hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Talviolympialaiset 2010
Vuoden 2010 talviolympialaiset järjestettiin Vancouverissa, Kanadassa 12.–28. helmikuuta 2010. Useita suorituspaikkoja sijaitsee Richmondissa, Callaghan Valleyssä, Whistlerissä ja Brittiläisen Kolumbian yliopistolla.
Montrealin (1976) ja Calgaryn (1988) jälkeen Vancouver on jo kolmas kanadalainen olympialaisten isäntäkaupunki. Se voitti äänestyksessä Itävallan Salzburgin ja Etelä-Korean Pyeongchangin.
Ennen kisoja Vancouver ja Whistler olivat luvanneet parantaa merkittävästi kaupunkeja yhdistävän Sea-to-Sky Highwayn turvallisuutta. Tämän rannikolta korkealle vuoristoon kulkevan valtatien keliolot ovat pahamaineiset.
Kisat alkoivat kuolemantapauksella, kun 21-vuotias georgialaiskelkkailija Nodar Kumaritašvili sai surmansa harjoituksissa menetettyään ohjaskelkkansa hallinnan ja törmättyään radan sivulla olevaan teräspylvääseen. Onnettomuuden vuoksi Georgia harkitsi kisoista vetäytymistä, mutta päätti jäädä kisoihin. Olympiarataa on sanottu maailman nopeimmaksi radaksi ja sen turvallisuutta on kritisoitu.
Kisajärjestäjien tavoitteena oli järjestää mahdollisimman vähän ympäristöä kuormittavat olympialaiset. Tavoitteeseen pyrittiin rakentamalla kisapaikoille ja olympiakyliin matalaenergiataloja ja kompensoimalla olympialaisten päästöt sijoituksilla uusiutuvaan energiaan. Lisäksi kisavierailijoiden toivottiin matkustavan julkisilla kulkuneuvoilla ja kierrättävän.
Pitopaikka päätettiin KOK:n yleiskokouksessa 2. heinäkuuta 2003 Prahassa, Tšekissä.
Olympiaohjelmassa oli 86 tapahtumaa 15 eri urheilulajissa.
Kisojen viralliset maskotit ovat
Quatchi ja Miga ovat olympiakisojen viralliset maskotit. Sumi on paralympiakisojen maskotti. Näiden maskottien lisäksi kisoissa on mukana myös "Mukmuk", Vancouverinsaaren murmeli.
Avajaisissa BC Place -hallissa 12. helmikuuta olympiatulen sytytti neljä kanadalaista urheilijaa yhdessä: jääkiekkoilija Wayne Gretzky, alppihiihtäjä Nancy Greene, pikaluistelija Catriona LeMay Doan ja koripalloilija Steve Nash. Soihdun toi stadionille paralympialaisurheilija Rick Hansen. Avajaiset järjestettiin olympialaisten historian ensimmäistä kertaa sisätiloissa. Tulen sytyttämisen kanssa hallin sisällä oli kuitenkin teknisiä ongelmia, ja Doan jäi seisomaan soihtu kädessään, kun kolme muuta urheilijaa sytyttivät soihdun. Tämän jälkeen Gretzky sytytti toisen olympiatulen hallin ulkopuolella. Urheilijoiden olympiavalan vannoi naisjääkiekkoilija Hayley Wickenheiser ja toimitsijoiden valan Michel Verrault. Avajaisissa pidettiin minuutin hiljainen hetki kelkkailuharjoituksissa kuolleen georgialaisen Nodar Kumaritašvilin muistoksi. Hiljaisen hetken aikana Kanadan lippu ja olympialippu laskettiin puolitankoon. Avajaiset rikkoivat Kanadan television katsojaennätyksen, sillä noin 13,3 miljoonaa kanadalaista seurasi koko lähetyksen.
Vuoden 2010 talviolympialaisiin osallistui 2566 urheilijaa 82 eri olympiakomitesta. Caymansaaret, Ghana, Kolumbia, Pakistan, Peru olivat vuonna 2010 ensimmäisen kerran mukana talviolympialaisissa. Lisäksi Montenegro ja Serbia debytoivat omina valtioinaan.
Vuoden 2010 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti isäntämaa Kanada.
Kenraaliluutnantti
Kenraaliluutnantti (lyhenne kenr.luutn. tai kenrl) on useiden maiden maa- ja ilmavoimissa käytössä oleva korkea sotilasarvo. Yleensä kenraaliluutnantti on täyden kenraalin alapuolella ja kenraalimajurin yläpuolella. Vastaava arvo laivastossa on vara-amiraali.
Suomen maa- ja ilmavoimissa kenraaliluutnantti on toiseksi korkein sotilasarvo. Suomessa kenraaliluutnantti on ylimmän johdon tehtävissä.
Kenraalimajuri
Kenraalimajuri (lyhenne kenr.maj. tai sotilaskäytössä kenrm) on useiden maiden maa- ja ilmavoimissa käytössä oleva sotilasarvo. Se on yleensä kenraaliluutnantin alapuolella ja vastaa laivaston kontra-amiraalia. Suomen maa- ja ilmavoimissa kenraalimajuri oli alin kolmesta kenraalinarvosta, kunnes sen alapuolelle luotiin vuonna 1994, kansainvälisen käytännön mukainen prikaatikenraalin arvo. Suomessa kenraalimajuri palvelee prikaatinkomentajaa ylemmissä tehtävissä komentaen esimerkiksi armeijakuntaa (sotilasalue) tai toimii pääesikunnassa operaatiopäällikkönä, henkilöstöpäällikkön tai logistiikkapäällikkönä.
Prikaatikenraali
Prikaatikenraali, aiemmin myös prikaatinkenraali (lyhenne prkenr), on useiden maiden maa- ja ilmavoimissa käytössä oleva sotilasarvo. Se on yleensä kenraalimajuria alempana ja everstiä korkeampana alin kenraalinarvoista. Tyypillisesti prikaatikenraali palvelee prikaatin komentajana tai pääesikunnassa osastopäällikkönä.
Arvoa ei Suomessa ollut prikaatikenraalin arvoa lainkaan ennen 1990-lukua, ja prikaatien komentaminen kuului eversteille. Tarve luoda uusi palvelusarvo tuli kansainvälisten rauhanturva- ja sotilastarkkailijatehtävien myötä. Muualla maailmassa vastaavia tehtäviä hoiti kenraalikuntaan kuuluva upseeri. Everstin ja kenraalimajurin () väliin luotiin kansainvälistä käytäntöä vastaava uusi prikaatinkenraalin () arvo vuonna 1994.
Prikaatinkenraalilla oli everstin kauluslaattapohja yhdellä hopeisella leijonalla, mutta jo lokakuussa 1995 sotilasarvo muutettiin prikaatikenraaliksi, leijonan väri muuttui kultaiseksi kenraalin laattapohjalla ja muiden kenraaliarvojen kauluslaattoihin lisättiin yksi leijona. Siten esimerkiksi kenraalimajurin kauluslaatassa on nykyään kansainvälisen käytännön mukaisesti kaksi leijonaa aiemman yhden sijaan.
Vara-amiraali
Vara-amiraali (lyhenne v-amir) on useiden maiden merivoimissa käytössä oleva korkea sotilasarvo, joka on amiraalia alempana, mutta kontra-amiraalia ylempänä. Vara-amiraali vastaa yleensä maa- ja ilmavoimien kenraaliluutnanttia.
Vara-amiraali on puhuteltaessa amiraali (etuliitettä ei käytetä).
Kontra-amiraali
Kontra-amiraali (lyhenne kamir) on useiden maiden merivoimissa käytössä oleva korkea sotilasarvo, joka on vara-amiraalin alapuolella ja vastaa maa- ja ilmavoimien kenraalimajuria. Suomessa se oli 1990-luvulle saakka alin amiraalien arvoista, mutta tuolloin luotiin maa- ja ilmavoimien prikaatikenraalin arvon perustamisen yhteydessä uusi sitä vastaava lippueamiraalin arvo, joka sijoittuu kontra-amiraalin alapuolelle.
Kontra-amiraalia puhetellaan amiraalina, ilman etuliitettä.
Lippueamiraali
Lippueamiraali (lyhenne lamir) on joidenkin maiden merivoimissa käytössä oleva sotilasarvo. Useimmissa maissa sitä vastaava arvonimi on kommodori tai kontra-amiraali. Suomen merivoimissa se on amiraalinarvoista alin ja sijoittuu kontra-amiraalin ja kommodorin väliin. Arvo luotiin 1990-luvulla maa- ja ilmavoimien prikaatikenraalin arvon perustamisen yhteydessä sitä vastaavaksi merivoimien arvoksi. Lippueamiraalia puhutellaan amiraalina, ilman etuliitettä.
Lippuemiraalin arvossa palvelleita upseereita ovat muun muassa arvoon 2003 ylennetty Bo Österlund (Turun ja Porin sotilasläänin komentaja -2006), 2006 arvoon ylennetty entinen Puolustusvoimien tiedustelupäällikkö Georgij Alafuzoff sekä Rajavartiolaitoksen esikunnan henkilöstöosaston päällikkö Erkki Uitti, joka ylennettiin arvoon 2007.
Konnevesi (järvi)
Konnevesi on Rautalammin reitin keskusjärvi, pinta-alaltaan 189 km². Se on pinta-alaltaan Suomen 23:nneksi suurin järvi. Järvi sijaitsee Konneveden, Rautalammin ja Vesannon kuntien alueella.
Konnevesi muodostuu pitkänomaisesta, kapeahkosta Pohjois-Konnevedestä ja leveämmästä, saarekkaasta Etelä-Konnevedestä. Etelä-Konnevesi on lukuisista saarista ja erillisistä syvänteistä koostuva rikkonainen järvi. Pohjois-Konnevesi on Rautalammin reitille tyypillinen pitkänomainen vähäsaarinen selkävesi. Konneveden eteläosa on lähes kaksi kertaa pohjoisosaa suurempi ja selvästi syvempi. Näitä kahta allasta yhdistää mm. Kivisalmi. Pohjois-Konnevedestä on yhteys Neiturin kanavan kautta Keiteleeseen ja Kiesimän kanavan kautta Kiesimään. Etelä-Konnevesi laskee länsipäästään Kellanvirtaa Liesveteen. Vuonna 2014 sen itäosaan perustettiin Etelä-Konneveden kansallispuisto.
Konnevesi on vedenlaatuluokitukseltaan erinomainen. Järven pohjoisosassa näkösyvyys on keskimäärin 5–6 metriä, joinakin talvina jopa 10–11 metriä. Näkösyvyys järven eteläosassa on noin 4–5 metriä.
Konnevesi on tunnettu muikustaan, jonka varassa on ammattikalastustakin. Järven kalakantoja on seurattu koekalastuksin ja kirjanpidon avulla 1970-luvun alusta lähtien osana Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen sisävesien kalakantojen seurantahanketta. Vuonna 2008 Konneveden kalakannat olivat varsin hyvässä tilassa. Muikkuja oli runsaasti, mikä heijastui positiivisesti moniin muihinkin lajeihin. Ahventen keskikoko oli ennätyksellisen korkea, mistä kertoo 27-33 mm:n verkkojen yksikkösaalis. Verkkosiikojen yksikkösaalis oli korkea, mutta nuotalla siikoja ei juurikaan ole saatu muikun vallattua selkävedet. Lisäksi taimenet kasvoivat tutkimusaikana nopeasti.
Jetpack
Jetpack on Adam Pedersenin kehittämä "Lode Runner" -klooni ja aluksi Software Creationsin mutta myöhemmin Impulse Gamesin julkaisema tasohyppely. Peli julkaistiin MS-DOS:lle vuonna 1993.
Pelissä lennetään rakettirepulla keräilemässä smaragdeja. Peliä julkaistaan nykyään freeware-lisenssin alla julkaisutalojen (Software Creations ja Impulse Games) lopetettua toimintansa. Peli toimii hyvin myös nykykoneissa. "Jetpackin" mukana toimitetaan kenttäeditori ja siihen on saatavissa runsaasti fanien tekemiä lisäkenttiä.
Santiago
Santiago on pyhimyksenä pidetyn Jaakob vanhemman nimitys espanjan- ja portugalinkielisissä maissa. Nimi on espanjankielisissä maissa yleinen sekä etu- että sukunimenä, ja on myös useita Santiago -nimisiä paikkoja ja kirkkoja.
Merkittävimpiä Santiago-nimisiä paikkoja:
Muita paikkoja:
The Operational Art of War
The Operational Art of War on vuoropohjainen strategiapelisarja, jonka on kehittänyt Norm Koger ja julkaissut Talonsoft vuosina 1998–2000.
Sarjaan kuuluvat seuraavat pelit:
Sarjan ensimmäinen pelin sijoittui vuosiin 1939–1955, toinen osa taas vuosiin 1956–2000. "A Century of Warfare" kokosi kummatkin edelliset osat yhdeksi peliksi ja lisäsi samalla uusia ominaisuuksia.
Pelaajan kontrolloitavat yksiköt ovat yleensä rykmenttejä, prikaateja ja divisioonia, vaikkakin pelimoottori sallii vaikka yksittäisten ryhmien tai ajoneuvojen hallinnoimisen. Peli simuloi yksikköjen kaluston aina yksittäisiin ajoneuvoihin asti.
"The Operational Art of War" pohjaa alun perin lautapeleinä julkaistuihin strategiapeleihin, joissa kaksi pelaajaa ottivat mittaa toisistaan heksoihin jaetulla kartalla vuorotellen. Nämä pelit olivat tunnettuja monimutkaisista säännöistään eikä niiden pelaaminen onnistunut mikäli pelaaja ei tuntenut pelin aiheena olevia yksiköitä. "The Operational Art of War" ei myöskään päästä aloittelevaa pelaajaa helpolla. Pohjatiedot erilaisista asejärjestelmistä, taktisista merkeistä sekä taktisen ja operatiivisen tason sodankäynnistä on omattava. Peli ei sisällä lainkaan
tutoriaaleja, mutta sähköisen manuaalin avulla pääsee alkuun. Aloittelijoille sopiva skenaario on alkuperäinen Korean sota, pelattuna liittoutuneiden puolella. Skenaarion kartta ei ole järin suuri eikä joukkoja ole paljoa.
Kokeneelle pelaajalle "The Operational Art of War" -pelisarja tarjoaa erinomaiset mahdollisuudet käydä lävitse erilaisia taisteluita ja sotia. Lisäksi pelit sisältävät skenaario-editorin, jonka avulla voi tehdä omia taisteluita. Internetissä onkin ilmaiseksi jaossa uusia taisteluita, muun muassa Neuvostoliiton hyökkäys Karjalankannakselle kesällä 1944 sekä Talvisota. Moninpelimahdollisuus on sekä Hotseat- että sähköpostin välityksellä.
Matrix Gamesin toimitusjohtaja David Heath osti pelisarjan oikeudet Take-Two Interactivelta ja sarjaan on julkaistu kolmas osa "The Operational Art of War III" (2006).
Peli sai arvosanan 9/10 Pelaaja-lehden arvostelussa.
Tavanomainen sodankäynti
Tavanomainen sodankäynti on sodankäynnin muoto, jota käydään avoimesti valtioiden välillä käyttäen tavanomaisia aseita ja taistelutaktiikkaa. Tavanomaisessa sodankäynnissä ei määritelmällisesti käytetä joukkotuhoaseita.
Shunji Iwai
Shunji Iwai (, s. 24. tammikuuta 1963, Sendai, Japani) on japanilainen elokuva- ja musiikkivideo-ohjaaja, käsikirjoittaja sekä näyttelijä. Käsikirjoittajana hän on käyttänyt taiteilijanimeä San Amino. Hän on myös ohjannut useita televisiotuotantoja. Iwaita pidetään 1990-luvun merkittävimpänä ”uuden aallon” ohjaajana Japanissa.
Monet Iwain elokuvat ovat lämminhenkisiä rakkaustarinoita, joiden huumori on hyvin hienovaraista. Suuren yleisön tietoisuuteen hänet nosti elokuva "Kirje kuolleelle rakastetulle", josta tuli välittömästi Japanissa sekä yleisön että monien kriitikoiden suosikki. Elokuva voitti Jokohaman filmifestivaaleilla 1995 parhaan tuotannon ja parhaan ohjaajan palkinnon. Elokuva sai myös muita japanilaisia palkintoja, ja se äänestettiin vuoden parhaaksi japanilaiseksi elokuvaksi useissa kilpailuissa.
Kirje kuolleelle rakastetulle kertoo nuoresta naisesta nimeltään Hiroko Watanabe, joka kirjoittaa kirjeen vuorikiipeilyonnettomuudessa kuolleelle rakastetulleen – ja saa yllättäen vastauksen. Vähitellen keriytyy auki kuolleen rakastetun nuoruusaikainen rakkaustarina. Hengeltään hyvin samantapainen "Shigatsu monogatari" kertoo puolestaan tytöstä, joka muuttaa opiskelemaan Tokioon ja alkaa etsiä paikkaansa suurkaupungissa.
Iwain suosituimpiin elokuviin kuuluu kuitenkin myös hyvin toisentyyppinen "Perhonen sydämessä", joka on synkkä ja raaka antiutopia tulevaisuuden suurkaupungista nimeltä Yentown. Osan Iwain elokuvien suosiosta selittävät myös niiden naistähdet; Kirje kuolleelle rakastetulle -elokuvassa kaksoisroolin tekevä Miho Nakayama, Shigatsu monogatarissa Takako Matsu ja Perhonen sydämessä -elokuvassa sekä Picnicissä Chara.
Mamoru Oshii
Mamoru Oshii (, s. 8. elokuuta 1951, Tokio, Japani) on japanilainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Oshii on ohjannut sekä animaatio- että näytelmäelokuvia. Oshii on Japanin merkittävimpiä tietokoneavusteisen animaation kehittäjiä. Kansainvälisen yleisön tietoisuuteen hän nousi vuonna 1997, kun hänen elokuvansa "Ghost in the Shell – aaveääni" voitti parhaan pitkän animaatioelokuvan palkinnon World Animation Celebration Awards -kilpailussa. Oshii voitti tuolloin myös parhaan ohjaajan palkinnon.Pitkien elokuvien lisäksi Mamoru Oshii on eri tavoin osallistunut mm. useiden televisiosarjojen, kuten "Peukaloisen retket" ja "Urusei yatsura", tuotantoon.
Yamato-e
Yamato-e () on japanilaisen maalaustaiteen yksi tyylisuunta. Tyypillistä tälle tyylisuunnalle ovat kirkkaat värit ja mustat ääriviivat. Yamato-e-piirroksin kuvattiin maallisia asioita ja sitä käytettiin paljo tarinoiden kuvittamiseen. Tunnetuin yksittäinen yamato-e-tyylin aihepiiri oli Genjin tarina -kirjan tarina. Muita japanilaisen maalaustaiteen tyylejä ovat esimerkiksi tunteikas ja naisellinen onna-e-tyyli sekä humoristinen ja maskuliininen otoko-e.
Osmo A. Wiio
Osmo Antero Wiio (4. helmikuuta 1928 Porvoo – 20. helmikuuta 2013 Kauniainen) oli suomalainen viestinnän professori, toimittaja ja kansanedustaja. Wiio oli tunnetuimpia suomalaisia organisaatioviestinnän tutkijoita ja opettajia. Wiio tuli tunnetuksi myös tulevaisuudentutkijana, tieteen kansanomaistajana ja käytännön viestinnän edistäjänä.
Wiion vanhemmat olivat näyttelijä Ivar Fredrik Wiio ja ompelija Jaana Erika Sanelma Aariainen. Hän avioitui vuonna 1954 kotitalousopettaja Leena Marjatta Warosen (1928–2012) kanssa. Heillä on kaksi lasta (Antti Juhani s. 1955 ja Juha Jaakko s. 1957).
Wiio valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen maisteriksi 1954, mutta suoritti lehdistöopin laudatur-opinnot Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa Helsingissä. Yhteiskuntatieteiden tohtoriksi hän väitteli Tampereen yliopistossa vuonna 1968. Wiion väitöskirja käsitteli tekstin ymmärrettävyyttä. Valmistuttuaan tohtoriksi Wiio meni aluksi Sitran palvelukseen. Hän ideoi yhdessä professori Eino Tunkelon kanssa Univac 1108 suurtietokoneen hankinnan Sitran varoilla Suomen yliopistojen käyttöön. Kone palveli yliopistoja yli kymmenen vuotta 1970–1982.
Wiio toimi Helsingin kauppakorkeakoulun professorina 1973–1975, liberaalisen kansanpuolueen kansanedustajana 1975–1979 sekä Helsingin yliopiston viestinnän professorina ja viestinnän laitoksen esimiehenä 1978–1991.
Wiio kirjoitti lukuisia viestintää käsitteleviä oppi- ja tietokirjoja. Tekniikkaa ja tietotekniikkaa käsitteleviä yleistajuisia artikkeleita Wiio kirjoitti useisiin lehtiin 1950-luvulta lähtien. 1950- ja 1960-luvuilla Wiio toimi toimittajana radiossa ja lehdistössä ja perusti "Tekniikan Maailma" -lehden vuonna 1952. Hän myi lehden vuotta myöhemmin.
Wiio harrasti radioamatööritoimintaa (kutsu OH2TK) ja hän oli Suomen Radioamatööriliitto ry:n kunniapuheenjohtaja. Wiio sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 1970, International Communication Associationin (ICA) teollisuuspalkinnon vuonna 1974 ja vuoden 2000 Nokia-palkinnon.
Wiio kehitti joukon Wiion laeiksi kutsuttuja lakeja viestinnästä ja tulevaisuudesta. Esimerkkejä laeista ovat:
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 1993
Vuoden 1993 yleisurheilun MM-kisat pidettiin Stuttgartissa, Saksassa 13.–22. elokuuta 1993. Kisoissa oli 1689 urheilijaa 187 maasta.Miehet
Naiset
Ekstranet
Ekstranet tai extranet on yrityksen tai muun yhteisön ja asiakkaan tai yhteistyökumppanin välinen Internet-teknologiaa hyödyntävä suljettu verkkopalvelu. Ekstranet-palvelun kohderyhmänä ovat ainoastaan yrityksen halutut sidosryhmät.
Esimerkkinä ekstranet-palvelusta voidaan pitää vaikkapa yhdistyksen jäsenistölleen tarjoamaa suojattua sivustoa, jolta löytyy yhdistyksen sisäistä aineistoa ja jäsenistön yhteystiedot.
Ekstranet-, kuten muutkin verkkopalvelut voidaan luokitella niiden operatiivisuusasteen mukaan viestinnällisiin ja operatiivisiin palveluihin. Viestinnällinen ekstranet-palvelu keskittyy sidosryhmäviestintään kun taas operatiivisen palvelun päätarkoitus on tarjota sidosryhmäpalveluja. Ekstranet-palvelussa tämä jaottelu korostuu: viestinnällisen palvelun hyöty käyttäjälle perustuu palvelussa olevaan tekstiin, kuviin, ääneen tai elävään kuvaan (mm. animaatiot ja videot), eli ruudulla näkyvään ja kaiuttimista kuuluvaan sisältöön.
Operatiivisissa palveluissa suurin hyöty käyttäjälle ei tulekaan ruudulla näkyvästä tai kaiuttimista kuuluvasta sisällöstä. Operatiivisissa verkkopalveluissa käyttäjän saama hyöty perustuu siihen, mitä tapahtuu verkkopalvelun ulkopuolella. Operatiivisia verkkopalveluja ovat esimerkiksi Internetin pankkipalvelut ja verkkokaupat, joista voi ostaa tavaroita. Nämä voidaan luokitella ekstranet-palveluiksi: yrityksen kohderyhmänä ovat ainoastaan omat asiakkaat, jotka ovat rekisteröityneet käyttäjiksi. (Jussila & Lehto 1999, 32–33.)
James Whale
James Whale (22. heinäkuuta 1889 – 29. toukokuuta 1957) oli englantilainen ohjaaja ja näyttelijä. Hänet tunnetaan lähinnä 1930-luvun alussa ohjaamistaan elokuvista "Frankenstein" ja "Frankensteinin morsian", joissa Boris Karloff on ikimuistoinen Frankensteinin hirviön roolissa.
Hänen elämästään on tehty elokuva "Frankensteinin isä" ("Gods and Monsters", 1998), jossa keskeinen asia on Whalen homoseksuaalisuus. Elokuvan pääosassa on Ian McKellen.
Lista James Whalen ohjaamista elokuvista.
Luettelo sotateoreetikoista
Tämä on luettelo sotateoreetikoista
Ganghwa
Ganghwa (, hanja 江華島) on Incheonin metropolikaupunkiin kuuluva saari Etelä-Korean luoteisrannikolla Keltaisessameressä lähellä Pohjois-Korean rajaa. Sitä hallinnoidaan osana Ganghwan piirikuntaa, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
1200-luvulla Ganghwa toimi Korean hovin pakopaikkana mongolien hyökkäyksen aikana. Saari on ollut historiansa aikana myös portti Koreaan. Ranskalaiset, yhdysvaltalaiset ja japanilaiset hyökkäsivät saarelle 1800-luvulla, ja myöhemmin kristityt lähetyssaarnaajat saapuivat sinne muun muassa Britanniasta. Nykyään saari on linnoituksineen ja buddhalaisine luostareineen suosittu turistikohde, joka sijaitsee lähellä Soulia. Saaren korkein vuorenhuippu Manisan on patikoijien suosiossa.
Skrunda
Skrunda on kaupunki Latviassa ja se sijaitsee 150 km Riiasta luoteeseen. Vuonna 2005 siellä oli asukkaita 2637.
Skrunda mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1253 historiallisissa lähteissä. Liivin ritarikunta rakensi sinne linnan vuonna 1368, mutta se on tuhottu.
Kaupunginoikeudet Skrunda sai vuonna 1996 ja se onkin Latvian uusin kaupunki.
Neuvostoliitto rakensi Skrundan lähelle vuonna 1964 sotilasalueen, joka sijaitsee noin 9 km Skrundan keskustasta pohjoiseen. Alueen ensimmäinen tutka "Dnepr" pystytettiin vuonna 1967, jolloin se aloitti toimintansa, valmiiksi se saatiin vuonna 1971. Vuonna 1984 siellä alettiin työstää toista tutkaa "Darjalia".
Latvian itsenäistyttyä tämä antoi Venäjän sotilaiden kuitenkin pitää Skrundan tutka-aseman käytössään ja sitä ylläpidettiinkin vuoteen 1998 asti. Tutkarakennukset on tuhottu, mutta sotilasalueella on vielä jäljellä muita autioituneita rakennuksia. Latvian yksityistämisvirasto myi tukikohdan yhteyteen rakennetun pienen kaupungin huutokaupalla 2010. Tukikohdan osti huutokaupassa venäläisyritys Aleksejevskoje-Serviss, joka maksoi kaupungista 2,2 miljoonaa euroa. Yritys sai kaupassa 45 hehtaaria maata, kymmenen asuinkerrostaloa, kaksi yökerhoa ja ostoskeskuksen.
Tutkan sähkömagneettisen säteilyn terveysvaikutuksia on tutkittu ja sen todettiin aiheuttaneen terveyshaittoja lähialueen lapsille.
Kanteletar
Kanteletar on Elias Lönnrotin kokoama kansanrunokokoelma, jota voidaan pitää "Kalevalan" ”sisarteoksena". "Kantelettaren" runot ovat kalevalaista runoutta, eli ne on tehty kalevalaiseen runomittaan.
"Kanteletar" ilmestyi vuonna 1840 nimellä "Kanteletar taikka Suomen Kansan Wanhoja Lauluja ja Wirsiä". Kokoelman perustan Lönnrot sai runonkeruumatkallaan 1838 tavattuaan Koiterejärven rannalla runonlaulaja Mateli Kuivalattaren ja merkittyään muistiin tämän laulamia runoja.
Kanteletar jakaantuu kolmeen kirjaan. Ensimmäinen kirja sisältää 238 lyyristä runoa, joita Lönnrot nimittää ”yhteisiksi lauluiksi”. Nämä on jaettu kaikille yhteisiin, hääkansan, paimenten ja lasten lauluihin. Toinen kirja sisältää 354 lyyristä runoa, joita Lönnrot kutsuu ”erityisiksi lauluiksi”. Ne on esittäjän mukaan jaettu tyttöjen, naisten, poikien ja miesten lauluiksi. Kolmanteen kirjaan kuuluu 60 historiallista runoa, romanssia, legendaa, balladia ja lyyris-eeppistä runoa. Kantelettaren alkulauseeseen sisältyy 24 uudempaa runoa.
Kantelettaren vuonna 1887 ilmestyneen kolmannen painoksen Lönnrot uudisti kolmannen kirjan osalta täydellisesti. Kirja käsitti nyt 137 runoa. Myöhemmissä painoksissa on pitäydytty alkuperäiseen laitokseen, paitsi että uudistetusta kolmannesta kirjasta on otettu liitteeksi kymmenen runoa.
Kantelettaren lyyriset runot on kerätty pääasiassa Suomen Karjalasta. Lönnrot mainitsee esipuheessa keruupaikkoina Lieksan, Ilomantsin, Kiteen, Tohmajärven, Sortavalan, Jaakkiman ja Kurkijoen. Kolmannen kirjan kertovat runot on kerätty pääasiassa Venäjän Karjalasta.
"Kanteletarta" ja "Kalevalaa" on käytetty yleisesti kansanmusiikin sanoitusten lähteenä, arkistoihin tallennettujen kansanrunojen lisäksi. Alun perin kalevalamittaiset runot ovat olleet laulettua runoutta.
Akseli Törnudd (1874–1923) on säveltänyt toistakymmentä Kantelettaren runoihin sävellettyä laulua. Näistä suosituin on ehkä viipurilaisesta kissasta kertova humoristinen kertomus ”Tuomittu katti”. Kappaleen on levyttänyt mieskuoro Viipurin Lauluveikot levylleen "Yhä kohoaa tuttu torni" (2007) ja parhaiden kappaleidensa levyllä "Te luulette meidän unohtaneen" vuonna 2005.
Gutenberg-projekti on lisännyt teoksen vapaasti levitettäviin e-kirjoihinsa.
Vegetius
Flavius Vegetius Renatus oli roomalainen sotilasteoreetikko, joka eli 300-luvulla. Hän kirjoitti sodankäyntiä käsittelevän kirjan "Epitoma rei militaris" (yleensä tunnettu nimellä De re militari).
Vegetiuksen elämästä ei tiedetä mitään. Hänen teoksensa on omistettu silloiselle keisarille jota on arveltu Teodosius Suureksi. Hänen kirjansa on sekava ja epätieteellinen, mutta antaa kuvan antiikin sodankäynnistä.
Kirjan ensimmäinen kappale on vetoomus rappeutuneen armeijan uudistamisen puolesta. Kirjan loppuosa sisältää luettelon sodankäynnin maksiimeista. Näitä ohjeita käytettiin yleisesti läpi koko keskiajan.
Sanonta "si vis pacem, para bellum" (jos haluat rauhaa, varaudu sotaan) on luultavasti peräisin Vegetiukselta.
Paavo Ruotsalainen
Påhl Henrik (Paavo) Ruotsalainen ("Ukko-Paavo", 9. heinäkuuta 1777 Lapinlahti – 27. tammikuuta 1852 Nilsiä) oli körttiläisen herätysliikkeen eli herännäisyyden johtaja.
Paavo Ruotsalainen äänestettiin Suuret Suomalaiset -tv-ohjelmasarjassa sijalle 59.
Paavo Ruotsalainen syntyi Saukkolassa kaskiviljelijöiden Anna o.s. Svahn ja Vilppu Ruotsalaisen vanhimpana poikana ja sai ensimmäisen Raamattunsa kuusivuotiaana. Rippikouluikään mennessä hän oli lukenut sen jo kolmesti kannesta kanteen.
Paavo Ruotsalainen ajautui vuonna 1796 Telppäs-niityllä alkunsa saaneen kansanherätyksen piiriin. Nuori Paavo Ruotsalainen kärsi identiteettikriisistä, mutta Juhana Lustigin johtama herätysliike ei pystynyt tarjoamaan kylähullunakin pidetylle Paavolle apua. Kuultuaan jyväskyläläisestä saarnaajasta, seppä Jaakko Högmanista, Ruotsalainen kulki 200 km jalan tapaamaan tätä. Tapaaminen loi perustan Paavo Ruotsalaisen hengelliselle elämälle. Muutokseen vaikuttivat Högmanin kuuluisat sanat Ruotsalaiselle: ""Yksi sinulta puuttuu ja sen mukana kaikki: Kristuksen sisällinen tunto."".
Paavo Ruotsalaisesta tuli herännäisliikkeen johtohahmo Suomessa. Hän matkusteli ympäri Suomea tapaamassa liikkeen muita hahmoja, kuten pohjalaisia pastoreita Jonas Lagusta ja Niilo Kustaa Malmbergia. On arvioitu, että hän kaikkiaan kulki matkoillaan noin 40 000 kilometriä – suuren osan siitä jalan. Liikkeen leviäminen huolestutti valtion viranomaisia ja kirkonmiehiä ja 1838–1839 Ruotsalainen joutuikin oikeuteen Kalajoen käräjillä, jossa hänet tuomittiin sakkoihin vuonna 1726 annetun konventikkeliplakaatin rikkomisesta. Tämä ei kuitenkaan estänyt liikettä leviämästä.
Ruotsalaisen uskonnolliset aktiviteetit tekivät hänen yksityiselämästään vaikean: Paavo Ruotsalaisen ensimmäinen vaimo Riitta Ollikainen (1777–1833) ei ymmärtänyt Ruotsalaisen toimintoja, ja hänen naapurinsa jopa murhasivat hänen vanhimman poikansa Juhanan vuonna 1830.
Ruotsalainen kuoli kotonaan Aholansaaressa ja hänet haudattiin Nilsiään. Aholansaaressa on nykyisin kurssi- ja lomakeskus sekä Paavon pirtti, jossa Ruotsalainen asui viimeiset elinvuotensa.
Hänellä oli myös mökki tahkon rinteiden takan sijaitsevalla pellolla, jossa asui piilossa. Paikka sijaitsee kohisevanpuron läheisyydessä. Paikalla sijaitsee kyltti.
Paavon pirtti on Aholansaaren arvokkain rakennus ja museoviraston suojelema kulttuurihistoriallisesti arvokas kohde. Rakennus on otettu museokäyttöön jo 1930-luvulla ja se toimii nykyisin Paavo Ruotsalaisen museona, seuratupana ja opetustilana. Ruotsalainen asui muutamaan otteeseen Aholansaarella ja myös kuoli siellä.
Joonas Kokkosen säveltämä ooppera ja Lauri Kokkosen samanniminen näytelmä "Viimeiset kiusaukset" kertovat Paavo Ruotsalaisen elämästä. Åke Lindmanin ohjaamaa musiikkinäytelmäversiota on esitetty aidossa ympäristössä, Paavon pirtin pihassa.
Luettelo säveltäjistä
Luettelo merkittävistä länsimaisen taidemusiikin säveltäjistä aikakausittain sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä; viimeisenä erillinen osa suomalaisista säveltäjistä.
Nooa Säästöpankki
Nooa Säästöpankki Oy on toukokuussa 2003 toimintansa aloittanut suomalainen Säästöpankkiryhmään kuuluva säästöpankkiosakeyhtiö. Se toimii Suomen pääkaupunkiseudulla: pankilla on yhteensä kuusi konttoria, jotka sijaitsevat Helsingissä, Espoossa, Vantaalla ja Järvenpäässä. Nooa Säästöpankki tarjoaa kattavat pankkipalvelut henkilöasiakkaille sekä yrittäjille, ammatinharjoittajille ja pk-yrityksille.
Nooa Säästöpankin perustivat Pohjola-konserni, Suomi-yhtiö ja 33 säästöpankkia. Nooa Säästöpankin perustaminen liittyi Säästöpankki-ryhmän ja vakuutusyhtiöiden väliseen yhteistyöhön. Pankkitoiminnan ohella oli tarkoitus myydä Pohjolan ja Suomen vakuutustuotteita sekä Nooassa että muissa Säästöpankeissa. Nooaa perustettaessa Helsingin seudulla toimi jo toinenkin säästöpankki, Aktia. Nooan perustaminen tulkittiin Aktiassa vihamieliseksi teoksi, minkä jälkeen Aktia pian erosi Säästöpankkiliitosta.
Pohjola-konsernin fuusioituessa Osuuspankkien keskuspankkiin säästöpankeille syntyi yhtiöjärjestyksen mukaan lunastusoikeus Pohjolan omistamiin Nooan osakkeisiin. Säästöpankit käyttivät lunastusoikeuttaan ja lunastuksen jälkeen säästöpankkien omistus Nooasta nousi 70 prosentista 95 prosenttiin. Vuodesta 2008 alkaen säästöpankkien omistusosuus Nooasta on ollut 96,3 %. Loput Nooasta omistaa Suomi-yhtiö.
Nooa Säästöpankilla on noin 28 500 asiakasta. Pankki pyrkii kasvattamaan asiakasmääräänsä panostamalla henkilökohtaiseen asiantuntijapalveluun. Talletuksia pankilla oli 361 miljoonaa euroa ja luotonanto 548 miljoonaa euroa vuonna 2013. Antolainauksesta alle 10 % on ollut yritysluottoja.
Ursa
Tähtitieteellinen yhdistys Ursa ry eli lyhyesti Ursa on suomalainen tähtitieteellinen yhdistys. Ursan perustamiskokous oli 2. marraskuuta 1921. Yhdistyksen kotipaikka on Helsinki. Ursassa oli vuoden 2016 lopussa 18 218 jäsentä. Ursan tarkoituksena on tarjota jäsenilleen ja yleisölle selkeä ja nykyaikainen käsitys maailmankaikkeudesta, toimia tähtitieteen ja lähialojen harrastuksen edistämiseksi sekä edistää alansa kouluopetusta ja aikuiskasvatusta.
Ursa rakennutti vuonna 1926 tähtitornin Helsingin Kaivopuistoon. Tähtitorni on edelleen säännöllisessä käytössä. Yhdistys ylläpitää myös Artjärvelle rakennettua havainto- ja kurssikeskusta, jossa on kolme tähtitornia. Vuonna 2007 sinne asennettiin Pohjoismaiden suurin harrastajakaukoputki.
Ursa julkaisee jäsenlehteä "Tähdet ja avaruus", joka nykyään ilmestyy kahdeksan kertaa vuodessa yli 75 sivun laajuisena. Lehden levikki oli keväällä 2017 noin 19 100 kappaletta. Suomenkielisenä lehteä on julkaistu vuodesta 1971 lähtien, mutta vuosina 1971–1976 lehden nimi oli alkujaan "Tähtiaika".
Ursa on julkaissut tieteellisiä kirjoja vuodesta 1926 alkaen. Julkaisutoiminta laajeni merkittävästi 1970-luvun puolivälissä. Nykyisin Ursa julkaisee ison osan Suomen tähtitieteellisistä kirjoista. Vuoteen 2013 mennessä on yhdistyksen tietokirjasarjassa ilmestynyt yli 130 kirjaa. Ursa kustansi vuosina 1980–1992 Ursan scifi-sarjaa ja "Aikakone" -lehteä vuoden 1989 loppuun asti.
Vuodesta 2011 alkaen Ursa on ylläpitänyt Taivaanvahti-havaintopalvelua. Järjestelmään kerätään havaintoja tähtitieteellisistä ja ilmakehän ilmiöistä. Palvelu on kaikkien suomalaisten käytettävissä.
Yhdistys järjestää tähtitiedetapahtumia, kuten "Tähtipäivät" ja Cygnus-kesäkokoontumisen yhteistyössä paikallisen tähtiharrastusyhdistyksen kanssa. Ursa järjestää myös kansallisia tähtiharrastuksen teemapäiviä, kuten joka elokuun viimeiselle lauantaille sijoittuvan tähtiharrastuspäivän. Ursa osallistuu myös Maailman avaruusviikon toimintaan.
Ursalla on siirrettävä planetaario, jossa annetaan tähtitiedetunteja ennen kaikkea kouluille.
Ursan toimisto on nykyään Helsingin observatoriossa Tähtitorninmäellä. Ursan pienemmät tapahtumat myös keskittyvät sinne.
Ursan lisäksi yli 40 paikallista tähtiyhdistystä järjestää tähtiharrastustoimintaa Suomessa. Paikallisyhdistykset ovat itsenäisiä ja riippumattomia Ursasta, mutta Ursa tukee monin tavoin niiden toimintaa. Paikalliset yhdistykset puolestaan auttavat Ursaa tähtitieteen tunnetuksi tekemisessä.
Yhdistyksen puitteissa toimii 15 eri tähtiharrastuksen erikoisalueisiin erikoistunutta jaostoa ja harrastusryhmää. Ne ohjaavat harrastustoimintaa ja järjestelmällistä havaintojentekoa alallaan. Jaostot kokoontuvat vuosittain kesällä Cygnus-tapahtumaan. Monet jaostot kokoontuvat omiin tapahtumiinsa, kuten tekniset jaostot Laitepäiville.
Ursan jaostoja ovat Aurinko, Havaintovälineet, Ilmakehän valoilmiöt, Kerho- ja yhdistystoiminta, Kuu, planeetat ja komeetat, Matematiikka ja tietotekniikka, Meteorit, Myrskybongaus, Pikkuplaneetat ja tähdenpeitot, Revontulet, Syvä taivas, sekä Tekokuut ja raketti-ilmiöt.
Telppäs-niityn ihme
Telppäs-niityn ihme on vuonna 1796 Savossa sattunut tapahtuma, josta katsotaan herännäisyyden eli körttiläisyyden saaneen alkunsa.
Telppäs-niityllä silloisen Iisalmen pitäjän Savojärven kylässä, Lapinlahden kirkon lähellä, kesken heinänteon tuli voimakas tuulenpuuska ja niityllä olleet kahden talon, Asikkalan ja Heikkilän ihmiset kokivat, että kuin suuri käsi olisi kaatanut heidät maahan. Väki piti tätä Pyhän Hengen ilmestymisenä. Tilanteessa ilmeni myös kielilläpuhumista ja näkyjen näkemistä. Tämä sai aikaan mukana olleissa voimakkaan hengellisen herätyksen, joka levisi aluksi kyläläisten keskuuteen, sitten laajemmalle. Tapahtumaa pidetään Savon herännäisyyden alkuna.
L. J. Niskanen kertoo muistokirjassaan muutamien Telppäs-niityllä mukana olleiden ihmisten saaneen kyvyn vaipua horrostilaan ja saarnata unissaan. Heistä tunnetuin oli Juhana Martiskainen, joka horrostilaan jouduttuaan oli tunnottomassa tilassa. Hän vaipui hartaustilaisuuksissa ja muulloinkin tainnoksiin ja alkoi saarnata. Matthias Akianderin 'Historiska upplysningar om religiösa rörelserna i Finland' -kirjassa olevan Paavo Ruotsalaisen kertomuksen mukaan, hän nuhteli ja tuomitsi horrostilassa ihmisiä, "ken oli totisesti Herran edessä, ken petollisesti ja jaetulla sydämellä". Hänen horrostilassa pitämiään saarnoja pidettiin voimallisina ja Raamattuun perustuvina.
Liikkeen johtajaksi nousi Torniosta paikkakunnalle muuttanut pyöräntekijä Juhana Lustig.
Telppäs-niitylle nykyisessä Lapinlahden kunnassa on sittemmin pystytetty tapahtuneen muistoksi liekkiä kuvaava kivinen muistomerkki. Lisäksi siellä ovat herännäiset järjestäneet joitakin seuratilaisuuksia.
Katolisen kirkon sääntökunnat
Katolisen kirkon sääntökunnat ovat katolisen kirkon yhteisöjä, jonka jäsenet sitoutuvat elämään sääntökunnan opetuksen mukaisesti.
Suurimmat sääntökunnat ovat yleensä jakautuneet kolmeen osaan. Yleensä ensimmäinen (järjestys ei kuvaa arvohierarkiaa vaan perustamisjärjestystä) niistä on veljesjärjestö, johon liittyvät miehet sitoutuvat elämään köyhyydessä, selibaatissa ja palvelemaan loppuelämänsä Jumalaa ja Katolista kirkkoa. Toinen sääntö puolestaan on usein sisarjärjestö, jonka jäsenet sitoutuvat samalla tavoin kuin ensimmäisen säännön.
Kolmas sääntö on sääntökunnan maallikkojärjestö, jonka jäsenet eivät sitoudu köyhyyteen ja naimattomuuteen vaan elävät ns. normaalia elämää, mutta sitoutuvat kaikella tavoin tukemaan sääntökunnan toimintaa. Tällaisia ovat esimerkiksi Maltan ritarit.
Tästä on kuitenkin poikkeuksena puhtaasti pappisjärjestöiksi tarkoitetut sääntökunnat, joissa ei ole nunnia eikä maallikkoita. Tästä esimerkkinä Jesuiitat. Alun perin suurin osa sääntökunnista on ollut tällaisia (ellei niitä sitten ole perustettu nimenomaan sisarjärjestöiksi kuiten Birgittalaiset, joilla ei ole veljeskuntaa laisinkaan, mutta heillä on maallikoita.
Sääntökunnan luonteesta riippuu ovatko ne täysin suljettuja, avoimia vai joltain näiden väliltä. Yleensä sääntökunnissa novisiaatti ja postulanttiaika suoritetaan luostarissa, mutta tämän jälkeen siirrytään usein palvelemaan Jumalaa ja kirkkoa luostarin ulkopuolella olevassa maailmassa. Poikkeuksena luostarissa suoritetusta postulantti ja novisiaatti-ajasta voi olla esimerkiksi se, että postulantti/noviisi opiskelee sääntökunnan kannalta tärkeään ammattiin (jolloin hänen täytyy asua luostarin ulkopuolella). Täysin suljetuissa luostareissa puolestaan eristäydytään ulkona olevasta maailmasta loppuelämäksi. On myös olemassa sääntökuntia (esimerkiksi Jeesuksen pikkusisaret), joissa sääntökuntalaiset käyvät normaalisti työssä ja lahjoittavat lähes koko palkkansa muiden ihmisten hyödyksi. Jeesuksen pikkusisaret eivät myöskään elä luostarissa vaan asuvat omassa yhteisössään.
Yari
Yari (oikealta nimeltään Jari Ensio Knuutinen, s. 2. marraskuuta 1957 Jyväskylä) on Jyväskylässä lapsuutensa asunut ja Kemin kautta 1970-luvun puolivälissä takaisin Jyväskylään muuttanut säveltäjä, sanoittaja ja muusikko. Hän asuu Polvijärven Sotkumassa. Yarilla oli jo Kemissä pienimuotoinen yhtye nimeltä Pohjolan Voima, mutta toden teolla hän aloitti uransa 1970-luvun loppupuolella Se-yhtyeessä. Yari soitti muun muassa myös Pelle Miljoona & 1980-yhtyeen "Pelko ja viha" -levyllä ja kävi yhtyeen mukana muutamilla keikoillakin. Vaikka Yarin tuotannossa on monia eri tyylilajeja, pääosan muodostavat pop- ja elokuvamusiikki. Hän on säveltänyt musiikin muun muassa Claes Olssonin elokuviin "Elvis kissan jäljillä" (1987), "Akvaariorakkaus" (1993) ja "Ihanat naiset rannalla" (1998).
Se-yhtyeen jälkeen Yari levytti yhtyeissä Onnensoturit ja MXYZPTLK. Jälkimmäisen nimi on otettu "Teräsmies"-sarjakuvasta, jossa Mxyzptlk on Teräsmiehen vihollinen. Vuodesta 1992 lähtien Yari on esiintynyt ja levyttänyt sooloartistina.
Joonas Kokkonen
Joonas Kokkonen (13. marraskuuta 1921 Iisalmi – 2. lokakuuta 1996 Järvenpää) oli 1900-luvun arvostetuimpia suomalaisia taidemusiikin säveltäjiä ja Suomen Akatemian jäsen.
Kokkonen valmistui 1948 filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan musiikkitiede ja suoritti pianonsoiton diplomin Ilmari Hannikaisen johdolla Sibelius-Akatemiassa vuonna 1949. Seuraavana vuonna hän piti ensikonserttinsa pianistina. Sävellystä hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa muun muassa Aarre Merikannon johdolla. Sibelius-Akatemian professoriksi hänet nimettiin vuonna 1959 ja Suomen Akatemiaan 1963.
Kokkonen toimi sävellystyönsä lisäksi monissa musiikki- ja kulttuurialan luottamustehtävissä: muun muassa Suomen säveltäjien ja Teoston puheenjohtajana. Kokkonen saavutti monien luottamustehtäviensä kautta harvinaisen vaikutusvaltaisen aseman suomalaisessa musiikkielämässä, jopa siinä määrin, että hänestä tehty TV-dokumentti kantaa nimeä ”Musiikin Kekkonen”. Joonas Kokkonen asui Alvar Aallon suunnittelemassa "Villa Kokkosessa" Järvenpäässä.
Kokkonen sävelsi neljä sinfoniaa, kolme jousikvartettoa ja sellokonserton, mutta hänen kuuluisin teoksensa on Paavo Ruotsalaisen elämästä kertova ja Lauri Kokkosen samannimiseen näytelmään perustuva ooppera "Viimeiset kiusaukset", jonka ensiesitys oli Suomen Kansallisoopperassa vuonna 1975. Se on yli 500 esityskerrallaan toiseksi eniten esitetty suomalainen ooppera, ja se on tuotettu Kansallisoopperan lisäksi Savonlinnan Oopperajuhlilla ja monissa maakuntaoopperoissa. Suomen Kansallisooppera esitti "Viimeisiä kiusauksia" useilla ulkomaanvierailuillaan muun muassa Metropolitanin oopperassa vuonna 1983.
Oopperan ohella Kokkosen tuotannon ytimen muodostavat neljä sinfoniaa. Kokkosen tiedetään kamppailleen viidennen sinfonian säveltämisen kanssa jo oopperansa työstämisen ajoista aina viimeisiin vuosiinsa asti, mutta teos ei koskaan valmistunut, eikä siitä ole löytynyt edes luonnosmateriaalia.
Kokkonen toimi uransa aikana myös musiikkiarvostelijana ja julkaisi musiikkitieteellisiä tutkielmia.
Epäsosiaalinen persoonallisuus
Epäsosiaalinen persoonallisuushäiriö (, lyh. APD), myös antisosiaalinen persoonallisuushäiriö, on persoonallisuushäiriö, jonka kantaja ei ymmärrä toisten tunteita tai erillisyyttä omasta itsestä samoin kuin muut tai vaihtoehtoisesti ei kykene ottamaan niitä huomioon tavalliseen tapaan. Hän voi olla älykäs ja ymmärtää lain sekä käytöstavat sääntöinä mutta ei pysty samastumaan niihin tunteiden tasolla. Hän ei pysty yleistämään käytössääntöjä tai toimimaan vastavuoroisesti vaan toimii suoran, yksilöllisen, hetkellisen etunsa hyväksi. Rangaistukset tehoavat huonosti tai ei ollenkaan.
APD ja erityisesti psykopatia tunnetaan rangaistusjärjestelmän puolella seikkoina, jotka ennustavat voimakkaasti uusinta- ja urarikollisuutta. Siksi psykopatialla on myös kriminologinen erityismerkitys. Kriminaalipsykologi Robert Haren mukaan kaikki epäsosiaalista persoonallisuushäiriötä sairastavat eivät kuitenkaan ole psykopaatteja, vain osa heistä on psykopaatteja. Toisaalta useimmat psykopaatit täyttävät myös epäsosiaalisen persoonallisuushäiriön kriteerit.
Epäsosiaaliset persoonallisuudet voivat olla vitsikkäitä, hurmaavia ja hauskaa seuraa. Toisaalta he valehtelevat ja käyttävät muita ihmisiä hyväkseen.
Epäsosiaalinen persoonallisuus on suhteellisen yleinen ihmisillä jotka viettävät iltaa yökerhoissa tai baareissa. Tämä johtaa väkivaltaiseen ja meluisaan käyttäymiseen yöaikaan. Epäsosiaaliseen persoonallisuushäiriöön kuuluu promiskuiteetti eli sukupuolinen holtittomuus tai valikoimaton sukupuoliyhteys eri partnerien kanssa. Yökerhoista ja baareista epäsosiaaliset persoonallisuudet etsivät seksiseuraa, ja tähän liittyy epäsosiaalisen taipumus tylsistyä helposti sekä vähäiset emotionaaliset tarpeet.
Jopa 47 prosentilla miespuolisista vangeista on epäsosiaalinen persoonallisuus.
APD:n oireisiin kuuluvat:
Epäsosiaalista persoonallisuushäiriötä esiintyy DSM-IV-oppaan mukaan kolmella prosentilla miehistä ja yhdellä prosentilla naisista.
Jonas Lagus
Jonas Lagus (21. tammikuuta 1798 Kurikka – 24. kesäkuuta 1857 Pyhäjärvi) oli körttiläisyytenä tunnetun herätysliikkeen johtajia 1800-luvulla.
Laguksen vanhemmat olivat kappalainen Nils Lagus ja Sara Elisabet Forsman. Isä opetti poikaansa, joka tuli ylioppilaaksi 1812 ja ryhtyi lukemaan kieliä ja kirjallisuutta. Pappissuvusta ollut Lagus joutui keskeyttämään opinnot isänsä kuoltua; vuonna 1817 hänet vihittiin papiksi, ja hän aloitti papin tehtävät vain 19-vuotiaana Vöyrillä. Vuonna 1828 Lagus siirtyi kappalaiseksi Ylivieskaan ja 1830 Kalajoen kirkkoherran apulaiseksi. Samaan aikaan hän alkoi johtaa herännäisyysliikettä ja ystävystyi Paavo Ruotsalaisen ja Niilo Kustaa Malmbergin kanssa. Vuosina 1836–1838 Lagus oli toimittamassa herännäislehteä "Hengellisiä Sanomia", ja 1838–1839 häntä syytettiin Kalajoen käräjillä luvattomista kokouksista ja rahan keräämisestä pakanoille. Rangaistukseksi hänet erotettiin virasta kuudeksi kuukaudeksi. Vuonna 1845 Lagus muutti kappalaiseksi Pyhäjärvelle, jossa hän toimi kuolemaansa saakka. Postuumisti julkaistiin Laguksen kirjekokoelma "Evangelii röst för kallade själar" (1860) ja sen ensimmäinen suomenkielinen supistettu painos 1861.
Laguksen ensimmäinen puoliso vuodesta 1821 oli Lovisa Eleonora von Essen (k. 1836), toinen vuodesta 1837 kauppias Herman Vilhelm Vidmarkin leski Albertiina Charlotta Ganander (k. 1849) ja kolmas vuodesta 1850 Johanna Rosalie Lagus (k. 1887).
Suomen Adventtikirkko
Suomen adventtikirkko on Suomessa toimiva kristillinen kirkkokunta.
Uhanalaisuusluokitus
Uhanalaisuusluokitus on menetelmä, jolla kuvataan eri eliölajien (kasvit, eläimet, jne.) todennäköisyyttä kuolla sukupuuttoon tietyllä aikavälillä. Mitä korkeampi lajin uhanalaisuusluokka on, sitä suurempi on sukupuuton riski ilman suojelutoimia. Uhanalaisuusluokitus voidaan tehdä joko kansainvälisesti tai tietyllä alueella.
Kansainvälisesti tunnetuimman uhanalaisuusluokituksen on määritellyt Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN). IUCN:n kriteereihin perustuva luokitusmenetelmä on yhdenmukainen kaikkialla maailmassa ja etukäteen määriteltyjen, yksityiskohtaisten arviointikriteerien vuoksi sillä saadaan jokseenkin puolueeton kuva arvioitavien lajien häviämisriskistä. Luokitus ei kuitenkaan ota huomioon lajikohtaisia erityispiirteitä ja saattaa siksi johtaa yksittäisten lajien uhanalaisuuden yli- tai aliarviointiin.
Lajin uhanalaisuutta arvioitaessa huomioidaan populaation koko, tunnetut uhat, lisääntymisen onnistuminen, lajin esiintymisalueiden pirstoutuneisuus sekä muita lajia uhkaavia tekijöitä.
IUCN:n uhanalaisuusluokitus jakaa eliöt kasvavan häviämisriskin mukaan johonkin seuraavista luokista.
Lisäksi alueellista arviointia varten on olemassa kaksi lisäluokkaa.
Uusin Suomen ympäristöhallinnon laatima Suomen lajien uhanalaisuusluokitus, kansainväliseen tapaan nimeltään Punainen kirja, on ilmestynyt vuonna 2010 ja se noudattaa IUCN:n uhanalaisuusarviointiohjetta vuodelta 2006 sekä alueellisen arvioinnin ohjetta vuodelta 2003. Kansallinen uhanalaisarviointi eroaa kansainvälisestä siinä, että tarkastelu rajoittuu lajien esiintymiseen Suomen maantieteellisellä alueella. Lisäksi siinä otetaan huomioon myös valtakunnan rajan ylittävät populaatiot sekä muu maan rajojen ulkopuolelta tuleva kannanlisäys. Vuoden 2010 arvioinnissa arvioitiin noin 21 400 eliölajin uhanalaisuus mikä vastaa noin 45 % koko Suomen lajistosta. Arvioinnin perusteella noin 10 % Suomen eliölajeista on luokiteltavissa uhanalaisiksi eli luokkiin VU, EN tai CR.
Kansallis-Osake-Pankki
Kansallis-Osake-Pankki, lyhyemmin Kansallispankki tai KOP, oli vuosina 1889–1995 toiminut suomalainen liikepankki. Se perustettiin suomalaisuusliikkeen vastineeksi ruotsinkielisten Yhdyspankille. Vuonna 1933 KOP:hen sulautui Luotto-Pankki ja vuonna 1958 Suomen Maatalous-Osake-Pankki. KOP:n pääkonttori sijaitsi Helsingin Aleksanterinkadulla Theodor Höijerin suunnittelemassa, vuonna 1893 valmistuneessa rakennuksessa, jota oli laajennettu vuosina 1925 (Onni Tarjanne) ja 1962 (Antero Pernaja).
Pankkikriisin yhteydessä vuonna 1992 STS-pankki fuusioitiin KOP:hen. Vuonna 1994 KOP joutui vakavaraisuutensa paikkaamiseksi järjestämään osakeannin, "Kansallisannin", jolla se keräsi sijoittajilta kaksi miljardia markkaa lisäpääomaa. Osakekirjan ulkoasu oli koko pankin ajan samankaltainen.
Lopulta vuonna 1995 Kansallispankki ja Suomen Yhdyspankki sulautuivat muodostaen Merita Pankin (sittemmin osaksi Nordeaa). Fuusiossa Kansallispankin omistajat saivat 41,7 % Meritan osakkeista.
Kansallispankin tunnus oli sininen tyylitelty orava.
Kansallis-Osakepankki perustettiin vuonna 1889. Perustajia oli viisi: Otto Stenroth, Lauri Kivekäs, Matti Äyräpää sekä veljekset Otto ja August Hjelt. Perustamisessa kielikysymys näytteli tärkeää osaa. Pankkitoimen koettiin olevan ruotsinkielisten hallussa; tarvittiin suomalainen ja suomenmielinen liikepankki. Perustettavan pankin osakkeita merkitsi suuri joukko suomenmielisiä ihmisiä eri puolella Suomea. Perustava yhtiökokous pidettiin 12.10.1889. Pääkonttori avattiin yleisölle 8.2.1890; yksittäisiä talletuksia oli otettu ja lainoja annettu jo sitä ennen.
Pankin ensimmäinen nimi oli Kansallis-Osakepankki. Tällä nimellä pankki toimi vuodet 1889–1892, ennen kuin nimi ruvettiin kirjoittamaan kahdella yhdysviivalla Kansallis-Osake-Pankki.
Suomalaiskansallisissa piireissä odotettiin aluksi Kansallis-Osake-Pankin toimivan aseena kielitaistelussa. Pankin johto ei kuitenkaan ajanut jyrkkää kielikantaa, vaan näki tärkeämmäksi pankin terveen kasvun turvaamisen. Jyrkkä ja selkeä kielikanta ei myöskään ollut edellytys tulla valituksi pankkiin esimieheksi tai toimikunnan jäseneksi. Eräillä paikkakunnilla aiheutuikin kiistoja, kun ruotsinkielisiä oltiin ottamassa näille paikoille. Suomenkielisen ja -mielisen liike-elämän nousu kuitenkin hyödytti pankkia sen toiminnan alkuvuosikymmeninä.
Tietokoneverkko
Tietokoneverkko on tietokoneiden ja niitä yhdistävien tietoliikenneyhteyksien muodostama tietoliikenneverkko. Verkon avulla tietokoneet voivat viestiä keskenään sekä jakaa resursseja ja digitaalista informaatiota. Tyypillisesti tieto välitetään tietokoneverkoissa erilaisina paketteina.
Ensimmäiset tietokoneverkot syntyivät 1950-luvulla, kun useita päätteitä alettiin yhdistää yhteen keskustietokoneeseen. Myöhemmin myös suurtietokoneita alettiin yhdistää toisiinsa.
Nykyinen Internet sai alkunsa 1970-luvun taitteessa Yhdysvaltain asevoimien ARPA-tutkimushankkeesta. ARPANET nimen saanutta verkkoa käyttivät Yhdysvalloissa 1970-luvulla armeijan lisäksi lähinnä yliopistot ja tutkimuslaitokset.
Tietokoneverkkoja voidaan luokitella koon mukaan. Tyypillisiä luokituksia ovat:
Verkkoja voidaan jakaa myös käyttäjäryhmän mukaan: