hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Luettelo Japanin keisareista
Tämä on luettelo Japanin keisareista aikajärjestyksessä. Perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japania on hallinnut yhteensä 125 keisaria (). Miespuolisten keisarien ohella maassa on ollut kahdeksan naishallitsijaa.
Luettelon varhaisimmat keisarit eivät ole historiallisia henkilöitä: vähintään yhdeksän ensimmäisen keisarin ei uskota olleen olemassa. Ensimmäinen, mahdollisesti todellisuudessa hallinnut keisari saattaisi olla Sujin, mutta 200–300 luvulla jaa. 14 ensimmäistä keisaria pidetään legendaarisina, ja 14 seuraavan keisarin hallinnon ajankohdasta ei ole varmuutta. Vuosina 539–571 hallinnut Kinmei onkin ensimmäinen keisari, jonka valtakauden ajankohta tunnetaan aikalaislähteistä. Varhaisten keisarien hallintokausien vuosiluvut ovat peräisin puolihistoriallisista kronikoista ("Nihonshoki").
Vichyn Ranska
Vichyn Ranska (1940–1944) oli natsi-Saksan ohjaaman nukkehallituksen hallitsema Ranska. Vichyn Ranska hallitsi nimellisesti sekä Saksan miehittämää pohjoisosaa että ”vapaata” eteläosaa, käytännössä kuitenkin vain jälkimmäistä sekä siirtomaita. Vichyn Ranskaa johti marsalkka Philippe Pétain ja sen pääkaupunki oli Vichy. Käytännössä maata kuitenkin hallitsi natsi-Saksa.
Kesäkuussa 1940 Saksan armeija miehitti Pohjois-Ranskan, muun muassa Pariisin. Tappion jälkeen marsalkka Pétain nimitettiin pääministeriksi laajoin valtaoikeuksin. Ranska allekirjoitti 22. kesäkuuta antautumista merkinneen aseleposopimuksen, jonka mukaan Ranskan pohjois- ja länsiosat, Pariisi mukaan luettuna, jäivät Saksan miehittämiksi, mutta eteläosa jäi itsenäisen hallinnon alaisuuteen. Britit hyökkäsivät 3. heinäkuuta Ranskan laivastoa vastaan Mers-el-Kébirissa, jossa kuoli lähes 1300 ranskalaista merimiestä.
Ranskan kansalliskokous (Assemblée nationale) ja senaatti kokoontuivat 10. heinäkuuta hätäistuntoon, jossa ne päättivät luovuttaa sekä lainsäädäntä-, toimeenpano- että tuomiovallan Pétainin hallitukselle, ja antoivat tälle tehtävän säätää uusi perustuslaki. Tämä merkitsi kolmannen tasavallan perustuslain kumoamista ja teki Pétainista diktaattorin.
Vichyn Ranska kutsui itseään nimellä État Français eli Ranskan valtio. Nimitys "République" katosi virallisista dokumenteista vallansiirron yhteydessä. Se oli myös yleisesti tunnustettu. Yhdysvaltain lähettiläänä Ranskassa toimi amiraali William D. Leahy. Myös Neuvostoliitto piti yllä suhteita Vichyyn aina heinäkuun 1941 loppuun.
Vichyn Ranskaa kutsutaan nykyisin Ranskassa nimellä Régime de Vichy, Gouvernement de Vichy tai Vichy.
Vichyn mottona oli ”työ, perhe, isänmaa”.
Vichy otti käyttöön uuden Pétainia ylistävän kansallislaulun "Maréchal, nous voilà !" sekä esitti marsalkka Pétainin maan pelastajana, jolla kaikkien valtion virkamiesten piti vannoa vala. Vichy pani toimeen ”kansallisen vallankumouksen”, jonka tavoitteeksi nimettiin paluu moraaliseen järjestykseen.
Marraskuussa 1942 liittoutuneet nousivat maihin Ranskalle kuuluneessa Marokossa ja Algeriassa (operaatio Soihtu). Tämän jälkeen Saksa miehitti myös Ranskan eteläosan. Tällöin Vichyn hallitus käytännössä menetti valtansa, mutta hallitsi sen jälkeenkin vielä nimellisesti Ranskaa.
Sodan jälkeen Vichyn hallitukseen kuuluneet saivat syytteet maanpetoksesta. Valtionpäämiehenä toimineen Philippe Pétainin kuolemantuomio muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi, mutta pääministeri Pierre Laval teloitettiin.
Syrianos
Syrianos () (400-luku) oli antiikin kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hän toimi Platonin Akatemian johtajana Plutarkhos Ateenalaisen jälkeen. Syrianos oli kotoisin Aleksandriasta. Hän vaikutti muun muassa Prokloksen opettajana sekä Plutarkhoksen ja Prokloksen tavoin Platonin ja Aristoteleen teosten kommentaattorina.
Syrianoksen ilmeisesti tunnetuin teos on Aristoteleen "Metafysiikan" kommentaari. Hänen sanotaan kirjoittaneen myös Aristoteleen teoksista "Taivaasta" ja "Tulkinnasta" sekä Platonin "Timaioksesta". Hän kirjoitti myös tutkielman Hermogenes Tarsoslaisen teoksesta "Staseis". Hänen filosofiset näkemyksensä olivat samanlaiset kuin Prokloksella, joka kunnioitti häntä suuresti ja jätti jälkeensä käskyn, että heidät tulisi haudata samaan hautaan.
Orléans
Orléans on Loiret’n departementin pääkaupunki Ranskassa. Vuonna 2006 Orléansin asukasluku oli 113 130. Ranskan pisin joki, Loire, virtaa kaupungin läpi.
Orléans on merkittävä teollisuus- ja kauppakaupunki. Orléans on myös merkittävä matkailukaupunki, ja sieltä löytyvät muun muassa Jeanne d'Arc -museo, 1530-luvulta oleva raatihuone sekä myöhäisgoottilainen 1200-luvulta oleva katedraali. Orléansin yliopisto perustettiin vuonna 1961.
Orléans oli alun perin kelttiläinen kaupunki, jota roomalaiset kutsuivat nimellä "Aurelianum". Vuosina 1428–1429 Orléans oli englantilaisten piirittämä, mutta Jeanne d'Arc, "Orléansin neitsyt", valloitti kaupungin takaisin ranskalaisille.
"Orléans" on myös ranskalaisen kuningassuvun haarojen nimitys. Nykyisen herttuallisen "Bourbon-Orléansin" suku alkaa Ludvig XIV:n veljestä Philipistä, joka sai Orléansin kaupungin läänityksenä. Eräs hänen jälkeläisistään, Ludvig Filip, liittyi vallankumouksellisiin vuonna 1789.
Mithra
Mithra eli Mitra oli muinaispersialainen, alkujaan intialainen jumala. Hän oli aluksi mahdollisesti auringon jumala, mutta myöhemmin hänet käsitettiin myös valan ja uskollisuuden jumalaksi sekä totuuden ja oikeuden suojelijaksi. Ensimmäisinä vuosisatoina ajanlaskun alun jälkeen Mithran palvonta levisi Rooman valtakunnassa saaden kannatusta varsinkin sotilaspiireissä ja muuttui samalla salaseuralaisuudeksi. Varhaisimpia mainintoja Mithrasta on vuodelta 1380 eaa. olevassa Heettiläisten kuninkaan Suppiluliuma I:n ja Mitannin kuninkaan Mativatsan välisessä rauhansopimuksessa.
Klemens V
Klemens V, oik. Bertrand de Gouth, (1264 – 20. huhtikuuta 1314) oli paavina 5. kesäkuuta 1305 – 20. huhtikuuta 1314. Bonifatius VIII nimitti hänet Bordeaux'n arkkipiispaksi, josta virasta hänet valittiin paaviksi kesäkuussa 1305. Valintaa edelsi vuoden tauko pyhällä istuimella, sillä konklaavin italialaiset ja ranskalaiset kardinaalit eivät tahtoneet päästä valinnasta yksimielisyyteen.
Klemens V siirsi Ranskan kuninkaan Filip IV Kauniin kehotuksesta paavinistuimen Avignoniin vuonna 1309 ja aloitti siten niin sanotun paavien Baabelin vankeuden. Filip sai vuonna 1312 taivuteltua Klemensin lakkauttamaan temppeliherrain ritarikunnan.
Kirjailija Maurice Druon sanoo kirjassaan "Rautakuningas", että Klemens V olisi kuollut, kun hänelle syötettiin erityislääkkeenä vatsavaivoihin jauhettuja smaragdeja. Päästessään ruuansulatuselimistöön tällainen jauhe repii sen sisäisesti hajalle ja aiheuttaa erittäin tuskallisen kuoleman. Väitteen todenperäisyys on enintään viitteellinen.
Bosen–Einsteinin kondensaatti
Bosen–Einsteinin kondensaatti on matalassa lämpötilassa esiintyvä aineen tila, jossa makroskooppisesti merkittävä osa hiukkasista miehittää alinta mahdollista energiatilaa. Bosen–Einsteinin kondensaatissa hiukkaset menettävät yksilöllisen luonteensa ja kondensaatti alkaa hiukkasten muodostamana makroskooppisena kokonaisuutena noudattaa kvanttimekaniikan lakeja. Normaalisti kvanttimekaniikan lainalaisuudet eivät tule esille makroskooppisilla hiukkasmäärillä. Bosen–Einsteinin kondensaatti voi muodostua vain hiukkasilla, jotka ovat bosoneja ja noudattavat Bosen–Einsteinin statistiikkaa. Myös fermionit voivat muodostaa keskenään pariutumalla fermionikondensaatteja.
Ilmiö on saanut nimensä S. N. Boselta ja Albert Einsteinilta. He ennustivat tilan teoreettisesti vuosina 1924–1925.
Historiallisesti ensimmäinen kokeellinen havainto kondensaatiosta oli nestemäisen heliumin faasitransitio supranesteeksi 2,73 kelvinin lämpötilassa (−270,27 Celsiusastetta), jonka havaitsi Heike Kamerlingh Onnes vuonna 1913. Ilmiön selittivät teoreettisesti 1930-luvulla neuvostoliittolainen Lev Landau ja yhdysvaltalainen Richard Feynman. Kondensaatio on saatu aikaan myös kaasussa, missä se on atomien välisten heikkojen vuorovaikutusten takia huomattavasti vaikeampaa kuin nesteessä. Vuonna 1995 Eric Cornell ja Carl E. Wieman jäähdyttivät rubidium-atomeja laserilla ja havaittiin, että niiden nopeusjakaumassa suurin osa atomeista oli perustilassa. Cornell ja Wieman palkittiin tästä Nobelilla.
Port Stanley
Port Stanley (myös "Stanley") on perustettu 1843 ja siitä tuli Falklandinsaarten pääkaupunki 1845. Paikan nimi on peräisin Edward Stanleystä, Greyn 14. jaarlista, joka toimi konservatiivipääministeri Robert Peelin II hallituksessa vuoden 1844 loppuun sota- ja siirtomaaministerinä. Vuonna 2012 Port Stanleyssä asui 2 121 asukasta, eli suurin osa Falklandin saarten noin 2 500 asukkaasta.
Englantilaiset asettuivat Port Stanleyn alueelle, koska se on hyvä luonnonsatama. Se tarjosi suojaa valaanpyyntialuksille, ja toisen maailmansodan aikana Britannian laivastolle.
Falklandin sodan aikana vuonna 1982 argentiinalaiset joukot valtasivat Port Stanleyn noin kymmeneksi viikoksi ja nimesivät sen "Puerto Argentino"ksi. Kaupunki kärsi huomattavia vaurioita brittilaivaston tulituksessa, joka myös tappoi kolme siviiliasukasta.
Brittijoukkojen vallattua kaupungin ympäristön sitä miehittäneet argentiinalaisjoukot antautuivat taisteluitta.
Stanleyssä on katedraali ja saaren ainoa sairaala. Kaupungintalolla toimii kirjasto.
Jouko Tyyri
Jouko Juhani Tyyri (vuoteen 1947 Laine; 8. helmikuuta 1929 Helsinki – 9. toukokuuta 2001 Ponferrada, Espanja) oli suomalainen kirjailija, lehtimies ja poliitikko. Hän oli naimisissa ja hänellä on yksi poika ja yksi tytär.
Tyyri pääsi ylioppilaaksi 1949. Hän työskenteli vuodesta 1950 lähtien Savon Sanomissa, Suomen Kuvalehdessä (myös päätoimittajana 1973–1974), Helsingin Sanomissa ja Aamulehdessä kulttuuritoimittajana ja kolumnistina sekä Yhteishyvä-lehden päätoimittajana. Tyyri oli Yleisradion teatteripalvelun päällikkönä 1972–1973.
Tyyri kuului alkuun Urho Kekkosen "hoviin" mutta käänsi 1970-luvulla tälle selkänsä ja katkoi muutenkin siteensä Kekkosen piireihin. Hänestä tuli Kekkosen kriitikko ja siinä asiassa ladunavaaja.
Tyyri toimi 2. opetusministerinä Teuvo Auran virkamieshallituksessa 1971–1972.
Tyyri kuoli sydänkohtaukseen toukokuussa 2001 ollessaan Espanjassa kävelemässä 400 kilometrin pituista Santiago de Compostelaan johtavaa Pyhän Jaakobin pyhiinvaellusreittiä.
Tullus Hostilius
Tullus Hostilius oli kolmas antiikin Rooman myyttisistä kuninkaista ja Hostilius Hostiliuksen pojanpoika.
Tarinan mukaan hän soti albalaisia vastaan, hävitti Alba Longan ja siirsi sen väestön Roomaan. Tullus Hostiliuksen olemassaolosta ei kuitenkaan ole varmaa tietoa. Edes Alba Longan olemassaoloa ei ole voitu varmistaa.
Ancus Marcius
Ancus Marcius oli neljäs antiikin Rooman myyttisistä kuninkaista ja Numa Pompiliuksen tyttärenpoika.
Tarinan mukaan hän piti ensisijaisen tärkeänä, että viralliset kulttimenot toimitettaisiin siten, kuin Numa oli säätänyt. Hän sääti sotaa koskevat menettelytavat ja hänen hallituskaudellaan Rooma laajeni merelle asti. Hänen todellisista toimistaan tai edes hänen olemassaolostaan ei kuitenkaan ole näyttöä.
Lucius Tarquinius Priscus
Lucius Tarquinius Priscus (etruskinkieliseltä nimeltään "Lucumo") oli viides antiikin Rooman myyttisistä kuninkaista, Demaratoksen poika. Hän kerrotaan olleen kotoisin Tarquiniasta.
Lucius Tarquinius Priscus on yksi niistä Rooman kuningasajan hallitsijoista, joista on muistiinmerkintöjä vasta myöhemmiltä ajoilta. Tutkijat ovat pitäneet heitä tämän vuoksi pelkkinä tarukuninkaina. Kun etruskinkielisiä tekstejä on opittu osittain tulkitsemaan, on saatu lisää todisteita Tarquinius-nimisistä Rooman kuninkaista.
Tarina Tarquinius Priscuksesta saattaa kuvata Rooman kaupungin joutumista etruskivallan alle. Roomalaisissa legendoissa ulkomaisen kuninkaan saapuminen esitetään sopuisana tapahtumana. Tämä saattaa olla roomalaisen historiankirjoituksen yritys peittää kaupungin kannalta nöyryyttävä tappio.
Servius Tullius
Servius Tullius oli kuudes antiikin Rooman myyttisistä kuninkaista. Hän kerrotaan nousseen valtaistuimelle sen jälkeen, kun kuningas Ancus Marciuksen pojat olivat murhauttaneet Tarquinius Priscuksen. Tarinan mukaan hän jakoi kansan varallisuusluokkiin, laajensi Roomaa ja ympäröi kaupungin muurilla. Tarina linnoittamisesta saattaa viitata todellisiin linnoitustöihin, joista on arkeologisissa kaivauksissa saatu viitteitä.
Mittalaite
Mittalaite (mittauslaite, mittausväline, mittari) on laite, jolla mittauksen tulokset kiinnostavista suureista saadaan esille. Mittauksessa verrataan fyysisiä arvoja reaalimaailman kohteisiin ja tapahtumiin. Pysyviä vakiokohteita ja tapahtumia käytetään yksikköinä ja mittaustulos annetaan arvona, joka on mitattavan kohteen ja vertailuyksikön suhde.
Yksinkertaisimmillaan mittausväline voi olla vaikka mittanauha. Vertaamalla kappaletta mittanauhan metriin suhteessa oleviin merkkeihin saadaan selville kappaleen pituus. Massan mittaamiseen tarkoitettu mittauslaite taas on vaaka: se ilmoittaa montako kilogrammaa kappale painaa.
Mittaustekniikassa tehdään ero "mittalaitteen" (standardimetrin / -kilogramman / -sekunnin ylläpitämiseen tai tarkistamiseen käytettävän kansainvälisen tai kansallisen mittanormaalin) ja toisaalta kaupalliseen, teolliseen tai tutkimuskäyttöön valmistetun "mittauslaitteen" välillä. Erityisen korkealaatuinen mittauslaite on yleensä tarkistettu mittalaitteen avulla. Mittauslaitteen kalibroinnissa voi olla useita portaita, joita pitkin päästään aina kansainväliseen mittanormaaliin asti. Hyvä esimerkki mittausvälineiden vakauksesta (kalibroinnista) löytyy kaupan litranmitoista ja puntareista, joissa voi olla suuri määrä vakausleimoja tarkistuksen todisteena.
Suomen kansallisten mittanormaalien ylläpitämiseen osallistuu useita virastoja ja yliopistoja. Tärkein niistä on Espoon Otaniemessä oleva Mittatekniikan keskus MIKES. Sen ohella sähköisten ja fysikaalisten standardien ylläpitämisessä kansainvälisesti tunnustetulla tasolla ovat kunnostautuneet TKK:n S-osaston Mittaustekniikan laboratorio ja Tf-osaston Kylmätekniikan laboratorio.
Paise
Paise eli abskessi on märkäpesäke, joka syntyy paikallisen tulehduksen seurauksena. Kudokseen alkaa kertyä verta, bakteereja ja veren valkosoluja sisältävää usein kellertävää ja pahanhajuista eritettä eli märkää. Paineen kasvaessa erite pyrkii poistumaan syntyvän tiehyen eli fistelin kautta. Iholla oleva paise voi syntyä bakteerien tunkeutuessa ihoon karvatupen tai ihovaurion kuten haavan kautta. Paise saattaa kutista ja kirvellä. Hoitamatta paise voi kuolettaa kudosta.
Paiseen hoito vaatii usein sen puhkaisun ja tyhjennyksen esimerkiksi katetrin tai dreenin avulla.
Montmartre
Montmartre, ”marttyyrien vuori” (), on Pariisin pohjoisosassa, XVIII kaupunginosassa sijaitseva kaupungin korkein kukkula. Se on tunnettu historiastaan taiteilijoiden asuinpaikkana.
Montmartre muodosti oman kuntansa vuoteen 1860 saakka, jolloin Pariisi sai nykyiset rajansa. Tuolloin Pariisiin liitettiin muutkin alueet, jotka sijaitsivat rajana siihen saakka olleiden niin sanottujen keskimmäisten bulevardien ja muutamaa kilometriä ulompana, nykyisen Boulevard Périphériquen kohdalle vuonna 1843 rakennetun linnoitusketjun eli Pariisin viimeisimmän kaupunginmuurin välissä.
Kukkulan on arveltu saaneen nimensä siitä, että Pariisin ensimmäinen piispa Pyhä Dionysius () kärsi siellä marttyyrikuoleman noin vuonna 272. Tarinan mukaan piispa kantoi irti hakatun päänsä teloituspaikalta useita kilometrejä pohjoiseen, minne syntyi Saint Denis’n kaupunki. 800-luvulla teloituspaikalle rakennettiin piispan muistoksi luostari, jonka valtasivat benediktiininunnat. Luostari rikastui, sen elämä turmeltui, ja 1400-luvulla sen irstaus ja rappio oli yleisenä pilapuheiden aiheena. Kukkulan alkoivat vallata kabareet, kapakat, ilotalot ja yökerhot, joille annettiin huumorimielessä sellaisia nimiä kuin ”Pyhä Anna” tai ”Lothringenin risti”. Vähitellen rikollisuus kasvoi kukkulalla niin suureksi, ettei siellä enää ollut turvallista käydä, ja rahavirrat Montmartrelle tyrehtyivät.
Pariisin kommuunin aikana keväällä 1871 sadoittain kommunardeja piiloutui kukkulalla sijaitseviin kalkkikaivoksiin ja jäi niihin loukkuun, kun hallituksen joukot räjäyttivät uloskäynnit dynamiitilla. Vallankumouksen jälkeen kukkula palasi köyhään ja uneliaaseen elämään. Muutamia vuosia myöhemmin Montmartren korkeimmalle kohdalle rakennettiin suuri basilika Sacré-Coeur.
Montmartren värikäs historia ja idyllinen ilmapiiri alkoivat kuitenkin viehättää taiteilijoita. Georges Michel oli ensimmäinen tulija, häntä seurasivat muut – 1900-luvun alussa joukossa olivat muun muassa Pierre-Auguste Renoir, Henri Matisse, Pablo Picasso, Vincent van Gogh, Claude Monet, Maurice Utrillo ja Suzanne Valadon. Alueella on asunut myös joukko säveltäjiä, kuten Claude Debussy ja Erik Satie sekä jo aikaisemmin Frédéric Chopin. Kabareet ja kahvilat palasivat yhtä riehakkaina ja eloisina kuin ennenkin. Niistä tunnetuimmat olivat ja ovat yhä Moulin Rouge ja Le Chat Noir. Maailman joka kolkasta kerääntyneet eksentrikot juhlivat niissä yöt läpeensä ja keksivät toinen toistaan erikoisempia tapoja kilpailla yleisestä huomiosta. Montmartresta tuli Pariisin, ellei koko maailman, taiteilijaelämän keskus.
Nykyään kukkula on suosittu turistikohde. Sacré-Coeurin ohella sen nähtävyyksiin kuuluu Moulin de la galette sekä Place du Tertren aukio, jossa paikalliset taiteilijat piirtävät maksua vastaan muotokuvia. Kukkulan jyrkässä rinteessä liikennöi köysirata Funiculaire de Montmartre. Montmartren pohjoisrinteellä on myös ainoa Pariisin rajojen sisäpuolella sijaitseva viinitarha. Kukkulan länsipuolella sijaitsee myös hautausmaa Cimetière de Montmartre.
Suomalaisen viihteen moniosaaja Reino Helismaa teki Montmartren tunnetuksi suomalaisille humoristisessa kuplettikappaleessaan ”Pigalle ja Montmartti”.
Mortal Kombat (elokuva)
Mortal Kombat on samannimiseen peliin pohjautuva toiminta-fantasia-seikkailuelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1995. Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi Paul W. S. Anderson. Vaikka elokuva onnistui suututtamaan pelisarjan fanit, se oli siihen asti julkaistuista videopeleihin pohjautuvista elokuvista kaupallisesti menestynein (aiempina vuosina julkaistut "Super Mario Bros" ja "Street Fighter" eivät olleet menestyneet kaupallisesti). Se tuotti 122 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti.
Myös elokuvan teknopainotteinen ääniraita on saanut paljon ihailijoita. Osa elokuvaan kohdistuneesta kritiikistä pohjautui siihen, että pelien väkivaltaisuutta oli karsittu kovalla kädellä, jotta elokuva sopisi nuoremmallekin yleisölle.
Elokuvalle tehtiin seuraavana vuonna jatko-osa "Mortal Kombat: Annihilation", jossa Anderson ei ollut virallisesti osallisena ja joka oli myös ensimmäisen elokuvan fanien mielestä edeltäjäänsä huonompi. Monet ensimmäisessä elokuvassa mukana olleet näyttelijät kieltäytyivät osallistumasta jatko-osan tekoon (Scorpion-hahmoa esittänyt Chris Casamassa puolestaan toimi "Batman & Robin" -elokuvassa George Clooneyn stunttimiehenä). Vain päätähdet Robin Shou ja Talisa Soto palasivat vanhoihin rooleihinsa. Ensimmäisessä elokuvassa Reptile-hahmoa esittänyt Keith Cooke palasi tässä elokuvassa nuoremman Sub-Zeron roolissa. Myös Mileenaa jatko-osassa esittänyt nainen oli Soton stunttinainen ensimmäisestä elokuvasta.
Warner Bros. suunnitteli toista jatko-osaa nimeltä "Mortal Kombat: Devastation" tehtäväksi vuodeksi 2010, mutta Threshold Entertainmentin haasteet ovat siirtäneet projektin aloittamista.
Edellisen videopelin "Mortal Kombat vs. DC Universen" huonon menestyksen johdosta "Mortal Kombatin" tekijä Midway myytiin Warner Brosille, joka suunnittelee pelisarjan uudelleen aloittamista ja uutta elokuvaa nimeltään "". Elokuvasta vuodettiin internetiin seitsemän minuutin näyte kesäkuussa 2010. Myöhemmin selvisi trailerin pohjustavan huhtikuussa 2011 alkanutta "" -webisodea.
Aiskhines
Aiskhines (, n. 390 Ateena – 315 eaa. Samos) oli ateenalainen valtiomies ja yksi kymmenestä attikalaisista puhujasta, reettorista.
Vastoin Demosthenesta hän pyrki parantamaan suhteita Makedonian valtakunnan kanssa.
Hiekka (täsmennyssivu)
Hiekka voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Jalkaväki
Jalkaväki (jv) on maavoimiin kuuluva aselaji, jonka sotilaat taistelevat yleensä jalkaisin ja käyttävät henkilökohtaista asetta.
Läpi aikojen jalkaväki on ollut armeijoiden keskeisin osa. Muinaisina aikoina merkittävimmät sotilasmuodostelmat olivat esimerkiksi Kreikassa käytetyt falangit ja hienopiirteisemmät roomalaiset legioonat. Näissä yksiköissä saattoi olla useita tuhansia miehiä.
Keskiajalla ratsuväen ajateltiin olevan ylivertainen jalkaväkeen nähden. Kuitenkin, mikäli ratsastavien ritarien rynnäkkö oli huonosti järjestynyt, se päättyi usein tuhoon jalkaväkeä vastaan, ja 1350-luvulta lähtien ritarit itsekin alkoivat jalkautua taisteluun vastakeinona jousimiehiä vastaan, jotka saattoivat ampua heidän ratsunsa. Kurinalaiset jalkaväkimuodostelmat alkoivat hallita taistelukenttää yhdessä ratsuväen kanssa käyttäen heittoaseita, jousia ja erilaisia maastotyyppejä hyväkseen. Tilanne pysyi ennallaan, kunnes tuliaseet ja räjähteet mullistivat sodankäynnin.
Vaikka pitkäjousi olisi ollut huomattavasti tehokkaampi kuin vasta keksitty musketti, sen tuloksellinen käyttö vaati ampujalta elinikäistä harjoittelua. Muskettiarmeijan värvääminen vaati puolestaan rahaa, aseiden tuotantoyksikköjä, ruutia ja suuren määrän sotilaita, mutta sotilaita ei tarvinnut kouluttaa kuin muutamia viikkoja tai kuukausia. Pitkä keihäs, piikki, tuli merkittäväksi lähipuolustusaseeksi hyvin koulutetuille jalkaväkimiehille.
Teollistumisen myötä jalkaväki hallitsi yhä taistelukenttää. Ratsuväki oli kevyempää ja panssaroimatonta.
Myöhemmin teollinen vallankumous mahdollisti suurten suhteellisen kouluttamattomien joukkojen värväämisen. Ennen rautateiden keksimistä 1800-luvulla jalkaväki marssi taistelukentälle kävellen tai toisinaan laivalla. 1890-luvun jälkeen jotkut maat käyttivät polkupyörillä liikkuvaa jalkaväkeä, mutta todellinen vallankumous liikkumisessa tapahtui 1920-luvulla moottoriajoneuvojen myötä kun autoja alettiin käyttää joukkojen siirroissa. Toisen maailmansodan myötä syntyi panssaroitu jalkaväki kun luotiin yksiköitä, joissa miehistö liikkui taistelukentällä panssaroitujen ajoneuvojen suojissa. Samoihin aikoihin nähtiin ensimmäistä kertaa laajassa käytössä lentokoneilla liikkuvaa ja laskuvarjoilla taistelukentälle saapuvaa jalkaväkeä.
Korean sodan aikana Yhdysvaltain armeija käytti ensimmäistä kertaa helikoptereita sekä haavoittuneiden kuljettamiseen että nopeaan joukkojen kuljettamiseen. Tämä johti siihen, että Neuvostoliitto alkoi kehittää omia sotilashelikoptereitaan. Vietnamin sodan aikana helikoptereiden käyttö kasvoi ja sissisodan luonteen vuoksi sillä pystyttiin siirtämään nopeasti riittävän suuria jalkaväkijoukkoja taistelun avainkohtiin. Helikopteri alkoi kehittyä kuljetusvälineestä raskaasti aseistetuksi taistelukopteriksi (gunship).
Nykyaikaista jalkaväkeä tukevat taistelussa panssarivaunut, tykistö ja ilmavoimat. Jalkaväki on kuitenkin se armeijan osa, joka voi vallata maa-alueita ja pitää niitä hallussaan, siksi se on yhä säilynyt oleellisena modernissakin sodankäynnissä.
Fidžin kieli
Fidžin kieli on austronesialainen kieli, jota puhutaan pääasiassa Fidžin saarivaltiossa. Nykyinen yleiskieli perustuu Baun murteeseen . Fidžiä puhui vuonna 1996 äidinkielenään 337 320 ihmistä. Toisena kielenä sitä ilmoitti vuonna 1991 puhuvansa 320 000 fidžiläistä.
Fidžin konsonanteissa on verrattain paljon sellaisia äänteitä, jotka esiintyvät vain tietyissä murteissa (esim. [x] ja [h]) ja lainasanoissa (esim. [p] ja [f]). Tällaiset äänteet on merkitty sulkeisiin. Yhteensä konsonantteja on 16.
Vokaaleja on viisi. Kaikki voivat esiintyä pitkinä ja lyhyinä. Pitkiä vokaaleja ei oppi- ja sanakirjoja lukuun ottamatta ole tapana merkitä.
Fidžin kieli käyttää latinalaista kirjaimistoa. Sen aakkoset ovatHuomioitavaa on siis, että kirjainyhdistelmä /ti/ tuottaa äänteen [tʃ].
Fidžin kielen lauseissa verbi, eli predikaatti tulee ensiksi, sitten tulee objekti ja sitten subjekti.
Fidžin kielessä substantiivien edessä on yleensä liite "a". Samalla liitteellä voidaan tosin kuvata myös imperfektimuotoa.
Fidžillä käydään kiivasta keskustelua valtion virallisista kielistä. Tämän hetkinen perustuslaki tunnustaa virallisiksi kieliksi englannin, fidžin ja fidžinhindin (myös nimellä "hindustani"). Väittely kulminoituu kysymykseen siitä, pitäisikö kaikkien virallisten kielten olla pakollisia oppiaineita koulussa. Myös etnisten fidžiläisten ja intialaista alkuperää olevien Fidžin intialaisten välit ovat pitkään olleet huonot.
Les Six
Les Six eli kuuden ryhmä () oli ranskalaisten uusklassista tyylisuuntaa edustaneiden säveltäjien 1900-luvun alkupuolella muodostama ryhmittymä. Heidän tavoitteenaan oli saksalaisen romantiikan jälkien poistaminen Ranskan musiikista sekä impressionismin sijasta uusien klassististen ihanteiden omaksuminen.
Ryhmään kuuluivat seuraavat säveltäjät:
Sen toiminnassa oli kuitenkin mukana joukko muitakin taiteilijoita, joista huomattavimpia olivat muun muassa Erik Satie ja Jean Cocteau.
Les Six syntyi vuonna 1920 ryhmästä nuoria ranskalaisia säveltäjiä, jotka söivät usein päivällistä yhdessä. Heitä yhdisti enemmänkin ystävyys kuin yksimielisyys tai tyylillinen yhtenäisyys musiikin alalla. Eräänlaisena esikuvana ryhmän jäsenille toimi säveltäjä Erik Satie. Kaikki tunsivat myös kulttuurin monitoimimies Jean Cocteaun, joka julkaisi nuorten säveltäjien töitä ja tarjosi siten vaihtoehdon perinteiselle Schola Cantorumille, Pariisin musisoijien opinahjolle. Satie oli jo aikaisemmin kerännyt nuorista säveltäjistä ympärilleen ryhmän "Les Nouveaux Jeunes", joka oli eräänlainen kuuden ryhmän edeltäjä.
Ryhmä syntyi melkeinpä epähuomiossa, kun musiikkikriitikko Henri Collet otsikoi erään artikkelinsa: "Les Cinq Russes, les Six Français, et Satie" (viisi venäläistä, kuusi ranskalaista ja Satie). Milhaud kirjoitti myöhemmin, että Collet valitsi nuo kuusi nimeä melko sattumanvaraisesti, vastapainoksi venäläisten säveltäjien muodostamalle Viiden ryhmälle (Могучая Кучка).
Kuuden ryhmällä oli paljon yhteisiä hankkeita, jotka kuitenkin usein kariutuivat jäsenten välisiin erimielisyyksiin. Les Sixin yhteistyötä on muun muassa baletti "Les Mariés de la Tour Eiffel" (1921). Ballets Suédois'n johtaja Rolf de Maré oli tilannut Auricilta baletin, ja Auric inspiraation puutteessa pyysi ystäviään apuun. Teos koottiin erilaisista kiireisesti kyhätyistä osista. Poulenc sanoi myöhemmin baletin olevan täyttä roskaa, mutta se näyttää kiinnostavasti ryhmän jäsenten väliset erot.
Kuuden säveltäjän ryhmä hajosi jo vuonna 1921, kun Durey muutti Pariisista. Vähitellen muutkin ryhmän jäsenet erkanivat tyylillisesti toisistaan ja ryhmä hajosi lopullisesti 1930-luvun lopulla. Nykyään sen jäsenistä selvästi tunnetuimmat ovat Poulenc, Milhaud ja Honegger.
Dealey Plaza
Dealey Plaza on puistoaukio Dallasissa Texasin osavaltiossa. Yhdysvaltain 35. presidentti John F. Kennedy salamurhattiin Dealey Plazan alueella 22. marraskuuta 1963, kun häntä kuljettanut autosaattue ajoi aukion halki kulkevalla Elm Streetillä. Vuonna 1993 puisto julistettiin Yhdysvaltain historialliseksi maamerkiksi.
Dealey Plaza sijaitsee Dallasin Downtownin länsiosassa. Se rakennettiin puistoalueeksi vuosina 1934–1940 ja nimettiin "The Dallas Morning Newsin" pitkäaikaisen julkaisijan George Dealeyn (1859–1946) mukaan. Elm Streetin pohjoispuolella on ruohokumpare ("grassy knoll") ja Dallasin kaupungin perustajan John Neely Bryanin (1810–1877) mukaan nimetty betonirakennelma ("Bryan pergola"), jonka kohdalla Abraham Zapruder seisoi kuvatessaan Kennedyä ja tämän autosaattuetta salamurhan tapahtuessa. Samalla puolella katua oli Texasin koulukirjavarasto, jonka kuudennen kerroksen ikkunasta Lee Harvey Oswald ampui Warrenin komission raportin mukaan kolme laukausta noin 5–8 sekunnissa. Nykyään rakennuksessa toimii Dallasin piirikunnan virastoja sekä Kennedyn salamurhan muistoksi perustettu museo.
Dealey Plazan alueella on edelleen käytössä katuvaloja ja liikennemerkkejä, jotka olivat siellä jo 1963. Puiston ympärillä olevia rakennuksia ei ole purettu eikä niiden julkisivuja ole muutettu. Dallasin ydinkeskustan nykyaikaisiin pilvenpiirtäjiin verrattuna alue on omalaatuinen ja poikkeaa muusta kaupunkiympäristöstä huomattavasti.
Aiskhines (sokraatikko)
Aiskhines (, 400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli Sokrateen oppilas ja sokraatikko. Hän oli kotoisin Ateenasta. Sokrateen kuoltua Aiskhines siirtyi Syrakusan tyrannin Dionysios II:n hoviin.
Aiskhines kirjoitti useita dialogeja Sokrateen hengessä: Diogenes Laertioksen mukaan näitä olivat "Miltiades", "Kallias", "Aksiokhos", "Aspasia", "Alkibiades", "Telauges" ja "Rhinon". Niistä on säilynyt vain katkelmia. Aiskhines oli myös taitava puhuja. Hän ihaili sofisti Gorgiasta.
Hendrikje van Andel-Schipper
Hendrikje "Henny" van Andel-Schipper (o.s. Schipper, 29. kesäkuuta 1890 Smilde – 30. elokuuta 2005) oli eläessään Guinnessin ennätyskirjan mukaan maailman vanhin ihminen. Hän oli hollantilainen ja kuoli 115-vuotiaana. Van Andel-Schipper eli vanhempiensa luona 47-vuotiaaksi saakka. Hänen miehensä kuoli jo vuonna 1959.
115-vuotissyntymäpäivillä Andel-Schipperin luona vierailivat Alankomaiden kuningattaren miniä ja lähetystö Ajax Amsterdamista. Andel-Schipper oli Ajax-fani yli 80 vuotta.
Andel-Schipperille tehtiin vuonna 1995 mastektomia rintasyövän johdosta. Hän asui omillaan yli 100-vuotiaaksi ja siirtyi vanhainkotiin vasta 105 vuoden iässä.
Andel-Schipper kertoi pitkän ikänsä salaisuudeksi päivittäisen sillin syömisen ja appelsiinimehun. Hänen kuoltuaan vatsasyöpään maailman vanhimmaksi ihmiseksi tuli amerikkalainen Elizabeth "Lizzie" Bolden (s. 15. elokuuta 1890). Pahanlaatuinen, pienen nyrkin kokoinen kasvain vatsassa paljastui kuolinsyyksi Groningenin yliopistolla tehdyssä ruumiinavauksessa.
Maria Olivia da Silva
Maria Olivia da Silva (28. helmikuuta 1880? – 8. heinäkuuta 2010) oli brasilialainen nainen, jonka väitettiin syntyneen 28. helmikuuta 1880. Näin ollen hän olisi maailman historian vanhin ihminen, 130-vuotias. Hänen ikäänsä ei ole kuitenkaan voitu varmuudella todistaa.
Ohjaaja
Ohjaaja on henkilö, jolla useamman ihmisen tuottamassa taiteellisessa tuotannossa viime kädessä on vastuu ja valta teoksen taiteellisista puolista.
Pääosa ohjaajista työskentelee joko elokuvaohjaajina tai teatteriohjaajina, mutta myös kuunnelmilla, televisio-ohjelmilla jne. on ohjaajansa. Ohjaajan työ on useimmiten urakkaluontoista, sillä on harvinaista, että ohjaaja saa vakituisen kiinnityksen yhteen työpaikkaan.
Televisio- ja radiotoimituksissa ohjaajan tehtävä on johtaa ja koordinoida suoran tai nauhoitettavan ohjelman tekoa, kuten sovittaa yhteen ohjelman eri vaiheet.
Suomessa teatteriohjaajia koulutetaan Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa ja elokuvaohjaajia Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa. Ohjaajien oikeuksia valvoo Teatteri- ja media-alan toimijoiden järjestö TeMe.
Derek Sherinian
Derek George Sherinian (s. 25. elokuuta 1966, Laguna Beach, Kalifornia) on yhdysvaltalainen kosketinsoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten yhtyeistä Alice Cooper, Kiss ja Dream Theater. Hän on sittemmin julkaissut seitsemän sooloalbumia ja perustanut yhtyeen nimeltä Planet X. Hän soittaa nykyisin Sons Of Apollo - yhtyeessä, jossa soittaa mm. Mike Portnoy ja Billy Sheehan.
Derek aloitti pianonsoiton 5-vuotiaana. Ensimmäisenä vuonnaan lukiossa hän sai stipendin Berkleen musiikkiopistoon, jossa lopulta opiskeli kolme vuotta. Siellä hän tapasi muun muassa Will Calhounin (Living Colour) ja Al Pitrellin (Megadeth), joka suositteli häntä Alice Cooperille.
Berkleen jälkeen Derek muutti Hollywoodiin ja työskenteli hajanaisissa työpaikoissa elättääkseen itsensä. Syyskuussa 1987 rumpali Buddy Miles palkkasi hänet soittamaan Band of Gypsysin kiertueella. Läpimurto tapahtui vuonna 1989 Alice Cooperin "Trash"-albumin promootiokiertueella. Vuosien 1988 ja 1989 välisenä aikana Derek soitti 250 konserttia sekä kaksi albumia Cooperin yhtyeessä. Levyn ja toisen kiertueen jälkeen Derek palkattiin soittamaan KISSin kiertueella, johon sisältyi myös livealbumi "Alive III":n äänitys.
Syyskuussa 1994 Derek palkattiin soittamaan Dream Theaterin "Awake"-albumin promootiokiertueelle. Kuuden kuukauden kiertämisen jälkeen häntä pyydettiin liittymään yhtyeeseen vakituisesti. Derekistä tuli Dream Theaterin virallinen jäsen laivamatkalla Ruotsista Suomeen ja tästä syystä hän soitti ensimmäisen keikkansa bändin virallisena jäsenenä Helsingin Tavastia-klubilla. Kolmen albumin ja kahden maailmankiertueen jälkeen Dream Theaterin ja Derekin tiet kuitenkin erosivat tämän jouduttua astumaan syrjään Jordan Rudess:n tieltä. Ironiseksi tilanteen tekee se, että Derekille kerrottiin erottamisesta samana päivänä, kun hän oli nauhoittanut ensimmäiset osansa tulevalle ensimmäiselle soololevylleen. Näillä tapahtumille ei ole mitään yhteyttä vaan kyse oli puhtaasta sattumasta. Derek kertoo tuon päivän lopettaneen ja aloittaneen jotain tärkeää hänen elämässään. 
Ainut asia mikä häntä jäi koko Dream Theater-ajasta harmittamaan on se, että monet fanit syyttivät häntä "Falling Into Infinity"-albumin materiaalista ja kaupallisuudesta. Tosi asiassahan syynä oli levy-yhtiössä vaihtuneet jäsenet, jotka painostivat yhtyettä tekemään "hittejä" eikä yli 10-minuuttisia biisejä, mihin yhtyeen fanit olivat tottuneet.
Nykyään totuus on tiedossa ja vähintään Planet X-julkaisut sekä Derekin soololevyt ovat osoittaneet miehen kyvyt.
Tämän jälkeen Derek julkaisi australialaisen rumpalin Virgil Donatin kanssa tehdyn yhteistyön tuloksena syntyneen ensimmäisen sooloalbuminsa "Planet X". Yhteistyö toimi niin hyvin, että he päättivät perustaa yhtyeen Planet X -konseptin pohjalta. Kolmantena jäsenenä yhtyeeseen liittyi kitaristi Tony MacAlpine.
Derek asuu Hollywoodin kukkuloilla, jossa nauhoittaa ja tuottaa niin omat sooloalbuminsa kuin Planet X:n ja lukuisten aloittelevien yhtyeiden albumit omistamassaan Leopard Room -studiossa.
James Callaghan
Leonard James Callaghan (Baron Callaghan of Cardiff), KG, (27. maaliskuuta 1912 – 26. maaliskuuta 2005) oli Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri 5. huhtikuuta 1976 – 4. toukokuuta 1979. Hän toimi Labour-puolueen puheenjohtajana vuosina 1976–1980.
Callaghan on ainoa Britannian pääministeri, joka on toiminut kaikissa muissakin valtion tärkeimmissä viroissa: valtiovarainministerinä 1964–1967, sisäministerinä 1967–1970 ja ulkoministerinä 1974–1976. Callaghan oli valtiovarainministerinä ("Chancellor of the Exchequer") myrskyisän ajanjakson 1964–1967, jolloin hänen täytyi taistella budjettivajetta ja Englannin puntaa vastaan suunnattuja hyökkäyksiä vastaan. Marraskuussa 1967 hänen täytyi hyväksyä punnan devalvointi. Hän tarjoutui eroamaan, mutta hänet taivuteltiin vaihtamaan salkkua sisäministeri Roy Jenkinsin kanssa 1967. Sisäministerinä Callaghan päätti lähettää brittiarmeijan joukkoja Pohjois-Irlantiin sen hallituksen pyynnöstä.
Callaghan palasi hallitukseen ulkoministeriksi maaliskuussa 1974 ja otti vastuun neuvotteluissa Britannian uusista jäsenehdoista Euroopan talousyhteisössä (EEC). Hän tuki Britannian jäämistä EEC:n jäseneksi vuoden 1975 kansanäänestyksessä.
Kun Harold Wilson erosi pääministerin paikalta 1976, Callaghan valittiin uudeksi Labourin parlamenttiedustajien johtajaksi. Hänen ainoana pääministerikautenaan Labour oli vähemmistönä ylähuoneessa, mikä vaati liittoutumista pienpuolueiden, kuten Ulsterin unionistien kanssa, ja johti myöhemmin Lib-Lab-liittoon.
Pääministerinä Callaghan oli ammattiyhdistysaktiivi ja jatkoi tehtyä yhteiskuntasopimusta vielä vuoden. Hän joutui vakuuttamaan Kansainväliselle valuuttarahastolle, että Iso-Britannia ryhtyy säästötoimiin. Reaalipalkkataso laski 6 prosenttia vuonna 1977. Helpotusta tilanteeseen toivat Pohjanmeren öljynporaukset. Öljytuloilla katettiin kertynyttä maksutaseen alijäämää. Maksutase saatiin positiiviseksi ensimmäisen kerran sitten vuoden 1972.
Teollisuuden työtaistelut ”tyytymättömyyden talvena” 1978–1979 vähensivät hallituksen suosiota, ja häviö kansanäänestyksessä Skotlannin asemasta johti hallituksen kaatumiseen. Seuranneissa vaaleissa Margaret Thatcherin johtama konservatiivipuolue nousi voittajaksi.
Syylä
Syylä on pienehkö hyvänlaatuinen, vaaraton kasvain iholla. Hoitamattomina syylät paranevat parissa vuodessa joka toiselta potilaalta. Syylät saattavat uusiutua. Syylät johtuvat papilloomaviruksesta, jonka tartunta aiheuttaa syylän syntymisen. Syylä saattaa esiintyä lähes missä vain, mutta yleensä niitä esiintyy käsissä ja jaloissa. Syylätartunnan saa jossain vaiheessa noin kymmenesosa lapsista.
Syylän suurin haitta on kosmeettinen, mutta joissain alueilla, esimerkiksi jalkapohjissa, ne voivat aiheuttaa myös kipua. Syylältä ei voi erityisesti suojautua. Kukkakaalimaiset ulkonevat syylät eivät ole erityisen arkoja. "Sisäänpäin" kasvavat laakeat syylät puolestaan aiheuttavat kipua erityisesti jalkapohjassa.
Toisinaan syylä ilmaantuu kasvojen alueelle, jolloin tehokas hoitomuoto on nestetyppijäädytys.
Syyliä on hoidettu vuosisatoja, ja tapoja on ollut kaikenlaisia. Seuraavassa listaus yleisimmistä hoitometodeista.
Aristippos
Aristippos (, n. 435 – 366 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Kyrenestä. Hän oli Sokrateen oppilaana Ateenassa, kunnes muutti Syrakusaan opettamaan filosofiaa tyranni Dionysios II:n hoviin.
Aristippos kirjoitti useita dialogeja sekä muun muassa Libyan historiasta. Hän perusti kyreneläisen koulukunnan, joka opetti hedonismia ja egoismia. Ratkaisu on mielenkiintoinen, sillä Sokrates oli opettanut hyvin toisenlaista filosofiaa.
Aristippoksella oli samanniminen tyttärenpoika, Aristippos Äidinopettama (Mêtrodidaktos), joka jatkoi hänen työtään. Tämä oli saanut nimensä siitä, että Aristippoksen tytär Arete ("Hyve") oli opettanut häntä itse. Näiden kahden Aristippoksen filosofioita on mahdoton erottaa toisistaan, ja he menevät usein sekaisin myöhemmässä historiankirjoituksessa. Kummankaan Aristippoksen kirjoituksia ei ole säilynyt.
Tyttärensä Arêtên lisäksi Aristippoksen oppilaita olivat Aithiops Ptolemaïslainen ja Antipatros Kyreneläinen. Näiden oppilaita olivat puolestaan Theodoros Jumalaton, Epitimides Kyreneläinen, Paraibates, Hegesias Kuolemankannattaja ja Annikeris.
Faidon
Faidon (, 400- ja 300-lukujen vaihde eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Eliistä.
Spartan voitettua Eliksen Faidon joutui vangiksi, ja hänet pakotettiin toimimaan jonkin aikaa orjana ja prostituoituna poikabordellissa Ateenassa. Siellä hänen kauneutensa teki hänet kuuluisaksi. Sokrates löysi hänet ja osti hänet vapaaksi varakkaan ystävän avustuksella. Faidonista tuli Sokrateen oppilas ja läheinen ystävä.
Vaikuttaa siltä, että Faidon oli myös Platonin ja Kebeen läheinen ystävä. Platon omisti hänelle dialoginsa "Faidon". Faidon tunnetaan lähes ainoastaan tästä dialogista.
Pian Sokrateen kuoleman jälkeen Faidon palasi Elikseen ja perusti siellä elisläisen koulukunnan, joka opetti sokraattisesti. Hänen oppilaisiinsa kuuluivat Ankhipylos, Moskhos ja Pleistanos. Koulukunnasta kehittyi myöhemmin eretrialainen koulukunta.
Faidonin filosofiaa ei juurikaan tunneta, eikä se käy ilmi myöskään "Faidonista". Hän kirjoitti joitakin dialogeja, mutta kaikkien aitoudesta ei olla varmoja. Jo Panaitios epäili niiden aitoutta (Diogenes Laertios II.64). Mahdollisesti dialogit "Zopyros" ja "Simon" ovat aitoja. Senecalta on säilynyt yksi katkelma Faidonilta ("Epist". 94. 41). Sen mukaan yksi tapa hyveen hankkimiseen on viettää aikaa hyvien ihmisten seurassa.
Eukleides Megaralainen
Eukleides Megaralainen (, 450–380 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Megarasta.
Eukleides oli Sokrateen oppilas ja tämän lähimpiä ystäviä. Hän oli kiinnostunut erityisesti logiikasta ja etiikasta. Hän perusti megaralaisen koulukunnan, joka harrasti erityisesti logiikkaa. Hänen teoksiaan ei ole säilynyt, mutta viitteitä niiden sisällöstä löytyy muista antiikin teksteistä.
Eira
Eira on pieni kaupunginosa eteläisessä Helsingissä. Sitä rajoittavat Merikatu ja Telakkakatu lännessä, Tehtaankatu pohjoisessa, Laivurinkatu idässä sekä Sirpalesalmi etelässä. 0,19 km² kokoisella alueella on noin 1 000 asukasta. Eiran naapurialueita ovat Ullanlinna, Punavuori ja Hernesaari (Länsisataman osa-alue). Helsingin piirijaossa se lasketaan osaksi "Ullanlinnan peruspiiriä", joka puolestaan kuuluu Eteläiseen suurpiiriin. Eira on tunnettu huvilakaupunginosana.
Muista lähistöllä olevista kaupunginosista, kuten Punavuoresta ja Ullanlinnasta Eira (yhtä alueen luoteiskulmassa sijaitsevaa korttelia lukuun ottamatta) eroaa selvästi siinä, että siellä kadut ovat kapeita ja yleensä kaartuvia, eivätkä rakennukset yleensä ole kadun varressa vaan keskellä tonttia.
1800-luvun lopulla Eira oli vielä rakentamatonta aluetta. Sitä pidettiin liian syrjäisenä kaupunkiasutukseen, minkä vuoksi sinne suunniteltiin teollisuusaluetta. Tästä suunnitelmasta on muistona Tehtaankadun nimi. Suunnitelma kuitenkin hylättiin, ja vuonna 1908 Eiralle vahvistettiin asemakaava, jonka mukaan se rakennettiin asuntoalueeksi. Suurin osa Eiran rakennuksista on jugendtyylisiä, enimmäkseen kolmikerroksisia kerrostaloja, jotka rakennettiin muutaman vuoden kuluessa asemakaavan vahvistamisen jälkeen.
Eira sai nimensä viereiseen Ullanlinnan kaupunginosaan vuonna 1897 rakennetun Eiran sairaalan innoittamana. Kaupunginosassa on lukuisia suurlähetystöjä.
Eiran ohi kulkevat raitiolinjat 1 ja 3 sekä bussilinjat 14, 17 ja 18.
Pokaakku
Pokaakku ("Bokak", "Bokaak", "Pokak", "Taongi") on atolli Tyynellä valtamerellä. Se kuuluu Marshallinsaarille.
Pokaakkuun kuuluu 11 saarta. Niistä suurimmat ovat nimiltään Sibylla ja Kamome.
Pokaakkun sijainti on melko syrjäinen eikä siellä ole ihmisasutusta. Pokaakkun pinta-ala on ainoastaan 3,2 neliökilometriä.
Espanjalainen Alonso de Salazar löysi atollin vuonna 1526.
Laskuvarjojääkäri
Laskuvarjojääkärit ovat maavoimien sotilaita, jotka siirtyvät kohteeseensa hyppäämällä lentokoneesta laskuvarjon varassa. Laskuvarjojääkäreitä käytettiin ensimmäistä kertaa toisessa maailmansodassa.
Laskuvarjojoukkojen käyttöönotto tapahtui ensimmäisenä 1930-luvun Neuvostoliitossa, jossa saksalaisia sotilaita koulutettiin erityisesti lentäjiksi kiertäen Weimarin tasavallalle asetettuja rauhansopimuksen kieltoja. Tätä kautta oppi tuli Saksan armeijalle, joka käytti sitä salamasotansa ilma-maa-sotaopin osana.
Laskuvarjojääkärit ovat osa maahanlaskujoukkoja (). Historian aikana maahanlaskujoukot ovat käyttäneet myös liitokoneita, mutta Korean sodasta alkaen kuljetusväline on ollut yhä useammin helikopteri. Muun muassa Suomen tulevat valmiusprikaatit ovat osittain ilmakuljetteisia.
Suomen Puolustusvoimissa laskuvarjojääkärikoulutusta antavat Utin jääkärirykmentin Erikoisjääkäripataljoonaan kuuluvat Laskuvarjojääkärikomppania ja Erikoisjääkärikomppania. Suomessa laskuvarjojääkäreitä ei ole tarkoitus pudottaa suurena joukkona etulinjaan muun muassa Normandian maihinnousun tapaan, vaan pienissä ryhmissä vihollisen selustaan tiedustelu- ja sissitehtäviin.
Kuuluisa laskuvarjoyksikkö ja samalla erikoisjoukko on brittiläinen Special Air Service (SAS). Muita kuuluisia laskuvarjoyksiköitä ovat muun muassa Yhdysvaltain maavoimien 82. maahanlaskudivisioona (All-American), Venäjän 106. kaartin maahanlaskudivisioona ja 101. laskuvarjodivisioona (”Screaming Eagles”).
Laskuvarjojääkäreitä kutsutaan toisinaan lempinimellä ”punaiset paholaiset”, koska useissa maissa heidän tunnuksenaan on punainen baretti. Suomessa sen käyttöoikeuden saa ensimmäisen laskuvarjohypyn jälkeen ja on palveluksen suorittaneille suuri ylpeyden aihe. Baretin väri kuitenkin vaihtelee eri maissa. Esimerkiksi Ranskan muukalaislegioonassa laskuvarjojääkärit käyttävät vihreää barettia, brittiläisten erikoisjoukkoyksikkö SAS vaalean kellanruskeaa, venäläinen VDV vaaleansinistä barettia ja joissain maissa taas punainen baretti on sotilaspoliisien päähine.
Willy Messerschmitt
Wilhelm Emil ”Willy” Messerschmitt (26. kesäkuuta 1898 – 15. syyskuuta 1978) oli saksalainen lentokonesuunnittelija. Messerschmittin suunnittelemat koneet muodostivat tärkeän osan Saksan ilmavoimien kalustosta toisen maailmansodan aikana. Messerschmitt Bf 109 on yhä ilmailuhistorian eniten valmistettu hävittäjälentokone: mallia rakennettiin 35 000 kappaletta.
Messerschmitt syntyi Frankfurt am Mainissa. Hän tutustui nuorena Friedrich Harthiin, joka suunnitteli ja rakensi purjelentokoneita. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Harthin ollessa rintamalla Messerschmitt jatkoi hänen työtään S5-purjekoneen parissa, kunnes astui itse asepalvelukseen 1917. Sodan jälkeen he jatkoivat työtä yhdessä. Messerschmitt aloitti opinnot koneinsinööriksi Münchenin teknillisessä korkeakoulussa, ja Harth työskenteli BFW Bayerische Flugzeugwerke -lentokonetehtaassa. Vuonna 1921 lensi ensilentonsa ensimmäinen kokonaan Messerschmittin suunnittelema lentokone, purjekone S9.
Yhteistyö jatkui vuoteen 1923, jolloin Messerschmitt perusti Bambergiin lentokoneenrakennusyhtiön nimeltään "Flugzeugbau Messerschmitt GmbH". Messerschmitt suunnitteli aluksi puurakenteisia purjelentokoneita. Ensimmäinen moottorikone oli puurakenteinen kaksipaikkainen Messerschmitt M 17. Vuonna 1925 tehdas sai ensimmäisen huomattavamman tilauksen: nelipaikkaisen kokometallisen syöttöliikennekoneen suunnittelun ja rakentamisen. Koneen ensilento oli jo seuraavana vuonna. Vuonna 1927 Willy Messerschmitt siirtyi BFW:n pääsuunnittelijaksi.
Saksan varustautuminen laajensi tuotantoa 1930-luvulla nopeasti. Vuonna 1936 Messerschmitt voitti Bf 109 -suunnitelmalla Saksan ilmailuministeriön "Reichsluftfahrtministeriumin" kilpailun yksimoottorisen hävittäjäkoneen sopimuksesta. Vuonna 1938 BFW:stä muodostettiin Messerschmitt AG, ja Willy Messerschmitt nimitettiin hallituksen puheenjohtajaksi ja toimitusjohtajaksi. Vuonna 1944 Messerschmittin yhtiössä toimi 45 000 työntekijää.
Sodan jälkeen Willy Messerschmitt tuomittiin vankilaan orjatyövoiman käytöstä Messerschmitt AG:n tehtailla sodan aikana. Kahden vuoden vankila-ajan jälkeen hän palasi yhtiön johtoon. Saksalta oli lentokoneteollisuus kielletty vuoteen 1955, jonka vuoksi tuotanto oli muutettava muuhun käyttöön. Messerschmitt AG valmisti muun muassa ompelukoneita, elementtitaloja ja pieniä katettuja moottoripyöriä.
Lentokonesuunnittelua Messerschmitt jatkoi 1952–1953 Espanjassa hallituksen Hispano Aviación -lentokonetehtaalle, suunnitellen Hispano HA200 -suihkukoneen. Lentokoneiden valmistuskiellon poistuttua Messerschmitt AG aloitti Fiat G.91 -koneiden lisenssivalmistuksen Saksan ilmavoimille. Myöhemmin aloitettiin myös Lockheed F-104 Starfighter -hävittäjien tuotanto.
Useiden yritysliittymien kautta syntyi EWR Entwicklungsring Süd -yhtymän yhdessä Ludwig Bölkowin ja Ernst Heinkelin kanssa, ja myöhemmin MBB Messerschmitt-Bölkow-Blohm, nykyisin osa EADS-konsernia. Willy Messerschmitt toimi yhtiön johdossa vuoteen 1970. Hän kuoli Münchenissä 15. syyskuuta 1978.