesta 1972 lähtien talousministeriössä budjettiosastolla, kirjanpidossa sekä tarkastajana ja neuvonantajana.
Stolojan oli Nicolae Ceaușescun vallasta nousseen Kansallisen pelastuskomitean jäsen ja Romanian hallituksen toinen valtiovarainministeri joulukuusta 1989 sekä valtiovarainministeri Petre Romanin hallituksessa 1990–1991. Tämän jälkeen hänet nimitettiin Romanian pääministeriksi vuosiksi 1991–1992. Hän johti myös Kansallista yksityistämisvirastoa. Vuodet 1992–1998 Stolojan työskenteli Washingtonissa Maailmanpankin ekonomistina.
Hän lähti uudelleen politiikkaan vuonna 2000 Partidul Național Liberalin (PNL) jäsenenä. Hän pyrki presidentiksi marraskuun 2000 vaaleissa, mutta jäi kolmanneksi. Hän nousi kuitenkin puolueen johtoon vuonna 2002. Samana vuonna Stolojan sai professorin viran Transilvanian yliopistossa Brașovissa.
Hänen johdollaan puolue lähestyi silloisen Bukarestin pormestarin Traian Băsescun johtamaa Demokraattista puoluetta, ja ne muodostivat Oikeuden ja Totuuden allianssin vuoden 2004 vaaleihin. Stolojan valittiin sen presidenttiehdokkaaksi. Hän luopui kuitenkin yllättäen ehdokkuudesta ja puoluejohtajuudesta vedoten terveydellisiin syihin. Băsescu nousi Allianssin presidenttiehdokkaaksi ja voitti vaalit. Stolojan työskenteli hänen neuvonantajanaan vuodesta 2004. 
Presidentillä ja liberaalipuolueen pääministerillä Călin Popescu-Tăriceanulla oli vakavia erimielisyyksiä.
10. lokakuuta 2006 Stolojan erotettiin Liberaalipuolueen jäsenyydestä. Hän muodosti kannattajineen uuden puolueen Partidul Liberal Democrat, jonka johtoon hänet valittiin 31. maaliskuuta 2007. Tammikuussa 2008 puolue kuitenkin liittyi Demokraattiseen puolueeseen muodostaen Partidul Democrat-Liberalin (PD-L). Stolojan valittiin Euroopan parlamenttiin marraskuun 2007 vaaleissa, joissa valittiin edustajat vuosiksi 2007–2009 korvaamaan Romanian liittyessä Euroopan unioniin nimetyt edustajat. Hän istui Euroopan parlamentin konservatiiviryhmässa.
Marraskuun 2008 viimeisen päivän vaaleissa eniten ääniä saivat sosiaalidemokraatit, mutta liberaali-demokraatit saivat yhden paikan enemmän edustajia (115–114). 10. joulukuuta presidentti Băsescu nimitti Stolojanin hallituksenmuodostajaksi. Hän luovutti kuitenkin tehtävän seuraavalla viikolla Emil Bocille.
Rikkitrioksidi
Rikkitrioksidi (SO) on yhdessä rikkidioksidin kanssa tärkein rikin oksideista. Se reagoi kiivaasti veden kanssa muodostaen rikkihappoa, jonka anhydridi se on. Teollisuudessa rikkitrioksidia käytetäänkin etupäässä rikkihapon valmistamiseen. Esiintyessään ilmakehässä kaasumaisessa muodossa se on erityisen haitallinen saaste, koska se on tärkein happamien sateiden aiheuttaja.
Teollisuudessa rikkitrioksidia tuotetaan pääosin rikkidioksidista, jota syntyy muun muassa rikkiä sisältävien malmien kuten rikkikiisun pasutuksessa. Muodostunut rikkidioksidi hapetetaan rikkitrioksidiksi ja katalyyttinä käytetään divanadiinipentoksidia.
Syntynyt rikkitrioksidikaasu voidaan johtaa erittäin väkevään rikkihappoon, ja muodostunutta seosta kutsutaan savuavaksi rikkihapoksi eli oleumiksi.
Rikkitrioksidia syntyy myös, kun natriumvetysulfaatti hajotetaan lämmön avulla, jolloin syntyy natriumsulfaattia ja rikkitrioksidia. Välituotteena ilmenee myös natriumpyrosulfaattia.
Veden kanssa reagoidessaan rikkitrioksidi muodostaa rikkihappoa. Reaktio on eksoterminen eli lämpöä vapauttava. Rikkitrioksidi ärsyttää hengityselimiä ja on voimakkaasti hapettava ja syövyttävä aine.
Carmencita
Carmencita on vuonna 1894 kuvattu yhdysvaltalainen mustavalkoinen lyhytelokuva, joka esittää samannimistä tanssijatarta. Filmin ohjasi ja tuotti skotlantilainen keksijä William Kennedy Dickson Thomas Alva Edisonin yritykselle. Kuvaajana toimi William Heise. Filmin pituus on 30 fps:n vauhdilla 21 sekuntia.
Elokuvahistoroitsija C. Musserin mukaan Carmencita oli ensimmäinen nainen, joka esiintyi Edisonin elokuvakameralle. Filmi on kuvattu maaliskuun 10. ja 16. päivän välisenä aikana vuonna 1894 Edisonin Black Maria -studiolla. Carmencitan kopioita säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa.
Carmencita on Internet Movie Databasen tietokannassa id-numerolla tt0000001. Se ei kuitenkaan ole vanhin IMDb:n elokuva.
Everard des Barres
Everard des Barres tai Evrard des Barres (k. 1174) oli temppeliherrain ritarikunnan suurmestari vuosina 1147–1151.
Des Barres oli vuodesta 1143 Ranskan temppeliritarien johtaja, ja vuonna 1147 hänet valittiin koko ritarikunnan suurmestariksi Robert de Craonin kuoltua. Des Barres seurasi kuningas Ludvig VII:tä toisella ristiretkellä ja pelasti kuninkaan hengen seldžukkeja vastaan käydyssä taistelussa.
Toisen ristiretken epäonnistuttua Everard des Barres palasi Ludvigin mukana Ranskaan, missä hän vastasi kuninkaan rahavaroista. Lopulta des Barres erosi temppeliherrain ritarikunnasta ja ryhtyi munkiksi vuonna 1151. Häntä seurasi suurmestarina Bernard de Tramelay, joka oli käytännössä johtanut ritarikuntaa jo siitä lähtien, kun des Barres palasi Ranskaan.
Hovinsaari (saari)
Hovinsaari on pitkä ja kapea saari Kotkassa Kymijoen suistoalueella. Hovinsaarella sijaitsevat Hovinsaaren (6–8), Metsolan, Korelan, Jylpyn ja Kyminlinnan kaupunginosat. Saaren asukasluku on 5 076 (31.12.2010).
Hovinsaaren pohjoisosa käsittää Kymijoen Langinkosken- ja Huumanhaarojen välisen alueen, eteläosa taas työntyy pitkänä ja kapeana niemenä kohti Suomenlahtea ja Kotkansaarta. Tämän niemen halki kulkevat pohjois-eteläsuunnassa valtatie 15 ja Kotkan rata, jotka päättyvät etelässä Kotkan keskustaan. Hovinsaaren pohjoisosan läpi kulkee itä-länsisuunnassa valtatie 7. Saaren pohjoisimmassa osassa sijaitsee 1700–1800-lukujen vaihteessa rakennettu Kyminlinnan linnoitus. Hovinsaaren itäpuolella on Hietasen satama ja entinen saari, joka on nykyisin pengerretty kiinni Hovinsaareen.
United States Steel
United States Steel Corporation () on yhdysvaltalainen teräsyhtiö. Se nimettiin uudelleen USX Corporationiksi vuonna 1991, mutta palasi vanhaan nimeensä 2001. Yhtiö toimii muiden päätuotantoyhtiöiden kanssa Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Keski-Euroopassa. Yhtiö perustettiin vuonna 1901. United States Steel Corporationin perustajat olivat Andrew Carnegie, J.P. Morgan, Charles Schwab, Elbert Henry Gary. Sen pääkonttori on Pittsburghissa, Pennsylvaniassa ja se työllistää 49 000 henkilöä.
Toimialat:
U.S. Steel oli listattu Dow Jones Industrial Average -indeksillä 1. huhtikuuta 1901 – 3. huhtikuuta 1991 välisenä aikana. Nykyisin pörssissä USX Corporation nimellä yhdessä Navistar- ja Primerica Corporation -yhtiöiden kanssa.
1920-luvulla U.S. Steel, kuten useimmat suuret työnantajat, yhdistivät työnantajien tavoitteena olevia "työnantajien edustamia suunnitelmia" (ERB), jotka olivat yhtiön liittojen sponsoroimaa toimintaa. ERB:stä tuli osa United Steelworkers of America -järjestön toimintaa. Yhtiö pehmensi kovaa linjaa, kun U.S. Steel yhtiön presidentti hyväksyi Terästyöntekijöiden järjestelykomitean liittymisen Teollisuusjärjestöjen kongressien järjestöön CIO:hon vuonna 1937.
K. D. Lang
k.d. lang (syntyjään Kathryn Dawn Lang OC, (s. 2. marraskuuta 1961 Edmonton Kanada) on kanadalainen Grammy-palkittu countrylaulaja ja lauluntekijä. Lang sai vuonna 1996 Officer of Order of Canada -tunnustuksen. Langin suosituimpia albumeja maailmanlaajuisesti ovat olleet listojen kärkipäähän kohonneet vuoden 1992 "Ingénue" ja vuoden 1995 "All You Can Eat". Myös hänen tuorein albuminsa, vuonna 2008 julkaistu "Watershed" on menestynyt hyvin. Vuonna 2010 Lang esiintyi Vancouverin talviolympiakisojen avajaisissa tulkiten Leonard Cohenin kappaleen ”Hallelujah”.
Suomen television TV 1 -kanavalla on myös 9. elokuuta 1991 esitetty "Maailmalla soi" -sarjan studiokonsertti, jossa k.d. lang esiintyi taustayhtyeensä The Reclinesin kanssa. Konsertissa on oman ohjelmiston lisäksi kuultu muun muassa Roy Orbisonin tunnetuksi tekemä ”Crying” ja Patsy Clinen ”Walking After Midnight”. Lang on seksuaaliselta suuntautumiseltaan homoseksuaali.
Hesperian puisto
Hesperian puisto () on Helsingissä Töölönlahden länsirannalla sijaitseva puisto. Se rajoittuu lännessä Mannerheimintiehen, etelässä Finlandia-talon ja pohjoisessa Suomen Kansallisoopperan ja -baletin tonttiin. Rannassa puisto kuitenkin ulottuu kapeana kaistaleena Helsinginkadulle saakka, jonka toisella puolella on Eläintarhan puistoalue. Hesperian puiston eteläosalla on myös nimi "Hakasalmen puisto", mutta sillä ja varsinaisella Hesperian puistolla ei ole selvää rajaa.
Nykyisen puiston paikalla sijaitsivat aikoinaan Töölön kylän suurimmat pellot. 1800-luvulla alue oli vielä selvästi varsinaisen kaupunkialueen ulkopuolella, ja siellä sijaitsi Hesperia-niminen huvila-alue ja ulkoravintola. Sen vuokra-aika päättyi vuonna 1892, minkä jälkeen alue jäi puistoksi. Sen ja samalla nykyisen puiston nimi johtuu antiikin kreikkalaisten käyttämästä läntisten maiden nimestä Hesperia, jolla tarkoitettiin yleensä Espanjaa tai Italiaa. Sen mukaan ovat saaneet nimensä myös Mannerheimintieltä puiston kohdalta länteen johtavat Pohjoinen ja Eteläinen Hesperiankatu, niiden välissä oleva kapea puistovyöhyke "Hesperian esplanadi" ja lähellä sijaitseva Hesperian sairaala. Myös Mannerheimintien varrella sijaitseva hotelli, nykyinen Crowne Plaza, oli alun perin nimeltään Hotelli Hesperia.
Hesperian puistossa sijaitsevat Urho Kekkosen muistomerkki ja Larin Parasken patsas. Töölönlahden rantaa pitkin kulkee jalankulku- ja pyörätie, jonka varrelle on istutettu pitkä rivi hopeapajuja.
Välittömästi puiston pohjoispuolella sijaitsi 1960-luvulle saakka Töölön sokeritehdas. Sinne johti puiston poikki, rannalla olevan jalankulkutien vieressä, läheiseltä ratapihalta alkanut pistoraide, joka alkujaan oli kapearaiteinen, mutta muutettiin myöhemmin leveäraiteiseksi. Sokeritehdas muutti Kirkkonummelle vuonna 1965, jolloin myös pistoraide purettiin. Sen jälkeen suurin osa tontista oli pitkään tyhjillään. Vasta 1990-luvun alussa sinne rakennettiin Suomen kansallisooppera, ja samalla puistoa laajennettiin liittämällä siihen osa entisestä tehdastontista. Tonttia aikoinaan ympäröineestä tiilimuurista on rantatien varrella yhä osa jäljellä.
Alvar Aallon vuonna 1961 laatiman Helsingin keskustasuunnitelman mukaan Hesperian puistoon olisi aivan Töölönlahden rantaan rakennettu rivi julkisia rakennuksia. Niiden ja Mannerheimintien väliin olisi jäänyt kapeahko puistovyöhyke. Kaupunginvaltuusto hyväksyikin suunnitelman, mutta koska se sai osakseen myös runsaasti vastustusta, se myöhemmin hylättiin. Uusi asemakaava, jossa rantaan sijoitetut tontit poistettiin, vahvistettiin vuonna 1985. Suunnitelman mukaisesti oli rakennettu vain eteläisin ehdotetuista rakennuksista, Finlandia-talo. Sen tontiksi lohkaistiin alue puiston eteläpäästä. Siellä oli aikaisemmin sijainnut urheilukenttä, jota käytettiin etenkin pesäpallokenttänä.
Israelin ilmaisku Tunisiaan
Israelin ilmaisku Tunisiaan, koodinimeltään "Operaatio Puujalka", (hepreaksi: מבצע רגל עץ‎, "Mivtza Regel Etz") oli Israelin ilmavoimien operaatio Palestiinan vapautusjärjestön päämajaan Hammam al-Shattiin, Tunisiaan, 12 km Tunisista 1. lokakuuta vuonna 1985. Iskussa kuoli 73 ihmistä, joista 12 tunisialaista ja loput palestiinalaisia.
PLO oli siirtänyt päämajansa Tripolista Libanonista Tunisiin vuonna 1982, kun Israel ajoi PLO:n pois sieltä.
25. syyskuuta vuonna 1985 kolme israelilaista siviiliä surmattiin jahdillaan Kyproksen Larnakassa. PLO:ssa toimiva Yksikkö 17 ilmoitti olevansa murhan takana. Israelin hallitus ja ilmavoimat päättivät suunnitella iskun PLO:n päämajaan Tunisiin. Lisäksi israelilaisia kohteita vastaan oli tehty monia muita tihutöitä.
Sotilasoperaation koodinimi oli "Puujalka". Kahdeksan F-15 Eagle -hävittäjää nousi ilmaan kello 07:00 1. lokakuuta kohti Tunisiaa. Boeing 707 tankkasi koneet Välimerellä ennen määränpäätä. Tämä oli toiseksi pisin lento (2060 km), jonka Israelin ilmavoimat oli tehnyt sitten vuoden 1976 Operaatio Entebben, jolloin lennettiin Ugandaan.
F-15-hävittäjät iskivät täsmäpommein PLO:n päämajaan. Israelin merivoimien helikopterit olivat valmiina sotalaivoissa Maltan rannikolla, jos hävittäjien miehistö joutuisi hätätilanteeseen, mutta tällaista ei tapahtunut.Vuosikirja 1985 sivu 232 Lentohyökkäys PLO:n päämajaan
Iskussa kuoli 61 palestiinalaista ja 12 tunisialaista. Surmansa saaneissa ei ollut merkittäviä PLO:n edustajia. Noin sata henkilöä loukkaantui. PLO:n johtaja Jasser Arafat selvisi pelkällä säikähdyksellä. Arafat ei ollut rakennuksessa iskun aikana. Siellä oli kuitenkin Yksikkö 17:n henkilöitä.
Arafat vannoi kostoa Israelille, vaikka hänen johtamansa PLO oli sanoutumassa irti terrorismista, ja järjestö oli siirtymässä kohti poliittista toimintaa. PLO avasi uuden toimiston Ammaniin. Jordanian kuningas Hussein alkoi heti suunnitella uutta rauhansuunnitelmaa. Israelia arvosteltiin ympäri maailmaa. Tunisian presidentti Habib Bourguiba sanoutui irti Egyptin ja Israelin välisistä rajaneuvotteluista. Israelin pääministeri Shimon Peres väitti iskun olleen pelkästään puolustuksellinen.
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto tuomitsi hyökkäyksen ja uhkasi julkilausumalla. Yhdysvallat puolusteli Israelia, muttei käyttänyt veto-oikeutta turvallisuusneuvostossa vaan pidättäytyi äänestämästä.
Suomen polkupyöräpataljoona 2
Polkupyöräpataljoona 2 oli Suomen armeijan joukko-osasto, joka perustettiin 20. huhtikuuta 1921 Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonasta rykmentin lakkauttamisen yhteydessä. Pataljoonan nimenä oli aluksi II polkupyöräpataljoona, mutta jo 18. elokuuta 1921 vahvistettiin Sotaministeriön käskyllä pataljoonan nimeksi Polkupyöräpataljoona 2.
II polkupyöräpataljoona perustettiin 20. huhtikuuta 1921 nimenmuutoksella Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonasta. Pataljoonaan kuului esikunta ja kolme kiväärikomppaniaa, joista ensimmäiset kaksi oli sijoitettu Jalkalan garnisonialueelle ja 3. komppania oli majoitettu Lintulan luostariin. Pataljoonan majoitustilat olivat kehnot ja esimerkiksi 3. komppanian joulujuhla vietettiin ullakolla, jonne pääsi ainoastaan tikapuita pitkin.
Kesäkuussa 1921 pataljoona siirtyi Raivolaan. Sotaministeriö antoi 18. elokuuta käskyn joukko-osaston nimenvaihdosta polkupyöräpataljoona 2:ksi. Pataljoona vastaanotti kesän aikana koulutuskäyttöön sata polkupyörää. Pataljoonaan perustettiin maaliskuussa 1923 4. komppania ja kesällä pataljoona vastaanotti lippunsa. Vuoden 1924 alussa pataljoonaan perustettiin korpraali- ja aliupseerikoulu ja se sai 675 polkupyörää eli koko vahvuudelleen. Samana vuonna pataljoonan kolmen linjan kiväärit vaihdettiin karabiineihin.
1. kesäkuuta 1927 siirrettiin Viipurista 4. erillinen konekiväärikomppania pataljoonan konekiväärikomppaniaksi. Siirtoa oli suunniteltu jo puolitoista vuotta aiemmin, mutta sitä ei oltu toteutettu majoitusvaikeuksien vuoksi. Vuonna 1928 pataljoonan kunniamarssiksi vahvistettiin professori Faltinin Vanha Häämarssi ja vuosipäiväksi Joutselän taistelun päivä 11. maaliskuuta.
Pataljoona siirrettiin lokakuussa 1928 Valkjärvelle uusiin kasarmeihin. Pataljoonan viestiosasto, josta oli muodostettu viestikomppania, vastaanotti ensimmäiset alokkaansa kesäkuussa 1929. Pataljoonaan perustettiin kranaatinheittäjäosasto vuoden 1933 lopulla. Siihen kuului perustettaessa johtaja luutnantti Gunnar Väinö Svanström, kaksi aliupseeria ja kuusi varusmiestä. Osastosta muodostettiin 1937 tykkikomppania, jonka varustuksena oli vasta vastaanotetut kaksi panssarintorjuntatykkiä. Pataljoonan 4. komppania lakkautettiin 1. maaliskuuta 1934.
Polkupyöräpataljoona 2 nimettiin uudelleen Jääkäripataljoona 2:ksi 16. toukokuuta 1936.
Yhdysvaltain ilmaisku Libyaan
Yhdysvaltain ilmaisku Libyaan, koodinimeltään "Operaatio El Dorado Canyon", oli Yhdysvaltain ilma- merijalkaväki ja merivoimien tekemä operaatio Tripolin ja Bengasin kaupungeissa 15. huhtikuuta vuonna 1986. Hyökkäys kesti noin 30 minuuttia ja siinä kuoli 15 libyalaista siviiliä ja Libyan johtaja Muammar Gaddafin ottotytär, minkä lisäksi kaksi hänen poikaansa loukkaantui.
Länsi-Berliinissä tapahtui 5. huhtikuuta vuonna 1986 noin 500 henkisessä diskossa pommi-isku, jossa kuoli kaksi amerikkalaista merijalkaväen sotilasta sekä yksi turkkilainen nainen. Yhdysvaltain tiedustelupalvelu piti täysin selvänä sitä, että Libya olisi järjestänyt terrori-iskut diskoon.
24. maaliskuuta 1986 Yhdysvaltain laivasto ja ilmavoimat aloittivat Ison-Syrtin edustalla sotaharjoitukset, jolloin Libyan ilmavoimat tulittivat niitä.
Yhdysvallat vastasi iskuun tulittamalla Libyan sotalaivoja sekä ohjustukikohtia. Yksi partioalus, jossa oli 150 merisotilasta, upposi.
Hyökkäykseen osallistui kaksitoista F-111 Aardvark pommikonetta sekä kolme EF-111A Raven pommikonetta jotka nousivat 14. huhtikuuta ilmaan RAF:n Lakenheathin lentotukikohdasta Suffolkista, Englannista, samalla kun viisitoista A-6 Intruder, A-7 Corsair II ja F/A-18 Hornet lentokonetta lähti Upper Heyfordin lentotukikohdasta Oxfordshirestä, Englannista kohti Välimerta kiertäen Biskajanlahden suunnaten Yhdysvaltojen laivaston kolmelle lentotukialukselle "USS Saratoga"lle, "USS America"lle ja "USS Coral Sea"lle jotka olivat ankkuroitu Isolle-Syrtille.
Yhdysvaltain ilmavoimat aloittivat hyökkäyksen 15. päivän vastaisena yönä Libyan pääkaupunki Tripoliin ja satamakaupunki Bengasiin. Hyökkäykset olivat suunnattu Tripolissa Libyan johtajan eversti Muammar Gaddafin päämajaan – Gaddafi itse selvisi iskusta loukkaantumatta – sekä Al Azziyahin sotilastukikohtaan sekä sotilaslentokenttälle. Bengasissa kohteet olivat Beninan lentokenttä sekä Al Jamahiriyahin sotilastukikohta.
Libyan televisiossa esiintyva Gaddafi oli silminnähden järkyttynyt.Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan sai vahvan tuen kotimaassa iskusta Libyaan. Televisiossa esiintyvä Reagan sanoi ""Gaddafin laskeneen meidän jäävän passiiviseksi mutta laskeneen väärin"".
Vaikka Reagan yritti saada eurooppalaisia liittolaisia taakseen, niin EY-parlamentti tuomitsi Libyan terrorismin, mutta vaati kohtuullisuutta Libyaa kohden . Sekä arabivaltiot että itäblokki tuomitsivat iskut.
Libyan virallisten tietojen mukaan hyökkäyksessä kuoli siviileita, lähinnä naisia ja lapsia, mutta Yhdysvaltain tietojen mukaan kohteet olivat sotilaalliset.
Reagan sanoi olevansa valmis uusiin iskuihin ellei Libya lopettaisi hyökkäyksiä amerikkalaisten ja heidän omaisuuttaan vastaan maailmassa.
Zubtsov
Zubtsov () on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgaan laskevan Vazuzajoen suulla 146 kilometriä Tveristä lounaaseen. Kaupunki on Zubtsovin piirin keskus. Sen läpi kulkee Rževin ja Istran välinen rautatie (Zubtsovin asema). Asukkaita on 7 000 henkeä (vuonna 2009).
Zubtsov mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1216. 1200-luvun puolivälistä lähtien se kuului Tverin ruhtinaskuntaan. 1200–1300-luvuilla kaupunki joutui liettualaisten hyökkäysten kohteeksi. 1500–1600-lukujen vaihteessa puolalaiset hävittivät sen useaan kertaan. 1600-luvun loppuun saakka Zubtsovissa oli pieni linnoitus. 1700-luvulla se toimi Vyšni Volotšokin vesitien satamana. Vuonna 1776 Zubtsovista tuli Tverin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä.
Nähtävyyksiä ovat 1100–1200-lukujen linnoituksen vallien jäänteet, Volgan rannalla sijaitseva Neitsyt Marian taivaaseen astumisen katedraali (1801), Krymovin kaupunkitalo Vazuzan rantakadulla sekä kotiseutumuseo.
Zubtsovin kaakkoispuolella sijainneessa Pogorelojen kunnassa on elänyt ns. Djoržan karjalaisryhmä. Vuonna 1926 heitä oli 1 795 henkeä. Kunnan väestöstä he muodostivat tuolloin 7 %.
Paukkuopaste
Paukkuopaste eli paukkusignaali on rautateillä käytetty akustinen varoitusmerkki, jolla tiedotetaam veturinkuljettajalle edessä olevasta vaarasta. Paukkuopasteen synnyttää lyijykaistaleilla kiskon päälle kiinnitetty pieni peltirasia, jonka sisällä oli räjähdyspanos. Rasia räjähtää veturin tai vaunun pyörän kulkiessa sen yli. Paukkuopasteen avulla pystytään varoittamaan veturinkuljettajaa olematta itse paikalla merkkiä näyttämässä.
Äänimerkin synty varmistettiin asettamalla radalle kaksi rasiaa, yksi kummallekin kiskolle. Veturin ajaessa yhden parin yli kuljettaja tiesi, että eteenpäin sai ajaa enintään 5 km/h seuraavan kilometrin pituisen matkan, ellei paikalla ollut henkilöä, joka voi kertoa varoituksen syyn. Pimeällä ja sumussa sai ajaa eteenpäin vain siten, että junan edellä kulki henkilö tarkkailemassa syytä varoituksen antoon. Jos kiskoille oli asetettu useampi pari paukkuopasteita, juna oli pysäytettävä.
Ratajakson päällikön tuli joka vuoden alkupuolella pistokokein tutkia paukkuopasteiden kelpoisuus valitsemalla kokeiltavaksi kolme rasiaa kunkin vuoden valmistuserästä.
Paukkuopasteet eivät enää ole käytössä Suomen rataverkolla.
Miekkaliljat
Miekkaliljat ("Gladiolus") on kurjenmiekkakasvien heimoon kuuluva suku. Suvun tieteellinen nimi tulee latinan sanasta "gladius", joka tarkoittaa miekkaa. Miekkaliljat ovat yksivartisia mukulakasveja ja suosittuja leikkokukkia.
Miekkaliljojen korkeus vaihtelee 40–140 senttimetrin välillä.
Lehdet ovat pitkät, teräväkärkiset ja miekkamaiset. Lehden reunat ovat ehytlaitaiset.
Kukat ovat suppilomaisia ja sijaitsevat latvatertussa. Kukat ovat väriltään yksi-, kaksi- tai monivärisiä.
Miekkaliljojen sukuun kuuluu 260 lajia, joista 250 elää luonnonvaraisena Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, pääosin Etelä-Afrikassa. Kymmenen lajia on luonnonvaraisia Euraasiassa. Miekkaliljoista 160 lajia on kotoisin Etelä-Afrikasta ja 76 trooppisesta Afrikasta. Lajit vaihtelevat hyvin pienistä kasveista, mahtaviin jalostettuihin kukintoihin.
Miekkaliljat elävät aurinkoisessa ja lämpimässä paikassa jossa maa on tuore. Kasvi ei siedä kuivuutta eikä märkyyttä. Mukulat istutetaan n. 10 cm syvyyteen ja nostetaan ylös n. syyskuussa ja viedään viileään paikkaan talvisäilytykseen.
Joanin salaisuus
Joanin salaisuus () on yhdysvaltalainen nuorisolle suunnattu draamasarja vuosilta 2003–2005. Sarjaa tehtiin yhteensä kaksi tuotantokautta eli 45 jaksoa. Suomessa sarjan esitti Nelonen. Sarjan tunnuskappale oli Joan Osbornen esittämä ”One of Us”.
"Joanin salaisuus" kertoo kuvitteellisessa Arcadian kaupungissa asuvasta teini-ikäisestä Joan Girardista, joka keskustelee Jumalan kanssa. Jumala ilmestyy hänelle useina erilaisina hahmoina, kuten pienenä lapsena, teini-ikäisenä poikana ja roskakuskina. Samalla Jumala pyytää Joania tekemään tehtäviä, jotka vaikuttavat hänen tai hänen läheistensä elämään myönteisellä tavalla.
Salibandyn maailmanranking
Salibandyn maailmanranking (IFF World Ranking) on Kansainvälisen Salibandyliiton ylläpitämä rankinglista.
Joukkueen järjestys määräytyy kahden viimeisen salibandyn maailmanmestaruuskilpailujen sijoituksien perusteella.
Rankingin perusteella valitaan lohkot seuraaviin kisoihin.
Carl Eneas Sjöstrand
Carl Eneas Sjöstrand (11. syyskuuta 1828 Tukholma, Ruotsi – 14. helmikuuta 1906 Tukholma) oli ruotsalaissyntyinen kuvanveistäjä, joka saapui Suomeen Fredrik Cygnaeuksen kutsusta tehtävänään suunnitella Turkuun Henrik Gabriel Porthanin patsas. Hän toimi sitten yli 40 vuotta kuvanveiston opettajana Suomessa, ja häntä on kutsuttu suomalaisen kuvanveiston isäksi.
Sjöstrandin vanhemmat olivat historiamaalari Carl Johan Sjöstrand ja Johanna Sofia Morberg. Hän opiskeli kuvanveistoa ensin Tukholman taideakatemiassa 1847–1855 ja sitten Kööpenhaminassa 1853 ja uudelleen Herman Wilhelm Bissenin johdolla 1855–1856 sekä vielä Münchenin taideakatemiassa 1857–1858 ja Roomassa 1860–1863.
Sjöstrand oleskeli Suomessa vuosina 1857–1858, jolloin hän teki Turkuun Henrik Gabriel Porthanin patsasta. Se on Suomen ensimmäinen kansalaiskeräyksellä rahoitettu muistomerkki, joka paljastettiin 26. toukokuuta 1864. Vuonna 1863 Sjöstrand muutti Suomeen pysyvästi ja asui täällä aina vuoteen 1904 saakka. Suomen muutettuaan hän toimi Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulun opettajana 1863–1881 ja polyteknisen opiston muovailun opettajana 1865–1904.
Sjöstrandin veistokset edustivat tyylisuunnaltaan klassismia ja romantiikkaa. Hän teki useita Kalevalasta aiheensa saaneita teoksia.
Sjöstrand kuoli Tukholmassa, mutta hänet on haudattu Helsinkiin.
Kašin
Kašin () on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgaan laskevan Kašinka-joen rannalla 150 kilometriä Tveristä koilliseen. Sen kautta kulkee Kaljazinin ja Sonkovon välinen rautatie (Kašinin asema). Kaupunki on Kašinin piirin keskus. Vuonna 2010 kaupungissa asui 16 174 henkeä ja koko piirissä 27 412.
Kašin mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1238 Batu-kaanin valtaamana kaupunkina. 1200-luvun alkuun saakka se kuului Vladimir-Suzdalin ja vuodesta 1247 Tverin ruhtinaskuntaan, jonka mukana se vuonna 1485 liitettiin Moskovan Venäjään. Vuosina 1609–1612 puolalaiset hävittivät kaupunkia. Vuonna 1775 siitä tuli Tverin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700–1800-luvuilla Kašin oli huomattava kauppa- ja käsityöläiskaupunki. Vuonna 1898 rakennettiin Sonkovosta Kašiniin johtava rautatie.
Vuonna 1926 Kašinin kihlakunnassa oli 1 042 tverinkarjalaista. Heistä lähes kaikki asuivat alueen pohjoisosassa sijainneessa Sonkovon kunnassa, jonka väestöstä karjalaiset muodostivat 5 %.
Nykyään kaupungissa toimii sähkölaitetehdas, alkoholitehdas ja kivennäisvesipullottamo, pellavanjalostuslaitos, meijeri ja lihatehdas. Nähtävyyksiä ovat lukuisat 1600–1800-lukujen kirkot ja 1800-luvun alun julkiset rakennukset. Kaupungin laidalla sijaitsee vuonna 1884 perustettu kylpylä, jossa annetaan erilaisia mineraalivesi- ja mutahoitoja.
Krasnyi Holm
Krasnyi Holm () on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan vesistöön kuuluvan Neledinajoen rannalla 175 kilometriä Tveristä koilliseen. Kaupunki on Krasnyi Holmin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan, Sonkovon ja Pietarin välinen rautatie (Krasnyi Holmin asema). Asukkaita on 5 900 henkeä (vuonna 2009).
Paikalla sijannut "Spas na Holmu" -niminen kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun alussa. Vuonna 1776 siitä tuli Tverin lääniin kuulunut Krasnyi Holmin kaupunki. Nykyään se on maatalousalueen keskus, jossa on elintarviketeollisuutta ja pellavanjalostuslaitos. Kaupungin lähellä Prudyn kylässä on syntynyt venäläinen taidemaalari Pavel Tšistjakov.
Kaupungin lähistöllä on sijainnut muutamia tverinkarjalaisten asuttamia kyliä. Vuonna 1926 karjalaisia oli silloisessa Krasnyi Holmin kunnassa yhteensä 570 henkeä.
Ostaškov
Ostaškov () on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Seligerjärven eteläosan niemellä 190 kilometriä Tveristä länteen. Kaupungin eteläosien kautta kulkee Bologojen ja Velikije Lukin välinen rautatie. Kaupunki on Ostaškovin piirin keskus. Asukkaita kaupungissa oli 18 073 henkeä ja koko piirissä 23 726 (vuonna 2010).
Kaupungin pohjoispuolella Seligerin saarella on sijainnut Klitšenin linnoitus, jonka novgorodilaiset hävittivät 1300-luvun lopussa. Vuonna 1434 mainitaan ensimmäisen kerran Ostaškovin kylät, joiden paikalle kehittyi kauppias- ja käsityöläisasutus. Vuonna 1589 se ympäröitiin linnoituksella. Vuosina 1651–1653 rakennettiin uusi puinen linnoitus, joka paloi vuosina 1676 ja 1711. Vuonna 1770 Ostaškovista tuli virallisesti kaupunki, joka aluksi kuului Novgorodin ja myöhemmin Tverin lääniin. Vuonna 1751 avattiin pappisseminaari, vuonna 1772 opisto, vuonna 1805 teatteri, vuonna 1883 kirjasto ja vuonna 1843 perustettiin Venäjän ensimmäinen vapaapalokunta. 1800-luvun lopussa Ostaškovissa toimi 30 pientä tehdasta, joista 20 oli nahkatehtaita. Asukkaat harjoittivat myös kalastusta.
Ostaškovin nähtävyyksiä ovat vuonna 1689 rakennettu Ylösnousemuksen kirkko, Pyhän kolminaisuuden kirkko (1697), entisen Jumalanäidin ennusmerkin luostarin Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko, Kristuksen kirkastumisen kirkon barokkityylinen kellotorni (1787–1789) ym. Padolla kaupunkiin yhdistetyllä Žitnyi-saarella sijaitsee samanniminen 1700-luvulla rakennettu luostari. Kaupunki ja Seligerjärvi ovat suosittu matkailukohde.
Eveliina Särkelä
Maria Eveliina Särkelä (10. tammikuuta 1847 Vaasa – 8. helmikuuta 1939) oli Alina Forsmanin ohella yksi Suomen ensimmäisiä naiskuvanveistäjiä. Hän toimi myöhemmin valokuvaajana ja piirustuksenopettajana, koska kuvanveisto ei tarjonnut riittävää elantoa.
Eveliina Särkelän vanhemmat olivat tunnettu turkulainen kelloseppä Antti Särkelä (1804–1873) ja Elisabet Kerola (k. 1883). Hän muutti Pohjanmaalta Turkuun 1860 ja opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa R. W. Ekmanin ja Walter Runebergin johdolla 1864–1866 ja 1873. Hän jatkoi vielä taideopintoja August Saabyen johdolla Kööpenhaminassa 1873–1874 ja 1876–1878.
Särkelä joutui varojen puutteen takia käyttämään useissa teoksissaan materiaalina savea tai kipsiä joten monet teoksista eivät ole säilyneet nykypäivään. Särkelä teki rintakuvat Emil Nervanderista ja turkulaisesta apteekkari Stenbergistä sekä muotokuvan muun muassa Victor Westerholmista. Hän teki myös monia kansallisromanttisia Kalevala-aiheisia teoksia, esimerkiksi "Kullervo tynnyrin päällikkö".
The Best of Simon &amp; Garfunkel
The Best of Simon & Garfunkel on Simon & Garfunkelin vuonna 1999 julkaistu kokoelmalevy. Siihen on tiivistetty kaikki suosituimmat kappaleet ja lähes kaikki laulut ovatkin menestyneimmiltä albumeilta Bookends ja Bridge Over Troubled Water. Kaikki kappaleet ovat päässeet Billboard Hot 100 -listalle. Viimeinen kappale "My Little Town" on duon viimeisin yhteinen levytys (1975) ja se oli päätynyt molempien soololevyille.
Simon and Garfunkel’s Greatest Hits
Simon and Garfunkel's Greatest Hits on Simon & Garfunkelin ensimmäinen kokoomalevy vuodelta 1972.
Undead Indeed
Undead Indeed on suomalaisen Tarot-yhtyeen konserttitallenne. Se ilmestyi CD:llä ja DVD:llä 11. kesäkuuta 2008 ja sisältää Kuopion Työnkulman Rupla-klubilla 17. elokuuta 2007 järjestetyn konsertin. Konserttielokuvan ohjasi Harri Mielonen.
Julkaisu sijoittui Suomen albumilistalla sijalle 18 ja DVD-listalla sijalle 1.