Selkokieli
Selkokieli on yleiskieltä yksinkertaisempaa kieltä, jonka sisältöä, rakennetta ja sanastoa on muokattu helpommaksi ymmärtää. Lähtökohtana on maan tai kansan oma kieli, josta selkokieli muokataan paikallisiin tarpeisiin, kuten Virossa "arekeel" tai englannin kielessä "Plain English". Historian kuluessa on etenkin kaupankäynnin yhteydessä käytetty eräänlaisia selkokieliä. Pidgin tulee englannin kielen sanasta "business", ja esimerkiksi Haitin kreolien ranska on eräänlaista selkokieltä. Suomessa selkokieltä on alettu varsinaisesti kehittää 1980-luvun alkupuolelta lähtien.
Selkokieli on avuksi henkilöille, joilla on vaikeuksia ymmärtää tavallista yleiskielistä tekstiä. Syynä tähän saattaa olla esimerkiksi puutteellinen suomen kielen taito, lukemisen vaikeudet tai käsityskyvyn rajallisuus. Selkokieltä voivat tarvita muun muassa dysfaatikot, kehitysvammaiset, lukiongelmaiset, maahanmuuttajat, vanhukset, vastikään lukemaan oppineet lapset sekä suomen kieleen ja kulttuuriin tutustuvat muunkieliset ihmiset.
Selkokielelle muokkaaminen on tavallaan samaa kuin kääntäminen kielestä toiseen. On mietittävä, miten tekstin asia pitää sanoa, että kohderyhmä ymmärtää sen mahdollisimman oikein. Voi olla tarpeen muuttaa asioiden esittämisjärjestystä, niin että syy–seuraus-suhde tai tapahtumien ajallinen eteneminen ovat luontevia. Uudet tai oudot käsitteet on tarpeen selittää.
Selkokielessä käytetään lyhyitä ja yksinkertaisia lauseita sekä mahdollisimman tavallista sanastoa. Pitkiä yhdyssanoja ja vaikeita lauserakenteita, esimerkiksi lauseenvastikkeita pyritään välttämään, samoin liikoja adjektiiveja ja muita lisämääreitä. Passiivin sijasta käytetään aktiivia, ja sanajärjestys on mieluummin suora. Selkokieli ei kuitenkaan ole pelkkää päälausekieltä. Ymmärtämistä auttaa myös kielen sidoksisuus eli se, että lauseita liitetään toisiinsa esimerkiksi "kun"-, "mutta"- ja "koska"-sanoilla.
Selkokielen taitossa käytetään tavallista suurempaa tekstikokoa (12–14 pistettä) sekä kapeahkoa palstaa, jossa tekstin oikea reuna on liehu (ei tasattu). Rivityksestä selkokirjoittajilla on hiukan vaihtelevia käsityksiä. Pääosin pyritään siihen, että rivin sanat ovat luonteva ajatuskokonaisuus eikä uusi lause ala samalta riviltä. Toisaalta myös rivin pituuden suuri vaihtelu voi vaikeuttaa lukemista.
Selkosuomeksi on käännetty esimerkiksi Aleksis Kiven "Seitsemän veljestä" ja "Nummisuutarit" sekä "Raamatun" kertomuksia, "Kalevalan" tarinoita, Tove Janssonin muumikirjoja ja Sisko Istanmäen romaani "Liian paksu perhoseksi". Alkuperäisiä selkokielellä kirjoitettuja kirjoja on jo melko paljon. Joukossa on sekä kaunokirjallisia teoksia että tietokirjoja. Myös viranomaiset ja yritykset ovat pienessä määrin teettäneet tiedotusaineistoa selkokielellä. Tunnettuja selkokirjailijoita ovat muun muassa Pertti Rajala, Ari Sainio, Johanna Kartio ja Marja Simola.
Selkokielen kehittämisestä ja kirjoittajien koulutuksesta vastaa Selkokeskus, joka toimii Kehitysvammaliiton yhteydessä. Opetusministeriö tukee selkokielisen kirjallisuuden julkaisemista apurahoin, joita myönnetään kirjoittajille, mukauttajille, kuvittajille ja kustantajille. Tukipäätökset tekee ministeriön selkokielityöryhmä, jonka käytännön toimintaa hoitaa Selkokeskus. Hyväksytyissä selkokirjoissa on oikeus käyttää erityistä selkotunnusta.
"Yle Uutiset selkosuomeksi" on selkokielinen uutislähetys, joka tulee Yle Radio Suomi -kanavalta joka päivä ja Yle TV1 -kanavalta joka arkipäivä. Selkouutisissa kieli on helpompaa ja puhenopeus hitaampi kuin tavallisissa uutisissa. Niissä keskitytään olennaiseen ja esityksen rakenne tukee ymmärtämistä.
Vuodesta 1990 lähtien Suomessa ovat ilmestyneet selkokieliset sanomalehdet "Selkosanomat" (alk. "Selkouutiset") ja "LL-Bladet", joista jälkimmäinen on ruotsinkielinen. Kehitysvammaisten Tukiliitto on julkaissut selkokielistä "Leija"-aikakauslehteä vuodesta 1983. Kuurosokeiden selkokielinen lehti on nimeltään "Tuntosarvi".