Passiivi
Passiivi (lat. "passivum") on yksi verbin pääluokista, muita ovat aktiivi ja medium. Indoeurooppalaisissa kielissä passiivi on verbin muoto, jossa transitiiviverbin tekeminen kohdistuu lauseen subjektiin. Suomen kielessä passiivi taas kuvaa verbimuotoja, joissa tekijä jää taka-alalle.
Alun perin latinan termi "passivum" kehitettiin kuvaamaan latinan kielioppia, ja sitä kautta termi on levinnyt kuvaamaan myös muiden kielten vastaavia rakenteita. Latinassa passiivi muodostettiin taivuttamalla sanaa persoonamuodoissa, esimerkiksi "amo" ’rakastan’ → "amor" 'minua rakastetaan' ja "amas" ’rakastat’ → "amaris" ’sinua rakastetaan’. Monissa nykyisissä indoerooppalaisissa kielissä passiivi muodostetaan perifrastisesti. Esimerkiksi englannissa ja ranskassa se saadaan verbien "be "ja "être" persoonassa taivutettuilla muodoilla ja partisiipin perfektillä:
Ruotsissa passiivi muodostetaan "-s"-päätteellä, mutta vastaavassa merkityksessä voidaan käyttää myös liittomuotoa, jonka muodostavat apuverbi "vara" tai "bli" sekä pääverbin partisiippi:
Ruotsissa, saksassa ja ranskassa on myös neutraali pronomini, joka käyttäytyy yksikön kolmannen persoonan tavoin, mutta vastaa merkitykseltään suomen passiivia:
Suomen kielessä passiivia on perinteisesti pidetty verbin pääluokkana, joka ilmaisee epämääräisen persoonan suorittamaa tekemistä (esimerkiksi "tehdään", "puhuttiin", "on luettu", "tultaisiin"). Passiivia voidaan kutsua myös neljänneksi persoonaksi. Silloin passiivi nähdään verbin subjektittomana persoonamuotona. Aktiivissa taas tekijä mainitaan.Suomessa ja virossa passiivi muodostetaan käyttämällä erillistä verbin taivutusmuotoa.
Suomen passiivi eroaa indoeurooppalaisten kielten passiiveista siinä, että siihen ei liity subjektia vaan objekti. Esim. lauseessa "aamiainen syödään aamulla" sana "aamiainen" käsitetään objektiksi, ei subjektiksi. Lisäksi suomen passiivi voidaan muodostaa myös intransitiiviverbeistä, esim. "Lapissa vaelletaan". Suomen passiivi eroaa indoeurooppalaisten kielten passiivista myös siinä, että sen käyttö edellyttää, että sen kuvaamalla tapahtumalla on persoonallinen tekijä. Esim. jos sanotaan "portti avataan", se tarkoittaa, että elävä olento, yleensä ihminen, avaa portin. Jos esim. tuuli puhaltaa portin auki, ei käytetä passiivimuotoa, vaan sanotaan esimerkiksi "portti avautuu".
Kielen varhaisemmassa kehitysvaiheessa suomenkin passiiviin on voinut liittyä subjekti, ja siitä johtuu, että passiivin objektin akkusatiivimuoto on nominatiivin kaltainen paitsi niillä pronomineilla, joilla on t-loppuinen akkusatiivimuoto.
Kaksoispassiiviksi eli passiivikongruenssiksi kutsutaan verbin liittomuotoja koskevaa ilmiötä, missä passiivin tunnus on lisätty liittomuodossa kahteen osaan, esimerkiksi "ollaan katseltu", "ei oltu menty".
Kongruenssin (eli samaan rakenteeseen kuuluvien sanojen ja lausekkeiden toisiinsa mukautumisen ja kieliopillisen yhdenmukaisuuden) takia liittomuodossa passiivin tunnus on liitetty kahteen eri verbinmuotoon: "ollaan menty, "ei oltu jaksettu. Tavallisesti passiivikongruenssia käytetään kielteisessä pluskvamperfektissä ("Hänelle ei oltu viestitty asiasta") sekä kielteisessä konditionaalin perfektissä ("Tapahtumaa ei oltaisi voitu välttää"). Passiivikongruenssi on yleisempää puhutussa kuin kirjoitetussa kielessä. Puheessa sitä esiintyy myös silloin, kun passiivimuoto on monikon 1. persoonan tehtävässä: "Me ollaan jo syöty", "Me ei olla nähty Tomia moneen vuoteen".