Lehtotikankontti
Lehtotikankontti eli tikankontti ("Cypripedium calceolus") on isokukkainen ruohovartinen kasvi, jota tavataan laajalla alueella Euroopassa ja Aasiassa. Suomessa kasvi on rauhoitettu ja luokiteltu silmälläpidettäväksi. Koko esiintymisalue huomioon ottaen kasvi kuitenkin luokitellaan elinvoimaiseksi.
Laji on monivuotinen ja leviää pienten siementen avulla. Maamehiläiset ovat kasvin pääasiallisia pölyttäjiä. Ensimmäisten vuosien aikana lehtotikankontit selviävät pelkästään sienijuurensa avulla.
Tikankontin elämä alkaa tuulen avulla mikroskooppisesta pölymäisestä siemenestä, mutta vain "Tulasnellaceae"-kantasienen avulla. Uusien taimien syntymistä helpottaa kasvupaikalla oleva paljas maa ja hieman sammalta. Itämisestä alkaa kolme vuotta kestävä esijuurakkovaihe. Tämän jälkeen kasvi voi olla monta vuotta 1–2-lehtisenä taimena, kunnes kukkii noin 6–10-vuotiaana. Tikankontin elinikä on noin 30 vuotta, mutta jotkut yksilöt ovat jopa satavuotiaita.
Lehtotikankontin tieteellisen nimen alkuosa eli suvun nimi juontuu Afrodite-jumalattaresta, joka tunnettiin muinoin Kyproksella Kypris-nimisenä. Kreikan sana "pedium" tarkoittaa tohvelia. Lajinimessä "calceolus" toistuu jalkinemääritelmä muodossa ”pieni tohveli”.
Lehtotikankontti on luokiteltu usein kämmekkäkasvien (Orchidaceae) heimoon kuuluvaksi. Useimmista kämmeköistä poiketen tikankonteilla ja lähisuvuilla (venuksenkengät ("Paphiopedilum"), "Mexipedium" ja "Selenipedium") on kaksi toimivaa hedettä (suurimmalla osalla kämmekkäkasveista vain yksi) ja niinpä muun muassa 1990-luvun lopulla se on luokiteltu Suomessa Liliales-lahkon alaiseen omaan tikankonttikasvien (Cypripediaceae) heimoon kuuluvaksi. Viime aikoina lajia on yhä enemmän alettu käsitellä kämmekkäkasveihin kuuluvana, mutta asiasta on vielä erimielisyyttä. Nykyään kämmekkäkasvien myös ajatellaan kuuluvan lahkoon Asparagales.
Monivuotinen ja vankkajuurakkoinen lehtotikankontti kasvaa 20–50 cm korkeaksi. Maavarren haarojen avulla laji muodostaa suuria kasvustoja. Se kasvattaa 3–6 kappaletta 8–13 cm pitkää leveänsoikeaa lehteä. Lisäksi varren tyvellä on muutama suomumainen alalehti. Lehtotikankontti kukkii kesä-heinäkuussa kookkaimmillaan 10 cm levein kukin, joissa on sitruunankeltainen, konttimainen huuliosa ja ruskehtavat kehälehdet. Kukkia on tavallisesti yksi, joskus jopa kolme kappaletta. Lehtotikankontti kehittyy hitaasti, ja laji kukkii vasta 11–16-vuotiaana.
Lehtotikankontti leviää erittäin pienistä siemenistä. Ensimmäiset vuodet kasvi elää pelkästään sienijuurensa avulla. Vasta nelivuotiaana kasville tulee ensimmäinen yhteyttävä, vihreä lehti.
Lajin pölytyksen suorittavat pääasiassa maamehiläiset, joita kukkien tuoksu erityisesti houkuttelee puoleensa.
Lehtotikankonttia esiintyy laajalti Euroopassa ja Aasian viileissä osissa Atlantilta Tyynelle valtamerelle. Laji on tyypillinen alueen vuoristometsissä. Pohjois-Amerikasta tavataan hyvin samankaltaista lehtotikankontin muunnosta nukkatikankonttia (var. "parviflorum"), jota toisinaan pidetään myös omana lajinaan ("Cypripedium parviflorum").
Suomessa lehtotikankonttia kasvaa luonnonvaraisesti harvinaisena Ahvenanmaalla ja Etelä-Hämeessä sekä hieman yleisemmin Itä- ja Pohjois-Suomessa Kuusamoon ja Kemin Lappiin asti ulottuvalla vyöhykkeellä. Manner-Suomessa sillä on hiukan yli tuhat esiintymää.
Lehtotikankonttia tavataan puolivarjoisissa ja kalkkipitoisissa lehdoissa, lehtoniityillä, letto- ja lehtokorvissa ja lettorämeillä. Suomessa laji on harvinaistunut kasvupaikkojen ojituksen, hakkuiden, maaperän rikkomisen ja kuusettumisen takia. Aikaisemmin kasvupaikkoja tuhoutui erityisesti pellonraivauksen takia.
Luonnosta siirretyt lehtotikankontit eivät yleensä selviä puutarhaan siirrettyinä välttämättömän sienijuurensa vuoksi. Siksi viljeltyjen, ruukussa juuristonsa kasvattaneiden kasvien hankkiminen on kannattavaa; Euroopassa se on myös ainoa tapa saada laji puutarhaan laillisesti. Lehtotikankontti on harvinaistunut Euroopassa muun muassa liiallisen keräyksen vuoksi. Monien tikankonttilajien kuivattuja juuria on käytetty rohdoksina perinteisessä lääketieteessä. Nykyisin näiden näyttävien kasvien kerääminen kokoelmiin on suurempi uhka. Kaikki tämän suvun lajit luetellaan CITES-sopimuksen liitteessä kaksi, joten niiden maasta toiseen kuljettamiseen (tuoreena tai kuivattuna) tarvitaan kirjallinen lupa.