William Henry Harrison
William Henry Harrison (9. helmikuuta 1773 – 4. huhtikuuta 1841) oli Yhdysvaltain yhdeksäs presidentti. Harrisonin presidenttikausi kesti vain kuukauden ennen hänen kuolemaansa vuonna 1841. Ennen lyhyttä presidenttikauttaan Harrison toimi Yhdysvaltain armeijassa eri sotilasjoukkojen komentajana sodissa intiaaneja ja brittejä vastaan. Poliitikkona Harrison toimi Indianan territorion kuvernöörinä, edustajainhuoneen ja senaatin jäsenenä sekä Yhdysvaltain ja Kolumbian välisenä ministerinä.
William Henry Harrison syntyi 9. helmikuuta 1773 Virginiassa hänen perheensä Berkeley-nimisellä maatilalla lähellä Richmondia. Harrisonin isä oli Benjamin Harrison V, yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista ja Virginian silloinen kuvernööri. William Henry Harrison kävi koulunsa Hampden–Sydney Collegessa, josta hän siirtyi Pennsylvanian yliopistoon opiskelemaan lääketiedettä. Harrison opiskeli yliopistossa vuoteen 1791, jolloin hän liittyi armeijaan.
Harrison osallistui armeijassa useisiin yhteenottoihin Ison-Britannian joukkojen kanssa, ja niistä merkittävin oli yhdysvaltalaisten voittama Fallen Timbersin taistelu vuonna 1794. Taistelun jälkeen Harrison ylennettiin kapteeniksi ja hänet nimitettiin Ohiossa sijainneen Fort Washingtonin linnakkeen komentajaksi. Vuonna 1795 Harrison meni naimisiin Anna Tuthill Symmesin kanssa. Symmesin varakas isä vastusti avioliittoa Harrisonin sotilasuran takia, ja siitä syystä Harrison ja Anna Symes karkasivat naimisiin. Pari sai yhteensä kymmenen lasta. Yksi Harrisonin lapsista oli John Scott Harrison, josta tuli myöhemmin kongressiedustaja. Johnin pojasta Benjamin Harrisonista taas tuli Yhdysvaltain 23. presidentti.
Kun Harrison erosi armeijasta vuonna 1798, Yhdysvaltain presidentti John Adams nimitti hänet Luoteisterritorion (, alueeseen kuuluivat nykyiset osavaltiot Indiana, Illinois, Michigan, Ohio, Wisconsin ja osa Minnesotaa) ministeriksi. Seuraavana vuonna Harrisonista tuli territorion ensimmäinen edustaja Yhdysvaltain kongressissa.
Vuonna 1800 Yhdysvaltain pienensi Luoteisterritoriota leikkaamalla siitä Indianan territorion () alueen. Harrison nimitettiin territorion ensimmäiseksi kuvernööriksi. Uuden territorion kuvernöörinä Harrison alkoi neuvotella intiaanien kanssa näiden asuinalueiden luovuttamisesta yhdysvaltalaisille. Harrison onnistui solmimaan intiaanien kanssa sopimuksen, jonka perusteella intiaanit luopuivat miljoonien hehtaarien kokoisista alueistaan territorion alueella. Osa intiaaneista ei kuitenkaan ollut tyytyväisiä epärehellisinä pitämiinsä maakauppoihin. Tämän takia Harrison joutui kutsumaan Yhdysvaltain armeijan poistamaan intiaanit vanhoilta asuinalueeltaan. Yksi sopimuksia vastustaneista intiaaneista oli shawnee-intiaanien päällikkö Tecumseh. Tecumsehin intiaanijoukot ajautuivat Tippecanoen taisteluun marraskuussa 1811. Vaikka Yhdysvaltain joukot kärsivätkin huomattavia tappioita, he onnistuivat lyömään Tecumsehin joukot ja Harrisonia juhlittiin suurena sotilasjohtajana.
Oltuaan useita vuosia Indianan territorion kuvernöörinä Harrison liittyi takaisin armeijaan taistellakseen brittejä ja näiden kanssa liittoutuneita intiaaneja vastaan vuoden 1812 sodassa. Harrisonista tehtiin prikaatikenraali ja hänet nimitettiin Luoteisterritorion sotajoukkojen komentajaksi. Harrisonin merkittävimpiä saavutuksia armeijan johdossa oli Thamesin taistelun voitto vuonna 1813 lähellä nykyistä Ontarion aluetta. Intiaanipäällikkö Tecumseh kuoli taistelun aikan, eikä Harrison enää tehnyt yhtäkään vakavaa rauhansopimusta alueen intiaanien kanssa.
Sodan päätyttyä vuonna 1814 Harrison erosi uudelleen armeijasta kenraalimajurina ja muutti perheensä kanssa asumaan North Bendiin, Ohioon. Kaksi vuotta myöhemmin, 1816, hänet valittiin Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen ja vuonna 1819 Yhdysvaltain senaattiin. Harrison erosi senaatista vuonna 1826, ja hänet nimitettiin Yhdysvaltain ja muutamaa vuotta aiemmin itsenäistyneen Kolumbian suhteita hoitavaksi ministeriksi.
Vuonna 1836 Harrison asettui Whig-puolueen ehdokkaana presidentinvaaleihin. Hän kuitenkin hävisi vaalit demokraattien Martin Van Burenille. Neljä vuotta myöhemmin hän asettui uudelleen ehdolle Whig-puolueen riveissä toista kautta hakenutta Martin Van Burenia vastaan. Harrisonin vastustajat haukkuivat yli 60-vuotiasta Harrisonia liian vanhaksi presidentiksi. Harrisonin kannattajat taas antoivat Harrisonista kuvan keskiverto-amerikkalaisena, joka ajoi intiaanit pois Yhdysvalloista. Harrison voitti vaalit lopulta selvästi, pitkälti Van Burenin edellisellä kaudella Yhdysvaltoja koetelleen talouslaman takia.
Harrison astui virkaansa Yhdysvaltojen kaikkien aikojen vanhimpana presidenttinä 4. maaliskuuta 1841. Virkaanastujaisten huonosta säästä huolimatta hän ei suostunut pukemaan päälleen takkia tai hattua. Kuukauden kuluttua virkaanastujaisista hän kuoli keuhkokuumeeseen. Harrisonin kuoltua Yhdysvaltain väliaikaiseksi presidentiksi nimitettiin silloinen varapresidentti John Tyler, joka sai tapahtuman johdosta lempinimen "His Accidency" (). Harrisonin vaimo sai kongressilta miehensä kuoleman johdosta 25 000 dollarin kertakorvauksen (presidentin silloinen vuosipalkka) sekä ilmaisen postituksen kaikille kirjeilleen.
Harrison ja hänen vaimonsa on haudattu William Henry Harrison Tomb State Memorial -nimiseen hautakappeliin heidän kotitilalleen North Bendiin, Ohioon.