Camarguenhevonen
Camarguenhevonen on ranskalainen hevosrotu. Se on pienikokoinen ja jalostumaton ratsu, väriltään aina kimo. Rotu rekisteröitiin vuonna 1967, jolloin sille perustettiin kantakirja.
Camarguenhevosen tarkasta polveutumisesta ei ole varmuutta, mutta sitä pidetään yhtenä maailman vanhimmista hevosroduista. Se on todennäköisesti elänyt Etelä-Ranskassa Camarguen alueella Rhône-joen suistossa hyvin kauan. Se muistuttaa Lascaux'n luolien seinämaalauksissa kuvattuja noin 15 000–17 000 vuotta sitten eläneitä hevosia. Kaakkois-Ranskasta löydetyt vieläkin vanhemmat hevosen luurangot saattavat olla camarguenhevosten esi-isien jäännöksiä.
Vaikka camarguenhevonen on ponikokoinen, säkäkorkeudeltaan noin 135–150 cm, se luokitellaan hevoseksi ja se jaksaa kantaa aikuista ratsastajaa. Väriltään se on aina ruunikkona tai mustana syntyvä kimo. Camarguenhevosia käytetään perinteisesti lähinnä ratsuina ja kuormahevosina, nykyään myös esimerkiksi kouluratsastuksessa, valjakkoajossa ja sirkuksessa.
Camarguenhevosen käyttöhistoriasta on merkkejä jo antiikin ajalta. 1100-luvulle asti sitä käytettiin satunnaisesti taisteluissa ja sodissa. Tämän jälkeen rotu palveli Camarguen asukkaita aina työssä, esimerkiksi viljanpuinnissa, ajohevosena tai karjan parissa työskenneltäessä ratsuna. Tällöinkin hevoset päästettiin työn jälkeen puoliksi vapaiksi. Ranskan hevosjaloustusseurat ovat historiansa aikana aloittaneet lukuisia sittemmin kaatuneita jalostusohjelmia, joiden tarkoituksena oli kasvattaa camarguenhevosen kokoa risteyttämällä siten, että siitä olisi saatu sopiva sotaratsuksi.
Nykyisin rodun ominaisuuksia varjellaan omaleimaisena osana Camarguen luontoa. Alueelle perustettiin vuonna 1970 luonnonsuojelualue turvaamaan muiden muassa juuri camarguenhevosen elinoloja. Muita alueen tunnusmerkillisiä lajeja ovat camarguenkarja ja vaaleanpunainen flamingo.
Camarguenhevonen elää edelleen puolivilleinä laumoina ("manades") karulla ja soisella suistoalueella. Tammat synnyttävät varsansa ilman ihmisten apua. Varsat polttomerkitään vuoden ikäisinä ja jalostukseen kelpaamattomat orivarsat ruunataan kolmen vuoden ikäisinä. Niistä laumojen vartijat ("gardians") valitsevat ja kesyttävät työssään tarvitsemansa ratsut. Vain parhaat oriit saavat jäädä jatkamaan sukuaan laumoihin. Melko eristyneistä oloista johtuen rotu on säilynyt puhtaana.
Kesytettyjä camarguenhevosia pidetään hyväluonteisina ja vireinä käyttöhevosina. Niitä käytetään lähinnä ratsuina mutta jonkin verran myös kuormahevosina. Rodun edustajat kehittyvät hitaasti ja ovat täysikasvuisia vasta 6-vuotiaana, mutta toisaalta camarguenhevonen on hyvin pitkäikäinen.
Vuonna 2004 Ranskassa arvioitiin olevan noin 6 000 rotupuhdasta camarguenhevosta. Suomessa camarguenhevosten määrä on toistaiseksi pieni.
Camarguenhevonen on kuuluu kiistatta maailman vanhimpiin hevosrotuihin , mutta vaikka sen alkuperä tunnustetaan nykyisin kristinuskoa vanhemmaksi, on edelleen epäselvää kuinka arabian-, berberi-, aasialaiset tai kelttiläissukuiset hevoset ovat vaikuttaneet rodun syntyyn. Useampien juonteiden sekoittuminen voisi selittää camarguenhevosen alkuperää niin, että villeinä elävät hevoset ovat sekoittuneet aikojen kulussa useilla tavoilla kunnes tuloksena oli selkeäpiirteinen rotu, joka on sopeutunut hyvin Rhône-joen suistoalueen vaikeisiin oloihin. Elämä ankarissa oloissa on luultavasti karsinut hevosainesta niin, että sukupolvesta toiseen ainoastaan vahvimmat ja vastustuskykyisimmät yksilöt ovat jääneet jatkamaan sukua.
Ainoa ja vanhin todiste camarguenhevosen esihistoriallisesta alkuperästä on professori Nicolas'n vuonna 1875 löytämä nykyhevosen (Equus caballus) luuranko, joka paljastui Rhône-joen oikealta rannalta, 2 kilometriä Arlesista yläjuoksun suuntaan. Luurangon ympärillä oli veitsiksi muotoiltua piikiveä, joka ajoitti löydöksen paleoliittiselle kaudelle .
Ranskan hevosjalostusyhdistysten liitto "Haras nationaux" katsoo camarguenhevosen polveutuvan przewalskinhevosesta. Huomio kiinnittyy camarguenhevosen ulkonäköön, joka muistuttaa Lascaux'n esihistoriallisen luolan hevosmaalauksia, sekä rodun primitiivisiä hevosia muistuttaviin piirteisiin.
Mikäli näkemys camarguenhevosista esihistoriallisissa luolissa kuvattujen kvartäärikauden hevosten vain vähän muuntuneina jälkeläisinä pitää paikkansa, nämä hevoset ovat asuttaneet esihistoriallisen kauden Galliaa ja siirtyneet karummille asuinseuduille ihmisasutuksen levitessä. Charles Naudot'n mukaan hevonen seurasi merta vetäytyessään kohti Rhônen jokilaaksoa.
Edelliseen verrattuna täysin päinvastainen selitys rodun ominaisuuksille nojautuu oletukseen, että camarguenhevonen olisi alun perinkin kotoisin Camarguen alueelta, josta se olisi levinnyt etelärannikolla alueille, joita kutsutaan nykyisin nimillä Bouches-du-Rhône, Gard, Hérault, Var, aina Nizzan lähiseuduille saakka. Tämän oletus sulkee pois mainittavamman arabian- tai berberihevosten vaikutuksen rotuun, joten camarguenhevosen fysionomian itämaisiksi sanotut piirteet ja kaikki rodun muut ominaisuudet ovat synnynnäisiä ja periytyviä eivätkä hankittuja ominaisuuksia: seurausta ilmaston, maaperän ja ravintokasvien ominaisuuksista.
Eugène Gayot kiinnitti vuonna 1861 huomiota siihen, että camarguenhevosessa esiintyy tiettyjä itäisiä rakennepiirteitä, jotka ovat yhteisiä kaikille villeinä eläville hevosensukuisille eläimille. Tämä merkitsee sitä, että sama ruokavalio ja sama elämäntapa aiheuttavat hevosessa samat tai lähes samat ominaisuudet, vaikka rodut eläisivät hyvin kaukana toisistaan ja eri leveyspiireillä. Gayot'n mukaan myös muut hevostutkijat ovat vahvistaneet tämän huomion ja se toistuu usein heidän töissään. Vuonna 1963 myös Pierre Joignaux merkitsi muistiin camarguenhevosen ulkonäön erityispiirteet ja käsityksensä elinolosuhteiden vaikutuksesta niiden syntymiseen.
Camarguenhevonen elää läpi vuoden ulkona: perinteen mukaisesti se laiduntaa vapaasti ja lisärehutta samoilla alueilla kuin camarguenkarja. "Manade"ssa eläessään se liittyykin usein nautojen seuraan.
Suurin osa hevosista elää täydellisessä vapaudessa läpi vuoden. Ne kootaan ainoastaan kerran vuodessa tarkastusta, merkintää, ruunausta tai muita vastaavia toimenpiteitä varten. Camarguenhevosen elinoloja luonnehtivat jatkuvasti kostea ilmasto, runsaina parveilevat hyönteiset ja omalla tavallaan ankara ja jopa raa'an tuulinen talvi.
Vapaudessa kasvattaminen on ainoa sallittu tapa, kun camarguenhevosta kasvatetaan kotiseudullaan. Luonnonravinto pitää eläimet erinomaisessa kunnossa vaikka sisältääkin vain niukasti ravinteita. Laidunheinää riittää ravinnoksi ympäri vuoden eikä viljaa tarvita, toisin kuin monille lämminverisille roduille.
Camarguenhevonen tulee toimeen pitkään vähällä ravinnolla, sietää kehnoja säitä ja pitkiä päivämatkoja ja on myös ainoa hevosrotu, joka pystyy pureskelemaan veden alla: se kiskoo suuhunsa murtovesien vesikasveja. Rotua pidetään varmavaistoisena, ja sen leveät ja varmat kaviot soveltuvat hyvin elämään vetisillä soilla. Kuten naudat, myös camarguenhevoset muodostavat toisinaan symbioottisen suhteen lintujen kanssa. Sen liittolaisia voivat olla esimerkiksi jalo- tai lehmähaikarat.
Varsat syntyvät tavallisesti keväällä ilman ihmisten apua. Tamma eristäytyy ja suojautuu ruokojen sekaan tai tamariskipensaikkoon varsomista varten. Se viipyy muutaman päivän erossa laumastaan ja liittyy siihen vasta, kun varsa pystyy seuraamaan perässä vaikeuksitta. Kun kevään varsat alkavat syksyn tullen osoittaa itsenäistymisen merkkejä, ne otetaan kiinni, erotetaan emästään ja polttomerkitään. Seuraavan talven aikana varsat pidetään ihmisten läheisyydessä ja totutetaan ihmisiin. Sen jälkeen ne vapautetaan kaksi- ja kolmivuotiaiden seuraan, missä ne viipyvät pari vuotta kunnes niitä aletaan kouluttaa ratsastukseen. Tämän jälkeen ne päästetään puolittaiseen vapauteen, josta hevosia haetaan tarpeen mukaan työhön ja johon ne vapautetaan taas sen jälkeen.
Camarguenhevosen kasvattajat pyrkivät säilyttämään hevosissaan jalostumattomia piirteitä. Tämän vuoksi heillä on etuoikeus täysin luonnonmukaiseen hevosenkasvatukseen. Rodun perinteisellä asuinalueella ihminen ei puutu lisääntymisprosessiin, vaan siellä vapaudessa asuvat oriit astuvat vapaasti. Keinoalkuiset, kuten siemennyksellä, alkionsiirrolla tai kloonaamalla aikaansaadut varsat eivät kelpaa camarguenhevosen kantakirjaan.
Camarguenhevosen kasvattajain liitto ("Association des éleveurs de chevaux de race Camargue (AECRC)") perustettiin vuonna 1964. Sen perustivat omistamiensa hevosten rodun ja tyypin sekä kasvatusympäristön säilymisestä huolta kantaneet kasvattajat. Ensimmäiseksi he kuvasivat rodun piirteet ja määrittelivät Camarguen hevosten kasvatusalueen rajat Rhône-joen suistossa ja sen lähiseuduilla.
Vuonna 1966 yhdistys hyväksyttiin kansalliseen moniammatilliseen hevosliittoon ("l'Union nationale interprofessionnelle du cheval", UNIC). Vuonna 1967 se luetteloi kasvatusalueet, kasvatuksen tuotteet ja määritteli käsitteen "manade" tarkoittamaan vähintään neljää vapaina ulkoilmassa kasvatettavaa lisääntymiskelpoista tammaa, joiden laidunalue on kooltaan vähintään 20 hehtaaria eläintä kohti. Kasvatus tapahtuu ilman lisärehua. Nimi Camargue sallittiin ainoastaan manadeoloissa syntyneille ja kasvaneille hevosille. Ranskan hevosliitto tunnusti camarguenhevosen omaksi rodukseen vuonna 1968, mutta kantakirja perustettiin vasta paljon myöhemmin. Ensimmäinen ori polttomerkittiin vuonna 1978.
Vuodesta 2003 lähtien liitto on ollut avoinna kaikille ranskalaisille camarguenhevosen kasvattajille yrityksen sijainnista tai tammojen lukumäärästä riippumatta. Vuonna 2005 liittoon kuului 153 jäsentä. Siitoseläinten valinta tapahtuu AECRC:n ja kansallinen hevosliiton yhteistyönä. Liitto järjestää myös soveltuvuuskokeita ja kilpailuja eri-ikäislle hevosille sekä osallistuu näyttelyihin..
Camarguenhevosta pidetään nimikkoseutunsa ekosysteemin osana sekä keinona säilyttää ja ylläpitää kokonaisia kosteikkoalueita. Hevosen elinympäristö on kuitenkin muuttunut paljon, sillä Rhône-joen suistoaluetta kuivatetaan, eikä se tarjoa enää entisenlaista turvaa. Camarguenhevosta käytetään yhä enemmän suoperäisten alueiden luonnonmukaiseen hoitamiseen. Niinpä hevoset ovatkin torjuneet vesakoita esimerkiksi Brotonnen luonnonpuistossa ja Seine-matalikoilla. Vuonna 1988 joitakin yksilöitä vietiin myös Bretagnen niemimaalle samantyyppisiin ympäristönhoitotehtäviin.
Camarguenhevosen kantakirjan vuonna 1978 tapahtuneen avaamisen jälkeen hevosen on täytynyt vastata rodun kuvausta niin rakenteen kuin värinkin puolesta päästäkseen kantakirjaan. Lokakuusta 2002 alkaen camarguenhevonen on luokiteltu lämminveriseksi. Vaikka se kasvaa vain harvoin korkeammaksi kuin 145 cm ja luokitellaan Kansainvälisen hevosurheiluliiton (FEI) hevosurheilusääntöjen mukaan poniksi, camarguenhevonen on kuitenkin rakenteeltaan hevonen.
Camarguenhevonen tulee muiden alkukantaisten rotujen tavoin täysikasvuiseksi melko myöhään, 5–7-vuotiaana, mutta se elää poikkeuksellisen pitkään, keskimäärin 25 vuotta. Ranskalaishevosten ikäennätys on 47-vuotiaana kuollut "Ours" (Karhu), joka oli camarguenhevonen.
Rodun edustajien liikkeet ovat puhtaat, askel on korkea ja askelpituus suuri. Camarguenhevosen ravi on eloisa ja laukka hyvin nopea..
Camarguenhevosen tulee täyttää Ranskan hevosjalostusyhdistysten liiton "Haras Nationaux français" julkaisema hyvän ratsuhevosen määritelmä. Hevosen sivukuvan yleisvaikutelma muistuttaa vahvasti alkukantaista hevosta ja siinä on berberihevosen piirteitä.
135–150 cm.
Yleensä 300–400 kg sukupuolesta ja koosta riippuen.Muistuttaa esihistoriallisten hevosten päätä, hiukan itämaiselta vaikuttava, usein painava, kulmikas ja ilmeikäs. Katse eloisa ja silmät lähellä pään pintaa vain hieman ulkonevien silmäkulmien vuoksi. Profiili suoralinjainen, kuonopii usein vaatimaton, litteä otsa ja leukaperät korostuneet. Korvat ovat pienet ja lyhyet, etäällä toisistaan, korvanliitokset ovat kookkaat., otsaharja on runsas..
Keskimittainen, kiinnittyminen ja asento hyvät. Harja taittuu usein molemmille puolille ja on aina tuuhea..
Rinta on syvä ja leveä, henkitorvi laaja ja kupeet sopivan kehittyneet. Lapa hyvin kulmautunut, vahva ja lihaksikas. Sä'än tulee olla selkeästi erottuva, mutta ei liian korostunut. Selkä on keskipitkä. Sen tulee olla vahva ja suora, lanne mieluummin lyhyt, suora ja leveä, takaosa pyöreämuotoinen ja hiukan laskeva, lautaset lihaksikkaat ja reidet hyväasentoiset, häntä tuuhea ja alas kiinnittynyt..
Camarguenhevosen jalat ovat pitkät ja sopusuhtaiset, vahvat ja kestävät, kuivaniveliset, polvet ja kintereet kookkaat. Kaviot ovat poikkeuksellisen kovat ja kestävät, joten camarguenhevosia kengitetään vain harvoin. Kaviot ovat hyväasentoiset, vahvat ja kantavat; niihin on kehittynyt kookas ja leveä muoto, joka soveltuu hyvin kosteikkoseuduilla liikkumiseen..
Yksi camarguenhevosen tärkeimmistä tunnusmerkeistä on kimous. Kimo on ainoa kantakirjaan hyväksytty väri, ja kaikki muunväriset yksilöt karsitaan automaattisesti rodun rekisteristä..
Hevosten värejä tuntemattomat erehtyvät usein luulemaan aikuisia camarguenhevosia valkoisiksi. Varsat kuitenkin syntyvät aina väriltään tummina, yleensä ruunikkoina tai päistärikköinä ja vaalenevat vasta myöhemmin karvaa harmaannuttavan ja valkaisevan kimotekijän vaikutuksesta. Noin 5–6-vuotiaina camarguenhevoset näyttävät täysin valkoisilta tai ovat joskus papurikkokuvioisia tai kärpäskimoja
. Varsinaisilla valkoisilla hevosilla on aina vaaleanpunainen iho, jota camarguenhevosilla ei esiinny; niiden iho on aina harmaa.. Kuten suurimmalla osalla kimoista hevosista, myös camarguenhevosilla esiintyy paljon melanoomaa eli kimosyöpää..
Camarguenhevosen kimoväritys on erikoisuus alkukantaisten hevosrotujen joukossa: suurin osa villeistä hevosista oli ruunivoikkoja, ruunikkoja ("rousse") tai hallakoita ("fauve")..