hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Nortel Networks
Nortel oli maailmanlaajuinen, yli 150 maassa toiminut tietoliikenneyritys. Vuonna 2009 sen palveluksessa oli lähes 34 000 työntekijää ja vuotuinen liikevaihto oli noin 10 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Yhtiö valmisti tietoliikennelaitteita yritysten ja operaattoreiden käyttöön. Tuotteisiin kuuluivat muun muassa optiset tietoliikennelaitteet, reittimet, kytkimet, palomuurit, VPN-laitteet, perinteiset ja VoIP-puhelinvaihteet, puhelinkeskukset, matkapuhelinverkot sekä multimediapalvelimet.
Nortel perustettiin yhtiömuotoisena vuonna 1895, mutta itse asiassa yhtiön alkujuuret ulottuvat aina vuoteen 1877. Tuolloin Alexander Graham Bell patentoi puhelimen Kanadassa ja niiden kehittämiseksi perustettiin Northern Electric Laboratories. Nortel kehitti mm. maailman ensimmäisen X.25 datakytkimen vuonna 1976, maailman ensimmäisen digitaalisen puhelinkeskuksen, DMS-100, vuonna 1979 sekä optisen kuidun käyttöön perustuvan siirtojärjestelmän (WDM) 1960 -luvulla. Toimittanut maailman ensimmäisen kaupallisen 3G (UMTS) -järjestelmän. 
Viimeiseksi läpimurroiksi jäivät kaupallinen 40G/100G teknologia optisiin verkkoihin sekä Live LTE mobiiliverkko vuonna 2008.
Tammikuussa 2009 yhtiö haki suojaa velkojiltaan ns. "bankruptcy protection" -pykälän nojalla. Tämän jälkeen yhtiö pilkkoi toimintonsa ja on myynyt osat huutokauppamenettelyn kautta eniten tarjoaville.
Nortel emoyhtiö on edelleen selvitystilassa ja selvitystilaa on jatkettu toistaiseksi helmikuun 2013 loppuun. Yhtiöllä ei ole enää liiketoimintaa Suomessa.
Pekka Korpinen
Pekka Juha Tapio Korpinen (s. 8. lokakuuta 1944 Helsinki) oli Helsingin kaupunkisuunnittelu- ja kiinteistötoimen apulaiskaupunginjohtaja 1991–2007.
Korpinen valmistui ylioppilaaksi 1963, valtiotieteiden kandidaatiksi 1967 ja lisensiaatiksi 1973. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1981. Korpinen oli vierailevana tutkijana Tukholman yliopistossa 1971 ja Cambridgen yliopistossa 1978.
Korpinen oli Suomen Pankin tutkija 1967–1971 ja toimistopäällikkö 1971–1972 sekä pääministerin sihteeri 1972. Hän oli Työväen taloudellisen tutkimuslaitoksen esimies 1973–1982 ja 1985–1991. Vuodet 1982–1985 Korpinen oli Maailmanpankin johtokunnan jäsen. Vuonna 1990 Korpinen johti UNDP:n tiimiä, jonka tehtävänä oli valmistella tuolloin itsenäistymässä olevalle Namibialle ensimmäinen investointi- ja talousohjelma.
Korpinen on tutkinut kriisejä ja taloudellisia syklejä. Hänen kirjoituksensa ovat jättäneet jälkensä muun muassa suomalaiseen keskusteluun devalvaatiosykleistä. Myös hänen asuntojen hintavaihteluita kuvaava sikasyklinsä tuli kuuluisaksi ennustaessaan 1990-luvun alkuvuosien romahduksen.
Korpinen on puoluekannaltaan sosiaalidemokraatti. Hän oli SDP:n puolueneuvoston jäsen 1975–1978 ja puoluetoimikunnan jäsen 1990–1993.
Korpinen viettää osan vuodesta Roomassa. Hän on arkkitehtuurin harrastaja ja ahkera kaupunkikulttuurikeskustelija.
Francis Arinze
Francis Arinze (s. 1. marraskuuta 1932) on nigerialainen katolisen kirkon kardinaali. Hän oli kärkinimiä uudeksi paaviksi vuoden 2005 paavinvaalissa. Valituksi tuli kuitenkin saksalainen Joseph Ratzinger.
Paula Kokkonen
Paula Tellervo Kokkonen (s. 14. tammikuuta 1946 Turku) on suomalainen poliitikko ja Helsingin entinen apulaiskaupunginjohtaja. Hän oli sosiaali- ja terveystoimesta vastaava apulaiskaupunginjohtaja 16. elokuuta 2004 lähtien, kunnes jäi eläkkeelle 15. elokuuta 2011.
Kokkonen oli kansanedustaja Helsingin vaalipiiristä vuosina 1995–2003 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1993–1996 sekä 2000–2004. Hän toimi eduskuntavuosinaan muun muassa perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana vuosina 2000–2003. Hän oli ensimmäinen kyseisen valiokunnan puheenjohtajana toiminut nainen. Kokoomuslainen Kokkonen oli ehdolla myös eduskuntavaaleissa 2003, mutta jäi tuolloin valitsematta.
Ennen apulaiskaupunginjohtajuutta Kokkonen työskenteli ylijohtajana sosiaali- ja terveyshallituksessa vuosina 1991–1992 ja terveydenhuollon oikeusturvakeskuksessa vuodesta 1992. Hän oli virkavapaalla TEO:n ylijohtajan tehtävästä toimiessaan kansanedustajana. Koulutukseltaan Kokkonen on oikeustieteen kandidaatti. Hän sai varatuomarin arvon vuonna 1974.
Kokkonen oli Kelan hallituksen jäsen 2008–2009. Hän oli edustamassa Suomen osalta Bilderberg-ryhmää Paavo Lipposen kanssa kesällä 2003.
Ilkka-Christian Björklund
Ilkka-Christian Björklund (s. 20. tammikuuta 1947 Helsinki) on suomalainen poliitikko. Hän on ollut kahdesti kansanedustajana, ensin SKDL:n 1972–1982 ja myöhemmin SDP:n eduskuntaryhmässä 1987–1991. Helsingin kaupunginvaltuustossa hän oli 1989–1992 ja 1997–2000. Elokuusta 2000 vuoden 2007 eläkkeelle siirtymiseensä asti Björklund oli Helsingin sivistys- ja henkilöstötoimen apulaiskaupunginjohtaja.
Björklund liittyi SDP:hen 1963. Vuonna 1968 hän siirtyi SKDL:ään, liiton sosialistien riveihin. Hän jatkoi puolueessa vuoteen 1982, jolloin hän aloitti Pohjoismaiden neuvoston pääsihteerinä. Björklund toimi neuvoston johdossa 1982–1987. Vuosina 1994–1996 hän oli ulkosuomalaisten etujärjestön Suomi-Seuran toiminnanjohtaja.
Koulutukseltaan hän on valtiotieteen lisensiaatti.
Pakaralihas
Pakaralihaksia on ihmisellä kolme paria: isot pakaralihakset ("musculus gluteus maximus"), keskimmäiset pakaralihakset ("musculus gluteus medius") ja pienet pakaralihakset ("musculus gluteus minimus"). Isojen pakaralihasten tehtävänä on lonkan ojennus, keskikokoisten ja pienten pakaralihasten taas reisien loitonnus.
Kuntosalilla pakaralihaksiin kohdistuvia harjoituksia ovat esimerkiksi jalkakyykky, jalkaprässi ja reidenloitonnus.
Pakarat
Pakarat ovat kehon osa, joka sijaitsee lantion takaosassa. Pakaralihas ("Gluteus maximus") on yksi ihmisen suurimmista lihaksista. "Gluteus medius" muodostaa myös osan pakaralihaksistosta. Myös muilla kaksi- ja nelijalkaisilla on pakarat. Pakaroiden välissä on peräaukko. Pakarat ovat erogeeninen alue.
Luettelo kveenien paikannimistä
Tällä sivulla on lueteltu Pohjois-Norjan suomenkielisiä (eli kveeninkielisiä) paikannimiä.
Laura Kolbe
Laura Kristina Kolbe (s. 9. syyskuuta 1957 Bogotá, Kolumbia) on suomalainen historiantutkija, Helsingin yliopiston Euroopan historian professori ja Helsingin kaupunginvaltuutettu.
Kolbe valmistui filosofian maisteriksi yleisestä historiasta vuonna 1982 ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1989 Suomen ja Pohjoismaiden historiasta. Hänen väitöksensä aihe oli Kulosaaren huvilakaupungin historia. Kolbe on työskennellyt useiden historiikkihankkeiden parissa. Vuosina 1983–1988 hän oli Kulosaaren Kotiseutusäätiön tutkija, vuosina 1989–1995 ja 1996–2002 Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan historiantutkija ja vuonna 2002 Helsingin kaupungin historiantutkija. Hän on julkaissut kaksi osaa HYY:n historiaa. Vuosina 1996–2001 hän toimi Helsingin kaupungin historiatoimikunnassa ja kirjoitti kunnallispoliittisen osuuden "Helsingin historia vuodesta 1945" -kirjasarjaan.
Kolben keskeisimmät tutkimusalueet ovat yliopiston ja ylioppilaiden sodanjälkeinen historia sekä kaupunkihistoria, mutta opettajana ja tutkijana hän on liikkunut sekä ajallisesti että temaattisesti laajalla alueella. Kolben erityisalaa on Helsingin poliittisen päätöksenteon historian tutkiminen, ja hän on julkaissut tutkielmia myös Alankomaiden historiasta ja Ruotsin 1600-luvun kulttuurihistoriasta.
Kolbe on ollut dosentti Helsingin yliopiston historian laitoksessa vuodesta 1995, ja vuoden 2006 alussa hänet nimitettiin Helsingin yliopiston Euroopan historian professoriksi. Kolbe on Eteläsuomalaisen osakunnan inspehtori. Hänet valittiin vuonna 2013 Helsingin yliopiston Vuoden Alumniksi. Kolbe kuuluu Suomen Kaupunkitutkimuksen Seuran perustajajäseniin ja toimi seuran puheenjohtajana vuosina 2002–2006. Hän oli vuosina 2003–2006 Tiedepolitiikka-lehden päätoimittaja. Vuodesta 2005 Kolbe on ollut Suomen Tiedeseuran jäsen.
Kolben äiti oli kirjailija Pirkko Kolbe, joka tunnettiin "Helsingin Sanomien" pitkäaikaisena pakinoitsijana nimimerkillä "Pii". Kolben isä Boris oli saksalaissyntyinen ekonomi, joka työskenteli Bogotán konsulinvirastossa Kolumbiassa, missä Laura Kolbe syntyi.
Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa Kolbe valittiin keskustan listalta Helsingin kaupunginvaltuustoon 1 218 äänellä. Hän on ollut vuodesta 2005 myös Helsingin kaupunkisuunnittelulautakunnan jäsen.
Kolbe valittiin uudelle kaudelle vuoden 2008 kunnallisvaaleissa 819 äänellä ja vuoden 2012 vaaleissa 1 562 äänellä. Eduskuntavaaleissa Kolbe on ollut ehdolla vuosina 2011 (706 ääntä) ja 2015 (1 563 ääntä).
Vuoden 2012 presidentinvaalissa Kolbe asettui toisella kierroksella Pekka Haaviston kannattajaksi.
Höyrystyminen
Fysikaalisena ilmiönä höyrystyminen on sitä, kun systeemiin tuodaan tarpeeksi energiaa, jotta olomuodon muutos saadaan tapahtumaan. Kiinteä aine ei välttämättä höyrysty ollenkaan neste-olomuodon kautta, vaan sublimoituu suoraan kaasuksi. Myös nesteestä olomuodon muuttuminen kaasuun voi tapahtua höyrystymisen kautta.
Nesteen höyrystyminen voi tapahtua kahdella tavalla. Jos ulkoinen paine on pienempi kuin höyrynpaine eli nesteen lämpötila on kiehumispisteen alapuolella, tapahtuu haihtumista nesteen ja kaasun rajapinnasta. Jos taas lämpötila on riittävän korkea, neste muuttuu kaasuksi missä tahansa, ja prosessin nimi on kiehuminen.
Tietyn ainemäärän höyrystämiseen tarvittava energia voidaan määrittää aineen höyrystymislämmön avulla. Höyrystymiselle vastakkainen ilmiö on tiivistyminen.
Montparnasse
Montparnasse on kaupunginosa Pariisissa, Ranskassa. Se oli maailman taiteen keskus 1900-luvun alkupuolella.
Montparnasse sijaitsee Seinejoen vasemmalla rannalla Pariisin neljännessätoista kaupunginosassa ("arrondissement"). Sen keskus on Boulevard de Montparnasse- ja Boulevard Raspail -nimisten bulevardien risteyksessä. Alueella on paljon ravintoloita, kahviloita ja kabareita. Nimi Montparnasse tulee Kreikan mytologian taiteen jumalten eli muusien asuinpaikasta Parnassósvuoresta. Kukkulaista aluetta alettiin kutsua tällä lempinimellä 1600-luvulla.
Kuten Montmartre aikaisemmin, Montparnasse tuli kuuluisaksi Pariisin taiteilijaelämän keskuksena. Vuosisadan vaihteen Montparnassea asuttivat rahattomat taidemaalarit, kuvanveistäjät, kirjailijat, runoilijat ja säveltäjät. Heitä tuli ympäri maailmaa alueen ilmapiirin ja halpojen vuokrien houkuttelemina. He asuivat usein kurjissa olosuhteissa ja myivät töitään muutamasta frangista saadakseen ruokaa. Samoja teoksia saatetaan nykyään myydä miljoonilla dollareilla.
Pariisin taiteilijaelämän painopiste siirtyi Montmartrelta Montparnasselle vuoden 1910 jälkeen, jolloin alkoi varsinainen ryntäys: Montparnasselle tultiin junilla idästä, laivoilla Yhdysvalloista, Kanadasta ja Meksikosta, jopa Japanista saakka. Kuuluisia Montparnassen taiteilijoita ovat muun muassa Pablo Picasso, Guillaume Apollinaire, Ossip Zadkine, Moise Kisling, Jean Cocteau, Erik Satie, Marios Varvoglis, Marc Chagall, Nina Hamnett, Jean Rhys, Fernand Léger, Jacques Lipchitz, Max Jacob, Blaise Cendrars, Chaïm Soutine, Michel Kikoine, Pinchus Kremegne, Amedeo Modigliani, Ford Madox Ford, Toño Salazar, Ezra Pound, Max Ernst, Marcel Duchamp, Suzanne Duchamp-Crotti, Constantin Brâncuși, Paul Fort, Juan Gris, Diego Rivera, Marevna, Tsuguharu Foujita, Marie Vassilieff, Léon-Paul Fargue, Alberto Giacometti, René Iché, André Breton, Pascin, Salvador Dalí, Henry Miller, Samuel Beckett, Joan Miró ja Edgar Degas. Alueella asui maanpaossa myös monia poliittisia hahmoja, kuten Vladimir Lenin ja Lev Trotski.
Yhteisössä arvostettiin luovuutta yli kaiken eikä syrjitty oudoimpiakaan tapoja ja luonteenpiirteitä. Kaikki olivat tervetulleita. Riehakas yöelämä kahviloissa antoi aiheen nimetä aikakauden Hulluiksi vuosiksi ("Années folles"). Kahvilat olivat eloisia kokoontumispaikkoja, joissa uusia ideoita syntyi ja niistä keskusteltiin. Taiteilijat maksoivat usein juomansa taiteellaan, ja siksi tavallisen kahvilan seinät oli usein päällystetty taideteoksilla, jotka saisivat maailman suurimpien taidemuseoiden johtajat vihertymään kateudesta.
Toinen maailmansota hajotti taiteilijayhteisön, eikä Montparnasse enää saavuttanut entistä loistokkuuttaan. Montparnassen hautausmaalle (Cimetière du Montparnasse) on haudattu muun muassa Charles Baudelaire, Jean-Paul Sartre, Simone de Beauvoir, Samuel Beckett ja Henri Poincaré. Alueen alla kulkevat Pariisin katakombien tunnelit.
Luettelo Suomen nähtävyyksistä
Tämä on luettelo Suomen nähtävyyksistä paikkakunnittain lueteltuna.
Siirry kirjaimeen → A B C D E 
F G H I J K L M 
N O P Q R S T U
V W X Y Z Å Ä Ö
Rintalihas
Rintalihaksia ihmisellä on kaksi paria: isot rintalihakset ("pectoralis major") ja pienet rintalihakset ("pectoralis minor"). Rintalihakset osallistuvat olkanivelen liikuttamiseen.
Kuntosalilla voi rintalihaksia harjoittaa esimerkiksi penkkipunnerruksella.
Vatsalihakset
Vatsalihakset () ovat keskivartalon etupuoleisia lihaksia, jotka sijaitsevat lantion ja rintakehän välissä. Niiden tehtävänä on selkärangan koukistus (flexio), kierto (rotaatio) ja sivutaivutus (lateraalifleksio). Vatsalihakset myös ylläpitävät vatsaontelon painetta ja suojaavat sisäelimiä. Vatsalihaksia hermottavat lantiopunoksen hermot suoliluu-alavatsahermo ja suoliluu-nivushermo. Samalla ne hermottavat myös vatsan ihoa.
Vatsalihakset sijaitsevat kylkiluiden ja lantion välillä. Vartalon keskilinjalla on vatsalihasten kalvojänteiden yhteensulaumasta muodostunut valkoinen jännesauma (), joka jakaa kehon oikeaan ja vasempaan puoliskoon. Tämän kummallakin puolella sijaitsevat pinnalliset suorat vatsalihakset ja alapuolella häpyluun saumaan kiinnittynyt pyramidilihas. Nämä lihakset sijaitsevat poikittaisen vatsalihaksen sekä vinojen vatsalihasten kalvojänteiden muodostaman rectustupen sisässä. Vartalon sivuilla sijaitsevat kahdessa kerroksessa vinot vatsalihakset ja keskellä kaikista sisimpinä poikittaiset vatsalihakset.
Suorat vatsalihakset () sijaitsevat valkoisen jännesauman molemmin puolin, mutteivät ole kosketuksissa toistensa kanssa. Ne ulottuvat rintalastasta häpyluuhun. Suorat vatsalihakset muodostavat sisemmän nivusaukon mediaalisen reunan. Niitä hermottavat kylkivälihermot.
Suorien vatsalihasten tehtävänä on koukistaa lonkkanikamia ja lähentää rintakehää kohti lantiota. Lisäksi ne avustavat uloshengityksessä, ulostamisessa ja synnytyksessä sekä säätelevät vatsaontelon painetta. Pinnallisen suoran vatsalihaksen poikki kulkee yleensä kolme valkoiseen jännesaumaan kiinnittyvää jännejuovaa, jotka aiheuttavat suorille vatsalihaksille niiden ominaisen muodon (nk. six-pack).
Valkoinen jännesauma kiinnittyy distaalisesti pyramidilihakseen, joka osallistuu suorien vatsalihasten toimintaan vetämällä jännesaumaa alas. Pyramidilihas sijaitsee rectustupessa suorien vatsalihasten päällä ja kiinnittyy toisesta päästään häpyluun saumaan.
Vinot vatsalihakset sijaitsevat vartalon sivuilla kahdessa kerroksessa. Niiden tehtävänä on kiertää vartaloa ja taivuttaa sitä sivusuunnassa sekä suojata sisäelimiä ja säädellä vatsaontelon painetta.
Ulompi vino vatsalihas on pinnallinen vino vatsalihas, ja toimii vartalon kiertäjänä sekä taivuttajana. Se kiinnittyy ylhäältä kylkiluihin ja alhaalta suoliluuhun, nivussiteeseen sekä valkoiseen jännesaumaan.
Sisempi vino vatsalihas on vinoista vatsalihaksista sisempi ja sen syyt kulkevat ulommalle vinolle vatsalihakselle poikittaisesti. Se kiinnittyy jännesaumaan sekä suoliluun harjuun ja lonkkanikamien poikkihaarakkeisiin. Sen tehtävänä on suojata sisäelimiä ja lisätä vatsaontelon painetta ulostamista ja synnyttämistä varten.
Poikittaiset vatsalihakset ovat vatsalihaksista syvimpiä. Ne kulkevat vartalon ympäri ristiselkänikamien poikkihaarakkeista valkoiseen jännesaumaan. Niiden tehtävänä on vetää vatsaa sisään, suojata sisäelimiä ja kasvattaa vatsaontelon painetta.
Pikkarala
Pikkarala on yksi Oulun kaupunginosista. Maastoltaan Pikkarala on pääosin mäntykangasta. Oulujoen alavimmat rannat on suurimmaksi osaksi otettu maanviljelyskäyttöön. Pikkarala sijaitsee Maikkulan suuralueella aivan Oulun ja Muhoksen kunnanrajan tuntumassa. Vuoteen 1965 saakka Pikkarala kuului lakkautettuun Oulujoen kuntaan. Kaupunginosa lienee saanut nimensä Pikkaraisen suvun mukaan.
Pikkaralan hiekkaisista harjuista on kaivettu tuhansia kuutioita hienoa hiekkaa maanteiden ja rautateiden pengermateriaaliksi. Laajat entiset soranottoalueet Oulu–Kontiomäki-rautatien varressa ja asemanseudulla ovat yhä nähtävissä. Pikkaralassa toimii Pikkaralan koulu, Maxitin tiilitehdas ja Shell huoltoasema. Pikkaralan pohjavedestä pumpataan suuria määriä vettä ympäri Oulua.
Pikkarala sijaitsee Oulujoen etelärannalla valtatien 22 sekä Oulu–Kontiomäki-rautatien varrella. Alueen pääväylä on valtatie 22. Asutus on keskittynyt valtatieltä haarautuvien yhdys- ja taajamateiden varsille. Kevyen liikenteen väyliä ei ole. Kylästä lähtee tieyhteys Kempeleen Juurussuon kylään sekä Tyrnävän Murtoon.
Koskilinjojen paikallisliikenteen vuorot liikennöivät Pikkaralaan päivittäin. Pikkaralasta on myös lossiyhteys Oulujoen ylitse Lapinkankaan kaupunginosaan. Lähivuosina Pikkaralan lossina tunnettu lautta-alus korvattaneen kiinteällä siltayhteydellä. Rautatien henkilöliikenne on lakkautettu jo 1980-luvulla lättähattujen poistuessa liikenteestä.
Muhoksen ja Pikkaralan välinen pyörätie valmistui kesällä 2008.
Rautateiden henkilöliikenteen pysähdykset poistettiin Pikkaralasta 1980-luvulla. Pikkaralan ratapiha siirtyi kauko-ohjaukseen 1996, aseman miehitys loppui 1985. Nykyisin vanha asemarakennus on yksityisasuntona, ja liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan Oulusta käsin. Pikkaralan asema-alueella on hyväkuntoisia alun perin rautatiehenkilökunnalle tarkoitettuja rakennuksia. Nykyisin nämä rakennukset ovat yksityisasuntoina.
Rautatien ja valtatien väliselle alueelle muodostunut Pikkaralan Asemakylä muodostaa pienen, noin sadan hengen kyläyhteisön. Kylä on muodostunut Asemakyläntien ja valtatien varrelle.
Kaupunginosan eteläosassa sijaitseva Pikkaraisenkylä on muodostunut pääasiassa valtatien ja Oulujoen väliselle harjannealueelle. Kylä sijaitsee peltomaiseman keskellä, ja sen rakennuskanta käsittää sekä uusia omakotitaloja että vanhoja maataloja.
Pukin kyläalue on pääasiassa sijoittunut rinteille rantapeltojen yläpuoliselle alueelle Pukintien varrelle.
Valtatien ja Oulujoen välillä sijaitseva Vasankankaan kyläalue on muodostunut pelto- ja metsämaisemaa halkovan Vasankankaantien ja sen sivutien varrelle. Vasankankaalla toimi koulun vieressä kyläkauppa 1930-luvulta lähtien. Kauppa lakkautettiin sotien jälkeen.
Józef Wróbel
Józef Wróbel SCJ (s. 18. lokakuuta 1952 Bestwina, Puola) toimi katolisen kirkon Helsingin hiippakunnan piispana vuosina 2001–2008. Suomessa on vain yksi katolinen piispa.
Wróbel vihittiin piispaksi Helsingin Johanneksenkirkossa 27. tammikuuta 2001. Hänet vihki virkaansa kardinaali Edward Idris Cassidy, joka toimi tuolloin Vatikaanin Paavillisen kristittyjen ykseyden edistämisen neuvoston puheenjohtajana.
Józef Wróbel on lähtöisin maanviljelijäperheestä Etelä-Puolasta. Hänet on vihitty papiksi vuonna 1980. Wróbel on väitellyt bioetiikasta moraaliteologian tohtoriksi Roomassa vuonna 1985. Hän kuuluu Jeesuksen pyhän sydämen pappien veljeskuntaan, johon noin puolet Suomessa toimivista katolisista papeista kuuluu. Hän toimi piispan työnsä ohella puolalaisessa Lublinin katolisessa yliopistossa moraaliteologian professorina.
Paavi Benedictus XVI siirsi Wróbelin tämän omasta pyynnöstä kesäkuussa 2008 Lublinin arkkihiippakunnan neljänneksi apulaispiispaksi. Piispa Wróbel ei missään vaiheessa kunnolla kotiutunut Suomeen, koska oli toisaalta tottunut toisenlaiseen hallintokulttuuriin ja toisaalta itse edusti toisenlaista hallintokulttuuria kuin edeltäjänsä Paul Verschuren. Tämä osaltaan aiheutti jännitteitä piispan ja seurakunnan välille. Myöskään Wróbelin kielitaito tai sen puute ei edesauttanut sopeutumista. Wróbel kyllä osasi sujuvasti saksaa, ranskaa ja italiaa, mutta perin huonosti englantia eikä lainkaan suomea tai ruotsia.
16. kesäkuuta 2009 paavi nimitti hänen seuraajakseen suomalaisen Teemu Sipon. Teemu Sippo on ensimmäinen suomalainen katolinen piispa sitten Arvid Kurjen.
Mosambikin kanaali
Mosambikin kanaali on Intian valtameren osa. Se sijaitsee Madagaskarin ja Kaakkois-Afrikan välissä. Kanaalissa sijaitsevat muun muassa Komorit ja Gloriososaaret sekä Bassas da Indian, Europan ja Juan de Novan saaret.
Kanaalin pituus on noin 1 600 kilometriä ja leveys noin 400–950 kilometriä.
Mosambikin saari
Moçambiquensaari () on saari Mosambikissa muutaman kilometrin päässä rannikosta Mosambikin kanaalin ja Mossurilin lahden välissä. Saari sijaitsee Nampulan maakunnassa Pohjois-Mosambikissa. Mantereelta on saarelle silta.
Saaren pohjoisosassa on São Sebastião de Moçambique, portugalilaisten 1500-luvulla rakentama linnoitus.
Saari on noin kolme kilometriä pitkä ja 300–400 metriä leveä, ja sen väkiluku on noin 60 000.
Saarella on käytetty 1500-luvulta alkaen samoja rakennusmateriaaleja, tekniikoita ja koristelutapoja, joten sen arkkitehtuuri on tyyliltään yhtenäistä. Siinä yhdistyvät paikalliset perinteet ja portugailialiset vaikutteet, sekä jossain määrin myös intialaisten ja arabien vaikutus. Se otettiin vuonna 1991 UNESCO:n maailmanperintöluetteloon
Vaihtolämpöisyys
Vaihtolämpöinen eli poikiloterminen on eliö, jonka lämpötila muuttuu ympäristön mukaan. Vaihtolämpöiset eivät pysty säilyttämään aineenvaihduntareaktioissa muodostunutta lämpöä ja niiden liikkeet ja toiminnot hidastuvat kylmässä ja lopulta ne voivat pysähtyä kokonaan.
Vaihtolämpöisiä ovat kaikki muut eläimet paitsi linnut ja nisäkkäät, jotka ovat tasalämpöisiä.
Yhdyskunnissa elävillä vaihtolämpöisillä eläimillä on paremmat mahdollisuudet selvitä kylmästä talvesta. Esimerkiksi mehiläiset voivat värisyttää siipiä tiiviinä pallona ja säilyttää näin pesässä suhteellisen korkean lämpötilan.
Vaihtolämpöisyydessä on myös etuja. Koska vaihtolämpöisten ei tarvitse itse tuottaa ruumiiseensa lämpöä, niiden ei tarvitse liikkua ja syödä niin paljon kuin tasalämpöisten. Niinpä monet vaihtolämpöiset selviävät pitkiä aikoja syömättä.
Hangon rata
Hangon rata on Karjaan ja Hangon välinen rataosuus Suomen rataverkosta. Sen liikenne koostuu pääasiassa Hangon tavarajunista ja liikenne- ja viestintäministeriön rahoittamista taajamajunista.
Hangon rata on alkuaan osa Hyvinkään ja Hangon välistä rataa. Se on Suomen ensimmäinen yksityisin varoin rakennettu rautatie. Se valmistui vuonna 1873, ja sen rakentamisen rahoittivat pietarilaiset liikemiehet. Hankkeen etuna nähtiin Hangon edullinen sijainti talvisatamana, joka pysyi pitkään jäätymättömänä ja mahdollisti siten ulkomaankaupan talviaikanakin. Toiminta osoittautui kuitenkin tappiolliseksi ja rata päätyi valtion omistukseen parin vuoden kuluttua.
Hangosta Karjaalle liikennöi arkisin seitsemän, viikonloppuisin kuusi henkilöliikenteen vuoroa, joita ajetaan 2-3 tunnin välein. Rataa liikennöidään kiskobusseilla. Kiskobussivuoroja täydentää viisi päivittäistä bussivuoroa. Radan asemat ovat Hangon rautatieaseman jälkeen Hanko-Pohjoinen, Santala, Lappohja, Skogby, Tammisaari, Dragsvik ja Karjaa.
Nampula (maakunta)
Nampula on yksi Mosambikin pohjoisimmista maakunnista. Sen pinta-ala on 81 606 neliökilometriä. Vuonna 2006 asukasluku oli arviolta 3,77 miljoonaa, mikä tekee sen toisen Mosambikin kahdesta suurimmasta maakunnasta.
Myös maakunnan pääkaupunki on nimeltään Nampula. Portugalilaisten vallan aikana tämän provinssin nimi oli Mozambique, mutta kun siitä tuli koko valtion nimi, maakunta sai uuden nimen pääkaupunkinsa mukaan.
Nampulan maasto on vaihtelevaa: miombo-savanni vuorottelee graniittisten kallioiden kanssa. Nampulan saaristossa naisilla on tapana tehdä kasvonaamioita erään kasvin juuresta jauhetusta massasta.
Clarión
Clarión on yksi Meksikolle kuuluvan Revilla Gigedon saariryhmän saarista Tyynellä valtamerellä. Saari on aiemmin tunnettu myös nimellä Santa Rosa.
Clarión on Revilla Gigedon saarista läntisin ja syrjäisin, mutta kooltaan toiseksi suurin. Se sijaitsee noin 314 kilometriä länteen saariryhmän suurimmasta saaresta, Socorrosta. Saari on itä–länsi-suunnassa noin 9,5 kilometriä pitkä ja 6,5 kilometriä leveä. Sen korkein kohta, Mount Gallegos, kohoaa noin 300 metrin korkeuteen merenpinnasta. Saarella ei ole vakituista asutusta, vain vuonna 1979 perustettu meksikolainen sotilasvaruskunta.
Lintujen lisäksi saarella elää "Urosaurus clarionensis" -liskolaji ja "Masticophis anthonyi" -käärme. Vuonna 2013 saarelta löydettiin toinenkin käärmelaji, "Hypsiglena unaocularus", jonka luonnontieteilijä William Beebe oli kohdannut jo 1936, mutta jota ei ollut tavattu sen koommin.
San Benedicto
San Benedicto on saari Meksikolle kuuluvassa Revillagigedo-saarten saariryhmässä, Tyynellä valtamerellä. Saari on aiemmin tunnettu myös nimellä "San Tomás". San Benedicto on pinta-alaltaan Revillagigedo-saarista toiseksi pienin Roca Partidan jälkeen. Saaren pinta-ala on noin 6 neliökilometriä. Saari on saariryhmän itäisin. San Benedicton korkein kohta on tulivuori Bárcena, joka on noin 332 metriä merenpinnan yläpuolella.
Saarella ei ole ihmisasutusta.
Roca Partida
Roca Partida on Meksikolle kuuluvista Tyynellä valtamerellä sijaitsevista Revillagigedo-saarista pienin. José Camacho löysi saaren vuonna 1779. Saari on Revillagigedo-saarista toiseksi läntisin Clariónin jälkeen. Roca Partidan korkein kohta on 34 metriä merenpinnan yläpuolella.
Aion
Aion () on kreikan kielen sana, joka tarkoittaa aikakautta tai elämää. Siitä johdettu latinan sana "aeon" (myös "eon") merkitsee ikuisuutta.
Se voi tarkoittaa myös:
Plaza (internetportaali)
Plaza (aikaisemmin Sonera Plaza) on Otavamedian Suomessa toimiva Internet-portaali. 
Plazan tunnetuimpia, Sonera Plazalla kehiteltyjä, palveluita olivat peliportaali eDome, musiikkipalvelu Kaista ja naistenverkkolehti Ellit. Sittemmin Plazan eri osiot ovat itsenäistyneet omiksi sivustoikseen (esimerkiksi Kaistan ja eDomen yhdistämisen myötä syntynyt Dome.fi.
Portaali tunnettiin alun perin nimellä Sonera Plaza. Se perustettiin omaksi yhtiökseen vuonna 1999 silloisen iNet Keskuskadun pohjalta. Portaaliliiketoiminnan lisäksi Sonera Plazan tehtävänä oli Soneran Internet-liittymien myynti. 2000-luvun taitteessa Sonera Plaza fuusioitiin osaksi Soneraa. Samassa yhteydessä Sonera Plazan palvelutarjontaa supistettiin rajusti.
Plaza osti 2000-luvun alkuvuosina Muropaketin, www.fi-hakupalvelun, Sinkut.net-deittipalvelun ja Huuto.net-verkkohuutokaupan. Vuonna 2006 Sonera Plaza siirtyi TeliaSoneralta Yhtyneiden Kuvalehtien omistamalle Kynämies Oy:lle, ja nimeksi muuttui pelkkä Plaza.
Radioluotaus
Radioluotaus on menetelmä, jolla mitataan ilmakehän pystyrakennetta: lämpötilan, kosteuden, tuulen ja joskus joidenkin kemiallisten aineiden kuten otsonin pitoisuuden profiileita.
Luotain, jota kutsutaan myös radiosondiksi, on noin puolen litran vetoinen rasia, jossa on kiinni lämpötila-, kosteus- ja paineanturit, radiolähetin ja paristo. Radiosondi painaa tavallisesti noin 300 g. Luotaimen sijainti määritetään 1–2 sekunnin välein, ja liikkeestä voidaan laskea tuuli (jos luotain liikkui vaakasuunnassa 70 m kahdessa sekunnissa, tuuli on 35 m/s). Paikannus perustuu joko suunta- ja korkeuskulmaan, luotaimen lähettämään GPS-sijaintiin, LORAN-C -navigointijärjestelmään tai tutkaseurantaan.
Luotain sidotaan heliumilla tai vedyllä täytettyyn sääpalloon, joka nostaa sen noin 30 kilometrin korkeuteen noin 5 m/s nopeudella. Silloin pallo on laajentunut niin suureksi, että se hajoaa ja luotain putoaa maahan. Joissakin luotaimissa on laskuvarjo.
Suurin luotainten valmistaja on Vilho Väisälän perustama Vaisala Oyj Vantaalla.
Suomessa Ilmatieteen laitos tekee päivittäin radioluotauksia kahdella asemalla Jokioisissa, ja Sodankylässä.
Yhdysvaltain lippu
Yhdysvaltain lippu koostuu punavalkoisesta raidoituksesta ja sinisellä pohjalla olevasta tähtikuviosta: Siinä on 13 vaakaraitaa: ylin ja alin ovat punaiset ja vuorottelevat valkoisten kanssa. Vasemmassa ylälaidassa on sininen kenttä, jossa on 50 tähteä. Kolmetoista raitaa kuvaavat alkuperäisten siirtokuntien/osavaltioiden lukumäärää ja 50 tähteä nykyisiä osavaltioita. Yksittäisiä raitoja tai tähtiä ei kuitenkaan ole omistettu tietyille alkuperäisille siirtokunnille tai nykyisille osavaltioille, vaan raitojen ja tähtien tehtävänä on vain osoittaa lukumääriä. Lipusta käytetään joskus nimitystä "Tähtilippu". Lipun mittasuhteet ovat 10:19.
Alkujaan lipussa oli tangon puoleisessa yläkulmassa Yhdistyneen kuningaskunnan unionilippu neliönä. Raitojen määrä 13 viittasi silloisten siirtokuntien määrään. Yhdysvallat itsenäistyi vuonna 1776, ja vuonna 1777 yläkulman unionilippu korvattiin ympyrämäisellä tähtikuviolla sinisellä pohjalla. Raitojen tapaan tähtiä oli 13, ja molemmilla viitattiin osavaltioiden määrään. Kun lippua alettiin muuttaa osavaltioiden määrän lisääntymisen myötä, tähtikuvion ympyrämäisyydestä luovuttiin ja tähdet asetettiin sen sijaan suoriin riveihin. Kun Kentuckysta ja Vermontista tuli Yhdysvaltain osavaltioita vuonna 1795, lippuun lisättiin kahden tähden lisäksi myös kaksi raitaa. Vuonna 1818 Indianan, Louisianan, Mississippin, Ohion ja Tennesseen liittyessä Yhdysvaltoihin lippuun lisättiin senaattori Peter Wendoverin aloitteesta kuitenkin vain tähtiä, koska raidoitus olisi muuttunut viiden uuden raidan myötä liian tiheäksi. Raitojen määrä palautettiin kolmeentoista ja niillä alettiin viitata alkuperäisten siirtokuntien määrään, kun taas kulloinenkin osavaltioiden määrä alettiin ilmaista vain tähtien määrällä. Lippua on historian aikana muutettu 26 kertaa uusien osavaltioiden liittyessä. Nykyinen lippu on vuodelta 1960, jolloin lippuun lisättiin 50. tähti Havaijin saatua osavaltion aseman. Muutokset tähtien määrään on tapana tehdä Yhdysvaltain itsenäisyyspäivänä 4. heinäkuuta.
Yhdysvaltain lippua on muutettu useasti sitä mukaa kun uusia osavaltioita liittyi.
Viola da bracchio
Viola da braccio eli käsivarsiviulu on 1500-luvulla Italiassa syntynyt renessanssin ja barokin ajan jousisoitinperhe ja muun muassa nykyisen viulun edeltäjä. Nimitys johtaa hieman harhaan, sillä perheen bassosoitinta selloa pidetään jalkojen välissä eikä käsivarrella.
Limnologia
Limnologia tutkii sisävesiä: makea- ja suolavetisiä järviä, lampia ja jokia; erityisesti elävän luonnon ja sen ympäristön välisiä suhteita ja vuorovaikutuksia. Sana "limnologia" tulee kreikan sanoista Λίμνη (limne) eli järvi ja λόγος (logos) eli tieto. Tärkeimpiä limnologian tutkimusta ja opintoja tukevia perustieteitä ovat hydrologia, geologia, mikrobiologia, kasvitiede, eläintiede, fysiikka ja kemia. Limnologian sisartieteitä ovat hydrobiologia ja kalataloustiede. Meriä taas tutkii meritiede eli oseanografia.
Limnologeja työskentelee esimerkiksi Suomen ympäristökeskuksessa ja alueellisissa ympäristökeskuksissa, vesiensuojeluyhdistyksissä, kuntien ympärisösihteereinä sekä tutkijoina yliopistoissa ja tutkimuslaitoksissa.
Limnologiaa opetetaan Helsingin yliopiston Biotieteiden tiedekunnassa Bio-ja ympäristötieteiden laitoksella, jossa sitä opiskelevilla pääaineena on "Akvaattiset tieteet", sekä Jyväskylän yliopiston Matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa.
Suomen ensimmäinen limnologian professori oli Heikki Järnefelt ja häntä seurasi virassa Reino Ryhänen.
Lakonia
Lakonia () eli Lakonian alueyksikkö (Περιφερειακή ενότητα Λακωνίας, "Perifereiakí enótita Lakonías") on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Peloponnesoksen alueella ja sen hallinnollinen keskus on Spárti. Alueyksikön pinta-ala on 3 636 neliökilometriä ja asukasluku 89 138 (vuonna 2011).
Lakonian alue käsittää Peloponnesoksen niemimaan kaakkoisosan. Alueyksikkö perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä ja se korvasi tuolloin lakkautetun Lakonian prefektuurin (Νομός Λακωνίας, "Nomós Lakonías").
Lakonia on yksi Kreikan historiallisista maakunnista. Se on ollut merkittävä keskus jo mykeneläisellä pronssikaudella. Antiikin aikana Lakonia oli Spartan eli Lakedaimonin kaupunkivaltion hallitsema maakunta. Maakunnan nimestä tulee tyyneyttä ja lyhytsanaisuutta ilmaiseva adjektiivi "lakoninen".
Lakoniassa puhuttu doorilaismurre tsakoni on edelleen lähempänä muinaiskreikkaa kuin muut helleeniset murteet, vaikkakin nykypäivänä murteen puhujien määrä on laskenut.
Alueyksikkö jakaantuu viiteen kuntaan seuraavasti:
Glasiologia
Glasiologia eli kryosfäärin geofysiikka tutkii jäätiköitä, jääpeitteitä, lunta, routaa ja jäätä sekä niihin liittyviä luonnonilmiöitä.
Se kuuluu geotieteisiin ja niveltyy läheisesti geofysiikkaan, geologiaan, klimatologiaan, meteorologiaan, hydrologiaan, biologiaan ja maantieteeseen. Kun Marsista, Kuusta ja muutamilta muilta taivaankappaleilta on löytynyt jäätä, glasiologia on saamassa uusia ulottuvuuksia.
Glasiologiassa tutkitaan muun muassa jäätiköiden historiaa ja muutoksia ilmastonmuutoksen yhteydessä, routaa ja ikiroutaa, jäätiköiden vaikutusta ilmastoon ja päinvastoin, jään virtausfysiikkaa, vesistöjen jääpeitteitä ja jäässä eläviä elämänmuotoja. Se voidaan jakaa mannerjäätiköiden ja vuoristojäätiköiden tutkimukseen.
Glasiologiaa voi opiskella Helsingin yliopistossa Matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan Fysikaalisten tieteiden laitoksella Geofysiikan osastolla.
Aitolia-Akarnania
Aitolia-Akarnania () eli Aitolia-Akarnanian alueyksikkö () on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Länsi-Kreikan alueella ja sen hallinnollinen keskus on Mesolóngi. Alueyksikön pinta-ala on 5 461 neliökilometriä ja asukasluku 210 802 (vuonna 2011).
Alueyksikkö sijaitsee läntisessä Manner-Kreikassa. Se perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä ja se korvasi tuolloin lakkautetun Aitolia-Akarnanian prefektuurin (Νομός Αιτωλοακαρνανίας, "Nomós Aitoloakarnanías").
Aitolia-Akarnania käsittää Amvrakikóslahden ja Patraksenlahden välisen alueen Kreikan länsirannikolla Joonianmeren rannalla. Maantieteellisesti alue luetaan osaksi Keski-Kreikkaa, mutta hallinnollisesti osaksi Länsi-Kreikan aluetta. Aitolia-Akarkanian pohjoispuolella sijaitsee Epeiroksen alue, itäpuolella Keski-Kreikan alue ja Evrytanían ja Fokiin alueyksiköt, ja eteläpuolella Patraksenlahden toisella puolella Peloponnesoksen niemimaa ja Akhaian alueyksikkö. Aitolia-Akarnanian rannikon edustalla sijaitsevat keskiset Jooniansaaret, kuten Lefkas ja Ekhinadien saariryhmä. Ne eivät kuitenkaan kuulu alueyksikköön.
Aitolia-Akarnanian alueella sijaitsevat muun muassa vuoret Panaitolikó (), Váltos (), Akarnaniká (), Arákynthos () ja Varásova () sekä Kreikan suurin järvi Trichonída. Kreikan suurin tekojärvi Kremastá sijaitsee Aitolia-Akarnanian ja Evytanían rajalla. Muita järviä ovat Kastráki, Ozerós ja Voulkaría. Patraksenlahden rannikolla sijaitsevat Mesolóngin–Aitolikón laguunit. Merkittävimmät joet ovat Achelóos ja Évinos. Etelärannikolla sijaitsee Korintinlahden suulla oleva Antírrion niemi, josta on yhteys Peloponnesoksen puolelle Ríoon Ríon–Antírrion siltaa pitkin.
Alueyksikön suurimmat kaupungit ovat Agrínio ( asukasta), Náfpaktos () ja Mesolóngi () (vuonna 2011).
Alueyksikkö jakaantuu seitsemään kuntaan seuraavasti:
Aitolia ja Akarnania ovat kummatkin Kreikan historiallisia maakuntia ja peräisin antiikin ajalta. Näistä kahdesta alueesta Akarnania käsitti nykyisen alueyksikön länsiosan Joonianmeren puolella, mukaan lukien muun muassa Leukaksen eli nykyisen Lefkaksen saaren, kun taas Aitolia käsitti itäosan. Alueiden rajana toimi Akheloos-joki eli nykyinen Achelóos.
Aitolia on saanut nimensä Aitoloksesta, Endymionin pojasta, jonka taru kreikkalaisessa mytologiassa kertoo alueen asuttamisesta. Akarnanian nimi viittaa mahdollisesti kallioisen seudun asukkaisiin ("akarna", 'kallio'; "-anes", 'asukkaat'), mutta antiikin aikana sen sanottiin tulleen heeros Akarnanista. Antiikin aikana Aitolian liiton muodostaneet aitolialaiset ja Akarnanian liiton muodostaneet akarnanialaiset polikset eli kaupunkivaltiot olivat usein sodassa keskenään. Seudun tärkeitä kaupunkeja olivat muun muassa Kalydon, Leukas, Pleuron ja Stratos. Rooman valtakunta valloitti alueen vuonna 167 eaa.
Frankit
Frankit (lat. "Franci") olivat alun perin Reinin itäpuolella asunut suuri germaaninen kansa, joka ilmestyi 200-luvulla Gallian koillisrajalle. Frankit jakautuivat kahteen pääryhmään, saalilaisiin frankkeihin Reinin alajuoksulla ja ripuaarisiin frankkeihin etelämpänä, Reinin yläjuoksun alueella. Nimitys saalilainen tuli suolaa ja ripuaarinen virtaa tarkoittavasta sanasta, mikä viittasi heimojen asuinsijoihin. Myös khattien heimo lasketaan joskus kuuluvaksi alkuperäisiin frankkeihin.
Frankit tekivät yhdessä alemannien kanssa hyökkäyksiä Reinin yli roomalaisia vastaan 250-luvun lopulla, ja he ryöstivät kaupunkeja aina Hispanian itärannikolla asti. Frankit valtasivat bataavien asuinalueet 200-luvun lopussa.
Saalilaiset frankit tunkeutuivat 300-luvulla nykyiseen Belgiaan ja 400-luvun alussa nykyiseen Ranskaan. Saalilaiset frankit myös antoivat Ranskalle (France) nimen. Frankit omaksuivat kristinuskon sen areiolaisessa muodossa. Roomalainen sotapäällikkö Aëtius pakotti heidät Rooman vallan alaisiksi 432, ja frankit olivat Aëtiuksen liittolaisina Katalaunien kenttien taistelussa vuonna 451. Vandaalien heikentämä Rooma menetti kuitenkin valtansa Galliassa, ja vuoteen 480 mennessä frankeilla oli vahva jalansija Gallian koillisosissa.
Frankkien yhdistäjä oli Klodvig, jonka sekä saalilaiset että ripuaariset frankit tunnustivat kuninkaakseen 400-luvun lopussa. Klodvig hyökkäsi 507 visigoottien valtakuntaan ja löi heidät. Visigoottien oli tappion koettuaan luovuttava gallialaisista alueistaan. Klodvig kääntyi katoliseen uskoon ja sai samalla taakseen sekä kirkon että gallialais-roomalaisen väestön tuen. Klodvig loi perustan frankkien valtakunnalle, joka merovingien ja karolingien aikana käsitti suuren osan Länsi-Eurooppaa.
Diklooridifenyylitrikloorietaani
Diklooridifenyylitrikloorietaani (DDT, CHCl) on 1900-luvulla suosittu, nykyään useimmissa maissa kielletty hyönteismyrkky. Se oli ensimmäisiä moderneja hyönteismyrkkyjä, joka otettiin käyttöön toisen maailmansodan alkupuolella. Sitä käytettiin ennen kaikkea hävittämään hyttysiä, koska haluttiin torjua niiden levittämiä tauteja kuten malariaa. Sveitsiläinen kemisti Paul Hermann Müller sai lääketieteen Nobelin palkinnon vuonna 1948 keksittyään aineen toimivan hyönteismyrkkynä – itse yhdiste oli kehitetty jo 1874. Suomessa DDT:tä markkinoitiin aikanaan Täystuho-kauppanimellä.
Hyönteismyrkkynä DDT korvasi lyijyvetyarseenia, joka sisältää ihmisen terveydelle haitallista lyijyä.
Ennen DDT:n käyttöaihetta hyönteismyrkkynä Yhdysvalloissa oli malariaongelma etelävaltioiden alueella. Vuosina 1947–1951 malaria kyettiin valtiollisen ohjelman puitteissa hävittämään Yhdysvalloista DDT-ruiskutusten avulla. Ohjelmaa hoitanut virasto keskittyi sen jälkeen malariatilanteen seurantaan Yhdysvalloissa ja avun tarjoamiseen malarian hävittämiseksi tai kontrolloimiseksi kehitysmaissa.
DDT:n maine muuttui maailmanlaajuisesta pelastajasta paariaksi Rachel Carsonin vuoden 1962 kirjan "Äänetön kevät" (engl. "Silent Spring") myötä.
Syyskuussa 2006 Maailman terveysjärjestö salli uudelleen DDT:n käytön hyönteismyrkkynä malaria-alueilla.
DDT on väritöntä, kiteistä tai valkoista jauhetta, joka liukenee herkästi rasvoihin mutta huonosti veteen. Hyönteisillä se sitoutuu hermosolun aksonin pinnalla oleviin proteiineihin, jotka muodostavat hermoimpulssiakuljettavia jänniteherkkiä natriumkanavia. DDT-molekyylin tarttuminen proteiiniin pakottaa natriumkanavan auki, jolloin hermosolu johtaa sähköä jatkuvasti. Seurauksena on voimakkaita pakkoliikkeitä ja lopulta kuolema. Joillekin hyönteisille kehittyy mutaatio natriumkanava-geenissä, joka tekee niistä immuuneja DDT:lle ja vastaaville hyönteismyrkyille.
DDT oli aluksi suuri menestys. Britit raportoivat hävittäneensä malarian Ceylonista DDT:n avulla. Kun ainetta alettiin käyttää laajasti maataloudessa huomattiin kuitenkin, että hyönteiset tulivat varsin nopeasti vastustuskykyisiksi DDT:lle.
Rachel Carson julkisti kirjassaan Äänetön kevät tutkimustuloksia, joiden mukaan altistuminen DDT:lle on yhteydessä syöpään ja aiheuttaa linnuilla ongelmia lisääntymistä, koska se ohentaa munankuoria. Suomessa havaittiin että ravintoketjun huipulla elävät merikotka ja muuttohaukka kärsivät näistä vaikutuksista. Carsonin tutkimustulokset kyseenalaistettiin ensin. Vasta myöhemmin, osaltaan DDT:n ansiosta, opittiin ravintoketjussa rikastumisen käsite.
DDT ei ole niinkään akuutisti vaarallinen, esim. kerta-altistuminen ei aiheuta hengenvaaraa. Sen sijaan se vaikuttaa hormonitoimintaan ja kertyy maksaan ja munuaisiin. Kokeita ihmisille haitallisista vaikutuksista ei ole kuitenkaan koskaan toistettu.
DDT on kielletty useimmissa maissa ympäristövaikutustensa takia. DDT:stä kehittyy ravintoketjussa hormoninkaltaisia DDE:tä ja DDD:tä, joiden on eläinkokeilla todettu aiheuttavan syöpää.
Leninismi
Leninismi on venäläisen Vladimir Leninin (1870–1924) ajatuksiin pohjautuva marxilainen poliittinen ja teoreettinen suuntaus. Käsitettä alettiin käyttää Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ja Kommunistisen internationaalin keskuudessa Leninin kuoleman jälkeen.
Leninismin tunnetuin ja levinnein suuntaus on marxismi-leninismi, josta kehittyi Neuvostoliiton ja sen johtaman kansainvälisen kommunistisen liikkeen yhteinen ideologia Stalinin aikana. Sisällöllisistä muutoksista huolimatta marxismi-leninismi käsitteenä säilytti asemansa Neuvostoliitossa aina valtion lakkauttamiseen asti. Toinen tunnettu leninismin suuntaus on trotskilaisuus, jolla tarkoitetaan Stalinin kanssa riitoihin 1920-luvulla ajautuneen Lev Trotskin ajattelun pohjalle syntyneitä suuntauksia. Myös jotkut vasemmistokommunistiset suuntaukset on laskettavissa leninismin piiriin.
Leniniläisen teorian keskeisiä oppeja ovat muun muassa kurinalaista ja keskitettyä puoluetta korostava järjestömuoto (demokraattinen sentralismi) sekä analyysi imperialismista kapitalismin korkeimpana vaiheena.
Korvamato
Korvamato tarkoittaa musiikkikappaletta tai sävelmää, joka toistuu mielessä vastoin tahtoa, pakonomaisesti ja jota on vaikeaa lakata ajattelemasta. Sana on käännöslaina, ja sen alkuperä on saksan kielessä, jossa käytetään nimitystä "Ohrwurm". Suomessa ilmiö tunnetaan yleisemmin nimellä "musiikin soiminen päässä".
Virallisesti ilmiö on "tahdosta riippumatonta musiikin kuuntelua".
Ilmiön tieteellinen tutkimus on alkutekijöissään, eikä siitä ole julkaistu paljonkaan tieteellisiä artikkeleita. Kognitiivisen psykologian näkökulmasta ilmiö liittyy ihmisen muistijärjestelmän toimintaan. Musiikkikatkelman toistuminen muistuttaa laajemmin tutkittua musiikinkuvittelua, jossa musiikillisten mielikuvien oletetaan muistuttavan monin tavoin normaalia havaintoa. Tästä näkökulmasta suurin arvoitus on minkä takia mato iskee, toisin sanoen melodian toistuminen ylipäänsä alkaa.
Dynaamisen psykologian piirissä ilmiötä on käsitellyt mm. psykoanalyytikko Theodor Reik. Hänen mukaansa musiikki edustaa tiedostumattomia psykologisia tekijöitä, ja hän korostaa yksilöllistä tutkimusta, koska musiikkiin liittyvät merkitykset ovat henkilökohtaisia.
Cincinnatin yliopistossa korvamato-ilmiötä tutkivan professori James Kellarisin mukaan korvamadoksi päätyvän musiikin tyypillisimpiä piirteitä ovat hyväntuulinen melodia sekä mukaansatempaavan ja ärsyttävän välillä liikkuva paljon itseään toistava sanoitus. Kellarisin mukaan tyypillisiä korvamatoja ovat esimerkiksi Village Peoplen ”YMCA”, Los del Rio -yhtyeen ”Macarena” ja Baha Men -yhtyeen ”Who let the dogs out”. Tutkimusten mukaan korvamadoista kärsivät eniten ihmiset, jotka kuuntelevat usein musiikkia, ja joilla on neuroottisia tapoja, kuten esimerkiksi kynien pureskelu ja sormilla näpyttely. Lääkitys, jolla hoidetaan pakko-oireista häiriötä ja ahdistuneisuutta, helpottaa myös musiikin pakonomaista toistumista.
Lassi Liikkasen, joka on tutkinut ilmiötä ja työskentelee Tietotekniikan tutkimuslaitos HIIT:ssä, mukaan altistus on ehkä tärkeämpi tekijä kuin musiikilliset elementit: päässä alkavat pyöriä laulut, joita on viime aikoina kuullut. Musiikkiesitys voi tulla mieleen asoosiaatioketjun kautta; esimerkiksi jos joku suunnittelee Tallinnan-matkaa, hänen päässään saattaa alkaa soida Juice Leskisen "Eesti (On My Mind)". Liikkasen arvion mukaan musiikki soi päivittäin päässä lähes 60 prosentilla ja viikoittain 90 prosentilla suomalaisista.
Korvamadoista irti pääsemiseen ei ole tehokkaita tapoja. Jos sen yrittää korvata toisella kappaleella, useimmiten tuloksena on vain toinen korvamato. Pahimmillaan korvamato saattaa jopa lähes uhata mielenterveyttä. Neuropsykiatri Oliver Sacks kertoo "Musicophilia"-teoksessa ystävästään, jolla soi päässä Pulmuset-televisiosarjan tunnussävelmä Love and Marriage koko ajan, kymmenen päivää aamusta iltaan. Lopulta laulu haihtui uhrin mielestä, mutta se palasi, kun hän kertoi Sacksille asiasta. Tällä kertaa piina kesti kuitenkin vain muutaman tunnin.
Vaikka korvamadot yleensä ovat musiikkikappaleita, on sanaa käytetty laajemmassakin merkityksessä kuvaamaan esimerkiksi myös sanoja, jotka äänteellisen asunsa ansiosta jäävät musiikkikappaleen tavoin mieleen toistumaan.
Yhdysvaltain varapresidentti
Yhdysvaltain varapresidentti () on toiseksi korkein virka Yhdysvaltain liittovaltiotason hallinnossa (korkein on Yhdysvaltain presidentti). Varapresidentistä tulee presidentti toimessa olleen presidentin kuollessa, erotessa tai joutuessa erotetuksi. Kahdeksan varapresidenttiä on noussut toimeen presidentin kuoltua ja yksi eroamisen vuoksi.
Varamiehen roolin lisäksi varapresidentin ainoat perustuslailliset velvollisuudet ovat toimia senaatin puheenjohtajana ("President of the Senate") Yhdysvaltain kongressissa sekä johtaa presidentinvaalien valitsijamiesäänten laskentaa varten kokoontuvaa senaatin ja edustajainhuoneen yhteisistuntoa.
Varapresidentin tulee täyttää samat Yhdysvaltain perustuslain vaatimat ehdot kuin presidentinkin. Henkilön tulee olla syntyperäinen Yhdysvaltain kansalainen, ainakin 35-vuotias ja olla asunut Yhdysvalloissa vähintään 14 vuotta.
Vastavalittu varapresidentti astuu toimeensa juuri ennen vastavalittua presidenttiä. Toisin kuin presidentin vala, varapresidentin valaa ei ole tarkoin määritelty perustuslaissa. Valasta on käytetty useita versioita vuoden 1789 jälkeen ja nykyisin käytössä olevaa valaa käytetään myös edustajainhuoneeseen valittujen henkilöiden sekä senaattorien astuessa toimeensa kuin myös valtionhallinnon virkamiesten virkaanastujaisissa.
Ananda Seva
Ananda Seva (suomeksi "autuuden palvelu") on yhdysvaltalaisen psykologi Megan Nolanin vuonna 1996 Kaliforniassa perustama joogan ja meditaation harjoituksia opettava järjestö, jonka taustalla vaikuttava uskonto on hindulaisuus.
Ananda Seva irtaantui Ananda Margasta vuonna 1996. Megan Nolan (Anandamaetreyii) väitti saavansa viestejä aiemmin kuolleelta opettajaltaan, Ananda Margan perustajalta, Anandamurtilta. Ananda Margan johto ei uskonut viestien aitouteen. Viestejä aitoina ja ohjeellisina pitäneet Ananda Margan jäsenet perustivat Ananda Sevan.
Suomessa Ananda Seva on rekisteröity vuonna 1998. Suomessa Ananda Seva toimii aktiivisesti Helsingissä Villa Uusi Kuussa, Damaskuksentie 9, sekä Hämeenkyrössä. Yhdistyksessä on mukana 50-100 henkilöä (2007).
Ananda Sevan opettajat eli acaryat antavat henkilökohtaista meditaatio-opetusta. Ananda Seva järjestää myös viikoittaisia joogatunteja, yleisöluentoja joogafilosofiasta, jooga- ja meditaatio-ohjaajakoulutusta ja meditaatioretriittejä.