Velkakirja
Velkakirja on asiakirja, jossa velallinen tunnustaa saaneensa velkojalta lainaksi velkakirjassa mainitun rahamäärän (velan) ja sitoutuu maksamaan sen velkojalle takaisin velkakirjassa tai erillisessä lyhennyssitoumuksessa tarkemmin sovituin ehdoin.
Velkakirja voi olla joko "tavallinen" tai "juokseva velkakirja". Juoksevia velkakirjoja ovat "määrännäisvelkakirja" ja "haltijavelkakirja".
Tavallisella velkakirjalla velallinen sitoutuu maksamaan velan siinä nimeltä mainitulle henkilölle. Velkakirjan sanamuoto on ”Maksan NN:lle."
Määrännäisvelkakirja on juokseva velkakirja, jossa velka sitoudutaan maksamaan nimetylle henkilölle tai hänen määräämälleen. Sanamuoto on ”Maksan NN:lle tai hänen määräämälleen." Tämä tyyppi on yleisesti käytössä pankkilainoissa.
Haltijavelkakirja on juokseva velkakirja, jossa velka sitoudutaan maksamaan velkakirjan kulloisellekin haltijalle. Haltijaa ei ole mainittu nimeltä. Sanamuoto on ”Maksan tämän velkakirjan haltijalle.”
Juoksevat velkakirjat tarkoitettu siirrettäviksi edelleen. Myös tavallisen velkakirjan voi siirtää.
Rektavelkakirja tarkoittaa sellaista velkakirjaa, jossa on kielto velkakirjan siirrosta uudelle velkojalle. Velkakirjan sanamuoto on ”Maksan NN:lle en hänen määräämälleen.”
Joukkovelkakirja on velkakirja, jollaisia jokin liikeyritys tai julkisyhteisö on laskenut liikkeeseen saman­aikaisesti suuret määrät tarjoten yleisölle mahdollisuuden sijoittaa rahojaan niihin ja saada korkotuloja. Joukko­velka­kirjojen erikoislajeja ovat obligaatiot ja debentuurit.
Velkakirjaoikeuden keskeinen säädös Suomessa on velkakirjalaki. Velkakirjasta on lisäksi säännöksiä useissa erityislaeissa. Näitä varsinaisen tarkoituksensa ohella myös velkakirjaa säänteleviä erityislakeja ovat yksityisoikeuden alalta muun muassa kauppakaari, lahjanlupauslaki, kuluttajansuojalaki, laki luottolaitostoiminnasta, indeksirajoituslaki, laki asiakirjain kuolettamisesta, maksutalletuslaki ja oikeustoimilaki. Julkisoikeudellisessa lainsäädännössä velkakirjaa koskevia säännöksiä on esimerkiksi vero-oikeuden, ulosotto-oikeuden ja rikosoikeuden alueella.
Suomen velkakirjalaissa velkakirjalla tarkoitetaan "velallisen kirjallisessa muodossa antamaa rahamääräistä velkasitoumusta".
Tavallinen velkakirja on asetettu maksettavaksi siinä nimeltä mainitulle henkilölle. Tavallisen velkakirjan luovutus eli siirto ei tuota uudelle velkojalle velalliseen nähden parempaa oikeutta kuin luovuttajalla oli, paitsi milloin toisin on erikseen säädetty. Tavallisesta velkakirjasta säädetään Suomessa velkakirjalain 3. luvussa, pykälissä 26–31.
Juokseva velkakirja voi olla joko määrännäis- tai haltijavelkakirja. Määrännäisvelkakirjalla velallinen sitoutuu maksamaan velan nimetylle velkojalle tai hänen määräämälleen, haltijavelkakirjalla taas nimeltä mainitsemattomalle velkakirjan haltijalle.
Juoksevista velkakirjoista on säädetty velkakirjalain 2. luvussa, pykälissä 11-25.
Jos juokseva velkakirja on luovutettu muulle kuin alkuperäiselle velkojalle ja sen saaja on vilpittömässä mielessä, velallisella ei ole oikeutta esittää sitä vastaan seuraavia väitteitä ja vapautua niiden perusteella velan maksusta:
Uuden velkojan ei ole katsottava olleen vilpittömässä mielessä, jos hän tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää seikasta, johon väite perustuu.
Seuraavissa tapauksissa juokseva velkakirja on kuitenkin pätemätön, vaikka sen haltija olisi vilpittömässä mielessäkin: