Pihasaunio
Pihasaunio ("Matricaria discoidea", myös "Matricaria matricarioides" ja "Chamomilla suaveolens") on asterikasvien heimoon ja tuoksusaunioiden sukuun kuuluva, tanakka, vahvasti ryydintuoksuinen ruohokasvi. Pihasaunio on levinnyt Koillis-Aasiasta ja Pohjois-Amerikasta 1800-luvulla Eurooppaan, missä sitä tavataan nykyään lähes koko maanosassa. Pihasaunion vanha virallinen suomenkielinen nimi on kehräsaunio. Kansanomaisia nimiä lajista tunnetaan yli 80, mikä kertoo lajin tavanomaisuudesta Suomessa, vaikka se on maassa nuori uustulokas.
Pihasaunio kasvaa 10–35 cm korkeaksi. Varsi on tukeva, kalju tai ylhäältä lyhytkarvainen ja useimmiten latvasta haaroittuva. Kasvin pääjuuri on voimakas ja tyvestä paksu, laihoilla kasvupaikoilla haarautumaton. Kierteiset, kapealiuskaiset lehdet ovat runsaslukuiset. Lehtilavat ovat tiheän pariliuskaisia ja liuskoiltaan lähes rihmamaisia. Kukinto on tavallisesti alle senttimetrin levyinen mykerö, jonka kehtosuomujen laita on läpikuultava. Mykeröperät ovat lyhyet. Mykerön kekomaisesta, ontosta mykeröpohjasta kasvaa pieniä, kellanvihreitä, torvimaisia kukkia. Pihasaunio kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Hedelmä on vaaleanruskea, 1,2–1,5 mm:n kokoinen ja vinokärkinen pähkylä, jonka sisäsivulla on kolmesta neljään pitkittäistä harjua. Pähkylän pappus (pähkylän kärjessä sijaitseva verhiön muutunnainen) on matala, vaalea ja kruunumainen. Yhdessä kasvissa kehittyy noin 5 000 pähkylää. Märkänä pähkylä liimautuu helposti esimerkiksi ihmisten jalkineisiin ja vaatteisiin, ajoneuvoihin ja eläinten karvoihin, mikä levittää lajia tehokkaasti.
Pihasaunion alkuperäisenä kasvualueena on kiistellystikin pidetty sekä Koillis-Aasiaa että läntistä Pohjois-Amerikkaa. Pohjois-Amerikassa lajia tavataan koko mantereella lukuun ottamatta Yhdysvaltain kuumia eteläosia sekä Kanadan ja Alaskan arktisimpia alueita. Yleisin se on mantereen pohjoisosassa ja toisaalta länsirannikolla. Yhtenäinen levinneisyysalue jatkuu Aasian puolella Venäjän itäosissa ja Pohjois-Japanissa. Muualla Aasiassa lajia tavataan lähinnä Etelä- ja Keski-Siperiassa. Eurooppaan pihasaunio levisi 1800-luvulla ja eteni maanosassa nopeasti uusille kasvupaikoille. Nykyään pihasauniota kasvaa suurimassa osassa Eurooppaa. Laji puuttuu pohjoisen arktisilta alueilta sekä suurimmasta osasta Välimeren alueen Eurooppaa, poikkeuksena kuitenkin Etelä-Ranska.
Lajin ensihavainto Suomessa tehtiin vuonna 1849 Helsingin kasvitieteellisessä puutarhassa, jossa lajia tavattiin rikkakasvina. Jo parissa vuosikymmenessä pihasaunio oli yleinen laji Helsingissä. Vuoteen 1925 mennessä sitä oli Suomessa tavattu jo napapiirin pohjoispuolella, ja 1940-luvulla pihasaunio oli levinnyt pohjoisimpiin kolkkiin saakka. Nykyään pihasaunio on yleinen tai erittäin yleinen laji aina Keski-Lappia myöten. Pohjois-Lapissa sitä tavataan satunnaisemmin ja esiintymät keskittyvät asutuskeskusten ja pääteiden varsille.
Pihasaunio on tyypillinen ihmisen kulttuurin seuralainen, jota tavataan pihoilla, puutarhoissa, teillä, polunvarsilla, pelloilla, rannoilla ja joutomailla. Se kestää kasvupaikoillaan erittäin hyvin tallaamista tai yliajamista. Pihasaunio on typensuosija. Typekkäillä ja valoisilla kasvupaikoilla laji kasvaa erityisen reheväksi.