Liberian historia
Tämä artikkeli käsittelee Liberian historiaa.
Afrikkalaisten tarinoiden mukaan monien esi-isät olivat pygmejä, ja myös Liberian ensimmäiset asukkaat ovat saattaneet olla pienikokoisia. Heistä on säilynyt vain suullista perimätietoa. Seuraava alueelle saapunut väestöryhmä tuli ilmeisesti nykyisen Länsi-Sudanin alueelta 6000 eaa. Heidän jälkeläisistään tuli aikanaan maanviljelijöitä, jotka tekivät raudasta aseita ja keramiikasta astioita. Seuraavaan aaltoon kuuluivat krut, bassat, deit, mambat ja grebot. Viimeisinä saapuivat vait ja mandigot 1500-luvun vaiheilla.
Portugalilaiset kävivät alueella 1461 ja kiinnittivät huomionsa alueella kasvavaan meleguettapippuriin. Alue tulikin tunnetuksi Pippurirannikon eli Meleguettarannikon nimellä ().. Vuonna 1663 britit perustivat sinne kauppa-asemia mutta hollantilaiset tuhosivat ne seuraavana vuonna. Sen jälkeen alueella ei ollut eurooppalaista asutusta ennen vapautettujen orjien tuloa alueelle.
Liberia perustettiin vuonna 1822, kun amerikkalaiset hyväntekeväisyysseurat valitsivat Mesurado-niemen sopivaksi paikaksi vapautettujen orjien siirtokunnalle Afrikassa. Seuraavien viiden vuosikymmen aikana alueelle tuotiin enimmäkseen Yhdysvalloista noin 25 000 vapautettua orjaa. Valta siirtyi vähitellen valkoisilta mulateille ja lopulta kokonaan afroamerikkalaissyntyisille siirtolaisille 1870-luvulta alkaen. Paikalliset afrikkalaiset jäivät sivustakatsojiksi – paitsi jos onnistuivat assimiloitumaan valtakulttuuriin englannin kielen, kristinuskon ja kirjoitustaidon kautta.
Liberia itsenäistyi vuonna 1847 ja säilyi Etiopian ohella ainoana afrikkalaisena valtiona itsenäisenä myös siirto­maa­vaiheen yli. Liberia oli sekä Kansainliiton että Yhdistyneiden kansakuntien perustajajäsen. Yhteydet Yhdysvaltoihin säilyivät tiiviinä, mitä korostaa erityisesti kieli, maan lippu sekä vuoden 1847 perustuslaki. Taloudelliset siteet kasvoivat erityisesti 1920-luvulta lähtien, kun amerikkalainen kumiyhtiö Firestone perusti Liberian Harperiin maailman mittakaavassa suurimman kumiplantaasin. Liberian ja kansainvälisen yhteisön välit kuumenivat 1930-luvulla, kun maata syytettiin pakkotyöstä ja jopa orjakaupasta. Siirtomaavallat pyrkivät tekemään maasta protektoraatin.
Toisen maailmansodan jälkeen Liberian elinkeinoelämä modernisoitiin nopeasti. Maan talous kasvoi kolmen vuosikymmenen ajan erittäin ripeästi, noin kuuden prosentin vuositasolla. Talouskasvun kehitysvaikutukset varsinkin sisämaassa jäivät kuitenkin pieniksi. Talouskasvu kuitenkin tuki harvainvaltaa, joka perustui vapautettujen orjien etuoikeutettuun asemaan. Kansainvälisessä politiikassa Liberian asema oli sen kokoon nähden erittäin vahva. Tämä näkyi niin YK:ssä kuin Afrikan maiden yhteistyöjärjestössä.
Tyytymättömyys harvainvaltaan kasvoi 1970-luvun lopulla ja johti vallankaappaukseen 1980. Sotilasvalta ja sitä seurannut Samuel Doen diktatuuri johtivat Liberian kuitenkin ennalta aavistamattomaan taloudelliseen ja poliittiseen syöksykierteeseen ja lopulta sisällissotaan, josta toipuminen tulee kestämään vuosikymmeniä.
Liberian ensimmäinen sisällissota käytiin vuosina 1989–1995 aluksi Liberian hallituksen ja kapinallisten välillä, myöhemmin kapinallisten kesken. Doe saatiin kiinni ja teloitettiin 9. syyskuuta 1990, mutta sota jatkui vielä vuoteen 1995.
Sisällissota päättyi vuoden 1997 vaaleihin, joissa maan presidentiksi valittiin Charles Taylor. Taylorin vastustajat ryhmittyivät LURD-armeijaksi, mikä johti sisällissodan jatkumiseen jo pian Taylorin valinnan jälkeen. Vasta Taylorin vallasta luopuminen ja YK-joukkojen tulo maahan vuonna 2003 rauhoitti tilanteen. Maassa käynnistyi yksi YK:n historian suurimmista aseistariisuntaoperaatioista. Ellen Johnson-Sirleaf valittiin presidentiksi 8. marraskuuta 2005 pidetyissä vaaleissa. Hän on Afrikan ensimmäinen nainen, joka on valittu presidentiksi..
Vuonna 2006 perustettiin totuuskomissio, jonka tehtävänä on tutkia ihmisoikeusten rikkomista vuosina 1979-2003.