Sapfo
Sapfo (, aiolialaisella murteella ) (s. 630–612 eaa., k. n. 570 eaa.) oli antiikin kreikkalainen runoilija Lesboksen saarelta, joka oli hänen aikanaan kulttuurinen keskus. Sapfo on antiikin tunnetuin naisrunoilija. Osa hänen rakkausrunoistaan oli omistettu naisille.
Tiedot Sapfon elämästä ovat vähäisiä. Hän syntyi Lesboksella joko Eresoksessa tai Mytilenessä. Joidenkin antiikin tekstien ja niiden tulkintojen mukaan Sapfo oli naimisissa kauppiaan kanssa ja hänellä oli tytär nimeltä Kleis, mutta tiedot eivät ole varmoja. Sapfo toimi mahdollisesti opettajattarena. Sapfon runouden hahmojen on tulkittu olleen hänen oppilaitaan, mutta Sapfon teksteistä ei löydy viittauksia tyttöjen oppilaitokseen.
Sapfo oli lyyrinen runoilija ja kirjoitti monodista lyriikkaa. Hän kehitteli oman erikoisen mittansa, sapfisen mitan, joka perustui hänen mukaansa nimettyyn sapphicus-säkeeseen ja jossa säkeet muodostivat niin kutsutun Sapfon säkeistön. Sapfoa pidetään esteettisenä vaikuttajana, joka sai runouden muuttamaan suuntaa aikaisemmista jumalteemoista kohti yksityisen ihmisen kokemuksia. Platon arvosti hänen runouttaan siinä määrin, että kutsui häntä kymmenenneksi muusaksi. Hellenistisenä aikana Sapfo luettiin yhdeksi yhdeksästä lyyrisestä runoilijasta.
Sapfo kirjoitti pääasiassa rakkausrunoja, joista on säilynyt lähinnä vain katkelmia. Yksi kokonainen runo, "Hymni Afroditelle" on ainoa täysin säilynyt teos. Useat rakkausrunoista on omistettu naisille, mikä on luonut Sapfolle maineen lesbona. Kantasana ”lesbolaisuus” on peräisin Lesboksen saaresta, jossa hän asui. Sapfon nimi on myös lesboa paljon harvinaisemman sanan ”sapfinen” juuri.
Myöhäisessä antiikissa ja keskiajalla Sapfo oli runouttaan kuuluisampi itsemurhasta, jonka hän legendan mukaan olisi tehnyt. Sapfo oli rakastunut miespuoliseen merimieheen Faoniin ja heittäytyi tämän vastakaikua saamattoman rakkautensa takia kalliolta mereen Lefkaksen eteläkärjessä. Legendalla ei kuitenkaan ole pohjaa kreikkalaisessa historiassa ja yleensä uskotaankin, että tarina oli kristillisen kirkon keksimä ja että sen tarkoitus oli huomion keskittäminen pois hänen kirjoituksistaan. (Legendan tekee epäuskottavaksi myös se, että rakastetun nimi tarinassa on tarkalleen Kerkylas Androslainen, kirjaimellisesti "Penis Miehen kaupungista").
Tarina Sapfosta on innoittanut monia kirjailijoita vuosisatojen varrella, esimerkiksi Alfred Tennyson, Charles Baudelaire, Virginia Woolf, Marguerite Yourcenar, Ezra Pound ja Lawrence Durrell.
Pentti Saarikoski julkaisi esikoisrunokokoelmassaan vuonna 1958 kahdeksantoista Sapfon runokatkelman suomennokset. Saarikoski julkaisi Sapfon kaikki katkelmat vuonna 1969 kokoelmana "Iltatähti, häälaulu". Saarikoski ei noudattanut antiikin runomittojen säejakoa vaan asemoi tekstin nykyaikaisen runon tapaan. Teosta on sanottu antiikin kirjallisuuden ehkä kauneimmaksi suomennokseksi.
Myös Aapo Junkala suomensi Sapfon runot vuonna 1966. Sari Kivistön ja H. K. Riikosen mukaan Junkola tavoitti Sapfon tyylin, mutta toisinaan suomennos jättää liiankin eleettömän vaikutelman.
Kolmen vuosisadan ajan Sapfon kuoltua kreikkalaiset uuden komedian kirjailijat pitivät parodioissaan Sapfoa seksuaalisesti holtittomana, ja kuvasivat tämän lesboksi. Tämän mielikuvan vuoksi paavi Pyhä Gregorius VII poltatti hänen teoksiaan vuonna 1073. Nykyaikana Sapfosta on muodostunut eräänlainen lesboikoni.
Sapfolla on ollut vaikutus roomalaisten Horatiuksen ja Catulluksen runouteen.