Erik Grotenfelt
Erik Herman Woldemar Grotenfelt (24. heinäkuuta 1891 Viipuri – 3. huhtikuuta 1919) oli suomalainen jääkäritaustainen reservin vänrikki ja filosofian maisteri.
Erik Grotenfeltin vanhemmat olivat prokuraattori ja korkeimman oikeuden presidentti Berndt Julius Grotenfelt ja Aline Söderhjelm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1917 Siri Matilda Studdin kanssa.
Grotenfelt kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1909 Uudesta Ruotsalaisesta Oppikoulusta ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1909–1914 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1913 ja sai filosofian maisterin arvon vuonna 1914.
Grotenfelt liittyi yhtenä vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 5. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hän erosi heikon terveydentilansa vuoksi kesäkuussa 1915. Hän oleskeli seuraavaksi Tukholmassa ja Helsingissä ja alkoi syksyllä 1916 kirjoitella huomiota herättäneitä sotatilanneselostuksia Dagens Pressiin sekä aloitti Venäjän vallankumouksen puhjettua keväällä 1917 vilkkaan toimintajakson kirjoitellen sekä Svenska Presseniin että aktivistien äänenkannattajaksi toukokuussa 1917 perustettuun Svenska Tidningeniin päivittäin Suomen itsenäisyysvaatimuksia valaisevia kirjoituksia ja taisteli kiivaasti niitä sanomalehtiä ja poliitikkoja vastaan, joiden mielestä Suomelle olisi kuulunut vain laajennettu autonomia. Hän toimi sen osakuntien valitseman valtuuskunnan toimeliaimpana jäsenenä, joka keväällä 1917 johti ylioppilaspolitiikkaa ja tilanteen johdosta joutui kosketuksiin myös Venäjän vallan edustajien kanssa, esimerkiksi ministeri Kerenskin ja amiraali Maksimovin.
Sisällissodan aikana Grotenfelt toimi Punaisen Suomen hallinnassa olevassa Helsingissä ja kuului salaisen Vapaa Sana – Fria Ord -lehden toimituskuntaan, jossa hänen tehtävänään oli sotakatsauksien kirjoittaminen. Punaiset vangitsivat Grotenfeltinä erehdyksessä ruotsalaisen kauppaopiston rehtorin Oskar Rosenqvistin, joka oli lehden aputoimittaja. Jaakko Paavolaisen mukaan Rosenqvist ammuttiin matkalla esikuntaan ja ruumis heitettiin autosta kadulle.
Grotenfelt asetettiin Inkoossa sijainneen Västankvarnin kenttäoikeuden puheenjohtajaksi. Hän tuomitsi noin 60 punaista kuolemaan. Ensimmäiset tuomiot hän pani täytäntöön itse henkilökohtaisesti, koska hänen miehistönsä oli kokematonta kyseisten tuomioiden täytäntöönpanossa, mutta myöhemmin Länsi-Uudenmaan pataljoona osallistui myös tuomioiden täytäntöönpanoon Västankvarnissa. Joukossa oli ainakin kolme naista, Hilja Heino, Elsa Suomi ja Tekla Åhl. Grotenfelt kuvaili muistiinpanoissaan, kuinka muun muassa ammutti useita vihtiläisryöstäjiä, ja siitä kuinka vangit pelokkaasti avautuivat hänen johtamassaan tuomioistuimessa.
Erik Grotenfelt oli esikuvana kirjailija Leena Landerin "Käsky"-romaanissa Ruukkijoen kenttätuomioistuinta johtaneelle kirjailija ja toimittaja Emil Hallenbergille.
Inkoon Västankvarnissa ammutuille pystytettiin vuonna 2011 muistomerkki.
Grotenfelt teki itsemurhan 3. huhtikuuta 1919 ja hänet haudattiin Helsinkiin.
Grotenfeltin sekä Kemijärvellä teloitetun maalarin Matti Ollankedon vaiheita seurataan Seppo Rustaniuksen vuonna 2007 valmistuneessa dokumenttielokuvassa "Vuoden 1918 uhrit".