AFI
AFI ("Asking For It", "Anthems For Insubordinates", vuodesta 1997 "A Fire Inside") on yhdysvaltalainen rock-yhtye, jonka varhaiset EP:t ja albumit olivat tyyliltään hardcore-punkia. Jade Pugetin liityminen bändiin ja vuoden 1997 albumi Black Sails in the Sunset merkitsivät muutosta yhtyeen musiikille ja myöhemmät albumit toivat bändin ilmaisuun elementtejä muun muassa elektronisesta musiikista, glam-rockista ja alternative-rockista. Yhtye nosti mainettaan energisenä punk-yhtyeenä ensin paikallisesti, mutta muuntautumiskykyinen ja aina musiikillisesti uudistuva AFI onnistui lyömään itsensä läpi ympäri maailman, josta suurin kiitos vuoden 2003 menestysalbumille Sing The Sorrow, joka pelkästään kotimaassaan on myynyt liki 2 miljoonaa kappaletta.
AFI perustettiin vuoden 1991 kesäkuussa Kaliforniassa, Ukiahissa yhtyeen jäsenien ollessa vielä lukiossa. Davey Havok (oikealta nimeltään David Passaro, myöhemmin Marchand) ja Vic Chalker halusivat palavasti perustaa rock-bändin, vaikka kummallakaan ei ollut minkäänlaista ymmärrystä musiikki-instrumenteista. Bändin nimeämisen jälkeen Davey ja Vic pyysivät mukaan ystävänsä Mark Stopholesen ja Adam Carsonin, joka oli maininnut hankkineensa rumpusetin. Adamista tuli näin ollen yhtyeen rumpali, Davey varasi laulajan pestin, Vic ja Mark arpoivat instrumenttinsa.
Pian yhtyeen perustamisen jälkeen Vic Chalker erosi yhtyeestä ja paikkaajaksi löytyi Geoff Kresge. AFI julkaisi ensimmäisen tuotoksensa, "Dork" -EP:n varhain vuonna 1993 Loose Change -yhtyeen kanssa, jossa kitaristina toimi AFI:n tuleva jäsen Jade Puget. EP:n julkaisun ja pienimuotoisen, paikallisen keikkailun jälkeen AFI hajosi ja jäsenet lähtivät opiskelemaan, Kresge muutti New Yorkiin soittamaan street-punk-yhtyeessä Blanks 77. Puolen vuoden päästä hajoamisesta Davey, Adam, Geoff ja Mark päättivät kuitenkin koota rivistönsä AFI:n muodossa vielä kerran, huomatakseen bändin omaavan potentiaalia johonkin suurempaan 200 ihmisen edessä soitetun Kalifornian Phoenix Theaterin keikalla. Paikalle kerääntyneen ennätysyleisön ja ylitsevuotavan positiivisen palautteen jälkeen jäsenet päättivät jättää opiskelunsa siihen paikkaan ja jatkavansa AFI:ssa täysipäiväisesti.
Vuosien 1993 ja 1995 välissä yhtye tehtaili Key Lime Pie- ja Wingnut-levy-yhtiöiden kautta useita EP- ja split-julkaisuja. Näitä olivat Behind The Times (1993), Eddie Picnic’s All Wet (1994), This Is Berkeley, Not West Bay (yhdess Black Fork, Dead and Gone ja Screw 32 -yhtyeiden kanssa, 1994), AFI/Heckle (1995), Bombing the Bay (1995), ja Fly In the Ointment (1995).
Debyyttialbumi Answer That and Stay Fashionable julkaistiin 11.8.1995 Wingnut Recordsin kautta. Tuottajana toimi muun muassa Rancid-yhtyeen laulaja/kitaristi Tim Armstrong. Albumi sisälsi aikaisempien julkaisujen tapaan reipastempoista, poikamaista punk-rockia, jonka sanoitukset käsittelivät niin aamuäreyttä, lukiofutareiden tyhmyyttä kuin aamiaismurojen valinnan vaikeutta. Samana vuonna bändi kiinnitettiin Offspring-yhtyeen nokkamies Dexter Hollandin pyörittämälle Nitro Recordsille, jonka kautta albumi julkaistiin uudelleen. Yhtye alkoi käyttää termiä ”"East Bay Hardcore"” musiikkinsa kuvailemiseen.
18.6.1996 julkaistiin kakkosalbumi Very Proud Of Ya, joka jatkoi pitkälti samalla linjalla debyytin kanssa. Albumin ensimmäisestä kappaleesta ""He Who Laughs Last"" tehtiin yhtyeen ensimmäinen musiikkivideo. Albumin tiimoilta kierrettiin Yhdysvaltoja taajaan ja laajalti, jonka jälkeen basisti Geoff Kresge päätti erota yhtyeestä ottaakseen vastaan pestin kaveribändi Tiger Armyn basistina. Kresgen korvaajaksi yhtye sai lainaan tuolloin punk-bändi The Forcessa vaikuttaneen Hunter Burganin, joka hoiti loput keikat ja myös äänitti basso-osuudet seuraavalle albumille, 11.11.1997 julkaistuun raskasta ja huomattavasti vihaisempaa kappalemateriaalia sisältäneeseen Shut Your Mouth and Open Your Eyesiin. Myös tuleva kitaristi Jade Puget oli albumin teossa mukana laulamassa taustoja, joka tekee levystä ensimmäisen nykykokoonpanon sisältäneen AFI-albumin.
29.9.1998 julkaistun A Fire Inside EP:n (joka sisälsi kahden oman biisin, ""3 1/2"" ja ""Over Exposuren"" lisäksi cover-vetoina The Curen ""Hanging Gardenin"" ja Misfitsin ""Demonomanian"") jälkeen Mark Stopholese irtaantui yhtyeesä menetettyään kiinnostuksensa bänditoimintaan. Paikkaajaksi saatiin Influence 13-yhtyeen ja Davey Havokin läheinen ystävä Jade Puget. Hunter Burgan pyydettiin täysipäiväiseksi basistiksi bändiin, johon hän myös suostui. 18.5.1999 julkaistiin neljäs albumi Black Sails in the Sunset, joka merkitsi suurta muutosta AFI:n musiikilliselle ja lyyriselle ilmaisulle. Musiikillinen selkäranka taipui vielä vahvasti punkin nimissä, mutta ison jalansijan otti myös alternative-rock ja hidastempoiset kappaleet, joita yhtyeen katalogissa ei pahemmin aiemmin oltu tavattu. Laulaja Havok otti sanoituksissaan synkän, runollisen, vahvasti gotiikkaan nojaavan ilmaisun. Yhtye sai jälleen isomman otteen maksavasta yleisöstä. Bändistä alettiin käyttää genrenimitystä "Goth-punk", josta jäsenet tosin eivät ole koskaan tunnistaneet tekemäänsä musiikkia.
5.10.1999 julkaistiin All Hallow’s EP, joka sisälsi kappaleiden "Fall Children", "The Boy Who Destroyed the World" ja single "Totalimmortalin" lisäksi Misfits-coverin "Halloween".Viides studioalbumi, 19.9.2000 julkaistu The Art Of Drowning otti jälleen askeleen eteenpäin alternativen suuntaan, eritoten kappaleiden "6 To 8, Ever and a Day" ja "Morningstar" myötä. Albumi oli myös ensimmäinen, joka pinnisti Yhdysvaltojen viralliselle albumilistalle sijalle 174 ja myi yli 100 000 kappaletta kotimaassaan. AFIn olivat nyt noteeranneet myös valtavirran levymerkit, mikä aiheutti kiivaan kamppailun, että yhtye siirtyisi pieneltä levymerkiltä suurempaan. Voiton vei DreamWorks Records, jonka tallissa julkaistiin yhtyeen suurmenestys, vuoden 2003 Sing The Sorrow. Levy myi nopeasti enemmän kuin yksikään aikaisempi AFI-albumi ja voitti 2003 MTV Music Video Awardseissa parhaan videon palkinnon videolla "Girl’s Not Grey".
6.6.2006 merkitsi julkaisupäivää STS:n jatkolle, albumille Decemberunderground. Albumi debytoi Yhdysvaltojen virallisen albumilistan sijalla 1 ja on sittemmin myynyt kultalevyyn oikeuttavan määrän, yli 500 000 kappaletta. Albumia julkaistiin kaksi singlehittiä, "Miss Murder" ja" Love Like Winter". AFI oli uransa huipulla ja haluttu esiintyjä ympäri maailman. 2006 joulukuussa julkaistiin live-DVD ja CD I Heard A Voice: Live From Long Beach.
29.9.2009 julkaistiin DreamWorks Recordsille viimeiseksi jäänyt AFI-levytys, Crash Love, joka ei nauttinut myynnillisesti niin suurta menestystä kuin kaksi edeltäjäänsä. Albumi otti myös suuntia sisällössään, jotka eivät enää miellyttäneet vanhaa yleisöä. Muun muassa Havokin päätös olla harrastamatta huutolaulua levyn kappaleissa oli monien mielestä virhe ja vei suuren osan yhtyeen totutusta, raivokkaasta ilmaisusta. Myös tiedostettu halu tehdä puhdas, siisti pop-rock-levy jätti monet kylmäksi. Laulaja Havok onkin myöhemmin todennut, että monelta yhtyeen musiikkia ennen seuranneelta Crash Love meni täysin ohi. Albumilta julkaistiin kaksi singleä, ”"Medicate"” ja ”"Beautiful Thieves"”.
Yhtyeen tähänastisen uran pisin tauko, joka kesti kaksi vuotta, antoi jäsenille aikaa toteuttaa muita intressejään, noteeratuimpina Havokin ja Pugetin elektronisen tanssimusiikkiduo Blaqk Audion kakkosalbumin julkaisu ja Havokin esiintyminen Billie Joe Armstrongin luotsaamassa, Green Dayn ”American Idiot”-albumiin perustuvassa Broadway-näytelmässä St. Jimmyn roolissa. Havok sai myös sivuosan näyteltäväkseen poliittisessa draamakomediassa ”Knife Fight” ja julkaisi ensimmäisen romaaninsa, ""Pop Kids"". Adam Carson soitti hetken rumpuja Reckless Kind rock-bändissä ja Hunter Burgan työskenteli sessiomuusikkona ystäviensä musiikkiprojekteissa (muun muassa kanadalainen rock-duo Tegan & Sara ja Alkaline Trio-nokkamies Matt Skiban sivuprojektissa) ja julkaisi 2013 kesäkuussa Las Gatas Beach Club-albumin iTunesissa.
22.10.2013 yhtye julkaisi odotetun albuminsa Burialsin uudella levymerkillä Republic Records. Levyn julkaisua edelsi yhtyeen internet-sivuilla julkaistu usean, lyhyen videoklipin sarja, joka kuvasi albumin tematiikkaa symbolismin keinoin. Videot kulminoituivat esiintymisvideoon kappaleesta ""I Hope You Suffer"". Albumi oli yleisön ja kriitikoiden osalta kiitelty paluu synkkään, raivokkaaseen kappalemateriaaliin, kuitenkaan tinkimättä yhtyeelle ominaisesta uudistumisen halusta. Havok kertoi kokeneensa viimeisen albumin julkaisun jälkeen rankkoja aikoja ihmissuhteisiin liittyen, jonka myötä sanoituksista tuli tähänastisesti paljastavinta ja suorasanaisinta, mitä Havokin kirjoituskynästä on koskaan irronnut. Albumilta on julkaistu yksi single, ”"17 Crimes"”, joka saa jatkoa kappaleesta ”"A Deep Slow Panic"”.