Kansalaisuskonto
Kansalaisuskonnon käsitteen merkitys vaihtelee. Useiden uskontososiologien mukaan kansalaisuskonto tulee esiin nimenomaan kansakunnan kriisiaikoina tai tiettyinä juhla-aikoina, kuten kansallispäivänä, ja näyttäytyy selvimmin julkisissa puheissa ja pääkirjoituksissa.
Käsitettä kansalaisuskonto ("religion civile") käytti ensimmäistä kertaa ranskalainen filosofi Jean-Jacques Rousseau vuonna 1762 ilmestyneessä teoksessaan "Yhteiskuntasopimuksesta". Rousseau jakoi uskonnon ihmisten sisäiseen eli perinteiseen järjestäytyneeseen uskontoon ja yksityiseen eli kansalaisen uskontoon. Kansalaisten uskonto antoi maalle sen omat erityiset jumalansa sekä suojelijansa, sillä oli omat opinkappaleensa sekä rituaalit ja lakien määräämät ulkonaiset jumalanpalvelukset.
Sosiologi ja uskontojen tutkija Émile Durkheim ei käyttänyt vuonna 1912 ilmestyneessä teoksessaan "Uskontoelämän alkeismuodot" käsitettä kansalaisuskonto, vaikka hän siitä tavallaan puhuikin. Yleensä Durkheimin väitteeksi on ymmärretty, että uskonto on yhteiskunnallinen ilmiö. Talcott Parsonsin mukaan Durkheimin keskeinen sanoma olikin se, että yhteiskunta on uskonnollinen ilmiö. Tämän tulkinnan mukaan Durkheimin käsitys tulee lähelle kansalaisuskonnon käsitettä.
Yleisimmin kansalaisuskonnon käsite liitetään yhdysvaltalaiseen sosiologiin, Parsonsin oppilaaseen Robert N. Bellahiin. Bellah oli tyytymätön 1960-luvulla uskontososiologian piirissä käytyyn keskusteluun maallistumisesta, jonka eteneminen näytti tutkijoiden mielestä merkitsevän ennen pitkää uskonnon häviämistä yhteiskunnasta. Bellahin mielestä uskonto ei ollut häviämässä: se vain sai erilaisia ilmenemismuotoja muuttuvissa olosuhteissa. Rousseaun ja Durkheimin näkemyksiä ja käsitteitä hyödyntäen hän katsoi löytäneensä amerikkalaisesta yhteiskunnasta ilmiön, jota hän alkoi kutsua ”kansalaisuskonnoksi” ja jonka hän toi tutkimuksen kohteeksi kirjoituksessaan ”Civil Religion in America” (1967).
Kansalaisuskonnon käsitettä on yritetty määritellä monin eri tavoin. Seuraavassa luetellaan joitakin esimerkkejä.Civil religion -käsitteestä on käytetty Suomessa kahtakin käännöstä: kansalaisuskonto sekä yhteiskuntauskonto. Vakiintuneeseen käytäntöön ei ole päästy. Tämä saattaa johtua siitä, että civil religion -käsite sisältää molemmat puolet. Käytännössä on vakiintunut tavaksi, että teologit käyttävät yhteiskuntauskonto-käännöstä, kun taas uskontotieteilijät puhuvat kansalaisuskonnosta.
Suomalaista kansalaisuskontoa on tutkittu lähinnä kirkkososiologisesta näkökulmasta. Kirkkososiologian tutkijat ovat keskittyneet julkisuudessa esiintyviin ilmiöihin, jotka he tulkitsevat kansalaisuskonnoksi: tutkimusaineistona on käytetty presidenttien virkaanastujaispuheita, valtiopäivien avajaisjumalanpalveluksien saarnoja tai sanomalehtien pääkirjoituksia. Kansalaisuskonnon yksityinen ja epävirallinen puoli on jäänyt suurelta osin tutkimuksen ulkopuolelle.
Useat uskontotieteilijät ja teologit ovat katsoneet löytäneensä Suomesta kansalaisuskonnoksi kutsumansa ilmiön. Heidän mukaansa juuri se saa monet suomalaiset käymään rippikoulun, pitämään kirkkohäät, kastamaan lapsensa, haluamaan kristilliset hautajaiset sekä käymään kirkossa jouluisin, koska kunnon kansalaisen odotetaan tekevän juuri niin ja lisäksi nämä rituaalit tuovat ihmisen elämään jonkinlaista turvallisuutta. Suomessa kansalaisuskontoon liittyy heidän mukaansa myös itsenäisyyspäivän vietto jumalanpalveluksineen, sankarihaudoilla käynteineen ja paraateineen, jotka vahvistavat kansalaisten uskonnollis-isänmaallista mielialaa ja tietoisuutta suomalaisuudestaan. Itsenäisyyspäivän kansalaisuskonnollinen ulottuvuus kuvastuu siis tavassa, jolla Suomen kansan itsenäisyys pyhitetään. Itsenäisyyden pyhittämiseen liittyvät myös kansakunnan historian myyttiset sankarihahmot, kuten Mannerheim.