hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mare Moscoviense
Mare Moscoviense eli Moskovanmeri on yksi Kuun "pimeän puolen" harvoista meristä. Se on aivan keskellä Kuun kyseistä puolta. Se ei näin ollen näy maahan.
Mare Moscoviense löydettiin Neuvostoliiton Luna 3 -luotaimen tekemällä ensimmäisellä lennolla Kuun ympäri. Neuvostoliittolaiset nimesivät löydetyn meren alkuun Mare Moscovraeksi, mutta nimi muutettiin myöhemmin muotoon "Moscoviense". Meren saama nimi ei täyttänyt IAU:n nimeämistavan mukaisia ohjeita, joiden mukaan Kuun meret olisi nimettävä mielentilojen mukaan. IAU kuitenkin hyväksyi lopulta nimen päättämällä, että Moskova on mielentila.
Koiviston maalaiskunta
Koiviston maalaiskunta (Koiviston mlk, ) oli Etelä-Karjalassa sijainnut Suomen kunta, joka kuului Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovutettuun alueeseen. Koiviston pinta-ala vuonna 1939 oli 280,3 km² ja asukasluku 8 883. Koiviston maalaiskunta rajoittui pohjoisessa Johannekseen ja idässä Kuolemajärveen. Lisäksi maalaiskunnan sisällä oli Koiviston kauppala.
Ahtiala, Alvatti, Eistilä, Harila, Humaljoki, Hyttölä, Härkälä, Ilmasti, Ingertilä, Jaakkola, Kaaliala, Kaipiala, Keskisaari, Kiiskilä, Kiurlahti, Kurkela, Köri, Lemminkylä, Makslahti, Mannola, Partiala, Patala, Penttilä, Putus, Pönni, Rautanen, Römpötti, Saarenpää, Savonniemi, Soukansaari, Tervahartiala, Tetriniemi, Tiurinsaari, Vanhkylä, Vatnuori
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 16 koulupiiriin.
Koivistolla ja Koiviston maalaiskunnalla oli yhteinen evankelis-luterilainen seurakunta. Näin ollen ei ollut olemassa seurakuntaa nimeltä Koiviston kauppalaseurakunta eikä seurakuntaa nimeltä Koiviston maaseurakunta, vaan sekä Koiviston kauppalan että Koiviston maalaiskunnan evankelis-luterilaiseen kirkkoon kuuluvat asukkaat kuuluivat samaan evankelis-luterilaiseen seurakuntaan.Koiviston satama mainitaan ensi kerran jo vuonna 1268 "Berjozovskoje"-nimellä. Koivistosta muodostettiin Viipurin kappeliseurakunta vuonna 1548 ja itsenäinen seurakunta 1575. Vuonna 1896 Koivistosta erotettiin Lavansaaren ja Seiskarin kunnat. Koiviston kirkonkylä ja Kotterlahden kylä erotettiin kunnasta Koiviston kauppalaksi vuonna 1927.
Koiviston asukkaat sijoitettiin jatkosodan jälkeen Askolan, Kymin, Mäntsälän ja Pornaisten kuntiin.
Koivulahti
Koivulahti () oli Pohjanmaalla sijainnut Suomen kunta. Koivulahden kunta liitettiin 1973 Mustasaareen. Koivulahden naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Maksamaa, Mustasaari, Raippaluoto, Vaasa ja Vähäkyrö.
Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 98 prosenttia Koivulahden asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Vuonna 2000 Koivulahden taajamassa oli asukkaita noin 1 000.
Koivulahden puukirkko on rakennettu vuonna 1693 ja laajennettu ristikirkoksi vuonna 1795. 3. tammikuuta 1961
Koivulahdessa tapahtui vakava lento-onnettomuus, kun Aeron DC-3 syöksyi maahan. Koneen kaikki 22 matkustajaa ja 3-henkinen miehistö saivat surmansa. Onnettomuuspaikalla on muistomerkki.
Koivulahden pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla "päronkamsona", raastettua perunaa ja ohrajauhoa valkokastikkeen kera.
Asiakirjalähteistä löytyvät muodot: "Quiflax", "Koiffuolax" (1440), "Kåjwålax" (1443), "Quiffuelax" (1543) ja "Queflax" (1554). Nimi on varhaisten suomenkielisten antama lahdennimi. Vanhojen kirjoitusmuotojen perusteella alkuperäinen nimi on voinut olla joko "Kuivalaksi" (T. E. Karsten) tai "Koivulaksi" (Lars Huldén). Nimen tarkoite on ollut Kyrönjokisuulla olleen ison lahden läntinen haarake. Ruotsinkieliset uudisasukkaat ovat lainanneet nimen, joka on vuosisatoja säilynyt ruotsinkielisten käytössä. Nykyään käytössä oleva suomenkielinen nimivastine "Koivulahti", joka mainitaan Suomalaisessa Wirallisessa lehdessä 1867, perustunee nimen vanhoihin kirjoitusmuotoihin. Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Koivulahdella oli kaksi taajamaa: kirkonkylä (308 asukasta) ja Kalvholm (yhteensä 213 asukasta, josta 136 Koivulahden puolella). Kalvholmin taajama sijaitsi osin myös Mustasaaren puolella.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Koivulahden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Kuivajoki
Kuivajoki on Kuivajoen vesistön Pohjois-Pohjanmaalla Iin kunnassa sijaitseva laskujoki. Kuivajoki laskee Oijärvestä Perämereen. Kuivajoen tärkeimmät sivu-uomat ovat Oijärveen laskeva Kivijoki, Hamarinjoki ja Luujoki. Kuivajoen pituus Oijärvestä mereen on noin 40 kilometriä. Vesistöalue on suojeltu koskiensuojelulailla ja Kuivajoki kuuluu kansainväliseen Salmon Action Plan -ohjelmaan, jolla pyritään joen lohikannan palauttamiseen.
Kalalajeista Kuivajoessa esiintyy mm. lohi, harjus, hauki, ahven, lahna, made, siika ja nahkiainen.
Old Chaps
Old Chaps on lahtelainen vuonna 1989 perustettu lauluyhtye. Johtajana, sovittajana ja pianistina on Ari Niskanen, jonka lisäksi yhtyeeseen kuuluu neljä laulajaa: Elina Pakkanen, Maarit Raitala, Eero Vesanen ja Marko Kemppi.
Old Chapsin ohjelmisto koostuu viihde- ja jazzmusiikista suomen ja englannin kielillä suurimmalta osin omin sovituksin. Yhtye on esiintynyt erilaisissa tilaisuuksissa ympäri Suomea sekä järjestänyt omia konsertteja ja ravintolailtoja. Lisäksi Old Chaps on ollut mukana Lahden kaupunginorkesterin konserteissa.
Koskenpää
Koskenpää on Suomen entinen kunta ja nykyinen Jämsän kaupunginosa. Koskenpää sijaitsee Jämsä-Petäjävesi-tien varrella. Matkaa Keuruulle on 33 km, Jyväskylään 56 km, Jämsään 26 km ja Petäjävedelle 20 km. Asukkaita Koskenpäällä on nykyään 700. Palveluita Koskenpäällä on Koskenpään koulu, hirsibaari, huoltoasema, apteekki, vapaapalokunta, terveysasema sekä Koskenpään kirkko. Koskenpään kautta kulkee seututie 604.
Koskenpään naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Jämsä, Jämsänkoski, Keuruu, Korpilahti, Kuorevesi ja Petäjävesi.
Ensimmäiset ihmisasutukset Koskenpään alueella ovat olleet jo kivikaudella. Löydetyt kivikautiset esineet ovat peräisin itäisestä kampakeraamisesta kulttuurista. Rautakautisten löytöjen perusteella asutus on jatkunut pronssi- ja rautakauden yli nykypäivään asti.
Pysyvä asutus seudulle on muodostunut 1000-luvun paikkeilla, ihmisten siirtyessä Kanta-Hämeestä uusille alueille. Nimistöstä voidaan kuitenkin päätellä, että Koskenpäällä on ollut asutustoimintaa jo ennen hämäläisten tuloa. Alueella löytyy lappalaisaiheisia ja Laatokan Karjalaan viittaavia nimiä.
Ensimmäinen asiakirjatieto on löytyy vuodelta 1464, jolloin Kavattilan Jöns Kawittula oli käräjillä lautamiehenä. Vuoden 1539 maakirjan mukaan Koskenpään alueella oli kuusi veroa maksavaa taloa, joista moni on olemassa tänäkin päivänä.
Isojaon ja torppien perustaminen myötä asutustoimintaa vilkastui Jämsän kuntaan kuuluvalla Koskenpäällä niin, että vuonna 1860 taloja oli 46.
Teollistuminen alkoi 1900-luvun alussa Koskenpään Tervatehdas Oy:n myötä, joka perustettiin vuonna 1909. Tehtaan toiminta loppui 1950-luvun lopulla. Koskenpään Huopatehdas Oy aloitti toimintansa vuonna 1923. Sahloisten Kalliokoskeen rakennettiin voimalaitos 1940-luvulla.
J. A. Alleniuksen suunnittelema Koskenpään kirkko vihittiin käyttöön 1902. Koskenpään seurakunnasta tuli itsenäinen kirkkoherrakunta 1925. Koskenpää aloitti toimintansa itsenäisenä kuntana 1.1.1926 ja 1969 se liitettiin Jämsänkosken kuntaan (kaup. 1986). Jämsänkoski liitettiin edelleen Jämsään 2009.
Kalmavirta, Sahloinen
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Koskenpäässä oli yksi taajama: kirkonkylä, jossa oli 281 asukasta. Sitä ei enää luokitella taajamaksi.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Koskenpään väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1930–1960.
Batman (kaupunki)
Batman on Batmanin maakunnan pääkaupunki Batman-joen varrella, Kaakkois-Turkissa. Batman on yksi Turkin vauraimmista kaupungeista, sillä se on maan ainoa öljyntuotantoalue. Kaupungin lähellä on Istanbuliin johtava rautatie ja lentokenttä. Batman tiedetään myös nimellä Iluh. Vuonna 2014 Batmanin asukasluku oli 381 814.
1950-luvulla kaupungissa oli asukkaita alle 3 000. Öljykenttien löytö vaurastutti kaupunkia merkittävästi. Nopeasti kehittyvään kaupunkiin muutti asukkaita työnperässä eri puolilta Turkkia. Alueen asukkaista 90 % on kurdeja ja yli 9 % turkkilaisia.
Batmanissa sijaitsee yksi Turkin suurimmista lentokentistä. Lentokenttä on myös toiminut vuodesta 1980 NATOn lentotukikohtana.
Kuolemajärvi
Kuolemajärvi (ven. Пионерское; entinen nimi "Hatialahti") on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella Suomenlahden rannalla Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Pinta-ala oli 367,4 km² ja asukkaita 5 686 (1939). Kuolemajärven entisen kirkonkylän venäläinen nimi on vuodesta 1948 lähtien ollut "Pionerskoje".
Pitäjän nimen oletetaan usein liittyvän Mikael Agricolan kuolemaan. Hän kuoli Kuolemajärvellä vuonna 1557 palatessaan Moskovasta rauhanneuvotteluista. Järven ja seurakunnan nimi juontaa kuitenkin varhaisemmilta ajoilta.
Kuolemajärven kirkko tuhoutui talvisodassa 1939. Suojajoukkotaisteluiden tuloksena Suomen talvisodan pääpuolustusasema Kannaksella muodostui 6. joulukuuta 1939 mennessä Kuolemajärven kohdalle. Rintamavastuu alueella kuului 4. divisioonalle.
Kuolemajärven väestö asutettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin Turun ympäristökuntiin: Askainen, Aura, Kakskerta, Kustavi, Lemu, Maaria, Masku, Merimasku, Mietoinen, Naantali, Nousiainen, Paattinen, Raisio, Rusko, Rymättylä, Taivassalo, Tarvasjoki, Vahto ja Velkua.
Akkala, Hatjalahti (Hatelahti), Hopiala, Huumola, Iivanala, Inkilä, Juvanruukki, Järvenpää, Karjalainen, Kaukjärvi, Kaukola, Kipinola, Kirkonkylä, Kiskola, Kolkkala, Kämärä, Laasola eli Hietanen, Mellala, Muurila, Nuutila, Näykki, Paavola, Pentikkälä, Pihkala, Pinnoinniemi, Pitkälä, Seivästö (myös majakka), Siprola, Summa, Taatila, Työppölä, Varpulila, Viuhkola, Yläkirjola.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 13 koulupiiriin.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Kuolemajärven väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1940.
Entisen Kuolemajärven kunnan alue kuuluu nykyään Leningradin alueen Viipurin piiriin, sen Koiviston (Primorsk), Uudenkirkon (Poljany) ja Kähärin (Gontšarovo) kuntiin. Ennen vuoden 2006 kuntaliitoksia Kuolemajärven ydinalue muodosti Akkalan () kyläneuvostoalueen ja kunnan länsiosa kuului Humaljoen (ven. Jermilovo) kyläneuvostoalueeseen, jotka nyt kuuluvat Koivistoon.
Kuolemajärven kirkonkylän nimi on nykyään Pionerskoje (), mutta kylällä ei ole mitään hallinnollista merkitystä. Kuolemajärven asema on yksi niistä harvoista Karjalankannaksen paikannimistä, joita neuvostohallinto ei venäläistänyt tai itse asiassa ”neuvostolaistanut”. Aseman nimi on siis edelleen Kuolemajärvi, vaikka Kuolemajärven asemanseudun eli Pentikkälän nimi on ollut vuodesta 1948 Rjabovo ().
Kylänlahden rautatieasema
Kylänlahden rautatieasema () on rautatieasema Lieksan kaupungin Kylänlahden kylässä Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Kylänlahden jugendtyylinen asemarakennus on rakennettu 1910 arkkitehti Thure Hellströmin piirustusten pohjalta. Aseman ympäristöön kuuluvat päärakennus, makasiini, saunarakennus ja talli-liiteri. Nykyisin asema on yksityiskoti, mutta asemalla toimii myös Humaniores Oy, joka ylläpitää perhekoti Topinkaa ja järjestää koulutusta.
Asemarakennus on peruskorjattu vuosina 2003–2006.
Kylänlahden seisakkeella pysähtyy neljä taajamajunavuoroa joka päivä: kaksi Joensuuhun ja kaksi Nurmekseen.
Batman (täsmennyssivu)
Batman tarkoittaa seuraavia asioita:
Hietamäki (Inkeri)
Hietamäki on luterilainen seurakunta Inkerissä. Hietamäki oli Ruotsin vallan aikana Tuutarin seurakuntaa. Hietamäki tuli itsenäiseksi seurakunnaksi 1897. Asukkaita oli 5300 (1928). Hietamäki joutui toisessa maailmansodassa saksalaisten miehitysalueelle ja suomalaisväestö siirrettiin Suomeen 1943. Suomesta Neuvostoliittoon palanneet asukkaat karkotettiin venäläisille paikkakunnille. Nykyisin seurakunta on perustettu uudelleen.
Hietamäen Innalasta on tullut nykyisin elpyneen seurakunnan kirkonkylä. Entinen kirkonkylä sijaitsi Alakylässä. Kirkkorakennus on melko vaatimaton, mutta sen kirkontorni muistuttaa vanhan puretun kirkon muotoa. Puretun vanhan kirkon paikalla Alakylässä on muistoristi. Seurakunnan pastorina toimii Väinö Kuosti.
Hietamäen kylät Keski-Inkeri kartaston mukaan. "Kursivoidut" kylät ovat hävinneet. Kylillä oli usein rinnakkaisnimiä, joten nimet eivät olleet yksikäsitteisiä.
"Alakylä", Annamoisio, "Anttila (Matikaisi)", "Hapolaisi (p. Huopalaisi)", "Heimosi (Noisela)", Hiekka, Hyttilä, Innala, Kannisi (Hirvosi), Kasukka (Pieni-Nikkurila), "Kaukaisi", Kauppila, Kemppilä, Kotsala (Vekarala), Kuttusi, Käivärä (Jälkylä), Kämäräisi, "Lottala", "Maksima (Rimelä)", Nikkarila (Suuri-Nikkarila), Niukkasi, Oikkosi (Kurenkylä), Petäjälä (Sapakkola)", Pihilä, Rappula, "Routela, Ruila (Pieni-Ukkola), Rytönmylly", Ryömi, Rötsänsilta (Korela), Sameraisi, "Seppä-Heikkilä (Sepheikkilä), Sipilä, Somerokangas, "Sunkura (Sunkuran hovi)", Tammikko, Timola (Uusikylä), Torikka, Törölä (Savela), "Ukkola (Suuri-Ukkola)", Uusitie, "Vainikka", Vaittila, "Suomen Vuisakka", Ärttölä
Tielisi, Matikaisi (Lempilä), "Kurenkylä (Hiljakaisi)"
Raikkosi, Rospeekka, Uusi-Hotokka, Vanha-Hotokka
"Kavehkontu, Hamusi, Hapolaisi (Huopalaisi)"
"Jamalaisi, Kakkola (Kakko), Karhula, Kolkkasi", Tanskala, "Seppälä (Iivanaisi)"
"Vanha-Paukkala, Uusi-Paukkala, Nuutila"
Metsola, Kokatsu, Kapriola, Korpunoi, Kostankylä, Sosnankylä, Tukonovankylä, Vennäin Vuissakka.
Ahokylä (Tielisi), Hamusi, Hapolaisi, Heimosi (Noisela), Hiekka, Hirvosi, Hotokka, Hyttilä, Iivanaisi (Seppälä), Innala, Jamalaisi, Kakko (Kakkola), Karhula, Kasukka, Kaukaisi, Kauppila, Kavehkontu, Kemppilä, Kotsala (Vekarala), Kuttusi, Käivärä (Jälkylä), Kämäräisi, Matikaisi, Nikkarila, Niukkasi, Nuolijoki, Paukkala, Petäjälä (Sapakkola), Pieni Alakylä, Pihilä, Rappula, Rimelä, Rospekka, Routeela, Rytömylly, Ryömi, Rötsänsilta, Sameraisi, Savelaisi (Törölä), Seppä-Heikkilä (Heikkilä), Sipilä, Somerokangas, Sunkura, Suuri Alakylä, Tammikko, Tanskino (Tanskala), Timola (Uusikylä), Torikka, Vellankontu, Vuissakka, Ärttölä
Inkere
Inkere () on entinen inkeriläinen seurakunta Inkereenjoen alajuoksulla Pietarin eteläpuolella. Seurakunnan väkiluku oli 3550 (1928). Väestö oli enimmäkseen äyrämöisiä. Seurakuntaan kuului 22 puhtaasti suomenkielistä kylää. Entisen seurakunnan alueella sijaitsevat myös seuraavat suuret teollisuustaajamat: Ust'-Ižora (Усть-Ижора), Kolpina, Punaporu, Pella ja Uljana (Uljanovka / Ульяновка) sekä pienemmät taajamat: Lomkka, Pontonnaja (Понтонная) ja Sapjornaja (Сапёрная).
Inkereen seurakunta perustettiin 1623-1626. Viimeisin kirkko rakennettiin 1839 ja suljettiin 1937. Osa seurakunnasta joutui toisessa maailmansodassa Leningradin saarron sisäpuolelle ja osa taas saksalaisten puolelle. Ne jotka jäivät saarron sisäpuolelle, lähetettiin 1942 muualle Neuvostoliittoon, kun taas saksalaisten käsiin jääneet siirrettiin Suomeen. Rintama asettui Inkereen kylien keskelle ja alueella käytiin ankaria taisteluja. Rintaman lähellä suuri osa siviileistä sai surmansa tai nääntyi nälkään ja tauteihin. Toisen maailmansodan jälkeen osa Inkereestä asutettiin venäläisellä väestöllä ja Suomesta Neuvostoliittoon palanneet karkotettiin venäjänkielisille alueille. Useimmat Inkereen kylät jäivät kuitenkin sodan jälkeen lopullisesti autioiksi.
Hävinneet kylät kursivoitu.
Anola (Аннолово), Aroteppola, "Hapoisi (Taskopsina, Таскобщина)", "Hovinmäki (Старая Мыза)", Isoran Lopotti (Ям-Ижора), Iisakkala (Феклистово), Ивановское), "Kapasi (Корделево), Kavattila (Niippola), Kirtsala (Кирцалово), Kissala (Черная Речка), Kortela (Корделево)", Koski (Большие Пороги), "Lankila (Лангелево), Masala (Мазалово), Mokkola (Мокколово)", Montila (Монделево), "Niippola, Olosi (Olosinmäki / Самсоновка), Papusi (Пабузи), Petrovsina (Петровщина)", Pokrova (Покровское), "Porkkasi (Кирцалово), Possai (Федоровское), Potola (Подолово), Putrola (Мазалово), Putronmäki (Мазалово)", Puusta (Пустынка), "Rahikkala (Райколово), Riihikylä (Путролово)", Saahosi (Захожы), "Soinila (Симанкина)", Suomen Jerttova (Большое Гертово), "Tuomaala (Петровщина)", Tusinansuu (Усть-Тосна), Uusi-Kallila, Vanha-Kallila, Voiskorova (Войскорово)
Luettelo Papua-Uuden-Guinean kielistä
Tämä on luettelo Papua-Uudessa-Guineassa puhuttavista kielistä. Papua-Uudessa-Guineassa puhutaan yli 800 eri kieltä.
Kattila (Inkeri)
Kattila () on entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. Se on vanhaa vatjalaisten asuinseutua, jossa luterilaisia inkerinsuomalaisia asui vain muutamissa kylissä.
Kattilan luterilainen seurakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1624. 1700-luvun alun sotavuosien jälkeen Kattilalla, Soikkolalla ja Kapriolla oli yhteinen kirkkoherra. Vuoden 1740 tienoilla Kattila ja Soikkola yhdistettiin, ja vuonna 1834 niihin liitettiin myös Novasolkan seurakunta.
Kattilaan rakennettiin uusi puukirkko vuonna 1759. Se korjattiin vuonna 1892. Vuonna 1904 koko seurakunnassa oli noin 1 600 suomalaista, noin 300 virolaista ja 30 saksalaista jäsentä. 1900-luvun alussa kirkkoherranvirka oli pitkään täyttämättä, koska köyhään seurakuntaan, jonka kolme kirkkoa sijaitsivat kaukana toisistaan, oli vaikeaa löytää hakijoita.
Vuonna 1919 kolme seurakuntaa erosivat jälleen toisistaan, ja Kattilan virolaiset perustivat oman seurakunnan. Kirkko suljettiin vuonna 1932, minkä jälkeen se toimi elokuvateatterina. Seurakunnan toiminta päättyi 1930-luvun lopussa.
Toisen maailmansodan aikana seutu oli Saksan miehittämä. Vuonna 1943 saksalaiset siirsivät miehitysalueelle jääneen suomalaisväestön Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty kotiseudulleen, vaan heidät karkotettiin aluksi muualle Venäjälle. Myöhemminkin vain harva onnistui palaamaan. Monet asettuivat Karjalan tasavaltaan ja Viroon tai ovat sittemmin muuttaneet Suomeen.
1900-luvun alussa Kattilan seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät: 
Suomalaisia asui vain Ahokylässä, Korovaisissa, Ruuppinassa, Matautiossa, Namasterissa, Raanalassa, Rasissa ja Värtösissä. Muut olivat vatjalais-venäläisiä sekakyliä.
Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Kattilan, Niisnovan ja Laukaansuun kuntiin.
Keltto
Keltto (, ) on maaseutuasutus Seuloskoin piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Siellä on asukkaita on 9 085, ja sen keskus sijaitsee 12 kilometriä Pietarista itään.
Keltossa on myös Inkerin kirkon luterilainen seurakunta, joka nykymuodossaan perustettiin 1989. Kelton kirkko rakennettiin Kolpinan kylään (), ja se vihittiin käyttöön 1992. Samassa kylässä on myös S. J. Laurikkalalle nimetty teologinen instituutti, josta valmistuu muun muassa pappeja Inkerin kirkolle. Sen vieressä on vanhusten palvelutalo, jossa noin puolet asiakkaista on inkeriläisvanhuksia. Keltossa on myös nuorempia inkeriläisiä yksityisyrittäjiä, jotka ovat perustaneet muun muassa matkailu- ja majoituspalveluja.
Seurakunnan tarkkaa perustamisajankohtaa ei tiedetä, mutta 1628 se oli jo olemassa. Kirkonkylä sijaitsi Ruotsin vallan aikana Uudessakylässä. Pohjansodassa kirkko hävitettiin ja rakennettiin uudelleen Kirkonpellonkylään. Kirkko otettiin seurakunnalta pois 1939, ja se purettiin 1941 ja puutavara käytettiin raaka-aineeksi ampumahautoihin. Seurakuntalaiset kokoontuivat vielä tämän jälkeen muun muassa jumalanpalveluksiin vanhalla hautausmaalla kirkon lähellä.
Keltossa toimi Ivan Pavlov, joka tutki neurologiaa vuonna 1926 perustetussa tutkimuslaitoksessaan. Hänet tunnetaan varsinkin koirien kanssa tekemiensä kokeiden perusteella muodostamastaan Pavlovin teoriasta. Pavlovin asunto on museo, jonne pääsee tilauksesta.
Kelton pohjoispuolella Pietarista Seuloskoin kaupungin kautta Laatokan rantaan kulkee Elämän tie, joka vuosina 1941–1943 yhdisti saksalaisten piirittämän Leningradin maan pääosaan. Elämän tietä pitkin piiritykseen joutuneille tuotiin ruokaa, ja tätä tietä pitkin maaliskuussa 1942 inkeriläiset karkotettiin piirityksestä Siperiaan. Elämän tien varrella on runsaasti muistomerkkejä ja Laatokan rannassa on museo.
Ala-Kalttina, Ansareinmäki, Autio (Pappilanautio), Tuprova, Haapoja, Hirvonen (Hirvosi), Hännikäinen, Häsälä, Jaanila, Jorohkova, Kankurinmäki, Kanninen, Karjalankylä, Keltto, Kirkonpelto, Kolpina, Korkkina, Koski, Likolampi, Maaslova, Mustapää, Määhnälä, Ollikkaismäki, Orava, Pieni-Manuskala, Poru, Puntala, Pustoska, Rosmittala, Saakrova, Sarvela, Seltsoi (Voeikovo), Suoranta (Suoranda), Suuri-Manuskala, Tauru, Tokkari, Valittula, Vanhakylä, Virkkilä, Ylä-Kalttina
Kolppana
Kolppana () on kylä ja entinen luterilainen seurakunta Inkerissä lähellä Hatsinan kaupunkia.
1600-luvulla Kolppana muodosti Skuoritsan luterilaisen seurakunnan eteläisimmän osan. Siitä länteen sijaitsi Tääkelin seurakunta, jolla oli oma kirkkoherra 1640-luvulta lähtien. Tääkelillä, myöhemmältä nimeltään Spankkovalla, oli oma pastori 1720-luvulle saakka, mutta sen jälkeen seurakunta, johon kuului myös Kolppanan seutu, liitettiin Koprinaan. Vuonna 1753 Spankkovasta ja Kolppanasta tuli itsenäinen seurakunta. Keisari Paavali I rakennutti Kolppanaan pyhille Pietarille ja Paavalille omistetun kivikirkon, joka valmistui vuonna 1802. Vuonna 1860 Spankkovan ja Kolppanan seurakuntaan kuului noin 1500 inkerinsuomalaista. Vuonna 1905 seurakunnassa oli noin 4800 suomalaista ja viitisenkymmentä virolaista jäsentä. Vuosina 1863–1918 Kolppanassa toimi suomalainen opettajaseminaari.
1920-luvun alusta lähtien Spankkova ja Kolppana toimivat erillisinä seurakuntina. Kolppanan kirkon torni purettiin vuonna 1933 ja kirkko suljettiin vuonna 1937.
Toisen maailmansodan aikana saksalaisten miehitysalueelle jäänyt Kolppanan suomalaisväestö siirrettiin Suomeen vuonna 1943.
Kolppanassa oli 18 kylää: Pieni Hatsina, Himasi, Kivijärvi, Pieni Kolppana, Suuri Kolppana, Kurema, Lätinä, Pieni Paaritsa, Suuri Paaritsa, Räpisi, Ala-Sakoska, Ylä-Sakoska, Salusi, Sernitsa, Uusi Sernitsa, Vaijala, Vakkala ja Vopsi.
Kosemkina
Kosemkina eli Narvusi on luterilainen seurakunta Länsi-Inkerissä. Historiallisesti sen alue on käsittänyt Laukaanjoen alajuoksun ja Kurkolanniemen kylät. Luterilaisten inkerinsuomalaisten lisäksi seudulla on asunut ortodoksisia inkerikkoja ja vatjalaisia. Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Narvusin, Laukaansuun ja Suuren-Lutskan kuntiin. Aiemmin, Venäjän keisarikunnan aikana kylä (venäjäksi "Kuzjomkino") ja ympäröivä seutu oli osa Pietarin kuvernementin Jaaman kihlakuntaa.
Kosemkinan seurakunta on perustettu viimeistään 1640-luvulla. Vuonna 1690 se liitettiin Narvan ruotsalaiseen tuomiokirkkoseurakuntaan. Venäläisten vallattua Inkerin Kosemkinalla oli yhteinen kirkkoherra Narvan pyhän Mikaelin suomalais-ruotsalaisen seurakunnan kanssa.
Suuren-Narvusin kylään rakennettiin vuonna 1732 pyhän Andreaan kirkko. Vuonna 1879 se korvattiin kivisellä pyhän kolminaisuuden kirkolla. Vuonna 1905 Kosemkinassa oli 3 700 suomalaista ja 100 virolaista seurakuntalaista. Vuosittain Narvusissa pidettiin 32 suomen- ja vironkielistä jumalanpalvelusta.
Seurakunnan lounaisosa liitettiin vuonna 1920 Viroon Tarton rauhansopimuksella. Viroon kuulunutta aluetta sanottiin Viron Inkeriksi. Venäjälle jäänyt osa oli vuodesta 1920 lähtien itsenäinen seurakunta. Kosemkinassa jumalanpalveluksen loppuivat vuonna 1935, ja viranomaiset sulkivat kirkon seuraavana vuonna. Saksalaismiehityksen aikana Kosemkinan kirkko oli jälleen käytössä.
Kosemkinan seurakunta perustettiin uudelleen vuonna 1990, ja se sai takaisin aiemmin kerhotalona käytetyn kirkon. Seurakunta kuuluu Inkerin evankelis-luterilaisen kirkon Länsi-Inkerin rovastikuntaan. Sen kirkkoherrana toimii Anatolij Leshik
Arsiansaari, Feodormaa, Haavikko, Hakaja, Hinnola, Joenperä, Kaipaala, Kiiskala, Kirjamo, Konnu, Korovina, Kotko, Kukkosi, Kullankylä, Kurkula, Laukaansuu, Liivakylä, Luttova, Mannakka, Narvusi, Pärspää, Ropsu, Salansuu, Struuppova, Suokylä, Sutela, Takaväljä, Tiensuu, Uusi Narvusi, Uusi Struuppova, Vena, Vipiä
Kupanitsa
Kupanitsa () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Inkerin ylängöllä kolme kilometriä Volossovasta koilliseen. Kylässä on 250 ja kunnassa 3 600 asukasta (vuonna 2011). Kupanitsa on myös Inkerin kirkon seurakunta.
Kupanitsan kunnan pinta-ala on 147,02 neliökilometriä. Se rajoittuu kaakossa Volossovan piirin Kikkerin, etelässä Volossovan, lännessä Terpitsan ja pohjoisessa Lopitsan ja Seltsan sekä koillisessa Hatsinan piirin Sääskelän ja idässä Jelisavettinan kuntiin. Pinta-alasta 48,5 % on metsää, 45,6 % maatalousmaata ja 5,3 % asuinaluetta.
Pinnanmuodostukseltaan seutu on kumpuilevaa tasankoa. Siellä esiintyy paljon karsti-ilmiöitä. Ainoa vesistö on pieni Hylkysinjärvi (ven. "Hjulgjuzi").
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Suminan (ven. "Sumino") taajama ja 12 kylää: Korkka ("Gorki"), Korkkylä eli Korpikylä ("Kurgolovo"), Kottina I ("Kotino"), Kottina II ("Ožogino"), Muratta ("Muratovo"), Putina ("Budino"), Rževka, Seropitsa ("Krasnyje Tšerepovitsy"), Sokolovka, Torossova ("Torosovo"), Vesikkola ("Vezikovo") ja Volkova ("Volgovo"). Suurimmat asutuskeskukset ovat noin puolentoista tuhannen asukkaan Sumina ja Torossova.
Novgorodin Vatjan viidenneksen Kaprion kihlakunnan Osertsan pogostaan kuulunut Kupanitsan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1500 verokirjassa. Ruotsalaisaikana 1600-luvun puolessävälissä siitä tuli luterilaisen seurakunnan keskus. Kupanitsan ja sen vieressä sijainneen ”Pienen-Kupanitsan” eli Röllän asukkaat olivat inkerinsuomalaisia savakoita. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa kylä toimi volostin ja neuvostoaikana kyläneuvoston keskuspaikkana.
Kupanitsan kautta kulkevat Kemppaalan (ven. "Kempolovo") ja Hattulan ("Šapki") sekä Sääpinän ("Žabino"), Volossovan, Repolan ("Repolka") ja Verestin väliset maantiet, joilta on yhteys Pietarin ja Tallinnan väliselle valtatielle. Kunnan eteläpuolella kulkee Pietarin ja Tallinnan välinen rautatie. Kylistä on linja-autoyhteydet Volossovaan ja Pietariin.
Seudun pääelinkeino on karjanhoitoon ja vihannesten viljelyyn keskittynyt maatalous. Kunnassa toimivat Suminan ja Torossovan maatalousyritykset sekä parikymmentä yksityistilaa. Merkittäviä työllistäjiä ovat myös sosiaali- ja terveyspalvelut sekä koulutus. Yli kaksi kolmasosaa työvoimasta käy töissä Pietarissa, Volossovassa tai naapurikunnissa.
Palvelut ovat keskittyneet Suminaan ja Torossovaan. Niihin kuuluu kaksi lastentarhaa, keskikoulu, pieni poliklinikka ja lääkintäasema sekä kirjastot, kulttuuritalot, postit ja pankki.
Kunnan alueelta on löydetty useita keskiaikaisia kurgaani- ja kivikehyshautoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat vuonna 1861 pystytetty Kupanitsan luterilainen kirkko sekä Volkovan, Torossovan ja Suminan kartanoalueet.
Amele
Amele on Papua-Uudessa-Guineassa puhuttava kieli. Sillä on noin 5 300 äidinkielistä puhujaa (1987). Kielen sanajärjestys on subjekti-objekti-verbi. Amelen puhujista lukutaitoisia on 75–100 %. Heistä suurin osa asuu Madangin provinssissa. Uusi testamentti käännettiin ameleksi ensimmäistä kertaa vuonna 1997.
Yleisnero
Yleisneroksi (, ) kutsutaan henkilöä, joka hallitsee erinomaisesti useita eri tieteen ja taiteen aloja.
Malliesimerkkinä yleisnerosta pidetään usein renessanssin aikaista keksijä-taiteilija-tutkija Leonardo da Vinciä. Vastaavasti "renessanssi-ihmiseksi" kutsutaan henkilöä, jolla on poikkeuksellisen laajat tiedot useista eri taiteen- tai tieteenaloista.
Lempaala
Lempaala () on kylä ja entinen seurakunta Pohjois-Inkerissä. Sinne perustettiin Inkerin ensimmäinen luterilainen seurakunta vuonna 1611. Sekä luterilaiset että ortodoksiset (kr.kat.) inkeriläiset karkotettiin Lempaalasta vuosina 1935–36 Stalinin vainoissa rajaseudun puhdistuksen nimissä. Samalla myös vuonna 1764 rakennettu kirkko purettiin. Vanhan kirkon paikalla Lempaalanjärven rannassa on nyt muistoristi (puretun kirkon alkuperäinen risti), siellä on myös inkeriläisten bolševikkien veljeshauta sekä vuonna 2005 pystytetty muistomerkki Kannaksen rintamalla jatkosodan aikana kaatuneille suomalaisille sotilaille.
Lempaalassa oli huomattavan suuri määrä vanhoillaan pysynyttä kantaväestöä, joka asui Mäkkiinkylässä ja sen ympäristössä Lempaalanjärven koillispuolella. Larin Paraske oli syntyisin tästä joskus inkerikoiksikin sanotusta ryhmästä.
Nykyisin inkeriläisyys alueella on vähäistä, mutta elpymässä. Maaselän kylässä (Stekljannyi) on Toksovan luterilaiseen seurakuntaan kuuluva pienehkö kappeli, joka on rakennettu vuonna 2001. Se toimii aikaisemman vanhan Lempaalan seurakunnan alueella ja turvaa samalla vähälukuisen inkeriläisväestön tarpeet.
Lempaalassa oli 86 kylää: Anjala, Autio (Korkeamäki) Autio (Kuivaisi), Haapsaari, Halosi, Hanttulanmäki, Harpala, Heinola, Hiirimäki, Hipelinmäki, Hovinmäki, Jaakkolanmäki, Juskela, Jutikkala, Pieni Kaitala, Suuri Kaitala, Kiero, Pieni Kiiskilä, Suuri Kiiskilä, Kirjasalo, Komola, Pieni Korkiamaa, Suuri Korkiamaa, Koronsaari, Kuivaisi I, Kuivaisi II, Kuivaisi III, Kylänjatko, Lappalaisenmäki, Lappeela, Lavosenmäki, Lehtokylä, Lempaala, Levoska, Lieskula, Lukkarinmäki, Löyskämäki, Maanselkä, Markkela, Marola, Mattilanmäki, Miskula, Muratta, Mustila, Myllymäki, Mäkiinkylä, Mälkämäki, Naakkala, Nakara, Nenimäki, Nikittala, Ohajoki, Ohalatva, Oinaala, Orimäki, Orpomäki, Oskamäki, Osselki, Pajarinmäki, Pekinmäki, Pekkala, Peri, Perämäki, Pirsanmäki, Pusanmäki, Pönniönmäki, Riivalinmäki, Ristala, Rokansaari, Ryyppylä, Sahanotko, Sepänmäki, Simanla, Sovonmäki, Sutela, Svaanila, Termola, Tiinala, Tikanmäki, Uusikylä, Vanhakylä, Vankkala, Varsala, Vaskela, Veikkola ja Volkkala.
Tunnetuin lempaalainen oli Larin Paraske. Hän oli perinteenkantajana muistinero, "Suomen Runotar", jolta tallennettiin n. 32 000 säettä runoja ja loitsuja sekä lisäksi muuta kansanperinnettä.
Toisen maailmansodan aikana tuhoutunut Lempaalan kylä sijaitsi Lempaalanjärven lounaispuolella Pietarista Käkisalmeen johtavan maantien varrella. Sodan jälkeen nimitystä alettiin käyttää nykyisen Maaselkin taajaman lähellä sijaitsevasta asutuksesta. Nykyään suurin osa Lempaalan kylän asukkaista on rekisteröity Maaselkiin. Kylän lähellä toimii karjanhoitoon erikoistunut maatalousyritys.
Lempaalan rautatieasema sijaitsee Lempaalanjärven koillispuolella Pietarista pohjoiseen johtavan rautatien varrella. Aseman yhteydessä on omakotitaloista ja lomakylistä koostuva taajama. Sen koillispuolella toimii Poljustrovo-yhtiön juomavesipullottamo.
Kars
Kars on kaupunki Koillis-Turkissa ja Karsin maakunnan pääkaupunki. Siellä asuu noin 80 000 ihmistä (2014).
Kars kuului Venäjälle vuosina 1878–1918. Turkkilaiset miehittivät kaupungin 1918 ja perustivat sinne tasavallan. Neuvosto-Venäjä vahvisti kaupungin kuulumisen Turkille Brest-Litovskin rauhansopimuksella 3. maaliskuuta 1918.
Seuranneiden sekavien vaiheiden jälkeen kaupunki liitettiin Turkkiin. Turkki ja Armenia riitelevät edelleen kaupungista.
Karsiin sijoittuu Orhan Pamukin kirja Lumi.
Esoteerinen uskonnollinen ajattelija G. I. Gurdjieff varttui Karsissa.
Monet matkailijat tulevat Karsiin käydäkseen Anin rauniokaupungissa, joka sijaitsee noin 50 km päässä Karsista.
Markkova
Markkova (), aik. "Loppi" tai "Lopenkolkka", on entinen luterilainen seurakunta Inkerin itäisimmässä osassa.
1640-luvulla perustetun Lopen luterilaisen seurakunnan Puttilan kylässä sijainnut kirkko tuhoutui 1700-luvun alun sotavuosina. Pietari Suuri asutti kylän venäläisillä talonpojilla. Luterilainen kirkko rakennettiin vuonna 1722 Markkovan kylään, josta seurakunta sai uuden nimensä. Uusi kirkko pystytettiin vuonna 1777. Markkovan seurakuntaan kuuluivat myös Pähkinälinnan ja Uuden-Laatokan kaupunkien luterilaiset.
Markkovan ja Järvisaaren seurakunnat yhdistettiin vuonna 1831. Yhteisen seurakunnan pappila sijaitsi Markkovassa, jonne vuonna 1845 rakennettiin uusi pyhän Johanneksen kirkko.
Vuoden 1860 tienoilla Markkovan seurakuntaan kuului noin 2100 inkerinsuomalaista. 1800-luvun lopulla seudulle muutti paljon virolaisia. Vuonna 1905 noin 4900 seurakuntalaisesta 4300 oli suomalaisia ja noin 600 virolaisia. 1900-luvun alussa suomenkielisiä jumalanpalveluksia pidettiin joka toinen viikko Markkovassa ja joka toinen Järvisaaressa. Molemmissa kirkoissa pidettiin vuosittain kuusi vironkielistä jumalanpalvelusta. Pähkinälinnassa ja Uudessa-Laatokassa järjestettiin vuosittain 6–8 jumalanpalvelusta suomeksi ja joskus myös saksaksi. Neuvostoaikana molempien seurakuntien toiminta jatkui 1930-luvun lopulle saakka. Markkovan kirkko suljettiin vuonna 1937 ja purettiin toisen maailmansodan aikana.Markkovan suomalaiset olivat alkuperältään savakoita. Suomalaisasutus muodosti kapean vyöhykkeen Pähkinänlahden eteläpuolisella ylängöllä. Laatokan rantakylät olivat Liipukkaa lukuun ottamatta venäläisiä, ja myös suomalaisalueen eteläpuolella sijaitsi venäläiskyliä. Eräissä kylissä asui sekä suomalaisia että venäläisiä.
Seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät:
Suomalaisasutus hävisi toisen maailmansodan aikana. Nykyään alue kuuluu Leningradin alueen Kirovskin piiriin.
Moloskovitsa
Moloskovitsa (), aikaisemmin myös Valkeakirkko, on kylä ja taajama Leningradin alueen Volossovan piirin Kolositsan kunnassa Venäjällä sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä.
Moloskovitsan luterilaisen seurakunnan perustivat Jaaman läänin Ruudan pogostaan muuttaneet saksalaiset uudisasukkaat 1630-luvulla. Patronaattioikeus, oikeus asettaa papin viran haltija, kuului 1600-luvulla pitkään saksalaisille. Venäläisten vallattua Inkerin 1700-luvun alussa Moloskovitsaan yhdistettiin Novasolkan ja Unatitsan seurakunnat. 1750-luvun lopussa Novasolkasta tuli jälleen itsenäinen seurakunta.
Saksalaisten Moloskovitsaan vuonna 1632 rakentama valkoinen kivikirkko, josta seurakunta on saanut toisen nimensä, seisoi korkealla ja näkyvällä paikalla. Se oli jo pitkään ollut Inkerin vanhin luterilainen kirkko, kun se vuonna 1877 sai talonpoika Mikko Harjun kustantaman kellotornin. Vuonna 1902 tehdyssä remontissa kirkon jyrkkää kattoa madallettiin.
Vuoden 1860 tienoilla seurakuntaan kuului noin 2800 henkeä, joista 71 oli saksalaisia ja loput inkerinsuomalaisia. 1800-luvun lopulla Moloskovitsan seudulle muutti paljon virolaisia uudisasukkaita, ja vuodesta 1874 lähtien heille järjestettiin vironkielisiä jumalanpalveluksia. Vuonna 1905 seurakunnassa oli suomalaisia noin 2300 henkeä, virolaisia noin 2000 ja saksalaisia 50. 1900-luvun alussa pääkirkossa pidettiin vuosittain 60 suomenkielistä, 42 vironkielistä ja 8 saksankielistä jumalanpalvelusta. Vironkielisiä jumalanpalveluksia järjestettiin myös Simetsassa.
Vuonna 1919 seurakunta jakaantui suomalaiseksi Moloskovitsan ja virolaiseksi Moloskovitsan ja Opoljan seurakunnaksi. Kirkollinen toiminta jatkui vuoteen 1937, jolloin Moloskovitsan kirkko suljettiin. Sen jälkeen sitä käytettiin kerhotalona. Nykyisin kirkosta on jäljellä vain rauniot, mutta sen restaurointia suunnitellaan. Lähimmät toimivat luterilaiset seurakunnat ovat Volossovassa, Kupanitsassa ja Jaamassa.
1900-luvun alussa Moloskovitsan seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät: 
Moloskovitsan kylistä suurin osa oli suomalais-venäläisiä sekakyliä. 1800–1900-luvun vaihteessa monissa kylissä asui myös virolaisia.
Toisen maailmansodan aikana seutu oli Saksan miehittämä. Vuonna 1943 saksalaiset siirsivät miehitysalueelle jääneen suomalaisväestön Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty kotiseudulleen, vaan heidät karkotettiin aluksi muualle Venäjälle. Myöhemminkin vain harva onnistui palaamaan. Monet asettuivat Karjalan tasavaltaan ja Viroon tai ovat sittemmin muuttaneet Suomeen.
Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Volossovan piiriin.
Shōgi
Shōgi (, "kenraalipeli") on shakkia muistuttava lautapeli, joka on kehittynyt Japanissa.
Shōgin nappulat:
Shōgissa kaikki nappulat paitsi kuningas ja kultakenraali voidaan korottaa. Lisäksi nappuloita ei lyödä, vaan ne vangitaan. Vangitun nappulan voi ottaa myöhemmin käyttöön omalle puolelleen, jolloin kulmikas kärki osoittaa suunnan (puolen).
Pelin tavoitteena on tehdä vastustajan kuninkaasta matti. Shōgissa ei voi sopia tasapeliä. Peli voi päättyä myös luovutukseen, sennichiteen (aseman toisto) tai jishōgiin (umpikuja).
Kumpikin pelaaja asettaa nappulansa alla olevalla tavalla osoittamaan vastustajaa.
Nyt ensimmäisen rivin pitäisi olla .Shōgia pelataan 9x9-laudalla, jonka alempaan päähän sijoitetaan mustat nappulat ja ylempään valkoiset. Nappuloiden ulkonäössä ei ole eroja, vaan kaikissa nappuloissa on niiden arvon kertovat kiinalaiset kirjoitusmerkit. Nappuloiden, paitsi kuninkaan ja kultakenraalien, alapuolella on merkit, jotka käännetään näkyviin nappulaa korotettaessa. Aluksi nappulat asetetaan alkuasetelmiin niin, että niiden kärki osoittaa kohti vastustajaa. Musta aloittaa pelin.
Kun nappula liikkuu vastustajan nappulan päälle, se lyö vastustajan nappulan. Lyöty nappula ei joudu pois pelistä, vaan sen lyönyt pelaaja ottaa sen käsinappulaksi, joka asetetaan oikein päin pelilaudan oikealle puolelle. Halutessaan pelaaja voi siirron sijasta pudottaa yhden käsinappuloistaan pelilaudan tyhjään kohtaan.Nappulan voi halutessaan korottaa sen siirtyessä korotusalueelle, sen sisällä tai sieltä pois kääntämällä sen toinen puoli näkyviin siirron jälkeen. Korotusalue on pelilaudan kolme kauimmaista riviä eli ne rivit, joilla vastustajan nappulat ovat alkuasetelmassa. Kuningasta tai kultakenraalia ei voi korottaa. Jos käsinappula pudotetaan korotusalueelle, sen voi korottaa vasta seuraavalla siirrolla. Jos korotettu nappula lyödään, se palautuu normaaliin asemaansa peliin palatessaan.Peli päättyy, kun toinen kuninkaista on matitettu, eli se ei voi enää välttää lyödyksi tulemista. Jos käsinappuloita on vielä jäljellä, niitä voi pudottaa kuninkaan ja sitä uhkaavien nappuloiden väliin shakin purkamiseksi. Peli voi päättyä myös toisin.
Peli päättyy tasan, kun seuraavat kolme ehtoa toistuvat neljä kertaa:
Ikuinen shakki ei ole sallittua shōgissa, vaan shakkaavan pelaajan on vaihdettava siirtoa.
Joskus harvoin voi käydä niin, että molemmat kuninkaat ovat liikkuneet korotusalueelle eli toiselle puolen lautaa. Tällöin peliä voi halutessaan vielä jatkaa, kunnes toinen pelaajista on siirtänyt kaikki nappulansa korotusalueelle suojattuina. Sitten lasketaan pisteet: jokainen nappula on yhden pisteen arvoinen paitsi torni ja lähetti, jotka ovat 5 pisteen arvoisia. Jos molemmilla pelaajilla on vähintään 24 pistettä, peli päättyy tasan, muutoin häviää se, jolla on vähemmän.
Shōgissa on monenlaisia puolustusasetelmia eli linnoituksia, joissa muut nappulat ryhmitellään suojaamaan kuningasta.
Antero
Antero on vanha suomalainen miehen etunimi. Nimestä on käytössä myös muoto Anteri.
Antero on muunnelma nimestä Andreas, joka puolestaan juontuu ’miehekästä’ tarkoittavasta kreikan sanasta "andros". Anteron nimipäivä on 30. marraskuuta, apostoli Andreaksen muistopäivänä. Toisaalta Antero kuuluu kalevalaisiin nimiin (Antero Vipunen), mutta tätäkin kautta taustalla voi olla apostoli Andreas: on näet esitetty, että Antero Vipusen taustalla olisi apostoli Andreas, jonka attribuutti vinoristi olisi tulkittu vipuansaksi.
Marraskuuhun 2017 mennessä nimi Antero on annettu Suomessa 188 370 miehelle ja alle 15 naiselle. Sen muunnelma "Anteri" on tai on ollut noin 90 henkilön nimenä.
Anterojen lempinimiä ovat ainakin Antti, Anssi, Andy, Antsa, Antsu ja Anttu.
Listan henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Xiangqi
Xiàngqí (象棋, suom. elefanttipeli) on kiinalainen shakkia muistuttava peli.
Xiangqissa kuninkaasta käytetään myös nimitystä kenraali.
Pelilauta koostuu kahdesta 4x8 neliön puoliskosta, joiden välissä on "joki". Pelinappuloita pidetään ruudukun viivojen risteyspisteissä, joita on laudalla 90. Kenraalit sijoitetaan vastakkaisiin päätyihin keskimmäisiin pisteisiin (e1 ja e10). Kenraalien lähimmät yhdeksän pistettä muodostavat palatsin, josta kenraali ei voi poistua. Silloin kun kenraalit ovat samalla linjalla, niiden välissä on oltava vähintään yksi nappula.Nappuloissa on kiinalainen kirjoitusmerkki symbolina. Tavallisimmin toisen pelaajan nappulat ovat punaisia, harvoin valkoisia. Toisen puolen nappulat ovat mustia, toisinaan sinisiä tai vihreitä. Punainen aloittaa yleensä pelin mutta aloitusvuorosta on vaihtelevia käsityksiä.
Aloituksessa ensimmäiselle ja kymmenennelle riville tulevat järjestyksessä vaunu, hevonen, elefantti, neuvonantaja, kenraali, neuvonantaja, elefantti, hevonen ja vaunu. Kolmannelle ja kahdeksannelle riville ratsujen linjalle tulevat tykit. Neljännelle ja seitsemännelle riville sijoittuvat viisi sotilasta joka toiselle linjalle.
Näihin arvioituihin voimasuhteisin käytännön pelissä vaikuttavat lisäksi myös muiden nappuloiden sijainti laudalla sekä jäljellä olevien nappuloiden määrä. Esimerkiksi tykin voimakkuus pienenee nappulamäärän laudalla vähetessä, ja viimeiselle riville edennyt sotilas heikkenee sen menettäessä kyvyn liikkua enää eteenpäin.
Pelissä on tarkoitus tehdä matti eli kyetä uhkaamaan vastapuolen kenraalia siten, ettei se pysty puolustautumaan. Ellei pelaajalla ole vuorollaan yhtään sääntöjen sallimaa siirtomahdollisuutta, vaikka kenraali ei olisikaan uhattuna, pelaaja häviää, eli kyseessä on pattivoitto. Pelaaja ei saa toistaa samaa asemaa väkisin, niin että vastustaja ei pysty sitä estämään. Loputon kuninkaan uhkaaminen eli niin sanottu "ikuinen shakki" on siis kielletty. Myös muiden nappuloiden uhkaaminen loputtomasti, niin että vastustaja ei voi estää sitä, on kielletty. Aseman toistamiseen liittyvät tarkat säännöt ovat joissakin tapauksissa melko monimutkaisia
Pelistä on erilaisia variaatioita Kiinan sisälläkin. Koreassa pelattava janggi on kiinalaista shakkia muistuttava peli.
Järjestynyttä xiangqi-toimintaa Suomessa on harjoittanut vuodesta 1992 lähtien Kiinalaisen shakin ystävät Suomessa ry. Paikallista kerhotoimintaa on xiangqissa järjestetty mm. Helsingissä, Järvenpäässä, Oulussa ja Uudessakaupungissa.
Novasolkka
Novasolkka () on kylä Venäjällä Leningradin alueen Jaaman piirin Opoljan kunnassa ja entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängöllä kaksi kilometriä Opoljasta luoteeseen. Kylässä on kahdeksan asukasta (vuonna 2010).
Jaaman ujestin Ratsinan pogostaan kuulunut kylä mainitaan nimellä "Novoje" Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 63 venäläistä ja 53 savakkoa. Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin he kuuluivat kyläkuntana Opoljan volostiin. Vuonna 1899 Novosolkassa oli 90 asukasta, joista 41 oli suomalaisia, 22 virolaisia, 21 venäläisiä ja 6 ”sekoittuneita”.
Jaaman läänin Opoljan ja Jastrebinon pogostat käsittänyt Novasolkan seurakunta perustettiin lakkautetun Jaaman seurakunnan tilalle 1670-luvun lopulla. Ruotsalaisajan lopulla sillä oli kappeli Poretšjen kylässä Laukaanjoen varrella.
Venäläisten valloitettua Inkerin Novasolkka yhdistettiin Moloskovitsaan. Vuonna 1759 se sai jälleen oman kirkkoherran. Vuodesta 1825 lähtien papinvirkaa hoitivat Moloskovitsan ja Kattilan–Soikkolan kirkkoherrat, kunnes vuonna 1834 Novasolkka liitettiin jälkimmäiseen seurakuntaan, joka sen jälkeen kantoi nimeä Kattila, Soikkola ja Novasolkka.
Vuoden 1860 tienoilla Kattilassa, Soikkolassa ja Novasolkassa oli yhteensä noin 1 800 luterilaista, joista 29 oli saksalaisia ja loput suomalaisia. Vuonna 1904 seurakunnassa oli noin 1 600 suomalaista, noin 300 virolaista ja 30 saksalaista. Novasolkan alueella luterilaisia oli noin 600 henkeä. 1900-luvun alussa kirkkoherranvirka oli pitkään täyttämättä, koska köyhään seurakuntaan, jonka kolme kirkkoa sijaitsivat kaukana toisistaan, oli vaikeaa löytää hakijoita.
Vuonna 1919 kolme seurakuntaa erosivat jälleen toisistaan, ja Novasolkan virolaiset liittyivät Moloskovitsan virolaiseen seurakuntaan. Novasolkassa kirkollinen toiminta jatkui vuoteen 1937 saakka.
Novasolkan 150-paikkainen puukirkko oli rakennettu ilmeisesti 1700-luvulla. Kirkon sisustus tuhottiin talvisodan aikana suomalaisvastaisessa mielenosoituksessa.
Novasolkkalaisia pidettiin savakkoina. Seurakunnan alueella oli myös keskiajalta periytyvää venäläistä asutusta. Suomalaiset elivät enimmäkseen sekakylissä ja olivat kaksikielisiä. Myös venäläiset sukunimet olivat virallisessa käytössä yleisiä.
E – virolaisia, s – suomalaisia, v – venäläisiä.
Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Opoljan ja Pustoperän kuntiin. Inkeriläistä asutusta on säilynyt jonkun verran. Lähetyssaarnaaja Martti Rautanen oli kotoisin Novasolkan Tikanpesän kylästä.
Ropsu
Ropsu () on entinen luterilainen seurakunta Inkerissä noin 35 kilometriä Pietarista lounaaseen. Se on myös seurakuntaan kuulunut kylä, venäläiseltä nimeltään "Mihailovskaja" (), nykyisessä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Ropsunhovin kunnassa Venäjällä. Pietari III murhattiin Ropsussa.
Nykyisessä Ropsunhovin taajamassa sijaitsee 1600-luvun puolivälissä rakennettu entinen luterilainen kirkko, joka on myöhemmin muutettu ortodoksiseksi Jumalansynnyttäjän ilmestyksen kirkoksi. 1700-luvun lopulle saakka Ropsun kylät kuuluivat Skuoritsan seurakuntaan. Vuonna 1798 kreivi Ivan Lazarev rakennutti Pienen-Kurkun kylään Pietarille ja Paavalille omistetun kivikirkon, joka 1800-luvulla korjattiin kahteen otteeseen Venäjän keisarihuoneen varoilla. Ropsun kappeliseurakunta erosi Skuoritsasta lopullisesti vasta Venäjän vallankumouksen jälkeen. Vuonna 1928 seurakunnan väkiluku oli 2 680 henkeä. Viranomaiset sulkivat Ropsun kirkon vuonna 1938.
1900-luvun alussa Ropsun seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät: "Hapuni" (), Hyvösi (), Iljankylä eli Uusikylä (), Kelosi (), Kivisenmäki eli Pieni-Kuippina (), Korovina, Kuippina (Большая Кипень), Luuhkova (), Läätinä eli Klätinä (), Metsola (), Nikkasenmäki (), Pieni-Kurku (), "Raaju" eli "Korovina" (), Ropsu, Ropsun paperitehdas, Ropsunhovi, "Rumpali" eli "Trumbari" (), Suuri-Kurku (), Viitinä (), "Volossola" ().
Inkerinsuomalaisten lisäksi seudulla asui ortodoksisia inkerikkoja ja venäläisiä. Suomalaisasutus tuhoutui toisen maailmansodan aikaisten väestönsiirtojen seurauksena.
Ropsu-niminen kylä on myös Leningradin alueen Jaaman piirin Narvusin kunnassa.
Rääpyvä
Rääpyvä () on entinen luterilainen seurakunta Pohjois-Inkerissä Kelton ja Toksovan välissä, Pietarin itäpuolella. Rääpyvän kirkko sijaitsi Rumpalin kylässä. Entisen Rääpyvän alueella suurin taajama on Seuloskoin (ven. "Vsevoložsk") kaupunki.
Rääpyvän kylä mainitaan jo Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa v. 1500 nimellä Rjabovo (Рябово – "kirjavala"). Luterilainen seurakunta perustettiin Rääpyvälle 1685. Kirkon rakennutti paroni Fredriks lahjoitusmaalle 1778. Kirkko peruskorjattiin 1913 ja suljettiin 1937. Keisarin aikaan alueen hallintokeskuksena toimi ensin pitkään Rääpyvän hovi, jonka yhtenä omistajana muistetaan kuuluisa valtiomies V. P. Vsevoložski. Rääpyvän kylän ja hovin paikalle syntynyt Seuloskoin (ven. Vsevoložsk) kaupunki on nimetty Vsevoložskin mukaan.
Suomalaisia Rääpyvällä oli vuonna 1928 kaikkiaan 2 460 henkeä. Rääpyvällä toimi 1920–1930-luvuilla suomenkielinen maatalousteknikumi eli -opisto. Toisen maailmansodan aikana alue jäi Leningradin saarron sisäpuolelle ja hengissä selvinneet suomalaiset evakuoitiin Itä-Siperian pohjoisrannikolle kevättalvella 1942. Evakuointi muuttui sodan jälkeen karkotukseksi, sillä paluuoikeutta ei ollut.
Rääpyvässä oli 13 kylää: Huva, Kornova, Kähy, Kässylä, Miinala, Myllyoja, Paassikka, Papusi, Pieni Pukero, Suuri Pukero, Romanaisi, Rumpali ja Seeklova.