hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Sokerit
Sokerit ovat hiilihydraatteja, joiden molekyylit koostuvat yhdestä (monosakkaridit) tai kahdesta (disakkaridit) sokeriyksiköstä. Niitä esiintyy varsinkin monissa kasvikunnan tuotteissa. Sokerit liukenevat hyvin veteen, mutta ne voidaan myös kiteyttää, ja ne maistuvat makeilta. Tavallisimmat monosakkaridit ovat rypälesokeri eli glukoosi ja hedelmäsokeri eli fruktoosi.
Tavallisimmin sokerista puhuttaessa tarkoitetaan ruokosokeria eli sakkaroosia, joka on glukoosista ja fruktoosista koostuva disakkaridi. Sitä valmistetaan teollisesti sokeriruo'osta ja sokerijuurikkaasta.
Monosakkaridit ovat perussokereita, joissa on yksi sakkaridirengas, johon on liittynyt muita ryhmiä. Monosakkarideissa on viisi tai kuusi hiiliatomia. Viisihiiliset monosakkaridit ovat "pentooseja", kuusihiiliset "heksooseja".
Tärkeimmät heksoosit ovat:
Glukoosissa ja galaktoosissa on rengasmuodossa hiilirenkaassa viisi hiiliatomia ja yksi happiatomi eli ne ovat pyranooseja. Fruktoosi sen sijaan esiintyy furanoosina ja sen rengasrakenne koostuu neljästä hiiliatomista ja yhdestä happiatomista. Renkaaseen on liittynyt hydroksyyliryhmiä, joiden sijainti vaikuttaa molekyylin ominaisuuksiin. Luonnossa heksoosit esiintyvät pääasiassa rengasmuodossa, mutta reagoivat avoketjuisina.
Glukoosi on verenkierrossa käyttökelpoisessa muodossa, käytettäväksi soluissa energian tuotantoon. Glukoosia saadaan runsaasti makeista hedelmistä, marjoista ja hunajasta, sen pitoisuutta veressä säätelee insuliini. Fruktoosia on myös marjoissa, kasviksissa ja hunajassa. Maksa muuntaa galaktoosia ja fruktoosia glukoosiksi, joten ne imeytyvät hitaammin.
Pentooseja:
Riboosi ja deoksiriboosi ovat DNA:n ja RNA:n rakennusaineita.
Monimutkaisemmat disakkaridit koostuvat kahdesta sakkaridista jotka yhdistyvät glykosidisidoksella vesimolekyylin lohjetessa. Sidoksessa on happiatomin muodostama silta. Disakkaridit hajoavat ruuansulatuksessa entsyymien vaikutuksesta monosakkarideiksi, jotka imeytyvät suolen seinän läpi. Kuutta yleisintä mono- ja disakkaridia nimitetään ravitsemustaulukoissa sokereiksi. Kaikki maistuvat makeilta.
Tärkeimmät disakkaridit ovat:
Sakkaroosi koostuu glukoosista ja fruktoosista. Sitä saadaan sokerijuurikkaasta ja -ruo'osta. Sakkaroosin hajotessa glukoosiksi ja fruktoosiksi syntyy "inverttisokeriksi" kutsuttu seos.
Maltoosi (glukoosi+glukoosi) esiintyy maltaissa, se on oluen valmistuksessa alkoholiksi käyvä sokeri.
Laktoosi (glukoosi+galaktoosi) esiintyy maitotuotteissa. Se aiheuttaa vatsavaivoja ihmisille, joilta puuttuu laktoosia hajottava laktaasi-entsyymi, laktoosin hajoamisen estyessä paksusuolen bakteerit käyttävät sen ravintonaan.
Sokerikulooria käytetään ruskeana väriaineena (E150).
Myllypuro (täsmennyssivu)
Myllypuro voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Vallankaappaus
Vallankaappaus tarkoittaa valtion johdon syrjäyttämistä äkillisellä, yleensä sotilaallisella, hankkeella. Usein tärkeimmät hallintorakennukset miehitetään, joukkotiedotusvälineistä tärkeimmät otetaan haltuun ja valtiojohto pidätetään tai ajetaan maanpakoon.
Vallankaappauksen edellytyksenä on asevoimien enemmistön ja väestön pysyminen passiivisena sekä joidenkin sotilasosastojen tuki. Joskus hallitukselle uskolliset ja vallankaappausta tukevat sotilasosastot ottavat yhteen. Monissa kehitysmaissa vallankaappaukset ovat yleisiä, lähinnä heikon demokraattisen perinteen takia.
Anarkia
Anarkia (< kreikk. "arkhē", ’esivalta’ + "an", kieltosana) on yhteiskunnan tila jossa hallintoa ei ole. Anarkialla voidaan tarkoittaa myös yleisesti laittomuustilaa ja sekasortoa. Sanaa käytetään yleensä kielteisessä merkityksessä viittaamaan mellakoihin, kaaokseen tai sisällissotaan, mutta 1800-luvun puolivälin ranskalaiset anarkistit kuten Pierre-Joseph Proudhon ja Anselme Bellegarrigue käsittivät termin positiivisesti "hallituksettomuutena" sekä lopulta "yhteiskuntajärjestyksen todellisena ilmentymänä".
Kielioppi
Kielioppi tarkoittaa kielen järjestelmää sääntömuotoon puettuna kuvauksena tai sellaisena kuin se elää kielen käyttäjien (puhujien ja kuulijoiden tai kirjoittajien ja lukijoiden) mielissä. Kieliopin keskeiset osa-alueet ovat kielen äänteistöä koskeva äänneoppi eli fonologia, sanojen taivutusta koskeva muoto-oppi eli morfologia ja lauseiden rakentumista koskeva lauseoppi eli syntaksi. Perinteinen kielioppi ei ota kantaa semantiikkaan eli sanojen merkityksiin, vaan ainoastaan niiden keskinäisiin suhteisiin.
Kieliopin kuvaus voi olla "deskriptiivinen", jolloin se pyrkii neutraalisti kuvaamaan kieltä sellaisena kuin sitä yleisesti käytetään, tai "normatiivinen", jolloin se pyrkii ohjailemaan ja neuvomaan, mikä on hyvää kieltä. Normatiivisen kieliopin piiriin kuuluvat kielenhuolto ja oikeinkirjoitus.
Kieliopin kuvauksen historia alkaa antiikin filosofien kielen rakenteeseen liittyvistä pohdiskeluista. Jo Platon katsoi, että sana on idean aineellinen muoto.
Suomen kielioppia ja sanojen merkityksiä tutkii muun muassa Kotimaisten kielten keskus (Kotus), joka on valtion kielitieteellinen tutkimuslaitos. Kotuksessa toimiva Kielitoimisto on erikoistunut kielenhuoltoon.
Luonnontieteellinen menetelmä
Luonnontieteellinen menetelmä on tieteellinen menetelmä, joka on luonnontutkimuksessa hyväksytty raakatiedon keräämisen, selitysjärjestelmien koettelemisen ja luotettavan tiedon pohja.
Luonnontieteellinen menetelmä edellyttää, että kuvattavat ilmiöt pyritään mahdollisuuksien mukaan esittämään eksaktissa muodossa eli numeroiden, kaavojen ynnä muiden avulla. Tämä tekee mahdolliseksi ilmiöiden mittaamisen, ja oletuksen seurausten johtamisen laskemalla.
Tutkimusongelmien lähestymistapaa kutsutaan hypoteettis-deduktiiviseksi menetelmäksi. Ensimmäisten havaintojen perusteella muodotetaan alustava malli ilmiössä olevista säännönmukaisuuksista. Tämä hypoteesi testataan uusien havaintojen avulla, ja jos se selittää ilmiötä hyvin, se hyväksytään todennetuksi teoriaksi. Jos hypoteesi hylätään, havaintoja käytetään uuden hypoteesin luomiseen.
Myllypuro (Tampere)
Myllypuro () on kaupunginosa Tampereen läntisessä kärjessä Nokian rajalla. Nimensä se on saanut kaupunginosan ja Ikurin välissä virtaavasta Myllypurosta, jonka vanha nimi on Tuohijoki tai myös Myllyoja. Myllypuro alkaa Vuorentaustan Pohjajärvestä ja laskee Nokian puolelle Vihnusjärveen. Purossa on kaksi melko korkeaa putousta ja kummassakin oli 1890-luvulla jalkamylly. Ylemmän myllyn omisti Villilän tila ja alemman Pitkäniemen kartano. 1900-luvun vaihteen tienoilla Myllypuroon rakennettiin kolmella kiviparilla toimiva ratasmylly. Myllypuron alue siirtyi silloisesta Pohjois-Pirkkalasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa ja sen ensimmäinen osa-asemakaava vahvistettiin vuonna 1967.
Nimi Myllypuro sopii oikeastaan huonosti Tampereen seudun nimistöön, koska hämäläismurteissa puhutaan yleensä Myllyojista, kun taas Myllypuro-nimet kuuluvat itämurteisiin.
Alue on keskittynyt voimakkaasti teollisuuteen ja vieressä on myös Kalkun teollisuusalue sekä vielä Nokian puolella Kankaantaan teollisuusalue. Asukkaita alueella on vain muutamia, joten Myllypuro on väestöltään Tampereen pienin kaupunginosa. Alueen suurimpia tehtaita on Sandvik Tamrock, joka valmistaa erilaisia kallionporauslaitteita ja louhintakalustoa kaivoksiin. Yrityksellä on alueella myös koekaivos.
Myllypuron kaupunginosaa sivuaa länsipuolella valtatie 3 ja eteläpuolella Tampereen ja Porin välinen rautatie.
Yrjö Neuvo
Yrjö Aunus Olavi Neuvo (s. 1943) on digitaaliseen signaalinkäsittelyyn ja sen sovelluksiin erikoistunut tekniikan tohtori, joka on toiminut sekä yliopistomaailmassa että myöhemmin Nokialla radiopuhelinkehityksessä. Hänen erityisiä vahvuuksiaan ovat suuntautuminen sekä tekniikkaan että ihmisiin ja toimiminen sekä tutkimuspuolella että yritysmaailmassa. Yrjö Neuvo on pitänyt uransa aikana yhteyksiä hyvin moniin tahoihin sekä yliopistomaailmassa, yritysmaailmassa, kansainvälisissä tutkimusyhteisöissä että yhdistyksissä.
Yrjö Neuvon isä oli tehtaanjohtaja ja professori Olavi Neuvo ja hänen äidinisänsä akateemikko Yrjö Väisälä. Elämänuransa kannalta keskeisen tutkintonsa Neuvo suoritti ASLA-Fulbright-stipendiaattina Cornellin yliopistossa Yhdysvalloissa. Sen jälkeen hän tuli 33-vuotiaana 1976 valituksi Tampereen teknillisen yliopiston sähkötekniikan professoriksi. Professorikaudellaan hän kehitti signaalinkäsittelyä ja sen sovelluksia esimerkiksi terveystutkimukseen. Hän toimi Suomen Akatemian rahoittamana tutkimusprofessorina, jonka jälkeen Neuvolle räätälöitiin pysyvä tutkimusprofessuuri, jota hän ei kuitenkaan ottanut vastaan Jorma Ollilan pyydettyä häntä 1993 Nokian tutkimusjohtajaksi. Martti Häikiön ja Essi Ylitalon laatimassa Neuvon elämäkerrassa "Bit bang" (SKS, 2013) rinnastuu tästä eteenpäin henkilöhistoriallinen ja yrityshistoriallinen menestystarina. Neuvo korostaa menestyksen syntyvän monitieteellisen tutkimuksen avulla.
Yrjö Neuvo on julkaissut yli 400 tekniikkaan liityvää artikkelia. Hänellä on useita patentteja. Hän on ollut ohjaajana yli 30 tekniikan alan väitöskirjatyöntekijälle. Professori Neuvo on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1989 ja Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1993. Yrjö Väisälän vuonna 1938 löytämä pikkuplaneetta 1938 DN nimettiin vuonna 1991 Yrjö Neuvon mukaan 2898 Neuvoksi.
Neuvo on myös saanut IEEE:n fellow-arvon.
Amerikkalainen viittomakieli
Amerikkalainen viittomakieli eli ASL (American Sign Language) tai joskus myös Ameslan (American Sign Language) on Yhdysvalloissa, Kanadassa ja joissain osissa Meksikoa eniten käytetty viittomakieli.
ASL on puhuttujen kielten englantia vastaava viittomakielten "lingua franca". Kansainväliset sormiaakkoset on kehitetty pääosin ASL:n sormiaakkosista.
Suomalaiseen viittomakieleen verrattuna ASL:n sanasto on saanut selvästi enemmän vaikutteita puhutusta kielestä (englannista). Useiden viittomien käsimuoto on sama kuin vastaavan englanninkielisen sanan alkukirjaimen sormiaakkonen. Myös viittomanimet muodostetaan sormittamalla henkilön etunimen alkukirjain ja koskettamalla sillä jotain kehon kohtaa, toisin kuin suomalaisessa viittomakielessä, jossa viittomanimien muodostus pohjautuu useimmiten henkilön luonteeseen, ulkonäköön tai nimen suomenkieliseen merkitykseen.
Viittomakielten lingvistinen tutkimus alkoi William Stokoen todistaessa ASL:n olevan luonnollinen kieli.
Indikaattori
Indikaattori on paitsi sanakirjamääritelmän mukaisesti osoitin tai ilmaisin, myös tilastollinen luku, jonka avulla voidaan moninaista tietoa tiivistää helpommin hallittavaan ja ymmärrettävään muotoon. Indikaattori on siis laadullinen mittari, joka parhaimmillaan antaa laajoja ja monimutkaisiakin tietoja yksinkertaisemmassa muodossa. Indikaattori voi toimia myös apuvälineenä niin tavoitteiden asettamisessa ja seurannassa kuin suunnittelussa ja päätöksenteossakin. Lisäksi yhteneväisillä toimintatavoilla ja periaatteilla kerätyillä indikaattoreilla voidaan verrata eri alueiden välistä kehitystä
Indikaattori (kemiassa) on aine, jonka väri muuttuu kemiallisen reaktion osoituksena. Esimerkiksi pH-indikaattorin väri muuttuu toisen aineen happamuuden tai emäksisyyden mukaan. Muun muassa kun mustikan sisältämä neste joutuu kosketuksiin sormien kanssa, neste muuttuu punaiseksi, koska ihmisen iho on hapan.
Indikaattori (tekniikassa) on jonkin tapahtuman tai muutoksen näyttävä osoitin tai osoitinlaite.
Indikaattori (yhteiskunta-, talous- ja ympäristötieteissä sekä laatujärjestelmissä) on jokin tunnusluku, joka kuvaa asioiden tilaa ja kehitystä.
Indikaattorifunktio on matematiikassa reaalifunktio, jonka arvojoukko on formula_1.
Indikaattorilaji on biologian käsite sietoisuudeltaan kapea-alaisesta lajista.
Anatomia
Anatomia (muinaiskreikan sanasta , "anatome" 'leikkaus') tarkoittaa elävien organismien muotoa ja rakennetta sekä kehon osien suhdetta toisiinsa. Se on erityisesti biologian ala, oppia eliöiden rakenteesta. Sana anatomia tulee kreikankielisistä termeistä "ana" (erilleen) ja "temuein" (leikata).
Oppia eläinten anatomiasta kutsutaan "zootomia"ksi, oppia kasvien anatomiasta "fytotomia"ksi ja "ihmisen anatomia" tutkii ihmisen rakennetta. "Vertaileva anatomia" taas vertailee eri eläinten sisäistä rakennetta selvittääkseen eri lajien välisiä sukulaisuussuhteita. Anatomia voidaan jakaa makroanatomiaan, joka tutkii esimerkiksi lihasten ja luiden rakenteita sekä mikroanatomiaan, johon kuuluvat histologia ja sytologia. Patologinen anatomia tutkii anatomiassa esiintyviä poikkeavia rakenteita.
Anatomian tutkimusta länsimaissa vaikeutti pitkään uskonnon asennoituminen kuolleiden ruumiiden leikkelyyn, ja siksi esimerkiksi keskiajalla uskottiin naisen kohdun olevan elimistössä ympäriinsä liikuskeleva pussi, joka vain loppuraskauden ajaksi ankkuroituu lantioon. Vasta valistuksen ajalla päästiin todella tutkimaan ihmisen anatomiaa pintaa syvemmältä eli dissektoimalla.
Anatomian tutkijasta käytetään nimitystä anatomi.
Eri eliöille on määritelty "anatominen asento", jonka suhteen eri rakenteiden sijainteja kuvaillaan. Esimerkiksi ihminen seisoo anatomisessa asennossa selkä suorassa, jalat hieman harallaan, pää keskilinjassa, kädet hieman sivuilla kämmenpuoli eteenpäin ja sormet irrallaan toisistaan.
Anatomiset tasot ovat tasoja, joiden voidaan kuvitella kulkevan ruumiin läpi. "Sagittaalitaso" on mikä tahansa taso, joka jakaa ruumiin vasempaan ja oikeaan puoliskoon. "Mediaanitaso" on sellainen sagittaalitaso, joka jakaa ruumiin täsmälleen keskeltä kahtia. "Frontaalitaso" on mikä tahansa taso, joka on kohtisuorassa sagittaalitasoon nähden eli jakaa ruumiin etu- ja takaosaan. "Horisontaalitaso" puolestaan jakaa ruumiin ylä- ja alaosaan. (Katso kuva.)
Seuraavilla latinasta johdetuilla termeillä kuvaillaan anatomiassa eri rakenteiden sijainteja:Eri ruumiinosien nimistä johdetut adjektiivit tarkoittavat kyseisen ruumiinosan suunnassa olevaa:Anatomian termistöön kuuluvat myös erilaisten liikkeiden ja asentojen termit:
Sormiaakkoset
Sormiaakkoset ovat erilaisia käsimuotoja, joilla viittomakielissä ilmaistaan puhuttujen kielten äänteitä tai kirjoitettujen kielten kirjaimia. Sormiaakkosilla sormitetaan eli tuotetaan usein sellaisia sanoja, joita on suoraan lainattu puhutuista kielistä viittomakieleen. Sormiaakkosilla sormitetaan varsinkin erisnimiä silloin, kun henkilöllä tai paikalla ei vielä ole omaa viittomaa tai viittomanimeä. Toisaalta sormiaakkosia käytetään myös useiden nominaalisten viittomien osana, ja kokonaisella viittomalla puolestaan viitataan johonkin käsitteeseen, ei pelkkään kirjaimeen tai kirjainjonoon.
Sormiaakkoset vaihtelevat viittomakielestä toiseen. Suomalaisen viittomakielen sormiaakkoset ovat yksikätisiä, mutta esimerkiksi brittiläisen viittomakielen (BSL) sormiaakkoset ovat kaksikätisiä.
Kansainväliset sormiaakkoset on laadittu 1900-luvun puolivälin jälkeen suositukseksi sormiaakkosten kansainvälistämisestä. Kansainväliset sormiaakkoset ovat lähes samat kuin amerikkalaisen viittomakielen sormiaakkoset. Suomalaisessa viittomakielessä ryhdyttiin käyttämään kansainvälisiä sormiaakkosia (ns. uusia sormiaakkosia) 1970-luvulla. Vanhemmat kuurot saattavat kuitenkin edelleen käyttää vanhoja, ruotsalaisesta viittomakielestä peräisin olevia sormiaakkosia tai uusia ja vanhoja sormiaakkosia sekaisin.
Sormiaakkoset voidaan tuottaa joko kehon edessä eli ns. vapaaseen tilaan tai kuurosokean henkilön kanssa kommunikoidessa hänen kämmenpohjaansa. Tällöin kuurosokea vastaanottaja käyttää omaan vastaanottoonsa ns. taktiilia kanavaa eli tuntoaistin ja liikeaistimusten antamaa viestinnällistä tietoa.
Suomen lentoasemat ja -paikat
Suomessa on 26 lentoasemaa, jotka luetellaan alla olevassa luettelossa.
Suomen lentoasemista suurinta osaa (24 kappaletta) ylläpitää Finavia. Mikkelin lentoasemaa ylläpitää Mikkelin kaupunki, Seinäjoen lentoasemaa Seinäjoen lentoasema Oy ja Lappeenrannan lentoasemaa Lappeenrannan kaupunki.
Finavian lentoasemista maakunta-asemien ylläpito ja lennonvarmistuspalvelut ovat tulleet rahoitetuiksi Helsinki-Vantaan lentoaseman tuotoilla. Tämä on merkinnyt, että Helsinki-Vantaan lentoaseman ja Finavian maakuntakenttien välillä vallitsee ristisubventio.
Seuraavat lentoasemat ovat pääasiassa vain siviili-ilmailua varten eikä niillä ole pysyvää sotilaslentotoimintaa:
Seuraavat lentoasemat ovat niin sanottuja yhteistoimintakenttiä, joilla on sekä siviili- että sotilasliikennettä:
Seuraavat lentoasemat ovat pääosin sotilaskäytössä, ja siviililiikennettä on niillä jossain määrin rajoitettu:
Seuraavassa on lueteltu Suomen lentopaikat:
Seuraavassa on lueteltu maanteillä olevia varalaskupaikkoja, jotka ovat Puolustusvoimien käytössä:Matkustajamäärät Finavian ylläpitämillä lentoasemilla vuonna 2017.
Saladin
Saladin (arabiaksi: صلاح الدين يوسف بن أيوب, "Ṣalāḥ al-Dīn Yūsuf ibn Ayyūb", kurdiksi: سهلاحهدین ئهیوبی, "Selah'edînê Eyubî" , persiaksi: صلاحالدین ایوبی, "Salāh-ed-Dīn-e Ayyūbī") (noin 1138 Tikrit – 4. maaliskuuta 1193 Damaskos) oli kurdilainen muslimihallitsija joka perusti aijubidien dynastian Egyptissä ja Syyriassa. Hän taisteli myös ristiretkeilijöitä vastaan ja tuli tunnetuksi sotataidoistaan ja armeliaisuudestaan.
Saladin oli syntyjään kurdi. Vuonna 1152 hän astui Syyrian hallitsijan Nur al-Dinin palvelukseen ja osoitti pian pätevyytensä taisteluissa ristiretkivaltioita vastaan. Hänen sedästään Shirkuhista tuli 1169 Egyptin visiiri, mutta setä kuoli kahden kuukauden kuluttua, ja Saladin otti hänen paikkansa. Saladin teki Egyptistä aijubidien vasallivaltion Egyptin fatimidihallitsijoiden valituksista huolimatta. Hän syrjäytti Egyptin kalifaatin 1171 ja otti sulttaanin arvonimen.
Saladin ei Nur al-Dinin käskyistä huolimatta halunnut aloittaa sotaa Jerusalemin kuningaskuntaa vastaan, ja siksi Nur al-Din oli jo aloittamassa sodan Saladinia vastaan mutta kuoli 1174. Saladin käytti tilannetta hyväkseen ja valtasi Damaskoksen mutta hän ei kyennyt valtaamaan kahta tärkeää kaupunkia Aleppoa ja Mosulia, joita Nur al-Din oli hallinnut.
Vuonna 1187 Saladin hyökkäsi Jerusalemin kuningaskuntaa vastaan ja murskasi kuningaskunnan joukot Hattinin taistelussa. Hän myös vangitsi Jerusalemin kuninkaan Guy de Lusignanin. Jerusalemin kaupungin Saladin valtasi 3. lokakuuta 1187. Pian kaikki kaupungit Tyrosta lukuun ottamatta olivat hänen hallussaan.
Jerusalemin kukistuminen sai aikaan kolmannen ristiretken, jossa läntinen kristikunta valtasi takaisin Akkon kaupungin. Englannin Rikhard I Leijonamieli löi Saladinin Arsufin taistelussa 1191. Saladin ja Rikhard sopivat 1192, että Jerusalem pysyisi muslimien käsissä mutta olisi avoin kristityille pyhiinvaeltajille.
Saladin kuoli seuraavana vuonna 4. maaliskuuta 1193 Damaskoksessa.
Saladinin hahmo on mukana Ridley Scottin vuonna 2005 ohjaamassa elokuvassa Taivas maan päällä ja Peter Flinthin vuonna 2007 ohjaamassa elokuvassa Arn – Temppeliritari, jossa hänet esitetään viisaana ja armeliaana johtajana.
Assassin’s Creed -tietokonepelissä kaduilla toimivat julistajat mainitsevat Saladinin nimen. Saladin on mukana yhtenä tärkeimmistä hahmoista peleissä Civilization IV, ja . ja -pelissä on Saladiniin liittyvä osio.
Tähtijärjestelmä
Tähtijärjestelmä on useamman tähden muodostama kaksoistähti, kolmoistähti, nelostähti ja niin edelleen. Tähtijärjestelmissä komponentit kiertävät toisiaan painovoiman sitomina. Järjestelmän tähdet ovat aina lähellä toisiaan, eri tähtijärjestelmät kaukana toisistaan.
Termiä tähtijärjestelmä käytetään joskus myös tarkoitettaessa galaksia tai tähtijoukkoa. Myös yhtä tähteä yhdessä sitä kiertävän planeettajärjestelmän kanssa voidaan kutsua tähtijärjestelmäksi.
Valmiusyhtymä
Valmiusyhtymä on Suomen puolustusvoimien rauhanajan prikaati, meripuolustusalue tai lennosto, joka pitää yllä korkeaa valmiutta. Valmiusyhtymien perustamilla joukoilla luodaan yhdessä muiden joukkojen kanssa poliittis-sotilaallisen painostuksen sekä strategisen iskun ennaltaehkäisyn ja torjunnan valtakunnallinen kyky.
Valmiusyhtymällä tulee olla valmius vastaanottaa johdettavakseen 1–2 sille alun perin orgaanisesti kuulumatonta joukkoyksikköä, jotka voivat olla esimerkiksi taistelua tukeva tykistöpatteristo tai kolmen orgaanisen jääkäripataljoonan lisänä taisteleva jääkäripataljoona, kaksi jääkäripataljoonaa tai mekanisoitu taisteluosasto, jossa voi olla taistelevia panssarivaunuja ja/tai taistelua tukevia telahaupitseja. Näin ollen valmiusyhtymä jo perusratkaisussaan on muunnoksin tarpeen mukaan vahvistettavissa oleva sotatoimiyhtymä eikä koostumukseltaan vakioprikaati, jota vain satunnaisesti vahvistetaan.
Maavoimien valmiusyhtymiä ovat:
Alun perin jokaiselle kolmelle maanpuolustusalueelle (nykyisin operatiivisia sotilasläänejä) päätettiin kouluttaa ja varustaa vuoteen 2008 mennessä Prikaati 2005 -mallin mukainen valmiusprikaati, joka oli aikaisempia sodan ajan jääkäriprikaateja kevyempi, nopeammin liikkuva ja tulivoimaisempi.
Prikaatin henkilöstön määrä on noin 5 000 henkeä. Kantahenkilöstöä niissä on suhteellisesti enemmän kuin jääkäriprikaateissa ja reserviläisiä kutsutaan nykyistä useammin kertausharjoituksiin. Näin valmiusprikaatit saadaan tarvittaessa taisteluvalmiiksi lyhyellä liikekannallepanoajalla. Valmiusprikaatien esikunnat ja komentopaikat on sijoitettu ajoneuvoihin. Porin ja Karjalan Prikaatien perustamat valmiusyhtymien esikunnat sijoitetaan Pasi-vaunuihin, Kainuun Prikaatissa esikunta sijoitetaan Nasu-telakuorma-autoihin. Yhtymien pääkalustona ovat Porin Prikaatissa Pasit, Karjalan Prikaatissa pataljoonista on CV9030-rynnäkköpanssarivaunut ja Leopard 2A4 -taistelupanssarivaunut sekä Kainuun Prikaatissa Nasut. Kaikilla kolmella Prikaati 2005:llä on moderni ja liikkuva tykistöjärjestelmä joka perustuu Patria 155 K 98 -kanuunoihin sekä voimakkaaseen ja liikkuvaan kranaatinheittimistöön, joka on Kainuun Prikaatissa sijoitettu kranaatinheitin-telakuorma-autoihin ja tullaan tulevaisuudessa sijoittamaan Porin ja Karjalan Prikaatien perustamissa valmiusyhtymissä AMOS-kranaatinheitinajoneuvoihin.
Merivoimien valmiusyhtymiä ovat:
Ilmavoimien valmiusyhtymiä ovat:
Adobe Photoshop
Adobe Photoshop (usein myös pelkästään Photoshop) on Adobe Systemsin kehittämä kuvankäsittelyohjelma, joka on saavuttanut markkinajohtajuuden kaupallisessa digitaalisten kuvien muokkauksessa. Sovelluksen mainetta kuvastaa muun muassa se, että englannin kieleen on kehittynyt ohjelman nimeä muistuttava termi "photoshopping" (photoshoppaaminen), joka tarkoittaa yleisesti kuvan muokkaamista riippumatta käytetystä ohjelmasta. Monien muiden Adoben sovellusten tavoin Photoshop on saatavilla Microsoft Windowsille ja macOS:lle. Lisäksi ohjelma on ajettavissa myös useilla muilla käyttöjärjestelmillä emulaattorien avulla. Uusin versio ohjelmasta on nimeltään Photoshop Creative Cloud 2018 eli lyhyemmin Photoshop CC 2018.
Vaikka Photoshop onkin ensisijaisesti suunniteltu muokkaamaan kuvia painotuotantoon, sitä käytetään nykyään myös kuvien tekemiseen ja muokkaamiseen World Wide Webiä varten. Photoshop CS -versiossa tuli mukaan erillinen sovellus animaatioiden tekoon ja www-käyttöön, ImageReady. Tämä ominaisuus poistettiin CS3-versiossa mutta palautettiin CS4-versiossa.
Ammattikäyttöön tarkoitettu Photoshop on suhteellisen kallis yksityiskäyttöön, mikä on avannut markkinoita kilpailijoille, kuten Corelin PaintShop Prolle ja The GIMP Teamin ilmaiselle GIMPille. Vuodesta 2001 alkaen Adobe on julkaissut Photoshopista Photoshop Elements -kuluttajaversiota. Erona Photoshopiin on Photoshop Elementsissä on rajoitetummin ominaisuuksia, mutta se soveltuu muun muassa digitaalikameralla otettujen kuvien muokkaamiseen ja www-kuvien tekemiseen.
Thomas Knoll kehitti tietojenkäsittelytieteen jatko-opiskelijana omaan käyttöönsä Display-nimisen harmaasävykuvien näyttöohjelmiston vuonna 1987. Hänen elokuva-alalla Industrial Light and Magic -yhtiössä työskennellyt veljensä John Knoll kannusti kehittämään ohjelmaa pitemmälle. Ohjelmiston ensimmäistä kaupallista versiota toimitettiin filmiskannerin oheistuotteena nimellä Barneyscan XP. Adobe kiinnostui tuotteesta ja Photoshop 1.0 esiteltiin Macintoshille helmikuussa 1990.
Piste (välimerkki)
Piste on typografinen välimerkki. Se on yksi niin kutsutuista isoista välimerkeistä, joita käytetään virkkeen päättämiseen.
Pisteellä on suomen kielessä useita käyttötarkoituksia:
Pistettä käytetään usein virheellisesti numeroissa tuhansien erottimena, esimerkiksi "1.000.000 euron lottovoitto". Oikea tuhaterotin on välilyönti ("1 000 000 euron lottovoitto").Tietokoneissa . koodataan eri merkistöissä seuraaville arvoille:
Kieliopillinen luku
Kieliopillinen luku (tai lyhyesti "luku"; latinaksi "numerus") on kieliopillinen kategoria, joka ilmaisee asioiden määrää. Useimmissa kielissä on yksikkö (singulaari) ja monikko (pluraali). Monissa kielissä on kuitenkin myös ns. monikollisia sanoja ("plurale tantum"), joita käytetään vain monikossa. Jotkut kielet kuten kiina eivät merkitse monikollisuutta, vaan se on pääteltävä asiayhteydestä. Joissain kielissä on lisäksi kaksikko (duaali) tai jopa kolmikko (triaali), jotka ilmaisevat täsmällistä määrää asioita tai esineitä.
Kielissä on persoonapronominit ovat usein sekä yksikössä että monikossa. Jos kielessä yleensä on muita numeruksia, niin ne ilmenevät ainakin persoonapronomineissa. Esimerkiksi saamen kielessä on kaksikkopronominit, jotka tarkoittavat täsmälleen kahta henkilöä (esimerkiksi 'me kaksi'), mutta substantiiveilla ei ole kaksikkomuotoja. Myös verbeillä voi olla persoonamuotoja, jotka ilmaisevat luvun.
Magna Carta
Magna Carta (suomeksi 'suuri peruskirja') on Britannian julkista valtaa rajoittava säädöskokoelma vuodelta 1215. Se vastaa osittain muiden maiden perustuslakeja. Magna Carta säädettiin alun perin rajoittamaan Englannin kuninkaan Juhana Maattoman valtaa. Tyytymättömät aateliset katsoivat joutuneensa kärsimään taloudellista vääryyttä kuninkaan menetettyä paljon Englannin maita Ranskassa, joten he pakottivat kuninkaan allekirjoittamaan säädökset. Magna Carta käsitti 63 lausetta, joissa kuvattiin aatelisten erioikeuksia ja oikeuksia, joita kuningas lupasi suojella ja kunnioittaa. Lauseisiin kuului muun muassa kuninkaan metsäalan pienentäminen ja tiettyjen verojen poistaminen. Lauseessa 39 todettiin, että ketään ei saa vangita ilman oikeudenkäyntiä, ja lauseessa 40 että kukaan ei voi ostaa tai evätä oikeutta.
Magna Carta allekirjoitettiin Runnymeden niityllä lähellä Windsoria järjestetyssä kokouksessa 15. kesäkuuta 1215. Vaikka kuningas allekirjoitti Magna Cartan, hän katsoi itse senkin jälkeen olevansa kaikkien lakien lähde ja siksi myös lain yläpuolella. Juhana aloitti nopeasti sodan aatelisia vastaan, jotka saivat tukea Ranskan kuninkaalta. Hän kuoli jo seuraavana vuonna.
Juhanan kuoltua kuninkaaksi nousi hänen alaikäinen poikansa Henrik III, jonka valtakunnan aateliset hyväksyivät hallitsijakseen ja sisällissota päättyi. Henrikin nimissä toimivat sijaishallitsijat antoivat Magna Cartan uudestaan hieman heikennettynä versiona, joka palautti kuninkaalle hallitsijan oikeudet. Sijaishallitsijat antoivat vielä kolmannen, uudistetun Magna Cartan, ja Henrik itse antoi täysi-ikäiseksi tultuaan neljännen version vuonna 1225. Henrik III hallitsi Englantia 56 vuotta, jona aikana Magna Carta vakiintui osaksi Englannin valtiosääntöä. Viimeisen kerran Magna Cartan antoi Edvard I:n parlamentti vuonna 1297 vahvistamalla Henrik III:n vuoden 1225 version.
Magna Cartaa voi pitää ihmisoikeusjulistusten ja perustuslakien ensimmäisenä versiona, josta kaikki myöhemmät ovat kehittyneet. Alkuperäisen version oikeudet koskivat lähinnä vain ”vapaita miehiä”, mutta sittemmin sitä on laajennettu antamaan koko kansalle yhä laajempi suoja julkisen vallan käyttäjiä vastaan.
Magna Cartaa levitettiin tiettävästi ainakin 50 kappaletta, ja niistä on säilynyt 24. Alkuperäistä Juhana Maattoman vuonna 1215 sinetillään vahvistamaa on jäljellä neljä.
Henrik III:n vuonna 1217 allekirjoittama Charter of the Forest on Magna Cartan rinnakkaislaki, joka palauttaa aatelisille miehille valtuudet operoida kruunun mailla entiseen tapaan kuninkaan heikennettyä kyseisiä oikeuksia.
Weber (yksikkö)
Weber (tunnus: Wb) on SI-järjestelmän magneettivuon yksikkö. Yksi weber on sellainen magneettivuon määrä, joka sekunnin aikana tasaisesti nollaan pudotessaan aiheuttaa johdinsilmukkaan yhden voltin suuruisen sähkömotorisen voiman. Yksikkö on nimetty saksalaisen fyysikon Wilhelm Eduard Weberin (1804–1891) mukaan.
SI-järjestelmän perusyksiköissä weber on formula_1, johdetuissa yksiköissä V·s eli volttisekunti.
Tesla (yksikkö)
Tesla (tunnus T) on SI-järjestelmän magneettivuon tiheyden yksikkö. Yksi tesla on magneettivuon tiheys, joka muodostuu weberin magneettivuon kulkiessa neliömetrin pinta-alan läpi. Tesla voidaan muuntaa muiksi yksiköiksi:
formula_1.
Yksikkö on nimetty Nikola Teslan mukaan.
Joskus käytetään magneettivuon tiheyden yksikkönä myös cgs-järjestelmään perustuvaa gaussia (tunnus G tai Gs), joka ei ole SI-yksikkö. Teslan ja gaussin välinen suhde voidaan ilmaista muodossa
formula_2
Gary Larson
Gary Larson (s. 14. elokuuta 1950) on yhdysvaltalainen sarjakuvien piirtäjä ja käsikirjoittaja.
Hänet tunnetaan "Kaukana poissa" -sarjakuvan ("The Far Side") luojana. Sitä julkaistiin eri sanomalehdissä Yhdysvalloissa 14 vuotta aina vuoteen 1995, jolloin Larson lopetti sen piirtämisen. Suomessa Larsonin sarjakuvia on julkaistu muun muassa Aamulehdessä ja Ilta-Sanomissa (nimellä "Harhama"), ja häneltä on ilmestynyt myös useita suomennettuja kokooma-albumeita.
Larsonin tapa käsitellä arkisia ilmiöitä persoonallisella tavallaan, usein eri eläinlajien näkökulmasta, on innoittanut muun muassa yhdysvaltalaisen biologin Dale H. Claytonin nimeämään löytämänsä uuden väivelajin Larsonin mukaan "Strigiphilus garylarsoniksi". Eläimelle ei ole suomenkielistä nimeä.
Napalm
Napalm (lyhenne sanoista nafteeni- ja palmitiinihappo) on palavaa hyytelöä, joka koostuu bensiinistä ja siihen sekoitetuista nafteeni- ja palmitiinihapon alumiinisuoloista. Napalmia käytetään muun muassa palopommien valmistukseen, raketteihin, liekinheittimiin ja palomiinoihin. Napalmin asevaikutuksen tärkeä osa on sen tarttuminen pintaan (iho, taistelukalusto, jne.). Napalmilla voi vähentää kemiallisten aseiden vaikutusta, koska sen palolämpötila on riittävän korkea rikkomaan niiden kemiallisen rakenteen.
Liittoutuneet käyttivät napalmia toisessa maailmansodassa liekinheittimissä ja pommittaessaan Saksan ja Japanin kaupunkeja. YK:n joukot käyttivät napalmia Korean sodassa ja yhdysvaltalaiset käyttivät sitä Vietnamin sodassa.
YK:n ”Sopimus eräistä konventionaalisista aseista” kielsi napalmin ja muiden polttavien aseiden käytön siviilihenkilöitä vastaan vuonna 1980, mutta useat maat, mukaan lukien Venäjä ja Yhdysvallat ovat ratifioineet sopimuksen vain osittain ja pidättävät itsellään oikeuden käyttää polttavia aseita.
Perinteinen napalm palaa 15–30 sekuntia, sen parempi johdos napalm B voi palaa jopa kymmenen minuuttia. Napalm B:n koostumus on tavallisimmin 21 % bentseeniä, 33 % bensiiniä (joka itsekin sisältää bentseeniä noin 1–4 %) ja 46 % polystyreeniä. Sitä on vaikeampi saada syttymään kuin perinteistä napalmia. Napalm sytytetään jollain luotettavalla pyroteknisellä sytyttimellä, kuten termiitillä (perinteiset) tai valkoisella fosforilla (uudemmat). Fosforilla terästettyä napalmia on mahdoton sammuttaa esimerkiksi vedellä, koska valkoinen fosfori sytyttää napalmin uudelleen tuleen. Palavaa fosforia on erittäin vaikea sammuttaa, sillä se palaa vedessäkin.
Ainoa tapa sammuttaa se on eristää paloalue hapesta.
Palava fosfori hajottaa veden vedyksi ja hapeksi, joten tulen voima vain kasvaa; hapen voi poistaa parhaiten hautaamalla palavan aineen happea sisältämättömään aineeseen, parhaiten hiekkaan.
Toinen mahdollisuus on tulta tukahduttava sammutusjauhe.
Myös inerttejä kaasuja, kuten hiilidioksidia ja halonia, on kokeiltu vaihtelevalla menestyksellä tähän tarkoitukseen.
Napalmin palaessa muodostuva lämpötila voi olla 800 °C – 1 200 °C.
Kranaattikonekivääri
Kranaattikonekivääri on kerta- ja sarjatulta ampuva ase, joka ampuu luotien sijasta räjähtäviä kranaatteja. Kranaattikonekivääri on tavallaan pienikaliiperinen konetykki. Niitä käytetään jalkaväen tukiaseena konekiväärin lailla. Kranaattikonekivääri sopii mainiosti avoimeen maastoon suuren tulinopeutensa vuoksi, mutta peitteisessä maastossa, esimerkiksi metsäisellä alueella sen hyöty on rajallisempi.
Yhdysvallat aloitti kranaattikonekiväärien kehityksen jo 1960-luvulla Vietnamin sodan aikana. Niillä voidaan ampua sekä suoraa, että epäsuoraa tulta. Kranaattikonekivääreitä on suosittu erityisesti entisen Varsovan liiton maissa.
Suomessa neuvostoliittolaiset 30 mm AGS-17-kranaattikonekiväärit on otettu käyttöön 1993. Ne ovat Saksan liittotasavallan myymiä entisen Saksan demokraattisen tasavallan kansanarmeijan aseita. Nykyään Suomen puolustusvoimilla on käytössään Heckler & Koch GMG -nimikkeellä 40 KRKK 2005 kaupunki-, erikois- ja rannikkojääkärikomppanioissa.
Suomessa kranaattikonekivääriä on suunniteltu käytettäväksi asutuskeskustaistelussa sen suuren tulivoiman vuoksi.
Ballistinen ohjus
Ballistinen ohjus on lentävä ohjus, joka laukaistaan raketin lailla lähes pystysuoraan korkealle lentoradalle, josta raketti tai sen kärki putoaa ballistisesti kohteeseen.
Termiä käytetään nykyään pääosin keskimatkan ("Intermediate Range Ballistic Missile", IRBM) ja mannertenvälisistä ("Intercontinental Ballistic Missile", ICBM) ohjuksista, jotka lentävät lähiavaruuteen asti ja poltettuaan polttoaineensa seuraavat ballistista rataa painovoiman vetämänä kohteeseensa.
Pitkän matkan ja mannertenväliset ballistiset ohjukset pystyvät saavuttamaan minkä tahansa paikan maapallolla ja niitä käytetään lähes yksinomaan ydinaseiden kuljetukseen. Niitä oli kylmän sodan aikana tuhansia ja niiden ydinkärkiä moninkertainen määrä. MIRV-ohjuksissa on kuusikin ydinkärkeä, jotka pystytään kohdistamaan eri maaleihin.
Ballististen ohjusten torjunta on melko vaikeaa, koska laukaisusta maaliin osumiseen kuluu vain noin 10–30 minuuttia ja raketti ja sen asekuorma liikkuvat likimain nopeudella, jolla satelliitit liikkuvat matalalla kiertoradalla eli noin 7–8 km/s. Persianlahden sodassa Irakin keskimatkan Scud-ohjusten laukaisut ja radat havaittiin Yhdysvaltain ilmavoimien DSP-ennakkovaroitussatelliiteilla ja Patriot-torjuntaohjuksille tarvittavat koordinaatit laskettiin jossakin Yhdysvalloissa. Laajemmassa sodassa, jossa ohjusten määrä voisi olla tuhansia tunnissa, kaikkien ohjusten torjuntaan ei ole keinoja.
Ensimmäinen ballistinen ohjus oli saksalainen V2, joka ammuttiin ensimmäisen kerran 2. syyskuuta 1944 Pariisiin ja myöhemmin satoja ammuttiin Lontooseen ja Antwerpeniin.
Myöhemmin V-2:sta kehitettiin muun muassa Neuvostoliitossa Scud. V-2 on ollut myös Yhdysvaltain Redstone-ohjuksen suunnittelun lähtökohtana. Jopa Kiinan ohjusten suunnittelu pohjautuu V-2-ohjukseen. Edellä mainitut ohjukset käyttävät tavallisia räjähtäviä taistelukärkiä, mutta Scud voidaan lisäksi varustaa erikoiskärjillä: kemiallisin tai ydinasein. Scudin kaltaisia keskimatkaa (muutama sata km) lyhyemmän kantaman taktisia ballistisia ohjuksia on ollut lukuisa määrä.
Yhdysvalloissa ohjuksia kehittivät 1940–1950-luvuilla maavoimien JPL-laboratorio ja Redstonen varikko sekä laivaston NRL-laboratorio. Pitkän kantaman ohjusta alettiin suunnitella jo 1946, mutta Karel Bossartin vetämä WS-117-projekti toteutui Atlas-ohjuksena vasta 1950-luvun puolivälin Dwight D. Eisenhowerin ”Crash Program” -ohjelmissa.
Konepistooli
Konepistooli on pistoolin patruunoita ampuva kerta- ja sarjatuliase. Konepistoolit ovat kooltaan yleensä pistooleja suurempia mutta kivääreitä pienempiä.
Konepistoolin etuna kivääriin verrattuna on aseen ja ampumatarvikkeen keveys ja suuri tulivoima. Ongelmana on kuitenkin lyhyt tehollinen kantama. Jo sadan metrin matkalla konepistoolin luoti menettää suurimman osan tehostaan, mikä vaatii konepistoolimiesten suojaamista kiväärimiehillä. Lyhyellä etäisyydellä, esimerkiksi metsässä tai sisätiloissa, konepistooli on kuitenkin tehokas. Sen tulinopeus on yleensä suurempi kuin rynnäkkökiväärin, minkä lisäksi konepistoolit ovat usein myös pienikokoisempia. Alkuaikoina konepistooleja kutsuttiin ”juoksuhautaluudiksi”: sarjatulella on mahdollista ”lakaista” juoksuhautaa tyhjäksi vihollissotilaista.
Ensimmäisen varsinaisen konepistoolin, massasulkuperiaatteella toimivan Bergmann MP18/I:n suunnitteli saksalainen insinööri Hugo Schmeisser vuonna 1916. Sen lippaana käytettiin alun perin Parabellum-pistooliin suunniteltua 32 patruunan rumpulipasta. Saksan armeija ehti käyttää asetta ensimmäisen maailmansodan viimeisenä vuonna 1918.
Konepistoolit otettiin käyttöön ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa lähinnä juoksuhautojen vyöryttämisessä. Toisen maailmansodan aikana jalkaväen tulivoiman tarve lisääntyi nopeasti ja joukkoja aseistettiin lisääntyvässä määrin konepistooleilla. Sittemmin rynnäkkökiväärin käyttöönotto on korvannut lähes kokonaan konepistoolit ja ne ovat jääneet lähinnä erikoisjoukkojen aseiksi.
Suomen puolustusvoimat pyrki toisen maailmansodan aikana sijoittamaan jokaiseen jalkaväkiryhmään yhden konepistoolimiehen. Sodan loppuvaiheessa konepistooleita yritettiin saada joka ryhmään kaksi, minkä lisäksi jalkaväkijoukkueessa olisi tullut olla ainakin yksi pikakivääri. Tämäntapaista kokoonpanoa koulutettiin joissakin joukko-osastoissa vielä 1980-luvulla. Vasta 1990-luvun suuret asehankinnat poistivat konepistoolit tavanomaisten joukkojen välineistöstä.
Tunnetuimpia toisen maailmansodan aikaisia konepistooleja ovat yhdysvaltalainen Thompson M1, saksalainen MP-40, brittiläinen Sten, suomalainen Suomi-konepistooli ja neuvostoliittolainen PPŠ-41. Talvisodassa puna-armeija käytti mallia PPD-34.
Nykyaikaisempia malleja ovat 1950-luvulta israelilainen Uzi ja tšekkiläinen Vz. 61 Škorpion, 1960-luvulta Heckler & Kochin valmistama MP5, vuodelta 1970 yhdysvaltalainen MAC-10, 1990-luvulta Fabrique Nationalen valmistama FN P90 ja 2000-luvulta MP7-sarjan aseet. Suomalaista suunnittelua ja tuotantoa 1980-luvulta edustaa Jatimatic.
Induktanssi
Induktanssi (itseisinduktanssi, tunnus "L") kuvaa kelan (solenoidin) tai muun yleisen johdinsilmukan kykyä vastustaa sen läpi kulkevan sähkövirran muutosta. Induktanssin SI-järjestelmän mukainen yksikkö on henry (tunnus H). Myös suora johdin muodostaa ympärilleen magneettikentän, kun siinä kulkee sähkövirta. Siten kaikilla johtimilla on ainakin jonkin verran induktanssia.
Sähkövirran muutos indusoi esimerkiksi kelaan sähkömotorisen voiman (smv), jonka suuruus saadaan Faradayn induktiolaista. Lenzin lain mukaan tämä indusoitunut smv pyrkii vastustamaan virran muutoksia. Induktanssi lasketaan silmukkaan indusoituneen sähkömotorisen voiman formula_1 tai jännitteen formula_2 ja sähkövirran muutosnopeuden "dI/dt" suhteena:
Mikäli käämin induktanssi on suuri, pienikin virranmuutos aiheuttaa suuren sähkömotorisen voiman, joka vastustaa virran muutosta. (Huomaa että smv on käämissä piiriin indusoituvan jännitteen vastaluku). Piirin induktanssia voidaan siis käyttää vaimentamaan äkillisiä sähkövirran muutoksia.
Induktanssi voidaan yhtäpitävästi laskea myös kierrosmäärän "N" ja magneettivuon "Φ" tulon ja kelassa kulkevan virran suhteena,
Toisinaan laskuissa käytetään suuretta käämivuo (),
Induktanssi "L" voidaan tällöin määritellä käämivuoksi virtayksikköä kohti.
Ferriittirenkaalle käämityn kelan induktanssi voidaan laskea seuraavasta kaavasta:
missä
Kelasydämelle käämityn kelan induktanssin määrittäminen perustuu usein myös "A-lukuun". Sydämelle ilmoitettava A-luku, jonka yksikkönä käytetään usein nH/n² tarkoittaa, miten paljon nanohenryjä induktanssia saadaan käämin kierrosmäärän (n) neliötä kohti.
Induktanssin mittaaminen perustuu yleensä kelan impedanssin mittaamiseen jollakin vaihtojännitteellä. Käytännön kelat ovat usein varsin häviöisiä eli reaktanssi voi poiketa impedanssista merkittävästi. Induktanssi voidaan määrittää reaktanssin ja mittaustaajuuden perusteella, mutta tarkkaan mittaukseen pitää ottaa huomioon kelan resistanssikin. Induktanssin mittaamiseen on erityisiä LCR-mittareita.
Kelan induktanssi voidaan määrittää myös rakentamalla resonanssipiiri tunnetun kapasitanssin kanssa. Induktanssi voidaan laskea piirin kapasitanssin ja resonanssitaajuuden perusteella.
Niccolò Machiavelli
Niccolò di Bernardo dei Machiavelli (3. toukokuuta 1469 – 21. kesäkuuta 1527) oli firenzeläinen renessanssin ajan filosofi ja valtiomies.
Machiavelli syntyi vanhaan ja varakkaaseen sukuun, ja siksi hän sai aikansa parhaan humanistisen koulutuksen, joka koostui "triviumista" eli logiikasta, retoriikasta ja grammatiikasta sekä "quadriviumista" eli aritmetiikasta, geometriasta, astronomiasta ja musiikista. Hänen arvellaan opiskelleen Firenzen yliopistossa.
Vaikka renessanssin ajan Italia eli kulttuurista hurmosta, se oli samaan aikaan ajautumassa poliittiseen kaaokseen. Apenniinien niemimaa oli jakautunut keskenään vihamielisiin kaupunkivaltioihin, joihin kuuluivat Firenze, Milano, Rooma, Genova, Siena, Napoli ja Venetsia. Firenze, joka oli 1400-luvulta lähtien ollut hallitsevassa asemassa suhteessa naapureihinsa, oli menettämässä asemiaan. Firenzeltä puuttui voimakastahtoinen hallitsija, joka olisi voinut yhdistää kaupungin toisiaan vastaan juonittelevat suvut. Myös kansallisvaltiot Ranska ja Espanja sekä Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta muodostivat vakavan uhan koko hajanaiselle niemimaalle. Machiavellin teoksia on luettava tätä taustaa vasten.
Ennen kuin Machiavelli määrättiin salaliitosta epäiltynä maanpakoon, hän ehti toimia kansalaisarmeijan diplomaattina ja sihteerinä vuonna 1507 perustetussa yhdeksänjäsenisessä komiteassa, joka perustettiin Machiavellin ehdotuksesta. Vuonna 1512 Medicit ottivat vallan espanjalaisten joukkojen tuella ja hajoittivat hallituksen. Machiavelli joutui ensin sisäiseen karkoitukseen ja sitten vankilaan. Vapauduttuaan hän lähti Firenzestä ja asettui maatilalle sen ulkopuolelle.
Maanpaossa vuonna 1513 Machiavelli kirjoitti tunnetuimman teoksensa "Ruhtinaan". Siinä hän esittelee ihannemallinsa hallitsijasta, jonka ainoana moraalina tulee olla päämääräänsä pyrkiminen suosiosta välittämättä. Ilmiötä kutsutaan myös machiavellismiksi. Teos loi Machiavellin maineen ateistina ja moraalittomana kyynikkona.
Maanpaossa Machiavelli kirjoitti myös toisen pääteoksensa "Valtiollisia mietelmiä" eli "Esitelmiä Titus Liviuksen kymmenestä ensimmäisestä kirjasta". Kolmesta kirjasta koostuva teos on pinnallisesti kommentaari Titus Liviuksen "Rooman historiaan", mutta käytännössä Machiavelli esittelee ennemminkin omia kuin Liviuksen näkemyksiä ja pyrkii historiantutkimisen sijaan käyttämään historiallisia tapahtumia opettavaisina tarinoina siitä, kuinka valtio on järjestettävä. Perinteisen näkemyksen mukaan tässä teoksessa Machiavelli esittää tasavaltaisen valtionäkemyksen, kun hän "Ruhtinaassa" keskittyi yksinvaltiuteen.Lisäksi Machiavellilta on julkaistu esimerkiksi runoja, kirjeenvaihtoa, muita näytelmiä ja lyhyempiä poliittisia kirjoituksia.
Latinalaiset aakkoset
Latinalaiset aakkoset ovat laajimmin käytetty aakkospohjainen kirjoitusjärjestelmä. Se kehittyi Apenniinien niemimaalla 700-luvulla eaa. Kaikki länsieurooppalaiset kielet käyttävät nykyisin latinalaista aakkostoa. Se on levinnyt myös muiden alueiden kielten kirjoitusjärjestelmäksi, jossain tapauksissa syrjäyttäen vanhemman järjestelmän, esimerkiksi turkissa ja vietnamissa.
Latinalaisista aakkosista käytetään myös nimitystä roomalaiset kirjaimet, mutta tämä on usein käsitteenä suppeampi, pois sulkien goottilaiset kirjaintyypit.
Latinalainen aakkosto kehittyi Apenniinien niemimaalla 700-luvulla eaa. kreikkalaisesta aakkostosta etruskien aakkoston kautta. Rooman valtakunnan laajetessa latinasta tuli välimeren alueen toinen yleiskieli Kreikan rinnalle.
Alkuperäisessä muodossaan aakkosto poikkesi jonkin verran nykyisestä.
G otettiin käyttöön ilmeisesti 200-luvulla eaa. C:n muunnelmana. Y ja Z omaksuttiin kreikasta 100-luvulla. Kirjaimet J, U ja W lisättiin keskiajalla. Roomalaiset eivät tehneet eroa suurten ja pienten kirjainten välillä; pienet kirjaimet muodostuivat vasta keskiajalla kursiivista.
Latinalaiseen kirjaimistoon on tarpeen vaatiessa, yleensä kirjoitusjärjestelmän fonetisoimiseksi, lisätty uusia kirjaimia. Olemassa oleviin kirjaimiin on myös lisätty tarkkeita.
Latinalaisiin kirjaimiin liitettyjä tarkkeita ovat mm.:Joihinkin kieliin on jäänyt kirjaimia aikaisemmista kirjoitusjärjestelmistä, kuten islannin "thorn" (Þ, þ) tai muinaisenglannin ja keskienglannin "wynn" (Ƿ, ƿ).
Jotkin kirjaimet ovat syntyneet kahden aikaisemman kirjaimen yhdistelminä eli ligatuureina. Tällaisia kirjaimia ovat mm. œ, æ ja saksan ß.
Aramean kirjaimisto
Aramean kirjaimisto kehittyi foinikialaisesta noin vuonna 1000 eaa. Aramean kieltä suosittiin Persiassa, josta se levisi Lähi-itään ja Egyptiin ja muodostui aikansa ylikansalliseksi kulttuurikieleksi. Arabian kieli syrjäytti sen vasta 800-luvulla. Kirjoitusjärjestelmästä kehittyi idässä Intian brahmi-kirjoitus, anatoliassa muinaisturkin sisäaasialaiset riimut, syyrian ja heprean kirjaimistot sekä nabatealainen kirjoitus Petran kaupungissa Jordaniassa ja sitä kautta arabian aakkosto.
Aramean kirjaimistoon kuuluvat seuraavat kirjaimet:
Foinikialainen kirjaimisto
Foinikialainen kirjaimisto kehittyi vuoden 1050 eaa. tienoilla Foinikiassa, nykyisen Libanonin seudulla. Kauppiaskansan mukana kirjoitusjärjestelmä levisi tehokkaasti eri alueille ja siitä kehittyivät puunilainen (Karthagon) kirjoitus, muinaisheprealainen kirjoitus sekä aramean ja kreikan kirjaimisto. Kreikan kirjaimistosta syntyivät edelleen kyrillinen ja latinalainen kirjaimisto.
Puunilainen kirjoitus hävisi Karthagon valtakunnan tuhouduttua ja muinaisheprealainen kirjoitus korvautui aramean kirjaimistosta kehittyneellä heprean neliökirjoituksella, muinaisheprealaisesta kirjoituksesta edelleen kehittyneellä samarialaisella kirjoituksella on enää noin 550 käyttäjää.
Nykyisin uskotaan että foinikialaiset eivät olleet aakkoskirjoituksen ensimmäisiä keksijöitä, vaan jokin heitä edeltänyt kanaanilainen kansa.
Ehrnrooth
Ehrnrooth ['ä:rnru:t] on suomalainen aatelissuku, joka tunnetaan erityisesti sotilassukuna ja talouselämän vaikuttajina. Sukuun kuuluvia ja muita Ehrnrooth-nimisiä on nykyään noin 250.
Ehrnroothin suku on perimätiedon mukaan lähtöisin Pommerista Saksasta, josta se saapui Baltian kautta Suomeen. Hans Plagman -nimisen upseerin arvellaan muuttaneen Liivinmaalta Suomeen vuoden 1600 tietämillä. Hänen poikansa Hans Plagman (k. 1679) toimi kauppiaana ja raatimiehenä Turussa. Tämän poika, Käkisalmen tuomari Johan Plagman (1623–1696) aateloitiin vuonna 1687 nimellä "Ehrenrooth", mutta nimen kirjoitusasusta jäi myöhemmin yksi e-kirjain pois. Suku introdusoitiin kaksi vuotta myöhemmin Ruotsin ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 1123.
Sukuun kuulunut kenraalimajuri Carl Gustaf Ehrnrooth sai vuonna 1801 Kuninkaallisen Miekkaritarikunnan ristin ja hänet korotettiin samassa yhteydessä ritaristoon. Kun Suomen ritarihuone järjestäytyi vuonna 1818, hänen jälkeläisensä merkittiin sinne aatelisena sukuna numero 73 ja muut Ehrnroothit aatelisena sukuna numero 85. Ruotsissa sukua ei asunut vuoden 1809 jälkeen, mutta vuosina 1946 ja 1978 Suomesta muuttaneille suvun jäsenille myönnettiin uudelleen edustusoikeus Ruotsin ritarihuoneella.
Suvussa on 1700-luvun alusta alkaen ollut runsaasti upseereita ja siihen on kuulunut yhteensä seitsemän kenraalia. Suku on vuodesta 1791 omistanut Seestan kartanon Nastolassa. Suomen itsenäisyyden aikana sukuun on kuulunut myös useita vuorineuvoksia.
Ehrnroothin suku tunnetaan nykyisin suuresta varallisuudestaan ja merkittävistä omistuksistaan lukuisissa pörssiyhtiöissä. Heitä on 1990-luvulla kutsuttu jopa Suomen talouselämän vaikutusvaltaisimmaksi perheeksi ja ”Suomen Wallenbergeiksi”. Vaikka suvun taloudellisen mahdin onkin sittemmin sanottu hiipuneen, Ehrnrootheilla on edelleen vahva asema muun muassa Fiskarsin omistajina. Fiskarsin suurimpien osakkeenomistajien joukossa on Ehrnroothien suvun sijoitusyhtiöitä, kuten Alexander Ehrnroothin johtama Virala ja Paul Ehrnroothin Turret.
Vuoden 2015 alussa Helsingin Sanomat laski Ehrnroothien omistavan pörssiyhtiöiden osakkeita yli 1,3 miljardin euron arvosta ja olevan siten Suomen toiseksi rikkain suku Herlinien jälkeen.
Jääkärikapteeni ja kirjailija Jalmari Kara (ent. Forsström) oli kenraali Johan Casimir Ehrnroothin avioton poika.