Dyyni
Dyyni on tuulen hiekasta kasaama hiekkakumpu, jota tavataan aavikoilla ja hiekkarannoilla. Dyynin korkeus voi olla jopa 500 metriä ja pituus poikittain yli 150 kilometriä ja se on usein muodoltaan aaltomainen. Dyynityyppejä on useita erilaisia ja yksi tunnetuimmista tyypeistä on ylhäältä katsoen puolikuun muotoinen "barkaani".
Tuulen kasaava vaikutus liikuttaa hiekkadyynejä joskus hyvinkin pitkiä matkoja. Tästä seuraa ongelmia aavikoiden läheisyydessä, jossa aavikoituminen on kiivasta, sillä hiekka hautaa alleen vähäistä kasvillisuutta. Joidenkin hiekassa kasvavien kasvien avulla dyynejä pystytään sitomaan paikoilleen.
Suomessa on dyynejä mm. Yyterissä ja Kalajoella sekä muinoin syntyneitä dyynejä joillain paikoilla sisämaassa, mutta ne ovat kasvillisuuden peitossa.
Jotkut tiheään kasvavat pensaat ja ruohot pystyvät sitomaan dyynejä paikoilleen, ja näin dyynin päällä voi kasvaa iso kasvillisuusmatto. Viljakasvi ei sido dyyniä, koska vilja kuolee herkästi kuivuudessa. Kasveja kasvavat dyynit ovat itsessään ekologisesti arvokkaita, koska niissä saattaa kasvaa harvinaisia kasvilajeja.
Dyyni syntyy, kun tuuli kuljettaa hiekkaa. Hiekanjyväset liikkuvat hyppien tuulen mukana saltaationa, jonka pituus riippuu tuulen nopeudesta ja hiekanjyväsen koko-ominaisuuksista. Mikäli tuulen tiellä on jokin este, kuten pensas tai kivi, tuulen kuljettama hiekka alkaa kasautua siihen, koska hidastunut tuuli ei kykene kuljettamaan hiekkaa estettä pidemmälle. Kasautunut hiekka on yhä suurempi este tuulelle, ja näin hiekka jatkaa kasautumistaan. Alussa syntyy vain pieni hiekkakumpare, "nebkha", joka jatkaa kasvuaan dyyniksi. Alussa tuulen puoleinen ja suojan puoleinen rinne ovat yhtä jyrkkiä, mutta kun tuuli siirtää hiekkaa tuulen puolelta suojan puolelle, se luo sinne jyrkän rinteen. Monesti dyynit ovat kvartsihiekkaa, koska se on kovaa ja säilyy pitkään pölyyntymättä, mutta myös muita mineraaleja esiintyy.
Dyynin tuulen puoleista sivua sanotaan vastasivuksi ja huippua harjaksi. Harjan takana tuulen suojapuolella on suojasivu. Sen jyrkkyys on lepokulman suuruinen. Lepokulman suuruus riippuu muun muassa dyynin iästä ja hiekan laadusta.
Dyynit saattavat liikkua tai levitä tuulen mukana. Näin dyynit voidaan jakaa liikkuviin, leviäviin ja kasaantuviin dyyneihin. Dyynin loivempi puoli on yleensä tuulen tulosuuntaan päin ja se on kaltevuudeltaan 10–14 astetta, kun taas suojanpuoli on 30–34 astetta. Dyynien muotoon vaikuttaa muun muassa tuulen suunta ja nopeus sekä niiden vaihtelut ja hiekan määrä.
Veden alle syntyy virtauksen alueelle monesti hiekasta dyynimäisiä muodostumia ja aaltoilun ansiosta niin sanottuja antidyynejä. Myös tuulen kuljettamasta lumesta muodostuu dyynejä, "sastrugeja".
Dyynejä esiintyy yleensä hiekka-aavikoilla eli hiekkamerissä, "ergeissä". Joillain rannikkoalueilla, kuten Suomessa Kalajoella ja Yyterissä, on hiekkadyynejä. Arktisten alueiden lähiseuduilla, kuten Suomessa Enontekiöllä, esiintyy jääkauden loppuvaiheen aikaisia dyynejä, jotka voivat olla vieläkin aktiivisia. Pohjoisilla seuduilla dyynit ovat yleisiä etenkin Tanskan rannoilla.
Dyynejä on löydetty avaruusluotainten avulla Marsista, Venuksesta ja Saturnuksen suuresta kuusta Titanista. Marsista on löydetty erikoisia ylhäältä katsoen naulan muotoisia dyynejä.
Saharan Isaouaine-n-Tiferinen aavikolla on 5 km välein noin 430 m korkeita hiekkadyynejä.
Eräitä yleisiä dyynilajeja lyhyesti kuvailtuna:Dyynit koon mukaanDyynit luokitellaan eri lajeihin niiden ylhäältä katsotun muodon mukaan. Dyynin muotoon vaikuttavat muun muassa tuulen suunta ja nopeus sekä niiden vaihtelut. Myös hiekan määrä, alustassa oleva kasvillisuus, kivet ja muut epätasaisuudet vaikuttavat huomattavasti dyynien syntyyn ja muotoon.
Dyynin ikä näkyy monesti dyynien muodoissa, vanhemmat dyynit ovat yleensä säännöllisempiä. Suoria pitkittäisdyynejä syntyy, kun tuuli puhaltaa vain vähän vaihdellen vähähiekkaisella alueella, jolla on hiekkaa alle 8 m. Jos tuuli on vaihtelevampaa, syntyy barkaani. Jos tuuli vaihtelee vain vähän ja hiekkaa on runsaasti, syntyy tähtidyyni. Suurempi tuulen vaihtelu runsashiekkaisella alueella luo puolikuumaisia harjanteita.
Pitkittäisdyynit ja tähtidyynit muodostavat aavikoiden hiekkamerien peruskuvion, eräänlaisen valtavan väreilykuvion. Nuoremmat hiekka-aavikot ovat kaoottisempia kuin vanhat, joissa on pitkittäisdyynejä ja suuria vuorimaisia tähtidyynejä melko säännöllisin välein järjestäytyneenä. Eri dyynityypit yhdistyvät mutkikkaiksi dyyneiksi, joiden yleisyys kertoo hiljakkoin sattuneesta tuulen suunnan muutoksesta. Tavallisin mutkikas dyyni on tähtidyynin päällä olevat barkaanit. Päällekkäiset dyynit ovat pieniä dyynejä isojen päällä, esimerkiksi pieniä barkaaneja suurempien barkaanien päällä.
Barkaanit eli kaaridyynit tai sirppidyynit ovat ylhäältä katsoen puolikuun muotoisia 1,5–3 metriä korkeita dyynejä ja pituudeltaan ne saattavat olla satoja metrejä. Barkaaneja syntyy vähähiekkaisilla alueilla, joilla tuuli puhaltaa melko vakaasti, mutta suunnaltaan vaihdellen. Uusia barkaaneja pyrkii syntymään yhden synnyttyä tuulen menosuuntaan eli myötätuuleen, tuulen alapuolelle.
Niiden alusta on yleensä tasainen ja koostuu esimerkiksi pikkukivistä tai karkeasta sorasta, joita tuuli ei kuljeta. Tuuli puhaltaa puolikuun sarvien suuntaisesti. Puolikuun sisässä oleva suojanpuoleinen rinne on jyrkkä, sen niin sanottu lepokulma on noin 32–35 astetta, ja tuuli ajaa hiekkaa tuulenpuolelta loivassa 15 asteen kulmassa. Barkaanista koostuu usein mutkikas barkaani tai megabarkaani. Barkaanit ja megabarkaanit kasautuvat jopa satojen kilometrien pituisiksi harjanteiksi.