John Russell
John Russell (18. elokuuta 1792 – 28. toukokuuta 1878) oli englantilainen vapaamielinen poliitikko, moninkertainen ministeri ja jaarli. Hän vaikutti niin sanotun test-säännön kumoamiseen vuonna 1828. Russell oli myös katolisten vapautuslain säätämisen kannattaja 1829. Vuoden 1832 vaalilain säätäminenkin oli paljolti hänen ansiostaan.
John Russell toimi sisäministerinä 1835–1841, pääministerinä 1846–1852 ja 1865–1866 sekä ulkoministerinä 1859–1865.
Filosofi Bertrand Russell oli John Russellin pojanpoika.
Russell syntyi brittiläiseen aristokraattisukuun. Russelin suku oli ollut whigien kannattajia 1600-luvulta lähtien, ja oli myös rikkaimpia aristokraattisia maanomistajasukuja maassa. Russell opiskeli Westminsterin koulussa ja Edinburghin yliopistossa.
Russell tuli valituksi Whig-puolueesta alahuoneeseen 21-vuotiaana 1813. Vuonna 1819 Russell käynnisti joukon parlamentaarisia uudistuksia ja johti Whig-puolueen uudistussiipeä 1820-luvun aikana. Kun Whigit tulivat valtaan 1830 jaarli Greyn hallituksessa, Russell aloitti armeijan talousjohtajana, ja pian hänet valittiin hallituksen kabinettiin. Russell oli yksi kuuluisimmista vuoden 1832 vaalilain uudistajista. Kun alahuoneen johtaja lordi Althorp oli valittu Spencerin jaarliksi, Russelista tuli Whig-puolueen alahuoneen johtaja, asemansa hän säilytti Whigien vallasta syrjäytymiseen 1841 vuoteen asti. Tässä asemassa, Russell jatkoi Whig-puolueen uudistussiiven johdossa. Russell toimi sisäministerinä brittiläisten kaupunkien demokratisoinnin puolesta. Russell toimi vuonna 1845 opposition johtajana viljalakien ja viljatullien poistamiseksi, mikä pakotti tory-pääministeri Sir Robert Peelin eroamaan.
Whigit palasivat valtaan ja Russell tuli pääministeriksi vuonna 1846. Russellin hallituksen ensimmäinen haaste oli Irlannin perunarutto ja nälänhätä 1840-luvun lopulla. Puolue oli hajanainen ja Russellin johtaminen tehotonta, eikä hän saanut haluamiaan päätöksiä ajettua läpi. Russelin hallitus oli myös vaikeuksissa ulkoministeri lordi Palmerstonin kanssa. Palmerston tunnusti ilman kuninkaallista suostumusta Napoleon III:n vallankaappauksen 2. joulukuuta 1851, jolloin hän oli pakotettu eroamaan ulkoministerin virasta.
Russell toimi uudelleen alahuoneen johtajana yhdessä Palmerstonin kanssa Krimin sodan aikana. Kuningatar Viktoria pyysi häntä muodostamaan hallituksen George Hamilton-Gordonin hallituksen kaaduttua John Arthur Roebuckin ajamaan epäluottamuslauseeseen tammikuussa 1855. Russell kieltäytyi, mutta suositti tehtävään Palmerstonia, josta tuli seuraava pääministeri. Russell vetäytyi politiikasta samana vuonna.
Vuonna 1859, seuraavassa lyhytaikaisessa Palmerstonin Tory-hallituksessa, Russell toimi ulkoministerinä. Tämä jakso sisälsi Italian yhdistymisen, Yhdysvaltain sisällissodan sekä vuoden 1864 Tanskan ja Saksan sodan.
Palmerstonin kuoltua äkillisesti vuonna 1865 Russellista tuli uudelleen pääministeri. Hänen toinen pääministeriytensä oli lyhyt ja tulokseton. Vuonna 1866 puolueen epäyhtenäisyys kaatoi hänen hallituksensa, ja Russell vetäytyi politiikasta.
Russellia seurasi liberaalien johtajana ja pääministerinä William Ewart Gladstone. Russelia pidetään viimeisenä whig-poliitikkona, joka on toiminut Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerinä. Russellin toimintaa on arvosteltu virheelliseksi Irlannin nälänhädän torjumisessa.