hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Antikomintern-sopimus
Antikomintern-sopimus oli Saksan ja Japanin välinen antikommunistinen sopimus joka allekirjoitettiin 25. marraskuuta 1936 Berliinissä, Saksassa. Sopimus oli suunnattu Kommunistista internationaalia (Komintern) ja etenkin Neuvostoliittoa vastaan. Japani oli ärsyyntynyt Kiinan ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksesta elokuussa 1936 sekä lentokoneiden ja ammusten myynnistä kiinalaisille.
Sopimuksessa Saksa ja Japani sitoutuivat neuvottelemaan ”yhteisten etujensa suojelemisesta” ja sopivat, ettei kumpikaan solmisi mitään sopimuksia Neuvostoliiton kanssa. Saksa suostui myös tunnustamaan Japanin nukkehallituksen Mantšuriassa. Myös Italia liittyi 6. marraskuuta 1937 sopimukseen, joka oli tuolloin jo enemmän brittiläisvastainen. Propagandatarkoituksessa Adolf Hitler ja Benito Mussolini kuitenkin esiintyivät ensisijaisesti länsimaisen sivistyksen puolustajina neuvostokommunismia vastaan.
Antikomintern-sopimuksesta tuli pohja 2. syyskuuta 1940 solmitulle kolmen vallan sopimukselle, jossa kolme akselivaltaa liittyivät liittoutuneita vastaan.
Saksan ja Neuvostoliiton solmima hyökkäämättömyyssopimus (Molotov–Ribbentrop-sopimus) oli Antikomintern-sopimuksen vastainen. Japani irtautui sopimuksesta, mutta liittyi myöhemmin kolmen vallan sopimukseen.
Antikomintern-sopimus elvytettiin vuonna 1941 Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon.
Antikomintern-sopimus raukesi akselivaltojen kukistuessa.
Tukholman paikallisjuna
Tukholman paikallisjuna () on paikallisjunajärjestelmä, joka sijoittuu pääasiallisesti Tukholman lääniin Ruotsissa. Järjestelmään kuuluu 51 asemaa, joista neljä on Tukholman läänin ulkopuolella: Bålsta, Uppsala ja Knivsta Uppsalan läänissä ja Gnesta Södermanlandin läänissä. Liikenteen suunnittelusta ja tilaamisesta vastaa Storstockholms Lokaltrafik eli SL, ja liikennettä operoi MTR Corporation.
Paikallisjunaverkoston uusimmat asemat on avattu 10. heinäkuuta 2017, kun keskustan alittava Keskustarata otettiin liikennekäyttöön. Eteläisen aseman ja Tomtebodan välille rakentuvan radan varrelle tulleet uudet maanalaiset asemat Tukholman keskusta ja Tukholman Odenplan korvasivat paikallisjunaliikenteessä Tukholman keskusrautatieaseman ja Karlbergin aseman.
Tukholman paikallisjunaliikenteessä on neljä linjaa: kaksi pitkää koko läänin halki suunnissa lounaasta pohjoiseen (Södertälje-Märsta) ja etelästä luoteeseen (Nynäshamn-Bålsta), Älvsjöstä tai Tumbasta Uppsalaan liikennöivä linja ja lisäksi lyhyempi lounaassa Gnestan ja Södertäljen välillä.Kaukojuniin voi vaihtaa Tukholman keskusrautatieaseman lisäksi Uppsalassa, Bålstassa, Sundbybergissä, Flemingsbergissä ja Södertäljen eteläisellä asemalla.
Italian sosiaalinen tasavalta
Italian sosiaalinen tasavalta (, RSI) tai Salòn tasavalta oli Saksan pystyttämä fasistien hallitsema nukkevaltio miehitetyssä Pohjois-Italiassa vuosina 1943–1945.
Italian vasta syrjäytetty fasistijohtaja Benito Mussolini oli syyskuussa 1943 pelastettu vankeudesta Apenniineilta Saksaan. Italialla meni toisessa maailmansodassa samalla huonosti, sillä liittoutuneet miehittivät jo Sisiliaa. Saksan Italian-suurlähettiläs Rudolf Rahn esitteli 23. syyskuuta 1943 Italian hallituksen, jossa valtionpäämies Mussolini oli myös pääministeri. Muita tärkeitä ministereitä olivat sisäministeri Guido Buffarini Guidi ja sotaministeri marsalkka Graziani. Mussolini lensi Italiaan, ja hän piti hallituksen ensimmäisen kokouksen 27. syyskuuta. Saksalaiset sijoittivat hänet Gardajärven rannalle Gargnanoon. Uusi tasavalta sai kutsumanimensä "Salòn tasavalta" lähimmästä kaupungista Salòsta.
Saksalaiset valvoivat Mussolinia tarkasti koko ajan. Mussolini ei vastustanut saksalaisia, vaan esimerkiksi salli Italian juutalaisten kuljettaminen tuhoamisleireille. Pian perustamisensa jälkeen sosiaalinen tasavalta luovutti Saksalle Triesten, Istrian, Etelä-Tirolin, Veneton maakunnan itäosan, Zaran ja Dalmatian. Koko Keski-Italia Napolin pohjoispuolelle asti alistettiin saksalaisten suoran sotilashallinnon alaiseksi. Mussolinin hallituksen varsinainen toiminta-alue oli Pon tasanko, mutta sielläkin sen valta oli melko vähäinen. Hallitus oli myös hajallaan: sisäministeriö toimi Madernossa, ulkoministeriö ja propagandaministeriö Salòssa, valtiovarainministeriö Veronassa, opetusministeriö Padovassa ja julkisten töiden ministeriö Venetsiassa. Suurlähettiläs Rudolf Rahnin suurlähetystö oli Fasanon kylässä, ja Rahnilla oli pohjoisessa paljon valtaa. Keski-Italiassa ja Rooman eteläpuolella tasavallan johdossa oli saksalainen sotamarsalkka Kesselring.
Tasavallan puolueohjelmaan kuului teollisuuden täydellinen sosialisointi, mitä Mussolini perusteli sotaponnistuksilla tai länsimielisten teollisuusmiesten petturuudella. Sosialisointia ei kuitenkaan toteutettu. Tammikuussa 1944 Mussolinin edellisvuonna syrjäyttäneet fasistijohtajat tuomittiin kuolemaan tai vankeuteen. Mussolini käytti aikaansa lähinnä kirjoittamiseen, sillä varsinaisia hallitustoimia hänellä ei hoidettavanaan ollut.
Tasavalta lakkasi olemasta keväällä 1945 liittoutuneiden vallattua Pohjois-Italian. Partisaanit teloittivat Mussolinin ja 16 muuta Salòn johtomiestä 28. huhtikuuta 1945.
Roslagsbanan
Roslagsbanan on kapearaiteinen 891 mm raideleveydelle rakennettu esikaupunkijunajärjestelmä Tukholman läänissä, Ruotsissa. Järjestelmä koostuu 65 kilometrin pituisesta radasta, jonka varrella on yhteensä 39 asemaa. Se alkaa Tukholman Stockholms östra (Östra station) -asemalta jatkaen kohti pohjoista ja haarautuen kolmeen linjaan, päättyen Näsbyparkiin, Österskäriin ja Kårstaan.
Roslagsbananin suuren kapearaiteisen rautatieverkoston ensimmäiset osat avattiin vuonna 1876, kun Uppsala-Lenna -rautatie valmistui. Suurimmillaan Roslagsbanan kattoi suuria osia Roslagenista, mistä se myös on saanut nimensä. Suuria osia verkostosta on vuosikymmenten kuluessa hylätty ja purettu. Ainoastaan nykyinen Roslagsbanan on siitä jäljellä varsinaisessa käytössä.
Roslagsbananin omistaa Tukholman läänin paikallisliikennettä hoitava AB Storstockholms Lokaltrafik. Liikennettä harjoittaa Roslagståg-yhtiö, jonka omistavat Tanskan valtiollinen rautatieliikenneyhtiö DSB (60 %) ja Svenska Tågkompaniet AB (40 %).
Läänin maakäräjät on tehnyt periaatteellisen päätöksen osuuden Kårsta–Rimbo uudelleenrakentamisesta, mutta radan pidennys ei toistaiseksi ole käytännössä edennyt.
Roslagsbananilla on kolme linjaa. Stockholms östra -asemalla voi vaihtaa Tukholman metron punaisen linjan 14 asemalla Tekniska högskolan. Roslagsbananin haarojen välillä voi vaihtaa asemilla Djursholms Ösby linjojen 27/28 ja 29 välillä, ja Roslags Näsbyssä linjojen 27 ja 28 välillä. Mörbyn asemalta on neljänsadan metrin kävelymatka metron punaisen linjan 14 asemalle Danderyds sjukhus.
Saltsjöbanan
Saltsjöbanan on esikaupunkijunajärjestelmä Tukholman ja Nackan Saltsjöbadenin välillä. Järjestelmään kuuluu 18,5 km rautatietä ja 18 asemaa.
Saltsjöbanan avattiin 1. heinäkuuta 1893. Liikenne hoidettiin höyryvetureilla vuoteen 1910 asti, jonka jälkeen linjat sähköistettiin. Alkuun rautatietä hallitsi Järnvägs AB Stockholm-Saltsjö. Rautatiellä oli paljon rahtiliikennettä, joka teki sen hyvin kannattavaksi. Ajan myötä rahtiliikenne väheni ja 1960-luvulla rata ei enää kannattanut. Vuonna 1969 Tukholman läänin maakäräjät otti radan haltuunsa. Nykyään radan omistaa Storstockholms Lokaltrafik, SL.
Saltsjöbanalla käytetään Tukholman metrossakin käytettyjä C10 ja C11-tyyppisiä moottorivaunuja, joita on muutettu varustamalla ne virroittimella koska radalla käytetään ajojohtoa sivuvirtakiskon sijasta. Vaunulla on pituutta 17,6 metriä ja siinä on 72 istumapaikkaa. Kuusi vaunua yhdistetään junaksi. Kaksi kalustoon kuuluvaa vaunua on muutettu entisistä metron C8-tyypin yksiköistä. Aiemmin käytössä oli kaksi C16-tyyppistä moottorivaunua, jotka oli muutettu vuonna 1987 metron C6-vaunuista vuodelta 1974.
Saltsjöbadenin radalla on kaksi linjaa, yksi Slussenista Saltsjöbadeniin, ja toinen Igelbodasta Solsidaniin. Vaihto näiden välillä tehdään Igelbodan asemalla. Slussenilla on mahdollisuus vaihtaa metron punaisiin ja vihreisiin linjoihin.
Nockebybanan
Nockebybanan on pikaraitiotie läntisessä Tukholmassa, Ruotsissa, Nockebyn ja Alvikin välillä. Sen alku on vanhassa kaupunkiraitioteiden linja 12:ssa, joka suurimmillaan meni Nockebyn ja Tukholman keskustan Tegelbackenin välillä. Nockebybanan ja Lidingöbanan ovat Tukholman ainoat raitiovaunulinjat joita ei lakkautettu, kun Ruotsissa siirryttiin oikeanpuoleiseen liikenteeseen vuonna 1967. Nykyään Nockebybanan kulkee enimmäkseen omilla raiteilla omalla ratapenkereellään, jonka takia se on luonteeltaan lähempänä pikaraitiotietä kuin kaupunkiraitiotietä.
Kesäkuusta 1997 kesäkuuhun 1998 rata oli liikenteeltä suljettu suuren uudelleenrakentamisen takia. Muutoksen jälkeen radalla voidaan ajaa uudenaikaisilla pikaraitiovaunuilla.
Nockebybananilla on yksi linja, joka kulkee Nockebystä Alvikiin Länsi-Tukholmassa. Linjalla on kymmenen asemaa. Alvikin asemalla voi vaihtaa metron vihreisiin linjoihin ja Tvärbanan-pikaraitiotiehen.
Aleksandr Popov
Aleksandr Popov -nimisiä henkilöitä:
Timo Laaninen
Timo Laaninen (s. 1. elokuuta 1954 Liperi) oli Suomen Keskustan puoluesihteeri vuosina 2010-2016 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 2013-2017.
Laaninen on toiminut kolmen keskustalaisen pääministerin ja kahden muun ministerin erityisavustajana. Hän on tehnyt pitkän uran myös keskustan äänenkannattaja sanomalehti "Suomenmaassa", jonka päätoimittajana toimi vuodet 2008–2010.
Nykään hän toimii pastorina.
Laaninen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1973 ja hallintotieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1983. Hän oli Keskustan Opiskelijaliiton puheenjohtaja ja keskustan puoluehallituksen jäsen vuosina 1979–1980. Nuoren Keskustan Liiton liittosihteerinä hän toimi vuodet 1980–1984 ja puoluevaltuuskunnassa 1982–1984. Vuonna 1985 hän työskenteli keskustan eduskuntaryhmän apulaissihteerinä.
Laaninen työskenteli vuosia keskustan pää-äänenkannattajan, sanomalehti Suomenmaan toimittajana. Hän aloitti vuonna 1984 lehden poliittisena toimittajana. Vuodet 1987–1991 hän oli poliittisen toimituksen esimies ja vuosina 1994–2003 Helsingin toimituksen esimies. Lehden päätoimittajana hän toimi vuodet 2008–2010.
Laaninen on yksi pitkäaikaisimmista keskustalaisten ministereiden erityisavustajista. Vuosina 1992–1993 hän toimi Ahon hallituksen sisäasiainministeri Mauri Pekkarisen ja vuonna 1993 ulkoasiainministeri Heikki Haaviston erityisavustajana. Vuodet 1994–1995 hän oli pääministeri Esko Ahon poliittinen erityisavustaja. Hän oli Ahon erityisavustaja myös vuosina 1999–2000 tämän ollessa presidenttiehdokkaana.
Vuonna 2003 Laaninen oli pääministeri Anneli Jäätteenmäen ja vuosina 2003–2007 pääministeri Matti Vanhasen poliittinen erityisavustaja. 23. lokakuuta 2005 julkaistiin Laanisen kirjoittama teos "Se on ihan Matti", jolla tuettiin Vanhasen presidenttiehdokkuutta.
Pyrkiessään puoluesihteeriksi keväällä 2010 Laaninen asetti tavoitteeksi puolueen maineen parantamisen. Hänen mukaansa keskustan jäsenet eivät tunteneet puoluettaan siitä mielikuvasta, joka julkisuudessa oli syntynyt vaalirahoituskohun myötä. Mielikuvissa keskusta vaikutti puolirikolliselta poppoolta, joka ”kähmii vaalirahoja sieltä sun täältä ja suhmuroi kuntakaavoja”.
Laaninen valittiin puoluesihteeriksi 12. kesäkuuta 2010 Lahden puoluekokouksessa. Hän voitti jatkokaudelle pyrkineen Jarmo Korhosen äänestyksessä selkein lukemin 1675–576. Hänet valittiin jatkokaudelle Rovaniemen puoluekokouksessa vuonna 2012. Hän voitti vastaehdokkaansa vaalin ensimmäisellä kierroksella saaden 1046 ääntä. Hänet valittiin jatkokaudelle myös vuoden 2014 puoluekokouksessa, jossa hän sai 869 äänellä enemmistön jo ensimmäisellä kierroksella.
Kuntavaaleissa 2012 Laaninen valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon 954 äänellä.
Laaninen ilmoitti maaliskuussa 2016, ettei ole käytettävissä Keskustan puoluesihteeriksi kesän puoluekokouksessa.
Laaninen valmistui teologian maisteriksi toukokuussa 2018. Kesäkuussa 2018 hänet valittiin Helsingin Malmin seurakunnan pastoriksi.
Maahenki
Maahenki Oy on luontoa, taidetta ja arkielämää käsittelevien kirjojen kustantamo. Sen erityisaloja ovat valokuvataide, ortodoksinen kirkkotaide, itseoppineiden kansantaiteilijoiden ITE-taide ja luontokuvaus. Valokuvataiteen laatukirjojen sarja Musta taide on Maahengen kustantama. Lisäksi kustantamo julkaisee muuta taidetta, luontoa ja ihmistä käsittelevää kirjallisuutta.
Visuaaliseen tasoon panostavan kustantamon kirjat ovat saaneet useita palkintoja, muun muassa Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2014 ja 2011 sekä Vuoden Luontokirja -tunnustukset 2001, 2006, 2009, 2011, 2012 ja 2015. Kustantamo julkaisee vuosittain 25–35 nimikettä. Vuonna 2017 kustantamo sai kolmoisvoiton Vuoden kaunein kirja -kilpailussa.
Maahenki Oy on perustettu vuonna 1999. Pääomistaja on Maaseudun Sivistysliitto. Yhtiön hallituksen puheenjohtaja on kansanedustaja Matti Vanhanen. toimitusjohtaja-kustantaja on Johanna Korhonen. Markkinoinnista vastaa Ulla Sarviala.
Munanjohdin
Munanjohdin eli munatorvi () on osa naaraan sukupuolielimistöä. Munanjohtimia on kaksi, ja niitä pitkin munasarjoissa kypsynyt munasolu kulkee kohtuun. Munanjohdin on se paikka, jossa munasolun hedelmöittyminen tapahtuu.
Munanjohtimen seinämän limakalvo muodostuu yksinkertaisesta lieriöepiteelistä, jonka solut voivat olla joko värekarvallisia tai värekarvattomia. Limakalvon alla on lihaskerros, jossa sisimpänä on rengasmainen sileälihaskerros ja ulompana pitkittäinen sileälihaskerros. Lihaskerrokset kuljettavat munasolua yhdessä värekarvojen liikkeiden kanssa munasarjoista kohti kohtua. Uloimpana munanjohtimen seinämässä on ulkokalvo, joka muodostuu löyhästä sidekudoksesta ja mesoteelistä. Munanjohdinta kannattelee kohdun kannattimen osa, jota kutsutaan munanjohtimen alueella munanjohtimen liepeeksi ().
Mitsubishi
Mitsubishi Group () on suuri japanilainen yritysryhmä. Ryhmään kuuluu yhteensä 42 yritystä, ja se työllistää noin 48 000 ihmistä noin 80 maassa. Mitsubishin tunnetuimpia tuotteita ovat autot, Asahi-lasit, Nikon-kamerat, kemikaalit, ydinvoima, elektroniikkapiirit ja hissit. Se toimii myös monen teollisuuden alan alihankkijana etenkin koneteollisuudessa ja elektroniikkateollisuudessa. Mitsubishi aloitti yritystoiminnan 1870-luvulla huolinta- ja rahtiyhtiönä.
Nimi Mitsubishi tarkoittaa kolmea vesipähkinää tai kolmea neljäkästä, jotka on kuvattu yhtymän logossa.
Mitsubishin historia alkaa vuodesta 1870 saakka, jolloin tunnetun samurai-suvun poika Yatarō Iwasaki aloitti rahtitoiminnan kolmella vuokralaivalla. Kolmen vuoden kuluttua Iwasaki vaihtoi yrityksensä nimeksi Mitsubishi shōkai.
Vuonna 1875 yhtiön nimeksi tuli "Yūbinkisen Mitsubishi -kaisha", ja sillä oli käytössään jo yli 30 rahtilaivaa. Samana vuonna Mitsubishi sai luvan aloittaa ensimmäisen kiinteän ja säännöllisen kuljetuslinjan Japanista Kiinaan (Jokohama–Shanghai–Hongkong). Kahdeksan vuotta myöhemmin, vuonna 1893, syntyi nykyään maailman suurimpiin huolintayrityksiin kuuluva silloisen "Yūbinkisen Mitsubishi -kaishan" tytäryhtiö "Nippon yūsenkaisha (NYK)" kasvavan rahtiliikenteen koordinoimiseksi. Yritys toimii edelleen samalla nimellä osana Mitsubishia. 
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen yhtiöryhmä käsitti 70 eri yhtiötä. Niistä merkittävimmät olivat vuonna 1917 perustettu "Nippon kōgaku kōgyō (Nikon)", vuonna 1920 perustettu "Mitsubishi nainenkiseizō", (myöhemmin osa "Mitsubishi jūkōgyō" -yhtiön lentokoneosastoa) ja vuonna 1931 perustettu "Mitsubishi sekiyu" -öljy-yhtiö. "Mitsubishi jūkōgyō" -yhtiö oli merkittävä osa Japanin sotataloutta ja varusteluteollisuutta. Sen tuotantoa olivat muun muassa toisessa maailmansodassa Japanin ilmavoimien ja laivaston ilmavoimien koko sodan ajan käyttämä Mitsubishi A6M Reisen -hävittäjälentokone; (liittoutuneiden koodinimi Zero tai Zeke) osoittautui erinomaiseksi Tyynenmeren ilmasodassa.
Toisen maailmansodan jälkeen yhtiöryhmää uudistettiin merkittävästi. Sotien välillä ryhmä oli ehtinyt paisua yli 130 erillisen yrityksen kokonaisuudeksi. Pienempiä yhtiöitä yhdistettiin suurempiin, toimintoja keskitettiin ja keskinäistä kommunikointia parannettiin. Tuloksena oli alle 40 yhtiön kokonaisuus.
Nykyään Mitsubishi on 42 yhtiön muodostama tiivis mutta erittäin monialainen yritysryhmä. Ryhmään kuuluvat muun muassa seuraavat yritykset:
Yukigassen
Yukigassen () eli lumisotakilpailu on Japanissa kehitetty urheilulaji. Yukigassenin maailmanmestaruuskilpailut ovat vuosittain Japanissa Sōbetsussa.
Joukkueet muodostuvat 10 nimetystä pelaajasta, ja kentällä voi olla yhtä aikaa seitsemän pelaajaa ja kapteeni. Aloituskokoonpanossa on oltava kolme naista kentällä. Joukkueilla on oltava yhtenäinen otteluasu, joka ei saa olla valkoinen. Kypärä ja kasvosuoja ovat pakollisia. Joukkue tuo mukanaan myös joukkuelipun, jonka koko on vähintään 0,5 × 1 m.
Voittaminen tapahtuu lumipalloilla, joita pelaajat tekevät itse 270 kpl yhtä ottelua varten, 90 palloa/erä. Pallot tehdään ns. pallojentekokoneilla, jotta palloista ei tulisi liian kovia.
Yukigassenin syvin olemus on osua lumipallolla vastustajaan. Osuman saanut pelaaja siirtyy välittömästi ulos pelikentältä. Jokainen joukkue tekee itse lumipallonsa. Peli kestää enimmillään kolme erää. Erän kesto on kolme minuuttia. Vain tehokas peliaika huomioidaan.
Joukkue, joka voittaa ensimmäisenä kaksi erää, on voittaja. Erän päättyessä voittajajoukkue on se, jolla on enemmän pelaajia kentällä tai se, joka on ryöstänyt vastapuolen joukkuelipun. Lopussa voidaan joutua käymään myös voittoheittokilpailu, joka on viimeinen tapa ratkaista otteluvoittaja, mikäli peliajan jälkeen tilanne näyttää joukkueiden välillä edelleen tasapisteitä. Tuomari tekee ratkaisut osumisista, eikä päätöksistä voi valittaa.
Vladimir Kirillovitš Romanov
Vladimir Kirillovitš Romanov (; 30. elokuuta 1917 Porvoo, Suomen suuriruhtinaskunta – 21. huhtikuuta 1992 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli venäläinen suuriruhtinas ja Romanov-suvun päämies vuodesta 1938 kuolemaansa asti. Häntä pidettiin perimysjärjestyksen mukaisena keisarillisen Venäjän kruununtavoittelijana.
Vladimir Kirillovitšin vanhemmat Kirill Vladimirovitš Romanov ja Victoria Melita Saksi-Coburg-Gotha pakenivat Venäjän vallankumouksen tieltä vuonna 1917 turvaan Suomeen, Haikon kartanoon. Vladimir Kirillovitš syntyi Porvoossa ja kastettiin Haikossa. Suomesta Romanovin perhe muutti Coburgiin, Saksaan ja lopulta Ranskaan, missä hänen vanhempansa asuivat koko loppuelämänsä.
Hän meni naimisiin ruhtinatar Leonida Georgijevna Bagration-Muhranskin kanssa 13. elokuuta 1948. Puoliso oli myös venäläistä aatelissukua, jonka juuret ovat Georgiassa.
1930-luvulla Vladimir Kirillovitš asui Englannissa, jossa hän työskenteli autotehtaassa. Toisen maailmansodan aikana hän asui Saint-Brieuc'ssä, Bretagnessa. Vuonna 1944 Saksan armeija vaati häntä lähtemään, koska pelättiin vihollisen maihinnousua. Hän asui vanhimman sisarensa Maria Kirillovnan miehen, Emich-Leningenin prinssi Karlin linnassa Amorbachissa, Baijerissa vuoteen 1945. Saksan tappion jälkeen suurruhtinas pelkäsi jäävänsä neuvostoliittolaisten vangiksi ja siirtyi Itävaltaan ja sitten Liechtensteinin rajalle. Kuitenkaan Liechtenstein ja sen paremmin Sveitsikään ei antanut hänelle viisumia, joten hän palasi takaisin Itävaltaan missä hän asui kuukauden amerikkalaisten miehitysvyöhykkeellä.
Vladimirin täti Orleansin Beatrice Orleansin prinssi Alfonson vaimo hankki hänelle Espanjan viisumin. Vladimir asui San Lucarssa. Espanjasta Vladimir muutti Yhdysvaltoihin. Loppuelämänsä Vladimir Kirillovitš Romanov asui lähinnä Madridssa, mutta vietti paljon aikaa myös Bretagnessa ja Pariisissa.
Vladimir Kirillovitš vieraili Venäjällä ensimmäistä kertaa marraskuussa vuonna 1991 tuolloisen Pietarin kaupunginjohtajan Anatoli Sobtšakin kutsusta. Matkan aikana hän tapasi myös Venäjän ortodoksisen kirkon johtajan, patriarkka Aleksi II:n. Tämä matka jäi hänen ainoakseen Venäjälle. Vladimir kuoli sydänkohtaukseen ollessaan vierailulla Miamissa, Yhdysvaltain Floridassa huhtikuussa 1992.
Suuriruhtinas Vladimir haudattiin suurin juhlallisuuksin Pietari-Paavalin linnoitukseen Pietariin. Samassa linnoituksessa lepäävät nykyään kaikki Venäjän hallitsijat aina Aleksanteri Nevskistä Nikolai II:een. Vladimir Kirillovitšin kuoleman jälkeen hänen tyttärensä Maria Vladimirovna Romanova julistautui tuli Romanov-suvun johtajaksi ja Venäjän kruununtavoittelijaksi; perimysjärjestyksestä on myös muita tulkintoja. Tsaari Paavali I:n vuonna 1797 säätämän kruununperimysjärjestyksen mukaan Venäjän keisarikunnan kruunu periytyisi vain mieslinjaa pitkin eli naiset eivät olisi oikeutettuja perimykseen. Tämän lain oletetaan juontuvan tsaari Paavalin äärimmäisen vaikeasta suhteesta äitiinsä Katariina Suureen.
Fotodiodi
Fotodiodi on valolle herkkä diodi, joka muuntaa valon sähköiseksi signaaliksi. Pimeässä se toimii tavallisen diodin tapaan, mutta valon vaikutuksesta johtaa myös estosuuntaisena.
Estosuuntaan esijännitetyn puolijohdediodin pn-liitosrajapinta on tyhjä varauksenkuljettajista. Niinpä diodin läpi ei juuri kulje virtaa. Jos tähän puolijohteen tyhjennysalueeseen tulee valokvantti, joka absorboituu ja käyttää energiansa elektronin nostamiseen valenssivyöltä johtavuusvyöhön, syntyy vapaa varauksenkuljettaja, joka aiheuttaa sähkövirran diodin läpi. Näin diodin vuotovirta on suoraan verrannollinen valon fotonivuohon (intensiteettiin).
Jos diodin yli ei ole esijännitettä, synnyttävät valon generoimat varauksenkuljettajat diodin napoihin jännitteen. Diodin p-puoli (anodi) on positiivinen napa. Tällä tavoin käytettyä diodia kutsutaan myös valokennoksi tai aurinkoparistoksi.
Kaikki PN-liitokset ovat luonnostaan herkkiä valon vaikutukselle, mutta fotodiodeissa on järjestetty valon esteetön pääsy puolijohdepinnalle pienen linssin kautta, joka keskittää valon rajapintaan.
Fotodiodeista käytetään myös nimitystä valodiodi, mutta tätä nimitystä käytetään toisinaan arkisesti myös LEDeistä eli hohtodiodeista.
Fotodiodeja voi käyttää esimerkiksi aistimaan valon heijastumia. Näin tehdäänkin ns. hipaisupainikkeissa, jotka huomaavat valon heijastuvan esimerkiksi sormesta, kun se tuodaan lähelle, tai optisissa palovaroittimissa.
Anna Pavlova (balettitanssija)
Anna Matvejevna Pavlova (; 12. helmikuuta 1881 Pietari, Venäjän keisarikunta – 23. tammikuuta 1931 Haag, Alankomaat) oli venäläinen balettitanssija. Hän oli 1900-luvun tunnetuimpia balettitanssijoita muun muassa Rudolf Nurejevin ja Vatslav Nižinskin ohella.
Anna Pavlova syntyi Pietarissa ja sai balettikoulutuksensa kuuluisassa Mariinski-teatterissa, missä hän esiintyi kaikissa suurissa klassisissa balettiteoksissa. Uransa loppuajat hän kiersi maailmanlaajuisesti herättäen ihastusta yleisöissään. Pavlovan vaikutus baletin historiassa on suuri, vaikka hänestä on jäänyt vain vähän arkistomateriaalia.
Erityisen kuuluisa on Pavlovan tulkinta Mihail Fokinin Pavlovalle tekemästä sooloteoksesta "Kuoleva joutsen" (musiikki Saint-Saëns). Pavlova osasi eläytyä rooleihinsa erityisen hyvin ja hänen tekemäänsä vaikutusta kuvattiin maagiseksi. Hänen tanssinsa laatu oli – koreografiasta riippumatta – aina moitteettoman suurenmoista.
Pavlova kuoli 49-vuotiaana ollessaan kiertueella Haagissa, Alankomaissa. Hänen uurnansa on Golders Greenin krematorion kolumbaariossa Lontoossa.
Pyykkipoika
Pyykkipoika on useimmiten puusta tai muovista tehty pieni esine, jota käytetään yleisesti kiinnittämään kuivatettavia vaatteita kuivaustelineeseen. Siinä on kaksi kappaletta kiinnitettynä toisiinsa jousilangalla. Pyykkipojilla kiinnitetään pyykit pyykkinarulle.
Nykyään monet pyykkipojat on valmistettu kahdesta muovisesta tai puisesta pihtiosasta, jotka on yhdistetty pienellä jousella. Puristamalla toisesta päästä pyykkipoika avautuu, jota ilman jousi vetää pihtiosia vastakkain muodostaen puristuksen jonka avulla pyykkipoika pitää esineitä kiinni.
Vanhemmassa muotoilussa ei ole jousta vaan koko pyykkipoika on yhtenäinen rakenteeltaan. Pihtiosat ovat vain pienen välimatkan päässä toisistaan, jolloin ne painuvat ulospäin käytettäessä ja luovat takaisinpäin pyrkiessä puristavan vastavoiman jolla pyykki puristui kiinni. Vaikka tämä malli valmistettiin ennen puusta on se nykyisin lähes aina muovia ja valmistettu Kiinassa tai Taiwanissa.
Vaikka pyykkipojan rakenne on yksinkertainen, on siitä yritetty kehittää monia eri variaatioita. Esimerkiksi Yhdysvalloissa vuonna 1908 ja 1926 Smihsonian yhtiö siirsi tuhansia patentteja yhtiölle. Tätä aikaisemmin vuosien 1852 ja 1887 välillä yhtiö patentoi 146 erilaista pyykkipoikaa. Vuonna 2007 National Clothes Pin Company Inc. of Montpelier sulkiessa ovensa loppui pyykkipoikien valmistus Yhdysvalloissa, tehden Kiinasta maailman johtavan pyykkipoikien valmistajan.Elokuvateollisuudessa pyykkipoikia käytetään kuvauksissa. Termi englanninkielessä jousityyppiselle pyykkipojalle on "C47", "47", "peg", "ammo" tai "bullet". Puisella pyykkipojalla voidaan kiinnittää ja poistaa valonheittimien valaistusta muuttavia levyja ja kalvoja, jotka muuten heittimen lämmetessä olisivat liian kuumia käsiteltäväksi. Koska pyykkipoika on puinen se ei johda lämpöä kovin tehokkaasti se kestää pitkiä aikoja, muovisen tai metallisen version joko sulaessa tai johtaessa lämpöä liian tehokkaasti. Lavasteita käyttävät työntekijä pitävätkin usein vaatteissaan pientä kokoelmaa pyykkipoikia. Termi "bullet" eli luoti johtuukin siitä että joillain heistä saattaa olla panosvyöllinen määrä pyykkipoikia mukanaan. Myös näyttelijät saattavat pitää pyykkipoikaa mukanaan mehupillin pulloon tippumisen estämiseksi, jos kohtauksessa tarvittava meikki estää tavallisesta kupista juomisen tauolla.
Janos Valmunen
Janos Valmunen (18. toukokuuta 1970 Uusikaupunki – 15. elokuuta 1999 Vehmaa) oli suomalainen popmuusikko, jonka single ”Bussipysäkillä” sai 1990-luvulla camp-henkistä kulttimainetta.
Valmunen aloitti musiikkiharrastuksensa soittamalla rumpuja ensin koulunsa kuoroa säestävässä yhtyeessä. Hän meni rumpaliksi tanssiyhtyeeseen ja alkoi tehdä myös taustalaulua ja opetella kitaran soittoa.
Vuonna 1990 opiskellessaan kauppaopistossa Valmunen voitti Auraviihteen järjestämän Ponnahdus pinnalle -laulukilpailun. Samana vuonna ilmestyi ensimmäinen single ”Bussipysäkillä” Ensio Musicin julkaisemana.
Radio Cityn musiikkipäällikkö Axa Sorjanen halusi, että ”Bussipysäkillä”-kappale soisi kanavalla niin usein, että siitä tulisi hitti. Näin tulisi todistettua, että mistä tahansa laulusta on mahdollista tehdä suosittu soittamalla sitä tarpeeksi radiossa. Tämän jälkeen kappaletta soitettiin kanavalla vähintään kerran kahdessa tunnissa. Single loppui Helsingin levykaupoista, ja levy-yhtiö lähetti niitä lisää Turusta taksin takapenkillä.
Single myi lopulta tuhat kappaletta. Tämän jälkeen Valmunen vaihtoi hetkeksi levy-yhtiötä Poko Rekordsille. Yhteistyö jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi synnyttäen vain yhden singlen, ja Valmunen palasi takaisin Ensio Musicille. Kesällä 1990 Valmunen oli ykköstähti Helsingin Kaivopuistossa järjestetyssä Elmu ry:n ilmaiskonsertissa. Konsertissa esiintyi Janos Valmusen lisäksi muun muassa Frederik, Kolmas Nainen ja Värttinä. Esiintyminen Kaivopuistossa 25 000 ihmiselle oli Valmusen yhtyeelle vasta toinen julkinen esiintyminen. Ohjelmistoon kuului vain neljä laulua, ja ”Bussipysäkillä” sekä aloitti että lopetti setin. Muitakin esiintymistarjouksia alkoi sadella, mutta niiden sekä levytysten aikataulutusta vaikeutti Valmusen parhaillaan menossa ollut varusmiespalvelus.
Pian ilmestyi Valmusen albumi, joka sai hittibiisin mukaan nimen "Bussipysäkillä". Albumi ei kuitenkaan myynyt hyvin ja Valmunen katosi musiikkibisneksestä, kunnes palasi 1990-luvun lopussa julkaisten yhden singlen ja EP:n, jotka olivat useiden arvostelijoiden mielestä laadullisesti selvästi hänen alkuaikojen tuotantoaan parempia. Janos Valmunen voitti Kotkan meripäivillä Vuoden merilaulu -kilpailun solistiluokan vuonna 1998.
Elokuussa 1999 Valmunen löydettiin kuolleena vehmaalaiselta pikkutieltä sivuvaunullisen museomoottoripyöränsä selästä. Valmunen oli kuollessaan avoliitossa, ja häneltä jäi jälkeen kolme lasta.
Valmunen sävelsi ja sanoitti itse kaikki omat kappaleensa. Janos Valmusen tekstit olivat teknisesti alkeellisia, mutta sisällöllisesti tunteellisia ja yleensä rakkautta ja ystävyyttä käsitteleviä. Valmusen musiikista teki monien mielestä huvittavaa sanoitustyylin lisäksi se, että hänellä oli usein tapana laulaa aivan äänialansa ylärajoilla ja toisinaan jopa väkisin sen yläpuolella. Itse musiikki hänen lauluissaan oli usein melodista ja laulut olivat säveliltään tarttuvia. Valmusen tuotanto on myöhemmin saanut jossan määrin myös arvostustakin ja hänen levyistään on tullut keräilyharvinaisuuksia.
Thule
Ultima Thule (myös Thula, Thyle ja Tile) on antiikin aikaisena ja keskiaikaisena käsitteenä "äärimmäinen pohjoisessa sijaitsevaa alue, saari tai maa". Se on useimmiten tarkoittanut Skandinavian niemimaata, mutta joissakin yhteyksissä ilmeisesti myös Islantia, Huippuvuoria tai jopa Grönlantia. Nimeä käytti tiettävästi ensimmäisenä kreikkalainen tutkimusmatkailija Pytheas. Lennart Meri on arvellut, että Pytheaan tarkoittama Thule olisikin ollut Saarenmaa ja siellä oleva Kaalijärvi.
Ensimmäinen "Ultima Thule" -nimitystä käyttänyt oli tiettävästi 300-luvulla eaa. Massalian (nykyinen Marseille) siirtokunnassa elänyt kreikkalainen tiedemies Pytheas. Pytheas teki tutkimusmatkan Länsi- ja Pohjois-Euroopassa, mutta hänen tekemänsä matkakuvaus tästä tutkimusmatkasta on hävinnyt. Siitä on kuitenkin säilynyt otteita muissa teoksissa. Niissä Pytheas mainitsee Thuleksi nimittämänsä maan, joka hänen kuvauksensa mukaan sijaitsi Britannian pohjoispuolella noin kuuden purjehduspäivän päässä lähellä jäätynyttä merta. Pytheaksen kuvauksen mukaan aurinko paistoi Thulessa läpi vuorokauden. Ilmeisesti hän myös uskoi Thulessa olevan ihmisasutusta. Tästä syystä Pytheaksen arvellaan tarkoittaneen Shetlandsaaria, Orkneysaaria tai Norjaa. Thule liitettiin kuitenkin Islannin löytymisen yhteydessä Islantiin, mutta siellä ei vielä Pytheaksen aikaan ollut ihmisasutusta. Ennen tarkempaa tietoa pohjoisista alueista Pytheaksen kuolemaa seuranneiden vuosisatojen aikana hänen kertomustaan Thulesta pidettiin Välimeren alueen vaikuttajien joukossa epäuskottavana pääasiassa vuorokauden läpi paistavan auringon takia.
Nenän sivuontelo
Nenän sivuontelot () ovat pääkallon luiden sisällä sijaitsevia limakalvon verhoamia onteloita. Ne ovat ilmatäytteisiä ja niillä kaikilla on on anatominen yhteys nenäonteloon. Sivuonteloita ovat:
Sivuontelot kehittyvät lapsuuden aikana; poskiontelot voivat tulehtua 3–5 vuoden iästä lähtien ja otsaontelot alkavat kehittyä kuuden vuoden iässä.
Sivuonteloiden merkitys on kiistanalainen. Mahdollisesti niiden tarkoituksena on esimerkiksi keventää kasvojen luita, avustaa äänen resonoinnissa, tuottaa limaa nenän limakalvojen kosteutukseen, osallistua sisäänhengitysilman levittämiseen hajuepiteeliin ja tuottaa typpimonoksidia.
Sarvellisilla märehtijöillä on poskiontelosta yhteys sarviulokkeeseen.
Ahvahin kieli
Ahvahin kieli (ahvahiksi aшвaлъи мицIи "ašwaľi mic’i") on ahvahien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Ahvahin ja Šamilin piireissä. Azerbaidžanissa on yksi ahvahikylä.
1990-luvulla ahvahin puhujia arvioitiin olleen noin 6 tuhatta henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 5 800 ahvahin puhujaa, joista 5 700 asui Dagestanissa. Kansallisuudeltaan ahvaheja oli 6 400. Väestönlaskennan tulosten perusteella osa ahvaheista pitää äidinkielenään avaaria.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on vain 210 ahvahin puhujaa.
Ahvah kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen alaryhmään. Kieli jakautuu etelä- ja pohjoismurteeseen, joiden väliset erot ovat niin suuria että niiden puhujat seurustelevat keskenään avaariksi. Ahvah toimii ainoastaan suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää.
Rakennusmestari
Rakennusmestari (lyhenne rkm. tai rak.mest.) on rakennusalan tutkinto ja ammattinimike. Se oli 1990-luvulle saakka opistotasoinen tutkinto, joka sijoittui vaativuudeltaan insinöörintutkinnon alapuolelle. Rakennusmestari (AMK) on 1990-luvulla esiintynyt ammattikorkeakoulututkinto, josta luovuttiin 1990-luvun lopulla, mutta joka aloitettiin kuitenkin uudestaan vuonna 2007. Molemmat tutkinnot valmistivat työskentelemään rakennusteollisuudessa ja -tuotannossa työnjohtajana.
Ammattikorkeakoulujärjestelmän vakiintuessa rakennusmestarikoulutus lakkautettiin. Tarkoituksena oli korvata työnjohtotehtävissä toimineet rakennusmestarit AMK-insinööreillä. Insinööritutkinnon rakenne on kuitenkin teoriapainotteinen, ja teollisuus on usein esittänyt toiveen siitä, että työnjohtotehtäviin soveltuvaa koulutusta laajennettaisiin. Pelkkä ns. tuotantopainotteinen insinöörikoulutus ei ole vastannut teollisuuden toiveita. Syyslukukaudella 2007 rakennusmestarikoulutus käynnistettiin uudelleen kuudessa ammattikorkeakoulussa.
Rakennusteknikon koulutuksen saaneeseen henkilöön viitataan rakennusmestarin ammattinimikkeellä. Nykymuotoinen Rakennusmestari AMK-tutkinto rinnastetaan tuotantopainotteiseen insinööritutkintoon. Suurimpana erona kahteen edellä mainittuun on ettei rakennusmestari AMK-tutkinnon koulutussisältöön kuulu rakennussuunnittelun syventävät opinnot, vaan koulutus tähtää työmaan johtamistarpeisiin sekä työmaan vastaavan työnjohtajan ammattiin. Tutkinnon sisältämät opinnot rakennesuunnittelusta on pyritty räätälöimään käytännössä pientalon suunnittelijapätevyyksiä vastaaviksi, rakennusluokka B.
Rakennusmestarin nykymuotoista AMK-tutkintoa ja teknikon tutkintoa ei voida rinnastaa toisiinsa, vaikka niihin viitataankin rakennusmestarin ammattinimikkeellä. Tämä johtuu koulutussisällön eroavaisuuksista. Nykymuotoisen rakennusmestaritutkinnon suorittaneiden henkilöiden toimimisesta pelkän AMK-tutkinnon pohjalta pientalohankkeen pääsuunnittelijana on rakennusalalla hyvin vähän kokemusta, osin johtuen koulutuksen uutuudesta ja koulutuksesta valmistuneiden henkilöiden vähäisestä määrästä.
Rakennussuunnittelun koulutustarjontaa tullaan ammattikorkeakouluissa parantamaan uudelleenkäynnistämällä rakennusarkkitehti AMK-koulutuslinja (alkaen v.2014).
Rakennussuunnittelun ja työnjohdon vaadittuihin pätevyyksiin löytyvät ajantasaiset vaatimukset suomen rakennusmääräyskokoelman osista A1 ja A2
Andin kieli
Andin kieli (andiksi къIваннаб мицци, "q’avannab micci") on andien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Botlihin piirin kylissä. Kielen nimitys perustuu Andin kylään.
1990-luvulla andin puhujia arvioitiin olleen yli 20 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 23 700 andin puhujaa, joista 23 000 asui Dagestanissa. Kansallisuudeltaan andeja oli 21 800. Väestönlaskennan tulosten perusteella osa puhujista pitää itseään avaareina.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 5 800 andin puhujaa.
Andi kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen alaryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat botlih ja godoberi. Kieli jakautuu ylä- ja alamurteisiin, jotka koostuvat useista paikallismurteista. Muut kielen puhujat ymmärtävät vain vaivoin Munin kylän murretta. Andin kylässä on eroja naisten ja miesten puheen välillä, esim. "den" – "din" (”minä”), "men" – "min" (”sinä”), "gek’va" – "gek’a" (”ihminen”). Naisten kielen piirteet ovat samoja kuin lähimurteissa, ja niiden uskotaan syntyneen eksogamian tuloksena.
Andi toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää. Eräät osaavat myös tšetšeeniä.
Laborantti
Laborantti on laboratorioalan toisen asteen perustutkinnosta valmistuva henkilö. Laborantit työskentelevät yleensä laboratoriossa (joskus myös kentällä) kemiallisten, fysikaalisten, mikrobiologisten, bioteknisten ja geeniteknisten kokeiden ja mittausten käytännön suorittajina.
Laboratorioalan perustutkinnosta saa hyvät perustiedot alalle ja opintoja voi halutessaan jatkaa ammattikorkeakoulussa laboratorioanalyytikon opintolinjalla tai mennä opiskelemaan yliopistoon.
Lisäksi oppilaat tai oppilaitokset valitsevat valinnaisia aineita.
Opintoihin kuuluu nykyisin myös ammattiosaamisen näytöt, jotka suoritetaan osittain oppilaitoksessa, mutta pääasiassa kuitenkin työssä oppimalla. Ammattiosaamisen näytöt tulivat kaikille pakollisiksi vuonna 2006. Peruskoulupohjaisilla opiskelijoilla ei suuressa määrin näitä ole ennen ollut. Aikuisopiskelijoilla opiskelu on perustunut pääosin näyttöihin.
Laboranttien mahdollisia jatkotutkintoja ovat:
Artšin kieli
Artšin kieli (artšiksi аршаттен чIат, "aršatten č’at") on artšien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Dagestanin tasavallan Tšarodan piirin Artšin kylässä Venäjällä. 1990-luvulla puhujia arvioitiin olevan noin 1 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin kuitenkin vain 524 artšin puhujaa ja 89 artšia. Väestönlaskennan tulosten perusteella suurin osa puhujista pitää itseään avaareina. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 970 artšin puhujaa.
Artšin katsotaan yleensä kuuluvan dagestanilaisten kielten lezgiläiseen ryhmään. Sillä on kuitenkin myös paljon omia piirteitä, ja eräät piirteet yhdistävät sitä muihin ryhmiin. Kielellä ei ole murrejakoa ja sitä käytetään vain kotikielenä. Kirjakielinään artšit käyttävät avaaria ja venäjää. Koulussa opetus tapahtuu alaluokilla avaariksi ja ylemmillä luokilla venäjäksi (avaaria opiskellaan aineena). Osa artšeista osaa myös lakia. Avaari ja lak ovat vaikuttaneet huomattavasti kielen sanastoon ja osittain myös kielioppiin.
Bagvalin kieli
Bagvalin kieli (bagvaliksi багвалазул мицIцIи, "bagvalazul mic’c’i") on bagvalien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Tsumadan piirin muutamissa kylissä Andijskoje Koisu -joen vasemmalla rannalla. Bagvaleja on muuttanut myös Dagestanin tasangon uudiskyliin sekä tasavallaan kaupunkeihin ja muualle Venäjälle. Bagvalit nimittävät itseään ja kieltään kotikyliensä mukaan. Yhteinen nimitys "bagvalal" on peräisin avaarin kielestä.
1990-luvulla bagvaleja arvioitiin olleen 5–6 tuhatta henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin kuitenkin vain 57 bagvalin puhujaa. Väestönlaskennan tulosten perusteella lähes kaikki bagvalit pitävät itseään etnisesti ja kielellisesti avaareina. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 1400 bagvalin puhujaa.
Bagval kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen alaryhmään. Kieli jakautuu kolmeen paikallismurteista koostuvaan murreryhmään. Läheisimmät sukukielet ovat tindi ja tšamal. Bagval toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää.
Nasu
Nasu () on A. A. Milnen luoma fiktiivinen hahmo Nalle Puh -tarinoissa. Hän on poika possu, vaikka hänen sukupuolestaan on usein kiistelty. Hän asuu Puolen hehtaarin metsässä hyvän ystävänsä Nalle Puhin ja Puolen hehtaarin metsän muiden asukkaiden kanssa. Pieni Nasu on arka ja hermostunut monista asioista. Pelkojaan hän selittää sillä tosiseikalla, että hän on hyvin pieni eläin. Hän kuitenkin huomaa ongelmat aina ennen muita. Nasu pitää tammenterhoista. Hän on pääosassa Disney-elokuvassa "Nasun suuri elokuva" (2003).
Alkujaan Nasu oli vaalea ja pukeutui vihreään jumpperiin, mutta Disneyn versiossa hänen ihonsa on vaaleanpunainen ja asu pinkki.
Nasun alkuperäisinä ääninäyttelijöinä ovat toimineet vuodesta 1968 vuoteen 2005 John Fiedler ja vuodesta 2005 eteenpäin Travis Oates. Steve Schatzberg esiintyi Fieldlerin ohella Nasun äänenä peleissä Tigger's Honey Hunt ja Party Time with Winnie the Pooh. Vuoden 2018 näytellyssä "Christopher Robin" elokuvassa Nasulle äänensä antaa Nick Mohammed.
Suomenkielisenä ääninäyttelijöinä ovat toimineet Harri Hyttinen, Olavi Ahonen, Antti Pääkkönen ja Riko Eklundh.
Bežtan kieli
Bežtan kieli (bežtaksi "bežkalas mic") on bežtalaisten puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Dagestanin tasavallan Tsuntan piirin Bežtan osa-alueen Bežtan, Tljadalin ja Hašarhotan kylissä. Bežtalaisia on muuttanut myös eräille muille Dagestanin paikkakunnille, Georgian Qvarelin piirikuntaan sekä itäiseen Turkkiin.
1990-luvulla bežtan puhujia arvioitiin olleen noin 10 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 6 500 kielen puhujaa, joista lähes kaikki Dagestanissa. Aiemmissa väestönlaskennoissa bežtalaisia on pidetty avaareina. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 6 100 bežtan puhujaa.
Bežta kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän didolaiseen alaryhmään, jossa se muodostaa hunzibin kanssa oman ryhmänsä. Kielen sanastoon ja osittain myös fonetiikkaan ja morfologiaan ovat vaikuttaneet avaari ja georgia. Paikallismurteita on kolme. Bežta toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielenään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää. Eräät osaavat myös georgiaa.
Soundgarden
Soundgarden oli seattlelainen grunge-yhtye ja tyylilajin tunnetuimpia edustajia. Yhtyeen perustivat Chris Cornell (laulu) ja Kim Thayil (kitara) vuonna 1984. Yhtyeen suurimpina vaikuttajina toimivat Black Sabbath ja Led Zeppelin.
Yhtyeen tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "Outshined", "Rusty Cage", "Spoonman", "The Day I Tried To Live", "Black Hole Sun" ja "Pretty Noose".
Soundgarden perustettiin vuonna 1984. Tuolloin Chris Cornell soitti rumpuja ja lauloi, Hiro Yamamoto soitti bassoa ja Kim Thayil kitaraa. Myöhemmin Scott Sundquist tuli rumpaliksi, jolloin Chris pystyi keskittymään yhtyeeseen laulajana. 1986 Scott lähti yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli Matt Cameron.
Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa "Ultramega OK" vuonna 1988 saaden Grammy-ehdokkuuden. Vuonna 1989 julkaistiin yhtyeen toinen albumi "Louder Than Love". Yamamoto lähti yhtyeestä ja Jason Everman tuli hänen tilalleen. Vielä saman vuoden aikana basisti vaihtui taas Ben Shepherdiksi.
Yhtyeen kolmas albumi "Badmotorfinger" julkaistiin 1991. Kappaleet "Rusty Cage" ja "Outshined" saivat suosiota grunge-aallon myötä.
Varsinainen läpimurtolevy oli vuonna 1994 julkaistu "Superunknown". Albumin suuri hitti "Black Hole Sun" on luultavasti yhtyeen tunnetuin kappale. Muita hittejä olivat "Spoonman" ja "The Day I Tried to Live". Levyllä korostuivat voimakkaat psykedeelisen rockin vaikutteet.
Vuonna 1996 yhtye julkaisi viidennen albuminsa "Down on the Upside", joka oli aikaisempia albumeita kevyempi. Tästä muun muassa kitaristi Kim Thayil ei pitänyt. Samalla yhtyeen jäsenten turhautuminen alkoi ilmentyä. Albumin promokiertue päättyi seuraavan vuoden helmikuussa, kun basisti Shepherd heitti bassonsa ilmaan turhautuneena laitevian takia ja lähti pois lavalta.
Soundgarden hajosi vuoden 1997 huhtikuussa ja saman vuoden aikana julkaistiin kokoelma "A-Sides". Yhtyeen keulahahmo Chris Cornell aloitti soolouran ja siirtyi sittemmin Audioslave-yhtyeeseen. Matt Cameron siirtyi Pearl Jamin rumpaliksi.
Cornell ilmoitti vuoden 2010 ensimmäisinä päivinä Facebook- ja Twitter-sivuillaan Soundgardenin palaavan lavoille. He esiintyivätkin Lollapaloozassa elokuussa 2010 ja julkaisivat uuden kokoelma-albuminsa Telephantasmin syyskuussa 2010 ja uuden albuminsa "King Animal" marraskuussa 2012.
Marraskuussa 2014 Soundgarden julkaisi kolmilevyisen kokoelman , joka sisälsi useita aiemmin julkaisemattomia kappaleita, aiempien singlelevyjen B-puolia, uudelleenmiksattuja kappaleita ja yhtyeen tekemiä covereita. Kim Thayil on myös puhunut yhtyeen aikeista aloittaa uuden levyn tekeminen vuoden 2015 aikana.
Yhtyeen laulaja Chris Cornell kuoli äkillisesti 18. toukokuuta 2017 muutama tunti yhtyeen Detroitin konsertin jälkeen.. Hän surmasi itsensä konsertin jälkeen hotellin kylpyhuoneessa.
Botlihin kieli
Botlihin kieli (botlihiksi буйхaлъи мицIцIи, "buihałi mic’c’i" tai буйхaдaлъи мицIцIи, "buihadałi mic’c’i") on botlihien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Botlihin piirin Botlihin ja Miarsun kylissä.
1990-luvulla botlihin puhujia arvioitiin olleen noin 3 tuhatta henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin kuitenkin vain 90 botlihin puhujaa. Väestönlaskennan tulosten perusteella lähes kaikki botlihit pitävät itseään etnisesti ja kielellisesti avaareina. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 206 botlihin puhujaa.
Botlih kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen alaryhmään. Sen lähin sukukieli on godoberi. Molemmissa kylissä puhutaan omaa murretta, joiden väliset erot ovat lähinnä äänteellisiä. Avaari on vaikuttanut voimakkaasti kielen fonetiikkaan, morfologiaan ja sanastoon. Botlih toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää. Avaari toimii osin myös suullisen kansanperinteen kielenä.
Buduhin kieli
Buduhin kieli (buduhiksi будад мез, "budad mez") on buduhien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Azerbaidžanin Quban piirin Buduhin kylässä sekä eräissä lähikylissä. 1990-luvulla puhujia arvioitiin olevan noin 5 000 henkeä.
Buduh kuuluu dagestanilaisten kielten lezgiläiseen ryhmään. Sillä ei ole murrejakoa. Sitä käytetään vain kotikielenä. Kirjakielenään buduhit käyttävät azeria, joka on vaikuttanut voimakkaasti kielen sanastoon.
Ligurianmeri
Ligurianmeri on Välimeren länsiosan pohjoisin perukka, Korsikan pohjoispuolella. Se on saanut nimensä italialaisesta Ligurian maakunnasta.
Meri rajoittuu Italiaan, Ranskaan ja Monacoon pohjoisessa, Tyrrhenanmereen kaakossa ja Välimeren läntiseen altaaseen lännessä. Genova on alueen huomattavin kaupunki. Luoteisrannikko on huomattava alueellisesta kauneudestaan ja suosiollisesta ilmastostaan.
Genovanlahti on Liguianmeren pohjoisin osa. Arno-joki laskee idästä tähän mereen ja samoin kuin monet muutkin Apenniineilta alkavat joet. Genovan satamat, La Spezia ja Livorno ovat sen kivikkoisella rannikolla. Meri saavuttaa Korsikan pohjoispuolella jopa 2 850 metrin syvyyden.
Meren nimi on italiaksi "Mar Ligure" ja ranskaksi "Mer Ligurienne".
Suojellakseen Ligurianmerellä esiintyviä valas- ja delfiinilajeja (pyöriäisiä ei löydy tältä alueelta) meren rantavaltiot tekivät siitä erityissuojelukohteen vuonna 1999. Kansainvälinen Ligurianmeren valaiden suojelualue kattaa nyt 84 000 km² aluevesiä ja kansainvälisiä vesiä.
Godoberin kieli
Godoberin kieli (godoberiksi гъибдилIи мицци, "hibdiłi micci") on godoberien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Botlihin piirin Godoberin ja Zibirhalin kylissä. Osa godobereistä on muuttanut Hasavjurtin piirin Teretšnajan kylään.
1990-luvulla godoberin puhujia arvioitiin olleen noin 2,5–3 tuhatta henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin kuitenkin vain 103 godoberin puhujaa. Väestönlaskennan tulosten perusteella lähes kaikki godoberit pitävät itseään etnisesti ja kielellisesti avaareina. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 128 godoberin puhujaa.
Godoberi kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen alaryhmään. Molemmissa kylissä puhutaan omaa murretta, joiden väliset erot ovat lähinnä äänteellisiä. Avaari on vaikuttanut voimakkaasti kielen sanastoon ja osin myös fonetiikkaan ja morfologiaan. Godoberi toimii ainoastaan suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää.
Hinalugin kieli
Hinalugin kieli (hinalugiksi кeтш мицI, "ketš mic’" tai каьтш мицI, "kätš mic’") on hinalugien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Azerbaidžanin Quban piirin Xınalıqin kylässä. 1970-luvulla puhujia arvioitiin olleen noin 3 000 henkeä.
Hinalug kuuluu dagestanilaisen kieliryhmään, jossa se muodostaa erillisen alaryhmänsä. Eniten yhteisiä piirteitä sillä on lezgiläisten kielten kanssa.
Kielellä ei ole murrejakoa. Sitä puhutaan vain kotikielenä. Kirjakielenään hinalugit käyttävät azeria, joka on vaikuttanut voimakkaasti kielen rakenteeseen.
1990-luvulla Bakussa ilmestyi hinalugirunoilija Ragim Alkasin teoksia. Hinalugin kieltä on yritetty opettaa myös koulussa.
Hinuhin kieli
Hinuhin eli ginuhin kieli (hinuhiksi гьинузас мец, " hinuzas mec") on hinuhien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Tsuntan piirin Ginuhin kylässä. Osa hinuheista on muuttanut Kizljarin piirin Monastyrskojen kylään, Babajurtin piiriin ja Mahatškalan kaupunkiin.
1990-luvulla hinuhin puhujia arvioitiin olevan yli 400 henkeä. Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 548 kielen puhujaa, joista 522 Dagestanissa. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on vain viisi hinuhin puhujaa.
Hinuh kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän didolaiseen alaryhmään. Sen lähin sukukieli on dido. Kieli toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään hinuhit käyttävät avaaria ja venäjää. Huomattava osa osaa myös didoa ja bežtaa.