hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mika
Mika on pääasiassa suomalainen miehen etunimi, jonka nimipäivää vietetään 29. syyskuuta. Nimi on lyhentymä nimestä Mikael. Nimi Mika on käytössä myös muissa kulttuureissa: Japanissa se on naisen nimi, Ruotsissa puolestaan sukupuolineutraali (sekä Mikael- että Mikaela-nimien lyhenne). Puolassa Mika voi olla etu- tai sukunimi.
Mika oli Suomessa harvinainen nimi vielä viime sota-ajan jälkeen, mutta 1960-luvulla se nousi muotinimeksi, ja 1960- ja 1970-luvun vaihteessa Mikaksi nimettiin neljä viisi suomalaispoikaa sadasta. Almanakkaan Mika pääsi vuonna 1973. Väestörekisterikeskuksen mukaan nimi Mika on 29. toukokuuta 2017 mennessä annettu Suomessa noin 39 920 miehelle ja alle 38 naiselle. Valtaosa eli lähes kolme neljännestä Mikoista sai nimensä 1960- ja 1970-luvuilla ja vajaa neljäsosa 1980- ja 1990-luvulla. Vuosituhannen vaihduttua Mika on palannut harvinaiseksi nimivalinnaksi. 2010-luvulla 27. kesäkuuta 2016 mennessä nimi on annettu vain 215 miehelle ja alle 5 naiselle.
Luettelon henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Ketsuppi
Ketsuppi on tomaateista valmistettu hapanimelä maustekastike. Tavallisen tomaattiketsupin raaka-aineita ovat tomaattisose, etikka, sokeri, suola ja mahdolliset mausteet.
Sanan "ketsuppi" alkuperästä on useita teorioita. Erään mukaan se tulee kiinan kielestä (antoy-murteesta), jossa "kêtsiap" tarkoittaa käytettyä kalakastiketta. Sana on tullut kiinan kieleen ilmeisesti malaijinkielisestä sanasta "kechap", joka puolestaan tarkoittaa soijakastiketta. Hollantilaiset kauppiaat toivat maustekastikkeen mukana sanan Eurooppaan. Lopulta kastikkeesta muokattiin Euroopassa nykyisenlainen versio, joka on kaukana alkuperäisestä kiinalaisesta kalakastikkeesta.
Alun perin 1700-luvulla ketsuppia on valmistettu sienistä, merenelävistä tai saksanpähkinöistä.
Tomaattiketsuppi on yleensä punaista, mutta markkinoilla on ollut myytävänä muun muassa vihreän väristä ketsuppia.
Ketsuppi on hyvä lykopeenin lähde.
Tomaattiketsuppi on ei-newtonilainen fluidi, ja siksi sen annostelu on helpointa pumpulla, puristamalla pulloa tai valuttamalla.
Poikkeus
Poikkeus tarkoittaa ennakoimattomia tai epänormaaleja tilanteita järjestelmän toiminnassa. Käsittelemättömät poikkeukset voivat johtaa järjestelmän kaatumiseen.
Poikkeus on ohjelmointikielissä keino ilmoittaa vikatilanteesta ja palauttaa toiminta toiselle tasolle tilanteen käsittelemiseksi. Laitteistotasolla poikkeus tarkoittaa normaalin suorituksen keskeyttämistä suorittimessa, kuten virheellinen käsky tai suojattu muistialue.
Laitteistotason poikkeuksia ovat muun muassa:
Poikkeuksien yksi esimerkkikohteista ovat erilaiset ohjelmakirjastot. Ohjelmakirjaston ajonaikaiset virheet voi usein kirjaston tekijä havaita mutta hän ei tiedä miten menetellä sellaisen kanssa. Ohjelmakirjastoa käyttävä ohjelma/ohjelmoija tietää miten kertoa poikkeus ohjelman käyttäjälle tai reagoida siihen muulla tavoin.
Tavallisesti poikkeus yritään kokeilla codice_1-funktiolla (tai muulla koodikielessä olevalla vastaavalla funktiolla) ja poikkeustilanteessa käsiteltävä koodi jälkeenpäin codice_2-funktiolla (tai jälleen muulla koodikielessä olevalla vastaavalla). On myös mahdollista saada koodi tunnistamaan juuri tietty poikkeustyyppi.
C++, Java
Pascal, Python ja Delphi
C-kielessä poikkeukset on mahdollista toteuttaa itse codice_9 ja codice_10 standardikirjaston funktioiden avulla.
Siilitie
Siilitie () on Helsingin 43. kaupunginosaan Herttoniemeen kuuluvalla Länsi-Herttoniemen osa-alueella sijaitseva noin kahden kilometrin pituinen kaareutuva katu. Se alkaa Itäväylän varrella olevasta eritasoliittymästä, kiertää Herttoniemen pohjoisosan asuntoalueen länsipuolitse ja päättyy Viikintiehen. Siilitien mukaan on nimetty myös 1982 avattu metroasema Itäväylän varressa kadun alkupäässä. Siilitie on ainoa kadunnimi Helsingissä, joka esiintyy metroaseman nimessä.
Siilitien nimi on vahvistettu vuoden 1955 asemakaavassa ja se liittyy muiden alueen katujen tavoin aihepiiriin "kotimaisia villieläimiä".
Siilitien ja Viikintien väliin jäävällä alueella sijaitsee 1950-luvulta alkaen rakennettu kerrostaloalue, joka muodostaa Länsi-Herttoniemen pohjoisosan. Tällä alueella on Siilitien lisäksi on vain harvoja muita katuja, nekin lyhyitä alueen keskiosiin päättyneitä umpikujia. Tämän vuoksi alueella useimpien talojen osoitekatuna on Siilitie, jonka nimeä käytetäänkin usein myös koko alueesta. Siilitie tunnettiin 1960-luvun alussa erityisen rauhattomana alueena, mutta myöhemmin se rauhoittui nopeasti.
Panssarikranaatti
Panssarikranaatti on tykeissä käytetty räjähtävä ampumatarvike, joka on suunniteltu panssarin läpäisyyn.
Toisin kuin ontelokranaatin, panssarikranaatin teho perustuu iskuenergialla saavutettavaan panssarinläpäisyyn sekä läpäisyn jälkeen tapahtuvaan räjähdysvaikutukseen.
Panssarikranaatin rakenteeseen kuuluu ainakin runko, jonka peräosassa olevassa ontelossa on räjähdyspanos ja pohjasytytin, joka on tavallisesti varustettu valojuovayksiköllä. Rungon alaosassa sijaitsevat myös tykinputken kierteisiin tarttuvat johtorenkaat. Tavallisesti rungon kärjessä on lisäksi myös teräksinen tylpähkö kärkivaippa, jonka tarkoitus on estää kranaattia murtumasta tai kimpoamasta sen osuessa maaliinsa. Kärkivaipan päällä voi olla vielä ohut ballistinen kärkihattu, joka parantaa kranaatin aerodynamiikkaa.
Panssarikranaatti on käytännössä aina täyskaliiperinen, joskin saksalaisilla oli toisen maailmansodan aikana käytössään lähinnä kenttätykeille tarkoitettuja alikaliiperisia, ns. Treibspiegel-panssarikranaatteja, joissa oli irtoavat ohjausosat.
Etupäässä panssarikranaatteja tehokkaammat alikaliiperiammukset ja ontelokranaatit ovat syrjäyttäneet panssarikranaatit tykkien pääasiallisena panssarintorjunta-ammuksena. Panssarikranaatteja käytetään kuitenkin nykyään vielä laivatykeissä, rannikkotykeissä, ilmatorjunta- ja lentokonetykeissä sekä rynnäkköpanssarivaunujen konetykeissä. Nykyään yleisin alle 57 mm kaliiperisissa tykeissä käytetty panssarikranaatti on suhteellisen ohutkuorinen SAP-HE-I-tyyppinen panssarisytytyskranaatti.
Uuden valtakunnan historia
Uuden valtakunnan historia käsittää muinaisen Egyptin Uuden valtakunnan ajan eli 18., 19. ja 20. dynastiat.
Luettelo Uuden valtakunnan faaraoista
Panssariammus
Panssariammus on tykinammus, joka pyrkii läpäisemään panssarointia liike-energian avulla.
Panssariammuksia on useita eri tyyppejä. Yksinkertaisin on täyskaliiperinen räjähtämätön panssariammus, eli iskuammus, joita erityisesti liittoutuneet käyttivät toisen maailmansodan aikana. Ammuksen perustyyppi on englanniksi Armor-Piercing shot, eli AP.
Toisen tyyppisissä panssariammuksissa on painavasta ja tiheästä metallista tehty penetraattori eli tunkeutuja, joka pyrkii keskittämään paljon kineettistä energiaa mahdollisimman pienelle pinta-alalle itseään pehmeämpään panssarointiin tunkeutuakseen. Osumassa kevytmetallinen vaippa jää osumassa panssarin ulkopuolelle, penetraattorin läpäistessä panssarin. Ammustyyppiä kutsutaan alikaliiperiammukseksi, tai tarkemmin sanottuna kiinteällä ohjausosalla varustetuksi alikaliiperiammukseksi. Englanniksi näitä ammuksia nimitetään nimillä HVAP ("High Velocity Armor Piercing") tai APCR ("Armor Piercing, Composite, Rigid"). Toisen maailmansodan aikana käytetyistä alikaliiperiammuksista tunnetuimpia on saksalainen Panzergranate 40 (Pzgr. 40), jossa oli volframikarbidipenetraattori. Pzgr. 40-ammuksia valmistettiin monille eri tykeille ja kaliipereille.
Kolmas vaihtoehto ovat irtoavilla ohjausosilla varustetut alikaliiperiammukset, joiden ensimmäinen kehitysvaihe oli brittien toisen maailmansodan aikana kehittämä vakauttamaton, ns. APDS-ammus (Armor-Piercing Discarding Sabot), jossa ammuksen kuori eli ohjausosa ("sabot") irtautuu lennon alkuvaiheessa. APDS-ammusten penetraattorit ovat tyypillisesti kaliiperiltaan noin 1/3 putken kaliiperista. Uudempi kehitysvaihe on nuolimainen pyrstövakavoitu alikaliiperiammus, eli nuoliammus, englanniksi APFSDS (Armor-Piercing Fin-Stabilized Discarding Sabot). Toimintaperiaate on sama kuin APDS-ammuksillakin, mutta APFSDS-ammukset ovat suhteellisesti pidempiä. Sileäputkisista eli rihlaamattomista tykeistä ammuttua nuoliammusta ei voida vakauttaa tavallisen tykistön ammusten tapaan pyörimisliikkeellä, vaan vakauttamiseen tarvitaan siivekkeet. Nuoliammukset ovat APDS-ammuksia pienikaliiperisempia, esimerkiksi 1/5 tai 1/6 putken kaliiperista. APFSDS-ammus on tällä hetkellä tehokkain käytössä oleva panssariammustyyppi.
Penetraattorin valmistusmateriaalina on yleensä käytetty volframiyhdisteitä tai köyhdytettyä uraania. Köyhdytettyä uraania syntyy jätetuotteena uraanin rikastamisessa, ja sitä on hyödynnetty ammuksissa halpuutensa vuoksi maissa, joissa sitä on käytettävissä runsaasti. Osumassa syntyy uraanioksidipölyä, joka aiheuttaa terveyshaittoja. Useissa maissa köyhdytettyä uraania ei ole tämän vuoksi hyödynnetty.
Höyrystymislämpö
Höyrystymislämpö (tunnus Q) on aineiden fyysinen ominaisuus. Se määritellään lämpömääränä, joka vaaditaan höyrystämään yksi mooli ainetta höyrystymislämpötilassaan normaalipaineessa, 101325 Pa:ssa. Höyrystymislämmön yksikkö on kJ/mol. Ominaishöyrystymislämmön (r) yksikkö on kJ/kg.
Koska höyrystyminen on tiivistymisen vastaprosessi, käytetään myös termiä tiivistymislämpö. Tiivistymislämpö määritellään lämpömääräksi, joka vapautuu kun yksi mooli ainetta tiivistyy kiehumispisteessään normaalipaineessa.
Veden ominaishöyrystymislämpö normaalipaineessa on noin 2260 kJ/kg, joka vastaa 40,8 kJ/mol. Tämä on melko paljon eli noin viisi kertaa energiamäärä, joka tarvitaan veden lämmittämiseksi 0 °C lämpötilasta 100 °C lämpötilaan.
Mitä korkeampi paine ja lämpötila vedellä on, sitä pienempi on sen höyrystymislämpö. Kriittisessä pisteessä (vesi: 374.15 °C, p=221.2 bar) nesteen höyrystymislämpö on nolla. Tässä lämpötilassa nesteen ja höyryn välinen jyrkkä ero katoaa. Aine ei höyrysty lämmittämällä eikä nesteydy nostamalla painetta. Lämpötilan ylittäessä kriittisen pisteen puhutaan paineen mukaan joko ylikriittisestä fluidista tai ylikriittisestä höyrystä.
Kaasun lämpötilan tai paineen laskiessa kaasun energia pienenee, ja tietyllä rajalla kaasu muuttuu nesteeksi. (Molekyylien liike on käynyt niin heikoksi että molekyylien väliset voimat jaksavat vetää molekyylit lähelle toisiaan.) Höyrystymislämpöä vastaava energia vapautuu.
Aineen sulattamiseen tarvittavaa energiaa kutsutaan puolestaan sulamislämmöksi.
C sharp
C# (englanninkielinen lausunta: "C sharp") on Microsoftin .NET-alustalle kehitetty ohjelmointikieli, joka julkaistiin kesäkuussa 2000. Kieli kehitettiin yhdistämään C++:n tehokkuus ja Visual Basicin tuottavuus.
C#:n kehittäjinä mainitaan Anders Hejlsberg, Scott Wiltamuth ja Peter Golde.
Hejlsberg tuli Microsoft-yhtiön palvelukseen Borlandilta. Anders Hejlsberg oli ennen C#:a mukana Turbo Pascalin, Delphin ja J++:n kehitystyössä.
C#:n kehityksen päätavoitteena oli luoda useanlaisiin ympäristöihin soveltuva helppokäyttöinen, oliopohjainen ohjelmointikieli, jonka kansainvälistäminen olisi myös helppoa. C#:n tavoitteena oli lisäksi yhdistää:
Microsoft on pyrkinyt saamaan C#:lle virallisen standardisoinnin. ISO-standardi ISO/IEC 23270:2003 on julkaistu vuonna 2003. Standardin pohjalta ollaan tekemässä itsenäisiä toteuksia kielestä, esimerkiksi:
Kielenä C# on vahvasti tyypitetty, mikä tarkoittaa että muuttujille on annettava jokin tietotyyppi, esimerkiksi kokonaisluku, luokka tai merkkijono. Kielessä ja kääntäjässä on myös useita ohjelmointivirheitä vähentäviä toimintoja, esimerkiksi alustamattomien muuttujien käytöstä varoitetaan.
C#-kieliset lähdekooditiedostot tallennetaan yleensä tiedostopäätteellä ".cs" kuten "HelloWorld.cs".
Taideyliopiston Sibelius-Akatemia
Taideyliopiston Sibelius-Akatemia (lyhenne SibA) on Taideyliopistoon kuuluva musiikkialan akatemia, joka on alallaan Suomen ainoa ja Pohjoismaiden suurin yliopistotasoinen oppilaitos. Sibelius-Akatemian tehtävänä on vaalia ja uudistaa musiikkikulttuuria.
Sibelius-Akatemiassa voi opiskella kymmenessä eri koulutusohjelmassa. Opiskelijoita Sibelius-Akatemiassa on noin 1 400. Vuosittain otetaan sisään noin 150–170 opiskelijaa. Yliopisto toimii Helsingissä ja Kuopiossa, lisäksi sillä on kurssikeskus Kallio-Kuninkala Järvenpäässä sekä täydennyskoulutuskeskus Seinäjoella. Helsingissä on kolme toimipistettä: Musiikkitalo Töölön­lahden­kadulla, R-talo Pohjoisella Rauta­tie­kadulla (eduskunnan käytössä vuoteen 2017 asti), N-talo Nervanderinkadulla ja T-talo Töölön­kadulla. Ennen Musiikkitalon valmistumista Sibelius-Akatemian käytössä oli myös P-talo Pitäjän­mäellä.
Sibelius-Akatemiaa johtaa vuodesta 2017 dekaani Kaarlo Hildén.
Martin Wegelius perusti Sibelius-Akatemian Helsingin Musiikkiopiston nimellä vuonna 1882 yksityisestä aloitteesta. Esikuvana oli keskieurooppalainen konservatoriomalli, joka pohjautui perinteiseen mestari–kisälli-koulutukseen.
Opiston nimi muutettiin Helsingin konservatorioksi vuonna 1924 ja Sibelius-Akatemiaksi vuonna 1939. Jean Sibelius opiskeli oppilaitoksessa vuosina 1885–1889 ja myös opetti siellä 1890-luvulla jonkin aikaa.
Valtion korkeakoulu Sibelius-Akatemiasta tuli 1980. Vuonna 1983 perustettiin Sibelius-Akatemian Kuopion koulutusyksikkö ja vuonna 1991 Seinäjoen koulutusyksikkö. Sibelius-Akatemiasta tuli yliopisto vuonna 1998. Sibelius-Akatemia liittyi osaksi uutta Taideyliopistoa vuonna 2013, jolloin nimeksi tuli Taideyliopiston Sibelius-Akatemia.
Johtajan titteliksi tuli rehtori vuonna 1960 ja dekaani vuonna 2013.
Sibelius-Akatemiassa on kaksi osastoa, joiden alaisuudessa oppiaineet toimivat.
Sibelius-Akatemian konserttitalo Pohjoisella Rautatiekadulla Eduskuntatalon vieressä sijaitseva niin sanottu "R-talo" on yksi Helsingin huomattavimmista konserttitaloista. Rakennus valmistui vuonna 1930 ja sen suunnitteli arkkitehti Eino Forsman, joka oli itse suuri musiikinystävä. Forsman selvitti Akatemian taloa suunnitellessaan tarkasti oman aikansa sointitutkimuksen tuloksia, jotta talon musiikkisalien akustiikka olisi mahdollisimman hyvä. Vuonna 1930 valmistuneessa talossa on 647-paikkainen konserttisali, 125-paikkainen kamarimusiikkisali ja 70-paikkainen vanhan musiikin sali. Konserttisalien lisäksi rakennuksessa on korkeatasoisesti varustetut tietokonemusiikki- ja äänitysstudiot sekä jonkin verran Sibelius-Akatemian opetus- ja harjoitusluokkia.
Suomen eduskunta kokoontui Sibelius-Akatemian konserttisalissa vuosina 2015–2017 Eduskuntatalon peruskorjauksen ajan.
Luettelo muinaisen Egyptin jumalista
Tähän luetteloon on kerätty merkittävimpiä muinaisessa Egyptissä palvottuja jumalia.
Miinakranaatti
Miina- eli painekranaatti on kranaatti, eli tykinammus tai käsikranaatti, jonka teho perustuu räjähdyksen paineiskuun. Miinakranaatit ovat tehokkaita elävää voimaa vastaan suljetuissa tiloissa. Ulkona niiden teho on vähäisempi. Perinteisesti Yhdysvaltain maavoimat on suosinut miinakäsikranaattia, mutta kaikki muut armeijat ovat suosineet sirpalekäsikranaattia.
Tykistön käyttämät miinakranaatit ovat suuritehoisia ammuksia, jotka maahan osuessaan uppoavat ensin multaan ja räjähtävät muutaman sekunnin viiveellä. Miinakranaatit ovat erityisesti korsuja, bunkkereita ja juoksuhautoja vastaan käytettäviä ammuksia. Paineen avulla vihollisen surmaava kranaatti tunnetaan yleisesti nimellä painekranaatti.
Termobaarinen pommi
Termobaarinen pommi tuottaa voimakkaan lämpö- ja paineiskun suljetussa tilassa, minkä takia se on tuhoisa elävää voimaa ja palavia materiaaleja vastaan. Sillä on korvattu aiemmin vastaavaan tarkoitukseen käytetty liekinheitin. Sitä voidaan käyttää myös vahvasti linnoitettuja kohteita vastaan.
Kehittyneet termobaariset kranaatit voidaan varustaa myös rakennusten ja bunkkerien seiniä läpäiseviksi yhdistelmäammuksiksi. Läpäisevään vaikutukseen voidaan pyrkiä liike-energian tai ontelopanoksen turvin. Useimmat asevoimat kuitenkin pääasiallisesti turvautuvat reikien puhkaisemisessa erillisiin aseisiin.
Termobaarinen vaikutus aikaansaadaan useimmiten aerosoliräjähteellä (), jossa aloitepanos levittää nopeasti palavaa aerosolia (esimerkiksi bensiiniä ja tämän höyryjä) ympärilleen, ja sytytyspanos sytyttää ilma-aerosoliseoksen sekunnin murto-osien kuluttua tästä. Varsinaisessa termobaarisessa pommissa kuitenkin levitys ja sytytys toimivat yhdellä panoksella (yksivaiheisesti). Myös aerosolipommin nestemäinen polttoaine on voitu korvata kiinteällä polttoaineena toimivalla räjähdysaineella, jolla on negatiivinen happitasapaino. Koska räjähdys etenee aaltona ja aiheuttaa runsasta kaasunmuodostusta, on tällaisella tilavuudeltaan suurella palavan aineen ja ilman seoksella suuri painevaikutus. Samasta syystä se leviää nopeasti. Syttyessään seos synnyttää myös lämpöä, mikä vahvistaa painevaikutusta lämpölaajenemisen vuoksi. Kyseessä ei ole varsinainen räjähdys (detonaatio) vaan hitaampi nopean palamisen muoto, humahdus (deflagraatio). Yleensä tällaisella pommilla ei ole sirpalekuorta, koska sellainen rajoittaisi tavoitteena olevaa painevaikutusta huomattavasti eikä deflagraatio myöskään anna sirpaleille kovin suurta liike-energiaa.
Sirpalekranaatti
Sirpalekranaatti on aseena käytetty räjähtävä ammus, joka räjähtäessään levittää ympäristöönsä tuhoisalla voimalla lentäviä sirpaleita. Sirpalekranaatteja käytetään tykkien ja kranaatinheittimien ammuksina sekä käsikranaatteina.
Sirpalekranaatti on tehokas ase elävää voimaa vastaan. Sirpaleet pystyvät tuhoamaan myös panssaroimattomia ja kevyesti panssaroituja ajoneuvoja. Sirpalekranaatissa on teräksinen tai valurautainen kuori, joka hajoaa räjähdysaineen räjähtäessä sirpaleiksi. Sirpalekäsikranaatit ovat usein uritettuja toivotunlaisen sirpaloitumisen edesauttamiseksi.
Sirpalekranaatin räjäyttää siihen liitetty sytytin, joka voi toimia isku- tai heräteperiaatteella. Iskusytytin räjäyttää kranaatin osuessaan johonkin kiinteään, kuten maahan. Herätesytytin voi sisältää esimerkiksi etäisyyttä maahan mittaavia akustisia sensoreita jolloin kranaatti voidaan saada räjähtämään ilmassa maalin yläpuolella. Tällainen sirpalekranaatti on hyvin tuhoisa, sillä sirpaleet leviävät tasaisesti maastoesteistä tai poteroihin suojautumisesta huolimatta.
Urho Muroma
Urho Rafael Muroma (vuoteen 1919 "Murén"; ) oli suomalainen herätysliikejohtaja, Suomen Raamattuopiston perustaja ja rovasti. Muroman isä Emil Murén oli tunnettu evankeliseen liikkeeseen lukeutunut pappi. Perhe asui Helsingissä. 76-vuotiaana kuollut Urho Muroma on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Muroma koki voimakkaan hengellisen herätyksen norjalaisen Albert Lunden evankelioimiskokouksessa Helsingissä syksyllä 1912. Tuohon aikaan Suomen kirkossa vieroksuttiin herätyskokoustoimintaa. Tällaisiin kokouksiin kuitenkin turvauduttiin, kun etsittiin apua kirkosta vieraantuneiden, työläisväestön, tavoittamiseen. Muromakin sai ensimmäiset kokemuksensa kiertävän evankelistan työstä nimenomaan tehdasseutujen evankelioimisessa, johon hän pian papiksi valmistumisensa jälkeen (1917) osallistui.
Muroma tuli 1910- ja 1920-lukujen taitteessa vakuuttuneeksi siitä, että vapaakirkollisten herätyskokoustoiminta saattoi paremmin auttaa ihmisiä kääntymykseen ja uskoon kuin luterilainen kirkko perinteisine jumalanpalveluksineen. Tästä lähti liikkeelle Muroman laaja evankelioimistoiminta vuosina 1921–1939, jolloin hän piti laajoja kokoussarjoja eri puolilla Suomea. Muroma alkoi julkaista "Herää valvomaan" -nimistä lehteä vuonna 1929. Lehden nimi muutettiin vuonna 1999 "Elämään"-nimiseksi ja vuonna 2015 "Elämä"-nimiseksi. Muroman toiminta veti puoleensa suuria kansanjoukkoja – varovaistenkin arvioiden mukaan kokouksiin osallistui runsaasti yli 100 000 kuulijaa. Noihin aikoihin Muroma toimi eri kristillisten järjestöjen palveluksessa, mutta vuonna 1940 hänen evankelioimistoimintaansa tukemaan perustettiin Suomen ev.lut. Sisälähetyssäätiö (nyk. Suomen Raamattuopiston säätiö), ja tältä pohjalta Kauniaisiin Suomen Raamattuopisto vuonna 1945.
Muroman evankelioimistyön sisällössä korostui henkilökohtaisen kääntymyksen ja uskoon tulon välttämättömyys. Muroma itse määritteli sananjulistustyön seuraavasti:
Opillisesti Muroma kävi rajankäyntiä suhteessa sekä helluntailaisuuteen että evankelisen liikkeen edustamaan luterilaisuuteen. Muromalla oli hyviä ystäviä helluntailiikkeessä, mutta samaan aikaan hän kritisoi ankarasti helluntailaista oppia uskovien kasteesta ja henkikasteesta. Yhtä voimakkaasti hän kritisoi evankelisten edustaman luterilaisuuden oppia kasteessa tapahtuvasta uudestisyntymisestä. Muroman kastenäkemys korostaa sekä vesikasteen että henkikasteen merkitystä mutta voimakkaasti myös näiden kahden välistä eroa. Muroman kastenäkemys selviää parhaiten hänen kirjassaan "Kristuskaste". Henkikasteesta ja Hengellä täyttymisestä Muroma opetti paljon, mikä näkyy hänen kirjoissaan ja äänitetyissä raamattuopetuksissaan.
Muroma suhtautui myönteisesti 1930-luvun fasistiseen liikehdintään Saksassa ja Suomessa, minkä hän toi esille IKL:n päivälehdessä Ajan Suunnassa. Hän tervehti ilolla "niitä jyrkkiäkin otteita, joiden kautta pyydetään lyödä maahan väärä ja turmiollinen vapaamielisyys." Berliinin kirjarovioita toukokuussa 1933 hän piti esimerkillisenä toimintana: "Olisiko se nyt niin hirveä tappio, jos kaikki huonot kirjat kaikissa maailman maissa jonakin määrättynä päivänä yhteisesti julkisesti poltettaisiin?"
Suku (kielioppi)
Suku eli genus (lat.) on nominien kieliopillinen kategoria, jonka mukaisesti substantiivit jakautuvat eri ryhmiin. Suomen kielessä sanoilla ei ole sukua. Sen sijaan esimerkiksi kaikissa indoeurooppalaisen kieliryhmän kielissä on alkujaan ollut suku, mutta muutamista niistä, esimerkiksi englannista ja persiasta, se on kadonnut. Myös seemiläisissä kielissä on suku.
Kielissä, joissa on suku, jokainen substantiivi kuuluu johonkin sukuun, joskin samastakin substantiivista saattaa olla erisukuisia muotoja eri päätteineen, jotka tarkoittavat esimerkiksi samassa ammatissa toimivaa miestä ja naista taikka saman eläinlajin koirasta ja naarasta. Niissä kielissä, joissa substantiivien yhteydessä käytetään artikkelia, suku ilmenee yleensä selvimmin siitä, mitä artikkelia kunkin sanan yhteydessä käytetään. Myös adjektiiveista käytetään erilaisia taivutusmuotoja sen mukaan, mitä sukua niiden pääsana on, ja monilla pronomineista on eri muotoja, joita käytetään riippuen siitä, minkä sukuiseen sanaan niillä viitataan.
Indoeurooppalaisissa kielissä on alkujaan ollut kolme sukua, maskuliini, feminiini ja neutri (sukupuoleton). Maskuliini merkitsee varsinaisesti miespuolista, feminiini naispuolista ja neutri sukupuoletonta, mutta läheskään kaikissa tapauksissa ei sanan merkityksen perusteella voi päätellä, mihin sukuun sana kuuluu. Useimmissa nykyisissä romaanisissa kielissä kuten ranskassa, espanjassa ja italiassa on kuitenkin vain kaksi sukua, maskuliini ja feminiini, sillä latinan neutri on yleensä muuntunut nykykielessä maskuliiniksi, tosin romaniassa neutri on säilynyt. Suurimmissa skandinaavisissa kielissä maskuliini ja feminiini ovat yhdistyneet yhdeksi "en"-suvuksi, ja "ett"-suku vastaa neutria. Joissakin kielissä suku voi tehdä eron elävän ja elottoman välillä, kun taas toisissa kielissä sanan suvulla ei ole erityistä merkitystä.
Nigeriläis-kongolaisissa kielissä sekä monissa Kaakkois-Aasian, Uuden-Guinean ja intiaanikielissä substantiivit jakautuvat kieliopillisiin "luokkiin", jotka muistuttavat kieliopillista sukua, mutta eri luokkia on paljon enemmän, esimerkiksi swahilissa 15, eräissä kielissä jopa yli 30. Yhteen luokkaan saattavat kuulua esimerkiksi kaikki ihmisiä, toiseen kaikki hedelmiä tarkoittavat sanat ja niin edelleen, mutta kaikissa tapauksissa se, mihin luokkaan jokin sana kuuluu, ei ole sen merkityksen perusteella pääteltävissä. Näissä kielissä on yleistä, että verbeihinkin lisätään erilainen etuliite sen mukaan, mihin luokkaan lauseen subjekti kuuluu.
Vierasta kieltä opiskeltaessa on suku on yleensä opeteltava yhdessä sanan kanssa, koska useissa kielissä sitä ei voi johdonmukaisesti ennustaa. Joskus sanan suku on pääteltävissä sanan merkityksestä (luonnollinen suku), eräissä kielissä puolestaan esimerkiksi sanan nominatiivin päätteestä tai siitä, kuinka sana on johdettu toisesta sanasta.
Suku voi tehdä eron esimerkiksi seuraavien asioiden välillä:
Esimerkkejä suvullisista kielistä:
Espanjantauti
Espanjantauti oli vuosina 1918–1919 riehunut pandemia, jonka aiheutti harvinaisen tappava influenssa A:n alatyyppi H1N1. Puolentoista vuoden aikana tauti surmasi noin 30–100 miljoonaa ihmistä. Luonteeltaan espanjantauti oli influenssa, jonka oireina olivat yskä, kuume ja särky. Jälkitauteina se saattoi aiheuttaa muun muassa keuhkokuumeen. Pelkästään Suomessa espanjantautiin kuoli noin 25 000 ihmistä.
Viruksen uskottiin kuolleen, mutta vuonna 2006 tutkijat onnistuivat jäätyneistä uhreista saatujen kudosnäytteiden avulla luomaan viruksen uudelleen tutkimustarkoituksia varten. Viimeaikainen tutkimus on osoittanut, että taudista aikanaan selvinneet nykyiset vanhukset kantavat edelleen espanjantautia aiheuttavan influenssaviruksen vasta-aineita veressään.
Ensimmäiset espanjantautitapaukset havaittiin yhdysvaltalaisella sotilasleirillä 11. maaliskuuta 1918. Pandemian, maailmanlaajuisen epidemian, alkuperämaasta ei ole varmuutta. Koska sotivissa maissa sotasensuuri salasi tautiuutiset, pandemia tuli julkisuuteen vasta, kun tauti levisi sodan ulkopuolella olleeseen Espanjaan. Näin sen nimeksi vakiintui espanjantauti.
Heinäkuussa 1918 tauti oli levinnyt jo eri puolille maailmaa. Siihen asti kuolleisuusluvut olivat pysyneet pieninä, mutta 22. elokuuta 1918 havaittiin Brestissä Ranskassa taudista entistä vaarallisempi muunnos. Muuntunut virus aiheutti espanjantaudin toisen aallon saman vuoden lopulla, ja kuolleisuusluvut kasvoivat suuresti kaikkialla, missä tautia esiintyi. Influenssa levisi ympäri maapalloa muutamassa kuukaudessa.
Erään tutkimuksen mukaan taudin sairastaneilta saadulla verellä tehdyt verensiirrot ovat saattaneet auttaa tautiin sairastuneita. Tutkimuksen tehneet uskovat että vastaavassa pandemiatapauksessa kehitysmaille verensiirrot on lupaava hoitokeino.
Espanjantauti on ollut kaikkien aikojen tuhoisin influenssapandemia, ja siihen kuoli  30–100 miljoonaa ihmistä. Poikkeuksellista espanjantaudissa oli nuorten aikuisten suuri kuolleisuus. Tautiin sairastui arviolta 20–50 prosenttia maapallon kaikista ihmisistä, ja heistä jopa yli kolme prosenttia kuoli. Erään arvion mukaan tautiin olisi sairastunut maailmalla noin miljardi ihmistä. Suomessa tautiin kuoli noin 25 000 ja Yhdysvalloissa yli 500 000 ihmistä.
Vuonna 1918 otetusta ja jäädytetystä keuhkokudoksesta on tehty espanjantaudin analyysi. Tutkimusten mukaan espanjantaudin aiheutti virus, joka muistutti perusrakenteeltaan lintuinfluenssavirusta. Lintuinfluenssa tarttuu harvoin ihmiseen, mutta tarttuessaan se voi olla hengenvaarallinen. Huhtikuussa 2009 Meksikosta maailmalle levinneen sikainfluenssan H1N1-virusrakenne on puolestaan sama kuin espanjantaudin aiheuttajaviruksella.
Siistaus
Siistaus (englanniksi "deinking") on joukko menetelmiä, joilla keräyspaperista poistetaan painoväriä ja mahdollisia muita epäpuhtauksia paperimassan uudelleenkäyttöä varten. Siistauksen tuloksena on siistausmassa eli DIP-massa (deinked pulp), jota voidaan käyttää paperiteollisuudessa.
Käytössä on kolmenlaisia siistausmenetelmiä:
Siistauksen kannalta ongelmallisimpia ovat toimistopaperit, jotka on tulostettu digitaalisin menetelmin. Yleiset siistausmenetelmät onnistuvat hyvin vain, jos painovärin hiukkaset ovat tasakokoisia, mutta digitaalisten tulostinten väri irtoaa usein hiutaleina. Toimistopapereita varten on kehitteillä magneettiseen erotteluun perustuvia menetelmiä, ja menetelmiä joissa painovärin hiukkaset hajotetaan ultraäänen avulla.
RPG-7
RPG-7 (, ) on 1950-luvun lopulla Neuvostoliitossa kehitetty kevytsinko. Neuvostoliiton asevoimien vuonna 1961 käyttöön ottama RPG-7 korvasi aiemman RPG-2-mallin. RPG-sarja perustuu toisen maailmansodan aikaiseen saksalaiseen Panzerfaust 150 -sinkoon.
Erikoispiirteitä ovat halpa hinta ja tämäntyyppiselle kevyelle singolle tavallinen nopea uudelleenlataus. RPG-7 on suunniteltu käytettäväksi suurina määrinä. Näistä syistä RPG-7 onkin maailman eniten käytetty panssarintorjuntasinko. RPG-7:ää onkin käytetty lähes jokaiseissa konfliktissa Vietnamin sodasta lähtien.
Singon putki on valmistettu 40 mm halkaisijaisesta teräsputkesta, se on 953 mm pitkä ja painaa seitsemän kiloa. Putken eteen tuleva kranaatti muodostaa kolmanneksen laukaisuvalmiin aseen pituudesta. RPG-7:n perusampumatarvike, 85 mm PG-7V-onteloraketti painaa 2,6 kiloa ja läpäisee 330 mm panssariterästä 90 asteen iskukulmalla. RPG-7:n vakiotähtäin on PGO-7V-tähtäyskaukoputki, mutta siihen voi asentaa myös infrapuna- tai valonvahvistintähtäimen.
Laukaus on rekyylitön. Rakettilaukauksen nalli sytyttää ulosheittopanoksen, joka antaa siivekevakautetulle raketille noin 115 m/s alkunopeuden. Se aiheuttaa samalla vaalean pilven, joka voi paljastaa ampujan sijainnin. Rakettipanos syttyy kymmenen metrin lennon jälkeen ja palaa 500 metrin matkan, saavuttaen 295 m/s nopeuden. Mikäli se ei osu maaliin, raketin sytyttimessä oleva itsetuholaite räjäyttää raketin yleensä noin 950 metrin lennon jälkeen.
RPG-7:n pääkäyttötarkoitus on ollut panssarintorjunta. Se on iästään huolimatta edelleen käyttökelpoinen ja sille on myös kehitetty uusia a-tarvikkeita kuten kaksois-ontelokranaatti ja termobaarinen kranaatti.
Asetta on käytetty laajasti eri maissa, muun muassa Afganistanin sisällissodassa, Somaliassa, Tšetšeniassa ja Irakissa. Sillä on tuhottu panssarivaunujen lisäksi myös helikoptereita. Joissain sissijoukoissa jopa puolet miehistä on varustettu yksinomaan RPG-7:lla ja kivääritaistelijat toimivat vain heidän tukenaan.
RPG-7:llä voi ampua useita erilaisia taistelukärkiä panssariajoneuvoja vastaan (HEAT, PG-Protivotankovaja Granata) ja henkilöitä vastaan (HE, OG-Oskolotšnaja Granata). Myös reaktiivipanssaria vastaan on kehitetty taistelukärkiä.
Tällä hetkellä RPG-7:ään tuotetaan seuraavia ampumatarvikkeita.
Yhdysvaltain armeija testasi aseen osumatodennäköisyyttä ampumalla sillä viisi metriä leveään, 2,5 metriä korkeaan maaliin, joka liikkui sivuttain 14,4 km/h. Osumatodennäköisyys pieneni mikäli oli tuulta, ja 3 m/s tuulessa osumatodennäköisyys yli 180 m päähän oli vain 50 %.
Telamiina
Telamiina on tehokas, noin kymmenen kilogramman painoinen panssarintorjunta-ase. Suomen puolustusvoimien käyttämä telamiina TM 65 77:n massa on 10 kilogrammaa, josta 9,5 kilogrammaa on valettua TNT-räjähdysainetta ja räjäyttimenä toimii 60 grammaa heksotolia. Miina räjäytetään painosytytin 77:llä, jossa 1 gramma heksotolia.
Telamiina kaivetaan maahan tai lumeen ja se räjähtää, kun sen laukaisukanteen kohdistuu 150–300 kilogramman paino. Miinan tarkoituksena on katkaista panssarivaunun telaketju ja vaurioittaa pyörästöä. Liikuntakyvytön vaunu voidaan tuhota esimerkiksi kertasingolla. Miinoihin ajaneet panssarivaunut voidaan ottaa myös sotasaaliiksi. Telamiinaan ajava pyöräajoneuvo tuhoutuu käytännössä kokonaan.
Telamiinan purkamista voidaan vaikeuttaa miinan alle asennettavalla raivauksenestopanoksella, joka tunnetaan lyhenteellä REP. Aikaisemmin Suomessa telamiinoitusta suojattiin telamiinan ympärille asetetuilla sakaramiinoilla, jotka myöhemmin poistettiin käytöstä vuonna 2011 Ottawan miinakieltosopimuksen tultua voimaan. Telamiinan halpa hinta mahdollistaa niiden massamaisen käytön.
Telamiinan räjähdysvaikutusta voidaan tehostaa asentamalla telamiinan alle erillinen 20 kilogramman TNT-kuutio eli hävityspanos, toinen telamiina tai muu lisäräjähde, joiden avulla on tarkoitus saada panssarivaunu taistelukyvyttömäksi.
Kovalla tai tavallisella maaperällä yhden telamiinan tai vastaavan räjähteen tärähdys voi pulpauttaa muut haudatut miinat näkyviin. Tähän perustuu miinojen raivaus räjäyttämällä.
Pohjamiina
Pohjamiina perustuu suunnattuun räjähdysvaikutukseen kuten ontelokranaatti. Pohjamiina, viralliselta lyhenteeltään Suomessa POM 87 ja POM 87 94, on pioneerijoukkojen erikoismiina. Sen räjähdysaineen massa on 4 kg ja teräksenläpäisykyky n. 8 cm. Miina kaivetaan maahan. Miinassa on magneettinen ja seisminen sensori sekä yliajolaskuri. Siihen voidaan myös ohjelmoida virittymisaika.
Pohjamiina puhkaisee sulan metallin suihkulla panssarivaunun pohjan (joka on yleensä suhteellisen ohut) ja tuhoaa vaunun varsinkin ammusvaraston tai polttoainevaraston kohdalle osuessaan. Muutenkin pohjamiinan tuottama paine- ja lämpöisku sekä sirpaleet eliminoivat panssarivaunun miehistön. Pyörien ja telaketjun alla pohjamiina toimii kuten telamiina.
Pohjamiinan erikoisuutena on sen ontelokranaattia suurempi tuhovoima ja mahdollisuus käyttää erikoislaatuisia sytyttymiä kuten langatonta tai langallista tähystyssytytintä tai magneettiherätesytytintä. Lisäksi pohjamiina voidaan ohjelmoida laskemaan sen ylittäneiden ajoneuvojen määrä, jolloin se räjähtää vasta tietyn ylitysmäärän jälkeen. Näin vaikeutetaan merkittävästi pohjamiinan paljastumista.
Telamiinan tavoin pohjamiina voidaan varustaa purkamista vaikeuttavalla ansalla tai se voidaan ohjelmoida räjähtämään purkuyrityksestä.
Sinebrychoff (yritys)
Oy Sinebrychoff Ab on suomalainen, Pohjoismaiden vanhin panimo Keravalla, nykyään tanskalaisen Carlsberg-panimokonsernin omistuksessa. Sinebrychoff on Suomen vanhin elintarvikealan yritys ja Suomen kolmanneksi vanhin samalla nimellä toimiva yritys Fiskarsin ja Yliopiston Apteekin jälkeen.
Erisnimi on alkuaan (). Nimen loppuosasta on johdettu yhtiönimen lyhyempi muoto ja tunnetuin tuotemerkki "Koff".
Alun perin Viaporissa, nykyisessä Suomenlinnassa pienpanimo ja ravintolatoimintaa harjoittanut Nikolai Sinebrychoff sai vuonna 1819 luvan ostaa Helsingin Hietalahdentorin eteläpuolelta 14 tynnyrinalan eli 7 hehtaarin kokoisen maa-alueen, jonne tehdas sijoitettiin ja osa istutettiin puistoksi. Myöhemmin Sinebrychoff myi osia laajasta teollisuustontistaan asuntotonteiksi, mutta jäljelle jääneelle osalle rakennettiin suuria lisärakennuksia vielä 1960-luvun lopulla. Panimo toimi Hietalahdessa 1990-luvulle saakka, jolloin sen toiminta siirrettiin Keravalle ja loputkin Hietalahden teollisuusalueesta muutettiin asunto- ja toimistotonteiksi. Osa vanhoista tehdasrakennuksista on yhä jäljellä toimistoiksi muutettuina, samoin Bulevardin varrella sijaitseva Sinebrychoff-suvun vanha asuinrakennus, jossa nykyisin toimii Sinebrychoffin taidemuseo.
Carlsberg hankki osakkuuden Sinebrychoffista 1972. Samana vuonna Sinebrychoff hankki omistukseensa Porin Oluttehtaan.
Sinebrychoff siirtyi kokonaan Carlsbergin omistukseen vuonna 1999, jolloin myös The Coca-Cola Companyn tuotteiden valmistus, myynti ja jakelu on kuulunut Suomessa Sinebrychoffille. Porin Oluttehdas suljettiin 2009 ja Karhu-oluen valmistus siirtyi sieltä Keravalle, jossa Karhua oli valmistettu myös jo vuosien ajan.
Koff
Koff on Sinebrychoffin tuotemerkki, jolla se markkinoi lagertyyppisiä oluita. Suosituin Koff-tuote on keskiolut Koff III. Koff on yhdessä Karhun kanssa Sinebrychoffin ja Suomen myydyimpiä olutmerkkejä. Sinebrychoffin oluiden suurimpia kilpailijoita ovat toisen suurpanimon Hartwallin Lapin Kulta ja Karjala sekä Olvi-panimon Olvi ja Sandels.
Arkikielessä Sinebrychoffia kutsutaan usein tuotemerkkinsä mukaan Koffiksi.
Keravalla Lahdentien varrella seisoi lähes kymmenen vuoden ajan suuri Koff-oluttölkin näköinen mainos. Uuden alkoholilain astuttua voimaan vuoden 2015 alussa se muutettiin Battery-tölkiksi.
Tuotemerkki Koff otettiin käyttöön 1950-luvun lopulla. Sinebrychoffin virvoitusjuomien nimi oli Siff ja oluiden Koff.
Tuotemerkillä myydään seuraavia oluita (suluissa alkoholiprosenttimäärät):
Pierre Bouguer
Pierre Bouguer (16. helmikuuta 1698 – 15. elokuuta 1758) oli ranskalainen matemaatikko ja geodeetti.
Bouguerin isä oli hydrografian professori. Hän opetti poikaansa, joka oli eräänlainen ihmelapsi ja hallitsi jo 15-vuotiaana matematiikkaa ja luonnontieteitä. Tällöin isä kuoli, ja poika nimettiin vapautuneeseen professorin virkaan.
Bouguer huomasi Etelä-Amerikassa, että Andien vuoristo aiheutti paikallisen luotiviivan taipumista vuoristoon päin, ja ymmärsi tämän olevan Newtonin yleisen gravitaatiolain mukaista vuoriston massojen painovoimavaikutusta. Yrittäessään arvioida tämän vaikutuksen suuruutta hän kuitenkin huomasi, että havaittu efekti oli alle puolet teoreettisesta. Ilmiö liittyy isostasiaan.
Bouguer julkaisi valoa koskevia tutkimuksia vuonna 1729 kirjassaan "Essai d’optique sur la gradation de la lumière". Hän tutki, miten valon voimakkuus pienenee väliaineessa, ja havaitsi tiettävästi ensimmäisenä Beerin ja Lambertin lain perusperiaatteen.
Marsissa on Bouguerin mukaan nimetty kraatteri.
George Everest
Sir George Everest (4. heinäkuuta 1790 – 1. joulukuuta 1866) oli walesilaissyntyinen maanmittari ja maantieteilijä. Hän oli vuosina 1830–1843 Intian ylimaanmittari ("Surveyor General").
Everest oli pitkälti vastuussa Intian trigonometrisesta kartoittamisesta 2 400 kilometriä pitkällä pituuspiirillä Etelä-Intiasta Nepaliin.
Everestin seuraajan Andrew Waughin aikana Himalajalta tunnistettiin maailman korkein vuori, joka nimettiin Waughin edeltäjän kunniaksi Mount Everestiksi vuonna 1865. Everest itse vastusti kunniaa, sillä hänen mukaansa paikalliset eivät osaisi sen paremmin kirjoittaa kuin lausuakaan nimeä omilla kielillään. Kartoittajien pyrkimyksenä oli säilyttää nimet mahdollisuuksien mukaan alkuperäisinä, mutta Mount Everestin tapauksessa he eivät saaneet selville yhtenäistä paikallista nimeä.
Yhteiskuntaoppi
Yhteiskuntaoppi tai yhteiskuntatiede (lyhenne "YH", "YT" tai harvoin myös "YO") on peruskoulun ja lukion oppiaine, jonka tarkoituksena on avartaa oppilaiden näkemystä suomalaisesta yhteiskunnasta ja ohjata oppilasta toimimaan vastuullisesti ja aktiivisesti yhteiskunnassa.
Ennen peruskoulua yhteiskuntaoppi kuului kansakoulun jatkokurssien (siis luokan neljä jälkeen) pakollisiin oppiaineisiin. Peruskouluun siirryttäessä siitä tuli kaikille pakollinen oppiaine, jossa oli kaksi vuosiviikkotuntia. Uusimmassa opetussuunnitelmassa viikkotuntien määrä nostettiin kolmeen. Yleisesti yhteiskuntaoppia opetetaan yhdeksännellä luokalla, ja sitä opettavat yleensä samat opettajat kuin historiaa – oppiaineen nimi olikin ennen "Historia ja yhteiskuntaoppi" (lyhenne "HY"). Oppilaan päättötodistukseen tuli yhdistetty historian ja yhteiskuntaopin numero; tätä kritisoivat monet oppilaat ja aineiden opettajat, ja nykyisin numerot ovat erikseen. Ensimmäinen peruskoulusta valmistunut ikäluokka, joka sai numerot kummastakin oppiaineesta erikseen, oli vuonna 2007 peruskoulun päättänyt ikäluokka.
Lukiossakin oppiaine oli historian yhteydessä ja oppiaineen nimi oli sielläkin Historia ja yhteiskuntaoppi, josta oli viisi pakollista kurssia, joista yhteiskuntaoppia oli yksi kurssi. 2000-luvun alun opetussuunnitelmassa oppiaineet eriytettiin, ja pakollisten yhteiskuntaopin kurssien määrä nousi kahteen, kun taloustieto nousi pakolliseksi kurssiksi yhteiskuntatiedon rinnalle. Valtakunnallisena syventävänä kurssina säilyi lakitieto ja uutena kurssina aloitti pääosin EU-asioita käsittelevä kurssi. Yhteiskuntaoppi on myös yksi kirjoitettavissa olevista ainereaalin oppiaineista.
Yhteiskuntaopin opetuksessa käsiteltäviä aiheita:
Tutkaan hakeutuva ohjus
Tutkaan hakeutuva ohjus (lyh. THO, ) on ohjus, jota käytetään tuhoamaan vastustajan ilmapuolustuksen tutkia.
Ohjuksia käytetään nykyaikaisessa sodankäynnissä heti vastustajan ilmapuolustuksen tuhoamiseen tai lamauttamiseen tähtäävän vaiheen ( l. "SEAD") aikana, joka käynnistetään hyökkäyksen aloittamisen ensimmäisina tunteina. Se tavoitteena on heikentää ilmapuolustuskykyä niin, että seuraavat hyökkäysaallot onnistuvat tehtävässään vähäisin tappioin.
Tunnetuin THO on yhdysvaltalainen AGM-88 HARM (). Teknisesti kehittyneempi, mutta HARMin syrjäyttämä samaan käyttötarkoitukseen rakennettu brittiläinen ohjus oli nimeltään ALARM. HARM otettiin sarjavalmistukseen maaliskuussa 1983. Niitä käytettiin ensimmäisen kerran Libyaa vastaan 1986 ja laajasti Persianlahdella 1991.
Usein käytetään nimeä "Anti Radar Missile", joka on harhaanjohtavaa. Kaikki nykyiset Anti Radiation Missile tyypit voidaan myös ohjelmoida muihinkin kohteisiin kuin tutkiin. Suuret esikunnat ja johtokeskukset sisältävät paljon radiolaitteita, jotka muodostavat otollisen kohteen radiolähetteidensä takia. Tarkoitus on silti sama: Vähentää puolustuksen mahdollisuuksia ja tehdä hyökkäys helpommaksi. Siksi ei ehkä pitäisikään käyttää nimeä tutkaan hakeutuva ohjus, vaan radiosäteilyyn hakeutuva ohjus.
Suunta-antenni
Suunta-antenni on antenni, jonka lähetys- ja vastaanotto-ominaisuudet eivät ole samanlaiset joka suuntaan. Suunta-antenni ottaa siis vastaan (ja lähettää) säteilyä eri tavalla eri suunnista (suuntiin). Parhaiten säteilyä vastaanottavaa (lähettävää) suuntaa sanotaan suunta-antennin pääkeilaksi.
Suunta-antenneja ovat muun muassa:
Suunta-antenni on tehokas elektronisen puolustuksen tekninen keino, koska esimerkiksi suunta-antennilla varustettu radio on vaikeammin havaittavissa ja häirittävissä, jos vastustajan etsintävastaanotin tai häirintälähetin ei ole suunta-antennin pääkeilan suunnassa.
Suunta-antennin käyttö on kuitenkin vaikeaa liikkuvassa toiminnassa ja jos vasta-asemia on useassa suunnassa. Suunta-antenni on tavallisesti isompi kuin tavallinen "piiska-antenni", joka yleensä on maatasoantenni ("ground plane").
Tavallinen pystyssä oleva "piiska-antenni" ottaa säteilya vastaan ja lähettää samalla teholla kaikkiin suuntiin horisontaalisessa tasossa. Piiska-antenni on siis suunta-antennista poiketen ympärisäteilevä.
Led Zeppelin (albumi)
Led Zeppelin (tunnetaan myös nimellä Led Zeppelin I) on brittiläisen rockyhtye Led Zeppelinin ensimmäinen albumi, joka julkaistiin 12. tammikuuta 1969.
Albumi äänitettiin 30 tunnissa harjoittelun ja Pagen The Yardbirdsin aikaisten sopimusten vaatimien keikkojen lomassa. Jimmy Page otti taloudellisen riskin ja maksoi 1700 punnan studiokulut itse. Tämä antoi yhtyeelle ja manageri Peter Grantille hyvät neuvotteluasemat suhteessa levy-yhtiöön. Vertailun vuoksi tuleva The Rolling Stones -manageri Andrew Oldham ansaitsi 1963 tiedottajan työstään NEMS-yhtiössä 25 puntaa kuukaudessa.
Vuonna 1967 ilmestynyt The Beatles - albumin Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band studiokulut olivat 25000 puntaa.
Albumi toi yhtyeelle suuren ja omistautuneen kuuntelijakunnan. Levyn edustama varhainen metallimusiikki ja psykedeelinen äänimaailma voittivat puolelleen kuuntelijoita alakulttuureista molemmin puolin Atlanttia. Samantyylistä musiikkia levyttivät tosin samoihin aikoihin eräät muutkin yhtyeet, kuten esimerkiksi Jeff Beck Group, mutta yksikään niistä ei saavuttanut yhtä mittavaa suosiota kuin Led Zeppelin.
"Led Zeppelin" on toisinaan arvioitu yhdeksi rockhistorian parhaista levyistä. Esimerkiksi vuonna 2003 amerikkalainen TV-yhtiö VH1 nimesi sen kaikkien aikojen 44. parhaimmaksi albumiksi. Yhtyeen levyistä "Led Zeppelin II" ja nimetön neljäs albumi ovat kuitenkin yleisön parissa suositumpia.
Levyn kansikuva esittää ilmalaiva (zeppeliini) Hindenburgin onnettomuutta.
A-puoli
B-puoli
Robert Plant osallistui laulujen tekoon, mutta häntä ei mainittu tekijöiden joukossa edellisten sopimustensa takia.
Billboard Music Charts (Yhdysvallat) - singletViitteet
Viktor Suvorov
Viktor Andrejevitš Suvorov ( Ви́ктор Суво́ров; oikealta nimeltään Vladimir Bogdanovitš Rezun, Влади́мир Богда́нович Резу́н, s. 20. huhtikuuta 1947) on ukrainalaissyntyinen entinen neuvostoliittolainen, joka loikkasi vuonna 1978 Isoon-Britanniaan, josta haki poliittista turvapaikkaa. Suvorov on ollut ennen lännessä alkanutta kirjallista uraansa mahdollisesti Neuvostoliiton sotilastiedustelun GRU:n palveluksessa.
Suvorovin teosten kaunokirjallisesta luonteesta huolimatta ne on usein mielletty autenttisiksi kuvauksiksi neuvostotiedustelun toiminnasta.
Suvorov sydämistyi Ilkka Remeksen "Pedon syleily" -romaanin kohdista, jotka muistuttavat Suvorovin "Akvaario" -romaania, ja suunnitteli Remeksen haastamista oikeuteen plagioinnista.
Hamiltonin operaattori
Hamiltonin operaattori vastaa kvanttimekaniikassa systeemin kokonaisenergiaoperaattoria. Hamiltonin operaattori siirtää myös tilavektoria ajassa eteenpäin Schrödingerin yhtälön mukaisesti.
Klassisessa mekaniikassa Hamiltonin operaattoria vastaa Hamiltonin funktio, joka kuvaa mekaanista systeemiä paikka- ja liikemäärä­muuttujilla. Ne muodostavat perustan Hamiltonin mekaniikkana tunnetun klassisen mekaniikan uudelleen muotoilulle. Hamiltonin funktion arvo on konservatiivisen systeemin tapauksessa (eli yleensä) systeemin kokonaisenergia.
Kvanttimekaaninen Hamiltonin operaattori muodostetaan klassisen mekaniikan Hamiltonin funktiosta korvaamalla paikka- ja liikemäärämuuttujat vastaavilla operaattoreilla. Paikkaesityksessä ne ovat formula_1 (paikkaoperaattori) ja formula_2 (liikemääräoperaattori). Hiukkaselle, jonka massa on "m", Hamiltonin operaattori formula_3 voidaan kirjoittaa muodossa
missä siis formula_5 on redusoitu Planckin vakio, formula_6 gradientin pistetulo itsensä kanssa ja formula_7 potentiaalienergia.
Hamiltonin operaattori hallitsee aaltofunktion formula_8 ajanmuunnosta operoidessaan Schrödingerin yhtälössä
missä formula_10 on imaginaariyksikkö ja formula_11 aika. Näin ollen Schrödingerin yhtälö hiukkaselle, jonka massa on "m", voidaan potentiaalissa formula_12 esittää muodossa
Banaanit
Banaanit ("Musa") on banaanikasvien (Musaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Banaanit ovat kotoisin Kaakkois-Aasian trooppisilta alueilta, ja ne ovat maailman vanhimpia viljelykasveja. Nykyään banaaneja viljellään kaikilla maailman trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla.
Banaanit ovat ruohovartisia kasveja ja usein puumaisia. Banaanit voivat kasvaa ensimmäisen vuoden aikana jopa kuusimetrisiksi, ja niiden "näennäisrunko" koostuu kasvin metrien mittaisista lehdistä, jotka ovat kiertyneet toistensa ympärille.
Tavallisesti sanalla banaani viitataan kasvin hedelmään, tarkemmin sanoen pohjushedelmään, joka kasvaa tertuissa.
Taksonomistista riippuen "Musa"-sukuun lasketaan kuuluvaksi 25–80 lajia.
Banaanin ja keittobanaanin kasvitieteellinen luokittelu on varsin monimutkaista. Tavallinen banaani luokitellaankin joskus keittobanaanin alalajiksi, tai päinvastoin.
Kaikki banaanin ja keittobanaanin jalostetut lajikkeet pohjautuvat kahteen kantalajiin: "Musa acuminataan" ja "Musa balbisianaan". Niistä jalostetuista risteytyksistä käytetään joskus yleisiä nimityksiä "Musa × paradisiaca", "Musa × sapientum" tai ehkäpä eksakteimpana nimityksenä jopa "M. acuminata × M. balbisiana". 1950-luvulla yleistyi menetelmä, jolla eri risteytystyypit erotellaan 2–4 kirjaimen kirjainyhdistelmillä, joissa A-kirjain edustaa "acuminata"-lajia ja B-kirjain "balbisiana"-lajia.
Esimerkiksi AA edustaa diploidijalostetta, jonka pohjana on pelkästään "M. acuminata", kun taas AAB-lajikkeesta 2/3 on peräisin "M. acuminata"sta ja 1/3 "M. balbisiana"sta. Tärkeimmät tavallisen kaupallisen banaanin jalosteet ovat AAA-lajiketta, kun taas keittobanaanilajikkeet ovat enimmäkseen tyyppejä AAB, ABB tai BBB.
Sitruuna
Sitruuna ("Citrus limon") on ruutakasveihin (Rutaceae) kuuluva sitruspuu. Sen hedelmää kutsutaan myös samalla nimellä. Sitruunan hedelmästä tavallisimmin käytetään siitä puristettu mehu, mutta myös hedelmälihaa ja kuoria käytetään mm. ruoanlaitossa ja juomasekoituksissa. Sitruunaa syödään harvoin sellaisenaan, sillä sen kirpeä maku ei miellytä kovin monia. Sitruunamehusta on noin 5 % sitruunahappoa, joka antaa sille kirpeän maun. Sitruunan itäminen siemenestä hedelmää tuottavaksi puuksi kestää noin 15 vuotta.
Sitruunoita on kasvatettu ilmeisesti sekä Kiinassa että Intiassa jo tuhansia vuosia sitten. Eurooppaan kasvi tuotiin viimeistään ajanlaskumme alussa, ensimmäisenä Etelä-Italiaan. Amerikkaan se vietiin jo Kolumbuksen retkien mukana 1493. 1700-luvulla James Lind torjui merimiesten keripukkia happamien sitruunoiden sisältämän C-vitamiinin avulla.
Sitruunan ominaista tuoksua aiheuttava aine on limoneeni-niminen eteerinen öljy. Sama tuoksu on monissa muissakin kasveissa. Jopa tietyissä kannabislajikkeissa on tätä kyseistä ainetta. Skunk nimisestä lajikkeesta eristetty c99 lajike sisältää limoneenia ja tästä edelleen risteytetyssä Grapefruitissa on todella vahva sitruksen tuoksu.
Tuoksupelargoni on koristekasvi, sitruunamelissa mauste. 
Sitruunaruoho "Cymbopogon citratus" tai "C. flexuosus" ovat aasialaisen ruoan mausteita, sitronellaheinä "Cymbopogon nardus" koristekasvi ja kosmetiikan raaka-aine.
Ravintoarvot sataa grammaa kohden:
Sitruunoissa on paljon C-vitamiinia, antioksidantteja, fytokemikaaleja, kaliumia ja kohtalaisesti myös folaattia ja kalsiumia. Sitruunat ovat myös jonkin verran diureettisia eli niiden nauttiminen poistaa nesteitä kehosta minkä vuoksi sitruunamehua käytetään elimistön puhdistamiseen. Sitruunoilla on myös antibakteerisia ominaisuuksia eli ne tuhoavat vapaita radikaaleja.