hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Suomen Kivikeskus
Suomen Kivikeskus on verkottunut kivialan osaamiskeskittymä Juuan Nunnanlahdessa, jossa on Suomen vuolukiviteollisuuden keskittymä. Kivikeskuksen tavoitteena on kivenjalostustoimialan kehittäminen ja uuden pienyritystoiminnan synnyttäminen. Paikka on myös merkittävä matkailukohde kivi- ja taidenäyttelyineen. Keskus on aivan Valtatie 6:n varrella. Kivikeskus vihittiin 17. kesäkuuta 2003.
Kivikeskukseen on rakennettu testaus- ja tutkimuslaboratorio, sekä alan jatko- ja täydennyskoulutusta palvelevia opetus- ja koulutustiloja. Keskus sijaitsee matkailukohde Kivikylässä. Sinne on rakennettu muun muassa mineraaleja esittelevä "kivipuisto". Siellä sijaitsee myös "GEO-tietokeskus", joka esittelee multimediatekniikalla maaperän geologiaa, kivien maailmaa sekä mineraalien hyödyntämistä historiasta nykypäivään. Lisäksi keskuksessa on alan eri yritysten näyttelyitä.
Keskuksessa on säännöllisiä taidenäyttelytoimintaa, sekä sisä- että ulkotiloissa. Huomattavimpia kokoelmia ovat olleet Salvador Dali -näyttely 2004–2005, suomalaisten muotoilijoiden näyttely 2005, Pekka Vuoren joulunäyttely 2005–2006 ja ITE-taidenäyttelyt 2006–2007.
Vuoden 2007 päänäyttely valottaa suomalaista maisemaa I. K. Inhan ja kolilaisen Einar A. Saarelaisen ajoista nykyvalokuvaajien tulkintoihin. Nykykuvaajia ovat 
Kristoffer Albrecht, Taneli Eskola, Ilkka Halso, Japo Knuutila, Ritva Kovalainen, Jorma Luhta, Pentti Sammallahti ja Sanni Seppo sekä Joakim Eskildsen Tanskasta ja Martina Motzbäuchel Saksasta.
Kivikeskuksen taustalla ovat muun muassa Juuan kivimuseo- ja kivikyläsäätiö, Geologian tutkimuskeskus, Valtion teknillinen tutkimuskeskus VTT, Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymä, Taideteollinen korkeakoulu ja espanjalainen *tutkimuslaitos "Centro Techolològico" del Marmol (CTM). Keskuksen kehittämistoiminnasta vastaa Stone Pole Oy, jonka omistajina on mm. yli 40 kivialan yritystä.
Viekää minut baariin taas...
Viekää minut baariin taas... on Pekka Myllykoski ja Jytäjemmarit -yhtyeen esikoisalbumi, joka julkaistiin aprillipäivänä 2004. Levy sisältää (neljää käännöskappaletta lukuun ottamatta) yhtyeen omia kantrikappaleita, joista osa on Antero Gustafssonin ja osa Marko Ahon säveltämiä tai sanoittamia. Yhtye kutsuu musiikkiaan ”underground countryksi” (UC).
Felix Karasev
Felix (Feliks) Dmitrijevitš Karasev (myös Feliks Sutyrin; s. 1929) on venäläinen diplomaatti, joka toimi Neuvostoliiton Suomen-suurlähetystössä kolmeen otteeseen yhteensä 15 vuoden ajan vuosina 1963–1992, viimeksi ministerineuvoksena vuosina 1985–1992. Karasev oli KGB:n viimeinen Helsingin-päällikkö kylmän sodan aikana. Hän julkaisi vuonna 1998 muistelmateoksen "Naapurinpojan muistelmat" (Otava), jossa hän kertoo kokemuksistaan Suomessa. Karasevilla ei ollut merkittäviä yhteyksiä suomalaisiin kommunisteihin, mutta sosiaalidemokraatteihin ja kokoomuslaisiin kylläkin, mm. Mauno Koivistoon, Juha Vikatmaahan ja Ilkka Suomiseen.
Suomen-komennustensa välillä Karasev työskenteli 1970-luvun lopulla KGB:n Leningradin ulkomaantiedustelussa, jossa muun muassa nuori Vladimir Putin oli hänen alaisenaan. Toinen Karasevin tuollosista alaisista, Sergei Ivanov, sanoi hänen olleen hyödyllinen opettaja itselleen ja Putinille.
Ortoperspekta
Ortoperspekta on suomalaisen Tapio M. Köykän 1960-luvulla kehittämä stereojärjestelmä. Järjestelmä toistaa tavallisen kaksikanavaisen stereosignaalin kolmen kaiuttimen kautta. Keskimmäinen kaiutin on täyden äänialan hi-fi kaiutin ja se toistaa vasemman ja oikean kanavan summasignaalin (eli monofonisen signaalin). Tätä signaalia kutsutaan järjestelmässä M–signaaliksi. Kaksi sivukaiutinta toistavat kanavien erotuksen, keskenään vastakkaisvaiheisina. Tämä signaali sisältää stereofonisen informaation ja sitä kutsutaan järjestelmässä S–signaaliksi. Järjestelmässä sivukaiuttimet ovat pienikokoisia koska niiden ei ole tarkoitus (eikä tarve) toistaa matalia ääniä.
Ortoperspekta suunniteltiin pääasiassa Neumannin MS-mikrofoniäänityksellä tehtyjen konserttisalitaltiointien toistamiseen.
Tapio Köykän yritys Voimaradio Oy valmisti Ortoperspekta-viritinvahvistimia nimellä VOIMA OP-3 ja myöhemmin nimellä Wattram. Suomessa Salora valmisti vuodesta 1972 lähtien Salora 2000 ja Salora 2001 stereoviritinvahvistimia (jälkimmäinen oli varustettu joko DUAL 1225 tai Thorens TD 160 -levysoittimella) sekä vuodesta 1973 lähtien Salora 3000 ja Salora 3001 ja 3001 Ortoperspekta-viritinvahvistinmallistoa (jälkimmäinen oli samoin varustettu joko DUAL 1225 tai Thorens TD 160 -levysoittimella).
Tuon ajan tapojen mukaisesti kytkennät äänilähteisiin tapahtuivat DIN-liittimin.
Salora 3000:n ja Salora 3001:n vahvistin oli tiettävästi maailman ensimmäinen surroundvahvistin.
Mikael Lybeck
Karl Mikael Lybeck (18. maaliskuuta 1864 Uusikaarlepyy – 11. lokakuuta 1925 Kauniainen) oli suomenruotsalainen runoilija ja kirjailija.
Lybeckin vanhemmat olivat raatimies Johan Adolf Lybeck ja Isabella Augusta Lindqvist. Vuonna 1875 Lybeck lähti kotoaan Helsinkiin, missä hän kävi veljensä Paul Wernerin kanssa ruotsinkielistä Helsingfors lyceumia. Lybeck pääsi ylioppilaaksi 1882 ja opiskeli sen jälkeen kirjallisuutta Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi vuonna 1887. Valmistumisensa jälkeen Lybeck jatkoi vielä kirjallisuusopintojaan Saksassa vuosina 1888–1889.
Palattuaan Saksasta Lybeck asui ensin Uudessakaarlepyyssä, ja siellä ollessaan hän julkaisi vuonna 1890 esikoisteoksensa, runokokoelman "Dikter". Hän muutti takaisin Helsinkiin 1893 ja työskenteli Helsingin yliopiston kirjaston amanuenssina vuosina 1893–1896. Lybeck meni vuonna 1898 naimisiin Louise Sanmarkin kanssa. Vuonna 1900 hän julkaisi romaanin "Den starkare", josta tuli hänen kirjallinen läpimurtoteoksensa. Uskonnollista tekopyhyyttä kritisoiva romaani kuvaa hurmoksellisen saarnamiehen Kurt Hedeliuksen ja vapaa-ajattelija ja skeptikko Robert Vidingin välistä kamppailua, jonka Viding lopulta voittaa menettäen kuitenkin saarnaajalle sekä morsiamensa että äitinsä.
Lybeckin merkittävimpiä teoksia olivat 1911 ilmestynyt romaani "Tomas Indal" ja 1920 julkaistu kirjeromaani "Breven till Cecilia". Edellisessä päähenkilönä on kotikaupunkiinsa palaava elämään pettynyt keski-ikäinen lääketieteen opiskelija, jälkimmäisessä taas esteetikko ja renessanssin taiteen tuntija Sven Ingelet, joka tekee itsemurhan petyttyään rakkaudessa petolliseen Ceciliaan. Lybeck edustikin romaaneissaan ja lyriikassaan (runot "Klockbojen" ja "Trötta träd") vuosisadan vaihteen pessimismiä.
Lybeck kirjoitti myös kuusi näytelmää. Niistä vuonna 1913 kirjoitettu "Dynastin Peterberg" oli omana aikanaan suosituin, muut Lybeckin näytelmät jäivät vähälle huomiolle. "Dynastin Peterbergin" tapahtumat sijoittuvat 1900-luvun alun routavuosiin, ja siinä kuvataan Peterbergin perheyritystä, jonka olemassaoloa nousee uhkaamaan Venäjän keisarillisen hovin kamaripalvelija nimeltä monsieur André. Sama monsieur André oli puolestaan sankarin osassa Venäjän maaliskuun 1917 vallankumouksen aikaan sijoittuvassa Lybeckin näytelmässä "Den röde André", jossa hänen vastapelurinaan oli Rasputinia muistuttava Akim Ihmeidentekijä.
Lybeck rakennutti perheelleen Vallmogård-nimisen huvilan Kauniaisiin 1906–1907. Hän asui ja työskenteli Vallmogårdissa elämänsä loppuun saakka. Huvila palveli vuosina 1956–1981 Kauniaisten kauppalan- ja kaupungintalona; vuoden 1981 jälkeen siinä on toiminut musiikkiopisto ja kulttuurikeskus.
Juha Vikatmaa
Juha Ville Vikatmaa (17. toukokuuta 1941 Helsinki – 2. joulukuuta 1974 Kustavi) oli suomalainen poliitikko ja kokoomuslainen kansanedustaja.
Vikatmaa valmistui ylioppilaaksi vuonna 1960, oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1964 ja lisensiaatiksi 1966 sekä sai varatuomarin arvon vuonna 1968. Oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1970 väitellyt Vikatmaa toimi kokoomuksessa niin kutsuttuihin remonttimiesten ideologisena johtajana. Tämän mukaisesti hän pyrki aktiivisesti luomaan kontakteja neuvostoliittolaisiin ja onnistukin muun muassa Felix Karasevin kohdalla. Kansanedustajana Vikatmaa edusti Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Kun eduskunta oli vuonna 1973 hyväksynyt poikkeuslain presidentti Urho Kekkosen toimikauden pidentämiseksi, Vikatmaa vaati Kokoomuksen puheenjohtajaa Harri Holkeria erottamaan puolueesta poikkeuslakia vastustaneet oikean laidan edustajat, muiden muassa Tuure Junnilan, Pentti Mäki-Hakolan ja Raimo Ilaskiven siinä kuitenkaan onnistumatta.
Poliittisen uransa ohella hän toimi rikos- ja prosessioikeuden apulaisprofessorina Turun yliopistossa vuodesta 1972. Vikatmaan lupaava ura katkesi yllättäen itsemurhaan vuonna 1974.
Juha Vikatmaan toinen puoliso (vuodesta 1973) oli lastenlääkäri Eeva Kuuskoski, josta tuli myöhemmin myös tunnettu poliitikko ja Mannerheimin Lastensuojeluliiton pääsihteeri.
Op:l Bastards
Op:l Bastards on suomalainen elektronisen musiikin yhtye, jonka perustivat vuonna 1996 Timo Kaukolampi ja Mikko Viljakainen (Vilunki 3000). Myöhemmin yhtyeeseen liittyi Tuomo Puranen. Kaukolampi ja Vilunki olivat aiemmin soittaneet garage rock -yhtyeessä nimeltä Larry and the Lefthanded.
Yhtyeen alkuperäinen nimi oli Opel Bastards, mutta Opel vaati tavaramerkkinsä takia siihen muutoksen. Op:l Bastards lopetti toimintansa vuonna 2002 sen jälkeen, kun heidän levy-yhtiönsä Cool Globe Agencyn kanssa oli tullut kiistaa. Ryhmä teki jälkeenpäin vielä joitakin äänitteitä ja live-esiintymisiä Kilogram-nimellä.
Op:l Bastards teki paluun vuonna 2007 Flow-festivaaleilla Helsingissä, ja "The Job" julkaistiin uudelleen remasteroituna bändin omalla Lefta-levymerkillä, jakelijana toimii Jupiter. Albumilla on lisäksi neljä kappaletta, jotka on aiemmin julkaistu ainoastaan singleillä.
Vuonna 2009 yhtye julkaisi toisen albuminsa.
Charente
Charente on Ranskan departementti numero 16. Se sijaitsee Länsi-Ranskassa Akvitania-Limousin-Poitou-Charentes'n hallintoalueella. Departementti on pinta-alaltaan 5 956 neliökilometriä ja asukasluvultaan 347 040 (vuonna 2006). Sen pääkaupunki on Angoulême. Charente on jaettu edelleen kolmeen arrondissementtiin, 35 kantoniin ja 404 kuntaan.
Charente oli yksi 83 departementista, jotka syntyivät Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Charente muodostettiin Angoumois'n provinssista.
Charentessa tuotetaan konjakkia ja pineauta. Konjakki () on saanut nimensä departementissa sijaitsevan Cognac-kunnan mukaan.
Frank Mill
Frank Mill (s. 23. heinäkuuta 1958 Essen, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä. Hän voitti maailmanmestaruuden vuoden 1990 MM-kisoissa ja olympiapronssin vuonna 1988 Soulin olympialaisista.
Frank Mill pelasi koko uransa Saksassa. Hän aloitti vuonna 1976 Rot-Weiß Essenin joukkueessa. Joukkue putosi heti Millin debyyttikauden päätteeksi Bundesligasta ja Mill pelasi seuraavat neljä kautta alemmalla sarjatasolla. Vuonna 1981 hän siirtyi Borussia Mönchengladbachiin ja palasi Bundesligaan. Borussia Mönchengladbachia Mill edusti vuoteen 1986 asti kunnes siirtyi Borussia Dortmundiin. Borussia Dortmundissa Mill pelasi aina vuoteen 1994 saakka ja siirtyi sitten 2. Bundesligaan Fortuna Düsseldorfiin. Joukkue nousi Bundesligaan ja Mill pelasi vielä kauden 1995–96 pääsarjatasolla ja lopetti sitten uransa. Seuratasolla Frank Mill ei voittanut yhtä Saksan cupia lukuun ottamatta mitään suurta. Vuonna 1993 hän oli UEFA Cupin loppuottelussa Borussia Dortmundin kanssa, mutta silloin tuli tappio. Bundesligassa Mill oli kerran toinen ja kerran kolmas.
Saksan jalkapallomaajoukkueessa Frank Mill pelasi vuosina 1982–1990 17 maaottelua, mutta ei onnistunut tekemään yhtään maalia. Ennen miesten maajoukkuetta Mill oli pelannut kaksi ottelua alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän debytoi Saksan paidassa 21. maaliskuuta 1982 Brasiliaa vastaan. Mill voitti Saksan joukkueessa maailmanmestaruuden vuonna 1990, vaikkakaan ei pelannut yhtään ottelua. Lisäksi hän osallistui kesäolympialaisiin vuosina 1984 ja 1988. Jälkimmäisistä tuli olympiapronssi. Mill osallistui myös vuoden 1988 EM-kisoihin. Saksa pääsi silloin välieriin asti.
Uran jälkeen Frank Mill toimi jonkin aikaa Fortuna Düsseldorfin valmennuspäällikkönä. Huonon menetyksen vuoksi hän lopetti tehtävässä seuran ja Millin yhteisellä päätöksellä.
Aaro Vakkuri
Aaro Eino Vakkuri (22. helmikuuta 1943 Helsinki – 9. marraskuuta 2002 Espoo) oli suomalainen diplomi-insinööri ja kirjailija.
Vakkuri valmistui rakennusalan diplomi-insinööriksi Teknillisestä Korkeakoulusta 1968. Hän toimi Lahden kaupungin liikennesuunnittelupäällikönä 1969–1970 sekä Suunnittelukeskuksessa ensin kehitysjohtajana 1970–1972 ja sitten varatoimistujohtajana 1972–1977. Vakkuri siirtyi tämän jälkeen Lähi-itään, jossa hän työskenteli Finn-Iran Contractors Groupin toimitusjohtajana Teheranissa 1977–1980 ja Hartela Contractorsin toimitusjohtajana Kairossa 1980–1983. 1980-luvulla Vakkuri toimi Rakennusliike Hartela Oy:n toimitusjohtajana 1983–1985 ja vuodesta 1985 alkaen PRM Consulting -yhtiön toimitusjohtajana.
Vakkurin kirjailijanura alkoi hänen voitettuaan toisen palkinnon Tammen viihderomaanikilpailussa 1973.
Oswaldo López Arellano
Oswaldo López Arellano (30. kesäkuuta 1921 – 16. toukokuuta 2010) toimi Hondurasin presidenttinä vuosina 1963–1971 ja 1972–1975. López Arellano nousi molemmilla kerroilla maan johtoon vallankaappauksen turvin.
López Arellano syntyi Danlíssa, Hondurasissa Enrique Lópezin ja Carlota Arellanon pojaksi. Hän oppi sujuvaa englantia käydessään koulua Tegucigalpassa. Hän liittyi armeijaan 18-vuotiaana, valmistui lentäjäksi ilmavoimien koulusta ja opiskeli vielä Arizonassa 1940-luvulla.
Carlos Andrés Pérez
Carlos Andrés Pérez Rodríguez (27. lokakuuta 1922 – 25. joulukuuta 2010 Miami, Yhdysvallat) oli Venezuelan presidentti vuosina 1974–1979 ja 1989–1993. Pérezin ensimmäistä presidenttiyttä edelsi mittava vaalikampanja.
Vasemmistolainen Pérez kansallisti ensimmäisellä kaudellaan Venezuelassa toimivat öljy-yhtiöt, mikä vaurastutti valtiota. Sen ansiosta hän nousi toiselle kaudelle 1989. Toista kautta leimasivat kuitenkin lahjusskandaalin nostattamat mellakat ja vallankaappausyritykset.
Péreziä vastaan osoitettiin mieltä helmikuussa 1989 Guarenasissa, ja mellakat levisivät koko maahan. Poliisi ja armeija kukistivat ne verisesti. 27. helmikuuta 1989 surmattiin "El Caracazo" -nimen saaneissa tapahtumissa virallisen arvion mukaan 300, mutta eri järjestöt ja todistajat ovat puhuneet yli tuhannesta kuolleesta. Suuri osa kuolleista haudattiin joukkohautoihin. Helmikuussa ja marraskuussa 1992 Pérezin hallitus selvisi kahdesta vallankaappausyrityksestä. Niistä ensimmäistä johti myöhemmin presidentiksi valittu Hugo Chávez. Korkein oikeus erotti Pérezin 20. toukokuuta 1993 syytettynä 250 miljoonan bolívarin kavalluksista. Pérez sai vankeusrangaistuksen, mutta korkean iän vuoksi hänet määrättiin kotiarestiin. Hän siirtyi 1998 Dominikaaniseen tasavaltaan, josta Venezuela yritti saada häntä luovutetuksi. Hän kuoli Yhdysvalloissa.
Sukulaiset kävivät Pérezin ruumiista kymmenkuukautisen oikeustaistelun, ennen kuin hänet saatiin lokakuussa 2011 haudattavaksi Caracasiin.
Pérez avioitui 26-vuotiaana Blanca Rodriguezin kanssa ja sai kuusi lasta. Avioeron jälkeen hän avioitui vuonna 1980 Cecilia Matosin kanssa ja sai kaksi tytärtä.
Yamanote-linja
Yamanote-linja () on yksi Tokion merkittävimmistä ja vilkkaimmista rautatielinjoista. Se on ympyrän muotoinen, ja yhdistää toisiinsa suurimman osan Tokion tärkeistä rautatieasemista ja liikekeskuksista, kuten Ginzan, Shinjukun, Shibuyan ja Ikebukuron. 34,5 kilometrin pituisella linjalla on 29 asemaa ja sen kiertäminen kestää noin tunnin. Linjaa operoi JR East.
Yamanote-linjan tunnusväri on kellanvihreä. Junien vuoroväli on ruuhka-aikoina kaksi minuuttia ja päivällä 3–4 minuuttia. Lähes kaikilta linjan asemilta on vaihtoyhteys muille juna- tai metrolinjoille. Vuonna 2005 Yamanote-linjaa käytti päivässä 3,55 miljoonaa ja vuodessa 1,3 miljardia matkustajaa. Vertailun vuoksi koko 26 linjaa käsittävää New Yorkin metroa käytti vuonna 2006 päivässä 4,9 miljoonaa ja vuodessa 1,5 miljardia matkustajaa, ja koko Helsingin julkisessa liikenteessä matkustettiin vuodessa noin kuusi kertaa Yamanote-linjaa vähemmän.
Yamanote-linjaa myötäpäivään kulkevat junat tunnetaan nimellä "ulkoympyrä" () ja vastapäivään kulkevat nimellä "sisäympyrä" (). Linjan nimi, "vuorenkäsi", viittaa sisämaan kukkula-alueisiin tai vuorenrinteisiin, erotuksena rannikon alavasta maasta. Tokiossa Yamanote sijaitsee junalinjan tekemän lenkin länsipuolella, rannikon alueet taas tunnetaan "alakaupunkina" ().
T3 Center
T3 Center on jäähalli Uumajassa, Ruotsissa. Hallissa kotiottelunsa pelaa jääkiekkojoukkue IF Björklöven. Hallin katsomokapasiteetti jääkiekko-otteluissa on 6 000. Hallissa pidetään myös konsertteja.
Aiemmin hallin nimi on ollut Umeå Arena (2001–2003, 2008–2013) ja SkyCom Arena (2003–2008).
Suomen Jazzliitto
Suomen Jazzliitto ry on suomalaisen jazzmusiikin katto-organisaatio. Se on perustettu vuonna 1966, ja se toimii jazzmusiikin ammattilaisten ja harrastajien yhteiselimenä. Suomen Jazzliitolla on yli 40 jäsenyhdistystä, muttei lainkaan suoria henkilöjäseniä. Sen toiminnanjohtaja on ollut heinäkuusta 2008 lähtien Maati Rehor. Syyskuussa 2015 Rehor siirtyy Avantin toiminnanjohtajaksi.
Kiertuetoiminta on näkyvin osa Suomen Jazzliiton toimintaa. Vuodesta 1967 liiton vaihtuva jäsenyhdistys on järjestänyt vuosittain syksyllä Valtakunnalliset Jazzpäivät, joilla jaetaan Yrjö-palkinto, arvostetuin suomalaiselle jazzmuusikolle myönnettävä tunnustus. Toinen, harvemmin jaettava tunnustus on vuodesta 1988 jaettu Andania-palkinto pitkäaikaisesta työstä jazzin hyväksi Suomessa.
Vuodesta 2000 yhdistys on järjestänyt Helsingissä vuosittain heinäkuussa Jazz-Espa -konserttisarjan, jossa kuullaan jazzyhtyeitä Esplanadin lavalla.
Helmihopeatäplä
Helmihopeatäplä ("Issoria lathonia") on täpläperhosiin ("Nymphalidae") kuuluva päiväperhonen. Laji on saanut nimensä sen takasiipien alapintaa koristavasta laajasta hopeisesta täplityksestä. Suomen kansallisessa uhanalaisarvioinnissa se on luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT).
Keskikokoinen, yläpuolelta musta-oranssi päiväperhonen, jonka siipiväli vaihtelee 34–52 mm. Siipien yläpinnan mustat täplät ovat laajoja. Etusiiven kärki ulkonee hieman ja kärjessä on usein pienet valkoiset täplät. Takasiiven reunus tekee mutkan, minkä vuoksi siipi vaikuttaa hiukan kulmikkaalta. Etusiiven alapinnalla, siiven kärjessä on valkoiset täplät ja kaksi tummaa silmätäplää. Helppona tuntomerkkinä takasiipien alapinnalla on laajoja, helmenhohtoisen valkeita laikkuja, joiden väliin jäävät kapeat alueet ovat vaaleanruskeita. Siiven ulkosarassa on rivi tummia, valkokeskustaisia silmätäpliä.
Helmihopeatäplää tavataan Pohjois-Afrikasta Eurooppaan ja Keski-Aasian kautta Himalajalle ja Länsi-Kiinaan. Euroopan eteläosissa se on vakinainen laji, mutta pohjoisempana se esiintyy vain vaeltajana tai paikoitellen vakinaisena. Suomessa helmihopeatäplä oli aikaisemmin yleisempi ja havaintoja tehtiin laajemmin maassa, mutta sittemmin pysyvä kanta taantui Kaakkois-Suomeen ja vaeltajia tavattiin etelärannikolla. Sittemmin 2000-luvun aikana havainnot ovat lisääntyneet runsaasti ja nykyisin lajin pääasiallinen elinalue on Lounais-Suomessa, missä perhonen voi olla paikoittain runsaslukuinen. Lentoaika on esiintymisalueen eteläosissa helmikuusta alkaen 2–3 sukupolvea, pohjoisempana toukokuusta alkaen 1–2 sukupolvea. Suomessa lajilla on kaksi sukupolvea.
Helmihopeatäplä suosii kuivia ja aurinkoisia paikkoja. Tyypillisesti koiraat partioivat reviiriään mäkien huipuilla, avokallioilla ja muilla avoimilla paikoilla. Perhoset käyvät ahkerasti kukilla eivätkä häirittyinä lennä kuin pienen matkan. Illalla ne nousevat puihin yöpymään. Naaras munii munat yksitellen ravintokasvien lähelle ja yksi naaras voi munia jopa sata munaa päivässä. Toukka talvehtii. Ennen koteloitumista toukat harhailevat syömättä muutaman päivän, kunnes kiinnittyvät matalalle kasvillisuuteen ja koteloituvat.
Toukan ravintokasveja ovat orvokit ("Viola"), ennen kaikkea keto-orvokki ("Viola tricolor"), mutta myös pelto-orvokki ("Viola arvensis") ja aho-orvokki ("Viola canina") .
Dominique Perrault
Dominique Perrault (s. 9. huhtikuuta 1953, Clermont-Ferrand Ranska) on ranskalainen arkkitehti ja kaupunkisuunnittelija. Hän saavutti jo nuorella iällä mainetta voittamalla Ranskan kansalliskirjaston uudisrakennuksen, François Mitterrand -keskuksen, arkkitehtikilpailun vuonna 1989. Sittemmin hän on voittanut myös Berliinin olympialaisten velodromin ja uimahallien suunnittelukilpailut.
Arkkitehti Perraultin suuria projekteja ovat Euroopan yhteisön tuomioistuimen rakennus Luxemburgissa, Madridin olympialaisten tenniskeskus, Soulin EWHA-yliopiston (naisille) kampuksen luominen sekä kahden pilvenpiirtäjän rakentaminen Wienin liikekeskukseen.
Mutta Dominique Perrault nauttii myös esittelemällä ja suunnittelemalla myös vähemmän monumentaalisia kohteita, ja kohteet ovat kooltaan vaihtelevia, ohjelmatoteutuksiltaan hyvin erilaisia sekä sijaintipaikoiltaan eri puolilla maailmaa. Kolonihavenissa Tanskassa hän on tehnyt lasihäkin elävän puun ympärille. Hän harrastaa töissään alueen ja sen luonnon vuoropuhelua, kuten hän on tehnyt Zirissä ja Wattensissa Itävallassa. Hän on myös suunnitellut kaksi pientä supermarkettia Mpreis-ketjulle. Hän on juuri saanut valmiiksi Priory Parkin pienen paviljongin Reigateen Lontoon lähelle.
Perraultin arkkitehtuuri ”kohoaa tyhjästä, matkaerosta, hiljaisuudesta, salaisuudesta”, toteaan Birgitte David. Hänen mielestään ”mielenkiintoista on, että hän luo alueita eikä vain rakennuksia”. Tämän toteuttaakseen hän luo illuusion arkkitehtuurin katoamisesta valon ja varjojen leikin avulla sekä antimaterialisoinnin ja arvoituksen avulla.
Kuninkaan veroviidennes
Kuninkaan veroviidennes () oli Espanjan kuninkaan konkistadoreilta perimä vero.
El Quinto -vero mainitaan jo 1200-luvun puoliväliltä peräisin olevassa lakikokoelma "Las Siete Partidassa". Vahvistaakseen vallitsevaa käytäntöä Espanjan katoliset hallitsijat, Ferdinand II ja Isabella I, antoivat vuonna 1504 määräyksen, jonka mukaan konkistadorien oli maksettava kaikesta, tavalla tai toisella haltuunsa saamastaan saaliista kyseinen vero. Määräyksessä mainittujen tuotteiden luettelo oli tuohon aikaan vielä verrattain suppea, mikä luultavimmin selittyy sillä, ettei saarten intiaaneilla juuri ollut vaihdettavaksi käyvää tai ryöstettäväksi kelpaavaa omaisuutta. Itse asiassa intiaaniväestöllä ei juuri ollut muuta omaisuutta kuin ruumiinsa ja sen avulla saatavissa oleva työpalvelu. Työpalvelun mahdollisuuden espanjalaiset ottivat tarkoin huomioon käydessään keskenään asiasta keskusteluja ja neuvotteluja, joita sitten sovelsivat käytännössä saarelaisiin.
Alfred Kastler
Alfred Kastler () oli ranskalainen fyysikko. Hän toimi professorina mm. Bordeaux'ssa ja Pariisissa. Kastler sai vuonna 1966 Nobelin fysiikanpalkinnon keksittyään ja kehitettyään optisia menetelmiä atomien värähtelyjen tutkimiseksi.
Kastler syntyi Elsassin Guebwillerissä vuonna 1902. Hänen syntyessään alue oli Saksaa, mutta vuonna 1918 se liitettiin Ranskaan. Hän opiskeli École Normale Superieuressa 1921–1926 ja ryhtyi lyseon opettajaksi. Vuonna 1931 hän siirtyi akateemiselle uralle, ja kesken saksalaismiehityksen vuonna 1941 hänet kutsuttiin Pariisiin kehittämään École Normale Superieuren fysiikanopetusta. Määräaikaisesta tehtävästä luotiin henkilökohtainen virka 1952.
Saksalaismiehityksen aikana ranskalaiset tiedemiehet oilvat lähes erityksissä muusta maailmasta, mutta sen päätyttyä Jean Brossel lähti MIT:hen missä hän oppi paljon Francis Bitteriltä. Brossel ja Kastler kehittivät yhdessä menetelmiä, joilla voitiin tutkia viritystilassa olevia atomeita.
Kastlerin kehittämä optisen pumppauksen menetelmä oli tärkeä askel maserin ja laserin kehitystyössä.
Launeen neidot
Launeen neidot on Kari Juvan punagraniittijalustalla seisova suihkukaivoveistos vuodelta 1987. Se sijaitsee Lahdessa Kirkkokadulla Ristinkirkon itäpuolella. Mallasjuoma lahjoitti suihkulähteen kaupungille täytettyään 75 vuotta.
Veikko Asikainen
Veikko Asikainen (18. huhtikuuta 1918 Turku – 14. kesäkuuta 2002 Turku) oli Suomen jalkapallomaajoukkueen pelaaja ja kapteeni. Hän saavutti kaksi Suomen mestaruutta 1939 ja 1941 (TPS) ja Suomen cupin voiton 1955 (Haka). SM–sarjassa Asikainen pelasi 231 ottelua, joissa teki 52 maalia (1934-57), A-maajoukkueessa ja olympiajoukkueessa hän pelasi 56 ottelua (1938-53).
Asikaisen debyytti Suomen korkeimmalla sarjatasolla tapahtui vuonna 1934 TPS:n paidassa. Maajoukkuedebyyttinsä hän teki 15. kesäkuuta 1938 Ruotsia vastaan. Ura jatkui TPS:ssä aina vuoteen 1946 asti, jolloin Juuso Walden värväsi hänet Valkeakosken Hakaan. Asikainen ehti pelata 193 ottelua TPS:ssä. Valkeakosken Hakassa Asikainen toimi pelaajavalmentajana vuosina 1946–1957. Pelaajana hän oli voittamassa ensimmäistä kertaa pelatun jalkapallon Suomen Cupin mestaruuden Hakassa vuonna 1955.
Veikko Asikainen pelasi 56 A-maaottelua vuosien 1938–1955 välillä ja toimi kapteenina 1945–1952. Hän oli Suomen jalkapallojoukkueen kapteeni myös Helsingin olympialaisissa 1952.
Asikainen pelasi jalkapallon lisäksi myös jääkiekkoa SM-sarjassa TPS:n joukkueessa kausien 1940-1941 ja 1946-47 välillä saavuttaen 1 hopeamitalin.
Samuel Madden
Samuel Madden (23. joulukuuta 1686 – 31. joulukuuta 1765) oli irlantilainen kirjailija ja yksi Royal Dublin Societyn perustajista.
Kurt Weinreich
Kurt Weinreich (1908–1998) oli saksalainen jalkapallovalmentaja. Hän valmensi Suomen jalkapallomaajoukkuetta vuosina 1955–1958. Suomen Palloliitto solmi 15. kesäkuuta 1955 Weinrichin kanssa kahden vuoden sopimuksen.
Weinreich oli maajoukkueen historian neljäs ulkomaalaisvalmentaja. 23:ssa Weinreichin valmentamassa ottelussa Suomen joukkue onnistui keräämään 3 voittoa ja yhden tasapelin.
Varkaus Eagles
Varkaus Eagles on entinen varkautelainen jääkiekkoseura. Se pelasi kaudella 2007–2008 Suomen II-divisioonassa. Seura perustettiin jo paljon aiemmin Yhdysvaltojen junioriliiga AJHL:ssä nimellä Hudson Valley Eagles. Seura siirtyi 15. elokuuta 2007 Suomeen, kun sen 28 pelaajaa ja omistaja/päävalmentaja Keith McAdams saapuivat maahan.
Pelaajat saapuivat Suomeen ilmaisen korkeakoulutuksen perässä. He opiskelivat Varkaudessa Savonia-ammattikorkeakoulun avoimessa ammattikorkeakoulussa englannin kielellä tähtäimenään opiskelupaikka joko insinöörin tai tradenomin (BBA) koulutusohjelmiin, ja pelasivat jääkiekkoa opiskelujen ohella II-divisioonassa, minkä Suomen Jääkiekkoliitto oli siunannut. Savon Sanomien mukaan järjestelystä oli tarkoitus tehdä pysyvä niin, että seuraan saapuisi uusi lasti pelaajia entisten valmistuttua.
Pelaajat olivat kotoisin eri puolilta Pohjois-Amerikkaa, muun muassa Ontariosta. Osalla oli yliopistokiekkoilutaustaa, jolloin heillä oli myös aikaisempia opintoja muissa korkeakouluissa, kuten Yorkin yliopistossa.
Jääkiekkoliiton kanssa oli sovittu, että pelaajat voivat siirtyä muihin joukkueisiin, mutta Eagles ei saa ottaa itse riveihinsä muita kuin pohjois-amerikkalaisia pelaajia.
Seuran toiminta päättyi talousepäselvyyksien myötä lokakuussa 2008.
Josafatinlaakso
Josafatinlaakso on myöhäisjuutalaisen ja kristillisen perimätiedon mukaan Jerusalemin ja Öljymäen välinen Kidronin laakso, "paikka jossa kaikki kansat tuomitaan" (Joel 3:2). Sama traditio esiintyy myös islamissa.
Orion (sarjakuvahahmo)
Orion on kuvitteellinen DC Comicsin hahmo. Hän teki ensiesiintymisensä New Gods #1 -lehdessä ja hänet loi Jack Kirby. Orion on Apokolipsia hallitsevan Darkseidin vanhin poika. Toisin kuin veljensä Kalibak ja Grayven hän ei toimi Darkseidin palveluksessa vaan kunnioittaa Highfatheria ja taistelee Darkseidia vastaan.
Orion esiintyy aina naamioituna ja paljastaa kasvonsa vain poikkeustilassa.
Orionilla on valtavat voimat ja haavoittumattomuus, mutta hän ei pysty lentämään ilman teknisiä apuvälineitä.
Jenkki kuningas Arthurin hovissa
Jenkki kuningas Arthurin hovissa () on yhdysvaltalaisen humoristin ja kirjailijan Mark Twainin vuonna 1889 ilmestynyt romaani. Se on hyvin varhainen aikamatkustuksesta kertova romaani ja ilmestyi kuusi vuotta ennen yhtenä tieteis- ja aikamatkustuskirjallisuuden perusteoksista pidettyä H. G. Wellsin "Aikakonetta".
Romaani kertoo Hank Morgan -nimisestä 1800-luvulla elävästä miehestä, joka saa iskun päähänsä ja herää vuoden 528 Englannissa. Ennustamalla auringonpimennyksen hän kohoaa Kuningas Arthurin neuvonantajaksi ja ansaitsee arvonimen "Pomo".
Hän käy viipymättä taisteluun orjuutta, epä­oikeuden­mukaisuutta ja valtionkirkkoa vastaan sekä perustaa kouluja, tehtaita, puhelinlaitoksen, patentti- ja mainostoimistot, sanomalehtiä sekä protestanttisia seurakuntia. Hän ottaa myös käyttöön muunnellun yhdysvaltalaisen rahajärjestelmän. Hank armahtaa lukemattomia syyttömästi vangittuja, mutta toisaalta myös mestauttaa tylsänä pitämänsä hovinarrin ja huonosti soittavan orkesterin.
Twain on kirjallaan pyrkinyt lopettamaan 1800-luvulla vallinneen ritarien ja keskiajan ylettömän ihannoinnin.
Tay Garnett on ohjannut kirjan pohjalta elokuvan "Jenkki kuningas Arthurin hovissa" (1949).
Aku Ankka -piirtäjä Don Rosan tarinan "Ankka kuningas Arthurin hovissa" suomenkielinen nimi on väännös Mark Twainin kirjasta. Myös Don Rosan piirtämässä ja käsikirjoittamassa tarinassa tehdään aikamatka kuningas Arthurin aikaiseen Englantiin.
By His Bootstraps
By His Bootstraps on yhdysvaltalaisen tieteiskirjailija Robert A. Heinleinin kirjoittama tieteisnovelli, joka julkaistiin alkujaan vuonna 1941. Novelli käsittelee erilaisia aikamatkustukseen liittyviä paradoksaalisia ongelmia
Romaani kertoo Bob Wilson -nimisestä miehestä, joka suunnittelee aikamatkan tekemistä. Kyseinen henkilö tapaa kuitenkin ennen aikamatkaa jo aikamatkan kokeneen itsensä.
Ukkosen jyrähdys
Ukkosen jyrähdys ("A Sound of Thunder") on yhdysvaltalaisen Ray Bradburyn tieteisnovelli, joka julkaistiin vuonna 1952. Kyseinen novelli käsittelee aikamatkustusta ja se kuuluu kuuluisimpiin aikamatkuksesta kertoviin romaaneihin.
Tarinan lähtökohtiin kuuluu Time Safari, Inc. -niminen yhtiö, jonka liikeidea on tarjota asiakkailleen mahdollisuus metsästää menneisyydessä eläneitä suurpetoja, kuten esimerkiksi Tyrannosaurus rex -hirmuliskoja. Kirjan ajatuksiin kuuluu myös se, että pienikin muutos menneisyydessä voi muuttaa tulevaisuutta hyvinkin paljon. Tämän vuoksi Time Safari -yhtiö on asettanut tiukat ehdot sille, mitä menneisyydessä saa tehdä ja mitä ei. Novellissa dinosauruksia metsästävän aikamatkustajan jalkoihin jää perhonen. Kun hän palaa tosiaiakaan, hän huomaa monien asioiden muuttuneen.
Karakolli
Karakolli (myös "karakolointi" tai "karakoli") (, spiraali) oli ratsuväen käyttämä taktiikka, joka vastasi jalkaväen kontramarssia. Se syntyi 1490-luvulla kun ratsuväki ei kyennyt enää muuten hyökkäämään kurinalaisen jalkaväen uutta taktiikkaa, gewalthaufenia vastaan.
Karakollissa ratsuväen osasto pysähtyy hieman vihollisen aseiden kantaman ulkopuolelle, jonka jälkeen riveittäin ratsastetaan ravia vihollista kohti ja kun on päästy tarpeeksi lähelle (noin 30 askelta, tai kun silmänvalkuaiset näkyvät), ratsumies laukaisee omat tuliaseensa (yleensä kaksi rataslukkopistoolia) vihollista kohti. Tämän jälkeen rivi jakautuu kahtia, ja ratsumiehet siirtyvät takana olevan muodon kumpaakin sivua pitkin muodon viimeiseksi riviksi ja aloittavat aseittensa lataamisen uudelleen. Ensimmäisen rivin jälkeen toinen, kolmas, jne rivi suorittavat saman kunnes ensimmäinen rivi on taas vuorossa aseet uudelleen ladattuina. Peräkkäisiä rivejä saattoi aluksi olla jopa 12, ja karakoloiva muoto olikin suhteellisen kapea, mutta syvä. Myöhemmin rivien määrä väheni. Erityisesti saksalainen reiter ratsuväki oli tehokas karakollissaan ja levitti sitä tehden taktiikasta erityisen suosittua 1540-luvulta lähtien.
Karakollin tavoitteena oli hajottaa vihollisen muoto ja näin mahdollistaa ratsuväkirynnäkön käyttö edelleen vihollisen lyömiseen taistelukentällä. Jalkaväkeä vastaan se oli tehokas, ja monesti sitä käyttämällä saatiin hyviä tuloksia. Sen sijaan sitä oli vaikea käyttää toista ratsuväen osastoa vastaan, sillä vihollinen saattoi helposti ottaa aloitteen itselleen suorittamalla perinteisen ratsuväen rynnäkön karakoloivaa muotoa vastaan. Karakoloiva joukko kun oli täysin luopunut ratsun liikkeen tarjoamasta vaikutuksesta. Muilla tavoin tuliaseita käyttävää ratsuväkeä vastaan karakolli oli ylivoimainen, vaikka vaatikin hyvää koulutusta ja harjoittelua. Viimeisen kerran karakollia käytettiin ratsuväkeä vastaan Mookerheyden taistelussa 1574.
Karakollin käyttö väheni 1500-luvun lopulla, kun jalkaväen tulivoima kasvoi ja lopullisesti se korvautui uudella taktiikalla Kolmekymmenvuotisen sodan aikana, kun Euroopassa siirryttiin yleisesti Kustaa II Aadolfin puolalaisilta omaksumaan ja edelleen kehittämään ratsuväen atakkiin, joka yhdisti tehokkaasti tulen ja liikkeen.
Ikuisuuden loppu
Ikuisuuden loppu () on vuonna 1955 julkaistu venäläissyntyisen yhdysvaltalaiskirjailijan Isaac Asimovin kirjoittama scifi-romaani. Kirja käsittelee aikamatkustusta ja on kuuluisimpia aiheesta kirjoitettuja kirjoja. "Ikuisuuden loppua" pidetään Asimovin parhaana tai yhtenä parhaista teoksista.
"Ikuisuuden loppu" kertoo ajan ulkopuolella toimivasta Ikuisuus-järjestöstä, joka pyrkii ohjailemaan ihmiskunnan kehitystä mahdollisimman vakaalle pohjalle. Järjestö pyrkii poistamaan ihmiskunnan koko olemassaolon historiasta kaikki sodat, katastrofit ja kärsimykset. Sen jäsenet rekrytoidaan eri aikakausilta, siten että heidän poistamisensa ajasta ei aiheuta suuria muutoksia. He pystyvät matkustamaan "hissillä" ajassa eteenpäin ja taaksepäin ja pystyvät astumaan normaalimaailmaan tekemään hienovaraisia muutoksia. Kaukana tulevaisuudessa on kuitenkin ajanjakso, johon agenttien pääsy on jotenkin estetty tavalla, jota he eivät ymmärrä, ja sen takana vain autioitunut maapallo. Astuminen ulos ajassa ennen aikamatkustuksen keksimistä on kielletty ja Ikuisuus-järjestö laajentaa pikkuhiljaa otettaan yhä kaukaisempaan tulevaisuuteen, mutta resurssien vähäisyyden vuoksi se pitää kirjan tapahtumien aikaan tarkkaa otetta vain joistakin tuhansista vuosisadoista, sillä jokainen uusi vahdittava vuosisata vaatii lisää teknikoita, laskijoita jne.
Andrew Harlan on etevä teknikko, todellisuusmuutosten asiantuntija, ja hänen tehtävänään on astua eri aikakausille tekemään tarvittavat muutokset suotuisan lopputuloksen saamiseksi. Suotuisa muutos pyritään tekemään mahdollisimman hienovaroisesti, huomaamattomasti ja mahdollisimman vähäisillä säädöllä, ja Harlan on etevä löytämään tällaisia hienovaraisia keinoja. Harlan on myös harrastuksena kiinnostunut primitiivisistä ajoista ennen aikamatkustuksen ja Ikuisuuden perustamista, minkä vuoksi hän saa uuden tehtävän: hänen pitää kouluttaa uusi ja erikoinen Ikuisuuden jäsen, Brinsley Sheridan Cooperin mahdollisimman hyvin primitiiviajan historiaan ja kulttuuriin, mutta hänelle ei kerrota syytä. Harlanin tehtävän vuoksi hän ja Cooper joutuvat viettämään viikon 482 vuosisadalla, jonka aikana Harlan rakastuu palavasti ei-Ikuiseen naiseen, Noÿsiin, suojataakseen Noÿsia seuraavalta todellisuusmuutokselta Harlan päättää rikkoa Ikuisuuden sääntöjä ja viedä Noÿsin ajan ulkopuolelle ja piilottaa hänet johonkin kaukaiseen tulevaisuuteen. Harlan joutuu tekonsa vuoksi napit vastakkain esimiestensä kanssa ja alkaa epäillä Ikuisuuden tarkoitusta ja oikeutusta puuttua ihmiskunnan historiaan.
Romaanin julkaistusta versiosta Asimov rakensi sillan Säätiö-sarjaan (joka puolestaan on liitetty Robotit-sarjaan).
Peugeot XPS
Peugeot XPS on Peugeot Motocyclesin markkinoima ja Motorhispanian valmistama mopo. Mallista on saatavilla Enduro-, Supermoto- , ja Street Evo 3-versio. Vuoden 2006 malleissa Peugeot Motocycles on pyrkinyt panostamaan erityisesti XPS:n ajo-ominaisuuksiin mm. tasapainoisemman painonjakauman avulla.
Kaikissa XPS-malleissa on nestejäähdytteinen Minarellin AM6-moottori, joka on valittu erityisesti moottorin Dell’Orto PHBN-kaasuttimen, SCR corse handmade 50/70 pakoputkiston sekä tehokkaan sylinterin täytön johdosta. Moottorin voima välitetään takapyörään 6-vaihteisen vaihdelaatikon kautta. Mopossa on kovahko Paiolin jousitus, joka on parhaimmillaan kuoppaisella tiellä. Renkaat ovat Pirellin valmistamat. Bensatankin koko on 7,8 litraa. Tankkaaminen on helppoa ison säiliön reiän ansiosta. Öljysäiliön tilavuus on 1 litra. Vaihdelaatikon öljytilavuus on noin 8 desilitraa. Suositeltava öljynvaihtoväli on 1000 kilometriä. Alkuperäinen tulppa on NGK BR9ES.
Ruostenopsasiipi
Ruostenopsasiipi ("Thecla betulae") on sinisiipien heimoon kuuluva päiväperhonen.
Ruostenopsasiiven siipien yläpinta on tummanruskea. Naaraalla on etusiivissä laajat oranssinväriset laikut, jotka erottuvat koiraalla vain epäselvinä vaalentumina. Täplän ohessa on mustahko diskaalitäplä, joka erottuu myös siiven alapinnalla. Takasiiven ulkoreunan takanurkassa olevien kannusten kohdilla on pienet oranssit täplät. Perhonen lepää usein siivet hieman raollaan. Siipien alapuoli on vaalean punaruskea, ulkoreunaa kohti tummeneva. Etureunasta lähtien siiven poikki kulkee muuta siipeä tummemman ruskea vyö. Etusiivessä vyön ulkoreunan puolta ja takasiivessä sen molempia reunoja rajaa valkoinen viiru, joka on vyötä kohti mustanruskea. Valkoinen viiru ulottuu kuitenkin siiven poikki vain takasiivessä ulkoreunan puolella ja myös vyö päättyy viirun päättyessä. Siipiväli 28–40 mm.
Ruostenopsasiiven levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta ja Irlannista Euroopan poikki Fennoskandian eteläosiin, Mongoliaan ja Pohjois-Kiinaan. Suomessa lajia tavataan Etelä-Suomessa melko yleisenä. Lentoaika on heinäkuun lopulta elokuun lopulle.
Ruostenopsasiipiä tavataan metsänlaidoilla, teiden varsilla ja tavallisesti myös puutarhoissa. Perhonen ei ole kovinkaan innokas lentelemään vaan pysyy paikallaan pitkiäkin aikoja. Lisäksi etenkin koiraat oleskelevat pääasiassa latvustoissa, joten perhosia näkee harvoin ja laji vaikuttaa helposti todelista harvinaisemmalta. Perhoset käyvät ruokailemassa pitkävartisilla kukilla, kuten ohdakkeilla.
Naaras munii aurinkoisilla paikoilla mutta tuulensuojassa kasvavien puiden korkeintaan parin vuoden ikäisille oksille. Toukat kuoriutuvat munista keväällä ja oleskelevat pääasiassa lehtien alapinnoilla lähellä keskisuonta. Niillä on korkeintaan heikko suhde muurahaisiin. Toukkavaihe kestää 6–9 viikkoa ja kotelovaihe 3–5 viikkoa.
Lajin tieteellinen lajinimi "betulae" viittaa koivuun ja on ilmeisesti Linnén tekemä virhe ravintokasvia ajatellessa, sillä ruostenopsasiipi ei elä koskaan koivuilla. Samaan perustuu myös vanha suomenkielinen nimi koivunopsasiipi.
Toukkien ravintokasveja ovat oratuomi ("Prunus spinosa") ja tuomi ("Prunus padus"), joskus myös viljellyt "Prunus"-suvun lajit.
Unkarilainen notaatio
Unkarilainen notaatio on ohjelmoinnissa käytetty nimeämiskäytäntö, jossa muuttujan nimi ilmaisee sen tyypin tai käyttötarkoituksen. Unkarilaisessa notaatiossa muuttujan varsinaisen nimen eteen sijoitetaan pieniä kirjaimia, joiden tarkoitus on muistuttaa ohjelmoijaa muuttujan tyypistä tai käyttötavasta.
Unkarilaista notaatiota on kahta eri tyyppiä: Systems Hungarian ja Apps Hungarian. Näistä ensimmäisessä muuttujan nimen eteen sijoitetaan merkintä muuttujan tietotyypistä ja jälkimmäisessä muuttujan käyttötarkoituksesta.
Alkuperäisen unkarilaisen notaation – jota nykyisin kutsutaan "Apps Hungarianiksi" – keksi unkarilaissyntyinen Charles Simonyi. Unkarilainen notaatio on saanut nimensä unkarilaisesta tavasta kirjoittaa henkilön sukunimi ennen etunimeä. Simonyista tuli myöhemmin Microsoftin pääarkkitehti, ja merkintätapaa on käytetty Microsoftin Windows-tuotteissa.
Termi "Apps Hungarian" sai nimensä siitä, että sentyyppistä nimeämiskäytäntöä käytettiin Microsoftin sovelluksia () kehittävällä osastolla. "Systems Hungariania" käytettiin myöhemmin Windows-kehitysryhmässä. Simonyin unkarilaisen notaation määrittelevä artikkeli puhuu muuttujien etuliitteistä, jotka ilmaisevat muuttujien "tyypin". Simonyi tarkoitti tällä lähinnä muuttujan semantiikka, mitä tapaa Apps Hungarian noudattaa. Jotkin Simonyin esimerkeistä ovat kuitenkin melko epäsemanttisia, joten Systems Hungarianiakaan ei voi pitää "vääränä" merkintätapana.
Systems Hungarianin ja Apps Hungarianin ero on etuliitteen käyttötavassa. Systems Hungarianissa etuliite ilmoittaa muuttujan tietotyypin tai toteutustavan:Apps Hungarianissa etuliite taas muistuttaa muuttujan käyttötarkoituksesta:Unkarilainen notaatio saattaa johtaa lukemiskelvottomiin muuttujien ja funktioiden nimiin, kuten codice_6 ("32-bittinen osoitin () vakiomerkkijonoon jossa on tiedostonnimi").
Unkarilaista notaatiota vastaan on puhunut mm. Linus Torvaldsin ja Linux-ytimen tyylioppaan mukaan "se on aivovaurioitunutta ja vain hämmentää ohjelmoijaa" perusteena että ohjelmointikielen kääntäjä tunnistaa ja pystyy tarkistamaan tietotyypin.
Bjarne Stroustrup on myös kritisoinut notaation käyttöä geneeriseen ohjelmointiin kykenevissä kielissä sanoen, että se ".. yksinkertaisesti monimutkaistaa ja vähentää abstraktiota".
.NETissä myös Microsoft on luopunut käytännöstä ja .NET Framework Guidelines suosittelee olemaan käyttämättä sitä.
Taponlehti
Taponlehti eli lehtotaponlehti ("Asarum europaeum") on Keski- ja Itä-Euroopassa yleinen, vihreänä talvehtiva kasvilaji. Se on myös vanha lääke- ja puutarhakasvi. Suomessa laji on luonnonvaraisena harvinainen ja rauhoitettiin vuonna 1983.
Monivuotisen taponlehden juurakko ja varsi ovat suikertavia. Vuosikasvaimen tyvellä kasvaa 3–4 suomumaista lehteä. Suuremmat kasvulehdet ovat tummanvihreitä, päältä kiiltäviä ja muodoltaan munuaismaisia. Ehytlaitaisen ja alta karvaisen lehden ruoti on 5–15 cm pitkä, lehtilapa 5–11 cm leveä. Lehdet talvehtivat. Kellomaiset, yksittäin olevat kukat ovat päätteisiä, kolmiliuskaisia ja punaruskeita. Kukat jäävät lehtien alla yleensä huomaamatta. Tuoksu on varsin tärpättimäinen. Taponlehti kukkii touko-kesäkuussa.
Taponlehti voi levittäytyä maarönsyjensä avulla laajoiksi kasvustoiksi. Kasvin siemeniin kehittyy ravintolisäke, joka houkuttelee muurahaisia kuljettamaan siemeniä pesiinsä. Tämän vuoksi lajia tavataankin usein tiheinä kasvustoina muurahaispesien ympäristössä.
Taponlehden esiintymisalue ulottuu Ranskasta ja Isosta-Britanniasta Venäjälle Uralin tienoille. Skandinaviassa lajia tavataan Tanskassa sekä Norjan ja Ruotsin eteläosissa, mutta nämä esiintymät ovat viljelykarkulaisia. Suomessa taponlehteä on tavattu eripuolilla Etelä-Suomea ja Pohjanlahden rannikkoa, mutta ainoa luonnonvarainen esiintymä on Iitin Taasianjoen ja sen sivuhaarojen varrella. Esiintymä löydettiin vasta vuonna 1971.
Taponlehti suosii varjoisaa, kosteaa ja suojaisaa kasvupaikkaa. Se suosii läpäisevää, ravinteikasta maata, mutta kasvaa myös savisessa paikassa. Iitin kasvupaikat ovat tuoreita ja kosteita jokivarsien kuusilehtoja. Taponlehti ei siedä paahdetta eikä kuivuutta, joten kasvupaikkojen metsänhakkuut tai ojitukset ovat lajille tuhoisia.
Taponlehti on vanha lääkekasvi, jonka juurta on käytetty muun muassa oksettamiseen. Sitä on käytetty myös rotanmyrkkynä. Nykyään taponlehden koristeellinen lehdistö ja hyvä peittävyys tekevät siitä suositun puutarhakasvin. Hyvässä paikassa kasvi talvehtii vihreänä ja on pitkäikäinen.
Egon Bondy
Egon Bondy, oik. Zbyněk Fišer, (20. tammikuuta 1930 – 9. huhtikuuta 2007) oli tšekkiläinen filosofi, kirjailija ja runoilija.
Bondy syntyi Prahassa ja opiskeli vuosina 1957–1961 Kaarlen yliopistossa filosofiaa ja psykologiaa. Hän oli kuuluisan kirjailija Bohumil Hrabalin läheinen ystävä.
Bondyn monipuolinen tuotanto vaihtelee 1950-luvun alun eeppisistä runoista 1980-luvun meditatiivisiin, filosofisiin teoksiin. Hän kirjoitti myös romaaneja. Hänen filosofinen tuotantonsa käsittelee suurilta osin ontologiaa ja siihen liittyviä eettisiä kysymyksiä.
Bondy siirtyi 1990-luvulla Bratislavaan, Slovakiaan, jossa hän kuoli huhtikuussa 2007. Hänellä oli Slovakian kansalaisuus.
Mercedes-Benz SLR McLaren
Mercedes-Benz SLR McLaren on urheiluauto, joka on saanut superauton luokituksen. Se on kehitetty yhteistyössä DaimlerChryslerin sekä McLaren Automotiven kanssa. Mercedes-Benz SLR McLaren on maailman toiseksi nopein automaattivaihteilla toimiva auto. Auton lähtöhintana pidetään noin 443 000 euroa. Auto pystyy kiihdyttämään 100 km/h nopeuteen 3,8 sekunnissa ja sen huippunopeudeksi on ilmoitettu 334 km/h.
SLR:n moottori on käsintehty, kompressoriahdettu V8.
Tekniset tiedot:Jarrulevyt ovat hiili-keramiikkaseosta, joka mahdollistaa paremman jarrutuskyvyn kuin tavalliset teräslevyt. Ne kestävät jopa 1000 celsiusasteen lämpötilan. Levyn halkaisija edessä on 370 mm ja jarrusylintereitä on kahdeksan. Takajarruissa halkaisija on 360 mm ja sylintereitä on neljä.
Autossa on takana myös jarruilmanohjain (spoileri) joka nousee ylös jarrutettaessa suurilla nopeuksilla, juuri tämän ilmanohjaimen ansiosta auto pysähtyy suurista nopeuksista nopeammin kuin yksikään vastaavanlainen automalli.
SLR:n jarruja on kritisoitu siitä, että ne ovat liian tehokkaat, jotkin kriitikot väittävät että jarrut ovat käytännössä joko päällä tai pois päältä. Jarrutettaessa bensapumppu myös työntää lisää bensaa moottorin jäähdyttämiseksi, ja koska pakoputket on sijoitettu kuljettajan etupuolelle, ohjaamoon tulee välillä palamattoman bensan hajua.
Vaihteisto on viisivaihteinen automaattivaihteisto, jossa on kolme eri tilaa: Sport, Comfort ja Manual. Sport-asentoa käytetään jokapäiväisessä käytössä, Comfort-asennossa liikkeellelähtö tapahtuu kakkosvaihteella töyssyisillä tai liukkailla teillä ja Manuali-asennossa kuljettaja pystyy itse vaihtamaan vaihteita touchpadin avulla. Manual-asennon ollessa käytössä on myös kolme tilaa: Sport, Supersport ja Race. Nämä tarkoittavat lähinnä vaihteen kytkentänopeutta. Samaa vaihteistoa käytetään myös muissa AMG:n urheilumalleissa, kuten Mercedes-Benz SL65 AMG:ssä.
Vaihteiden välitykset:
Coupe
Mario Echandi Jiménez
Mario José Echandi Jiménez (17. kesäkuuta 1915 – 30. heinäkuuta 2011) oli Costa Rican presidentti 1958–1962.
Ennen presidenttiyttään Jiménez oli toiminut Costa Rican suurlähettiläänä Yhdysvalloissa ja edustanut maataan myös Amerikan valtioiden järjestössä ja YK:ssa.
Lisäksi Jiménez toimi Costa Rican ulkoasiainministerinä. Hän oli ehdolla presidentiksi uudelleen vuosina 1970 ja 1982, mutta jäi kummallakin kerralla valitsematta. Jiménez kuoli sydänkohtauksen jälkeiseen keuhkokuumeeseen 96-vuotiaana heinäkuussa 2011.
Ålandsfärjan
Ålandsfärjan AB (nykyisin Viking Line) oli yksi Viking Linen kolmesta perustajayhtiöstä. Kaksi muuta Viking Linessä mukana ollutta varustamoa, Rederi AB Slite ja Rederi AB Sally (alun perin Rederi AB Vikinglinjen) jättivät Viking Line -yhteisyrityksen vuorollaan joko konkurssin vuoksi tai kilpailijan ostamana.
Ålandsfärjan AB:n perusti yksi Rederi AB Vikinglinjenin perustajista, Gunnar Eklund. Hän oli lähtenyt Vikinglinjenistä vuonna 1962 ja seuraavan vuoden keväänä perusti yhdessä Frank Lundqvistin ja Rafael Mattsonin kanssa Ålandsfärjan AB:n. Yhtiö merkittiin kaupparekisteriin 5. huhtikuuta 1963. Neljä päivää myöhemmin varustamo osti Englannin kanaalissa liikennöineen 1933 rakennetun s/s Brittanyn. Alusta modernisoitiin telakalla Helsingborgissa ja se sai nimekseen S/S Ålandsfärjan ennen kuin aloitti liikenteen reitillä Maarianhamina – Gräddö 20. kesäkuuta 1963. Laivalla oli tilaa 800 matkustajalle, 40 henkilöautolle ja kahdelle bussille tai rekalle. Vuonna 1966 Ålansfärjan AB perusti yhdessä Rederi AB Vikinglinjenin ja Rederi AB Sliten kanssa markkinointiyhtiö Viking Linen (tuolloin Vikinglinjen Ab) josta kukin varustamo omisti kolmasosan. 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa varustamo hankki kaksi uutta autolauttaa, M/S Kapellan ja M/S Marellan. Samalla yhtiö muutti nimensä vuoden 1970 alussa SF Line AB:ksi. Nimen oli tarkoitus kuvata paremmin uutta toimialuetta, joka ylsi nyt Manner-Suomeen. SF on lyhennelmä sanoista Sverige-Finland. SF line pysyi yhtiön nimenä vuoteen 1995 asti, jolloin Rederi AB Sliten konkurssin jälkeen varustamo muutti nimensä Viking Line Abp:ksi ja listautui Helsingin pörssiin.