hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Douglas Hurd
Douglas Richard Hurd, Baron Hurd of Westwell, CH, CBE, PC (s. 8. maaliskuuta 1930) on brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko sekä kirjailija. Hän oli Margaret Thatcherin ja John Majorin hallituksissa Pohjois-Irlannin asioiden ministerinä 1984–1985, sisäministerinä 1985–1989 ja ulkoministerinä 1989–1995 ennen eläkkeelle jäämistään 1995.
Hurd on kotoisin Marlboroughista Wiltshirestä. Hänen isänsä paroni Anthony Hurd ja isoisänsä Sir Percy Hurd olivat molemmat parlamentin jäseniä. Hurd opiskeli Eton Collegessa ja Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa ja liittyi 1952 ulkoministeriön palvelukseen palvellen diplomaattina Kiinassa, Yhdysvalloissa ja Italiassa. Vuonna 1966 hän liittyi konservatiiviseen puolueeseen ja Edward Heathin sihteeriksi. Hänet valittiin parlamenttiin 1974, jossa oli vuoteen 1997 asti.
Hurd nimitettiin ulkoministeriöön vuoden 1979 konservatiivien vaalivoiton jälkeen. Vuoden 1983 vaalien jälkeen Thatcher siirsi hänet sisäministeriöön, jossa hän valmisteli vuoden 1985 Anglo-irlantilaista sopimusta. Hurd siirrettiin Thatcherin kauden lopulla hänelle uskollisena jälleen ulkoministeriöön ulkoministeriksi korvaamaan John Majoria, josta tuli Nigel Lawsonin eron jälkeen valtiovarainministeri. Hän tuki Thatcheriä haastaja Michael Heseltinea vastaan, mutta Thatcherin jäätyä puoluejohtajakilvasta syrjään Hurd liittyi siihen jääden kuitenkin kolmanneksi Majorin voittaessa. Hän jäi Majorin hallituksen ulkoministeriksi.
Hurdin ulkoministerikausi sattui kylmän sodan loppuun ja hän näki Neuvostoliiton hajoamisen sekä ensimmäisen Persianlahden sodan. Hän piti hyviä välejä George H. W. Bushin hallintoon ja korjasi suhteita Euroopan talousyhteisöön, joita Thatcherin viime vuosien euroskeptismi oli viilentänyt.
Jugoslavian sotien aikana Hurd oli eurooppalaisia vahvimmin bosniakkien avustamista vastaan, Yhdysvaltain Bill Clintonin linjaa vastaan. Pian eläkkeelle jäämisensä jälkeen hän matkusti brittiläisen NatWest-pankin tehtävissä tapaamaan Slobodan Miloševićia.
Hurd oli osallisena myös skandaalissa, joka koski Malesiaan lähelle Thaimaan rajaa brittiläisillä avustusvaroilla rakennettavaa Pergaun patohanketta. Samaan aikaan Malesia osti miljardilla punnalla brittiläisiä aseita. Marraskuussa 1994 korkein oikeus tuomitsi Hurdin myöntäneen laittomasti 234 miljoonaa puntaa avustuksia hankkeeseen, joka ei ollut taloudelliseksi tai humanitaariseksi hyödyksi Malesian kansalle. Hurd jätti hallituksen 1995 ja parlamentin 1997.
Vuonna 1997 Hurd sai arvonimen Baron Hurd of Westwell, of Westwell in the County of Oxfordshire, ja siten ylähuoneen jäsenyyden. Myöhemmin Hurd on toiminut muun muassa vuoden 1998 Booker-palkintolautakunnassa ja Canterburyn arkkipiispan roolia selvittävässä Hurdin komiteassa.
Hurd on kirjoittanut useita poliittisia trillereitä: "The Arrow War" (1967), "Scotch on the Rocks" (1971), "Truth Game" (1972), "Vote To Kill" (1975), "An End To Promises" (1979), "Palace of Enchantments" (1985 Stephen Lamportin kanssa), "The Shape of Ice" (1998), "Truth Game" (1999) ja "Image in the Water" (2001). Hän on laatimassa myös 1800-luvun pääministerin Sir Robert Peelin elämäkertaa.
Plus-miinusmerkki
Plus-miinusmerkki (±) on etumerkki, jota käytetään yleensä arviotarkkuuden tai vaihteluvälin ilmaisemiseen. Merkkiä käytetään myös osoittamaan lukuarvoa, jolla on kaksi mahdollista etumerkeiltään vastakkaista arvoa.
Jos merkkiä ± ei ole käytettävissä, sen voi korvata merkinnällä +/–.
Kulturbund
Kulttuuriliitto (saks. Kulturbund, lyh. KB) oli Saksan demokraattisessa tasavallassa toiminut kulttuurijärjestö. Järjestö perustettiin kesäkuussa 1946 Neuvostoliiton miehityshallinnon käskystä nimellä "Kulturbund zur demokratischen Erneuerung Deutschlands" ("Kulttuuriliitto Saksan demokraattiseksi uudistamiseksi"). Alun alkaen kulttuuriliitto oli ilmeisesti tarkoitettu myös läntisillä miehitysvyöhykkeillä toimivaksi, puoluerajat ylittäväksi kulttuurijärjestöksi, jonka tarkoituksena oli tukea miehitetyn Saksan kulttuurielämän elvyttämistä ja ohjata sitä "demokraattiseen" ja "antifasistiseen" suuntaan. Käytännössä Kulttuuriliitto toimi kuitenkin vain DDR:n alueella. Jo vuonna 1947 järjestön jäsenyys sidottiin tiukemmin Sosialistisen yhtenäisyyspuolueen alaisuuteen. Puolueen jäseniä oli mukana Kulttuuriliiton kaikilla tasoilla, ja se huolehti Kulttuuriliiton poliittisista linjauksista. Liiton ensimmäisenä puheenjohtajana toimi DDR:n kansallislaulun sanoittaja ja maan myöhempi kulttuuriministeri Johannes R. Becher.
Verrattuna muihin DDR:ssä toimineisiin kansalaisjärjestöihin Kulttuuriliiton toiminta oli kuitenkin suhteellisen vapaata politiikasta. Sen jäsenille taattiin edes jossain määrin "taiteellista vapautta", eikä jäsenistön sitoutuminen liiton poliittisiin tavoitteisiin ollut kovin suurta. Suurin osa jäsenistöstä mielsi Kulttuuriliiton ensi sijassa yhteistoimintaelimeksi ja edunvalvojaksi, ei niinkään poliittiseksi toimintafoorumiksi.
Kulttuuriliitto oli mukana Kansallisessa rintamassa, ja se lähetti 22 edustajaa DDR:n parlamenttiin, Kansankamariin.
Vuonna 1985 Kulttuuriliitossa oli 260 000 jäsentä. Suurin osa heistä oli kulttuurista kiinnostuneita kansalaisia, harrastelijakirjoittajia, keräilijöitä ja paikallishistorian tutkijoita. Toisaalta mukana oli myös DDR:n kulttuurielämän eliitti. Esimerkiksi muistomerkkien suojelu ja paikallishistorian tallentaminen oli organisoitu Kulttuuriliiton kautta. 1980-luvun alussa Kulttuuriliiton toimintapiirit itsenäistyivät. Näin syntyivät Kulttuuriliiton esperantoyhdistys, kotiseutuyhdistys, valokuvausyhdistys ja kulttuuriympäristöyhdistys.
Saksojen yhdistymisen jälkeen Kulttuuriliitto jatkoi toimintaansa yhdistyspohjalta (Kulturbund e.V.).
Kenneth Baker
Kenneth Wilfrid Baker, Baron Baker of Dorking, CH, PC, (s. 3. marraskuuta 1934) on brittiläinen konservatiivipoliitikko.
Baker opiskeli Magdalen Collegessa Oxfordin yliopistossa ja työskenteli Royal Dutch Shellillä ennen tulemistaan valituksi parlamenttiin maaliskuussa 1968. Hän oli Thatcherin hallituksen informaatioteknologian ministeri vuodesta 1981, ympäristöministeri 1985–1986, koulutus- ja tiedeministeri 1986–1989 ja sisäministeri 1990–1992.
Opetusministerinä Bakerin merkittävin toimi oli vuoden 1988 Education Actin luoma brittiläinen "ylioppilaskirjoitusjärjestelmä", National Curriculum. Hän järjesti myös opettajien koulutuspäivät, joita on kutsuttu sen jälkeen nimellä "Baker days." Baker oli konservatiivipuolueen puhemies (Chairman) Thatcherin eron aikaan ja hänestä tuli John Majorin hallituksen sisäministeri. Hänen kauttaan sävyttivät vankilalevottomuudet ja tuolloin säädettiin Dangerous Dogs Act, jossa kiellettiin neljä vaarallista koirarotua.
Baker jätti parlamentin 1997 hän sai elinikäisen arvonimen Baron Baker of Dorking, in the County of Surrey ja siten ylähuoneen jäsenyyden.
Saint-Denis de la Réunionin katedraali
Saint-Denis de la Réunionin katedraali () on katedraali Ranskan merentakaisen departementin Réunionin keskuskaupungissa Saint-Denis de la Réunionissa. Katedraalin rakennustyöt aloitettiin vuoden 1829 marraskuussa, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1832.
Kirkko on 45 m pitkä, 20 m leveä ja 22 m korkea.
Vuonna 1956 Henri Martin-Granel maalasi kirkkoon lasimaalaukset.
Jamsetji Tata
Jamsetji Nusserwanji Tata (3. maaliskuuta 1839 – 19. toukokuuta 1904) oli intialainen suurliikemies, jota pidetään Intian nykyteollisuuden perustajana. Tatan yrityksistä muodostui nykyinen Tata Group, joka on Intian suurin teollisuusyritys. Tata pidetään yhtenä Intian teollistumisen aloittajista.
Jamsetji Tata syntyi Navsarissa Gujaratissa parsilaiseen zarathustralaiseen perheeseen. 
Hänen isänsä Nusserwanji Tata oli myös liikemies. Isä Nusserwanji muutti myöhemmin Bombayhin ja aloitti kaupankäynnin.
Jamsetji liittyi mukaan ja asettui asumaan kaupunkiin. 14-vuotiaana hänen meni Elphinstone Collegeen. Hän meni naimisiin Hirabai Daboon kanssa ollessaan vielä opiskelija. Hän valmistui vuonna 1858 ja liittyi isänsä yritykseen. Se oli hyvää aikaa luoda yrityksiä Intiassa, jossa sepoykapina oli juuri kukistettu.
Jamsetji työskenteli isänsä yhtiössä 29 vuoden ikään saakka. Sen jälkeen vuonna 1868 hän perusti oman yhtiön, jonka myynti oli 21 000 rupiaa. Vuonna 1869 hän osti konkurssiin menneen öljytehtaan Bombayn läheltä. Hän myi tehtaan kaksi vuotta myöhemmin isolla voitolla.
Hän perusti puuvillatehtaan Nagpuriin vuonna 1874. Hän antoi sille 1. tammikuuta 1877 nimeksi "Keisarinna" kuningatar Viktorian julistettua itsensä Intian keisarinnaksi.
Tata perusti rauta- ja teräsyrityksiä sekä vesivoimaloita. Tata oli myös hyväntekeväisyyden harrastaja. Hän perusti kouluja ja sairaalan.
Tatan perustamia yhtiöitä ja instituutteja ovat muun muassa seuraavat, jotka ovat edelleen toiminnassa:Yrityksistä tunnettu Tata tunnetaan myös suurista rakennuksista Intiassa. Kuuluisin niistä on Taj Mahal Palace -hotelli, joka sijaitsee Bombayssa. Se valmistui 16. joulukuuta vuonna 1903 ja maksoi 4,21 miljoonaa rupiaa.
Kirjailija Mark Twain oli Tatan vieraana käydessään ensi kertaa Intiassa.
Jamsetji Tata kuoli 19. toukokuuta vuonna 1904 Bad Nauheimissa, Saksassa.
Nigel Lawson
Nigel Lawson, Baron Lawson of Blaby, PC, (s. 11. maaliskuuta 1932) on brittiläinen konservatiivipoliitikko ja pitkäaikainen Margaret Thatcherin hallituksen valtiovarainministeri 1983–1989.
Lawson opiskeli Westminster Schoolissa ja Oxfordin yliopiston Christ Churchissa. Hän suoritti asepalveluksensa kuninkaallisen laivaston torpedoveneen komentajana. Hän oli toimittajana The Sunday Telegraphissa ja The Spectatorin päätoimittajana 1966–1970 ennen kuin hänet valittiin parlamenttiin 1974. Thatcherin johtamien konservatiivien vaalivoiton jälkeen Lawson nimitettiin valtiovarainministeriön neljänneksi ministeriksi (Financial Secretary to the Treasury) ja syyskuussa 1981 energiaministeriksi, jossa toimessa hänen merkittävin tehtävänsä oli varautua tulevaan kaivoslakkoon hallituksen hiilikaivosten lopettamissuunnitelmien vuoksi. Lawson oli myös merkittävä Thatcherin hallituksen yksityistämispolitiikan arkkitehti.
Konservatiivien uuden vaalivoiton jälkeen 1983 Lawson nimitettiin valtiovarainministeriksi Sir Geoffrey Howen seuraajaksi. Hän aloitti toimensa verouudistuksella ja siirtämällä verotusta epäsuoraan verotukseen kuten arvonlisäveroon. Vuoden 1986 budjetissa tuloveroa laskettiin edelleen Howen vuoden 1979 budjetin suurimmasta 30 %:ista. Lawson vastusti Community Chargen (pääveron) käyttöönottoa paikallishallinnon rahoittamiseksi, joka lopulta johti Thatcherin pääministerikauden loppuun.
Lawsonilla oli merkittäviä erimielisyyksiä Thatcherin neuvonantajan, professori Sir Alan Waltersin kanssa. Sir Alan vaati Britanniaa pysymään tiukasti tavoitteissaan inflaation hillitsemiseksi ja hän vastusti ankarasti Lawsonin kannattamaa Euroopan rahaliiton jäsenyyttä. Lawson erosi viimein lokakuussa 1989, Sir Alan lähes välittömästi sen jälkeen.
Hänen lyhytaikaiseksi seuraajakseen valtiovarainministerinä tuli John Major.
Lawson jätti parlamentin 1992 ja sai elinikäisen arvonimen Baron Lawson of Blaby, of Newnham in the County of Northamptonshire.
Lawson on ollut naimisissa kahdesti. Vanessa Salmonin kanssa 1955–1980, jonka kanssa hänellä on poika Dominic Lawson, entinen The Sunday Telegraphin päätoimittaja ja tyttäret Thomasina, Nigella ja Horatia, joista Nigella Lawson on kuuluisa tv-kokki. Hänen toinen vaimonsa oli Thérèse Maclear, jonka kanssa hänellä on poika ja tytär. Erottuaan Maclearista Lawson on seurustellut itseään 37 vuotta nuoremman Tina Jenningsin kanssa.
Lawson kirjoitti 2004 kirjeen The Timesille, jossa hän väitti että ilmastonmuutoksen tutkimuksessa on monia epävarmuuksia ja arvosteli Kioton sopimusta.
Ossian Holmström
Henrik Ossian ”Ossi” Holmström (3. marraskuuta 1893 Leppävirta – 3. toukokuuta 1956) oli suomalainen teollisuusneuvos ja työmarkkinajärjestöjohtaja joka toimi Etsivän keskuspoliisin päällikkönä 1. tammikuuta 1920 – 31. joulukuuta 1922.
Holmströmin vanhemmat olivat nimismies Henrik Julius Severin Holmström ja Anna Adele Karolina Landgrén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1913.
Etsivän keskuspoliisin edeltäjässä Yleisesikunnan osastolla III aikaisemmin työskennelleestä Ossi Holmströmistä tuli EK:n toinen päällikkö lakimies Toivo Hukkisen jälkeen. Itsenäistymistä edeltävänä aikana Holmström oli toiminut aktivistina. Nimitettäessä tämä luettiin Holmströmille eduksi, sillä aktivistit olivat muutaman kuukauden kestäneen Hukkisen aikana perustaneet jopa oman tiedustelupalvelunsa. Holmström, jolla ei ollut lakikoulutusta, loi kuitenkin ensimmäisenä EK:sta toimivan organisaation. Holmströmin aikana EK:n apulaispäällikköinä toimivat Hugo Penttilä ja Frans Klemetti, joka johti laitosta lyhyesti Holmströmin jälkeen. Holmström oli myös vuonna 1920 asiantuntijana Suomen ja Venäjän aseleponeuvotteluissa.
Myöhemmin Holmström oli Mella Oy:n toimitusjohtajana 1923–1927, Suomen Auto Oy:n toimitusjohtajana 1927–1928, Suomen työnantajain keskusliiton työläistilasto-osaston esimiehenä 1928–1945 ja toimitusjohtajan apulaisena 1942–1945 sekä Suomen työnantajain yleisen ryhmän toimitusjohtajana vuodesta 1945 alkaen. Hän oli Suomen liikemiesten yhdistyksessä sihteerinä ja rahastonhoitajana 1928–1947, johtokunnan jäsenenä vuodesta 1941 ja puheenjohtajana vuodesta 1950. Holmström sai teollisuusneuvoksen arvon 1941.
Holmström oli naimisissa vuodesta 1922 lastentarhanopettaja Gurli Viola Pomoellin kanssa.
Edwin Meese
Edwin "Ed" Meese III (s. 2. joulukuuta 1931 Oakland, Kalifornia) oli Yhdysvaltain oikeusministeri (Attorney General) Ronald Reaganin hallinnossa 1985–1988.
Meese opiskeli Yalen yliopistossa ja sai oikeustieteen tutkinnon University of California, Berkeleyssa. Hän oli Alamedan piirikunnan apulaissyyttäjä ennen kuin liittyi Kalifornian kuvernööri Reaganin henkilökuntaan 1967 ja oli hänen hallintonsa päällikkönä 1969–1974. Tässä tehtävässä hän oli päättämässä Berkeleyn People's Parkin opiskelijamielenosoituksen hajottamisesta 15. toukokuuta 1969, jossa yksi mielenosoittaja kuoli ja sadat loukkaantuivat. Meese neuvoi Reagania julistamaan hätätilan vastoin kaupunginhallituksen neuvoa ja kansalliskaarti miehitti kaupungin kahdeksi viikoksi.
Myöhemmin Meese oli Rohr Industriesin varapresidenttinä ja harjoitti lakia San Diegossa. Hän oli San Diegon yliopiston oikeustieteen professorina 1977–1981.
Meese oli Reaganin vuoden 1980 vaalikampanjan päällikkö ja Reaganin–Bushin komitean vanhempi neuvonantaja. Reaganin voiton jälkeen hän oli hallinnon jäsen ja kansallisen turvallisuusneuvoston päällikkö 1981–1985 ja helmikuusta 1985 oikeusministeri elokuuhun 1988. Virallisen raportin mukaan hän osallistui suoraan Iran–Contra-tapaukseen. Hän arvosteli korkeinta oikeutta syyttäen sitä perustuslain alkuperäisestä tarkoituksesta poikkeamisesta, johon korkeimman oikeuden tuomarit vastasivat myöhemmin omissa lausunnoissaan.
Meese perusti myös "Meesen komission" tutkimaan pornografiaa Yhdysvalloissa. Se otti yhteyttä kauppaketjuihin ja vaati Playboy- ja Penthouse-lehtien poistamista kauppojen hyllyiltä ja sai aikaan niiden niiden maanlaajuisen boikotin, kunnes liittovaltion oikeus tuomitsi kiellon tapauksessa "Meese v. Playboy" (639 F.Supp. 581) perustuslain ensimmäisen lisäyksen takaavan sananvapauden vastaiseksi.
Meese on ollut myöhemmin konservatiivisen Heritage Foundationin tutkijana, älykästä suunnittelua ajavassa Discovery Institutessa ja Irakin tilannetta selvittävän maaliskuussa 2006 nimetyn Iraq Study Groupin jäsen.
Caspar Weinberger
Caspar Willard ”Cap” Weinberger, GBE (18. elokuuta 1917 – 28. maaliskuuta 2006) oli yhdysvaltalainen poliitikko, joka toimi Ronald Reaganin hallinnon puolustusministerinä tammikuusta 1981 marraskuuhun 1987.
Weinberger syntyi San Franciscossa Kaliforniassa Englannista muuttaneille episkopaalivanhemmille ja opiskeli Harvardin yliopistossa, jossa suoritti tohtorin tutkinnon 1941. Hän liittyi Yhdysvaltain maavoimiin ja palveli 41. jalkaväkidivisioonassa Tyynellämerellä toisen maailmansodan aikana. Sodan lopussa hän oli ylennyt kapteeniksi ja työskenteli kenraali Douglas MacArthurin tiedusteluesikunnassa.
Weinberger valittiin Kalifornian parlamenttiin 1952 ja Kalifornian republikaanipuolueen johtoon 1962. Kuvernööri Ronald Reagan nimitti hänet 1967 osavaltion organisaatio- ja talouslautakuntaan ja talousjohtajaksi 1968. Vuonna 1970 hän siirtyi Washingtoniin Federal Trade Commissionin johtoon ja toimi presidentti Nixonin budjettitoimiston johtajana ja terveysministerinä 1973–1975.
Viisi vuotta hän oli Kaliforniassa Bechtel Corporationin varapresidenttinä ja neuvonantajana.
Reaganin puolustusministerinä Weinberger jakoi käsityksen Neuvostoliiton uhasta Yhdysvalloille ja kannatti suuria korotuksia puolustusbudjettiin. Suuria hankkeita olivat muun muassa B-1-pommittaja ja ”600 aluksen laivasto”. Hän kannatti myös ydinaseiden voimakasta lisäystä ja Strategic Defense Initiativea, joka sai lempinimen ”Star Wars” -hanke.
Weinberger väitti, että oli vastustanut Iran-Contra-skandaaliin liittynyttä yhdysvaltalaisten TOW-ohjusten siirtoa Iraniin. Hän erosi 23. marraskuuta 1987 vedoten vaimonsa heikkenevään terveyteen. Eronsa jälkeen Weinberger tuomittiin valehtelusta Iran-Contra-asian tutkimuksessa, mutta presidentti George H. W. Bush armahti hänet 24. joulukuuta 1992.
Hän sai Brittiläisen imperiumin ritarikunnan suurristin 1988 tuettuaan Britanniaa Falklandin sodan aikana 1982.
Weinberger työskenteli poliittisen uransa jälkeen Forbesille, ja oli sen johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1993 isänsä seuraajana.
Breyten Breytenbach
Breyten Breytenbach (s. 16. syyskuuta 1939) on eteläafrikkalainen kirjailija ja taidemaalari.
Breytenbach syntyi Bonnievalessa, Western Capessa. Hän opiskeli taiteita Kapkaupungin yliopistossa ja hänestä tuli apartheid-politiikan vastustaja. Hän lähti Etelä-Afrikasta Pariisiin 1960-luvulla ja nai ranskalaisen naisen, jonka sukujuuret olivat Vietnamissa. Tämä esti hänen paluunsa Etelä-Afrikkaan: Prohibition of Mixed Marriages Act (1949) ja Immorality Act (1950) säätivät laittomaksi sukupuolisen kanssakäymisen toisrotuisen kanssa.
Breytenbach oli perustamassa Okhelaa, joka oli maapakolaisten apartheidia vastaan taisteleva järjestö. Hän matkusti salaa Etelä-Afrikkaan, mutta joutui petetyksi ja tuomittiin 1975 maanpetoksesta yhdeksän vuoden vankeuteen. Vankilaoloja hän kuvasi teoksessa "The True Confessions of an Albino Terrorist". Breytenbach vapautettiin 1982 massiivisen painostuskampanjan jälkeen. Hän palasi Ranskaan ja sai Ranskan kansalaisuuden.
Breytenbachin teoksista monet on kirjoitettu afrikaansiksi, osa alun perin englanniksi.
Privy Council
Her Majesty’s Most Honourable Privy Council (, valtakunnanneuvosto, salainen neuvosto) on Britannian monarkin neuvonantajien toimielin. Se oli aiemmin vaikutusvaltainen elin, mutta nykyisin suurin osa sen vallasta on pääministerin johtaman hallituksen tai kabinetin käsissä, joka on virallisesti sen yksi komitea. Privy Councililla on myös oikeudellisia toimenkuvia, joista kuitenkin suurin osa on delegoitu Judicial Committeelle.
Privy Councilin johtaja on Lord President of the Council, joka on arvoasteikossa kuudes perinteisistä kruununministereistä (Great Officers of State). Lord President on hallituksen jäsen ja yleensä ala- tai ylähuoneen johtaja (, ei ole sama kuin puhemies).
Hallitsija voi nimittää kenet tahansa neuvostoon, mutta yleensä jäseniä ovat vain korkeimmat hallituksen jäsenet sekä opposition johtaja. Kruununperijä on aina jäsen, kuten myös Englannin kirkon kolme korkeinta viranhaltijaa, Canterburyn arkkipiispa, Yorkin arkkipiispa ja Lontoon piispa sekä muutamat korkeimmat oikeudenkäyttäjät. Jäsenien määrää ei ole rajattu, ja heitä on useita satoja. Vanhemmat ministerit, jotka menettävät asemansa hallituksen vaihtuessa, jäävät Privy Councilin jäseniksi ja voivat neuvotella hallituksen kanssa tasa-arvoisina neuvoston nimissä. Valtaneuvoston jäsenten nimien perään lisätään virallisissa yhteyksissä pilkulla erotettuna kirjaimet ”PC”.
Vaikka Privy Council on brittiläinen instituutio, myös muutamia Kansainyhteisön maiden viranomaisia on nimetty. Merkittävimpinä Uuden-Seelannin pääministeri, vanhimmat poliitikot ja korkeimmat tuomarit. Myös Kanadan ja Australian pääministerit ja korkeimmat tuomarit on aiemmin nimitetty, mutta nykyisin näissä maissa pidetään epäsopivana liittyä toisen valtion valtioelimeen ja monarkin alaisuuteen.
Neuvoston jäsenyys lakkaa automaattisesti puolen vuoden kuluttua monarkin kuolemasta. Monarkki voi myös erottaa jäsenen tai hän voi hakea eroa välttääkseen erottamisen. Viimeisen vuosisadan aikana kolme jäsentä on eronnut (esimerkiksi John Profumo vuonna 1963) ja yksi erotettiin ensimmäisen maailmansodan jälkeen saksalaismielisen toiminnan vuoksi.
Cathédrale Saint-Sauveur de Cayenne
Cathédrale Saint-Sauveur de Cayenne on katedraali Ranskan merentakaisen departementin Ranskan Guayanan pääkaupungissa Cayennessa. Se on rakennettu vuosina 1825–1833, ja se rakennettiin korvaamaan Cayennen vanhempi kirkko.
Vuonna 1933 kirkosta tuli katedraali. Vuosina 1952-1954 kirkkorakennusta laajennettiin ja sen lasimaalaukset uusittiin. Kirkon julkisivu edustaa uusklassimia, ja siihen kuuluu puinen torni.
Cathédrale Saint-Joseph de Nouméa
Cathédrale Saint-Joseph de Nouméa on katedraali Ranskan merentakaisen territorion Uuden-Kaledonian pääkaupungissa Nouméassa. Sen rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1887.
Kirkon kynttiläkruunuun on käytetty ensimmäisiä nikkelieriä, joita louhittiin Uudesta Kaledoniasta.
Ihmissusi Lontoossa
Ihmissusi Lontoossa () on vuonna 1981 ensi-iltansa saanut kauhukomedia. Elokuvan on ohjannut John Landis ja pääosissa ovat David Naughton ja Griffin Dunne. Elokuva on tullut tunnetuksi Rick Bakerin luomista erikoistehoisteista, joiden kautta muodonmuutos ihmisestä sudeksi tapahtuu erittäin realistisentuntuisesti. Elokuva palkittiin parhaan maskeerauksen Oscar-palkinnolla.
Elokuva kertoo kahdesta amerikkalaisesta nuoresta, jotka lähtevät kiertelemään Eurooppaa. Poikien päästessä Englantiin pienelle maaseudulle, jossa asukkaat varoittelevat poikia. Pojat eivät tajua varoituksia, "pysytelkää tiellä" ja "varokaa kuuta". Niinpä he jatkavat matkaa hiukan hämillään illan pimetessä ja kuulevat kauheaa ulvontaa nummelta. Vielä pojat eivät tiedä, että nummella asustaa ihmissusi. Toinen pojista kuolee ja toisesta tulee ihmissusi. Kaikki jotka ihmissusi surmaa muuttuvat zombieiksi.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa ”sopivan amatöörimäisellä otteella koossa natisevaksi kauhukomediaksi” ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Frank Scarrabelotti
Frank Scarrabelotti (4. elokuuta 1897 – 12. kesäkuuta 2007) oli äärimmäisestä pitkäikäisyydestään tunnettu australialainen. Hän kuoli vajaat kaksi kuukautta ennen kuin olisi täyttänyt 110 vuotta. Kuolemansa hetkellä hän oli maansa vanhin elossa oleva mies.
Scarrabelotti syntyi Bungawalbinissa lähellä Corakia. Hänen vanhempansa olivat italialaisia, jotka muuttivat Australiaan vuonna 1880. Hänen vaimonsa oli Nell, ja hänellä oli tyttäret Mary ja Helen.
Hollannin Grand Prix 1950
Hollannin Grand Prix 1950 oli 23. heinäkuuta 1950 Zandvoortin radalla järjestetty Formula 1 -sarjan ulkopuolinen Grand Prix. Kilpailun voitti Ranskan Louis Rosier Talbot-Lagollaan.
Hermina Dunz
Hermina Dunz (24. helmikuuta 1898 Zagreb – 14. kesäkuuta 2008 Graz) oli kuollessaan Itävallan vanhin ihminen. Dunz jäi leskeksi vuonna 1965, eikä hänellä ollut omia lapsia. Hän oli vielä 108-vuotispäivänään 2006 virkeä ja huumorintajuinen. Hän asui vuodesta 2000 "Pflegeheim Geidorf" -hoitokodissa.
Helmikuussa 2008 Grazin pormestari kävi onnittelemassa Dunzia tämän 110-vuotispäivän johdosta. Iäkäs nainen kuoli saman vuoden kesäkuussa.
Santiago Carrillo
Santiago Carrillo Solares (18. tammikuuta 1915 – 18. syyskuuta 2012) oli espanjalainen poliitikko, joka toimi kommunistipuolueen (PCE) pääsihteerinä vuosina 1960–1982. Carrillo kuului eurokommunismin kehittäjiin.
Carrillo vietti 38 vuotta maanpaossa, pääosan ajasta Ranskassa. Hän palasi Espanjaan vuonna 1976 Francisco Francon kuoltua. Hänet valittiin Espanjan parlamentin alahuoneeseen vuonna 1977, ja hänet valittiin uudelleen vuosina 1979 ja 1982.
Carrillo erotettiin kommunistipuolueesta, ja hän perusti 1985 oman "Partido de los Trabajadores de España-Unidad Comunistan", joka kuitenkin lakkautettiin vuonna 1991. Myöhempinä vuosinaan Carrillo ei kannattanut enää kommunismia, ja syyskuussa 1991 hän mainitsikin aatteen tulleen tiensä päähän. Hän julkaisi uransa aikana lukuisia kirjoja ja sai 2005 Madridin autonomisen yliopiston kunniatohtorin arvon.
Ousmane Sembène
Ousmane Sembène (1. tammikuuta 1923 Ziguenchor, Casamance, Senegal – 9. kesäkuuta 2007 Dakar, Senegal) oli senegalilainen kirjailija, ohjaaja ja jossain määrin myös afrikkalaisen elokuvan isä. Hän ohjasi yksitoista pitkää elokuvaa.
Sembène oli toisen maailmansodan aikana niin sanottuna siirtomaasotilaana Senegalissa. Työnsaantiongelmien vuoksi hän muutti Marseilleen ja toimi ammattiyhdistysaktiivina. Kirjailijan uran aloittanut Sembène tajusi, ettei kirjallisuudella ole suurta vaikutusta lukutaidottomien keskuudessa, joten hän katsoi parhaaksi ryhtyä elokuvantekoon. Hän sai 1961 stipendin Moskovan elokuvakouluun.
Harry Morgan
Harry Morgan (alk. Henry Bratsburg; 10. huhtikuuta 1915 Detroit, Michigan – 7. joulukuuta 2011 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi teatterissa, elokuvissa ja televisiossa. Hän näytteli urallaan muun muassa televisiosarjoissa "Dragnet" ja "M*A*S*H". Roolistaan M*A*S*H:ssa Morgan palkittiin Emmy-palkinnolla.
Morgan syntyi Detroitissa 1915 mutta vietti lapsuutensa Muskegonissa. Hän pelasi high schoolissa amerikkalaista jalkapalloa ja oli mukana koulun mestaruuden voittaneessa väittelyjoukkueessa. Morgan opiskeli Chicagon yliopistossa lakia ja kiinnostui tuona aikana puhekurssien aikana lavaesiintymisestä.
Hän joutui lopettamaan yliopiston 1930-luvun laman takia ja teki sen jälkeen töitä myyntimiehenä. Samaan aikaan hän esiintyi amatöörinäytelmissä. Morgan sai ensimmäisen roolinsa ammattilaisteatterissa vuonna 1937 näytelmästä "At Mrs. Beam’s". Hän esiintyi myös muutamissa Broadway-näytelmissä vielä nimellä Harry Bratsburg.
Morgan lähti vaimonsa Eileenin kanssa 1941 Hollywoodiin. 20th Century Fox tarjosi hänelle sopimusta, kun hänet oli nähty Santa Barbarassa esitetyssä näytelmässä "Hello Out There". Morganin ensimmäinen elokuva oli vuonna 1942 valmistunut "To the Shores of Tripoli". Seuraavana vuonna hän esiintyi elokuvassa "Kuolemantuomiopaikka". Muita Morganin varhaisia elokuvia olivat "Sheriffi" ja "Glenn Miller Story". Televisiouransa Morgan aloitti jo vuonna 1954 televisiosarjassa "December Bride", jossa esiintyi vuoteen 1959. Hän jatkoi sen jälkeen sen rinnakkaissarjassa "Pete and Gladys". Hänet tunnettiin uransa alussa nimellä Henry Morgan, mutta hän muutti nimensä Harry Morganiksi 1950-luvulla, jottei häntä sekotettaisiin suosittuun televisiokoomikko Henry Morganiin.
Vuonna 1967 Morgan korvasi Ben Alexanderin rikossarjassa "Dragnet", jossa hän esitti neljän kauden ajan Los Angelesin poliisin konstaapeli Bill Gannonia. Morgan valittiin 1970-luvun puolivälissä korvaamaan hittisarja "M*A*S*H:sta" poislähtenyttä McLean Stevensonia. Se perustui Robert Altmanin elokuvaan "M.A.S.H. – armeijan liikkuva kenttäsairaala". Morgan sai roolistaan eversti Potterina kahdeksan Emmy-palkintoa. Hänelle myönnettiin palkinto kertaalleen 1980, jolloin hän oli ehdokkaana myös yhden jakson ohjaustyöstä. Hän teki vielä "MASHin" jälkeen noin 20 televisiotuotantoa ja esiintyi muun muassa muutamassa komediasarjan "Kolmas kivi auringosta" jaksossa.
Morganilla oli ensimmäisen vaimonsa Eileen Detchonin kanssa neljä lasta. Heidän avioliittonsa kesti 45 vuotta ja päättyi, kun Morgan jäi leskeksi Eileenin kuoltua 1985. Hän meni seuraavana vuonna uudestaan naimisiin. Morganin toinen vaimo oli mykkäelokuvien tähden Francis X. Bushmanin tyttärentytär Barbara Bushman.
George Perle
George Perle (6. toukokuuta 1915 Bayonne, New Jersey – 23. tammikuuta 2009 New York, New York) oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja musiikkiteoreetikko. Hän opiskeli Ernst Křenekin johdolla.
Perle julkaisi lukuisia klassista musiikkia käsitteleviä kirjoja. Hän kutsui sävellystyyliään kaksitoistasäveltonaalisuudeksi, joka eroaa kaksitoistasäveljärjestelmästä, mutta joka liittyy siihen.
Perle oli vuonna 1968 mukana perustamassa "Alban Berg Societyä". Hän sai vuonna 1986 MacArthur-stipendin, ja lisäksi hän voitti neljännellä puhallinkvintetollaan musiikin Pulitzer-palkinnon.
Louise-Geneviève de La Hye
Louise-Geneviève de La Hye (8. maaliskuuta 1810 – 17. marraskuuta 1838) oli ranskalainen pianisti, säveltäjä ja urkuri.
De La Hyetä pidettiin aikanaan lapsinerona, ja hän aloitti opintonsa Pariisin konservatoriossa 11-vuotiaana. Hänen tuotantoonsa kuuluu mm. dramaattinen kuoroteos "Le songe de la religieuse" sekä lukuisia kamarimusiikkiteoksia.
De La Hye kuoli ainoastaan 28-vuotiaana, ja moni hänen suunnittelemansa teos jäi säveltämättä. Tuotantoa julkaistiin kuitenkin jonkin verran vielä postuumisti. De La Hye jätti jälkeensä kaksi lasta.
Pekka Kasari
Veli Pekka Kasari (s. 1966) on suomalainen rumpali. Hän soitti Stonessa yhtyeen koko uran ajan. Myöhemmin hän soitti Amorphis-yhtyeessä vuosina 1996 – 2002. Kasari on soittanut myös mm. Ajattarassa (taiteilijanimellä Orpo), Road Crewissa, Demolisherissa ja Pahuuden Prototyypissä.
Morten Lauridsen
Morten Lauridsen (s. 27. helmikuuta 1943) on yhdysvaltalainen säveltäjä. Hänet tunnetaan hänen kuoromusiikistaan, jota hän on säveltänyt sekä maallista että hengellistä.
Lauridsen syntyi Colfaxissa, Washingtonin osavaltiossa tanskalaistaustaiseen sukuun. Hän kasvoi Portlandissa Oregonissa ja opiskeli Whitman Collegessa sekä Etelä-Kalifornian yliopistossa.
Lauridsen on voittanut urallaan useita palkintoja. Hänen tunnetuimpiin kuoroteoksiinsa lukeutuu "Lux Aeterna" (1997).
Italian miesten lentopallomaajoukkue
Italian miesten lentopallomaajoukkue edustaa Italian tasavaltaa sekä lentopalloliittoa kansainvälisissä lentopallon arvokilpailuissa sekä muissa kilpailuissa. Se on yksi menestyneimmistä lentopallomaajoukkueista kautta aikojen.
Italian miesten lentopallomaajoukkue on ollut Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Euroopan ja ajoittain myös maailman parhaita lentopallojoukkueita. Se on voittanut kolme maailmanmestaruutta, kuusi Euroopan-mestaruutta ja kahdeksan kertaa maailmanliigan. Olympiakisoissa se on saavuttanut kolme hopeaa ja kolme pronssia.
Erkki Viljos
Erkki Viljos (oik. "Viljo Valdemar Siltanen", 21. marraskuuta 1920 Tampere – 16. joulukuuta 2001 Helsinki) oli yksi Suomen merkittävimmistä amatöörinäyttelijöistä.
Viljos toimi alun perin kauppamerenkulun puolella karattuaan merille teini-ikäisenä, sitten taksi- ja kuorma-auton kuljettajana sekä autonkorjaajana. 1940-luvun lopulla hän ryhtyi näyttelemään sekä teatterissa että elokuvissa. Vaikka Viljoksella ei ollut näyttelijänkoulutusta, hän esiintyi useissa koreissa sankarirooleissa.
Viljos esiintyi kaikkiaan neljässätoista elokuvassa vuosien 1948–1963 aikana. Kaikki hänen 1940-luvun ja 1950-luvun elokuvaroolinsa olivat pääosia. Viljos näytteli muun muassa elokuvissa "Soita minulle, Helena!", "Ratavartijan kaunis Inkeri", "Siltalan pehtoori", "Minä ja mieheni morsian" sekä värielokuvassa "Niskavuoren naiset", jossa Viljos tulkitsi Niskavuoren Aarnen roolin. 1960-luvulla Viljos esiintyi lähinnä vain pienissä sivuosissa. Viljoksen ura päättyi näyttelijälakkoon vuonna 1963. Tällöin hän palasi koulutuksen kautta takaisin kauppamerenkulun puolelle – perämiehestä yliperämieheksi rahtilaivoille ja tankkereille.
Viljos kuoli 81-vuotiaana pitkäaikaiseen sairauteen 16. joulukuuta 2001.
Clarence Clemons
Clarence Clemons (11. tammikuuta 1942 Norfolk, Virginia – 18. kesäkuuta 2011) oli yhdysvaltalainen muusikko. Hän soitti saksofonia Bruce Springsteenin E Street Bandissa vuodesta 1972.
Clemonsilla oli myös omia projekteja. Hän teki mm. Jackson Brownen kanssa dueton "You're a Friend of Mine" ja soitti saksofonia Aretha Franklinin singlellä "Freeway of Love". Hän esiintyi jonkin verran myös televisiossa ja elokuvissa. Hän soitti viimeksi Lady Gagan toukokuussa 2011 ilmestyneellä "Born This Way" -levyllä.
Clemons sai vakavan aivoverenkiertohäiriön 12. kesäkuuta 2011. Kahdesta leikkauksesta huolimatta hän menehtyi viikon kuluttua.
Love Gun (kappale)
Love Gun on hard rock -yhtye Kissin single ja nimikappale yhtyeen albumilla "Love Gun", joka julkaistiin vuonna 1977. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Kissin laulaja-komppikitaristi Paul Stanley. ”Love Gun” nousi Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listalla 61. sijalle.
Stanley sävelsi kappaleen päässään lentomatkan aikana Japaniin. Määränpäässä hän otti esiin kitaran ja tarkisti kappaleen toimivuuden. Stanley on kertonut, että Kissin kappaleista hän todennäköisesti pitää eniten juuri ”Love Gunin” soittamisesta. Hän soitti myös kappaleen bassoroidan Gene Simmonsin sijaan.
Singlen b-raitana oli rumpali Peter Crissin laulama kappale ”Hooligan”. Yhdessä Stan Penridgen kanssa kirjoitettu kappale kuului myös "Love Gun" -albumille.
Ferrari F92A
Ferrari F92A oli Formula 1 -auto, jota Ferrari -talli käytti kaudella . Autoa ajoivat ranskalainen Jean Alesi ja italialainen Ivan Capelli, jonka korvasi kahdessa viimeisessä kilpailussa maanmies Nicola Larini.
Autolla oli luotettavuusongelmia, mikä edesauttoi sen huonoa menestystä kilpailuissa. Ferrari toi loppukaudesta autostaan päivitetyn version F92AT, jossa oli uusi poikittain asennettu 7-vaihteinen vaihteisto (transversale). Auton paras tulos oli kahdesti ajettu kolmas sija.
Fordin säätiö
Fordin säätiö () on Edsel Fordin ja kahden Ford Motor Companyn johtajan vuonna 1936 Yhdysvalloissa perustama yleishyödyllinen säätiö, joka rahoittaa demokratian vahvistamiseen, taloudelliseen kehitykseen, koulutuksen kehittämiseen, median, taiteen ja kulttuurin tukemiseen sekä ihmisoikeuksien vahvistamiseen tähtääviä pyrkimyksiä. Säätiön pääkonttori sijaitsee New Yorkissa. Lisäksi säätiöllä on paikalliset toimistot 12 kaupungissa ympäri maailmaa.
Vuonna 2006 säätiö käytti 589 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria rahoittamiensa hankkeiden suoraan taloudelliseen tukemiseen. Säätiön kokonaismenot samana vuonna olivat 684 miljoonaa dollaria ja kokonaistulot 1 312 miljoonaa dollaria. Säätiön omaisuuden arvo vuoden 2006 lopussa oli 12,2 miljardia dollaria.
Pyynikinajo
Pyynikinajo oli Tampereen Pyynikillä ajettu TT-moottoripyöräkilpailu. Se ajettiin vuosina 1932–1939 ja 1946–1971 yhteensä 34 kertaa. Ajot jätettiin järjestämättä sodan takia vuosina 1940–1945. Pyynikinajojen kulta-aika sijoittuu vuosiin 1962–1963, jolloin Pyynikillä ajettiin MM-tasolla. Kilpailemassa nähtiin muun muassa Mike Hailwood ja Jim Redman, jotka olivat maailmanmestareita. Suomalaisista ajajista Raine Lampisesta tuli Pyynikinajojen suuri sankari. Hän otti osaa ajoihin peräti 19 kertaa ja voitti 500-kuutioisen luokan viisi kertaa. Hän otti osaa jo Pyynikinajojen ensimmäiseen kilpailuun 1932 ja ajoi siellä viimeisen kerran vuonna 1962.
Pyynikinajoissa kuoli vuosien saatossa kolme ajajaa. Ajot kiellettiin liian vaarallisina vuonna 1971.
Kilpailut keräsivät katsojia yli puoli miljoonaa.
Pyynikillä on järjestetty muistoajot vuosina 1991,2000, 2015 ja 2018. Muistoajoissa rataa kierretään näytösluonteisesti vanhoilla kilpamoottoripyörillä.
Stereolab
Stereolab on englantilainen rockyhtye, jonka tyyliä on usein luonnehdittu post-rockiksi. Se perustettiin Lontoossa vuonna 1990.
Stereolabiin alusta asti kuuluneet jäsenet ovat Tim Gane ja Lætitia Sadier. Muihin pitkäaikaisiin jäseniin kuuluvat rumpali Andrew Ramsay (liittynyt 1993) sekä vuonna 1992 mukaan tullut Mary Hansen, joka kuoli jäätyään polkupyörällä auton alle joulukuussa 2002.
Stereolab oli yksi ensimmäisistä yhtyeistä, jonka musiikkia kutsuttiin post-rockiksi. Heidän ensisijaiset musiikillinen vaikutteensa olivat 1970-luvun krautrockissa, jonka he yhdistivät loungeen ja 1960-luvun popmusiikkiin. Yhtyeen musiikille on tyypillistä elektroniset koskettimet ja naislaulu englannin ja ranskan kielellä. Yhtyeen sanoitukset sisältävät yleensä yhteiskunnallis-poliittisia teemoja.
Stereolab jäi tauolle vuonna 2009, mutta se julkaisi kuitenkin uuden albumin "Not Music" vuonna 2010. Albumi sisältää julkaisematonta materiaalia edelliseltä albumilta "Chemical Chordsilta".
Mary Hansen
Mary Hansen (1. marraskuuta 1966 – 9. joulukuuta 2002) oli australialaissyntyinen rockmuusikko. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1990 perustetun brittiläisen Stereolab-yhtyeen kitaristina ja laulajana. Hän liittyi yhtyeeseen vuonna 1992 ja vaikutti siinä loppuelämänsä.
Hansen kuoli ainoastaan 36 vuoden ikäisenä liikenneonnettomuudessa jäätyään auton alle ajaessaan polkupyörällä Lontoossa. Hän oli uransa aikana laulanut lisäksi mm. Brokebackin, The High Llamasin, Moonshaken ja Mouse on Marsin levytyksillä. Hän oli lontoolaisen Chicane-yhtyeen tuottaja.
Hansen oli syntynyt Australian Queenslandissa ja asunut 1980-luvulta lähtien Englannissa. Hänen oma albuminsa "Hybird" julkaistiin postuumisti vuonna 2004.
Portugalin Grand Prix 1992
Portugalin Grand Prix 1992 oli Formula 1 -sarjan 530. osakilpailu. Se ajettiin 27. syyskuuta 1992 Autódromo do Estoril -radalla. Kilpailun voittonsa jo yhdeksännen voittonsa kaudella ottanut Nigel Mansell.
Rock ’n’ Roll High School (kappale)
Rock 'n' Roll High School on yhdysvaltalaisen punk-yhtye Ramonesin vuonna 1980 julkaistun "End of the Century" -albumin kappale, joka julkaistiin myös singlenä vuonna 1979. "Ramones" teki kappaleen alkujaan samannimiselle elokuvalle.
Siivilä
Siivilä on keittiöväline, jossa on pienen pieniä reikiä. Siivilä korvaa yleensä lävikön. Siivilöitä on eri kokoisia, ja niitä käytetään esimerkiksi jauhojen paakkujen selvittämisen tai riisin, marjojen tai kastikkeiden valuttamiseen. Siivilä muodostuu ns. "siiviläosasta" ja "kahvasta", josta pidetään kädellä kiinni.
Nykyaikainen siivilä on yleensä valmistettu ruostumattomasta teräksestä. Vanhemmat tinalangasta valmistetut siiviläverkot murtuivat helposti ja ruostuivat ajan myötä. Muovista valmistettu siivilä puolestaan kestää huonosti kuumia tuotteita. Erityistä kastikkeiden valuttamista varten valmistettua siivilää kutsutaan kastikesiiviläksi. Se on yleensä suppilon muotoinen, mikä mahdollistaa kastikkeen ohjaamisen tarjoiluastiaan.
Mustanmeren saksalaiset
Mustanmeren saksalaiset () ovat etnisiä saksalaisia jotka jättivät kotimaansa 1700- ja 1800-luvuilla ja asettuivat Mustanmeren pohjoisrannikolle, pääosin eteläisen Venäjän keisarikunnan alueelle. Mustanmeren saksalaisiin lukeutuvat Bessarabian saksalaiset, Dobrogean saksalaiset ja Bukovinan saksalaiset.
Eteläisen Venäjän keisarikunnan alueella saksalaiset asettuivat alueelle, joka käsittää nyky-Ukrainan ja Krimin niemimaan. Mustanmeren saksalaiset eivät asuttaneet aluettaan yhtä tiiviisti kuin esimerkiksi samoihin aikoihin Venäjälle muuttaneet Volgan saksalaiset omalla alueellaan, vaan Mustanmeren saksalaisten alue koostui pikemminkin eri siirtokunnista. Ensimmäiset saksalaiset saapuivat alueelle vuoden 1787 tienoilla, aluksi Länsi-Preussista ja myöhemmin Saksan länsi- ja lounaisosista, osa myös Varsovan alueelta.
Mustanmeren saksalaiset siirrettiin Saksaan Molotov-Ribbentrop sopimuksen nojalla ja nykyisin vain noin 800 ukrainalaista ilmoittautuu saksalaiseksi.
Aune
Aune ja Auni ovat suomalaisia naisen etunimiä. Ne polveutuvat kansainvälisestä nimestä Agnes, joka puolestaan on versio kreikan puhtautta ja siveyttä merkitsevästä nimestä Hagne. Lisäksi Agnes liittyy latinan lammasta merkitsevään sanaan "agnus".
Suomessa nimi Aune on 1900-luvun alusta vuoden 2016 loppuun mennessä annettu Väestö­rekisteri­keskuksen tietojen mukaan 32 323 henkilölle, joista 14 on miehiä. 1910-luvulla Aune oli yksi suosituimmista tyttölapsille annetuista nimistä. Vastaavasti Auni on annettu nimeksi noin 330 suomalaiselle, joista alle 10 on miehiä.
Listan henkilöt ovat suomalaisia.
Volume 8: The Threat Is Real
Volume 8: The Threat Is Real on thrash metal -yhtye Anthraxin kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin heinäkuussa 1998 levymerkillä Ignition Records. Sen tuotti yhtye yhdessä Paul Crookin kanssa. Albumilta julkaistiin singlet ”Inside Out”, ”Crush”, ”P & V” ja ”Born Again Idiot”.
Yksi albumin bonuskappaleista on cover Radioheadin kappaleesta "The Bends".
Kaikki kappaleet säveltänyt Anthrax.Joissakin versioissa kappale "P & V" on nimeltään "Piss 'N' Vinegar".
Bonuskappaleet
Jalmari Sauli
Jalmari Verneri Sauli (vuoteen 1908 Saxelin) (17. elokuuta 1889 Hämeenlinna – 22. huhtikuuta 1957 Tampere) oli suomalainen kirjailija, toimittaja ja olympiaurheilija.
Saulin vanhemmat olivat tehtaanjohtaja Carl Otto Saxelin ja Zaida Maria Blåfield. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1907 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1911. Sauli toimi vuosina 1911–1914 Aamulehden päätoimittajana ja Hämeen Sanomien päätoimittajana 1914–1917. Myöhemmin hän oli G. A. Serlachius Oy:n palveluksessa Mäntässä 1917–1920, Varsinais-Suomen Vartion päätoimittajana sekä Järviseutu-lehden toimittajana 1937–1945.
Sauli kirjoitti nelisenkymmentä kaunokirjallista teosta ja oli aikanaan tunnettu erityisesti nuortenkirjoistaan. Jälkimmäisiä Otava julkaisi uusintapainoksena vielä vuonna 1984.
Saulilla oli sivupääosa elokuvassa Muurmannin pakolaiset, joka on ensimmäisen maailmansodan vuosiin sijoittuva seikkailutarina. Saulin roolihahmo oli Väinö Taipale -niminen opas ja hänet tunnistaa kuvista paljon muita miesnäyttelijöitä pidempänä (193,5 cm).
Sauli osallistui Lontoon olympiakisoihin vuonna 1908. Hän sijoittui siellä keihäänheitossa ja kuulantyönnössä seitsemänneksi sekä vapaan tyylin keihäänheitossa kahdeksanneksi. Lisäksi hän osallistui kiekonheittoon sekä normaalityylin että antiikkisen tyylin kilpailussa. Vuonna 1908 hän saavutti Tukholmassa maailmanennätyksen kuulantyönnön molempien käsien yhteistuloksessa. Vuonna 1908 Sauli työnsi kuulassa uuden Suomen-ennätyksen 14,06, joka paransi Elmer Niklanderin vanhaa ennätystä 32 senttimetriä. Niklander otti ennätyksen takaisin seuraavana vuonna.
Sauli oli naimisissa vuosina 1909–1929 Lyyli Allaksen kanssa ja vuodesta 1931 Kaarina Pirjolan kanssa. Hänen poikansa Jaakko Sauli (1911–1940) voitti kaksi Suomen-mestaruutta viestijuoksuissa ja kaatui Säkkijärvellä Talvisodan viime hetkillä. Jalmari Saulin veli Jonni Sauli (1881–1957) toimi Helsingin yliopiston maanviljelysopin dosenttina ja professorina.
Salanimellä "Heikki Hernesmaa":
Belgian saksankielinen yhteisö
Belgian saksankielinen yhteisö (, DG) on yksi kolmesta Belgian virallisesta kieliyhteisöstä. Noin 73 000 asukkaallaan saksankielinen yhteisö on kieliyhteisöistä pienin. Yhteisö käsittää yhteensä noin 854 neliökilometrin suuruisen alueen, joka ei ole kuitenkaan maantieteellisesti yhtenäinen: Se jakaantuu pohjoiseen Eupenin kantoniin ja eteläiseen St. Vithin kantoniin. Yhteisö on osa Vallonian aluetta. Alue siirtyi Belgialle Saksalta ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Yhteisöön kuuluu yhteensä yhdeksän eri kuntaa. Saksan kieltä käytetään hallinnollisissa, koulutuksellisissa ja oikeudellisissa asioissa. Yhteisön alueen ranskankielisillä asukkailla on oikeus saada hallinnolliset dokumentit ranskaksi. Yhteisöllä on myös oma hallituksensa, jonka nimittää yhteisön parlamentti viideksi vuodeksi kerrallaan. Hallitusta johtaa ministeripresidentti.
Vuoden 2005 alussa saksankielisen yhteisön asukasluku oli 72 521 ja asukastiheys 84,9 as./km². Noin kuusikymmentä prosenttia yhteisön asukkaista asui Eupenin kantonissa ja loput neljäkymmentä prosenttia St. Vithin kantonissa. Eupenin kantonin asukastiheys oli tuolloin 190,4 as./km² ja St. Vithin kantonin 46,3 as./km². Yhteisön asukkaista 18,4 prosenttia on ulkomaalaista alkuperää. Noin 89 prosenttia ulkomaalaisista asuu Eupenin kantonissa.
Antti Peura
Antti Peura (s. 27. joulukuuta 1984 Rovaniemi) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ykkösessä pelaavaa AC Oulua. Hän pelaa vasempana laitapuolustajana ja laitahyökkääjänä, mutta kykenee myös pelaamaan oikealla puolella.
Peura on Rovaniemen Palloseuran kasvatti ja debytoi seuran edustusjoukkueessa kaudella 2004. Kaudella 2006 hän teki Ykkösessä kahdeksan maalia olleen näin joukkueen paras maalintekijä yhdessä Zeddy Sailetin kanssa. Kesken kauden 2008 Peura siirtyi RoPS:sta FC Santa Clausiin. Kaudeksi 2009 hän siirtyi Kakkosessa pelanneen FC YPA:n riveihin.
Tammikuussa 2010 hän teki sopimuksen FC Santa Clausin kanssa.
Kalle Rönkkö
Kalle Rönkkö (s. 1. joulukuuta 1976 Oulu) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kakkosessa pelaavaa Oulun Palloseuraa. Hän on pelipaikaltaan maalivahti.
Hänen aikaisempia seurojaan ovat FC YPA, RoPS, KePS, OLS, KPT-85 ja PS Kemi. Rönkkö on pelannut Veikkausliigaa RoPS:ssa kausilla 2000–2001 ja 2008. Rönkkö lukeutuu myös niihin harvoihin maalivahteihin, jotka ovat onnistuneet myös maalinteossa. Hän teki kaudella 2007 RoPS:n paidassa 14. lokakuuta pelatussa ottelussa Atlantista vastaan maalin suoraan maalipotkusta.
Rönkkö on pelannut pääsarjatasolla myös futsalia. Hän edusti FT Kemi-Torniota, jonka riveissä hän on voittanut kolme Suomen mestaruutta kausina 1998–1999, 2000–2001 ja 2001–2002.
Lætitia Sadier
Lætitia Sadier (s. 6. toukokuuta 1968) on ranskalaissyntyinen rock-muusikko. Hän on tullut tunnetuksi Lontoossa vuonna 1990 perustetun Stereolab-yhtyeen laulajana ja yhtenä alkuperäisjäsenistä. Hän vaikuttaa yhtyeessä yhä.
Sadier syntyi Ranskassa ja tapasi tulevan yhtyetoverinsa Tim Ganen Lontoossa 1980-luvun lopulla. Laulamisen ohella Sadier soittaa myös ainakin kosketinsoittimia, lyömäsoittimia, kitaraa ja vaskia.
Sadier on lisäksi laulanut mm. taustat Blurin listahittiin "To the End" (1994), kertosäkeen Commonin kappaleella "New Wave" sekä lauluosuudet Sigmatropicin kappaleella "Haiku One". Sadierilla ja Ganella on vuonna 1998 syntynyt lapsi Alex.
Vestas
Vestas Wind Systems A/S on tanskalainen tuuliturbiinien valmistaja. Yritys on listattu Kööpenhaminan pörssiin ja sen osake sisältyy OMXC 20 -indeksiin. Yrityksen palveluksessa oli yli 23 000 henkilöä vuoden 2010 lopulla ja sen toimitusjohtajana toimii Ditlev Engel.
Liikevaihto oli vuonna 2010 6,92 miljardia euroa.
BTM Consultin mukaan Vestaksella oli 22,8 %:n markkinaosuus tuuliturbiineista vuonna 2007.International Wind Energy Development World Market Update 2007, Forecast 2008-2012 BTM Consult Press Release 23.3.2008
Vuonna 2007 yritys toimitti 4 502 MW tuulivoimaa. Vuonna 2007 kapasiteetista myytiin 54 % Eurooppaan, 29 % Amerikkaan ja 17 % Aasiaan. Yritys käynnisti uusia tehtaita Kiinassa, Espanjassa ja Coloradossa (USA) vuonna 2007. Vuosien 2007 ja 2008 aikana rakennettavien uusien tehtaiden lisäkapasiteetti Tanskassa, Espanjassa, USA:ssa ja Kiinassa on 3 000 MW vuoteen 2006 verrattuna.HVK 10 oli Vestasin ensimmäinen tuulivoimala, jonka Vestas lisensioi Herborg Vindkraftilta (HVK) vuonna 1979. Laitteen oli kehittänyt Henrik Stiesdal (s. 1957), joka oli tuolloin vielä opiskelija ja Karl Erik Jørgensen (k. 1982), joka aikaisemmin oli rakentanut yhden tuulivoimalan. Tanskassa oli 1970-luvulla paljon harrastusluontoista tuulimyllyjen rakentamista, varsinkin vuoden 1973 öljykriisin jälkeen. Tanskassa ei juuri ole muita energian lähteitä ole kuin melko jatkuvasti puhaltava tuuli. Useimmiten harrastelijoiden tavoitteena oli kehittää energian tuotantoa yhdelle talolle tai maatilalle. Stiesdalin ja Jørgensenin perustama Herborg Vindkraft sai ensimmäisen tuuliturbiinin rakennettua vuonna 1978. Stiesdahl oli lisännyt kolmannen lavan. Lasikuituroottorin oli valmistanut aloitteleva yritys nimeltä Økær. Protoversio oli hajonnut tuulessa, joten laitteeseen kehitettiin uudet ilmajarrut lapojen kärkeen. Nämä osoittautuivat liian meluisiksi, joten myöhemmin ne korvattiin sisäisillä. HVK 10:ssä oli kolme viiden metrin mittaista lapaa ja se pystyi tuottamaan 30 kW sähkötehon. Aluksi käytettiin ristikkorakenteista tornia, mutta myöhemmin siirryttiin putkimaisiin torneihin.
Vestaksen 225 kW:n voimaloita on Suomeen pystytetty kolme: Äetsän tuulivoimala, Eckerön tuulivoimala (Ålands Vindenergiandelslag) ja Sottungan tuulivoimala.
Vestaksen 500 kW:n voimaloita on Suomeen pystytetty yksi Ålands Vindenergiandelslagille Eckeröhön.
Vestaksen 600 kW:n voimaloita on Suomeen pystytetty neljä Lemlandin: kaksi ensimmäistä Ålands Vindenergiandelslagille, kolmas Ålands Skögsägarförbundille ja neljäs Ålands Vindkraft Ab:lle.
Vestaksen 660 kW:n voimaloita on Suomeen pystytetty yksi: Lumijoen tuulivoimala 1 Lumituuli Oy:lle.
Vestaksen 2 MW:n voimaloita on Suomeen pystytetty yksi.
TuuliWatti Oy aloitti vuonna 2014 Suomen suurimman tuulipuiston rakennustyöt Kalajoen Mustilankankaalle. Alueelle rakennetaan vuoteen 2015 mennessä 22 tuuliturbiinia, joiden kokonaisteteho on 73 megawattia. Turbiinit ovat mallia V126 ja ne kiinnitetään 137 metriä korkeisiin torneihin.
TuuliWatti käyttää Vestasin 3,3 MW:n voimaloita myös Siikaisiin vuoden 2015 alussa valmistuvassa puistossa, jonne tulee 8 turbiinia.