hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Fitz ratkaisee
Fitz ratkaisee ("Cracker") on brittiläinen rikosdraamasarja, jota kuvattiin kolmen tuotantokauden verran vuosina 1993–1995 ja vielä kaksi erikoisjaksoa 1996 ja 2006. Pääosassa rikospsykologi Fitzinä esiintyi Robbie Coltrane.
"Fitz ratkaisee" sijoittuu Manchesteriin. Sarjan päähenkilö on rikospsykologi Eddie ”Fitz” Fitzgerald, joka ratkaisee henkirikoksia poliisin apuna ja on älyllisesti ylivertainen työtovereihinsa verrattuna. Hänen psykologiselle tarkkanäköisyydelleen antaa ristivalaistuksen hänen henkilökohtainen moniongelmaisuutensa: alkoholismi, peliriippuvuus, vaikeat ihmissuhteet, ylipaino.
Sarjassa tarkkaillaan tapahtumia kahdella tasolla. Yhtäältä kussakin tarinassa seurataan käsillä olevan rikoksen ratkomista sekä rikollisten ja näitten lähipiirin elämää. Toisaalta tarkkailtavana ovat ihmissuhteet rikostutkimusryhmässä ja Fitzin perhepiirissä. Nämä eri tasot saattavat myös ristetä keskenään, kuten tarinassa "Miehetkin itkevät", jossa seurataan raiskaussarjan tutkimuksia: naispoliisi, johon Fitzillä on rakkaussuhde, joutuu tutkimusten keskellä raiskatuksi, ja myöhemmin raiskaaja uhkaa Fitzin vaimoakin. Ihmissuhdekaaret ulottuvat yksittäisten rikostarinoitten yli, ja usein tarinat päättyvät cliffhangeriin. Esimerkiksi rikostutkija Jimmy Beckin tarinassa "Näytön tarve" alkanut amok-juoksu päättyy vasta tarinan "Veljellistä rakkautta" lopussa.
"Fitz ratkaisee" nousi moninkertaisesti palkituksi arvostelu- ja katsojamenestykseksi. Kaiken pohjana oli Jimmy McGovernin alkuperäisidea ja käsikirjoitus. Myös Paul Abbott kirjoitti osan tarinoista. Pääosa Fitzinä oli Robbie Coltranelle ponnahduslauta suuriin rooleihin muun muassa James Bond - ja Harry Potter -elokuvissa. Robert Carlylelle tappajan rooli tarinassa "Näytön tarve" oli ensimmäinen näkyvämpi rooli.
Kolmen tuotantokauden jälkeen sarjaa täydennettiin vielä kahdella erikoisjaksolla, jotka eivät enää saavuttaneet alkuperäisen sarjan suosiota. Vuoden 1996 100-minuuttinen tarina sijoittuu Hongkongiin, jossa Fitz on luentomatkalla. Kymmenen vuotta myöhemmässä kaksituntisessa erikoisjaksossa Fitz palaa tyttärensä häihin muuttuneeseen Manchesteriin asuttuaan vaimoineen useita vuosia Australiassa.
Suomessa sarjan esitti Yle TV1 tuoreeltaan vuosina 1995–1996 ja uusintana vuonna 2008. Sarjasta kuvattiin Yhdysvalloissa Los Angelesiin sovitettu uudelleenfilmatisointi vuosina 1997–1998. Fitzin osan esitti Robert Pastorelli, ja Robbie Coltrane esiintyi yhdessä jaksossa rikollisen roolissa. Sarja sai melkoisen nuivan vastaanoton, eikä sen tekemistä jatkettu ensimmäisen tuotantokauden jälkeen.
Sarjan suosion saattelemana tarinat sovitettiin romaaneiksi. Niistä on suomennettu kolme ensimmäistä.
Oriental Pearl Tower
Oriental Pearl Tower (, ”Idän helmen torni”) on televisio- ja näköalatorni Shanghaissa Kiinassa. Se sijaitsee Lujiazuissa Pudongin alueella. Tornin rakentaminen alkoi vuonna 1990, ja se saatiin valmiiksi vuonna 1994. Se on 468 metriä korkeana maailman viidenneksi korkein torni.
Joachim Mrugowsky
Joachim Mrugowsky (15. elokuuta 1905 Rathenow – 2. kesäkuuta 1948) oli saksalainen natsitohtori, hygienisti, apulaisprofessori, lääketieteen tohtori ja Waffen-SS:n hygieniainstituutin päällikkö. Hän toimi toisen maailmansodan aikana vanhempana hygienistina SS-joukoissa, ja oli arvoltaan SS-eversti. Häntä syytettiin sodan jälkeen lääkärioikeudenkäynnissä. Hänen isänsä kuoli ensimmäisen maailmansodan alussa. Vuonna 1925 Joachim Mrugowsky aloitti luonnon- ja lääketieteenopintonsa Hallessa. Hän päätti opiskelunsa 1930–1931 ja sai molemmista tieteistä tohtorinarvon. Kahden vuoden työharjoittelun jälkeen hänestä tuli assistentti Hallen yliopiston hygieniainstituuttiin. Hänestä tuli avustava professori hygienian alalla Berliinin yliopistoon syyskuussa 1944.
Mrugowsky oli kannattanut natsi-ideologiaa vuodesta 1930 ja hän oli ensin ryhmänjohtajana paikallisessa kansallissosialistisessa opiskelijajärjestössä sekä sittemmin Saksan kansallissosialistisen puolueen puoluejäsen (Nro. 210 049). Vuonna 1931 hän liittyi SS:ään, jossa yleni sekä Waffen-SS:n että SS:n everstiksi.
Vuonna 1940 hän oli fysiatrina SS-divisioona ”Das Reichin” kenttäsairaalassa, ja osallistui natsien sotaretkeen Länsi-Euroopassa. Hän osallistui miltei kaikenlaisiin kokeisiin, joita tehtiin keskitysleirivangeilla. Häntä syytettiin Nürnbergin lääkärioikeudenkäynnissä rikoksista ihmisyyttä vastaan. Mrugowsky tuomittiin kuolemaan elokuussa 1947 ja teloitettiin 2. kesäkuuta 1948.
Karkar-Yuri
Karkar-yuri eli yuri on noin 1100 puhujan isolaattikieli. Sitä puhutaan Papua-Uuden-Guinean länsiosassa, Sandaunin provinssissa.
Kielen sanajärjestys on subjekti-objekti-verbi ja sillä on kolme murretta
Songs from The Joulukalenteri
Songs from The Joulukalenteri on "The Joulukalenteri" -televisiosarjan laulujen pohjalta tehty soundtrack-julkaisu. Trio Saletin muodostivat Kari Lehtomäki, Seppo Korjus ja Raimo Smedberg. Sanoituksista vastasi Jukka Virtanen. CD julkaisiin vuonna 1997 ja kymmenen vuoden kuluttua seurasi uudelleenjulkaisu, samalla kun The Joulukalenteri julkaistiin DVD-julkaisuna.
Julián Grimau
Julián Grimau García (18. helmikuuta 1911 Madrid, Espanja – 20. huhtikuuta 1963 Madrid, Espanja) oli espanjalainen kommunisti. Hän liittyi kommunistiseen puolueeseen Espanjan sisällissodan alkaessa, ja oleskeli sodan ajan Barcelonassa. Sodan päätyttyä hän pakeni Latinalaiseen Amerikkaan ja muutti sieltä edelleen Ranskaan. Madridiin hän palasi vuonna 1962 ja joutui marraskuussa pidätetyksi. Hänen oikeudenkäyntinsä huhtikuussa 1963 sai myös kansainvälistä huomiota, ja muun muassa paavi Johannes XXIII ja Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov esittivät vetoomuksen hänen puolestaan. Grimau tuomittiin kuitenkin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla 20. huhtikuuta 1963.
Grimau on tullut Suomessakin tunnetuksi hänestä kertovan "Julian Grimau" -laulun kautta, josta tunnetuimman suomenkielisen levytyksen teki Tapio Heinonen vuonna 1969. Kappale on tehty kansanlaulun melodiaan; Heinosen esittämän version suomennoksesta vastasi Kari Tuomisaari. Tapio Heinonen esitti laulun Kari Tuomisaaren käännöksenä Ossi Runteen orkesterin säestyksellä ensimmäistä kertaa ohjelmassa Sinbad vuonna 1968. Vuonna 1971 Pentti Saaritsa kirjoitti kappaleeseen poliittisemman suomennoksen, jonka levytti tuoreeltaan Kristiina Halkola.
Ulrich Seidl
Ulrich Seidl (s. 24. marraskuuta, 1952 Wien) on itävaltalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Seidl on Michael Haneken ja Michael Glawoggerin ohella Itävallan kansainvälisesti menestyneimpiä elokuvantekijöitä. Hänen tuotantonsa on käsitellyt esimerkiksi mallimaailmaa ("Models"), perversioita ("Animal Love") ja henkilökohtaisia hengellisiä kokemuksia ("Jesus, You Know"). Seidl vieraili Suomessa tammikuussa 2008 DocPoint-dokumenttielokuvafestivaalin yhteydessä, mutta hänen elokuviaan ei ole ollut Suomen elokuvateatterien ohjelmistossa. Espoo Ciné -festivaalilla 2012 esitettiin Seidlin elokuva "Paratiisi: Rakkaus".
Kolmen elokuvan Paratiisi-trilogia oli aluksi yhden viisituntisen elokuvan suunnitelma. Trilogia kertoo kolmesta saman suvun naisesta: äidistä, tämän sisaresta ja tyttärestä. Naisia yhdistää äärimmäisyyksiin meneminen ja kommunikoinnin vaikeus. "Rakkaus"-elokuva on elokuvista murheellisin. Siinä viisikymppinen nainen matkustaa Kenian aurinkorannikolle seksituristina. Toiminnan kaikki osapuolet menettävät ihmisarvoaan. "Usko"-elokuvassa päähenkilö on mieleltään järkkynyt. Hän on kiihkotunnustuksellinen katolilainen, joka piiskaa pois lihan himoa itsestään ja kiertelee naapuriensa luona varoittamassa synnillisestä elämästä. Työpaikallaan hän pystyy esiintymään normaalisti. Naisen aviomies on muslimi, ja katsojan pohdttavaksi jää, mitä heidän välillään on aikaisemmin tapahtunut. "Toivo"-elokuva kuvaa nuoren naisen lapsuuden loppua. Hän joutuu laihdutusterapiassa kohtaamaan seksuaalisuuden ja aikuisen inhimillisen heikkouden. Katsojan on vaikea löytää, missä elokuvan nimeen nostettu toiveikkuus piilee. Trilogian jokainen osa päättyy ratkaisemattomaan tilanteeseen.
Stage (David Bowien albumi)
Stage on David Bowien syyskuussa 1978 julkaistu livealbumi. Materiaali äänitettiin Bowien Yhdysvaltain-kiertueella touko–huhtikuussa aiemmin samana vuonna neljässä eri konsertissa. Albumi nousi brittilistalla sijalle 5 ja Yhdysvalloissa sijalle 44. Uudessa-Seelannissa albumi nousi listaykköseksi kahden viikon ajaksi.
A-puoli
B-puoli
A-puoli
B-puoli
Makupalat
Makupalat oli Yleisradion vuosina 1997–2005 esittämä ruoka-aiheinen televisio-ohjelma. Ohjelmaa esitettiin Yle TV2-kanavalla.
Ohjelma kuvattiin Oulun Yleisradion sen aikaisissa tiloissa Höyhtyällä. Ohjelman kokkeina olivat Oulun maakuntaradion toimittaja Timo Nykyri ja kokki Janne Pekkala.
Ohjelma sai alkunsa Oulun maakuntaradiossa esitetystä "Eväsreppu"-radio-ohjelmasta, jossa Nykyri ja Pekkala valmistivat ruokaa.. Syksyllä 1996 lähetettiin Yleisradiolle koenauhoitus ruoka-ohjelmasta ja ensimmäinen Makupalat-ohjelma esitettiin tammikuussa 1997.
Ohjelmaan perustuen julkaistiin vuonna 2000 keittokirja "Makupalat - hei me kokataan!".
Mylon LeFevre
Mylon LeFevre (6. lokakuuta 1944 Gulfport, Mississippi, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen lauluntekijä, entinen rock-muusikko, nykyinen saarnamies ja gospel-muusikko.
LeFevre syntyi etelävaltiolaiseen gospel-perheeseen, joka tunnettiin nimellä "The Singing LeFevres". Kotoa lähdettyään hän otti etäisyyttä myös uskonnolliseen taustaansa.
17-vuotiaana LeFevre kirjoitti ensimmäisen menestyshittinsä, gospel-laulun "Without Him" palvellessaan Yhdysvaltain armeijassa. Elvis Presley levytti sen 1963. Vuotta myöhemmin laulun oli levyttänyt 126 muutakin artistia. LeFevren uran alkupuolen gospel-teokset myivät useita miljoonia kappaleita.
1970-luvulla LeFevren ura keskittyi sekulaarimpaan rock-musiikkiin. Hän teki musiikkia, levytti ja oli kiertueilla muun muassa Eric Claptonin, Elton Johnin, Alvin Leen, Billy Joelin, Duane Allmanin, Berry Oakleyn, Little Richardin, the Whon, Yesin, Ten Years Afterin, Rick Derringerin, Trafficin, George Harrisonin, Paul McCartneyn, Charlie Danielsin, Tina Turnerin, Willie Nelsonin, Mick Fleetwoodin, Mountainin, ZZ Topin ja Grand Funk Railroadin kanssa.
LeFevre on myös kertonut olleensa Atlanta Rhythm Section -yhtyeen perustajajäsen, mutta orkesteri itse on kiistänyt asian. Hän oli kuitenkin mukana vokalistina heidän "Third Annual Pipe Dream" -albumillaan. Samaten kolme LeFevren ensialbumilla mukana ollutta muusikkoa oli mukana Atlanta Rhythm Sectionin ensikokoonpanossa.
LeFevre käytti kokaiinia kymmenen vuoden ajan. Hän muutti Englantiin 1970-luvun alussa ja otettuaan yliannoksen heroiinia 1970-luvulla hän alkoi omien sanojensa mukaan seitsemän vuotta kestäneen prosessin, minkä seurauksena hän kertoo uudestisyntyneensä kristityksi vuonna 1980.
LeFevre lopetti sekulaarin rock-musiikin tekemisen ja toimi hetken apumiehenä "Mt. Paran Church of God"-kirkossa Atlantassa. Vuonna 1981 hän perusti "Mylon and Broken Heart"-nimisen gospelyhtyeen, joka sai albumistaan Crack the Sky Grammy-palkinnon 1988 parhaasta gospel-yhtyeiden laulusuorituksesta. Yhtyeen levyt myivät yli miljoona kappaletta.
Vuonna 1989 LeFevre sai vakavan sydänkohtauksen kiertäessään "White Group" -yhtyeen kanssa. Hän kuitenkin levytti Broken Heartin kanssa vielä kaksi albumia ja julkaisi kokoelmalevyn yhtyeen parhaita kappaleita 1992, minkä jälkeen yhtye lopetti toimintansa.
LeFevre jatkoi saarnaajana ja hänen myöhemmät levytyksensä ovat keskittyneet hengelliseen ylistysmusiikkiin. LeFevre kertoo Jumalan parantaneen hänet saarnaaja Kenneth Copelandin vaimon Gloria Copelandin välityksellä. LeFevre kiertää vaimonsa Christin kanssa julistamassa kirkoissa ja esimerkiksi urheilutapahtumien hengellisillä osastoilla. Hän on myös kiertänyt evankelioimassa entisen Neuvostoliiton alueella, Australiassa, Kanadassa, Filippiineillä, Cayman-saarilla ja Meksikossa.
Richard Eden
Richard Eden (s. 13. helmikuuta 1959 Toronto, Ontario) on kanadalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi televisiosarjan Santa Barbaran myötä 1980-luvulla. Myöhemmin Eden tunnetaan myös televisiosarjan RoboCopin myötä vuodelta 1994.
Hän on ollut naimisissa Shannon Hilen kanssa vuodesta 1993 lähtien.
Pikku posteljooni
Pikku posteljooni oli 81-osainen Yleisradion lastenohjelma, jota esitettiin vuosina 1993–1994 Yle TV2 -kanavalla. Ohjelman näyttelijät olivat Oulun maakuntaradion toimittaja Timo Nykyri, kokkinakin tunnettu Janne Pekkala sekä taikuri Jarmo Luttinen. Pikku Posteljoonin ohjaaja oli Tapio Turpeinen, joka myös dramatisoi käsikirjoitukset.
Lastenohjelma kertoi pienen postitoimiston tapahtumista. Ohjelmassa nimikkohenkilö "Pikku posteljooni" oli käsinukke, jonka ääntä esitti Janne Pekkala. Vuonna 1994 Nykyri siirtyi ohjelman käsikirjoitukseen ja hänen tilalleen tuli Jarmo Luttinen, joka tunnettiin sarjassa herra Holkkina. Nykyri nähtiin sarjan viimeisiin jaksoihin asti pikku posteljoonin kanssa "Postman ja Leimasin" -sarjassa, jota esitettiin muun sarjan ohessa. Postman ja Leimasin -käsikirjoitukset olivat Eero Ainesmaan käsialaa. Eero kirjoitti myös Piku Posteljoonia.
Ohjelmassa postimiehet katselivat lasten heille lähettämiä valokuvia. Posteljoonit saattoivat soittaa lapsille studiosta, välissä esitettiin lastenlauluja sekä muita lapsille suunnattuja ohjelmia, kuten piirrossarjaa Luukkoset. Ohjelman studio-osuudet kuvattiin Oulun Yleisradion sen aikaisissa tiloissa Höyhtyällä.
Postman ja Leimasin olivat Timo Nykyrin ja Janne Pekkalan esittämä supersankarikaksikko. He muistuttivat ulkoisesti Batmania ja Robinia.
He tekivät ensiesiintymisensä sarjan erikoisjaksossa, joka oli kaksiosainen. Myöhemmässä vaiheessa he esiintyivät sarjassa omassa osiossa ohjelman puolivälissä. Tämän merkkinä yleensä puhelin soi ja Pikku Posteljooni tokaisi: ""Pitäisi lähteä seikkailemaan!"" tai ""Sankariainesta"." Postmanin ja Leimasimen suurta herkkua ovat marsipaanileivokset ja vaapukkamehu. Heillä oli oma postmanauto, joka oli punainen Zastava.Postman- ja Leimasin-hahmojen pääarkkitehti oli Pikku Posteljooni -ohjelman toinen käsikirjoittaja Eero Ainesmaa. Cliffhanger-tekstit kirjoitti ohjaaja Tapio Turpeinen ja ne luki maakuntaradion toimittaja Tuomo Tokoi.
Esan ja Jussin matkassa oli Pikku posteljooni -sarjan ohessa esitetty minisarja, jossa vierailtiin erilaisten lasten luona. Jaksoissa käytiin maatilalla, koulussa, luonnonpuistossa ja kerrostalossa.
Esa-niminen mies haastatteli lapsia ja Jussi (Juha Norokytö) toimi kuvaajana, joka puhui välillä kameran takaa.
Pikku posteljoonin viimeisten jaksojen ohessa nähtiin Tonttu 007, joka taisteli joulun puolesta ainakin kahden jakson verran. Sarjan kerronta muistutti suomirappia.
Nils Oker-Blom
Nils Christian Edgar Oker-Blom (5. elokuuta 1919 Helsinki – 16. tammikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, joka toimi Helsingin yliopiston rehtorina ja kanslerina. Hän sai arkkiatrin arvonimen.
Oker-Blomin vanhemmat olivat liikemies Edgar Alexander Oker-Blom ja Zea Margit Bergroth. Hänen puolisonsa vuodesta 1944 oli Constance Victorine Nordenswan. Vaimon lisäksi perheeseen kuuluu kolme lasta, Christian, Maximilian ja Teodora, jotka kaikki ovat seuranneet isäänsä akateemisiin ammatteihin. Christian Oker-Blom toimi professorina Jyväskylän yliopistossa. Lääkäreitä on ollut Oker-Blomin aatelissuvussa enemmänkin, Nils Oker-Blom oli Lääkäriliiton ensimmäisen puheenjohtajan, Max Oker-Blomin pojanpoika.
Oker-Blom tuli ylioppilaaksi 1937 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1947, tohtoriksi hän väitteli seuraavana vuonna. Hän toimi vuodesta 1957 Helsingin yliopiston virologian professorina ja oli myös lääketieteellisen tiedekunnan dekaani. Helsingin yliopiston rehtorina Oker-Blom toimi 1978–1983 ja kanslerina 1983–1988. Arkkiatrin arvon hän sai vuonna 1992. Oker-Blom oli taiteellisesti lahjakas, hän teki harrastuksena muun muassa pronssisia muistomitaleita. Myös Wilhelm Wahlforssin patsas Wärtsilän pääkonttorissa on Oker-Blomin veistämä.
Oker-Blom toimi Nylands Nationin inspehtorina vuosina 1961–1968, minkä jälkeen hänet nimitettiin Nylands Nationin kunniajäseneksi.
Oker-Blom kuoli yllättäen vakavaan sairauteen vuonna 1995.
Spermarket
Spermarket on suomalaisen folk-punk-yhtye Liimanarinan ensimmäinen kokopitkä studioalbumi, joka ilmestyi Drag Cityltä vuonna 1995. Sitä ennen Liimanarinalta olivat ilmestyneet EP:t "Maailman tylsin vittumaisuus" (Bad Vugum, 1989), "Juutalaiset" (Bad Vugum, 1990), "Läntinen Pornokatu 25 B 13" (Bad Vugum, 1992) sekä omakustannekasetti "Hei nyt ei olla LA:ssa (Live at Heinola)" vuonna 1993.
Liimanarinan kotisivuilla Olli Pauke selitti levyn nimen syntyhistoriaa seuraavalla tavalla: "Nimen koko ideana oli paikantaa olematon rajapinta mainonnan ja prostituution välillä. Poistetaan yksi kirjain paikasta, jossa kaikki tekevät jokapäiväiset ostoksena ja se muuttuu joksikin, mikä muistuttaa ilotaloa. Joten, se on kuin "kaikki on kaupan" toisin sanottuna." Paukkeen mukaan "Jotta asiat vaikuttaisivat merkityksellisemmiltä ja monimutkaisemmilta, joku kuvitteli jopa, että CD:n bonus track oli "protesti modernia teknologiaa vastaan tai jotain." Itse asiassa, se lyhennettiin seitsemään minuttiin, koska oli kuulemma mahdotonta löytää paikkaa, jossa CD olisi voitu painaa alkuperäisessä pituudessaan. Myös Olli Paukkeen pitkäaikainen haave piereskellä levyllä toteutui "Spermarket"-levyllä.
Kaikki levyn kappaleet on tehnyt Olli Pauke. Tunnuslauseekseen hän on valinnut Janne "huu-haa" Liimataisen lauseen "Mikään idea ei oo liian naurettava piisiin laitettavaks".
Steve Locher
Steve Locher (s. 19. syyskuuta 1967 Salins, Sveitsi) on sveitsiläinen uransa lopettanut alppihiihtäjä.
Locher saavutti pronssia alppiyhdistetyssä Albertvillen olympialaisissa 1992 sekä suurpujottelussa Vailin MM-kisoissa 1999.
Maailmancupissa Locher voitti kolme osakilpailua.
Katie Griffin
Katie Marilynn Neela Mousig Griffin (s. 1977 Toronto, Ontario) on kanadalainen näyttelijä ja poplaulaja.
Hän opiskeli näyttelemistä Ryerson Universityssä 1990-luvulla, mutta oli jo tehnyt näytelmärooleja televisiossa 10-vuotiaasta lähtien. Katie on esiintynyt elokuvissa, kuten RoboCop, Päivä prinssinä, Hinnalla millä hyvänsä, Electra, Onni on omistaa ja Väkivallan varjo. Lisäksi hän on tehnyt muutamia dubbauksia animaatioihin, kuten Sailor Moon, Spies-tytöt ja Team Galaxy. Laulajana Katie julkaisi ensimmäisen levynsä "Kiss Me Chaos" vuonna 2003.
Katie on naimisissa laulaja ja lauluntekijän Michael Kulasin kanssa ja heillä on yksi lapsi.
Jaakko Piirainen
Jaakko Piirainen (19. heinäkuuta 1871 Kuhmoniemi − 12. heinäkuuta 1917 Kajaani) oli suomalainen puutyömestari ja kansanedustaja. Eduskunnassa Piirainen toimi SDP:n ryhmässä vuosina 1908−1909. Kansanedustajaksi hänet valittiin Oulun läänin eteläisestä vaalipiiristä.
Torpparien Jaakko Piiraisen ja Kaisa Stiina Heikkisen poika kävi käsityökoulun ja Helsingin taideteollisuuskoulua. Työelämässä Jaakko aloitti jo pienenä, toimien paimenena ja renkinä.
Kouluja käytyään Piirainen työskenteli puuseppänä Viipurissa, Helsingissä, Turussa ja Oulussa vuosina 1892−1900, kunnes hän perusti oman puusepänliikkeen Raaheen 1900. Yritys sai jäädä, kun Piirainen siirtyi Kajaanin seminaariin puutyömestariksi 1904. Tätä virkaa hän hoiti kuolemaansa saakka.
Piirainen oli naimisissa Hilma Elisabeth Henttusen kanssa vuodesta 1900 alkaen.
Turun ammatti-instituutti
Turun ammatti-instituutti () on Turussa toimiva toisen asteen ammatillista koulutusta antava oppilaitos. Se toimii kahdeksassa toimipaikassa Turun kaupungin alueella. Turun ammatti-instituutissa opiskelee noin 3900 nuorisoasteen opiskelijaa ja noin 6000 aikuisopiskelijaa. Henkilökuntaa ammatti-instituutissa on noin kuusisataa.
Turun ammatti-instituutti on yksi Suomen suurimmista toisen asteen ammatillisista oppilaitoksista.
Nykyinen Turun ammatti-instituutti aloitti toimintansa vuonna 1998 silloisen Turun Ammatti-instituutin, Turun Kauppaoppilaitoksen - Handelsläroverket i Åbon, Turun Teknillisen ammattioppilaitoksen ja Turun terveydenhuolto-oppilaitoksen yhdistyessä.
Ammatillista opetusta järjestettiin Turussa jo vuodesta 1887 alkaen iltaopetuksena, aluksi Turun käsityöläiskoulun ja myöhemmin Turun yleisen ammattilaiskoulun nimellä. Päiväopetus aloitettiin vuonna 1941, eli huomattavasti myöhemmin kuin useissa muissa kaupungeissa. Kaupallista koulutusta kaupungissa järjestettiin vuodesta 1839 lähtien ruotsinkielisessä Handelsskolan i Åbo -oppilaitoksessa. Vuonna 1905 oppilaitos muutettiin kaksikieliseksi.
Uusi ammattikoulurakennus valmistui vuonna 1950 Puutorin viereen Parkinmäelle ensimmäisenä suurena sodanjälkeisenä rakennushankkeena Turussa. Rakennukseen saatiin mm. työvälineitä Turun ystävyyskaupungilta Göteborgilta, ja se nimettiinkin Göteborgin koulutaloksi.
Vuonna 1958 ammattikoulu laajeni uuteen rakennukseen Pohjolan kaupunginosaan, Juhannuskukkulalle. Tilat tulivat pääasiassa teknillisen ammattikoulun käyttöön, mutta rakennukseen varattiin tilat myös ompelu- ja talousammattikoululle. Ompelu- ja talousammattikoulun toiminta keskitettiin vuonna 1964 Göteborgin koulutaloon, niiden vapauduttua kauppakoulun käytöstä.
Vuonna 1983 yhdistettiin Turun kauppaopisto ja Turun kaupungin kauppakoulu. Uuden oppilaitoksen nimeksi tuli Turun Kauppaoppilaitos - Handelsläroverket i Åbo.
Vuosina 1985–1986 valmistui Peltolan koulurakennus.
Turun ammatti-instituutissa voi opiskella kymmenissä erilaisissa koulutusohjelmissa ja valmistua ammattiin tekniikan, terveyden ja hyvinvoinnin sekä kaupan ja palvelun aloilta.
Turun ammatti-instituutissa järjestetään myös yksivuotisia ns. nivelvaiheen koulutuksia nuorille, jotka eivät ole päässeet opiskelemaan haluamaansa alaa tai jotka aivät tiedä mikä olisi itselle sopivin ala.
Turun ammatti-instituutin opiskelijayhdistys on nimeltään TAIKA ry. Turun ammatti-instituutin eli TAIn opiskelijat järjestävät joka vuosi useita omaleimaisia
tapahtumia, muun muassa Aurajoessa soudettavat Amissoudut, Hirvensalossa ajettavat Amisajot sekä oppilaiden lavataitoja mittaavan Amistalentin.
Baltic Sea Trade Union Network
Baltic Sea Trade Union Network (Bastun) on alueellinen yhteistyöjärjestö Itämeren alueella. Jäseniä on 20 miljoonaa 10 valtion alueella. Järjestö on kansainvälisen maailmanjärjestön ITUC:n ja eurooppalaisen ETUC:n jäsenjärjestö.
Simo Pipatti
Simon (Simo) Pipatti (21. huhtikuuta 1873 Jaakkima − 28. elokuuta 1934 Viipuri) oli suomalainen asemamies ja kansanedustaja. Eduskunnassa Pipatti toimi SDP:n ryhmässä vuosina 1909−1910. Kansanedustajaksi hänet valittiin Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä.
Maanviljelijöiden Jakob Pipatin ja Elsa Tikkasen poika kävi kansakoulun ja myöhemmin kansanopistoa. Pipatin työuran kannalta suuri käänne oli, kun hän 1901 aloitti työt Valtion rautateillä. Pipatti työskenteli rautateillä eri puolilla Karjalaa, muun muassa Jaakkimassa , Nurmeksessa, Sippolassa ja Äyräpäässä vuoteen 1933 saakka. Hän yleni vaihdemieheksi ja sittemmin asemamieheksi.
Pipatti oli naimisissa Hilja Maria Härmän kanssa vuodesta 1907 alkaen.
Mishkenot Sha'ananim
Mishkenot Sha'ananim, () on ensimmäinen Jerusalemin vanhankaupungin muurien ulkopuolelle rakennettu kaupunginosa. Se perustettiin vuonna 1861. Koska beduiinit kulkivat tuohon aikaan ryöstelemässä kaupunginmuurien ulkopuolella, monet eivät suostuneet muuttamaan Mishkenot Sha'ananimiin, vaikka se oli väljempi ja sen asunnot olivat modernimpia kuin vanhankaupungin asunnot.
European Trade Union Confederation
European Trade Union Confederation (ETUC) on ammattiyhdistysliike, joka on perustettu edustamaan työntekijöitä ja heidän kansallisia tavoitteita Euroopan tasolla. Järjestö on perustettu vuonna 1973. ETUC:n jäsenistö koostuu 81 kansallisesta ammattiyhdistysjärjestöstä 36 Euroopan valtion alueella. Jäseniä on yli 60 miljoonaa.
Pietari Makkonen
Pietari Makkonen (1. tammikuuta 1785 Hanhijärvi, Kerimäki – 20. huhtikuuta 1851 Kerimäki) oli suomalainen kansanrunoilija.
Pietari Makkosen isä Antti Makkonen kuoli pojan ollessa vielä nuori, ja perhe joutui elämään köyhyydessä. Makkosen taloudellinen asema parani kuitenkin vähitellen, ja hän oppi myös lukemaan ja kirjoittamaan. Varsinaisen runoilun Makkonen aloitti vasta viisikymmenvuotiaana tehdessään pilkkarunon samassa pitäjässä asuneesta mylläristä ja runoniekasta Hanno Kokista, joka oli luvannut jauhaa Hanhijärven kyläläisten viljat ilmaiseksi rakentamassaan myllyssä, mutta rikkonut sitten lupauksensa.
Makkonen toimi myös kuudennusmiehenä. Kun Kerimäen kirkkoa rakennettiin, hän oli kirkon rakennuskassan hoitajana, ja kirkon valmistuttua teki kaksi runoa aiheesta, toisen itse kirkosta, toisen kirkon vihkiäisistä. Vuonna 1845 Makkonen vieraili Helsingissä kansanrunouden tutkijain luona yhdessä kahden muun kansanrunoilijan Olli Kymäläisen (1790-1855) ja Antti Puhakan (1816-1893) kanssa. Makkonen teki tästä matkasta pari runoakin.
Makkosen runoja julkaistiin hänen eläessään Mehiläisessä 1839 ("Kahviruno") ja 1840 ("Sururuno Suomen kielen tilasta"), kalenterissa "Necken" 1845 ("Ilolaulu Suomen kielen kasvannasta") sekä Suomettaressa 1850 ("Kerimäen kirkosta"). Elias Lönnrot kävi runonkeruumatkallaan Makkosen luona ja tallensi muistiin hänen runojaan neljän päivän ajan.
Mustaviiri
Mustaviiri () on saari Pyhtään kunnassa Kymenlaakson merialueella, muutaman mailin päässä Kotkaan johtavalta laivaväylältä. Saari kuuluu Itäisen Suomenlahden kansallispuistoon. Saarella sijaitsee yksi Struven ketjun mittauspisteistä. Pisteen koordinaatit (60°16′35 N ja 26°36′12 E) mitattiin vuonna 1833. Struven ketju houkuttelee saarelle myös ulkomaisia vieraita.
Saari kuului vuosisatojen ajan Ahvenkosken kartanolle. Saarelaiset kalastivat, ampuivat hylkeitä, kasvattivat heinää ja ottivat metsästä kotitarvepuut. Kaukaisempaa menneisyyttä ovat saaren kaksi jatulintarhaa, joista toinen on Kymenlaakson komein. Saarella on aallonmurtaja, metsähallituksen autiotupa ja telttailualue. Saaren koillispuolella on Kaiskeri-niminen pieni saari, jota kutsutaan myös Pieneksi Mustaviiriksi. Eteläpuolella on luotoja, joiden yhteinen nimi on Mustanviirinkarit.
Extra (purukumi)
Extra on Wrigleyn valmistama makeutusainetta sisältävä purukumimerkki. Sen valmistaminen aloitettiin vuonna 1984. Tuotemakuja ovat muun muassa piparminttu, viherminttu, ceylonkaneli, vesimeloni, vadelma ja lakritsi.
Efes (olut)
Efes (Efes Pilsener) on turkkilaisen Efes-panimon tuote. Se on vaalea lagerolut, joka on saavuttanut kotimaassaan suosiota.
Mikko Ijäs
Mikko Ijäs (s. 1978 Jyväskylä) on suomalainen kuvataiteilija ja taiteentutkija. Ijäs tunnetaan värikkäistä, Applen iPhonella ja iPadillä toteutetuista videopiirroksistaan. Syksyllä 2011 Ijäs lavasti ja suunnitteli visuaalisen ilmeen Sofi Oksasen ja Maija Kaunismaan musiikkiteatteriesitykseen "Kertomuksia keittiöstä" Suomen Kansallisteatterin Omapohjaan. Ijäs on vuoden 2011 Helsingin juhlaviikkojen Elisan sponsoroima debytanttitaiteilija.
Mikko Ijäs valmistui taiteen maisteriksi Taideteollisen korkeakoulun valokuvataiteen osastolta 2006. Hän toimii tutkijana ja sivutoimisena tuntiopettajana mm. Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa. Ijäs aloitti vuonna 2007 väitöskirjan kirjoittamisen Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun taiteen laitoksella aiheesta "Silmä, käsi ja mieli: inhimillisen havainnon evoluutio taidehistoriassa", jossa hän käsittelee havainnon ja kuvan tekemisen suhdetta. Ijäksen tutkimuksen keskeinen lähdeaineisto on omien teoksien lisäksi taidehistoriaa sekä neuropsykologiaa käsittelevää kirjallisuutta.
Yksi Ijäksen tunnetuimpia taideteoksia on "Vincent van Goghin hautakiven kopio" vuodelta 2007.
Mikko Ijäs on naimisissa säveltäjä Maija Kaunismaan kanssa
Mikko Ijäksen teoskokonaisuus "Grandeur of Life – digitaalisia piirustuksia" käsitti Applen iPhonella ja iPadillä tehtyjä digitaalisia piirustuksia. Ijäksen mukaan nämä nykyaikaiset ja helppokäyttöiset kosketusnäytölliset viestintävälineet ovat mahdollistaneet piirroksien jakamisen maailmanlaajuisesti heti niiden valmistuttua. Teoksien lähtökohtana on henkilökohtainen havainto ja tunne. Kuvien aiheina ovat perhe, ystävät, koti, kukat, maisemat ja omakuvat. Kuvat on piirretty ilman erillistä käsitteellistä viitekehystä, mutta kuvia yhdistää innostunut suhtautuminen elämään, ympäristöön ja sen visuaalisuuteen.
Ijäksen teoskokonaisuuden nimi Grandeur of Life on lainaus Charles Darwinin Lajien synnyn (1859) upeista lopetussanoista:
"“Mitä mahtavuutta onkaan tässä näkemyksessä, että elämän henki on alun perin puhallettu vain muutamiin tai yhteen ainoaan muotoon, ja planeetan jatkaessa kiertämistään radallaan järkähtämättömän painovoimalain mukaisesti yksinkertaisesta alusta on kehittynyt, ja kehittyy edelleen loputtomasti mitä kauneimpia ja ihmeellisimpiä eliöitä.”"
Teoskokonaisuus on ensi kertaa esillä Korjaamo Galleriassa, Helsingissä loka- marraskuussa 2010.
Mikko Ijäksen keskeisin kiinnostuksen kohde tutkimuksessa on hänen väitöskirjansa otsikko Silmä, käsi ja mieli: inhimillisen havainnon evoluutio taidehistoriassa. Ijäs on pyrkinyt löytämään jonkinlaisia vastauksia kysymyksiin, jotka ovat kummunneet hänen omasta kokemuksestaan taiteilijana: Miksi myöhäispaleoliittisen kauden teokset eivät ole mallin mukaan tehtyjä? Miksi koko taidehistoriassakaan ei itse asiassa ole, lyhyitä kausia lukuun ottamatta, tehty taidetta mallin mukaan? Mikä oli se sosiaalinen pakote, joka pani taiteilijat käyttämään elävää mallia kohteenaan renessanssiajalla, ja miksi tuo tapa säilyi aina 1800-luvun puoleenväliin saakka, kunnes kemikaalinen valokuvaus keksittiin?
Rooman keisarikunta
Rooman keisarikunta () oli muinainen laajoja alueita Välimeren ympäristössä hallinnut valtio. Keisariaika on yksi antiikin Rooman aikakausista: se alkoi vuonna 27 eaa. Rooman tasavallan kaatuessa ja jatkui vuoteen 395, kun valtakunta jakautui Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi; Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin vuonna 476, mutta Itä-Rooma jatkoi kukoistustaan Bysantin valtakuntana pitkälle keskiajalle.
Rooman tasavallan viimeisiä vuosikymmeniä ensimmäisellä vuosisadalla eaa. häiritsivät sisällissodat. Tasavallan kaatumiseen johtivat useat tapahtumat: Julius Caesar nousi Rooman diktaattoriksi, vuonna 44 eaa. hänet salamurhattiin ja valtion johtoon nousi toinen triumviraatti, johon kuuluivat Marcus Antonius, Gaius Octavianus ja Marcus Aemilius Lepidus, ja lopulta Aktionin taistelun jälkeen Octavianus kruunattiin Rooman ensimmäiseksi keisariksi nimellä Augustus. Augustus loi hallintomuodon, jossa yhdistyivät perinteinen monarkia ja jotkin tasavallan ajan käytännöt. Hänen valtakautensa oli rauhanomainen, ja Rooman valtio alkoi kukoistaa jälleen.
Augustuksesta lähtien keisaria alettiin palvoa jumalana. Vaikka senaatti oli edelleen toiminnassa, keisari oli "princeps", ”merkittävin kansalainen”, ja hänellä oli todellinen valta. Huomattavia ajanlaskun kahden ensimmäisen vuosisadan keisareita olivat Trajanus, Hadrianus, Antoninus Pius ja Marcus Aurelius; historia on yleensä antanut vähemmän mairittelevan kuvan Nerosta ja Caligulasta.
Konstantinus I:n valtakaudelle saakka valtakunnan kristittyä vähemmistöä oli syrjitty, mutta vuonna 320 uskonto otettiin valtion suojelukseen. 300-luvulla kuitenkin Rooman jatkuvista hyökkäyksistä kärsivät länsiosat heikkenivät suhteessa vakaaseen ja vauraaseen Itä-Roomaan: viimeinen yhtenäistä imperiumia hallinnut keisari oli Theodosius I (379–395). Hänen kuoltuaan valtakunta hajosi kahtia. Länsi-Rooman viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen syrjäytti germaanipäällikko Odovakar vuonna 476.
Loggia dei Lanzi
Loggia dei Lanzi, tunnetaan myös nimellä Loggia della Signoria, on rakennus Firenzessä. Se sijaitsee Piazza della Signorian laidalla Palazzo Vecchion oikeassa kulmassa. Loggia dei Lanzi rakennettiin 1376–1382 kokoontumisia ja julkisia seremonioita varten.
Rakennusta on kutsuttu myös nimellä "Loggia dell' Orcagna", sillä sen suunnittelijana pidettiin Orcagnaa. Sen on kuitenkin suunnitelleet Benci di Cione ja Simone Talenti. Loggia dei Lanzin julkisivulla on Agnolo Gaddin tekemät allegoriset hahmot, jotka esittävät neljää klassista hyvettä. Portailla on kaksi leijonahahmoa, joista toinen on roomalaisajalta ja toinen Flaminio Vaccan suunnittelema. 1500-luvun lopulla Uffizin palatsin valmistumisen jälkeen Bernardo Buontalenti muutti Loggia dei Lanzin terassin eräänlaiseksi riippuvaksi puutarhaksi, jolla prinssit pystyivät katselemaan aukiolla pidettyjä tapahtumia.
Loggia dei Lanzissa on monia klassisia ja manieristisia veistoksia renessanssityylisten kaarien alla. Näistä manieristiset veistokset ovat erityisen merkittäviä. Niihin kuuluvat Giambolognan "Sabiinitarten ryöstö" ja "Herkules voittamassa kentauri Nessosta". Kuuluisin rakennuksen teoksista on Benvenuto Cellinin pronssiveistos "Perseus".
Kansanhuolto
Kansanhuolto on valtion järjestämää toimintaa, jolla pyritään turvaamaan kansan toimeentulo poikkeusoloissa sääntelemällä talouselämää ja työvoiman käyttöä.
Itsenäistyvässä Suomessa vuoden 1917 lopulla puhuttiin kansanhuollosta ”nälän organisointina”. Toimintaan haettiin malleja tutkimalla, miten säännöstelyä toteutettiin Ruotsissa ja Saksassa.
Toisen maailmansodan aikana ja muutamia vuosia sen jälkeenkin Suomessa toimi virallista kansanhuoltoa varten kansanhuoltoministeriö. Ministeriö perustettiin 20. syyskuuta 1939 ”käsittelemään asioita, jotka koskevat väestön toimeentulon ja maan talouselämän sekä taloudellisen puolustusvalmiuden turvaamista”. Kansanhuoltoministeriössä oli aluksi yksi ministeri, vuoden 1941 alusta lähtien kaksi – ajoittain kolmekin – ministeriä. Ministeriön toimialaan kuului lokakuussa 1939 julistetun, kaikkia 16–60-vuotiaita henkilöitä koskeneen yleisen työvelvollisuuden johto, kunnes tämä tehtävä siirrettiin kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriölle vuoden 1941 alussa.
Paikallistasolla kansanhuollosta vastasi 13 kansanhuoltopiiriä ja jokaisessa kunnassa ollut kansanhuoltolautakunta.
Kansanhuoltoministeriössä oli vielä vuonna 1946 yli 800 työntekijää. Ministeriö lakkautettiin vuoden 1949 lopussa, jolloin sen vielä jäljellä olleet tehtävät jaettiin kauppa- ja teollisuusministeriön, kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön ja sosiaaliministeriön kesken. Monissa kunnissa kansanhuoltolautakunnat toimivat vielä jonkin aikaa 1950-luvullakin.
Vapaaehtoista kansalaisten huoltoa hoiti vuonna 1941 perustettu Suomen Huolto -järjestö.
Uuno Saarnio
Uuno Saarnio (sukunimi vuoteen 1919 Bredström; 5. tammikuuta 1896 Turku – 14. huhtikuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen kirjastonjohtaja ja filosofi.
Saarnio keskeytti oppikoulun kolmannelta luokalta ja työskenteli sitten Kansallis-Osake-Pankin konttoristina Turussa 1912–1920 ja Turun kaupunginkirjastossa harjoittelijana 1920–1921. Hän valmistui ylioppilaaksi yksityisesti Forssan yhteislyseosta 1921. Saarnio opiskeli tämän jälkeen filosofiaa ja matematiikkaa Turun yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1927. Opintojen ohella Saarnio oli työssä Turun yliopiston kirjastossa amanuenssina 1921–1928. Valmistuttuaan hän oli Turun kaupunginkirjaston palveluksessa varakirjastonhoitajana 1928–1939.
Saarnio väitteli filosofian tohtoriksi 1937, väitöskirja "Untersuchungen zur symbolischen Logik I" käsitteli merkkien ja merkityssuhteiden logiikkaa. Hän työskenteli Tampereen kaupunginkirjaston johtajana 1939–1940 ja sen jälkeen Helsingin kaupunginkirjaston johtajana 1940–1963. Saarnio toimi myös Helsingin yliopiston logiikan dosenttina 1945–1966 ja hän sai professorin arvonimen 1957. Eläkkeelle jäätyään Saarnio toimi vielä Bonnin yliopiston vierailevana filosofian professorina 1964–1966 ja Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan filosofian historian luennoitsijana 1967–1969.
Kirjastonjohtajana Saarnio kehitti muun muassa sairaala- ja musiikkikirjastotoimintaa ja aloitti vuonna 1942 kirjastokerhotoiminnan Helsingin kaupunginkirjastossa. Filosofian alueella hän tutki sanateoriaa, etiikkaa ja arvoteoriaa sekä matemaattisen logiikan alueella transfiniittisia järjestyslukuja ja kontinuumihypoteesia. Saarnio uskoi itse todistaneensa matemaatikko Georg Cantorin kontinuumihypoteesin oikeaksi mutta hänen naiiviin joukko-oppiin perustuva ratkaisuehdotuksensa ei ole saanut matemaatikkojen hyväksyntää. Kontinuumihypoteesin mukaan ei ole olemassa sellaista joukkoa, joka on kooltaan kokonaislukujen joukon ja reaalilukujen joukon välissä.
Varsovan radiomasto
Varsovan radiomasto () oli maailman korkein rakennelma ennen luhistumistaan 8. elokuuta 1991. Masto oli korkeudeltaan 646 metriä ja 38 senttimetriä. Itsesäteilevänä se oli myös ainoa koskaan rakennettu pitkien aallonpituuksien puoliaaltodipoliantenni.
Radiomaston suunnitteli Jan Polak. Rakennustyöt alkoivat heinäkuussa 1970 ja saatiin päätökseen 18. toukokuuta 1974. Heinäkuun 30. päivänä samana vuonna radiomasto otettiin käyttöön. Suomenkielisestä kutsumanimestään huolimatta masto ei sijainnut Varsovassa vaan Konstantynówin kylässä Gąbinin kunnassa, 80 kilometriä Varsovasta länteen.
8. elokuuta 1991 maston ylimmän osan tukikaapelien vaihdossa tehtiin virhe, jonka seurauksena masto ensin vääntyi ja sitten katkesi suunnilleen keskeltä. Onnettomuutta tutkineen komitean mukaan syypää romahdukseen oli maston rakennuttanut ja sitä ylläpitänyt Mostostal-teräsyhtiö. Rakennusvaiheen koordinaattori tuomittiin kahdeksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen, ja rakennuksesta vastuussa olevan osaston johtaja Mostostalilla sai kaksi vuotta vankeutta.
Masto oli alun perin tarkoitus pystyttää uudelleen, mutta paikallisten asukkaiden vastustuksen vuoksi se korvattiin Solec Kujawskiin rakennetulla uudella radioasemalla, joka käyttää lähetyksiinsä kahta lyhyempää mastoa (330 ja 289 metriä).
Varsovan maston romahduksen jälkeen Puolan korkein rakennelma on ollut 360 metriä korkea radio- ja TV-torni Olsztynissä. Maailman korkeimmaksi rakennelmaksi tuohon aikaan palasi 628,8 metriä korkea KVLY-TV-masto, joka sijaitsee Fargossa Yhdysvaltain Pohjois-Dakotassa. Fargon masto ei kuitenkaan ole Varsovan radiomaston tapaan antenni vaan pelkkä tukirakenne. Dubaihin rakennettu Burj Khalifa syrjäytti Varsovan radiomaston korkeimpana koskaan rakennettuna rakennelmana 19. toukokuuta 2008.
Kung fu -poliisit
Kung fu -poliisit (KFP) on suomalainen sarjakuva, jota julkaistiin alun perin "Helsingin Sanomien" viikoittaisessa "Nyt"-liitteessä vuosina 2000–2004. Sarjakuvasta on ilmestynyt myös kaksi Otavan kustantamaa kirjaa, "Kung fu -poliisit" (2002) ja "Nuoret nälkäiset miehet" (2003). Sarjakuvaa käsikirjoitti Timo Iivari. Alkuun piirtäjänä toimi Tomi Tuominen, sittemmin Ville Pirinen.
Tarinoissa kuvataan kuvitteellisen poliisiaseman työyhteisöä, jonka muodostavat Marley, Noboru sekä Butch. Useissa jaksoissa esiintyy myös ammatti- ja taparikollinen Olli. Sarjasta on tehty 2000-luvun alkuvuosina myös kaksi Flash-tekniikalla toteutettua lyhyttä animaatiotarinaa, jotka olivat nähtävissä Nyt.fi-portaalissa.
Kung fu -poliisien lomaillessa "Nyt"-liitteen sarjakuvana ilmestyi sen sisarsarja "Judo-rajavartijat", joka oli toiminnallisempaa ja suoraviivaisempaa kuin enemmän sanailuun perustuva poliisisarja.
Adolf Hitlerin seksuaalisuus
Adolf Hitlerin seksuaalisuus on ollut historioitsijoiden spekulaatioiden kohteena, eikä siitä ole päästy yksimielisyyteen.
Hitlerillä oli 1920-luvulla kihlattu Maria Reiter, ja myöhemmin vaimo Eva Braun. Tästä huolimatta Hitleriä on väitetty homoseksuaaliksi tai jonkin parafilian omaavaksi.
Aihetta on tutkittu paljon, sillä Hitler esiintyi julkisuudessa poliittisiin tavoitteihinsa keskittyvänä vahvana johtajana vailla intiimielämää tai seksuaalisuutta. Monet tutkimukset ovat olleet sensaationhakuisia ja paikkansapitämättömiä kohteen luonteen takia.
Vuonna 1943 CIA:n edeltäjä OSS (Office of Strategic Services) julkaisi 281-sivuisen raportin "A Psychological Analysis of Adolf Hitler: His Life and Legend". Raportissa analysoidaan Hitlerin toimintaa ja motiiveja psykoanalyysin kautta. Siinä muun muassa luonnehditaan Hitlerin luonteessa olevan ”homoseksuaalisia vivahteita”. Samassa raportissa Carl Jung arveli Hitlerin omaavan jopa feminiinisen vietin.
Raportin sivulla 138 väitetään Hitlerin olleen ”äärimmäinen masokisti, joka saa seksuaalista tyydytystä naisen kyyristyessä hänen päänsä päälle samalla virtsaten ja ulostaen”. Otto Strasserin haastattelujen mukaan Hitlerillä oli tämänkaltainen partneri, todennäköisesti sisarpuolensa tytär Geli Raubal. Tämän myötä Hitleriin on kohdistettu myös insestiepäilyjä.
Kirjassaan "Explaining Hitler: The Search for the Origins of His Evil" toimittaja Ron Rosenbaum haastatteli OSS:n raporttiin tietämättään osallistuneita psykologeja, jotka kielsivät tehneensä vastaavan diagnoosin. Rosenbaumin mukaan raportin kirjoittaja keksi itse väitteet Hitlerin homoseksuaalisuudesta.
Väitteitä Hitlerin homoseksuaalisuuden puolesta on esittänyt myös historioitsija Lothar Machtan kirjassaan "Hitlers Geheimnis. Das Doppelleben eines Diktators" (2001). Väitteet perustuvat Hitlerin vanhan sotatoverin Münchenin poliisille 1920-luvun alussa esittämiin syytöksiin. Tässä niin kutsutussa ”Mend-protokollassa” väitettiin Hitlerin osallistuneen homoseksuaalisiin akteihin, mutta monet historiantutkijat epäilevät syytöksen esittäjää epäluotettavaksi.
Historioitsija Samuel Igra väitti teoksessaan "Germany’s National Vice" Hitlerin olleen miesprostituoitu Wienissä oleskeluaikanaan vuosina 1907–1912 ja Münchenissä uudestaan 1912–1914. Hitlerin mahdollisista asiakkaista ei ole kuitenkaan mitään tietoa. Hitlerin ystävä August Kubizek väitti hänen myös olleen ankara prostituution vastustaja.
John Manley
John Paul Manley (s. 5. tammikuuta 1950 Ottawa, Ontario, Kanada) on kanadalainen Liberaalipuolueen poliitikko. Hän istui parlamentin jäsenenä vuosina 1988–2004 ja oli pitkään useissa ministeriyksissä, muun muassa varapääministerinä 2002–2003.
Manley syntyi Ottawassa, opiskeli Bell High Schoolissa ja valmistui yliopistosta lakimieheksi.
Karl von Hasenauer
Karl von Hasenauer (s. 20. heinäkuuta 1833 Wien – k. 4. tammikuuta 1894 Wien) oli yksi merkittävimmistä itävaltalaisista historismin arkkitehdeista Wienissä, erityisesti Ringstraßen alueella. Von Hasenauer oli August Sicard von Sicardsburgin ja Eduard van der Nüllin oppilaita. Hänelle myönnettiin vapaaherran ("Freiherr") arvo vuonna 1873.
Von Hasenauer oli Wienin vuoden 1873 maailmannäyttelyn pääarkkitehti. Yhdessä saksalaisen Gottfried Semperin kanssa von Hasenauer suunnitteli Wienin taidehistoriallisen ja luonnonhistoriallisen museon (1871–1891), Burgtheaterin (1874–1888) ja keisarillisen Hofburgin palatsin uuden osan (1881–1894). Wieniin von Hasenauer suunnitteli myös Palais Lützowin (1870) ja Hermesvillan (1882–1886).
Hunajayhtymä
Hunajayhtymä Oy on vuonna 1969 perustettu yhtiö, jonka perusti joukko mehiläishoitajia. Sen tavoitteena oli vastata kahteen tarpeeseen: hunajan myynnin tehostamiseen sekä monipuoliseen mehiläistarvikemyyntiin. Aluksi toimipaikkana oli Toijala, mutta vuonna 1973 yritys muutti nykyiselle paikalleen Loimaalle.
Hunajayhtymä on Suomen suurin kotimaisen hunajan pakkaaja. Hunaja ostetaan sopimustuottajilta, pakataan ja myydään edelleen keskusliikkeille. Heiltä ostetaan myös vahaa, josta valmistetaan vahavalssaamossa uusia pohjukkeita. Mehiläishoitotarvikkeita myydään varastomyymälässä sekä postimyyntinä. Lisäksi heinä-elokuussa myydään talviruokintasokeria.
Otto Wagner
Otto Koloman Wagner (13. heinäkuuta 1841 Wien – 11. huhtikuuta 1918 Wien) oli itävaltalainen arkkitehti. Wagner lukeutui historismin ja jugendin arkkitehteihin. Hän on Wienin arkkitehtikoulukunnan perustaja ja modernin kaupunkirakentamisen edelläkävijä.
Wagner opiskeli vuodesta 1857 vuoteen 1862 Berliinin kuninkaallisessa arkkitehtiakatemiassa sekä Wienissä aluksi Polyteknillisessä instituutissa ja myöhemmin kuvataideakatemiassa muun muassa August Sicard von Sicardsburgin ja Eduard van der Nüllin oppilaana. Oman itsenäisen arkkitehtiuransa Wagner aloitti vuonna 1864.
Wagner teki Wienin uuden keskustasuunnitelman, josta tosin toteutui vain kaupunkirata. Hän seurasi vuonna 1894 Karl von Hasenaueria Wienin kuvataideakatemian professorina. Sen erikoisluokan johtajana hän oli perustamassa "Moderne Architektur" -nimistä oppisuuntaa. Hänen toteutuneita suunnitelmiaan ovat Karlsplatzin asema (1899–1901), Postsparkassenamt (1904–1906) ja Nussdorf Wienissä.
Gestrin
Gestrin ja Gästrin ovat sukunimen eri kirjoitusmuotoja. Nimi on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Nuutti Vuoritsalo
Knut Felix (Nuutti) Vuoritsalo (sukunimi aikaisemmin Hornborg; 13. helmikuuta 1878 Helsinki – 12. marraskuuta 1913 Kotka) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hän kirjoitti runsaasti Tuulispää -lehteen. Vuoritsalo julkaisi teoksia ja muita kirjoituksia myös nimimerkeillä "Felix Hornborg", "Saint-Boeuf", "Vuoritsalo" ja "N. Wuoritsalo."
Vuoritsalon vanhemmat olivat senaatin vahtimestari D. Zefanias Hornborg ja hänen vaimonsa Maria. Vuoritsalo pääsi ylioppilaaksi helsinkiläisestä Läroverket for gossar och flickor-yhteiskoulusta 1896 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1900 ja maisteriksi 1905. Vuoritsalo toimi Helsingin suomalaisen normaalilyseon ja Helsingin reaalilyseon saksan ja ranskan kielen opettajana vuosina 1907–1909 sekä Kotkan suomalaisen yhteiskoulun opettajana 1909–1913 ja rehtorina 1910–1911.
Nuutti Vuoritsalo oli naimisissa vuodesta 1909 Helmi Kosken kanssa.
August Sicard von Sicardsburg
August Sicard von Sicardsburg (virheellisesti myös " Siccard von Siccardsburg", s. 6. joulukuuta 1813 Pest – k. 11. kesäkuuta 1868 Weidling) oli itävaltalainen arkkitehti. Hänet tunnetaan etenkin Wienin valtionoopperasta (1861–1869), jonka hän suunnitteli yhdessä Eduard van der Nüllin kanssa. Wienissä opiskellut ja opettanut von Sicardsburg edisti itävaltalaisessa rakennustaiteessa historismin asemaa niin itsensä kuin oppilaidensa, kuten Karl von Hasenauerin, kautta.
Pedro de Valdivia
Pedro de Valdivia (n. 1500 – 1. tammikuuta 1554) on espanjalainen konkistadori ja Chilen valloittaja.
Pedro de Valdivia syntyi luultavasti Badajozissa noin vuonna 1500 hidalgo-perheeseen ja liittyi 1520 Kaarle V:n armeijaan. Hän taisteli Flanderissa 1521 ja Italiassa 1522–1525, meni naimisiin ja matkusti 1535 Venezuelaan jossa hän astui Hernando Pizarron palvelukseen ja taisteli Diego de Almagroa vastaan. Hän rikastui hopeakaivoksella joka hänelle annettiin palkkioksi urhoollisuudestaan.
Diego de Almagron löytöretken epäonnistuttua de Valdivia pyysi Perun kuvernööriltä lupaa saattaa loppuun Perun eteläpuolisten maiden valloituksen. Rahapulassa hän lähti Cuzcosta tammikuussa 1540 vain muutaman espanjalaisen ja noin tuhannen intiaanin kanssa. Hän seurasi aavikkoreittiä Atacamaan ja julisti maan kuninkaansa omaisuudeksi. Joulukuussa retkikunta saapui Mapochojoen laaksoon, jonne he perustivat pysyvän asutuksen 12.2.1541. Jokilaakso oli tiheästi asutettua ja Valdivia yritti vakuuttaa paikalliset hyvistä aikeistaan. Espanjalaisten suhteet paikallisiin olivat tulehtuneet Almagron raa'an toiminnan tähden mutta Valdivia yritti parantaa suhteita. Espanjalaiset kuulivat kuitenkin Marga Margan kultakaivoksesta ja pakottivat paikalliset työskentelemään siellä.
Francisco Pizarron murhan jälkeen 1541 Valdivia nimitti itsensä alueen kuvernööriksi. Uuden Chilen alueen hallinto erotettiin Perun hallinnosta. Tämän jälkeen Valdivia ryhtyi työntymään entistä syvemmälle Etelä-Chileen. Alue ei kuitenkaan ollut tuottoisa, kultaa ei ollut paljon ja alueen asukkaat olivat vihamielisiä.
11.9.1541 paikalliset intiaanit päällikkö Michimaloncon johdolla hyökkäsivät espanjalaisia vastaan, mutta pakenivat yllättäen. Vangiksi saadut kertoivat nähneensä pilvissä valkoisella hevosella ratsastavan miehen, jolla oli paljastettu miekka. Ilmestyksen pääteltiin olevan Pyhä Jaakko ja kaupunki sai nimen "Santiago de la Nueva Extremadura". Kaupunki kuitenkin tuhoutui täysin ja se perustettiin uudelleen vasta syksyllä 1543 uusien tarvikkeiden saapuessa Perusta Santiaguillo-laivalla.
Helmikuussa 1546 Valdivia lähti 70 miehen kanssa etelään Bío-Bíojoelle aloittaen samalla araucon sodan, Bío-Bíojoelle suunniteltiin perustettavaksi uusi kaupunki. He joutuivat kuitenkin perääntymään hyökkäyksen vuoksi.
Valdivia keräsi lisää miehiä ja taisteli Xaquixahuanassa. Perun varakuningas nimesi hänet palveluksistaan kuvernööriksi. Etelä-Chile valloitettiin kovasta vastarinnasta huolimatta 1549–1552 ja Valdivia perusti useita uusia kaupunkeja kuten La Serenan, Valparaíson, Concepciónin, Valdivian ja Villarican. Hän palasi sen jälkeen etelään joulukuussa 1552. Pitääkseen auki reitin Concepciónista etelään matkalle oli rakennettu useita linnoituksia. Matkalla tutkimaan hyökkäystä Tucapeliin hänet yllätettiin ja vangittiin. Tarinan mukaan päällikkö Lautaron johtamat mapuchet teloittivat hänet kaatamalla sulaa kultaa hänen suuhunsa tyydyttääkseen hänen rikkauksienhimonsa.