Druidi
Druidit olivat pappisluokan jäseniä, joita roomalaisten tekstien perusteella esiintyi Britteinsaarilla ja Galliassa kelttiläisten väestöjen keskuudessa noin 2 000 vuotta sitten. Druidien uskomuksista, rituaaleista, pukeutumisesta ja muusta on vain vähän tietoa.
Sana ”druidi” lienee alun perin lausuttu "dru-vid" tai "dru-vind" ('tietäjä' tai 'tammen tuntija'). Druidit valittiin ylimystön joukosta, ja kokelaitten oli opeteltava ulkoa suuret määrät runoja, lakeja ja loitsuja. Druidien päätehtävänä oli uskonnollisten menojen johtaminen, mutta he vastasivat usein myös oikeudenkäytöstä ja toimivat parantajina. He tulkitsivat lisäksi unia ja taivaankappaleiden liikkeitä. Druidien tärkeimmät uskonkappaleet olivat sielun kuolemattomuus ja jälleensyntyminen.
Tunnetuimpia antiikin lähteistä on kreikkalainen oppinut, kelttien keskuudessa matkustanut Poseidonios (n. 135 – 51 eaa.), jonka jo kadonneita kirjoituksia myöhemmät kirjoittajat lainasivat paljon. Heihin kuuluivat kreikkalainen Strabon, Diodoros Sisilialainen ja merkittävimpänä Julius Caesar (102 – 44 eaa.), joka kuvaili teoksessaan "Gallian sota" laajasti druideja. Myöhemmin roomalainen historioitsija Plinius vanhempi (23–79 jaa.) keskittyi erityisesti druideihin teoksissaan, jotka perustuivat osin ensi käden tietoon.
Galliassa yksi druidi valittiin päädruidiksi, ja hän toimi virassa kuolemaansa asti. Päädruidin kuoltua valittiin uusi. Kerran vuodessa druidit kokoontuivat karnuuttien alueella olevaan pyhään paikkaan, ja siellä druidien tuomioistuin käsitteli kaikki sille tuodut riita-asiat. Myös irlantilaiset tarut kertovat päädruidin eli arkkidruidin valinnasta.
Ylhäisen syntyperänsä ja oppineisuutensa vuoksi druidien asema kelttiyhteisöissä oli korkea. He eivät maksaneet veroa ja heidät oli vapautettu sotapalveluksesta. Heidän asemaansa korosti salaperäisyys, sillä druidit eivät kirjoittaneet mitään oppejaan muistiin. Kaikki tieto välitettiin uusille druidisukupolville suullisesti. Druidikokelaitten opinnot saattoivat kestää jopa kaksikymmentä vuotta.
Caesarin mukaan druidit tutkivat sekä luontoa että tuonpuoleista. Druidit opettivat, että sielu koki kuoleman jälkeen jälleensyntymän ja sielunvaelluksen. Tällä saatettiin pyrkiä vähentämään kuolemanpelkoa ja valaa rohkeutta sotureihin taistelussa.
Antiikin lähteiden mukaan druidit uhrasivat joissakin tapauksissa myös ihmisiä. Yleensä uhrattavat olivat jostain rikoksesta tuomittuja. Uhrirituaaleissa käytettiin oksista punottuja koreja, joihin uhrattavat suljettiin, ja sen jälkeen korit poltettiin. Ihmisuhreja käytettiin myös ennustamiseen. Uhrit surmattiin puukottamalla, ja sen jälkeen heidän kuolonkouristuksiaan ja veren valumajälkiä tulkittiin ennusmerkkeinä.
Roomalaiset pitivät druideja Rooman valtaa vastustaneen liikehdinnän johtajina, ja druidit nujerrettiin Galliassa keisari Tiberiuksen aikana, Britanniassa luultavasti vähän myöhemmin. Irlannissa druidien perinteet säilyivät pidempään, mutta he menettivät asemansa pappeina kristinuskon tultua saarelle.
Druidit alkoivat kiehtoa 1600- ja 1700-lukujen brittiläisiä historiantutkijoita, jotka virheellisesti kuvittelivat Stonehengen kaltaisten esihistoriallisten megaliittien olleen druidien pyhättöjä. 1700-luvulla alkoi Britanniassa myös muodostua uusi druidiliike, joka katsoi elvyttävänsä muinaisten druidien uskonnon. Nykyaikainen druidismi syntyi 1960-luvulla, ja sillä on kannattajia Britannian lisäksi myös Yhdysvalloissa, Ranskassa ja Keski-Euroopassa.
Viihteen tunnetuimmat druidihahmot ovat epäilemättä Asterix-sarjakuvan Akvavitix ja kuningas Arthurin kasvattaja Merlin. Akvavitixin edustama mielikuva druideista valkoiseen kaapuun pukeutuneina, valkopartaisina vanhuksina on 1800-luvun romantiikan tuotetta.