hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Massaluku
Massaluku (tunnus A) on atomin ytimessä olevien nukleonien lukumäärä eli protonien ja neutronien lukumäärien summa. Massaluku ilmoitetaan alkuaineen nimen jälkeen tai merkitään yläindeksillä kemiallisen merkin vasemmalle puolelle. Esimerkiksi hiili-12:n (C) massaluku on 12 ja sillä on 6 protonia sekä 6 neutronia.
Alkuaineen eri isotoopeilla on keskenään sama järjestysluku (Z), mutta eri massaluku. Toisin sanoen saman alkuaineen eri isotoopeilla on yhtä monta protonia ytimessään – neutronien määrä (N) sen sijaan vaihtelee.
Toisinaan myös järjestysluku merkitään näkyviin. Esimerkiksi kloori-35 merkitään formula_1. Merkintä tarkoittaa, että atomin massaluku on 35 ja sen järjestysluku eli protonien määrä on 17. Neutroneita atomissa on näin ollen 18.
Koska sekä protonin että neutronin massat ovat likipitäen yhden atomimassayksikön suuruiset, on jokaisen atomin massaluku samalla likiarvo sen atomimassalle. Tästä johtuu käsitteen nimikin. Ydinten sidosenergian vuoksi niiden todellinen massa kuitenkin poikkeaa jonkin verran massa­luvusta, mutta tämä erotus, massaylijäämä, on harvoin suurempi kuin 0,1 atomi­massa­yksikköä.
Fahrenheit 9/11
Fahrenheit 9/11 on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut, Michael Mooren ohjaama dokumenttielokuva, joka kertoo kriittisesti George W. Bushin hallinnosta ja terrorismin vastaisesta sodasta.
Elokuvassa seurataan Bushin hallintoa vuoden 2000 kiistellyistä presidentinvaaleista Irakin sotaan 2003 asti. Elokuvassa perehdytään etenkin Yhdysvaltain ja Saudi-Arabian suhteisiin ja saudiperheen vaikutusvaltaan, ja erityisesti WTC-terrori-iskujen jälkeiseen aikaan USA:ssa.
Elokuvan nimi on sanaleikki Ray Bradburyn "Fahrenheit 451" -romaanin nimestä, joka viittaa paperin syttymispisteeseen Fahrenheit-asteikolla mitattuna. Elokuvan sloganin mukaan Fahrenheit 9/11 on "lämpötila, jossa vapaus palaa". 9/11 on 11. syyskuuta amerikkalaisen tavan mukaan kirjoitettuna. Bradbury oli itse tuohtunut siitä että Moore kopioi nimen elokuvalleen hänen kirjastaan ilman lupaa.
"Fahrenheit 9/11" voitti parhaan elokuvan palkinnon, Kultaisen palmun, ensiesityksellään vuoden 2004 Cannesin elokuvafestivaaleilla. Elokuva voitti myös huonoimmille elokuville jaettavan Razzie-palkinnon huonoimmasta miespääosasta: palkinto tuli George W. Bushin roolisuorituksesta.
Moore on avoimesti myöntänyt tehneensä elokuvan Bushin kampeamiseksi vallasta. "Sunday Herald" -lehden haastattelussa Moore sanoi lisäksi hyväksyvänsä elokuvansa levittämisen vertaisverkoissa. Hänen mukaansa on vain sitä parempi, mitä useammat näkevät elokuvan.
Kongo
Kongo tai Congo tarkoittaa seuraavia asioita:
Viipurin kaupunginkirjasto
Viipurin kaupunginkirjasto on Viipurissa sijaitseva arkkitehti Alvar Aallon vuonna 1935 valmistunut merkittävä funktionalistisen kauden rakennus. Kirjasto kuuluu töihin, joilla Aalto nousi maailmanmaineeseen. Alkuperäiseen asuun restauroidun kirjaston avajaiset pidettiin vuonna 2013.
Viipurin kaupunki järjesti arkkitehtikilpailun uudesta kaupunginkirjastosta vuonna 1927, jonka voitti nuori arkkitehti Alvar Aalto. Kirjasto valmistui vuonna 1935. Suomen vallan aikana kaupunginkirjaston ympäristöä kutsuttiin Torkkelinpuistikoksi. Suomi menetti Viipurin toisessa maailmansodassa Neuvostoliitolle, jonka jälkeen kirjastoa peruskorjattiin vuosina 1955–1961. Aallon mielestä tämä remontti pilasi hänen työnsä. Neuvostoaikana rakennus pääsi pahasti ränsistymään.
Kirjastoa alettiin restauroida vuodesta 1994 alkaen Viipurin kirjaston ystävät ry:n johdolla kansainvälisin voimin. Neuvostoliiton aikana tehdyn remontin jälkiä siivottiin pois ja palattiin alkuperäisiin ratkaisuihin. Kunnostustöistä huolimatta rakennus oli pitkään varsinkin julkisivultaan erittäin huonossa kunnossa, ja ongelmana oli lisäksi myös katon vuotaminen. Kunnostusrahoja löytyi Venäjältä, kun presidentti Tarja Halonen oli Pietarissa tutustumassa kunnostettuun Konstantinin palatsiin. Hän kysyi sitä esitelleeltä Vladimir Putinilta, mikä on Viipurin kirjaston tilanne, ja sen jälkeen rahoitusta alkoi löytyä. Venäjän valtio myönsi 2010 kirjaston kunnostamiseen kuusi miljoonaa euroa. Entisöintiä urakoi vanhojen palatsien entisöintiin erikoistunut yritys rakennusliike Sojuzstroirestavratsija.
Kunnostuksen ensimmäinen vaihe valmistui maaliskuussa 2012, ja sen aikana kirjaston luento-, lainaus- ja lukusalit entisöitiin alkuperäiseen asuun. Sisustuksessa käytettiin muun muassa Artekin huonekaluja. Esimerkiksi kirjaston kellarissa oli vielä kunnostettava rakennuksen tekniikkaan liittyvät laitteet. Seinien sisällä olevat keraamiset ilmanvaihtoputket otettiin käyttöön, jolloin kirjasto on ylipaineistettu.
Korjaukset valmistuivat lokakuun alkupuolella 2013, ja urakoitsija luovutti rakennuksen 13. lokakuuta 2013. Avajaiset pidettiin 23. marraskuuta 2013. Viipurin kaupunginkirjaston restaurointiyhdistyksen pääsihteerin, arkkitehti Maija Kairamon mukaan korjaustyö on tehty niin hienosti, että ehkei rakennus ollut valmistuttuaankaan yhtä hieno. Kunnostustyö sai World Monuments Fundin tunnustuspalkinnon vuonna 2014 ja eurooppalaisen kulttuuriperinnön Europa Nostra -palkinnon vuonna 2015.
Johanneksenkirkko (Helsinki)
Johanneksenkirkko on uusgoottilainen evankelis-luterilaisen ruotsinkielisen Johannes församlingin, aiemmin Helsingin tuomiokirkkoseurakunnan kirkko Helsingin Ullanlinnassa, keskusta-alueen eteläosassa Korkeavuorenkadun varrella. Kirkko rakennettiin vuosina 1888–1891 ja sen korkeimmat osat ovat 74 metriä korkeat koillispäädyn tornit. Kirkon suunnitteli tukholmalainen arkkitehti Adolf Emil Melander, jonka ehdotus voitti vuonna 1878 järjestetyn kilpailun. Kirkkoon mahtuu 2 600 ihmistä, ja se on paikkaluvultaan Suomen suurin kivikirkko. Kirkko on Suomen uusgoottilaisten kirkkojen pääesimerkki. Alttaritauluna on Eero Järnefeltin 1932 maalaama "Taivaallinen näky". Sen aiheena on Jeesuksen opetuslapsia vainonneen Saulus Tarsolaisen eli apostoli Paavalin kääntyminen kristinuskoon Damaskoksen tiellä. Kelloja kirkossa on kolme. Kirkon vihki käyttöön Porvoon piispa Carl Henrik Alopaeus 13. joulukuuta 1891. Kirkon etuseinässä on Kari Juvan veistos "Johannes Kastaja" vuodelta 2004.
Kirkkoa ympäröi Johanneksenpuisto, jossa on nurmialueita, leikkipuisto sekä hiekkakenttä, joka jäädytetään talvisin.
Arkkitehti Melander suunnitteli itse kirkon penkit, saarnatuolin, alttarilaitteen ja kastepöydän. Koristelussa on käytetty paljon kolmiapila-aihetta, joka on tyypillinen goottilainen pyhän kolminaisuuden symboli. Kirkon sisätilat ovat hyvin koristeelliset lasimaalauksineen, kaari-ikkunoineen, virsitauluineen ja kattokruunuinen. Alun perin myös kirkon vihreänharmaissa, rapatuissa seinäpinnoissa oli niiden yläosissa ja holvikaarissa oli koristekuvioita. Myöhemmissä restauroinneissa (ensimmäisen kerran vuonna 1913) kuviot peitettiin vaalealla yhtenäisellä värillä. Kirkko restauroitiin sen satavuotisjuhlia varten ja silloin vanhasta koristemaalauskerroksesta paljastettiin osa yleisölehterin seinään. Kirkko vaurioitui Helsingin suurpommituksissa helmikuussa 1944; muun muassa useita ikkunoita särkyi.
Urut rakensi alun perin saksalainen urkutehdas E. F. Walcker vuonna 1891, ja niitä on uudistettu vuosina 1921, 1937, 1956 ja 1974. Niissä on 66 äänikertaa, jotka jakautuvat kolmelle sormiolle ja jalkiolle. Vuonna 2005 saksalainen urkurakentamo Orgelwerkstatt Christian Scheffler entisti urut ja palautti Oskar Merikannon suunnitteleman disposition eli äänikertarakenteen.
Kirkon urkureina ovat toimineet muiden muassa Oskar Merikanto, Armas Maasalo, Tauno Äikää ja Pertti Eerola. Kirkon ensimmäinen kanttori oli Abraham Ojanperä, ja hänen jälkeensä kanttorin tehtävää on hoitanut muun muassa Sulo Saarits.
Johanneksenkirkolla on merkittävä osa monen helsinkiläisen adventinvietossa. Viipurin Lauluveikot -mieskuoron adventtikonsertit on alusta alkaen lähes joka vuosi pidetty Johanneksenkirkossa. Kuoron 50. adventtikonsertti pidettiin Johanneksenkirkossa vuonna 2003. Konserttien urkureina ovat toimineet muun muassa Tauno Äikää ja Pertti Eerola.
Johanneksenkirkko on ollut monen kotimaisen televisio- ja elokuvatuotannon kuvauspaikka. Tunnetuin on Yle TV1:n draamasarja "Kotikatu" (1995–2012), joka sijoittui alkuaikoinaan kirkon ympäristöön, ja kirkko toimi yhtenä sarjan henkilöitä yhdistävänä tekijänä.
Aspo
Aspo Oyj on neljälle toimialalle keskittyvä yritys: kemiallisia aineita tuo ja valmistaa Telko Oy, raaka-aineiden merikuljetuksista huolehtii ESL-Shipping, Leipurien tarvitsemien raaka-aineiden sekä laitteiston tuotannosta ja kuljetuksesta vastaa Leipurin Oy. Kauko Oy on keskittynyt vaativiin työympäristöihin, liikkuvaan tietotyöhön ja energiatehokkuutta parantaviin ratkaisuihin.
Aspo oli alun perin perustettaessa 1929 "Asunto-osakeyhtiöitten Polttoaine Osuuskunta", joka toi keskuslämmityksessä tarvittavaa koksia. Toiminta laajeni erilaisiin kuljetuksiin ja kemikaalialalle.
Monialayritys Aspo jakaantui 1999 Aspoon ja elektroniikkaan keskittyvään Aspocomp Groupiin.
Aspo yritti listata Leipurin-tytäryhtiönsä pörssiin 2014. Tämä jouduttiin kuitenkin perumaan Venäjän ruplan romahdettua.
Ceuta
Ceuta [ˈθeuta] on Espanjalle kuuluva autonominen kaupunki Pohjois-Afrikassa Gibraltarinsalmen etelärannalla. Se on yksi viidestä Espanjan erillisalueesta Pohjois-Afrikassa, ja sen etelänaapuri Marokko vaatii sitä itselleen. Ceutan pinta-ala on 18,5 neliökilometriä ja asukasluku 84 959 (2017).
Ceutan maisemaa hallitsee kukkula nimeltä Monte Hacho (204 metriä), jossa sijaitsee Espanjan asevoimien tukikohta.
Ceutasta on tullut eräs Eurooppaan pyrkivien pakolaisten ja siirtolaisten kauttakulkupaikoista, ja Marokon rajalle on pystytetty kolme metriä korkea aita estämään laittomia rajanylityksiä.
Ceuta on ollut historiansa aikana karthagolaisten, roomalaisten, visigoottien ja arabien hallussa. Portugalilaiset valtasivat kaupungin prinssi Henrik Purjehtijan johdolla vuonna 1415.
Lissabonin sopimuksessa 1. tammikuuta 1668 Portugalin Alfonso VI luovutti Ceutan Espanjan Kaarle II:lle ja kaupungista tuli osa Espanjaa. Kaupungin lippu ja vaakuna pysyivät kuitenkin muuttumattomina ja vaakunan kilpi muistuttaa tänäkin päivänä läheisesti Portugalin vaakunaa.
Espanjan tunnustaessa Marokon itsenäisyyden vuonna 1956, se ei kuitenkaan luopunut Ceutasta ja muista rannikon alueistaan.
Kulttuuriltaan Ceuta katsotaan osaksi Espanjan Andalusiaa. Enemmistö asukkaista on espanjalaisia, mutta kaupungissa on myös kasvavat berberi- ja juutalaisvähemmistöt.
Ceutalla on itsehallinnollisen kaupungin asema, jollaisena se sijoittuu tavallisen kaupungin ja itsehallintoalueen väliin. Ennen 14. maaliskuuta 1995 vahvistettua itsehallintoa Ceuta kuului Cádizin maakuntaan.
Ceuta kuuluu Euroopan unioniin ja sen valuutta on euro. Ennen Espanjan liittymistä EU:hun vuonna 1986 Ceuta oli vapaasatama.
Ceutasta käsin valvotaan myös viisi kilometriä länteen sijaitsevaa, ei-kenenkään maaksi luokiteltua Isla Perejiliä.
Inex Partners
Inex Partners Oy on S-ryhmän logistiikka- ja kuljetusyritys. Se on Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) tytäryhtiö. Inex Partners Oy työllistää kaikki toimipaikat mukaan lukien noin 800 henkilöä.
1990-luvun alussa S-ryhmä ja Tradeka perustivat Inex Partnersin hoitamaan kummankin kaupparyhmän (vuosina 1996–2003 lisäksi Tradekan kanssa yhteistyössä toimineen Elannon) logistiikkapalveluita. Kumpikin ryhmä omisti puolet Inexistä. Tradekan uudelleenjärjestelyiden seurauksena (Wihurin päivittäistavarakauppaketjujen yhdistyessä Tradekan ketjuihin) Tradeka myi elokuussa 2005 osuutensa Inexistä S-ryhmälle ja siirtyi käyttämään Tuko Logisticsin palveluita.
Inexin päivittäis- ja käyttötavaroiden logistiikkakkeskukset sijaitsevat Sipoon Bastukärrissä. Sipoon päivittäistavaroiden logistiikkakeskuksen 1. vaihe otettiin käyttöön 2016 ja Espoon Kilossa sijaitsevan vanhan logistiikkakeskuksen toiminnot siirtyvät kokonaisuudessaan Sipooseen vuosien 2016-2018 välisenä aikana. Sipoon logistiikkakeskus on Suomen suurin logistiikkakeskus ja se on toiminnoiltaan pitkälle automatisoitu. Kilon toimipisteessä on ollut toimintaa 1960-luvulta alkaen ja tontille on aiemmin ollut rautatieyhteys ja oma veturi. Kilon toimipisteen maamerkki, suuri pallon muotoinen öljysäiliö rakennettiin öljykriisin aikaan 1970-luvulla. Säiliöitä oli alkujaan kaksi, mutta toinen niistä on purettu.
Käyttötavaroiden logistiikkakeskus otettiin käyttöön vuonna 2012. Sitä ennen käyttötavaroita käsiteltiin ja toimitettiin Vantaan Hakkilan toimipisteestä.
Sipoon logistiikkakeskuksen lisäki Inexillä on alueterminaalit Lempäälässä, Kuopiossa sekä Oulussa.
Havaintomaailma
Havaintomaailma tarkoittaa maailmaa, kuten se tavallisille ihmisille heidän viiden aistinsa kautta esiintyy. Kuten Immanuel Kant luonnosteli, ihmiset voivat havaita vain havaintomaailman, eivät maailmaa sinänsä kuten se objektiivisesti on olemassa. Ihmiset eivät juuri saa tietoa maailmasta kuin havaintokokemustensa avulla, mikä jättää maailman todellisen luonteen metafyysiseksi kysymykseksi, emmekä tosiasiassa voi sanoa varmasti, vastaako maailma täysin havaintojamme. Jo Descartes arveli "Matrix"-tyylisen ratkaisun mahdollisuuden, missä kaikki "aistihavaintomme" ovat meille tietoisesti syötettyjä eikä meillä tosiasiassa voi olla varmuutta maailman luonteesta. Samankaltainen filosofinen termi on arkimaailma.
Esimerkki havaintomaailman ja fysiologisen maailman eroista ovat värit, jotka tosiasiassa ovat puhtaasti havaintomaailman ominaisuuksia. Väri sinänsä ei niinkään ole fysiologisen maailman vaan pikemminkin havainnoijan ominaisuus. On totta, että tosimaailman esineillä on fysiologisia ominaisuuksia, joiden ansiosta ne heijastavat tiettyjä aallonpituuksia valosta enemmän kuin muita. Itse väri on kuitenkin henkilön tulkinta tietystä esineen ominaisuudesta, ja esimerkiksi punavihersokean mielestä sekä punainen että vihreä väri ovat itse asiassa sama juttu. Edelleen sokean lepakon havaintomaailmaan on vaikeampi kuvitella itsensä, mutta sekin saattaa muiden aistiensa avulla saada parempaa tietoa maailman esineiden tietyistä ominaisuuksista kuin me saamme omillamme.
Evoluutiopsykologisin mekanismein tutkitut havaintokyvyissä vaikuttavat mekanismit värittävät havaintoja melkoisesti. Ihmisen aivoista löytyy esimerkiksi erityisesti kasvoja tunnistava mekanismi, joka esittää koverankin kasvokuvan täysin kuperaksi. Myös monet muunlaiset kognitiiviset vääristymät heikentävät ihmisen oman havaintokyvyn luotettavuutta.
Edelleen dikotomiaa syventää se, että havaintomaailmamme ei juuri ole antanut meille sellaista tietoa, joka saattaisi olettaa jotain suhteellisuusteorian kaltaista ulkomaailmasta. Tosimaailma saattaa olla rankastikin ristiriidassa havaintomaailmamme kanssa. Ihmisillä on siis hyvin yleinen tapa olettaa ulkomaailman ominaisuuksiksi asioita, jotka ovatkin itse asiassa heidän oman tietoisuutensa ominaisuuksia tai ennakkoluuloja.
Havainto
Havainto on havaitsemalla tehty huomio tai mielle todellisiksi tajutuista asioista, erityismerkityksessä tutkimistarkoituksessa tehty huomio.
Yleensä havainnolla tarkoitetaan asiaa, jota ei ole vain aistittu, vaan erityisesti "pantu merkille". Sillä on oleellinen osa luonnontieteellisessä menetelmässä.
Esimerkiksi mitattaessa mitä hyvänsä suuretta yksittäiselle havainnolle ei aseteta kovin suurta painoarvoa. Jos esimerkiksi halutaan mitata johonkin kappaleeseen kohdistuva voima, mittaus suoritetaan tyypillisesti useita kertoja peräkkäin, ja tulokseksi kirjataan havainnoista laskettu keskiarvo. Myös muilla tunnusluvuilla kuten mediaani, moodi ja keskihajonta on usein käyttöä, kun havainnoista halutaan tehdä johtopäätöksiä.
Melilla
Melilla (arabiaksi مليلة ja tamazightiksi "Mričon") on Espanjalle kuuluva autonominen kaupunki Pohjois-Afrikassa Marokon rannikolla. Pinta-ala on 13,4 neliökilometriä ja asukkaita 86 120 (2017).
Melilla on yksi viidestä Espanjan erillisalueesta Pohjois-Afrikassa, joita kaikkia Marokko on vaatinut itselleen.
Espanjalaiset valtasivat kaupungin 1497 ja ovat hallinneet sitä siitä lähtien. Kaupunki on kuitenkin joutunut useaan otteeseen historiansa aikana Rif-vuorten heimoarmeijoiden ja Marokon sulttaanien hyökkäysten kohteeksi. Vasta 1780 solmitussa Aranjuezin sopimuksessa Marokko hyväksyi Espanjan herruuden Melillassa.
Espanjan sisällissodan alussa 1936 Melilla oli ensimmäinen kaupunki, jossa oikeisto nousi kapinaan hallitusta vastaan.
Maaliskuussa 1983 Marokko julisti Ceutan ja Melillan saartoon. Taloudellinen yhteistyösopimus Marokon ja Espanjan välillä 1988 paransi kuitenkin suhteita.
Vuonna 1998 espanjalaiset rakensivat kaupungin ympärille 20 kilometriä pitkän raja-aidan estämään laitonta maahanmuuttoa.
Enemmistö asukkaista on espanjalaisia, mutta kaupungissa on kasvava marokkolainen arabivähemmistö sekä noin 800 juutalaista.
Melilla oli vapaasatama ennen liittymistään EU:hun.
Melillalla on lentoasema (IATA: "MLN", OACI: "GEML"), josta lähtee lentoja muualle Espanjaan. Manner-Espanjaan on myös laivayhteys. Marokon puolelle pääsee rajanylityspaikkojen kautta.
Yksityisoikeus
Yksityisoikeus, ”siviilioikeus” on oikeustieteen tutkima oikeudenala, jonka mielenkiinnon kohteena ovat yksityishenkilöiden väliset oikeussuhteet. Sille rinnakkainen oikeudenala on julkisoikeus, joka sääntelee julkisyhteisöjen toimintaa julkisen vallan haltijoina. Näiden kahden perinteinen jyrkkä ero on kaventunut ja oikeudenalat ovat lähentyneet toisiaan. Siviilioikeus-nimitystä käytetään usein yksityisoikeuden synonyyminä. Toisaalta siviilioikeudella tarkoitetaan yleistä yksityisoikeutta, joka on vain yksityisoikeuden osa.
Yksityisoikeutta ja julkisoikeutta erottaa useampi tekijä. Julkisoikeus sääntelee oikeussuhteita, joissa yhtenä osapuolena on julkisyhteisö. Yksityisoikeuden lähtökohtana on yksityisten etujen kunnioittaminen yhteisten etujen sijaan. Oikeudenalojen oikeuskeinot ja oikeusseuraamukset ovat erilaiset. Yksityisoikeudellisia seuraamuksia ovat esimerkiksi vahingonkorvaus ja sopimuksen purku, kun taas julkisoikeudessa käytetään rangaistuksia ja vaikkapa toimiluvan peruuttamista. Näitä kahta oikeudenalaa erottaa myös historiallinen perinne sekä niiden käyttämät erilaiset käsitteet ja periaatteet. Tyypillisesti sopimus kuuluu yksityisoikeuteen ja julkiset palvelut julkisoikeuteen. Jaottelu ei koske vain lainsäädännön systematiikkaa, vaan jako on perustana myös tuomioistuinlaitoksen toiminnalle. Yksityisoikeuteen liittyvät asiat käsittelee yleinen tuomioistuin, kun taas julkisoikeudellisia oikeussuhteita ratkovat hallintotuomioistuimet.
On myös oikeudenaloja, jotka eivät sijoitu julkisoikeuteen eivätkä yksityisoikeuteen, koska niiden normiaines on peräisin kummaltakin alueelta. Tällaisia ovat maatalousoikeus, lääkintäoikeus ja osittain myös ympäristöoikeus. Uusien oikeudenalojen muodostuminen on haaste perinteiselle jaottelulle. Jaottelua ei myöskään vakiinnuta normiston tarkastelu toiminnallisissa yhteyksissään.
Jaottelu voidaan tehdä usealla eri tavalla, mutta perinteisesti yksityisoikeus on jaettu erityiseen ja yleiseen yksityisoikeuteen. Jako on sopimuksenvarainen ja perustuu pohjoismaiseen oikeusperinteeseen. Jaon lähtökohtana on Saksassa 1800-luvulla syntynyt tapa erotella käsitteet toisistaan. Nykyään jaolla on melko vähän merkitystä. Yleisesti katsoen oikeudenalajaottelu on tarpeellinen varsinkin opetuskäytössä, jotta ihminen pystyy ottamaan haltuunsa laajan normiston. Jaottelun avulla voidaan osoittaa oikeusjärjestyksen yleisiä periaatteita, jolloin yksittäisten oikeussäännösten soveltaminen on vaivattomampaa.
Yksityisoikeus on perinteisesti jaettu
Yleinen yksityisoikeus jaetaan seuraavasti:
Erityiseen yksityisoikeuteen kuuluvat:
Yleiseen yksityisoikeuteen kuuluva varallisuusoikeus jaetaan lisäksi seuraavasti:
Varallisuusoikeus
Varallisuusoikeus on siviili- eli yksityisoikeuteen kuuluva oikeustieteen ala.
Suomen varallisuusoikeus pohjautuu saksalaiseen varallisuusoikeuteen ja sitä kautta roomalaiseen oikeuteen. Varallisuusoikeus perustuu varallisuuden eli omaisuuden käsitteelle. Omaisuus voi olla joko kiinteää omaisuutta, kuten kiinteistö tai irtainta omaisuutta.
Varallisuusoikeus jaetaan yleisesti seuraaviin kolmeen ryhmään:
Näistä kolmesta ryhmästä velvoiteoikeus on yleisin ja perustavanlaatuisin.
Julkisoikeus
Julkisoikeus on oikeusjärjestyksen osa-alue, jonka tarkoituksena on säädellä julkisen vallan käyttöä ja erityisesti julkisen vallan ja yksityisen välistä suhdetta. Julkisoikeudella onkin tiivis sidos mm. valtiosääntöoikeuteen, jossa säädellään mm. perus- ja ihmisoikeuksista sekä hallinto-oikeuteen, jossa säädellään mm. julkista valtaa ja julkisen vallan käyttöä. Myös rikosoikeus on osa julkisoikeutta.
Oikeustiede perinteisesti jaetaan yksityisoikeuteen ja julkisoikeuteen. Yksityisoikeus sääntelee yksityisten välisiä suhteita, kun taas julkisoikeus sääntelee pääasiassa julkisen vallan sekä yksityisen välisiä suhteita.
Oikeudenalajaottelu ei nykyään ole kovin yksinkertaista, sillä moni oikeudenala sisältää elementtejä sekä yksityis- että julkisoikeudesta. Esimerkiksi prosessioikeudessa on elementtejä molemmista oikeudenaloista sekä ympäristöoikeudessa kohtaavat yksityisoikeudellinen vapaus käyttää omaisuuttaan haluamallaan tavalla ja julkinen luonnon suojelemisen intressi. Työ- ja virkamiesoikeudessa puolestaan kohtaavat sopimusvapaus ja julkisen vallan halu suojella (työ)sopimussuhteen heikompaa osapuolta. Eurooppaoikeus taas ei noudata lainkaan tätä perinteistä jaottelua julkis- ja yksityisoikeuteen.
Julkisoikeuden osa-alueiksi tyypillisesti mielletään sellaisia oikeustieteen aloja, kuin rikos- ja prosessioikeus, hallinto-oikeus, valtiosääntöoikeus ja vero-oikeus.
Hallinto-oikeus voidaan edelleen jakaa yleishallinto-oikeuteen ja erityishallinto-oikeuteen. Erityishallinto-oikeuden osa-alueita puolestaan ovat esimerkiksi kunnallisoikeus, virkamiesoikeus, finanssihallinto-oikeus, sosiaalioikeus, poliisioikeus ja ympäristöhallinto-oikeus.
Oikeustieteitä ja siten myös julkisoikeutta opetetaan yliopistoissa. Julkisoikeus kuuluu tutkimusalana oikeustieteisiin, mutta sen nimiset oppiaineet kuuluvat tyypillisesti hallintotieteisiin. Julkisoikeuden tutkimusta harjoitetaan Suomessa paitsi oikeustieteellistä opetusta antavissa yliopistoissa, myös hallintotieteitä opettavissa yliopistoissa, nimittäin Tampereen, Vaasan, Lapin ja Itä-Suomen yliopistoissa.
Julkisoikeuden alaa opiskelleita valmistuu siis yhtäältä oikeustieteen alalta oikeustieteiden maisteriksi ja toisaalta hallintotieteiden alalta hallintotieteiden maistereiksi. Lisäksi Åbo Akademissa on mahdollista suorittaa politices-alan eli kirjaimellisesti 'valtiotieteen' tutkintoja pääaineena julkisoikeus.
Vahingonkorvausoikeus
Vahingonkorvausoikeus on yksityisoikeuden osa, joka jakautuu sopimusperusteiseen ja sopimuksenulkoiseen vastuuseen. Vahingonkorvausoikeus on vahvasti yhteydessä rikosoikeuteen ja ennen vuotta 1974 vahingonkorvauksista säädettiinkin rikoslaissa.
Vahingonkorvauslain pääperiaate ilmenee lain 2. luvun 1 §:stä: ”Joka tahallisesti tai tuottamuksesta aiheuttaa toiselle vahingon, on velvollinen korvaamaan sen - -.”
Vahingonkorvauslakia sovelletaan niin sanottuun delikti- eli sopimuksenulkoiseen vastuuseen. Klassinen esimerkki deliktivastuusta on taloyhtiön vastuu vahingosta, joka syntyy jalankulkijan liukastuessa huonosti hiekoitetulla jalkakäytävällä. Deliktivastuun vastakohtana on sopimusvastuu, jota käsittelee oikeudenaloista sopimusoikeus. Tällöin vastuukysymykset on usein sovittu sopimusneuvottelujen yhteydessä.
Vahingot voidaan jakaa seuraavasti:
tai seuraavasti:
Henkilö- ja esinevahingot ovat korvauskelpoisia ilman erityisedellytyksiä samoin kuin näistä vahingoista seuraavat taloudelliset vahingot, mutta niin sanotun puhtaan varallisuusvahingon korvaaminen "sopimuksenulkoisissa suhteissa" edellyttää joko erityissäännöstä tai vahingonkorvauslain 5. luvun 1 §:n mukaisia perusteita, jolloin vahinko on korvauskelpoinen, kun vahinko on aiheutettu
Sopimukseen perustuvan korvausvastuun piiriin kuuluvat taloudelliset vahingot korvataan osapuolten sopimuksen ja sopimusoikeuden periaatteiden mukaisesti, ja niihin ei sovelleta vahingonkorvauslakia.
Vahingonkorvauksen suuruuden määrittämiseen liittyy käsite eduntasoitus. Se tarkoittaa, että vahingon määrästä vähennetään korvauksen saajalle vahingosta koitunut hyöty tai vahingolta säästyneen omaisuuden arvo.
Joillakin aloilla on voimassa ns. ankara vastuu, joka aktualisoituu riippumatta siitä, onko vahingon aiheuttajan toiminta ollut tahallista, huolimatonta vai onko kyseessä ollut puhdas vahinko. Yleensä ankaran vastuun alaiselle vahingolle on tyypillistä, että vahingon aiheutumisen syytä on vaikea määrittää kiistattomasti tai olisi kohtuutonta vaatia vahingon kärsijää osoittamaan tahallisuus. Esimerkkejä tällaisista toimialoista ovat:
Myös valtiollisten toimijoiden rokotuskampanjan aiheuttamaan vahinkoon on korkeimman oikeuden ennakkopäätöksessä sovellettu ankaran vastuun periaatetta.
Immateriaalioikeus
Immateriaalioikeudet ovat omistusoikeuden ja sopimusoikeuden läheinen aineettomiin omistuksiin liittyvä oikeudenala, joka koostuu lukuisista eri osa-alueista.
Yleisimmin immateriaalioikeudet jaetaan tekijänoikeuksiin ja teollisoikeuksiin.
Immateriaalioikeuden käytöstä sen omistajalle maksettavaa sopimuspohjaista korvausta kutsutaan rojaltiksi tai lisenssimaksuksi.
Patentti perustuu alun perin tavoitteeseen, että yleishyödylliset keksinnöt eivät mene keksijänsä mukana hautaan - vastineeksi keksinnön (esimerkiksi valmistusmenetelmän) julkistamisesta keksijä saa rajoitetun yksinoikeuden keksinnön hyödyntämiseen. Keksintöjen julkistamisen on katsottu myös edistävän hyödyllistä tekniikan ja valmistustaidon kehittymistä. Tavaramerkki- ja toiminimioikeudet palvelevat tuotteen valmistajan tunnistamista ja suojaavat siten ostajan oikeuksia. Immateriaalioikeuksia on perusteltu myös sillä, että ne toimivat luovan työn taloudellisena kannustimena.
Patenttia ja sitä lähellä olevia teollisoikeuksia on arvosteltu siitä, että myönnetty yksinoikeus on liian laaja ja yksinoikeuksia myönnetään liian kevein perustein, minkä arvostelijat väittävät hidastavan tekniikan ja valmistustaidon edistymistä.
Poliittiset hyveet
Poliittiset hyveet ovat hyve-etiikan mukaisia poliittisen pakkovallan käytössä vaadittavia hyveitä. Bernard Crick listasi kirjassaan "In defense of politics" vuonna 1982 muun muassa seuraavat hyveet:
Crick näki nämä demokraattiset hyveet vaihtoehtoina jollekin ideologialle tai absoluuttiselle moraalille.
Irtaimisto
Irtaimistoon kuuluvat kaikki ne esineet, jotka eivät kuulu kiinteisiin esineisiin. Irtaimisto voidaan jakaa "tavanomaisiin irtaimiin reaaliesineisiin" ja "ei-tavanomaisiin esineisiin".
Tavanomaisiin esineisiin luetaan kaikki tavanomaiset esineet, kuten kirjat tai astiat.
Ei-tavanomaisiin irtaimiin esineisiin kuuluvat:
Ympäristöoikeus
Ympäristöoikeus on varsin laaja oikeudenala, joka sääntelee ympäristön ja luonnon käyttöä sekä ympäristön- ja luonnonsuojelua.
Tavoitteena on turvata ympäristön ja luonnonvarojen tehokas mutta ympäristöystävällinen käyttö sekä noudattaa Suomea sitovia kansainvälisiä sopimuksia, kuten Kioton ilmastosopimusta. Aikaisemmin oikeudenala on tunnettu nimellä "maa- ja vesioikeus". Ympäristön- ja luonnonsuojelukysymysten muuttuminen yhä tärkeämmiksi yhteiskunnassa on johtanut siihen, että 1980-luvulta alkaen ympäristön- ja luonnonsuojelu ovat vallanneet alaa oikeudenalan perinteisiltä maa- ja vesioikeudellisilta kysymyksenasetteluilta. Ympäristöoikeudellisia asioita käsitellään ja ratkaistaan hallinto-, siviili- ja rikosprosesseissa sekä toimitusmenettelyissä.
Ympäristöoikeuden erottaa muista oikeudenaloista siihen liittyvien suositusten, sopimusten ja ohjeiden suuri määrä ja varsinkin näiden suuri vaikutus. Ympäristöoikeudessa on paljon joustavia normeja. Suomen oikeusjärjestelmässä ympäristöoikeus on varsin nuori: se on saanut alkunsa 1900-luvun puolivälissä.
Poliittinen filosofia
Poliittinen filosofia tutkii kysymyksiä valtiosta, auktoriteetista, politiikasta, omaisuudesta ja laista sekä lakisäädösten toteutumista valvovasta vallasta: mitä ne ovat, miksi niitä tarvitaan, mikä tekee valtiosta oikeutetun, mitä oikeuksia ja vapauksia sen tulisi valvoa tai taata, mikä muoto sillä tulisi olla ja miksi, mitä velvollisuuksia kansalaisilla on – jos on, sekä milloin on oikein tehdä vallankumous - jos koskaan.
Klassisen poliittisen filosofian ensimmäiset yhteiskuntafilosofiat olivat monet yhteiskuntasopimuksen periaatteelle perustuvia.
Luettelo valtioista bruttokansantuotteen mukaan
Luettelo valtioista bruttokansantuotteen mukaan. Bruttokansantuote on ilmoitettu Yhdysvaltain dollarien reaalisen muutoksen mukaan. Luettelossa on myös merentakaisia sekä itsehallinnollisia alueita.
Ideologia
Ideologia eli aatejärjestelmä tai aaterakennelma on ohjeelliseksi muodostunut aatteiden kokoelma, poliittinen näkökulma todellisuuteen tai kaavoittuneeksi muuttunut poliittinen käytäntö, joka heijastaa tietyn yksilön, ryhmän, yhteiskuntaluokan tai kulttuurin tarpeita ja pyrkimyksiä.
Eri ideologiakäsitteet voidaan tiivistää kolmeen päätyyppiin:Poliittisiksi pääideologioiksi on kutsuttu liberalismia, sosialismia ja konservatismia.
Ei ole täyttä yksimielisyyttä siitä, ovatko feodalismi ja merkantilismi vastaavalla tavalla poliittisia ideologioita vai lähinnä tietyille talous- ja yhteiskuntajärjestyksille annettuja nimiä. Myös osaa aiemmin mainituista ideologioista pyritään usein käyttämään puhtaasti teknisinä käsitteinä; toisaalta juuri ideologian epäpoliittiseksi naamioiminen (normaalistaminen, luonnollistaminen) on yksi ideologisen vaikuttamisen keino.
Poliittisen ideologian paradigma ja todellisuuskäsitys voidaan joskus sisällyttää hyvin moniin elämänalueisiin, esimerkkinä vaikkapa Neuvostoliitto, jossa marxismi-leninismi sisällytettiin muun muassa taiteeseen ja erilaisiin tieteen tutkimuskohteisiin. Niin ikään fasismilla on käytännössä esiintyessään tavannut olla poliittisten näkemysten lisäksi vahva esteettinen ihanne sekä ihmiskuva. Kriitikkojen mukaan myös kapitalismi on niin sanotusti uusliberalistisessa vaiheessaan asettanut entistä useamman elämänalan sisällöksi taloudellisen tehokkuuden ja yksityisen eduntavoittelun - sekä sitä korostavan yksilökäsityksen - ja tuonut täten julki ideologiset piirteensä.
Marxilaisuuden piirissä on tarkasteltu muun muassa ideologian mahdollisesti arkipäiväistynyttä luonnetta. Marxilaisessa ajatteluperinteessä käsitteen ala on varsin laaja ja poikkeaa hieman siitä, miten termi yleiskielessä ymmärretään.
Marxilaisittain ideologian käsite ei viittaa niinkään tietoiseen oppijärjestelmään kuin historiallisesti kehittyneisiin yhteiskunnallistaviin käytäntöihin ja instituutioihin, kulttuuriset muodostumat mukaan luettuna. Ideologialla, etenkin hallitsevalla ideologialla, on piiloista vaikutusvaltaa ihmisten tapaan elää, toimia ja ajatella elämänsä ja toimintansa ehtoja. Ideologinen johtoasema eli hegemonia toteutuu usein epäsuorasti, sillä se ei perustu vain julkilausuttuihin päätelmiin tai kohdattuihin pakkoihin vaan myös kutsuihin, suostumuksiin ja huomaamattomasti suuntaaviin paineisiin. Käsitteen sisältöön ovat vaikuttaneet mm. Antonio Gramsci, Raymond Williams ja Louis Althusser.
Autonominen marxilaisuus
Autonominen marxilaisuus on 1960-luvulla Italiassa syntynyt marxismin suuntaus, joka on korostanut työväenluokan subjektiutta ja itsehallintoa (autonomia) suhteessa pääomaan, puolueisiin ja valtiovaltaan.
Jäämistöoikeus
Jäämistöoikeus on yksityisoikeuteen kuuluva oikeudenala, jonka tehtävänä on kehittää ja systematisoida perintöön ja testamenttiin liittyviä oikeudellisia kysymyksiä. Näistä nykyisellään säädetään Suomessa muun muassa perintökaaressa ja perintö- ja lahjaverolaissa.
Perintö- ja lahjaverolaissa 
(, ) on säädetty perinnönsaajan velvollisuudesta suorittaa perinnöstä perintöveroa. Perinnönsaajat on laissa jaettu (1. tammikuuta 2008 alkaen) kahteen veroluokkaan seuraavasti:
"I veroluokka:"
"II veroluokka"Perintöveron määrä I veroluokassa lasketaan seuraavasti:
II veroluokassa vero lasketaan kaksinkertaisena.
Perintökaaressa (, ) on säädetty mm.
Näyttelijä
Näyttelijä (naisnäyttelijästä käytetään näyttelijän lisäksi myös nimitystä näyttelijätär) on henkilö, joka esittää osaa esimerkiksi näytelmässä tai elokuvassa. Termi viittaa yleensä elokuvissa, televisiossa, teatterissa tai radiossa esiintyvään henkilöön. Rooleja esittäessään näyttelijä voi myös laulaa ja tanssia, tai esiintyä pelkällä äänellään radiossa, dubatuissa ohjelmissa tai animaatioissa.
Näyttelijän tehtävänä on tutustua rooliinsa ja perehtyä tuotoksen aikakauteen, kulttuuriin ja ihmisten elintapoihin. Näyttelijä pyrkii omaksumaansa roolihahmonsa luonteenpiirteet ja puhetavan. Näyttelijältä vaaditaankin kykyä samaistua rooliinsa, mihin tarvitaan usein luovuutta ja kekseliäisyyttä. Näyttelijällä voi olla samaan aikaan menossa useita tuotantoja, joissa perehtymis-, harjoittelu- ja näyttelyvaiheet voivat mennä päällekkäin.
Varsinkin elokuvanäyttelijöiden työ on projektiluontoista, joten heillä saattaa olla pitkiäkin työttömyyskausia. Näyttelijä on keskimäärin 80 prosenttia työurastaan ilman töitä, minkä takia monet näyttelijät tekevät muita töitä elääkseen.
Suomessa näyttelijäkoulutusta annetaan Teatterikorkeakoulussa Helsingissä ja Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksella (Näty). Musiikkiteatterin koulutusta annetaan Lahden Musiikki-ja draamainstituutin musiikkiteatterin koulutusohjelmassa.
Säveltäjä
Säveltäjä on henkilö, joka luo uutta musiikkia muiden tai itsensä esitettäväksi. Musiikkia voidaan tallentaa ja ilmentää graafisessa muodossa kirjoittamalla se nuottien muotoon. Aina uutta musiikkia ei kuitenkaan kirjoiteta muistiin. Myöhemmin esiintyjät voivat toistaa kappaleen sen perusteella, mitä ovat kuulleet.
Jotkut säveltäjät elättävät itsensä luomalla uutta musiikkia esitettäväksi yleisölle. Joissakin tapauksissa musiikin tilaaja maksaa säveltäjälle erillisen sävellyspalkkion. Muinoin oli hyvin yleistä, että säveltäjät olivat hallitsijan tai kirkon palveluksessa. Hallitsijan palveluksessa ollut säveltäjä sävelsi musiikkia hallitsijan viihdyttämiseksi ja hovin tilaisuuksiin. Tästä tulee nimitys hovisäveltäjä. Nykyään suurin osa päätoimisista säveltäjistä elää valtion ja säätiöiden tuella tai konserttiesityksistä ja radiosoitosta tulevilla Teosto-korvauksilla, musiikin tilauspalkkioilla sekä myytyjen levyjen tuotolla ja rojalteilla. Merkittävä osa säveltäjistä saa tuloja myös opettamisesta.
Kuuluisia säveltäjiä ovat muun muassa Johann Sebastian Bach, Franz Schubert, Ludwig van Beethoven, Wolfgang Amadeus Mozart ja Jean Sibelius.
Iskelmämusiikin säveltäjä työskentelee usein läheisessä työsuhteessa sanoittajan kanssa. Säveltäjä voi myös olla itse sanoittaja.
Säveltäjien oikeuksia Suomessa valvova tekijänoikeusjärjestö on Teosto. Lisäksi säveltäjien etuja ajavat ammattiliiton tapaan Suomen Säveltäjät ry ja Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry.
Muusikko
Muusikko on henkilö, joka esittää musiikkia. 
Muusikon oikeuksia valvovat Suomessa Muusikkojen liitto ja Gramex.
Muusikkoja ovat muun muassa:Muusikko voi olla täysin itseoppinut. Muusikon tutkinnon voi suorittaa toisen asteen oppilaitoksessa, esimerkiksi konservatoriossa, tai ammattikorkeakoulussa, jossa voi suorittaa muusikon (AMK) tutkinnon.
Alan korkeinta koulutusta Suomessa antaa Suomen ainoa musiikkiyliopisto Sibelius-Akatemia, jossa voi opiskella musiikin maisteriksi, musiikin lisensiaatiksi tai musiikin tohtoriksi.
Possessiivisuffiksi
Possessiivisuffikseja eli omistusliitteitä käytetään nominin omistajan persoonan ja luvun merkitsemiseen, esimerkiksi "autoni (= auto, jonka omistaja olen minä, 1 henkilö), "automme (= auto, jonka omistajia olemme me, useat henkilöt), "autonne. Suomen kielessä possessiivisuffiksia käytetään ainoastaan genetiivimuotoisen persoonapronominin yhteydessä ("minun autoni") tai sen sijasta ("autoni"), mutta esimerkiksi joissakin suomalais-ugrilaisissa kielissä kuten unkarissa possessiivisuffikseja käytetään myös muiden kuin persoonapronominilla viitattujen omistajien ilmaisemiseen (unk. "Anna könyv-e 'Annan kirja', sananmukaisesti "Anna kirjansa") tai ns. habeo-rakenteen sijasta (unk. "van könyv-em" 'minulla on kirja', sananmukaisesti "on kirjani"). Monissa kielissä possessiivisuffikseja vastaavat possessiivipronominit.
Suomen kielessä possessiivisuffikseja on viisi (koska yksikön ja monikon 3. persoonan possessiivisuffiksit ovat samannäköiset), mutta laajempiakin järjestelmiä voi olla, jos esimerkiksi kielessä on yksikön ja monikon lisäksi kaksikko eli duaali (kuten esimerkiksi saamen kielessä). Joissakin kielissä possessiivisuffiksin, omistajan ja/tai omistettavan useutta ilmaisevien ainesten sekä sijapäätteiden yhdistelmät voivat käyttäytyä epäsäännöllisillä ja mutkikkailla tavoilla, niin että kieliopissa on kuvattava erikseen absoluuttinen (possessiivisuffiksiton) ja possessiivinen taivutus. Suomen kielessä liitteitä käytetään myös lauseenvastikkeissa, kun sillä ja päälauseella on suffiksin persoonan mukainen sama subjekti ("Nukkuessamme näemme unia.").
Possessiivisuffiksin käyttö on suomen yleiskielessä pakollista, jos substantiivin määritteenä on genetiivimuotoinen aito persoonapronomini paitsi eräissä ilmaisuissa, joissa monikon persoonapronominin genetiivi ilmaisee muuta kuin omistamista, esim. "meidän kylällä", "teidän äiti". Varsinaisen persoonapronominin sen sijaan voi tällöin ensimmäisessä ja toisessa persoonassa jättää poiskin (esimerkiksi: "minun autoni" ~ "autoni"). Kolmannessa persoonassa joko sekä persoonapronominin että possessiivisuffiksin taikka pelkän possessiivisuffiksin valinnalla ilmaistaan, onko kyse ns. refleksiivisestä omistuksesta (jossa omistaja on identtinen lauseen subjektin kanssa): Pekka näki autonsa (= oman autonsa) / Pekka näki hänen autonsa (= jonkun toisen auton).
Puhekielessä omistusliitteiden käyttöä vierastetaan ylätyylisenä ja niitä käytetään sen vuoksi epäsäännöllisesti. Parhaiten possessiivisuffiksit näyttävät säilyvän juuri refleksiivisen omistuksen yhteydessä (mä löysin kirjani, vrt. mä löysin mun kirjan) sekä tyyli- ja tehokeinona. Vaihtelevasta käytöstään huolimatta kaikki possessiivisuffiksit ovat kuitenkin täysin ymmärrettävää ja normaalia kielenkäyttöä myös puhekielessä.
Possessiivisuffikseja käytetään myös refleksiivi- ja resiprookkipronomineissa (itselleni, toisilleen) sekä infiniittisten verbinmuotojen yhteydessä, siis persoonan ilmaisemiseen muun muassa lauseenvastikkeissa (kerroin tulevani huomenna; emme elä syödäksemme).
Elatiivi
Elatiivi eli sisäeronto eli sisäinen erosija on sijamuoto, joka perusmerkityksessään ilmaisee liikettä jostakin ulos: "talosta", "kylästä".
Elatiivi on yksi suomen kielen sisäpaikallissijoista inessiivin eli sisäisen olosijan sekä illatiivin eli sisäisen tulosijan ohella. Sen vastine ulkopaikallissijojen ryhmässä on ulkoinen erosija eli ablatiivi. Joissain suomen murteissa esiintyy myös niin sanottu yleinen erosija eli eksessiivi.
Elatiivi on tyypillinen sija mm. uralilaisissa kielissä.
Suomen kielessä elatiivin pääte on "-sta/-stä".
Esimerkkejä:
Monikossa lisätään i + viimeinen vokaali ja/tai konsonantti saattaa vaihtua tai hävitä:Perusmerkitykseltään elatiivi on erosija, joka tarkoittaa konkreettisesti poistumista jonkin sisältä: "talosta". Siitä on askel abstraktimpaan käyttöön: Havahduin "mietteistäni". Suomessa usein jossakin kiinni olemista ilmaistaan sisäpaikallissijalla, joten on loogista, että otamme hatun "päästä" ja harjaamme pölyt "vaatteistamme". Myös ulosmenoaukkoa ilmaistaan elatiivilla: Hyppäsimme "ikkunasta". Puhe meni "toisesta korvasta" sisään, "toisesta" ulos.
Kuten monilla muillakin sijamuodoilla, myös elatiivilla on muitakin merkityksiä kuin perusmerkityksensä. Esimerkkejä:
Viron kielessä elatiivin pääte on "-st".
Esimerkkejä:
Unkarin kielessä elatiivin pääte on "-ból/-ből". Käyttö vastaa useimmiten suomen elatiivia, joskus myös ablatiivia:
Ilmaisohjelma
Ilmaisohjelma ("freeware-ohjelma") on tietokoneohjelma, jota valmistaja jakaa ilmaiseksi, tavallisesti Internetin välityksellä. Ilmaisohjelman tekijä on mahdollisesti luopunut osasta tekijänoikeuksiaan, mutta tavallisesti vain korvaukseton kopiointi suoraan tekijältä on sallittu ja esimerkiksi ohjelman jälleenmyynti on kielletty (vertaa julkisohjelma, public domain).
Ilmaisohjelmia tekevien yritysten liiketoimintamallissa ilmaisohjelma toimii tavallisesti yrityksen muun tuotteen tai palvelun mainoksena. Ilmaisohjelma voi olla myös mainosohjelma, jolloin ohjelma esittää tekijäyritykseen liittymättömiä mainoksia käyttäjälle.
Ilmaisohjelmat jaetaan usein tietokoneen suorittevana koodina, eikä sen mukana tule lähdekoodia (vertaa vapaaohjelma, avoin lähdekoodi).
Valve Corporation
Valve Corporation (ent. Valve Software) on Bellevuessa, Washingtonissa sijaitseva videopelien kehittämiseen ja digitaaliseen jakeluun erikoistunut yritys. Gabe Newell ja Mike Harrington perustivat Valve Corporationin (silloinen Valve Software) Kirklandissa, Washingtonissa vuonna 1996. Valven teki kuuluisaksi sen ensimmäinen julkaisu, "Half-Life," vuonna 1998.
"Half-Lifen" menestyksen jälkeen Valve ryhtyi kehittämään "Team Fortress Classic" -modia "Half-Lifeen". Valve auttoi myös itsenäisiä modien kehittäjiä ja on hankkinut joidenkin modien oikeudet itselleen. Valven nykyään omistamia, aiemmin itsenäisiä modeja ovat muun muassa "Counter-Strike" ja "Day of Defeat".
Vuoden 2003 E3-messuilla Valve herätti huomiota esittelemällä materiaalia "Half-Life 2:sta", joka näytti olevan jo valmis. "Half-Life 2":n piti ilmestyä vuoden 2003 syksyllä. Pelin julkaisu kuitenkin viivästyi lähdekoodivarkauden myötä. Peli julkaistiin lopulta 16. marraskuuta 2004, ja se osoittautui menestykseksi aiemman osan tavoin.
Maaliskuussa 2011 julkisuuteen vuoti huhuja Valven aikeista oman pelikonsolin kehittämiseksi. "Steam Box" -nimellä huhutun laitteen ideana olisi toimia pelikonsolina, jolla voisi pelata Steam-palvelusta saatavia pelejä. "Steam Box" on myöhemmin tullut tunnetuksi Steam Machine -nimellä.
Valve julkisti oman käyttöjärjestelmän SteamOS:n 23. syyskuuta 2013. SteamOS on Linuxiin perustuva käyttöjärjestelmä, jota on paranneltu erityisesti pelaamiseen. Se myös keskittyy pelaamiseen olohuoneesta käsin.
27. syyskuuta 2013 Valve julkisti viimeisen julkistuksen kolmiosaisesta julkaisustaan. Julkistus oli jo odotettavissa oleva Steam-ohjain, jonka päätarkoitus on tuoda helppokäyttöisyys olohuoneeseen.
David Fincher
David Andrew Leo Fincher (s. 28. elokuuta 1962 Denver, Colorado, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, elokuvatuottaja ja musiikkivideo-ohjaaja.
David Fincher toimi animaattorina Industrial Light & Magicilla vuosina 1980–1983. Vuonna 1986 hän perusti tuotantoyhtiö Propaganda Filmsin. Hän ohjasi musiikkivideoita muun muassa Madonnalle, George Michaelille, Aerosmithille ja Rolling Stonesille. Musiikkivideoiden ohella hän ohjasi myös mainoksia. Kuten monet musiikkivideoilla aloittaneet ohjaajat myös Fincher siirtyi elokuvien tekoon ja teki debyyttinsä elokuvalle "Alien³" (1992), joka oli silloin kallein ensikertalaiselle annettu ohjaustyö. Fincherin ura lähti kuitenkin nousuun trillerillä "Seitsemän" (1995) ja hän vakiinnutti asemansa innovatiivisena ohjaajana elokuvalla "Fight Club" (1999).
"Panic Roomin" (2002) jälkeen Fincher piti viiden vuoden tauon, ennen kuin ohjasi seuraavan elokuvansa "Zodiac" (2007), joka sai hyviä arvosteluja.
Vuonna 2008 ensi-iltansa sai Fincherin ohjaama draamaelokuva "Benjamin Buttonin uskomaton elämä", joka perustuu F. Scott Fitzgerald samannimiseen novelliin vuodelta 1922. Se kertoo miehestä, joka vanhenee väärin päin. Elokuvan pääosissa ovat Brad Pitt ja Cate Blanchett. Elokuva oli arvostelumenestys ja sai 13 Oscar-ehdokkuutta saaden palkinnot parhaasta lavastuksesta, erikoistehosteista ja maskeerauksesta. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti yli 333 miljoonaa dollaria.
Vuonna 2010 ensi-iltansa sai Fincher ohjaama draamaelokuva "The Social Network", joka perustuu Ben Mezrich kirjaan yhteisöpalvelu Facebookin perustamisesta ja sen perustajista. Elokuvan pääosissa ovat Jesse Eisenberg, Andrew Garfield ja Justin Timberlake. Elokuva oli arvostelumenestys ja sai kahdeksan Oscar-ehdokkuutta saaden palkinnot parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta, musiikista ja leikkauksesta. Fincher sai myös uransa toisen Oscar-ehdokkuuden parhaasta ohjauksesta sekä Golden Globe ja Bafta-palkinnot parhaasta ohjauksesta.
Fincherin seuraava elokuva "The Girl with the Dragon Tattoo" sai ensi-iltansa joulukuussa 2011. Elokuva perustuu Stieg Larssonin romaaniin "Miehet jotka vihaavat naisia", josta on filmattu myös ruotsalainen versio.
Vuodesta 2013 Fincher on tuottanut Netflixin televisiosarjaa "House of Cards". Hän on myös ohjannut sarjan kaksi ensimmäistä jaksoa, joista toisesta hänet palkittiin parhaan draamasarjan ohjauksen Primetime Emmyllä vuonna 2013.
Vuonna 2014 ensi-iltansa sai jännityselokuva "Gone Girl", joka perustuu Gillian Flynnin samannimiseen romaaniin vuodelta 2012. Flynn myös käsikirjoitti elokuvan. Elokuvan pääosissa ovat Ben Affleck ja Rosamund Pike.
Natural Selection
Natural Selection on modifikaatio "Half-Life" -videopelille, joka on yhdistelmä ensimmäisen persoonan ammuntapeliä ja strategiapeliä. Pelin on alun perin kehittänyt "Charlie Cleveland". Nykyisin peliä ylläpitää hänen perustamansa yhtiö Unknown Worlds Entertainment. Natural Selectionin ensimmäinen versio julkaistiin vuoden 2002 lopulla, ja on tällä hetkellä versiossa 3.2.
Millennium-teknologiapalkinto
Millennium-teknologiapalkinto on joka toinen vuosi jaettava suomalainen kunnianosoitus ihmisten elämän laatua parantavan teknologian kehittäjille. Palkintosumma on yli miljoona euroa. Palkittu saa rahapalkinnon lisäksi tunnustuksena kuvanveistäjä Helena Hietasen suunnitteleman ”Huippu”-palkintoesineen. Millennium-teknologiapalkinnolla pyritään myös kasvattamaan Suomen mainetta korkean teknologian maana. Palkinnon jakaa Tekniikan Akatemia TAF (ent. Millennium-palkintosäätiö), ja sen luovuttaa tasavallan presidentti.
Palkintosumma rahoitetaan pääosin valtion budjettivaroista. Palkinnon jakamiseen liittyvät kulut ja säätiön muu toiminta rahoitetaan säätiön sijoitusvarallisuuden tuotoilla ja tukimaksuilla.
Vuosina 2004 ja 2006 julkisuuteen kerrottiin vain palkinnon saaja. Vuonna 2008, 2010 ja 2012 on julkistettiin lisäksi finalistit, joiden joukosta palkinnon saaja valittiin. 2014 julkistettiin ainoastaan palkinnon saaja.
Millennium-teknologiapalkinto on innovaatio- ja tekniikkapalkinto eikä tiedepalkinto, kuten perustutkimukselle annettava Nobel-palkinto.
Palkinnon historia juontaa juurensa 1990-luvun lopulla käytyihin keskusteluihin, joita käynnistämässä olivat muun muassa akateemikko Pekka Jauho sekä Suomen-ystävä ja filantrooppi Arthur J. Collingsworth. Palkintoa varten perustettiin vuonna 2002 säätiö, jonka käynnistäjänä ja ensimmäisenä asiamiehenä toimi diplomi-insinööri Ossi Kokkonen.
Vuosina 2004–2009 Millennium-palkintosäätiön asiamiehenä toimi Tekniikan Akatemian toiminnan käynnistämisestäkin vastannut tekniikan tohtori Tapio Alvesalo, 2009–2013 tekniikan tohtori Ainomaija Haarla ja toukokuusta 2013 tekniikan tohtori Juha Ylä-Jääski.
Vuonna 2008 palkinnon kokonaissumma oli 1,15 miljoonaa euroa, josta palkitun osuus oli 800 000 euroa. Muut finalistit saivat kukin 115 000 euroa. Vuonna 2010 palkintosumma oli 1,1 miljoonaa euroa, josta voittajalle jaettiin 800 000 euroa ja kahdelle muulle finalistille, Richard Friendille ja Stephen Furberille, 150 000 euroa.
Millennium-palkinnon ohessa myönnetään tunnustuspalkintoja. "Millennium-tunnustuspalkinnoilla" jaettiin tunnustusta suomalaisille ansioituneille tieteen tekijöille, uusien teknologioiden ja niiden sovellusten kehittäjille sekä korkean teknologian kasvuyritysten perustajille ja vetäjille. Tunnustuspalkintojen teema (mille osa-alueille tunnustuspalkintoja jaetaan) on määräytynyt Millennium-palkinnon perusteella. Sittemmin Millennium-tunnustuspalkinnon nimeksi on vaihdettu "Millennium-kunnianosoitus".