Persoonallisuushäiriöt
Persoonallisuushäiriöt ovat mielenterveyden häiriöiksi luokiteltuja kehityksellisiä tiloja, jotka alkavat lapsuudessa tai nuoruudessa ja jatkuvat aikuisiässä. Persoonallisuushäiriöt voivat aiheuttaa vakavia ongelmia ja toimintakyvyn heikkenemistä niistä kärsiville henkilöille.
American Psychiatric Associationin mukaan persoonallisuushäiriöt ovat henkisen kokemuksen ja käytöksen kestäviä malleja, jotka poikkeavat huomattavasti kyseessä olevan henkilön oman kulttuurin odotuksista. Nämä mallit ovat monissa tapauksissa joustamattomia ja hellittämättömiä. Mallin alkaminen voidaan jäljittää ainakin aikuisuuden alkuun. Tullakseen diagnosoiduksi persoonallisuushäiriöksi käyttäytymismallin täytyy aiheuttaa huomattavaa ahdistusta tai selkeää heikkenemistä henkilökohtaisissa, sosiaalisissa tai työtilanteissa. Raja persoonallisuushäiriöisen ja normaalina pidetyn käytöksen välillä on liukuva. Useimmilla psyykkisesti terveillä ihmisillä ilmenee etenkin stressitilanteissa eri persoonallisuushäiriöille ominaisia tapoja kokea tai käyttäytyä. Persoonallisuushäiriöissä nämä tavat ja käytös ovat kuitenkin luonteeltaan jäykempiä ja itsepäisempiä. Persoonallisuushäiriöille ominaiset käytöstavat ymmärretään henkilön keinoina hallita tai välttää yksinäisyyteen tai ihmissuhteisiin liittyviä ahdistavia mielikuvia ja tunteita .
Persoonallisuushäiriöksi käyttäytymistä on aikojen kuluessa luokiteltu eri kulttuureissa eri tavoin. Kulttuurista riippuu myös, milloin jokin piirre ylittää ympäristöä häiritsevän rajan. Suomessa käytössä oleva Maailman Terveysjärjestön ICD-10 -tautiluokitus sisältää aikuisten persoonallisuushäiriöt luokituksessa F60-F69. Amerikan Yhdysvalloissa sen sijaan käytettävä DSM-luokitus sisältää pienin eroavaisuuksin pääosin vastaavat persoonallisuushäiriöt kuin ICD-10.
DSM (= The Diagnostic and Statististical Manual of Mental Disorders)
Persoonallisuushäiriö-diagnoosin tekeminen vaatii näiden kriteereiden tyydyttävää täyttymistä eri persoonallisuushäiriöiden ominaisten oireiden lisäksi.1990-luvun alun tietämystä edustavat ICD-10 ja DSM-IV ovat korjauksen tarpeessa. Tutkijoiden mukaan korjaus tehdäänkin seuraavan kymmenvuotiskauden aikana . 2000-luvun alkupuolella Robert D. Haren tutkimusryhmä kehitti esimerkiksi psykopatiaan nuorille (12-18 vuotiaat) sopivan diagnosointityökalun, PCL-YV:n. Tämä mahdollistaa psykopaatin diagnoosin tekemisen myös lapsille ja nuorille. Muille persoonallisuushäiriölle vastaavaa työkalua ei vielä ole.
DSM-IV listaa kymmenen persoonallisuushäiriötä, jotka jaetaan kolmeen ryhmään:
"Ryhmä A" (oudon tai epätavallisen käyttäytymisen häiriöitä)
"Ryhmä B" (käytöksen dramaattisuutta, emotionaalista tai epävakautta)
"Ryhmä C" (ahdistuneisuuden ja pelokkuuden oireita)
DSM-IV sisältää myös käyttäytymismalleja, joihin mikään näistä kymmenestä kategoriasta ei sovi mutta jotka ovat kuitenkin persoonallisuushäiriöiden muotoja. Aiempi versio DSM-IV:stä sisälsi myös muun muassa passiivis-aggressiivisen persoonallisuushäiriön. Passiivis-aggressiivinen persoonallisuushäiriö on negatiivisten asenteiden ja passiivisen vastustuksen malli sosiaalisissa tilanteissa. Passiivis-aggressiivinen ja depressiivinen persoonallisuushäiriö siirrettiin DSM-IV:n liitteeseen tutkimuksia varten.
Lähes 600 miespuolista yliopisto-opiskelijaa kattanut selvitys tutki lapsuuden seksuaalisen ja fyysisen hyväksikäytön sekä tämänhetkisten persoonallisuushäiriöiden oireiden suhdetta. Lapsuuden hyväksikäytön huomattiin selvästi liittyvän suureen osaan symptomatologiassa. Hyväksikäytön vakavuus huomattiin erittäin huomattavaksi mutta kliinisesti merkityksettömäksi, ryhmissä A, B ja C.
Lapsuuden pahoinpitely ja heitteillejättö osoittautuivat riskeiksi aikuisiän persoonallisuushäiriöiden synnyssä. Seksuaalisesti pahoinpideltyjen ryhmä demonstroi kaikkein pitävimmin psykopatologian malleja.