Champion Jack Dupree
Champion Jack Dupree (oik. William Thomas Dupree, 4. heinäkuuta 1910 New Orleans, Louisiana – 21. tammikuuta 1992 Hannover, Saksa) oli yhdysvaltalainen bluespianisti ja laulaja.
William Dupreen isä oli Belgian Kongosta ja äiti afroamerikkalainen ja cherokee. Dupree jäi kaksivuotiaana orvoksi, kun mahdollisesti Ku Klux Klan sytytti hänen kotitalonsa tuleen. Hänet lähetettiin Colored Waifs Home for Boys -poikakotiin. Samassa paikassa myös Louis Armstrong asui nuoruudessaan suunnilleen samoihin aikoihin. Poikakodissa italialainen pappi opetti hänelle pianonsoittoa, myöhemmin hänen tutorinaan toimi boogie woogie -pianisti Drive 'Em Down (Willie Hall). Dupree jätti New Orleansin rasismin takia vuonna 1930 ja asui pohjoisessa Detroitissa, Indianapolisissa ja Chicagossa. Hän tapasi Detroitissa nyrkkeilylegenda Joe Louisin, joka auttoi häntä nyrkkeilyuralla. Hän nyrkkeili kaikkiaan 107 ottelua ja voitti Indianapolisissa kevyen sarjan mestaruuden. Nyrkkeilystä hän sai myös lempinimensä "Champion Jack".
Vuonna 1940 Dupree oli palannut pianistiksi ja teki ensilevytyksensä Lester Melrosen Okeh Recordsille. Kesäkuun 1940 levyillä bassoa soitti Wilson Swain. Vuosina 1940–1941 Dupreelta ilmestyi useita levyjä, kunnes 1942 hän värväytyi armeijaan, jossa hän palveli kokkina laivastossa Tyynellä valtamerellä. Hän vietti kaksi vuotta japanilaisten sotavankina.
Sodan jälkeen Dupree muutti New Yorkiin, jossa jatkoi muusikon uraansa. Hän levytti siellä peräti 21 eri merkille, muun muassa Savoylle, Kingille ja Atlanticille käyttäen erilaisia taiteilijanimiä kuten Meat Head Johnson, Lightnin' Jr. ja Brother Blues. Vuoden 1955 duetto "Walking The Blues" Teddy McRaen kanssa oli Dupreen uran ainoa listahitti (se oli 11 viikkoa R&B-listalla). Monet levytyksistään Dupree teki yhdessä kitaristi Brownie McGheen kanssa.
Vuonna 1958 Dupree äänitti albumin "Blues From The Gutter" (ilmestyi 1959), jota usein pidetään hänen uransa huippukohtana. Albumit laulut kertoivat tarinoita elämän varjopuolista, prostituutiosta ja huumeista ja sillä on klassikoiksi muodostuneita kappaleita kuten "T.B. Blues" ja "Junker's Blues" (jälkimmäistä ovat versioineet muun muassa Professor Longhair, Fats Domino ja Lloyd Price).
Vuoden 1958 lopulla rasismiin kyllästyneenä Dupree muutti Eurooppaan, jossa hän eli 32 seuraavaa vuotta Sveitsissä, Ranskassa, Englannissa, Tanskassa ja Saksassa levyttäen eurooppalaisille levymerkeille. Esimerkiksi vuonna 1966 ilmestyi Decca-albumi "From New Orleans To Chicago", jossa Dupreen mukana soittivat muun muassa Eric Clapton ja John Mayall.
Vuonna 1990 Dupree palasi kotikaupunkiinsa New Orleansiin ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1954 ja esiintyi juhlittuna sankarina New Orleans Jazz and Heritage Festivalilla. Hän viipyi riittävän pitkään, että sai äänitettyä Bullseye Blues -merkille kriitikoiden ylistämän albumin "Back Home In New Orleans", jolla Dupreen taustalla soitti paikallisia huippumuusikoita ja jonka tuotti Ron Levy. Seuraavana vuonna hän esiintyi JazzFestillä ja Chicago Blues Festivalilla.
Dupree levytti ja esiintyi myös Suomessa paikallisten muusikoiden kanssa. Levyllä "Champion Jack Dupree with Henry: Real Combination" (DIGLP 10, 1980) ovat mukana Henry Ojutkangas, Riku Mattila, Jarmo Heikkinen ja Heikki Tikka.
Dupree palasi Saksaan Hannoveriin, jossa kuoli syöpään tammikuussa 1992. Kuolemansa jälkeen Dupree valittiin Blues Hall of Fameen vuonna 1993.