hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Herbert Marcuse
Herbert Marcuse (19. heinäkuuta 1898 Berliini – 29. heinäkuuta 1979 Starnberg) oli saksalais-amerikkalainen sosiologi ja filosofi, joka tunnetaan erityisesti työstä Frankfurtin koulukunnan ja kriittisen teorian piirissä.
Marcuse opiskeli germanistiikkaa ja kirjallisuushistoriaa pääaineinaan, filosofiaa ja kansantaloustiedettä sivuaineinaan, aluksi kaksi vuotta Berliinissä, sitten kaksi vuotta Freiburg im Breisgaussa. Hän väitteli kirjallisuuden alalta tohtoriksi 1922.
1928 hänestä tuli Martin Heideggerin assistentti. Vuonna 1932 Marcuse siirtyi Frankfurt am Mainin Yhteiskuntatutkimuksen instituuttiin ("Institut für Sozialforschung"). Tuolloin hän tutustuu ensi kertaa Karl Marxin "taloudellis-filosofiseen käsikirjoitukseen". Marxin nuoruudentuotanto teki suuren vaikutuksen Marcusen ajatteluun. Vuonna 1932 Marcuse arvostelikin jo artikkelissaan kapitalismia ihmisolennon lopullisena kriisinä. Kapitalististen olosuhteiden vallitessa ihmisen olemus ja olemassaolo (eksistenssi) eroavat toisistaan, ihminen vieraantuu eikä voi kehittyä vapaasti.
Vuonna 1933 Marcuse siirtyi Sveitsiin ennen lopullista muuttamistaan Yhdysvaltoihin seuraavana vuonna. Yhdysvalloissa Marcuse toimi eri yliopistoissa, muun muassa San Diegossa Kaliforniassa. Samana vuonna 1965 hän otti myös vastaan ylimääräisen professuurin Berliinin Freie Universität -yliopistossa.
Marcusen pääteokset ilmestyivät hänen Yhdysvalloissa viettämänään aikana. Teoksessaan "Eros and Civilization" (1955) hän pyrki yhdistämään Karl Marxin ja Sigmund Freudin ajattelun. Marcusen "Yksiulotteinen ihminen" puolestaan sai kaikupohjaa 1960-luvun lopun opiskelijaliikkeestä. Marcuse puhui usein opiskelijoiden mielenosoituksissa ja siten häntä – vastoin omaa näkemystään – alettiin pitää "uusvasemmiston isänä". Marcusen tärkeimpiä oppilaita on Jürgen Habermas.
Historioitsija Harold Marcuse on Herbert Marcusen pojanpoika.
Ukonkivi (esine)
Ukonkivi on vepsäläisten pyhä esine, pyöreä ja sileä kivi, jonka uskotaan suojelevan kotia ukkoselta ja muultakin pahalta. Ukonkivi on sijoitettu huoneen pyhänurkkaan. Suomessa ukonkiveä vastaa lähinnä ukonvaaja.
Kälviän kirkko
Kälviän kirkko on vuonna 1905 rakennettu kirkko Kälviällä (nykyään osa Kokkolaa), Keski-Pohjanmaalla. Samalla paikalla on sijainnut kaksi aiempaa kirkkoa. Nykyisen kirkon on suunnitellut rakennusmestari (myöhemmin arkkitehti) Odert W. Renell. Kirkkoon piirsi alun perin piirustukset professori Lars Sonck, jonka suunnitelmia ei kuitenkaan paikkakunnalla hyväksytty. Monen vaiheen jälkeen suunnittelijaksi valittiin Renell. Kirkko on perinteinen ristikirkko ja arkkitehtuuriltaan myöhäistä uusgotiikkaa.
Kirkkopihalla on myös vuonna 1804 rakennettu tapuli, jonka on rakentanut Heikki Kuorikoski ja suunnitellut Jacob Rijf. Tapulin ovien oikealla puolella seisoo suntio Erkki Lassilan vuonna 1820 veistämä vaivaisukko. Vaivaisukon raha-aukon alla on kehotus: ”Joka köyhää armahtaa, se lainaa Herralle”.
Odert W. Renell
Odert Wilhelm Renell (vuodesta 1906 lähtien Vilho Tapio, ) oli suomalainen rakennusmestari. Hänen isänsä oli valtion ensimmäisen luokan rakennusmestari ja maanmittari Karl Henrik Renell. Odert Renell suomalaisti nimensä vuonna 1906.
Renell opiskeli Helsingissä teollisuuskoulussa vuosina 1896–1898 ja 1900. Tunnetuin Renellin suunnittelema rakennus on Kälviän kirkko, joka valmistui 1905. Lehtiartikkelin mukaan kirkon rakentamiseksi oli saatu ehdotukset kolmelta rakennusmestarilta: Renelliltä, Kurikalta ja Jäväjältä. Renellin suunnitelma valittiin uuden kirkon rakentamisen pohjaksi. Siihen tehtiin kuitenkin muutoksia Kurikan ja Jäväjän suunnitelmaehdotuksista, joten kirkkoa voidaan pitää kolmen rakennusmestarin yhteissuunnitelmana. Kirkko on muun muassa korkeampi kuin mitä Renell oli alun perin ajatellut.
Renell kävi useaan otteeseen Yhdysvalloissa. Ensimmäinen oleskelu oli noin vuoden mittainen, hän lähti matkaan heti Kälviän kirkon valmistumisen jälkeen. Matkan jälkeen Vilho Tapio suunnitteli ja rakennutti itselleen ja perheelleen kodin Kälviälle. Tapio asui huomattavan osan työurastaan Yhdysvalloissa ja palasi viimeiseltä Amerikanmatkaltaan vain kuukausia ennen kuolemaansa vuonna 1951. Yhdysvalloissa Vilho Tapio suunnitteli sekä yksityistaloja että julkisia rakennuksia, Suomessa pääasiassa asuintaloja.
Kirkon suunnittelusta on kirjattu kirkonkokouksen pöytäkirjaan seuraavaa:
Kansainvälinen lentoasema
Kansainvälinen lentoasema on lentoasema, jolta tapahtuu valtioiden välisiä, rajan ylittäviä lentoja. Kotimaan liikenteestä poiketen kansainvälisillä lentoasemilla tapahtuu myös tullitarkastuksia, passintarkastusta ja muuta rajavalvontaa. Jotta lentoasema saa kansainvälisen statuksen, sen on täytettävä määräykset muun muassa kiitoteiden pituudesta ja lennonjohdosta sekä oltava Tullin hyväksymä yleinen liikennepaikka ja Rajavartiolaitoksen hyväksymä virallinen rajanylityspaikka. Kansainväliset lentoasemat muodostavat maailmanlaajuisen verkoston ja niiden yhteydessä on yleensä kattava syöttö- ja kotimaanliikenteen palvelu.
Suomessa kansainvälisiä lentoasemia ovat muun muassa Helsinki-Vantaan, Tampere-Pirkkalan, Turun, Oulun ja Rovaniemen lentoasemat.
Mangoneli
Mangoneli oli keskiaikainen piirityskoneena käytetty katapultti, jolla ampumalla pyrittiin murtamaan linnan muuri. Mangoneli ei ollut kovin tarkka, mutta ammuksen kantomatka oli jopa 400 metriä, mikä oli merkittävästi pidempi kuin hieman tuliaseita aikaisemmin kehitetyllä trebuchetilla. Mangonelin ammuksen lentorata oli matalampi kuin trebuchetilla.
Mangonelia voidaan kuvailla keskiajan heittokoneena.
Mangonelit sinkosivat raskaita ammuksia varren päässä sijaitsevassa kupissa. Ammukset saattoivat olla kiviä tai palavaa nestettä sisältäviä säiliöitä. Epätavallisempia ammuksia olivat mädäntyneet eläimen tai ihmisen raadot, joita käytettiin laskemaan puolustajan taistelutahtoa ja levittämään sairauksia. Tämä taktiikka saattoi olla kohtalokasta muutenkin huonosta huollosta ja hygieniasta kärsiville piiritetyille.
Pienemmässä mittakaavassa mangoneleita on ehkä käytetty vihollisia vastaan taistelukentälläkin, kuten Aleksanteri Suuri käytti katapultteja.
Kömpelyydestään huolimatta mangoneli oli keskiajalla tärkein piirityksessä käytettävä katapultti.
Daniel Gildenlöw
Daniel Gildenlöw (s. 5. kesäkuuta 1973) on ruotsalainen kitaristi, laulaja, sanoittaja ja säveltäjä. Hän on viisihenkisen Pain of Salvation -yhtyeen keulahahmo.
Gildenlöw alkoi pyöriä progepiireissä jo 11 vuoden iässä ja keräsi kokoon "Reality"-nimisen yhtyeen, joka soitti satunnaisia cover-kappaleita muun muassa yhdysvaltalaiselta KISS:ltä. Vuonna 1991 Gildenlöw vaihtoi yhtyeen nimeksi Pain of Salvation. Yhtye on julkaissut kahdeksan studioalbumia ja yhden DVD:n. Lisäksi Gildenlöw on vieraillut muidenkin yhtyeiden äänitteillä ja keikkaillut mm. The Flower Kings ja Transatlantic -yhtyeiden kanssa.
Daniel Gildenlöw on ollut myös mukana Hammer of the Gods -tribuuttibändissä, joka soitti Led Zeppelin -covereita. Bändissä vaikutti mm. Mike Portnoy Dream Theaterista. Kokoonpano julkaisi yhden albumin ja DVD:n.
Gildenlöw on käyttänyt muun muassa Parker Fly Classic, Ibanez Jem 777, Fernandes JPG 855 ja Fender Stratocaster -kitaroita. Nykyisin hänellä on sopimus Mayones-kitaravalmistajan kanssa.
Kakkonen (jalkapallo)
Kakkonen (ruots. "Tvåan") on miesten jalkapallon kolmanneksi korkein sarjataso Suomessa. Se on samalla matalin Suomen Palloliiton järjestämä sarja. Sitä alemmat sarjat ovat Palloliiton piirien järjestämiä. Sarja tunnettiin ennen nimellä II divisioona, mutta kaudeksi 1994 se muuttui Kakkoseksi. Kakkosen maaliennätys on 40 maalia, minkä saavutti kaudella 2014 Atlantiksen Sakari Tukiainen.
Ennen 1970-lukua Suomen jalkapallon kolmanneksi korkein sarjataso oli nimeltään Maakuntasarja.
Vuosina 1970–1972 nimitystä II divisioona käytettiin toiseksi korkeimmasta sarjatasosta eli entisestä Suomensarjasta, jota pelattiin useammassa alueellisessa lohkossa. Kolmanneksi korkein sarjataso II divisioonasta tuli vuonna 1973, kun Palloliitto uusi sarjajärjestelmäänsä. SM-sarjan ja II divisioonan väliin perustettiin maanlaajuinen I divisioona (nykyinen Ykkönen), johon pääsivät kaudella 1972 SM-sarjasta pudonneet joukkueet sekä II divisioonan lohkojen sijoille 2–4 sijoittuneet. II divisioonan lohkovoittajat nousivat suoraan SM-sarjaan.
Vuonna 1974 II divisioonassa tehtiin suomalaista jalkapallohistoriaa, kun sarja-avaus TP-47:n ja Sportin välillä pelattiin Ruotsin Haaparannalla.
Vuonna 1994 II divisioonan nimi vaihtui Kakkoseksi.
Kaudella 2018 Kakkosessa pelaa 36 joukkuetta jaettuna kolmeen 12 joukkueen lohkoon.
1970–1972 II divisioona, 2. korkein sarjataso
1973–1993 II divisioona, 3. korkein sarjataso
1994 alkaen Kakkonen, 3. korkein sarjataso
Ekenäs IF
Ekenäs Idrottsförening (Ekenäs IF, EIF) on tammisaarelainen urheilun yleisseura. Seuran lajivalikoimaan kuuluvat jalkapallo, käsipallo ja frisbeegolf. EIF:n yleisurheilujaosto perusti Karis IK:n kanssa uuden IF Raseborg -nimisen seuran, jonka alaisuuteen seuran yleisurheilutoiminta on siirtynyt. EIF on perustettu vuonna 1905, ja se on Länsi-Uudenmaan vanhimpia urheiluseuroja.
EIF pelasi ensimmäiset jalkapallo-ottelunsa 1907, yhteensä neljästä ottelusta kaksi pelattiin Tammisaaressa ja kaksi Helsingissä (jolloin vastustajat olivat Unitas ja HJK). 1907 EIF liittyi SPL:oon. Jalkapallojaosto seuraan perustettiin 6. tammikuuta 1908. Sarjajalkapalloilussa EIF oli mukana alusta alkaen, 1930 se pelasi B-sarjassa ja 1933 EIF käväisi A-sarjassa yhden kauden ajan. 1970-luvun sarjauudistuksen jälkeen EIF on pelannut enimmäkseen Kakkosessa, viimeksi kausilla 2012–2014. Kaudeksi 2015 EIF nousi jalkapallon Ykköseen Jari Rantasen valmentamana.
Seuran kakkosjoukkue pelasi kauden 2018 Suomen Palloliiton Uudenmaan piirin kolmannen divisioonan lohkossa 1.
Käsipallon miesten edustusjoukkue pelasi SM-sarjassa kaudella 2005–2006.
FC Espoo
FC Espoo on edustusjalkapalloiluun keskittynyt espoolainen urheiluseura, jonka kasvattajaseuroina toimivat Leppävaaran Pallo, Kauklahden Pyrintö, Pohjois-Espoon Ponsi ja FC Kasiysi. Seura perustettiin vuonna 1989. FC Espoon seurayhteisössä pelaa yhteensä yli 3 200 juniori- ja aikuispelaajaa. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Kakkosessa ja vastaavasti naisten edustusjoukkue Naisten Kakkosessa. Näiden lisäksi seuralla on reservijoukkue Kolmosessa sekä joukkueet A-, B-, C- ja D-pojissa sekä B- ja C- ja D-tytöissä.
FC Espoon miehet ja naiset nousivat Ykköseen kauden 2009 päätteeksi. Miesten joukkue on pelannut Ykkösessä vuosina 2010–2011 ja Kakkosessa 1993, 2002–2009, 2012, 2014 ja 2016–. Kauden 2018 FC Espoo pelasti Suomen Palloliiton Uudenmaan piirin kolmannen divisioona lohkossa.
Edustusjoukkueet pelaavat kotiottelunsa Leppävaaran stadionilla (2 800 katettua istumapaikkaa). Seura edusti Suomea UEFA Regions' Cupissa kaudella 2008–2009.
Kirkkojärvi
Kirkkojärvi () on pääosin 1980-luvulla rakennettu kerrostaloalue Espoon keskuksen lähituntumassa rajoittuen etelässä rantarataan, lännessä virastokeskukseen ja idässä laajenevaan Tuomarilan alueeseen. Alueen pohjoispuolella on keväisin voimakkaasti tulviva jäänne koko alueen aikanaan peittäneestä Kirkkojärvestä, josta asuinalue on saanut nimensäkin. Järvi kuivattiin 1950-luvulla Turunväylän rakennustöiden yhteydessä.
Kirkkojärven ja Turunväylän väliselle alueelle on suunniteltu isoa puistoaluetta.
Kirkkojärvellä on kolme päiväkotia. Kaivomestarin kiinteistössä toimivat Kuninkaantien lukio ja Keski-Espoon uimahalli. Kirkkojärven liiketalossa toimii muun muassa kaksi ravintolaa ja autokoulu.
Alakouluna toiminut Kirkkojärven koulu valmistui vuonna 1983 ja purettiin kesällä 2007. Tontille rakennettiin uusi ja aiempaa isompi koulu 1.–9. luokkalaisille. Uusi koulu valmistui kesällä 2010.
Keski-Espoon urheilukeskus on alueen itälaidalla, jossa on nurmikenttä, tekonurmikenttä ja hiekkakenttä. Urheilukeskuksen välittömässä läheisyydessä on myös rullalautailualue.
Ukonputket
Ukonputket ("Heracleum") on sarjakukkaiskasvien ("Apiaceae") heimoon kuuluva kasvisuku. Ukonputket ovat suurikasvuisia, kaksi- tai monivuotisia kasveja. Niiden varsi on pysty, jäykkäkarvainen tai kalju, joskus punaläikkäinen. Lehdet ovat kolmiomaiset, muutamaan kertaan parilehdykkäiset. Kukinnot ovat sarjoja ja kukat valkoiset tai vihreänkeltaiset.
Lajeja on ainakin 60, joista tunnetuimpia Suomessa ovat vierasperäiset kaukasianjättiputki ("Heracleum mantegazzianum") ja persianjättiputki ("Heracleum persicum"). Muita ukonputkien sukuun kuuluvia kasveja Suomessa ovat etelänukonputki ("Heracleum sphondylium") ja idänukonputki ("Heracleum sibiricum" tai "Heracleum sphondylium" subsp. "sibiricum"). Lähialueilla, Venäjän Karjalassa, leviää armenianjättiputki ("Heracleum sosnowskyi"), joka on tuotu sinne alkujaan rehukasviksi. Ukonputkilajien tunnistaminen onnistuu vasta, kun kasvit ovat muutaman vuoden ikäisiä.
Kaukasianjättiputki ja persianjättiputki on tuotu Suomeen alun perin koristekasveiksi. Näitä kahta on erittäin vaikea erottaa toisistaan, ja niitä kutsutaan usein yhteisnimellä jättiputki. Nämä jättiputket ovat uhka luonnonvaraiselle kasvistolle, sillä ne leviävät erittäin nopeasti muodostaen helposti isoja kasvustoja. Yksi kasvi voi tuottaa jopa 100 000 siementä.
Junakohtaus
Junakohtaus on rautatieliikenteessä määritelmä, jolla tarkoitetaan tilannetta, jossa yksiraiteisella radalla kaksi (tai useampia) vastakkaisiin suuntiin kulkevaa junaa kohtaa toisensa jollakin rautatien liikennepaikalla. Tällöin toinen (tai jotkin) junista ohjataan sivuraiteille odottamaan, kunnes pääraidetta käyttävä juna on saapunut asemalle tai sivuuttanut sen. Tämän jälkeen sivuraiteilla odottava juna voi jatkaa matkaansa sitä raidetta pitkin, jolta kohdattava juna on saapunut.
Junien kohtaamisia kaksi- tai useampiraiteisella radalla ei pidetä junakohtauksina, koska junat käyttävät eri raidetta.
Yleisesti Euroopassa käytössä olevien säännösten mukaan kohtaavat junat eivät saa saapua liikennepaikalle samanaikaisesti. Tällä saadaan riittävä turvamarginaali, mikäli jarrutus syystä tai toisesta menee pitkäksi. Oheisista kaavioista opastimet on selkeyden vuoksi poistettu. Vihreä nuoli kuvaa junalle asetettua kulkutietä, jolle opastimet näyttävät ajon sallivaa opastetta.
Musicalisches Opfer
Musicalisches Opfer (, BWV 1079), alkuperäiseltä nimeltään "Regis Iussu Cantio Et Reliqua Canonica Arte Resoluta", on Johann Sebastian Bachin säveltämä kokoelma, joka sisältää kaanoneita, fuugia ja yhden triosonaatin. Ne pohjautuvat Preussin kuninkaan Fredrik II Suuren säveltämään teemaan.
Musicalisches Opfer sai alkunsa 7. toukokuuta 1747, kun Johann Sebastian Bach matkusti Fredrik II Suuren hoviin Potsdamiin tapaamaan poikaansa Carl Philipp Emanuelia, joka oli siellä töissä hovimuusikkona. Johann Sebastian Bach oli tunnettu taitavana kosketinsoittajana ja improvisoijana, joten Fredrik II pyysi häntä improvisoimaan fuugan antamansa melodian pohjalta.
Aikalaiskertomuksen mukaan Bach onnistui improvisoimaan samalta istumalta kaksi fuugaa, yhden kolme- ja toisen kuusiäänisen ja palattuaan Leipzigiin hän liitti näihin joukon kaanoneita ja triosonaatin, jossa oli huiluosa, koska Fredrik II soitti tuota soitinta. Tämä kokoelma julkaistiin kahden kuukauden kuluttua tapaamisesta nimellä "Regis Iussu Cantio Et Reliqua Canonica Arte Resoluta" (""Kuninkaan antama teema lisäyksin, toteutettuna kaanonimuodossa""), jonka sanojen alkukirjaimista muodostuu sana "ricercar".
Douglas Hofstadter analysoi Musicalisches Opferia ja varsinkin sen sisältämää kuusiäänistä ricercaria laajasti kirjassaan (teosta ei ole suomennettu).
"Musicalisches Opfer" sisälsi:Triosonaattia, joka on sävelletty huilulle, viululle ja basso continuolle, lukuun ottamatta teoksiin ei ole merkitty, millä soittimilla ne tulisi esittää. Arvellaan kuitenkin, että teos olisi alun perin tarkoitettu esitettäväksi klaveerilla tai cembalolla. Myöhemmin teosta on esitetty eri soittimin ja se on sovitettu useasti myös kamariorkesterille.
Koska painettu teos ei ollut nidottu, eikä nuotteihin ole merkitty sivunumeroita, on teosten tarkoitettu esittämisjärjestys jäänyt epäselväksi. On myös arveltu, ettei Bach ajatellutkaan koko teosta esitettäväksi kerralla alusta loppuun, vaan käytettäväksi soveltuvin osin eri tilanteissa.
Talonpoika
Talonpoika on hallinnoimaansa (omistamaansa tai vuokraamaansa) maata viljelevä ja siitä pääasiallisen toimeentulonsa saava maanviljelijä.
Ruotsin ja Suomen sääty-yhteiskunnasta puhuttaessa "talonpoika"-termillä tarkoitetaan maantilansa "omistavaa" maanviljelijää, talollista, joka vastasi tilalle asetetuista veroista ja muista velvoitteista. Talolliset muodostivat talonpoikaissäädyn. "Kruununtalonpoika" taas ei omistanut viljelemäänsä maata, vaan tilan omisti valtio.
Alun perin ”talonpoika” () merkitsi "kiinteästi asuvaa miestä" vastakohtana liikkuvaa elämää viettävälle erämiehelle. Käsite muuttui tarkoittamaan maatilaa asuvaa ja viljelevää isäntää, kun erätalous väistyi. Viimeistään 1600-luvulle tultaessa talonpojalla tarkoitettiin talollista. Myöhemmin sääty-yhteiskunnan purkautuessa termi sai nykyisen laajemman merkityksen: maata viljelevä väestö, talonpoikaisväestö.
Lokalahti
Lokalahti () oli Varsinais-Suomessa sijainnut Suomen kunta. Asukkaita 497 (1995). Lokalahden kunta liitettiin 1981 Uuteenkaupunkiin. Lokalahdella on puukirkko (J. Höckert, 1763).
Lokalahden naapurikunnat ennen kunnan lakkauttamista olivat Kalanti, Kustavi, Taivassalo, Uusikaupunki ja Vehmaa.
Lokalahti on runsaan tuhannen asukkaan rannikkoseurakunta, joka sijoittuu länsirannikolle. Seurakunta kuuluu Uudenkaupungin seurakuntayhtymään, johon kuuluvat myös Pyhämaa ja Kalanti.Alhontaka, Apali (Åböle), Haaroinen, Hakula, Heikkalanpää, Hermansaari (Hermansö), Kaimanen, Kelo, Korpi (Skog), Korvenranta (Skogstrand), Kutkumaa, Kuusisaari (Granö), Lokalahti (Lokalax), Loppmeri, Marttila (Martböle), Mattinen (Mattböle), Muntila (Mundila), Mähkärlä, Nopperla, Oja, Palkkinen (Balkis), Perkiö (Björkö), Pietinalho, Pinipaju, Pitkäluoto (Långholm), Pyöli (Böle), Ranta (Strand), Rauttinen, Riihiranta (Ristrand), Ruissaari (Rågö), Tammisto, Teerimaa, Tirkkala, Varanpää, Vartsaari, Viljattula, Väättänen
Vuoden 1980 taajamarajauksen mukaan Lokalahden ainoa taajama oli 305 asukkaan kirkonkylä.
Olhava (Ii)
Olhava () on noin 150 asukkaan kylä Iin kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla, Nelostien ja Oulu–Tornio-rautatien varressa, noin 55 kilometriä pohjoiseen Oulusta.
Kokonaisuutena Olhavan kylä muodostuu useista kulmakunnista, joista suurimmat ovat Kuninkaanniemi, Perso, Muhojoki, Tyykiluoto, Seljänperä, Lahdenperä, Vuormanperä, Räyskö ja Seppälänkangas. Varsinainen kylä on muodostunut valtatien ja rautatien väliselle alueelle Olhavanjoen rannoille.
Kylästä lähtee tieyhteys seututie 855 Oijärven kylään sekä Oulun Yli-Iin Tannilan kylään ja siitä edespäin Pudasjärven kaupunkiin. Olhavassa on entinen rautatieasema.
Olhavan maisemaa hallitsevat maaliskuussa 2013 käyttöön vihityt Tuuliwatti Oy:n tuulivoimalat, joiden korkeus on 140 metriä ja kunkin teho 3 megawattia
Asutusta Olhavassa on ollut luultavasti yhtä kauan kuin Iissäkin. Vuonna 1556 oli Olhavassa kuusi veroa maksavaa taloa. Koko Iin talomäärä oli tuolloin 31. Olhava on karjalankieltä ja tarkoittaa notkoa ja rotkoa, usein vesipohjaista paikkaa. Vuosina 1783–1885 Olhavan Nybyssä toimi Nybyn lasitehdas, joka oli aikanaan yksi Pohjoismaiden suurimmista. Olhavassa on lasitehtaan muistomerkki.
Olhavassa sanotaan asuvan "tuhat Tolosta, sata Sassia, kymmenen Kyröläistä ja pirtillinen Pimpereitä". Tämän sanonnan sukunimet ovat hyvin yleisiä Olhavassa ja Iissä.
Olhavassa käytiin eräs Lapin sodan ensimmäisistä taisteluista 29. syyskuuta 1944 suomalaisten ja saksalaisten joukkojen kesken. Taistelussa saksalaiset räjäyttivät Olhavan yhdistetyn rauta- ja maantiesillan. Taistelussa kaatui viisi suomalaista sotilasta, joista tuli Lapin sodan ensimmäiset suomalaiset kaatuneet. Olhavan koulun edessä on taistelun muistomerkki.
Kylämaisema on säilynyt lähes samanlaisena noin sadan vuoden ajan. Ennen uutta maantiesiltaa ja nelostien oikaisua Valtatie 4 kulki kylän halki rautatiesillalle. Ison muutoksen kylämaisemaan teki niin kutsutun Penjalan talon palaminen vuonna 2005. Talo oli kylän vanhin, ja siinä oli ollut 1800-luvulla kestikievari sekä samalla paikalla postitalo jo 1700-luvulla. Aikoinaan kylässä on ollut neljä päivittäistavarakauppaa sekä Säästöpankin konttori. Ihmiset ovat saaneet elantonsa pääasiassa maa- ja metsätaloudesta sekä kalastuksesta. Nykyisin kylällä ei harjoiteta maataloutta, vaan ihmiset ovat siirtyneet palveluammatteihin. Useimmat työskentelevät joko kuntakeskuksessa tai kunnan ulkopuolella.
Olhavan kylässä on vuonna 1893 toimintansa aloittanut 0.–6. luokkien peruskoulu, jossa on noin 30-40 oppilasta ja kolme opettajaa. Vuonna 2005 kouluun siirrettiin oppilaat lopetetusta Yli-Olhavan koulusta.
Seljänperällä sijaitsee leirintäalue, jossa on myös uimaranta.
Kuurinmaa
Kuurinmaa (, ) on nykyisen Latvian alueella sijainnut historiallinen maakunta, joka vuosisatojen saatossa kuului Liivinmaan liittoon, Puola-Liettuaan ja Venäjän keisarikuntaan. 
Kuurinmaa kattaa Latvian läntiset osat. Jos siihen lasketaan kuuluvaksi myös Zemgalen alue, sen koillisraja kulkee pitkin Väinäjokea. Alueen korkein kohta on vain 213 metriä meren pinnasta.
Kuurinmaa on saanut nimensä muinaisesta kuurien eli kuurilaisten kansasta, joka puhui balttilaista kieltä. Viikinkiajalla alueella asui lättiläisiä, joilta virolaiset ja liiviläiset valloittivat Kuurinmaan rannikkoalueita. Kuurinmaa kuului 1200-luvun alusta Saksalaiselle ritarikunnalle, joka hajosi uskonpuhdistuksen vaikutuksesta 1500-luvun alussa. Ritarikunnan raunioille perustettiin Liivinmaan liitto, joka kuitenkin hajosi 1555. Vuonna 1561 perustettiin Kuurinmaan herttuakunta, joka haki suojelua asettumalla Liettuan vasalliksi. Kuurinmaa kuului Puola-Liettualle vuoteen 1795, jolloin se liitettiin Venäjän keisarikuntaan Puolan kolmannessa jaossa, ja se muodosti Kuurinmaan kuvernementin. Siitä sekä Virosta ja Liivinmaasta käytettiin yhteisnimitystä Itämerenmaakunnat.
Vuodesta 1918 Kuurinmaa kuului itsenäiselle Latvialle vuoteen 1940 asti, jolloin Latvian tasavallasta tuli Latvian sosialistinen neuvostotasavalta ja Neuvostoliiton jäsen. Vuonna 1991 Latvia itsenäistyi uudelleen.
Toisen maailmansodan loppuvaiheissa vuonna 1944 saksalainen armeijaryhmä jäi mottiin Kuurinmaalle ja taisteli siellä aina Saksan antautumiseen asti. Latvialaiset partisaanit taistelivat alueella vielä puna-armeijaa vastaan, mutta 1940-luvun lopulla vastarinta hiipui.
Vuonna 1897 Kuurinmaan kuvernementissa oli 674 437 asukasta. Heistä 79 prosenttia oli latvialaisia, 8,5 % saksalaisia, 1,7 % venäläisiä, 1 % puolalaisia ja 1 % liettualaisia. Suurimmat kaupungit olivat Libau (64 500 asukasta) ja Mitau (35 011 asukasta). 75 prosenttia väestöstä oli luterilaisia, loput ortodokseja ja katolisia. Kuurinmaalla oli myös pieni juutalainen yhteisö.
Commodore 16
Commodore 16 on Commodoren vuonna 1984 markkinoille tuoma edullinen kotitietokone, jonka oli tarkoitus toimia VIC-20:n seuraajana alle sadan dollarin hintaluokassa. C-16:sta ei kuitenkaan tullut kovin suosittua, koska pari vuotta aiemmin ilmestynyt Commodore 64 saavutti kalliimmasta hinnastaan huolimatta markkinaylivoiman. Laite muistuttaa ulkoisesti VIC-20:ta ja vanhan kotelomallin C-64:ää mutta on väriltään musta.
Commodore 16:n suorittimena on MOS 6502 -yhteensopiva 8-bittinen "MOS 7501" ja keskusmuistia on perusmallissa 16 kilotavua. Muistinlaajennuksella keskusmuisti voidaan kasvattaa 64 kilotavuun. Erillisten video-, ääni- ja I/O-piirien sijaan on käytössä yksi yleispiiri, TED, joka sisältää kaikki nämä ominaisuudet. TEDin grafiikkaominaisuudet muistuttavat C-64:n VIC-II:tä mutta laajemmalla väripaletilla ja ilman sprite-grafiikkaa. Ääniominaisuudet sen sijaan ovat kehnommat kuin VIC-20:n VIC-piirissä, eli käytössä on vain kaksi kanttiaaltokanavaa, joista toisen tosin voi vaihtaa myös kohinatilaan.
C-16:n BASIC-tulkki on versiota 3.5, joka oli tarkoitus ottaa käyttöön jo Commodore 64:ssä, mutta jota ei kiireisestä aikataulusta johtuen saanut mukaan laitteistoon. Tämä BASIC-versio sisältää muun muassa grafiikka- ja äänikäskyt sekä konekielimonitorin. C-16:n laiteliitännät ovat osittain erilaiset kuin VIC-20:ssa ja C-64:ssä, mistä johtuen samoja muuntajia, peliohjaimia ja kasettiasemia ei voi käyttää ilman sopivaa konvertteria.
Commodore julkaisi myöhemmin myös C-16:n kanssa yhteensopivan Commodore 116:n, joka erosi C-16:sta vain koteloinniltaan. Toinen C-16 -yhteensopiva laite oli Commodore Plus/4, jossa oli 64 kilotavua keskusmuistia ja ROM-varusohjelmistossa neljä lisäohjelmaa: tekstinkäsittely, taulukkolaskenta, tietokanta ja graafinpiirto. Plus/4 oli lähes täydellinen floppi, joskin se sai jonkin verran kannatusta Itä-Euroopassa.
Väinäjoki
Väinäjoki (, (”Läntinen Dvina”), , , , liiviksi "Vēna") on 1 020 kilometriä pitkä Itämeren Riianlahteen laskeva joki. Se on Latvian tärkein ja Valko-Venäjän toiseksi tärkein joki.
Väinäjoen latva on Venäjän Tverin alueen Penon piirissä, joka sijaitsee Valdain ylänköalueella. Alueella oli varhaisella keskiajalla valtavan suuri Okovin metsä. Lähtöpisteen korkeus on 221,2 metriä merenpinnasta. Väinäjoki virtaa aluksi Venäjän Tverin ja Smolenskin alueiden kautta ja jatkaa sitten Valko-Venäjän pohjoisosissa sijaitsevan Vitsebskin alueen läpi länsiluoteeseen. Kuljettuaan Latvian ja lopuksi sen pääkaupungin Riian läpi Väinäjoki saavuttaa Riianlahden.
Väinäjoen pääuoman varrella sijaitsevia kaupunkeja ovat:
Väinäjoen alajuoksulla Latviassa on kolme vesivoimalapatoa ja tekojärveä, 35, 70 ja 107 kilometrin päässä joen suulta: Riika (402 MW), Kegums (264 MW) ja Plavinas (869 MW). Voimalaitokset omistaa Latvenergo.
Latvian suurin kauppasatama, Riian vapaasatama, sijaitsee noin 15 kilometrin matkalla Väinäjoen laskukohdasta ylävirtaan. Latvian puolen vesivoimaloiden ohi ei ole kanavayhteyttä, mutta yläjuoksulla jokea käytetään kuljetuksiin jossain määrin.
Palermo
Palermo on Sisilian suurin kaupunki, Sisilian autonomisen alueen pääkaupunki ja Palermon metropolikaupungin pääkaupunki. Sen väkiluku on vajaat .
Palermon perustivat foinikialaiset noin 600-luvun eaa. puolessa välissä. Kaupunki kreikkalaistui ajan kuluessa, vaikka sinne ei koskaan perustettukaan kreikkalaista siirtokuntaa. Kreikkalaiset kutsuivat kaupunkia nimellä "Panormos", ja myöhemmin roomalaisella ajalla se tunnettiin latinaksi nimimuodossa "Panormus" tai "Panhormus". Nämä nimet viittaavat sen hyvään satamaan.
Panormos tuli viimeistään 400-luvun eaa. alussa Karthagon valtaan, ja toimi tämän jälkeen karthagolaisten pääkaupunkina ja tärkeimpänä tukikohtana Sisiliassa. Roomalaiset valtasivat Panormoksen ensimmäisessä puunilaissodassa vuonna 254 eaa. Sodan jälkeen se kehittyi tavalliseksi roomalaiskaupungiksi, ja oli yksi saaren kukoistavimmista kaupungeista. Noin vuonna 20 eaa. kaupungista tehtiin roomalainen colonia "Colonia Augusta Panhormitanorum". Kaupungissa on säilynyt vain vähän antiikin aikaisia jäänteitä.
Panormos vaikuttaa säilyneen kukoistavana Rooman keisariajan lopulle ja myöhäisantiikkiin saakka, vaikkakaan sillä ei ollut Sisiliassa koskaan aivan samaa asemaa kuin Palermolla nykyisin saaren pääkaupunkina. Kaupunki päätyi muun Sisilian mukana goottien valtaan, ja oli saaren viimeinen keskus, jonka Belisarius valtasi Itä-Roomalle eli Bysantille vuonna 535 jaa. Tämän jälkeen kaupunki säilyi osana Bysanttia vuoteen 835, jolloin saraseenit valtasivat sen. Nämä tekivät kaupungista keskuksensa Sisiliassa. Sillä säilyi tämä asema myös normannivallan aikana.
Myöhemmin Palermo kuului Pyhälle saksalais-roomalaiselle keisarikunnalle, Espanjalle ja Napolille. 1800-luvun puolessa välissä kaupungissa oli noin asukasta. Palermo liitettiin muun Sisilian mukana Italian kuningaskuntaan vuonna 1860.
Palermon keskusta ja satama pommitettiin käyttökelvottomaksi liittoutuneiden hyökkäyksessä toisen maailmansodan aikana vuonna 1943, eikä niitä ole vieläkään täysin korjattu.
Palermo oli pitkään Sisilian mafian tärkein keskus. 1980-luvun alun suuressa mafiasodassa mafian johto kuitenkin siirtyi palermolaisperheiltä Corleone-nimisen pikkukaupungin mafiaperheille. Sisiliassa kuoli silloin yli mafiosoa, suurin osa murhista tapahtui Palermossa. Mafia on toteuttanut siellä myös poliittisia murhia.
Vienanjoki
Vienanjoki () on Venäjän pohjoisosassa Arkangelin ja Vologdan alueilla kulkeva joki, joka laskee Vienanmeren Vienanlahteen. Joen suulla on laaja suistoalue, jossa sijaitsevat Arkangelin ja Severodvinskin kaupungit.
Vienanjoki on 744 kilometriä pitkä. Sen alkukohdaksi katsotaan Suhonan ja Jugin yhtymäkohta Vologdan alueen itäosassa. Sieltä se virtaa pääasiassa luoteeseen kohti Vienanmerta. Muita merkittäviä Vienanjokeen laskevia jokia ovat Pinega, Uftjuga, Vaga, Vajenga, Vytšegda ja Jemtsa. Viena- ja Suhonajokien yhteinen pituus on 1302 kilometriä.
Vienanjoki soveltuu laivaliikenteelle koko pituudeltaan. Joella on mittavaa puutavaran kuljetusta. Vienanjoelta on kanavayhteys Volgaan. Joen varressa olevista kaupungeista mainittakoon Veliki Ustjug, Kotlas, Novodvinsk, Arkangeli ja Severodvinsk.
Magnificat (Bach)
Johann Sebastian Bach sävelsi kaksi Magnificat-teosta ("Neitsyt Marian ylistysvirsi"), joista myöhempi, D-duuriin sävelletty, BWV 243 pohjautuu aikaisempaan Es-duuri versioon (BWV 243a). Molemmat ovat kuorolle ja orkesterille sävellettyjä teoksia. Teos on kestoltaan tavanomaisen kantaatin pituinen eli noin 25 minuuttia.
"Magnificat"ia laulettiin luterilaisissa kirkoissa 1600- ja 1700-luvuilla iltajumalanpalveluksessa, eli vesperissä yksiäänisesti Martti Lutherin saksankieliseen tekstiin "Meine Seele erhebet den Herrn". Suurina juhlapyhinä oli kuitenkin tapana esittää monimutkaisempi latinankielinen versio.
Es-duuri "Magnificat" ensiesitettiin Leipzigin "Nicholauskirche"ssä joulupäivänä 1723. Tämä versio sisältää neljä erityisesti jouluun liittyvää alkuperäistekstiin lisättyä osaa. D-duuri versio on tehty joskus vuosien 1728 ja 1730 välisenä aikana ja siitä on jouluun liittyvät osat poistettu.
Es-duuri "Magnficat"in ylimääräisistä osista kolme on kuoro-osuuksia ("Von Himmel hoch", "Freuet euch und jubiliert" ja "Gloria in excelsis Deo") ja viimeinen on sopraanon ja basson duetto ("Virga Jesse floruit"). Teos on kirjoitettu viisiääniselle kuorolle, solisteille ja orkesterille, johon sisältyi nokkahuiluja, trumpetteja, patarummut, jouset ja basso continuo.
D-duuri versio on sovitettu juhlavammin ilmeisesti "Thomaskirche"n suurempaa kokoa ja käytettävissä olevia muusikoita ajatellen. Nokkahuilut on korvattu poikkihuiluilla ja orkesteriin on lisätty oboet. Lisäksi monia yksityiskohtia on muutettu Es-duuri versiosta.
Bach jakoi molemmissa "Magnificat"eissaan Raamatun tekstin kahteentoista lyhyeen jaksoon, mikä mahdollisti tekstin yksittäisten sanojen ja sanaryhmien sisällön ilmaisun musiikin keinoin. Mistä esimerkkinä voidaan antaa kohdan "Omnes generationes" ("Katso, tästedes kaikki sukupolvet", Luuk 1:48) monimutkainen kuorosovitus. Kommentaattorit ovat pitäneet kahta osiota, "Quia fecit mihi magna" sekä "Esurientes implevit bonis", humoristisina.
Tubuain kieli
Tubuai (myös austral) on austronesialainen kieli. Sitä puhutaan Ranskan Polynesiassa sijaitsevalla Austral-saarten eli Tubuai-saarten saariryhmällä. Kielellä on noin 3 000 äidinkielistä ja 2 000 muuta puhujaa (2007). Monet puhujat ovat kaksikielisiä tahitin kielen kanssa.
Tubuaissa on kahdeksan konsonanttia /p t k m n ŋ r v / sekä viisi lyhyttä vokaalia /i e a o u/ ja viisi pitkää vokaalia /i: e: a: o: u:/.
Kirje
Kirje on kirjallinen viesti henkilöltä (luonnolliselta tai juridiselta) toiselle. Kirje kirjoitetaan paperille ja paperi suljetaan kirjekuoren sisälle. Kirjekuoren voi jättää myös avonaiseksi. Kirjeitä lähetetään yleensä pitkien välimatkojen päähän. Ennen kuin kirjoituskoneet ja tietokoneet yleistyivät, kirjeet kirjoitettiin käsin. Nykyäänkin näin voidaan tehdä, varsinkin epämuodollisten kirjeiden kanssa tai juhlallisissa kirjeissä. Myös sähköpostiviestiä kutsutaan joskus kirjeeksi.
Posti kuljettaa kirjeet, joissa on maksettu postimerkki. Kirjeitä voi myös lähettää kuriirin tai kuriiriyhtiön välityksellä. Kirje voidaan lähettää kirjattuna, jolloin lähettäjä saa erillisen kuitin lähetyksestä ja vastaanottaja saa tiedon tulleesta kirjeestä. Kirjattu kirje pitää hakea postista. Näin varmistetaan kirjeen kulku varmasti vastaanottajalle. Postin kulkemisen nopeuteen vaikuttaa kiireellisyysluokka. Näitä ovat 2. luokka, 1. luokka ja express. Kirje voidaan haluta perille seuraavaksi työpäiväksi tai kahden päivän sisällä.
Kirjeeseen liittyy juridisia määräyksiä. Kirjesalaisuus tarkoittaa sitä, että vain vastaanottajalla on oikeus avata (suljettuna lähetetty) kirje ja lukea sen sisältämä viesti. Kirjettä avoimempi on kortti, jonka sisältö katsotaan juridisesti julkiseksi.
Kirjeen ominaisuuksiin kuuluu tieto kirjoittajasta, vastaanottajasta, kirjoitushetki, allekirjoitus, salaus, lähetyshetki, saapumishetki, lukuhetki ja liitteet. Mikä tahansa näistä tiedoista voi puuttua.
Kirje varustetaan vastaanottajatiedolla, ellei kyseessä ole joukkokirje. Kirjeissä on yleensä kirjoitushetki (yleisimmin päiväys). Hyvän tavan mukaan kirjeen kirjoittaja allekirjoittaa nimellänsä viestin. Jos lähettäjä on ei-luonnollinen henkilö (yritys, yhdistys, instituutio, jne.), kirjeen allekirjoittaa valtuutettu henkilö (nimenkirjoitusoikeus).
Kirjeen saapumisajankohta voi olla merkittävä esimerkiksi kirjeissä, jotka vaativat saajalta toimenpiteitä (maksukehotukset, verotusasiat, asevelvollisuusasiat, syytteet, jne.). Näissä tilanteissa varmistetaan kirjeen saapuminen vastaanottajalle esimerkiksi kirjattuna lähettämisellä.
Kirjeen saapumisajankohdan ja lukuajankohdan välillä voi olla viivettä varsinkin elektronisessa kirjeenvaihdossa. Lähettäjä voi pyytää sähköiseen kirjeeseen saapumiskuittauksen tai lukukuittauksen. Saapumiskuittaus tulee kun sähköposti on saapunut vastaanottajan sähköpostijärjestelmään ja lukukuittaus tulee kun vastaanottaja avaa sähköpostiviestin.
Kirje voi sisältää oheen liitettyjä asiakirjoja eli liitteitä. Tällöin kirjeessä mainitaan liitteistä, jotta lukija voi varmistaa niiden mukanaolon.
Kirjeen viesti voi olla salattu salakirjoitusmenetelmällä. Salauksella halutaan varmistaa, että vain haluttu vastaanottaja (kenellä on salausavain) pystyy saamaan selville viestin sisällön. Jos kirje päätyy ulkopuolisen käsiin, salausta voidaan yrittää purkaa.
Brandenburgilaiset konsertot
Brandenburgilaiset konsertot (BWV 1046–1051), alkuperäiseltä nimeltään "Six Concerts Avec plusieurs Instruments" eli "Kuusi konserttoa useille soittimille", ovat kuusi Johann Sebastian Bachin säveltämää orkesteriteosta.
Bach lähetti konserttojen nuotit 24. maaliskuuta 1721 Brandenburgin varakreiville, Christian Ludwigille, hakiessaan tältä hovikapellimestarin paikkaa. Teokset on ilmeisesti kuitenkin sävelletty aiemmin kuin juuri tähän tarkoitukseen. Konserttojen soitinnukset eroavat toisistaan huomattavasti ja on mahdollista, että Bach pyrki osoittamaan teoksilla kykynsä säveltää musiikkia mahdollisimman monille orkesterin eri kokoonpanoille. Kaiketi teoksia ei juuri esitetty, vaan ne jäivät vaativuutensa vuoksi lipastoon pölyttymään. Nykyään "Brandenburgilaiset konsertot" ovat Vivaldin "Neljän vuodenajan" ohella pidetyimpiä ja arvostetuimpia barokkiajan orkesterimusiikin teoksia.
I. Allegro
II. Adagio
III. Allegro
IV. Menuetti
Ensimmäinen konsertto eroaa muista siten, että sen lopussa on neljäs, erilaisista tansseista koostuva osuus.
I. Allegro
II. Andante
III. Allegro assai
Johann Sebastian Bachin toinen Brandenburgilainen konsertto on sävelletty vuosien 1717 ja 1718 vaiheilla. Sävellys on kirjoitettu F-duuriin. Vaikean trumpettisoolon Bach kirjoitti varta vasten Köthenin hoviorkesterin trumpetistille Johann Ludwig Schreiberille. Bach kirjoitti konserton partituurin trumpetille, nokkahuilulle, oboelle, viuluille, alttoviuluille, selloille, jousiorkesterille ja basso continuolle. Koska teoksen hidas (keskimmäinen) osa on eri sävellajissa kuin muut noudattaen tässä suhteessa kolmiosaisten konserttojen vakiintunutta kaavaa, ei trumpetti soita siinä, koska barokkiajan venttiilittömät trumpetit olivat rajoittuneita sävelten suhteen.
I. Allegro moderato - Adagio
II. Allegro
Kolmannen konserton adagiossa on vain kaksi sointua. Ei voida olla varmoja, miten ne on tarkoitus esittää, mutta useissa levytyksissä cembalo antaa soinnut ja viulu soittaa niiden pohjalta kadenssin. Toinen usein käytetty vaihtoehto on cembalon kadenssi sointujen pohjalta. Teoksen ensimmäisessä osassa on huomattavaa melodista kehittelyä.
I. Allegro
II. Andante
III. Presto
Tämä konsertto on alun perin sävelletty nokkahuiluille, mutta usein sitä esitetään poikkihuiluilla.
I. Allegro
II. Affettuoso
III. Allegro
Tässä konsertossa on muista poiketen pitkä cembalon soolo-osuus, jonka on nähty ennakoineen Bachin varsinaisia cembalokonserttoja.
I. Allegro
II. Adagio ma non troppo
III. Allegro
Tätä konserttoa on sen viimeisestä järjestysnumerosta huolimatta arvioitu muita aiemmin sävelletyksi.
Britannian laivastoliput
Britannian laivastoliput ovat lippuja, joita käytetään sekä sotilaallisissa että yksityisissä laivoissa Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja joissakin Kansainyhteisön maissa. Eri tarkoituksiin käytettävissä laivoissa on erilaiset liput.
Red Ensign on Ison-Britannian kauppalaivaston lippu, ja se on ollut pohjana monen valtion lipulle.
Lipun mittasuhteet ovat 2:1 (pituus:korkeus). Sen pohjaväri on punainen. Tangonpuoleisessa yläkulmassa on Ison-Britannian Union Jack -lippu, jonka pituus ja korkeus ovat puolet koko lipun vastaavista mitoista.
Blue Ensign on Ison-Britannian valtiollisen kauppalaivaston ja kruununsiirtokuntien lippu, ja pohjana monen valtion lipulle, esimerkiksi Australia ja Uusi-Seelanti.
Lipun mittasuhteet ovat 2:1 (pituus:korkeus). Sen pohjaväri on merensininen. Tangonpuoleisessa yläkulmassa on Ison-Britannian Union Jack -lippu, jonka pituus ja korkeus ovat puolet koko lipun vastaavista mitoista.
Lippua käyttävät mm. sellaiset kauppa-alukset, joiden päällikkö on palvellut Britannian laivastossa tai kuuluu sen reservinupseereihin.
Joillakin brittiläisillä venekerhoilla, jotka ovat edelleen tai ovat aloittaneet nimenomaan reserviläisten yhteenliittyminä, on oikeus käyttää tätä lippua; jotkut kerhot ovat saaneet lisätä siihen oman erikoismerkkinsä.
White Ensign on Ison-Britannian Kuninkaallisen laivaston lippu.
Lipun mittasuhteet ovat 2:1 (pituus:korkeus). Sen pohjaväri on valkoinen ja siinä on punainen risti (Pyhän Yrjön risti), jonka palkit jakavat lipun neljään yhtä suureen osaan. Ristin rajaamassa tangonpuoleisessa yläkulmassa on Ison-Britannian Union Jack -lippu, jonka pituus ja korkeus siis ovat vähemmän kuin puolet koko lipun vastaavista mitoista. Royal Yacht Squadron -pursiseuralle on myönnetty oikeus tämän lipun käyttöön.
Lemmenjoen kansallispuisto
Lemmenjoen kansallispuisto () sijaitsee Suomen Lapissa, Inarin ja Kittilän kuntien alueella. Se on pinta-alaltaan (2 850 km²) Suomen suurin kansallispuisto ja Euroopan suurimpia metsäerämaita. Kansallispuisto on perustettu vuonna 1956. Lemmenjoen kansallispuisto on saanut nimensä aluetta halkovasta noin 80 kilometriä pitkästä Lemmenjoesta, jonka nimitys taas on peräisin saamenkielisestä sanasta "Leammijohka", joka tarkoittaa lämmintä jokea. Lemmenjoen kansallispuisto rajoittuu osaltaan Norjan Övre Anarjohka -kansallispuistoon. Kansallispuisto on valtion omistuksessa ja sitä hoitaa Metsähallitus.
Kansallispuiston luontoon kuuluvat tunturipaljakat, tunturikoivikot, laajat suot eli jängät ja Lemmenjokilaakson vanhat mäntymetsät. Kultasataman ja Jäkäläpään välisellä alueella voi nähdä kullanhuuhdonnan ja -kaivun historiaa ja nykyisyyttä, sekä kullankaivun luonnolle aiheuttamia jälkiä. Alueella toimii kesäisin noin sata henkilöä kullankaivun parissa, valtausmäärän ollessa hieman alle 40. Kansallispuiston suurin tunturi on Viipustunturien alueella sijaitseva noin 600 metriä korkea Morgam-Viibus. Kansallispuistossa asustaa myös suurpetoja kuten karhuja, maakotkia, ahmoja ja satunnaisesti myös susia. Uhanalaisia lajeja on 70.
Suurin osa puistossa liikkuvista ihmisistä on kesäisiä retkeilijöitä. Kokoon suhteutettuna Lemmenjoella käy kuitenkin verraten vähän retkeilijöitä, eli noin 15 000 henkilöä vuodessa. Kansallispuistossa on merkittyjä reittejä noin 60 kilometriä ja Lemmenjoen ylityksiin on rakennettu retkeilijöitä varten joitakin siltoja ja veneitäkin. Lemmenjoella on kesäisin myös järjestettyä moottoriveneliikennettä kuljettamassa retkeilijöitä Njurkulahdesta ylös jylhärantaista jokea Kultasatamaan. Kansallispuistossa on yli kymmenen autiotupaa ja kolme maksullista varaustupaa. Erä-lehden järjestämässä äänestyksessä Lemmenjoen kansallispuisto valittiin Suomen parhaaksi vaellusalueeksi.
Lemmenjoen kulta-alueelle on rakennettu kaksi pientä lentokenttää, Martiniiskonpalon (467 m) ja Keurulaisen (noin 500 m) ylätasangoille. Kentille voidaan laskeutua ja niiltä nousta pienehköillä potkurikoneilla.
Kuriiri
Kuriiri on henkilö tai yhtiö joka toimittaa paketteja ja kirjeitä eri paikkojen välillä. Tyypillisesti kuriiri toimittaa tavarat perille nopeammin kuin perinteinen posti. Kaupalliset kuriiriyritykset eroavat yleensä postista myös siinä, että ovat lähes poikkeuksetta vastuussa kuljettamastaan tavarasta. Kuriirit saattavat käyttää kaupungeissa polkupyöriä tai moottoripyöriä mutta tyypillisesti pakettien kuljettamiseen käytetään maanpäällisessä liikenteessä pakettiautoja, kuorma-autoja ja ajoneuvoyhdistelmiä, sekä maiden väliseen kuljetukseen lentokoneita.
Kuriiritoimittavia yhtiöitä on monia. Kaksi maailman suurinta kuriiriyhtiötä ovat UPS ja FedEx.
Alkuperäisesti sana kuriiri tarkoittaa henkilöä joka ottaa kiinni karanneita eläimiä.
Kuriireja on ollut olemassa jo ennen tavallisen postin perustamista.
Tepoto
Tepoto on saari Ranskan Polynesiassa. Se kuuluu Tuamotun saariryhmään. Saaren asukasluku oli 50 vuoden 2017 väestönlaskennassa. Tepoton suurin kylä on Tehekega. Saarta kutsutaan joskus nimellä Pohjois-Tepoto, jotta sitä ei sekoitettaisi samannimiseen kolmen asumattoman atollin ryhmään Tuamotussa.
Saaren löytäjä vuonna 1765 oli brittiläinen kapteeni John Byron. Hän nimesi Tepoton ja Napukan yhteisellä nimellä "Islands of Dissapointment", koska niiden asukkaat suhtautuivat tulijoihin vihamielisesti.
Boulder Dash
Boulder Dash on Peter Liepan ohjelmoima ja First Star Softwaren vuonna 1984 julkaisema tietokonepeli. Se julkaistiin aluksi Apple II:lle, ZX Spectrumille, Commodore 64:lle ja Atari 400/800:lle ja myöhemmin myös NES:lle, PC:lle ja monille muille laitteille. Pelistä on myös lukemattomia klooneja myös sellaisille koneille, joille ei ole virallista "Boulder Dash" -versiota, esimerkiksi Texas Instrumentsin grafiikkalaskimille.
"Boulder Dash" on klassinen pulmapeli, jonka perusideana on kerätä kaksiulotteiselta tasolta tarvittava määrä timantteja ja ehtiä ulospääsytielle ennen ajan loppumista. Tasot on rakennettu pienestä määrästä peruselementtejä, joita ovat muun muassa hiekka-alueet, putoavat kivet ja tulikärpäset. Vaikka elementtejä on varsin vähän, ne ovat kuitenkin niin monikäyttöisiä, että niistä voi rakentaa hyvinkin monipuolisia tasoja ja erilaisia ratkaistavia ongelmia.
First Star Software on edelleen olemassa, joskin se on 1980-luvun jälkeen pääosin keskittynyt myymään peli-idean oikeuksia eri pelivalmistajille sekä haastamaan muun muassa harrastelijaohjelmoijia oikeuteen idean kloonaamisesta ja tekijänoikeussuojattujen pelien levittämisestä esimerkiksi Internetin vanhojen pelien arkistosivuilla.
"Boulder Dashin" perusidea muistuttaa hieman vuonna 1982 julkistettua kolikkopeliä "Mr. Do!", johon kuuluu myös onkaloiden kaivamista hiekkaan sekä "Pac-Manin" tyylistä keräilyä ja vihollisten välttelyä. "Boulder Dash" toi kuitenkin monipuolisemmalla pelimekaniikallaan pelityyppiin huomattavasti pulmakeskeisemmän lähestymistavan.
Suomessa erityisesti MikroBitti-lehdessä 1980-luvulla Peliluola-palstaa kirjoittanut Nordic (Risto Hieta) piti "Boulder Dashin" lippua yllä ja valitsi sen useana vuonna peräkkäin vuoden peliksi.
Joitakin "Boulder Dash" -pelejä ja klooneja:
Tavanomainen "Boulder Dash" -taso koostuu 40 x 25 -kokoisesta "ruudukosta", jossa kussakin ruudussa voi olla yksi elementti. Elementit noudattavat pääosin yksinkertaisia sääntöjä, mistä johtuen "Boulder Dashin" "fysiikalla" on yhtymäkohtia soluautomaattien teoriaan. Elementit ovat perinteisissä "Boulder Dash" -peleissä seuraavat:
Epistola
Epistola (kreik. ἐπιστολή, "epistolē," "kirje") on Uudessa testamentissa oleva kirje. Nämä kirjeet on kirjoitettu ensimmäisellä vuosisadalla antamaan ohjeistusta seurakunnan järjestelyistä ja käytännöistä. Niiden säilymistä on auttanut se, että ne on alun perinkin kirjoitettu kirjalliseen muotoon, toisin kuin esimerkiksi evankeliumit, jotka kulkivat aluksi suullisessa muodossa. Suurimman osan epistoloista on kirjoittanut apostoli Paavali.
Perinteiseen jumalanpalveluksen kaavaan kuuluu yhden epistolaotteen lukeminen. Epistolaiskirjeitä on yhteensä kaksikymmentäyksi.
Rankki (saari)
Rankki () on saari Kotkan edustalla Suomenlahdessa, noin 10 kilometrin päässä Kotkansaarelta. Saari oli aiemmin puolustusvoimien käytössä vartiolinnakesaarena.
Saari oli osa Pietari Suuren merilinnoituksen Kotkan–Kurkolanniemen–Merikülan puolustuslinjaa, jonka venäläiset perustivat vuonna 1916 suojelemaan Pietaria. Koska 1918 suojeluskunnat eivät olleet hyökänneet Rankkiin, joutuivat saksalaiset nousemaan osasto Brandensteinin voimin Kotkan asemesta Loviisaan.
Tarton rauhansopimuksen edellyttämä Suomenlahden ulkosaarien demilitarisointi aiheutti sen, että Lavansaaren järeät patteriston tykit jouduttiin siirtämään Koivistolle, ja RT 2:lle jäivät enää Kilpisaaren ja Rankin raskaat patterit. Vuonna 1926 Rankin patteri hajaryhmitettiin jaoksittain ja sille saatiin viides tykki Kilpisaaresta.
Vuoden 2006 lopussa Rankki muutettiin vartiolinnakkeeksi, ja varusmieskoulutus siellä lopetettiin kokonaan, mutta saari jäi kuitenkin puolustusvoimien harjoitusalueeksi. Kotkan rannikkopataljoona lakkautettiin vuoden 2013 loppuun mennessä ja Senaatti-kiinteistöt myi 21.1.2015 Rankin ja Kirkonmaan varuskunta-alueet kotkalaisen yrittäjän Ismo Rädyn perustamalle yhtiölle Kotkan Saaret Oy:lle.
Rankissa oli puolustusvoimain ylläpitämä sääasema, joka tekee merisäätiedotuksia Ilmatieteen laitokselle.
Parhaiten Rankki tunnettaneen juuri sääasemastaan, jonka säätiedot luetaan päivittäin radion merisäätiedotuksessa, esimerkiksi: ”Kotka Rankki: ohutta yläpilveä, näkyvyys…”.
Aiemmin sääasemaa ylläpitivät varusmiehet, jotka oli koulutettu Niinisalon Tykistöprikaatissa. Sääryhmän johtajana toimi aliupseerikoulutuksen saanut varusmies. Ryhmän vahvuus oli 1+3 eli kerrallaan 24 tunnin vuorossa oli yksi säämies. Sääasema lähetti kerran kolmessa tunnissa synop-sääsähkeen, josta kävivät ilmi muun muassa ilman lämpötila, tuulen suunta ja nopeus, ilman suhteellinen kosteus sekä kokonaispilvisyys. Tämän lisäksi sääasemalta lähetettiin kuuden tunnin välein Kirkonmaan linnakkeelle säätiedot.
Nykyään sääasema on täysin automaattinen.
Gal (yksikkö)
Gal tai galileo (tunnus Gal tai gal) on Cgs-järjestelmän yksikkö putoamiskiihtyvyydelle. Sen määritelmä on 1 senttimetri sekunnissa potenssiin kaksi. Yksikkö on nimetty Galileo Galilein mukaan, joka teki ensimmäiset painovoimaan liittyvät mittaukset.
SI-yksiköissä: 1 Gal = 0,01 m/s².
Painovoiman aiheuttama kiihtyvyys maan pinnalla on noin 981 Galia.
Maan pinnalla havaittavassa painovoimassa olevat muutokset, jotka tyypillisesti aiheutuvat maan kuoren tiheyden muutoksista tai vuoristoista, ovat tyypillisesti kymmeniä tai satoja milligaleja (mGal).