hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kotilokuku
Kotilokuku ("Coua delalandei") oli Madagaskarin saaristossa elänyt käki. Sen nimesi tieteelle Coenraad Jacob Temminck 1827.
Linnun pituus oli 50–55 cm. Se oli yläpuolelta tummansininen, rinnasta valkoinen ja vatsasta oranssi. Jalat olivat pitkähköt, nokka vahva ja sininen pyrstö oli pitkä.
Kotiolokukusta on ainoastaan 13 havaintoa luonnosta pyydystetyistä yksilöistä, joista 11 pyydystettiin vuosien 1827 ja 1834 välillä. Pariisin luonnonhistorialliseen museoon tallennetut 2 yksilöä ovat molemmat Chevalier J.A. Bernierin ampumia. Temminck tutki nimenomaan vuonna 1827 Pariisiin saatua yksilöä. Valtaosa, mahdollisesti kaikki, on pyydystetty Nosy Borahan (Ile de Sainte-Marie) saarelta, joka sijaitsee Madagaskarin itärannikon edustalla. Epävarmoja havaintoja on myös Madagaskarin pääsaarelta. Viimeinen varma havainto eli pyydystetty yksilö on vuodelta 1834. Vuodelta 1850 on 1 epävarma havainto pyydystetystä yksilöstä. Pariisin lisäksi museoyksilöitä on Leidenissa, Tringissä, New Yorkissa, Philadelphiassa, Cambridgessa (Massachusetts) ja Tananarivessa (Madagaskar). Laji katsotaan sukupuuttoon kuolleeksi, koska sitä ei etsinnöistä huolimatta ole enää tavattu.
Sukupuuton syitä lienevät joko Nosy Borahan kokonaan uudelleen metsittäminen 1800-luvulla tai mustarotan invaasio saarelle. Mustarottia tosin lienee saarelle tullut merirosvojen mukana jo 1600-luvulla. Myös paikallisten asukkaiden suorittama metsästys, sekä näyttävän höyhenpuvun että ravinnon takia, on saattanut heikentää kantaa. Kissat alkoivat lisääntyä vasta 1800-luvun kuluessa.
Nosy Borahan alkuperäinen sademetsä.
Kotilokuku ei ollut pesäloinen kuten useimmat muut käkilinnut, vaan pesi ilmeisesti itse rakentamaansa pesään.
Kotilot, mistä laji on saanut nimensä useilla kielillä.
Freddie Young
Frederick A. "Freddie" Young OBE (9. lokakuuta 1902 – 1. joulukuuta 1998) oli brittiläinen elokuvaaja.
Lontoossa syntyneen Youngin aktiivinen ura kesti yli puoli vuosisataa. Hänen tunnetuimpia kuvauksiaan ovat "Arabian Lawrence" (1962), "Tohtori Živago" (1965) ja "Ryanin tytär" (1970), joista kukin toi hänelle Parhaan kuvauksen Oscar-palkinnot. Jokaisen edellä mainituista ohjasi David Lean.
Young oli vuosina 1927–1963 naimisissa Marjorie Gaffneyn ja vuosina 1964–1998 Joan Morduchin kanssa. Hän kasvatti kolme lasta, ja hänestä tehtiin OBE vuonna 1970. Hän kuoli Lontoossa 96 vuoden ikäisenä.
Annie-gaala 1995
Annie-gaala 1995 oli 23. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain ASIFA-Hollywood jakoi vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1995 parhaille animaatioille. Gaala järjestettiin 11. marraskuuta 1995 ATAS Plaza-teatterissa Los Angelesissa, Kaliforniassa.
Pääluokkien ehdokkaat ja voittajat (lihavoituna):
Sateenkaaripaita
Sateenkaaripaita on pyöräilyn hallitsevan maailmanmestarin tunnus. Paidan pääväri on valkoinen ja siinä on rinnan kohdalla viisi vaakasuuntaista raitaa kansainvälisen pyöräilyliiton UCI:n väreissä. Värit ovat alhaalta lukien: vihreä, keltainen, musta, punainen ja sininen. Värit ovat samat kuin olympialipussa ja -renkaissa. Paitaa käytetään kaikissa pyöräilyn lajeissa mukaan lukien maantiepyöräily, ratapyöräily, cyclocross, BMX ja maastopyöräily.
Maailmanmestarin on pidettävä paitaa kilpaillessaan samassa lajissa kuin missä mestaruus on voitettu. Erityisesti maantieajon mestarin on pidettävä paitaa kilpaillessaan monipäiväisissä etappikilpailuissa ja yhden päivän kisoissa, mutta hänellä ei ole oikeutta pitää sateenkaaripaitaa aika-ajoetapeilla. Vastaavasti ratapyöräilyssä henkilökohtaisen takaa-ajon mestari saa pitää paitaa vain kilpaillessaan henkilökohtaisilla matkoilla.
Joukkuekilpailuissa, kuten joukkuetakaa-ajossa, jokaisen jäsenen on pidettävä sateenkaaripaitaa, mutta he eivät saa pitää sitä kilpaillessaan henkilökohtaisilla matkoilla.
Sateenkaaripaita helpottaa hallitsevan maailmanmestarin löytämistä niin yleisölle kuin myös muille ajajille. Tästä voi olla paidan haltijalle haittaa, koska hän ei voi ryhtyä huomaamatta hyökkäykseen. Paidassa ei myöskään ole yhtä paljon tilaa sponsorien mainoksille kuin normaaleissa ajopaidoissa, mutta maailmanmestarin saama medianäkyvyys luultavasti kompensoi pienemmän mainospinta-alan.
Mikäli ajaja ei pidä sateenkaaripaitaa on sääntörikkomuksesta rangaistuksena 2 500–5 000 Sveitsin frangin sakko.
Ajajan mestaruusvuoden päättyessä, saa hän oikeuden pitää ajopaitansa kauluksessa ja hihansuissa sateenkaarirenkaita. Tämä oikeus säilyy ajajan uran loppuun asti ja kuten sateenkaaripaitaa tunnusta saa käyttää vain siinä lajissa, jossa mestaruus on voitettu.
Mikäli sateenkaaripaidan haltijasta tulee monipäiväisen etappikilpailun (esimerkiksi Ranskan ympäriajo) johtajan paidan haltija, käyttää hän kilpailun paitaa sateenkaaripaidan sijasta. Vastaavasti UCI:n maailmancupin johtajan paita ohittaa sateenkaaripaidan.
Norman Finkelstein
Norman Gary Finkelstein (s. 8. joulukuuta 1953) on amerikanjuutalainen politiikantutkija, toisinajattelija ja kirjailija. Hän erikoistunut juutalaisuuteen liittyviin aiheisiin ja erityisesti Israelin ja Palestiinan väliseen konfliktiin. Hän on kirjoittanut Lähi-idän konfliktista kuusi teosta. Finkelstein on noussut julkisuuteen antisionististen mielipiteidensä vuoksi.
Finkelsteinin molemmat vanhemmat selvisivät holokaustista, äiti Majdanekista, isä Auschwitzista.
Finkelsteinin perehtyminen Lähi-idän tapahtumiin alkoi 1982, jolloin hän vastusti Israelin hyökkäystä Libanoniin. Myöhemmin hän oli osoittamassa mieltään Sabran ja Shatilan verilöylyjä vastaan.
Finkelstein suoritti Bachelor of Arts-tutkinnon New York:n Binghamtonin yliopistosta vuonna 1974. Hän jatkoi opintojaan Ranskassa Pariisin yliopiston École Pratique des Hautes Études in Paris:ssa, jonka jälkeen hän siirtyi Princetonin yliopistoon vuonna 1980. Siellä hän suoritti Master of Arts-tutkinnon valtiotieteistä ja myöhemmin tohtorinväitöksensä Sionismista, vuonna 1984.
Finkelstein teki tohtorinväitöksensä analysoimalla Joan Petersin kirjaa "From Time Immemorial" (1984), jossa väitettiin suuremman osan Palestiinan arabeja olleen muualta sinne muuttaneita, sen jälkeen kun sionistit "saivat aavikon kukoistamaan." Finkelstein analysoi väitettä väestödemografian pohjalta ja suurin osa kirjan väitteistä osoittautui sionistien propagandalehdyköistä kerätyksi. Amerikkalaisista tutkijoista, joille Finkelstein lähetti alustavat tuloksensa, ainoastaan Noam Chomsky vastasi ja varoitti Finkelsteinia, että tuloksista ei pidettäisi.
Myöhemmin Finkelstein arvosteli Harvardin lakiprofessori Alan Dershowitzin kirjaa "The Case for Israel" (2003), joka sisältää yleisiä väitteitä Israelista ja niiden vastauksia, plagiaatiksi ja vääristelyksi. Yhteishaastattelussa Dershowitz ei tuntenut oman kirjansa sisältöä ja Finkelstein arveli ettei Dershowitz ollut itse kirjoittanut, tai edes lukenut sitä. Dershowitzista tuli Finkelsteinin vihamies ja hän yritti myöhemmin vaikeuttaa hänen uraansa.
Ehkä tunnetuimmassa kirjassaan "The Holocaust Industry" (2000) hän esittää näkemyksen, että holokaustin muistoa hyödynnetään teollisissa mitoissa Israelin hyväksi.
Finkelstein kävi Helsingin vuoden 2009 Lens Politica elokuvan ja taiteen festivaaleilla juhlistamassa hänestä kertovan "American Radical" -elokuvan ensi-iltaa.
Moskiittokala
Moskiittokala ("Gambusia affinis") on suolattomassa vedessä elävä hammaskarppi. Niitä pidetään akvaariokaloina ja istutetaan tuhoamaan moskiiton eli hyttysen toukkia.
Moskiittokala muistuttaa paljon miljoonakalanaarasta, josta sen erottaa siniharmaammasta värisävystään ja mustasta läikästä vatsaevän edessä. Kala voi kasvaa neljä senttiä pitkäksi.
Moskiittokala elää luonnossa Meksionlahteen laskevissa vesistöissä. Kestävyytensä takia sitä on istutettu ympäri maailmaa malarian vaivaamille alueille pienentämään hyttysten määrää. Australiassa ja Afrikassa se on paikoin syrjäyttänyt paikallisia kalalajeja kuten jordanianimubarbin. Sitä pidetäänkin yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Moskiittokalat syövät nimensä mukaisesti hyttysentoukkia. Ne pärjäävät huomattavan lämpimässä ja vähähappisessa vedessä, kestävät lyhytaikaisesti lähes 42 °C:n lämpötiloja.
Buck the World
Buck the World on Young Buckin toinen sooloalbumi, joka julkaistiin 27. maaliskuuta 2007.
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan kolmannelle sijalle, ja sitä myytiin ensimmäisellä viikollaan 141 083 kappaletta.
M/S Houston Express
M/S Houston Express () on HL-2855 SCM-CHARTERin omistuksessa oleva konttialus. Nykyään saksalainen Hapag-Lloyd-laivayhtiö operoi aluksella. Alus on rakennettu vuonna 2005. Kuollutta painoa sillä on 107 000 tonnia. Houston Express on rekisteröity Saksan lipun alle ja sen kotisatama on Hampuri.
Houston Expressin sisaralus on M/S Savannah Express.
Kirsti Pajari
Kirsti Kyllikki Pajari (ent. "Rautiainen", o.s. "Mikkola", 27. marraskuuta 1921 Helsinki – 9. marraskuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen televisiojuontaja. Hän tuli tunnetuksi MTV:n tietokilpailuohjelman "Tupla tai kuitti" juontajana vuosina 1958–1988. Hänen ensimmäinen miehensä oli Yleisradion "Viisasten kerhon" perustaja Tauno Rautiainen. Jäätyään leskeksi Kirsti Rautiainen avioitui 1969 pääkonsuli Pentti Pajarin kanssa.
Kirsti Mikkola vietti lapsuutensa Lahdessa, jossa hän kirjoitti ylioppilaaksi Lahden tyttölyseosta. Sota-aikana hän toimi lottana. Hän avioitui Tauno Rautiaisen kanssa 1943, ja he asuivat vuoden New Yorkissa vauraan perheen hovimestarina ja kokkina.
Tauno Rautiaisen kuoltua 1962 Kirsti Rautiainen jatkoi miehensä tietovisailutyötä. Tv-ohjelma "Tupla tai kuitti" alkoi TES-tv:ssä (myöhemmin Tesvisio) 2. tammikuuta 1958 ja jatkui Mainos-tv:ssä vuodesta 1965 lähtien, yhteensä miltei 30 vuotta. Sen ohella Kirsti Rautiainen juonsi muun muassa suomalais-virolaista "Naapurivisaa" ja toimi päivätyönään muun muassa Colombia Oy:n osastopäällikkönä.
Hilja – maitotyttö
Hilja – maitotyttö on Toivo Särkän ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1953. Sen myös tuotti Toivo Särkkä. Käsikirjoitus perustuu Johannes Linnankosken novelliin ”Hilja, maitotyttö” vuodelta 1913.
Pääosissa näyttelevät Anneli Sauli ja Tauno Palo. Palo esittää maatalon isäntää, joka himoitsee nuorta karjapiikaa Hiljaa (Sauli). Saulo Haarlan esittämä nuori ylioppilas Yrjö yrittää myös saada Hiljan rakkauden, mutta talon isäntää se ei miellytä. Elokuvassa keskeisessä roolissa ovat myös taiteellisen Yrjön Hiljasta piirtämät muotokuvat, joista muodostuvien takaumien kautta tarinaa kerrotaan.
Suomenkielisessä rinnakkaisnimessä käytettiin väliviivatonta kirjoitusasua. Ensi-iltaan tullessaan "Hilja maitotyttö" aiheutti kohua eroottisten kohtaustensa takia. Erityisesti Anneli Saulin alastonuinti oli ajalle rohkeaa kuvastoa. Eroottinen sisältö takasi kuitenkin elokuvan myynnin kymmenkuntaan muuhun maahan. Elokuvan DVD-taltioinnissa on yhä K15-merkintä.
Hilja ja maalle kesänviettoon tullut Yrjö tapaavat alkukesällä Hiljan ollessa viemässä tilalta maitoa asemalle. Nuorten välille kehittyy nopeasti romanssi, jota tilan isäntä Kalevi ei hyväksy. Isäntäkin on näet halukas saamaan Hiljan itselleen, ja juhannusyönä tämä raiskaa tytön. Myöhemmin nuorten romanssi jatkuu, mutta onnea varjostavat paitsi sosiaaliset erot myös mustasukkainen Kalevi-isäntä.
Elokuvan ensi-ilta oli Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa.
"Helsingin sanomien" Arto Pajukallion mukaan Särkkä on onnistunut lataamaan kankeanrunolliseen ohjaukseensa hellyttävää ilmaisuvoimaa. Kriitikko pitää elokuvaa myös mainettaan tärkeämpänä seksuaalisen väkivallan kuvauksena. Kalle Peronkosken kuvaus saa Pajukalliolta erikoismaininnan.
Robert Faurisson
Robert Faurisson (25. tammikuuta 1929 – 21. lokakuuta 2018) oli ranskalainen kirjallisuudentutkija, joka on tullut kansainvälisesti tunnetuksi holokaustin kieltämisellään ja kyseenalaistamalla kaasukammioiden olemassaolon Natsi-Saksassa. Hän on perustellut yleisen historiankuvan kanssa ristiriidassa olevia näkemyksiään lukuisissa kirjoissa ja artikkeleissa usean vuosikymmenen ajan.
Faurisson syntyi Sheppertonissa, Englannissa, ranskalaiselle isälle ja skotlantilaiselle äidille. Opiskeltuaan Pariisin yliopistossa hän opetti vuosina 1974–1979 kirjallisuutta Lyonin yliopistossa.
Faurisson teki oman teoriansa holokaustin sepitteellisyydestä suurelle yleisölle tutuksi 1970-luvun lopussa. Hänen julkaisunsa herättivät huomattavaa kiistaa, ja Faurisson joutui jopa pahoinpidellyksi; vuonna 1989 hän sai vakavia vammoja, mutta kuntoutui leikkaushoidolla.
Vuonna 1991 Faurisson julkaisi yhteistyössä Siegfried Verbeken kanssa hollanninkielisen teoksen "Het "Dagboek" van Anne Frank – een kritische benadering", jossa hän julistaa Anne Frankin päiväkirjan väärennökseksi.
Faurisson on joutunut useasti ongelmiin oikeuden kanssa varsinkin sen jälkeen, kun holokaustin kieltämisen kriminalisoiva Gayssot'n laki astui voimaan Ranskassa vuonna 1990.
Broadcast (albumi)
Broadcast on suomalaisen pop-yhtye Broadcastin debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1981. CD-versio levystä ilmestyi vuonna 2001.
Kaikki kappaleet säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Esa Kaartamo, ellei toisin mainittu.
Heartbeat Paradise
Heartbeat Paradise on suomalaisen pop-yhtye Broadcastin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1982.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Esa Kaartamo, ellei toisin mainittu.
Who’s Got the Ball
Who's Got the Ball on suomalaisen pop-yhtye Broadcastin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1983. Albumista hitiksi nousi "You Break My Heart".
Steven Runciman
Sir James Cochran Stevenson Runciman (7. heinäkuuta 1903 – 1. marraskuuta 2000) oli tunnetuimpiin keskiaikatutkijoihin kuulunut brittiläinen historioitsija.
Runciman syntyi Northumberlandissa. Hän sai opetusta J. B. Buryltä ja toimi 1940-luvulla professorina Istanbulin yliopistolla saakka. Hänen tunnetuin teoksensa on ristiretkiä käsittelevä kolmiosainen kirjasarja, jonka osat ilmestyivät alun perin vuosina 1951, 1952 ja 1954.
Runcimanin muuhun tuotantoon kuuluu muun muassa Sarawakin historian kertova "The White Rajahs" (1960). Hän oli polyglotti ja voitti uransa aikana lukuisia huomattavia palkintoja. Hän oli henkisesti vireä lähes loppuun saakka ja teki vielä 97-vuotiaana (2000) matkan Athosvuorelle. Hän kuoli muutamaa kuukautta myöhemmin Radwayn kylässä Warwickshiressa.
Davit Orbeliani
Davit Orbeliani (, 11. tammikuuta 1739? – 29. toukokuuta 1796), joka tunnettiin yleisesti nimellä Davit "Kenraali" () oli georgialainen sotilashenkilö, poliitikko, kääntäjä ja runoilija.
Orbeliani kuului merkittävään georgialaiseen aatelissukuun, joka oli yhteydessä kuninkaalliseen Bagrationi-dynastiaan. Hän oli Sabaratianon prinssi, Somkhitin kuvernööri ja korkea-arvoinen sotilaskomentaja kuningas Erekle II:n alaisuudessa. Ereklen tytär Tamar (1749–1786) meni Orbelianin kanssa naimisiin Tbilisissä vuonna 1762.
Hän teki useita diplomaattimatkoja Iraniin, josta hän osti persialaisen ritariromanttisen seikkailukertomuksen "Qahraman-e qatelin" käsikirjoituksia. Orbeliani käänsi tarinan georgiaksi nimelle "Qaramaniani" (), joka seuraa persiankielistä alkuperäisteosta erittäin tarkasti paikallisesta georgialaisväristä huolimatta. Teos tuli Georgiassa huomattavan suosituksi. Hänet esitettiin myös sankarina aikalaisrunoilija Besikin (1750–1791) teoksissa, mihin hän vastasi kirjoittamalla rakkausrunoutta pitkälti Besikin hengessä.
Hän kuoli Tbilisissä vuonna 1796, ja hänet haudattiin Sionin katedraaliin.
Soon (albumi)
Soon on suomalaisen pop-yhtye Broadcastin neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1984.
Step On It
Step On It on suomalaisen pop-yhtye Broadcastin viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1987, kolme vuotta edellisestä albumista. CD-versio levystä ilmestyi vuonna 1998.
Kaikki kappaleet sovittanut Broadcast.
Best of Broadcast
Best of Broadcast on suomalaisen Broadcast-popyhtyeen ensimmäinen kokoelmalevy. Se julkaistiin sekä LP- että CD-versiona vuonna 1989. Vuonna 2001 albumista julkaistiin remasteroitu painos, jonka masteroi Mika Jussila.
Handcrafted
Handcrafted on suomalaisen pop-yhtye Broadcastin kuudes ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1996, 9 vuotta edellisestä studiolevystä.
Kannen "Handcrafted" tekstin alla on "sarjanumero" 00622041996. Merkitys lienee levyn julkaisupäivämäärä (22.04.1996), ja kyseessä on Broadcastin 6. studiolevy. Albumin kappaleista Talk to Joe ja Everybody Knows That Girl julkaistiin promosinglet.
George A. Olah
George Andrew Olah (; 22. toukokuuta 1927 Budapest – 8. maaliskuuta 2017 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli unkarilaissyntyinen kemisti. Hän ennätti opiskella ja myös opettaa Budapestissa ennen Unkarin kansannousua (1956), joka sai hänet muuttamaan lyhyeksi aikaa Englantiin.
Lähdettyään Englannista Kanadaan Olah aloitti työskentelyn Dow Chemicalille Ontariossa. Hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1961 ja loi pitkän uran Etelä-Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa. Hänet palkittiin vuonna 1994 Nobelin kemianpalkinnolla ja vuonna 2005 Priestley-mitalilla. Nobelin perusteena oli työ karbokationikemian alalla. Olah tutki myös metanolitalouden mahdollisuutta ja esitti metanolin käyttöä ehtyvien fossiilisten polttoaineiden korvaajana tulevaisuudessa.
Olah oli Royal Societyn ulkomaalaisjäsen, ja hän kuului Yhdysvaltain Kansalliseen tiedeakatemiaan jo vuodesta 1976.
Länsiaustraliankäärmeenkaulakilpikonna
Länsiaustraliankäärmeenkaulakilpikonna ("Pseudemydura umbrina") on äärimmäisen uhanalainen kilpikonna, joka elää Australian länsiosissa. Se on Australian uhanalaisin matelijalaji. Länsiaustraliankäärmeenkaulakilpikonnan kuori on melko litteä, ja vaihtelee väriltään kellanruskeasta lähes mustaan elinalueen mukaan.
Loretta Swit
Loretta Swit (s. 4. marraskuuta 1937) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Margaret ”Hot Lips” Houlihanin roolista televisiosarjassa "M*A*S*H".
Swit syntyi Passaicissa, New Jerseyssä puolalaislähtöisille vanhemmille. Hän opiskeli näyttelemistä American Academy of Dramatic Artsissa. Aloitettuaan uransa teatterin puolella hän saapui Hollywoodiin vuonna 1970 ja esiintyi vierailurooleissa televisiosarjoissa kuten "Gunsmoke", "Vaarallinen tehtävä" ja "Mannix". "M*A*S*Hissa" hän näytteli sarjan alusta loppuun vuosina 1972–1983.
Swit sai oman tähden Hollywood Walk of Famelle vuonna 1989, ja hän on saanut televisiotyöllään kaksi Emmy-palkintoa vuosina 1980 ja 1982. Hän oli lisäksi moninkertainen Emmy-ehdokas ja nelinkertainen Golden Globe -ehdokas vuosina 1974, 1980, 1982 ja 1983.
Swit on ollut kerran naimisissa, näyttelijä Dennis Holahanin kanssa vuosina 1983–1995. Eron jälkeen hän ei ole mennyt uusiin naimisiin, eikä hänellä ole lapsia.
Piispanhiippa
Piispanhiippa ("Gyromitra infula") on maljasienten lahkoon kuuluva ruokasieni. Sen myrkyllisyydestä on ristiriitaista tietoa.
Piispanhiipan lakki on epämääräisen muotoinen ja se muistuttaa hieman korvasientä. Sienen lakki on tumman punertavan ruskea ja noin kymmenen senttiä korkea. Lakki on muodoltaan satulamainen tai piispan hiippaa muistuttava, josta sieni on saanut nimensä. Ohutmaltoinen ja ontto lakki on laakeapoimuinen. Piispanhiipan ontto ja vaalea jalka on melko lyhyt. Itiöt ovat kooltaan noin 18-25 x 7-10 mikrometriä.. Maultaan sieni on mieto, tuoksuton.
Piispanhiipan itiölavassa voi esiintyä pieni kotelosieni, "Sphaeronaemella helvellae".
Pohjanpiispanhiippa ("Gyromitra ambigua") on hyvin samankaltainen laji. Sen jalan sävy on heikon violetti ja sen itiöt ovat piispanhiipan itiöitä pienempiä. Varma lajinmääritys on siten mahdollista vain mikroskoopilla. Ryöppäämättömät pohjanpiispanhiipat ovat aiheuttaneet myrkytysoireita, joten molempien lajien sienet kannattaa varmuuden vuoksi ryöpätä ennen ruoanlaittoa.Pohjanpiispanhiippa kasvaa paljaalla maalla.
Piispanhiipan itiöemät kasvavat syksyllä, elokuun lopulta aina marraskuuhun asti. Niitä tavataan yleisimmin kangasmetsissä, hakkuualueilla, lahojen kantojen yhteydessä, metsäteillä ja niiden ojien varsilla.. Piispanhiippa on yleisempi Etelä- kuin Pohjois-Suomessa.
Piispanhiippa on syötävä sieni, joskin se pitää ryöpätä. Sitä voi käyttää korvasienen tavoin. Piispanhiipan voi sekoittaa pohjanpiispanhiippaan, jonka tiedetään aiheuttaneen myrkytystapausten kaltaisia herkistymisreaktioita. Piispanhiippa säilyy kuivatettuna ja pakastettuna.
Maailman suurin keihäs
Maailman suurin keihäs on Teuvalla Etelä-Pohjanmaalla sijaitseva monumentti, joka pystytettiin vuoden 1964 olympialaisten keihäänheiton kultamitalistin Pauli Nevalan 60-vuotissyntymäpäivän kunniaksi vuonna 2000. Yli 24 metriä korkean keihään muoto ja mittasuhteet vastaavat Nevalan olympiakeihään muotoja ja mittasuhteita oikeissa suhteissa. Keihäs sijaitsee Teuvan vapaa-ajan keskus Parrassa. Monumentti paljastettiin juhlallisesti lauantaina 16. syyskuuta 2000 kello 15.00 urheilu- ja kansalaisjuhlassa, jossa juhlapuhujana oli Olympiakomitean pääsihteeri Kosti Rasinperä. Tilaisuudessa esiintyi muun muassa Pohjanmaan Sotilassoittokunta.
Eve Ensler
Eve Ensler (s. 25. toukokuuta 1953 Scarsdale, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija ja feministi, joka tunnetaan parhaiten "Vaginamonologeista" (1996).
Juutalaistaustainen Ensler syntyi Scarsdalessa New Yorkin osavaltiossa, ja valmistui Middlebury Collegesta vuonna 1975. Hän oli naimisissa Richard McDermottin kanssa vuodesta 1978, kunnes erosi vuonna 1988. Hän on näyttelijä Dylan McDermottin adoptioäiti.
Enslerin menestysteos, "Vaginamonologeja", on käännetty kymmenille kielille, ja sitä on esitetty yli sadassa maassa. Kirjailija on palkittu Obie-palkinnolla vuonna 1996 ja Guggenheim-stipendillä 1999. Hänen muita töitään on muun muassa "The Good Body" (2004).
Ensler asuu New Yorkissa uuden elämänkumppaninsa, psykoterapeutti Ariel Orr Jordanin kanssa.
Kuningas New Yorkissa
Kuningas New Yorkissa ("A King in New York") on Charlie Chaplinin ohjaama komediaelokuva vuodelta 1957, viimeinen, jossa hän näytteli itse pääroolia.
Elokuva on poliittinen satiiri, joka tekee pilkkaa erityisesti Yhdysvaltojen senaikaisesta politiikasta. Chaplin tuotti elokuvan Euroopassa vuonna 1957, sen jälkeen kun Yhdysvallat (oikeusministerinä James McGranery) oli karkottanut hänet maasta poliittisista syistä vuonna 1952.
Elokuvan vastaanotto oli ristiriitainen. Toisaalta on väitetty, että se ei yllä Chaplinin nuoruudentöiden tasolle ja että syyte kommunismin ihannoinnista musersi Chaplinin taiteellisen luomisvoiman. Elokuvan vastustus on johtunut ennen kaikkea sen yhteiskunnallisesta sisällöstä. Kyseessä on Peter von Baghin mukaan koko Chaplinin tuotannon purevin iva amerikkalaista elämänmuotoa kohtaan: "hän satirisoi siinä USAssa vallitsevia ilmiöketjuja, jotka ovat fasismin sukuisia".
Baghin mukaan Yhdysvaltojen 1950-luvun poliittista ilmapiiriä kuvatessaan "Chaplin onnistui ainoana 1950-luvun ohjaajana käsittelemään yhteiskunnallisen trauman koko yhtälöä".
Amerikkalaiset levittäjät boikotoivat elokuvaa tehokkaasti, eivätkä isot yhtiöt myöskään Englannissa ja Ranskassa suostuneet levittämään filmiä, vaan levitys jäi pienten tahojen tehtäväksi. Vuonna 1957 valmistuneen elokuvan ensiesitys Yhdysvalloissa oli vasta 1973.
Päähenkilönä on Chaplinin itsensä esittämä Estrovian kuningas Igor Shahdov, joka on paennut vallankumouksen jälkeen maasta. Hänen syytetään lähteneen valtionkassa mukanaan. Koko valtionkassan on kuitenkin varastanut Estrovian pääministeri, ja Shahdov on joutua New Yorkissa puille paljaille. Television mainostoimittaja Ann Kay (Dawn Addams) saa kuitenkin houkutelluksi Shahdovin tekemään televisiomainoksia. Shahdov viedään tutustumaan myös amerikkalaiseen kouluun, jossa hän tapaa pikkuvanhan Rupert MacAbeen (roolissa Chaplinin oma poika Michael Chaplin). Rupertin vanhempia syytetään kommunisteiksi, ja kun Rupert itse myöhemmin viedään kuulusteluun, hänet painostetaan ilmiantamaan vanhempiensa ystävät, jotta vanhemmat vapautuisivat vankilasta. Tämä musertaa Rupertin itseluottamuksen. Myös Shahdov joutuu antiamerikkalaista toimintaa tutkivan komitean kuulusteluun, jolloin hän häpäisee koko komitean kastelemalla sen vahingossa palovesiletkulla. Shahdov on New Yorkin ympäristössä täydellisen vieras. Hänelle paljastuu, miten ihmisen yksityisyyttä urkitaan ja se tehdään julkiseksi, miten koko yhteiskunta on keinotekoinen ja läpikotaisin kaupallinen. Lopulta Shahdov päättää palata Eurooppaan.
John William McCormack
John William McCormack (21. joulukuuta 1891 – 22. marraskuuta 1980) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän edusti Massachusettsia edustajainhuoneessa vuosina 1928–1971, ja toimi puhemiehenä 1962–1971.
McCormack toimi Massachusettsin osavaltion edustajainhuoneessa 1920–1922 ja senaatissa 1923–1926. Hänet valittiin kongressiin 1928 edellisen edustajan kuoltua. Edustajainhuoneen enemmistöjohtajana hän oli 1940–1947, 1949–1953 ja 1955–1961.
Esa Kaartamo (albumi)
Esa Kaartamo on suomalaisen laulaja Esa Kaartamon debyyttialbumi sooloartistina. Se julkaistiin vuonna 1985.
Tšabua Amiredžibi
Tšabua (Mzetšabuk) Amiredžibi (, 18. marraskuuta 1921 Tbilisi – 12. joulukuuta 2013) oli georgialainen kirjailija, joka tunnetaan pääteoksestaan "Lainsuojaton" ("Data Tutaškhia") sekä pitkästä oleskelustaan Neuvostoliiton vankiloissa.
Amiredžibi syntyi Tbilisissä Georgian SNT:ssä vuonna 1921. Hänen perheensä oli ollut aikaisemmin aatelissuku, jota sorrettiin rankasti Stalinin vainojen aikana: hänen isänsä ammuttiin vuonna 1938 ja äitinsä lähetettiin gulagille. Toisen maailmansodan aikana hänet värvättiin puna-armeijaan mutta erotettiin pian perheensä historian vuoksi. Tämän jälkeen hän alkoi osallistua neuvostovastaiseen toimintaan maanalaisen poliittisen järjestön Tetri Giorgin jäsenenä. Huhtikuussa 1944 hänet pidätettiin syytettynä vallankaappauksen suunnittelusta ja tuomittiin 25 vuodeksi vankeuteen Siperiaan. Viidentoista vankilavuoden, kolmen vankilapaon ja kahden kuolemantuomion jälkeen hänet vapautettiin lopulta vuonna 1959. Hän aloitti kirjallisen uransa lähes 40-vuotiaana novelleilla "Gza" (, ”Tie”) vuodelta 1962, "Tšemi medžghane bidza" (, ”Räyhääjäsetäni”) vuodelta 1963, "Kharis aghsareba" (, ”Härän tunnustus”) vuodelta 1964, "Giorgi Burduli" () vuodelta 1965 ja niin edelleen.
Hänen kuuluisin romaaninsa ja mahdollisesti yksi modernin georgiankielisen kirjallisuuden parhaista teoksista, "Lainsuojaton" ("Data Tutaškhia", დათა თუთაშხია) vuosilta 1971–1975, toi "Tsiskari"-lehdelle sensaatiomaisen menestyksen ja teki kirjailijan itsensä kuuluisaksi. Amiredžibin vankilavuosina alkunsa saanut ja yli 700-sivuinen teos ohitti Neuvostoliiton sensorit ja saatiin julkaistua vain Georgian kommunistisen puolueen johtajan Eduard Ševardnadzen väliintulon avulla. Romaani kertoo Venäjän keisarikunnan aikana eläneen georgialaisen lainsuojattoman tarinan – suosittu teema Georgian kirjallisuudessa – ja yhdistää jännittävät seikkailut dostojevskimaiseen yksilön ja kansallisen sielun kohtaloiden käsittelyyn. Tarinan kertojana on venäläinen santarmi, kreivi Szeged, joka useasti siirtää kertojan roolinsa muille henkilöhahmoille. Romaani seuraa lainsuojatonta Data Tutaškhiaa. Hän viettää vuosia vältellen tsaarinaikaista poliisia, jota johtaa hänen välinpitämätön ja kylmänviileä serkkunsa Mušni Zarandia. Kirja ja siihen perustuva elokuva tekivät Data Tutaškhiasta ikonisen sankarin, joka on säilyttänyt suosionsa myös nyky-Georgiassa.
Amiredžibi juhli uudelleen itsenäistynyttä Georgiaa, ja hänet valittiin maan parlamenttiin vuosiksi 1992–1995. Vuonna 1992 hänelle myönnettiin arvostettu Šota Rustavelin valtionpalkinto. Georgian sisällissodan traagiset vuodet ja hänen vanhimman poikansa kuolema Abhasian sodassa kuitenkin vaikuttivat kirjailijaan raskaasti. Siksi oli yllätys, että vuonna 1995 Amiredžibi kaikesta huolimatta julkaisi seuraavan merkittävän romaaninsa "Gora Mborgali" (), jonka hän oli aloittanut vuonna 1978 ja joka perustuu hänen kokemuksiinsa Neuvostoliiton vankiloissa. Hänelle myönnettiin korkeimmat georgialaiset kunniamerkit ja useita venäläisiä ja kansainvälisiä kirjallisuuspalkintoja.
Etäisyys (albumi)
Etäisyys on suomalaisen laulaja Esa Kaartamon toinen sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 1993.Säv. & san. & sov. Esa Kaartamo; "Onnen kulkuri" san. Arto Tamminen.
Hongkongin kreivitär
Hongkongin kreivitär ("A Countess from Hong Kong") on Charles Chaplinin ohjaama komediaelokuva vuodelta 1967. Se oli Chaplinin viimeinen ohjaustyö ja hänen ainoa värielokuvansa.
Elokuva kertoo Hongkongista Yhdysvaltoihin palaamassa olevasta upporikkaasta amerikkalaisdiplomaatista Ogden Mearsista (Marlon Brando), jota on veikkailtu jopa uudeksi ulkoministeriksi, mutta hänet nimitetäänkin vähemmän loistokkaaseen Saudi-Arabian suurlähettilään virkaan. Hän tutustuu ”kreivitär” Natashaan (Sophia Loren), joka on taustaltaan Hongkongissa syntynyt aatelisen valkovenäläisen emigranttiperheen lapsi. Vanhempiensa kuoltua Natasha on ajautunut 14-vuotiaana hongkongilaisen gangsterin jalkavaimoksi ja sitä kautta prostituoiduksi. Kun luksuslaiva on lähtenyt Hongkongista, Ogden huomaa, että Natasha on kätkeytynyt hänen hyttiinsä. Natasha haluaa luopua entisestä elämästään matkustamalla jäniksenä Yhdysvaltoihin, jonka hän kuvittelee joksikin vapauden yhteiskunnaksi. Koska Natashalta puuttuu passi, Ogden järjestää lakimiesystävänsä Harveyn (Sydney Earle Chaplin) avulla palvelijansa Hudsonin (Patrick Cargill) ja Natashan välille valeavioliiton, jotta Natasha pääsisi laillisesti Yhdysvaltoihin. Vaikka Ogden lupaa myöhemminkin tukea Natashaa, tämä ei usko häntä, vaan laivan saapuessa välisatamaan Hawaijille Natasha sukeltaa henkensä vaarantaen laivan kannelta mereen ja ui rantaan. Ogdenin avioliitto on ollut rakkaudeton, ja Hawaijilla Ogden tapaa myös vaimonsa Marthan (Tippi Hedren) - Martha on mennyt Ogdenin kanssa naimisiin ennen kaikkea vain rahan ja yhteiskunnallisen aseman tähden. Ogdenille paljastuu koko elämänympäristönsä tyhjyys, muodollisuus ja sisällöttömyys. Hän päättää luopua tulevasta diplomaattiurastaan ja etsii Hawaijilta käsiinsä Natashan. Elokuvan loppu jää kaikesta huolimatta melankoliseksi ja moniselitteiseksi.
Elokuva menestyi hyvin vain Italiassa; muualla sitä yleensä väheksyttiin ja jopa halveksittiin.[1][2]. Filmillä oli kuitenkin alusta alkaen myös vahvat puoltajansa. Esimerkiksi elokuvaohjaajat François Truffaut ja Eric Rohmer sekä näyttelijä Jack Nicholson ovat pitäneet sitä Chaplinin tuotannon yhtenä huippuna. Filmiä on pidetty myös Chaplinin suurimpana äänielokuvana. Suomessa elokuvan puolestapuhujiin on kuulunut Peter von Bagh, jonka mielestä "Hongkongin kreivitär" kuuluu maailman aliarvostetuimpiin klassikkoelokuviin.
Näillä main
Näillä main on suomalaisen laulaja Esa Kaartamon kolmas ja viimeinen sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 2002.
Karl-Marx-Allee
Karl-Marx-Allee on katu Berliinissä, Saksan pääkaupungissa, Mitten ja Friedrichshainin kaupunginosissa. Katu on nimetty filosofi Karl Marxin mukaan, ja sitä reunustaa huomattava rivistö sosialistista klassismia edustavia rakennuksia. Karl-Marx-Allee alkaa Alexanderplatzilta ja jatkuu Strausberger Platzin kautta Frankfurter Torille, jossa se muuttuu Frankfurter Alleeksi. Katu on osa Bundesstraße 1:stä ja Bundesstraße 5:tä ja sen alla kulkee Berliinin metron linja U5.
Kadun alkuperäinen nimi oli Große Frankfurter Straße ja se oli Berliinistä Frankfurt an der Oderiin johtaneen päätien alku. Alexanderplatzilta itään lähtenyt katu kulki läpi Friedrichshainin työläiskaupunginosan, ja sitä reunustivat ennen toista maailmansotaa tiheästi rakennetut vuokrakasarmit. Kadun alkuperäinen rakennuskanta tuhoutui kuitenkin maan tasalle toisen maailmansodan pommituksissa. Berliinin jaossa Große Frankfurter Straße jäi Itä-Berliinin puolelle, ja 21. joulukuuta vuonna 1949 DDR:n sosialistinen hallinto antoi sille uuden nimen Stalinallee Josif Stalinin 70-vuotispäivän kunniaksi. Itä-Berliinin jälleenrakennusohjelmassa Stalinallee valittiin arvokkaimmaksi kohteeksi ja siitä ryhdyttiin rakentamaan uuden sosialistisen Itä-Saksan paraatikatua.
Stalinalleen ensimmäinen vaihe Strausberger Platzilta Frankfurter Torille rakennettiin 1950-luvun aikana. Sen suunnittelusta vastasivat arkkitehdit Hermann Henselmann, Egon Hartmann, Hans Hopp, Richard Paulick, Karl Souradny ja Kurt Leucht. Tätä katuosuutta reunustavat rakennukset edustavat sosialistista klassismia, tyyliä joka oli noussut kukoistukseen Stalinin neuvostoliitossa. Kadun varteen nousseet valtavat kerrostalot varattiin asunnoiksi ansioituneille työläisille ja vallankumouksellisen älymystön jäsenille. Kadun monumentaalisena päätepisteenä ovat Frankfurter Torin kaksi kupolitornia, jotka ovat jäljitelmiä Karl von Gontardin 1700-luvulla suunnittelemista Gendarmenmarktin kirkontorneista. Stalinallee oli 1950-luvulla Itä-Saksan merkittävin rakennusprojekti ja siihen uhrattiin valtavasti aikaa ja voimavaroja. 16. kesäkuuta 1953 Stalinalleen rakennustyömaalla kuitenkin puhkesi lakko, joka laajeni kuuluisaksi Itä-Saksan kansannousuksi ja jonka hallitus joutui kukistamaan asevoimin ja Neuvostoliiton tuella.
Vuonna 1956 Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov tuomitsi Stalinin ja tämän terrorin, mistä alkoi destalinisaation kausi Itä-Euroopassa. Stalinallee sai 13. marraskuuta 1961 uuden nimen Karl-Marx-Allee kommunismin isän Karl Marxin mukaan. Kadun varrelta myös poistettiin Stalinin patsas. 1960-luvun aikana rakennettiin Karl-Marx-Alleen toinen puolisko Alexanderplatzilta Strausberger Platzille. Tällä välin arkkitehtuurissa oli kuitenkin tapahtunut muutos: DDR:ssä oli luovuttu 1950-luvun sosialistisesta klassismista ja siirrytty voimallisesti elementtirakentamiseen. Karl-Marx-Alleen alkupäätä reunustavatkin modernistiset elementtitalot.
The Kids
The Kids oli suomalainen lapsiyhtye. He ovat julkaisseet albumin "The Kids" vuonna 2000.
The Kids syntyi, kun eräiden muusikkoperheiden lapset seurasivat vanhempiensa laulamista ja halusivat itsekin mukaan laulamaan. Alun perin yhtyeeseen kuului 12 lasta, muun muassa Vicky Rostin tytär Ella Tukia, mutta lasten kasvaessa vain nuorimmat heistä jatkoivat yhtyeessä. Lopulta yhtyeessä olivat vain Joanna ja Ida Kupiainen sekä Anniina Merisalo, jotka alkoivat tehdä levyä.
Levyä tehtiin tuttavapiirissä ja pienellä rahalla. Kaikki tekijät laulujen sanoituksista ja sävellyksistä kansikuvien valokuvaajiin löytyivät lähipiiristä. Tyttöjen vaatimuksesta levyä hiottiin puolentoista vuoden ajan ja albumi "The Kids" julkaistiin vuonna 2000. Levyn julkaisi Allstar Music Oy. Levy sai tiedotusvälineissä huomiota koska sen aiheita pidettiin aikuismaisina. Yhtyeen jäsenten mielestä levyn aiheet ovat kuitenkin osa myös lasten maailmaa.
Rahtialusyhdistys
Rahtialusyhdistys ry () (vuoteen 2000 saakka "Ulkomaanliikenteen Pientonnistoyhdistys") on vuodesta 1987 alkaen toiminut valtakunnallinen työmarkkina- ja elinkeinopoliittinen edunvalvontajärjestö niille varustamoille, joilla on ulkomaanliikenteessä Suomen lipun alla olevia rahtilaivoja . Rahtialusyhdistyksen kotipaikka on Ahvenanmaalla sijaitseva Maarianhamina ja sen puheenjohtajana toimii Hans Langh. Nykyisin yhdistyksessä on jäsenenä 17 varustamoa sekä 41 laivaa.
Yhdistys rekisteröitiin 15. joulukuuta 1986 "Ulkomaanliikenteen Pientonnistoyhdistys" -nimellä. 14. tammikuuta 1987 pidettiin kokous, jossa yhdistykselle perustettiin hallitus ja Hans Langh valittiin puheenjohtajaksi. Alussa yhdistyksessä oli 16 laivaa jäsenenä. Yhdistys perustettiin, koska pientonnistovarustajat olivat havainneet edessä olevan tuhon ellei mitään toimenpiteitä tehtäisi. Perustamalla oman yhdistyksen, varustajat pyrkivät turvaamaan varustamoiden eloonjäännin ja alan kilpailukyvyn.
22. maaliskuuta 2000 Ulkomaanliikenteen Pientonnistoyhdistys vaihtoi nimekseen Rahtialusyhdistys. Syy nimenmuutokseen oli yhdistykseen kuuluvien suurien laivojen määrän kasvu.
Thomas Vinterberg
Thomas Vinterberg (s. 19. toukokuuta 1969 Kööpenhamina) on tanskalainen elokuvaohjaaja, joka oli mukana luomassa Dogma 95 -elokuvataidesuuntausta. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat "Juhlat" (1998), "It’s All About Love" (2003) ja "Dear Wendy" (2005). Vinterbergin elokuva "Jahti" oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi vuoden 2012 Cannesin elokuvajuhlilla. Syksyllä 2013 se sai Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinnon.
Kulttuuripiiri
Kulttuuripiiri on jonkin kulttuurisen piirteen kuten uskonnon, kielen tai historian perusteella rajattu alue. Yleistä on, että kahta vierekkäistä kulttuuripiiriä ei erota toisistaan vain yksi asia, vaan erottavia piirteitä on useita. Esimerkiksi venäläistä ja länsimaista kulttuuripiiriä erottavat toisistaan muun muassa uskonto, historia ja ruokakulttuuri.
Kulttuuripiirien rajat eivät ole selkeitä, ja riippuen laskentatavasta myös niiden määrä vaihtelee jonkin verran. Eri tutkijat ovatkin käyttäneet hieman toisistaan poikkeavia luokitteluja. Niinpä esimerkiksi Arnold J. Toynbee luki myös Latinalaisen Amerikan länsimaiseen kulttuuripiiriin kuuluvaksi, kun taas Samuel P. Huntington teoksessaan "Kulttuurien kamppailu ja uusi maailmanjärjestys" (1966) on katsonut sen eriytyneen omaksi kulttuuripiirikseen. Yleensä kulttuuripiirejä lasketaan olevan kymmenkunta.
Erään luokittelun mukaan kulttuuripiirejä ovat
Viiksiympyräsuiset
Viiksiympyräsuiset (Myxini) on erittäin alkeellisten leuattomien kalojen luokka, johon kuuluu vain yksi lahko limaajakalat (l. limanahkiaiset) ja yksi heimo limaajat ja siinä seitsemän sukua. Yksittäisiä lajeja tunnetaan noin 65. Limaajakalat ovat runsaan puolen metrin pituisiksi kasvavia merten pohjaeläimiä, jotka syövät raatoja ja selkärangattomia. Ryhmän ainoan tunnetun fossiililöydön ("Myxinikela siroka") perusteella on todettu viiksiympyräsuisten säilyneen jokseenkin muuttumattomina noin 300 miljoonan vuoden ajan.
Viiksiympyräsuisilla (limaajakaloilla) on pyöreä suu, jossa ei ole leukoja. Suussa on yksi hammas, mutta lihaksikkaasta kielestä kasvaa kaksi riviä teräviä hampaita, joiden ansiosta kieli toimii raastinraudan tapaan. Vaikka viiksiympyräsuiset usein luetaan selkärankaisiin, niillä ei ole selkärankaa, eikä juuri muutakaan luustontapaista. Alkeellinen pääkallo muodostuu rustosta ja on huomattavasti ympyräsuistenkin (nahkiaisten) kalloa yksinkertaisempi.
Limaajakaloille tunnusomaisia piirteitä ovat myös suuta ympäröivät pehmeät ulokkeet sekä evättömyys (vain vatsaevä, joka jatkuu hiukan selkäpuolelle). Kidusaukkoja on yhdestä kuuteentoista. Silmät ovat hyvin kehittymättömät. Vartalon sivuilla on noin 200 kookasta rauhasta, joista eläin erittää nopeasti suuria määriä limaa, joka veden kanssa muodostaa hyvin tahmean seoksen. Lima tekee eläinten käsittelystä vaikeaa ja suojaa tehokkaasti pedoilta.
Sisäelimiltään limaajakalat muistuttavat selkärangattomia. Niillä on osittain avoin verenkierto eli veri pääsee virtaamaan myös verisuonten ulkopuolella. Veren liikuttamisesta vastaa useita sydämiä, joiden toiminnan säätely (jos sellaista edes on) tapahtuu hormonitoiminnan välityksellä. Aineenvaihdunta on erittäin hidasta ja ruokailtuaan kala voi olla syömättä seitsemän kuukautta.
Limaajakalojen lisääntymisestä ei tiedetä juuri mitään. Naaras munii muutamia parin senttimetrin pituista munia, joista kuoriutuu aikuisenkaltaisia poikasia. Useimmista leuallisista kaloista ja myös leuattomista nahkiaisista poiketen limaajakaloilla ei ole erillistä toukkavaihetta, vaan poikaset syntyvät aikuisenkaltaisina. Syntyessään limaajakalat ovat hermafrodiitteja, mutta aikuisina ne ovat joko koiraita tai naaraita sukupuolijakauman ollessa varsin epätasainen: yhtä koirasta kohti populaatiossa on noin sata naarasta. Aikuiset limaajakalat voivat edelleen vaihtaa sukupuoltaan mikäli tarve sitä vaatii.
Nelimauste
Nelimauste on maustesekoitus, joka koostuu pippurista, inkivääristä, neilikasta ja muskotista, Sekoitus tunnettiin jo keskiajalla. Maultaan se muistuttaa maustepippuria.
Ranskalaisessa keittiössä nelimaustetta käytetään keitoissa ja muhennoksissa sekä makkaroissa.
Veronica Taylor
Veronica Taylor (s. 9. huhtikuuta 1978 New York, New York) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan erityisesti lukuisien animesarjojen dubbauksista, joista tunnetuin on Pokémonista tuttu Ash.
Taylor kiinnostui näyttelemisestä 5-vuotiaana, jolloin hän oli mukana eri koulun näytelmissä. Sittemmin hän ryhtyi opiskelemaan näyttelemistä collegessa, jonka aikana Taylor koe-esiintyi ensimmäiseen ääniroolinsa, kun eräs hänen opettajansa suositteli Tayloria eräälle ääniohjaajalle, jonka myötä 4Kids Entertainment -yhtiö palkkasi Taylorin. Tehtyään useita dubbausrooleja 2000-luvulla hänestä on tullut maansa yksi suosituimmista ääninäyttelijöistä, erityisesti Pokémonin myötä. Taylor palkittiin vuonna 2002 kuukauden ääninäyttelijäksi animesta "His and Her Circumstances". Hänen ensimmäinen alkuperäinen äänirooli oli April O'Neil animaatiosarjassa "Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat" vuosien 2003–2008 aikana, joilloin hän teki myös sarjaan liittyviin videopeleihin oman hahmonsa äänirooleja.
Alla on lista valikoituja äänirooleja.
Veljko Petrović
Veljko Petrović (, noin 1780–1813) oli yksi Osmanien valtakuntaa vastaan tehdyn serbien ensimmäisen kansannousun (1804–1813) komentajista ja hajdukien, paikallisten rosvojen erään joukon päällikkö. Hän on tunnettu serbialaisten eeppisissä runoissa.
Petrović taisteli Stanoje Glavašin alaisuudessa ja organisoi kapinointia itäisessä Serbiassa. Hän puolusti Sokobanjan kaupunkia vuonna 1809 ja kaatui taistelussa Negotinissa vuonna 1813. Hänen kerrotaan sanoneen: ”Annan teille pääni, mutta en anna Krajinaa” (hänen kotiseutunsa).
Stanoje Glavaš
Stanoje Stamatović Glavaš (, 1763 Smederevska Palanka – 25. helmikuuta 1815) oli serbialainen hajduk ja Osmanien valtakuntaa vastaan tehdyn serbien ensimmäisen kansannousun (1804–1813) sankari. Jo 1790-luvun lopulla hän oli mukana hyökkäyksissä osmanien joukkoja ja karavaaneja vastaan.
Vuonna 1804, kansannousun aattona, Glavaš, Karađorđe Petrović ja joukko muita johtajia kokoontui Orašaciin päättämään kansannoususta. Tässä kokouksessa Glavaš kieltäytyi kansannousun ylipäällikkyydestä, jolloin asemaan valittiin Petrović. Kansannousun aikana Glavaš komensi 3 000 miestä, joiden avulla hän vapautti Prokupljen ja Kuršumlijan.
Osmanit surmasivat Glavašin 25. helmikuuta 1815.
Panther II
Panther II oli saksalainen Pantheriin perustuva keskiraskas panssarivaunu, jonka kehitys jäi kesken toisen maailmansodan aikana.
Panther II -projekti käynnistyi Adolf Hitlerin ja muiden huolista siitä että Panther ei ole tarpeeksi hyvin panssaroitu. Hitlerin vaatimuksesta Pantherin panssaria oli jo lisätty kerran suunnittelun aikana vuonna 1942. Panther II -rungossa panssarin paksuudeksi edessä tuli 100 mm, sivuilla 60 mm ja päällä 30 mm, kun se Pantherissa oli 80 mm edessä ja 40 mm sivuilla. Muutokset lisäsivät painon yli 50 tonniin.
Helmikuussa 1943 MANin pääsuunnittelija tri. Wiebecke ehdotti vaunun uudelleensuunnittelua ja Tigerin osien käyttöä jousituksessa, ohjausjärjestelmässä ja uutta itärintaman kokemuksiin perustuvaa tornia. Myöhemmässä kokouksessa pohdittiin Tiger II:n ja Panther II:n osien standardointia vaihteiston ja telapyörien osalta. Myös uusia moottoreita pohdittiin. Tämä kaikki tapahtui ennen kuin Panther itse tuli käyttöön vuoden 1943 keskivaiheilla. Panther II:n kehitys kuitenkin jäi kesken ja Pantherin tuotantoa laajennettiin.
Pantherin heikkoa sivupanssaria vahvistettiin myöhemmin Schürzen-lisäpanssarilla, joka oli riittävä ongelman muodostaneita neuvostoliittolaisia panssarintorjuntakivääreitä vastaan.
Yksi Panther II -runko on jäljellä; Yhdysvaltain joukot ottivat sen haltuunsa ja se on nykyisin Patton Cavalry and Armor Museumissa Fort Knoxissa. Runkoon on liitetty mallin Ausf G -torni, jonka tuotanto alkoi vasta syyskuussa 1944.
Volkswagen Iroc
Volkswagen Iroc on Volkswagenin suunnittelema konseptiauto, jonka pohjalta luotu Volkswagen Sciroccon kolmas sukupolvi jatkaa sen ja Volkswagen Corradon perinteitä. Konsepti esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä lokakuussa 2006. Autossa on hyödynnetty hyvin pitkälle Volkswagen Groupin A5-pohjalevyä sekä Golfin ja muiden yhtymän mallien tekniikkaa.
Candice Bergen
Candice Patricia Bergen (s. 9. toukokuuta 1946 Beverly Hills, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Bergen on pitkällä urallaan palkittu niin useilla Emmy- kuin Golden Globe -palkinnoillakin, ja hän on ollut ehdolla myös Oscarin saajaksi. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten televisiorooleistaan komediasarjassa "Murphy Brown", jota tehtiin vuosina 1988–1998, sekä Shirley Schmidtin roolista televisiosarjassa "Boston Legal" vuosina 2005–2008.
Television ohella Bergen on tehnyt mittavan uran elokuvissa aina 1960-luvun puolivälistä lähtien. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat muiden muassa "Miehuusvuodet" ("Carnal Knowledge", 1971), "Oliverin story" ("Oliver's Story", 1978), "Yritetään yhdessä, aloitetaan alusta" ("Starting Over", 1978), josta hän sai sekä Oscar- että Golden Globe -ehdokkuuden, "Gandhi" (1982), "Miss Kovis" ("Miss Congeniality", 2000), "Sweet Home Alabama" (2002) ja "Huippunäkymät" ("View from the Top", 2003).
Candice on isänsä, koomikko ja vatsastapuhuja Edgar Bergenin, puolelta ruotsalaista sukujuurta. 1960-luvun lopulla hän asui Doris Dayn pojan, muusikko ja tuottaja Terry Melcherin kanssa talossa, johon Charles Mansonin joukkio myöhemmin hyökkäsi. Hän avioitui vuonna 1980 ranskalaisen elokuvaohjaajan Louis Mallen kanssa. Avioliitto kesti aina Mallen kuolemaan, vuoteen 1995 saakka. Liitosta syntyi yksi lapsi, Chloe. Vuonna 2000 Bergen avioitui uudelleen Marshall Rosen kanssa.
Jean-Paul Rappeneau
Jean-Paul Rappeneau (s. 8. huhtikuuta 1932 Auxerre) on ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Hän teki 1960-luvun alussa yhteistyötä Louis Mallen kanssa ja nousi ohjaajana menestykseen elokuvallaan "Elämää linnassa" vuonna 1965. Myöhempiin elokuviin kuuluvat "Seikkailujen mies" (1971), "Morsian karkuteillä" (1975), "Cyrano de Bergerac" (1990) ja "Bon voyage" (2003).
Jo pitkään Rappeneau on tehnyt käsikirjoituksia vain omiin ohjauksiinsa. Hänen elokuvistaan ovat tunnettuja muiden muassa sellaiset tähdet kuin Gérard Depardieu ja Isabelle Adjani. Hänet on palkittu kahdella César-palkinnolla ja yhdellä David di Donatello -palkinnolla; hän on lisäksi ollut ehdolla muun muassa Kultaisen palmun, Baftan ja Oscarin saajaksi.
Clyde Cameron
Clyde Robert Cameron (11. helmikuuta 1913 Murray Bridge, Australia – 14. maaliskuuta 2008 Adelaide, Australia) oli australialainen poliitikko. Hän edusti vuosina 1949–1980 Työväenpuoluetta Australian edustajainhuoneen jäsenenä.
Cameron syntyi Murray Bridgessä. Hän jätti koulun 14-vuotiaana ja jäi työttömäksi 1930-luvun laman ollessa syvimmillään. Hän oli vuosina 1939–1966 naimisissa Ruby "Cherie" Krahen kanssa. Pari sai kolme lasta, jotka kaikki toipuivat vuonna 1949 poliosta, mutta erosi; tämän jälkeen Clyde Cameron meni vuonna 1967 uusiin naimisiin Dorothy Bradburyn kanssa.
Cameron oli Gough Whitlamin hallituksen ministeri 1970-luvulla, mutta vetäytyi parlamentista vuonna 1980. Hän ei kuitenkaan ole ollut täysin poissa julkisuudesta sen jälkeenkään. Hänestä on julkaistu elämäkertateos "A Life on the Left".
Cameron kuoli kotonaan Adelaidessa maaliskuussa 2008 95-vuotiaana .
India Allen
India Allen (s. 1. kesäkuuta 1965 Portsmouth, Virginia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja valokuvamalli. Hän oli joulukuussa 1987 "Playboyn" keskiaukeamatyttö ("Playmate of the Month") ja vuonna 1988 "Playmate of the Year".
Eräs Allenin näyttelijäntöistä oli kauhuelokuva "Wild Cactus" (1993), jossa hänen vastanäyttelijänään toimi David Naughton. Myöhemmin hänellä on ollut rooli muiden muassa elokuvassa "Tattoo, a Love Story" (2002).
Allen todisti vuonna 1996 O. J. Simpsonia vastaan: hän väitti nähneensä tämän pahoinpitelevän puolisoaan Nicole Brown-Simpsonia vuonna 1983.
Richard Rogers
Richard George Rogers, Baron Rogers of Riverside (s. 23. heinäkuuta 1933) on brittiläinen arkkitehti.
Rogers syntyi Firenzessä ja opiskeli Architectural Association School of Architecturessa Lontoossa. Hän valmistui Yalen yliopiston arkkitehtikoulusta vuonna 1962; yksi hänen opiskelutovereistaan oli Norman Foster.
Rogers oli yksi kolmesta Pariisin Pompidou-keskuksen arkkitehdista 1970-luvulla. Hänen suunnittelemansa Madrid-Barajasin lentoaseman neljäs terminaali avattiin 5. helmikuuta 2006, ja hänelle myönnettiin siitä vuoden 2006 Stirling-palkinto.
Rogers on vuoden 2007 Pritzker-palkittu. Myös "Lloyd's Building" Lontoossa on hänen työnsä jälkiä.