Eino Kaipainen
Eino Herman Kaipainen (2. joulukuuta 1899 Jäppilä, Etelä-Savo – 31. tammikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Kaipainen oli alun perin poliisikomisario Kotkassa. Hän oli tunnetuimpia elokuvanäyttelijöitä suomalaisissa elokuvissa 1930-luvulta 1970-luvulle saakka. Kaipainen oli Suomen Kansallisteatterin näyttelijä vuosina 1937–1944 ja Helsingin kaupunginteatterin näyttelijä vuosina 1945–1965.
Kaipainen oli seitsenlapsisen perheen keskimmäinen. Hänen vanhempansa olivat Vilhelmiina (Miina) Kinnunen (1860–1949) ja Herman Kaipainen (1867–1907). Hän suoritti Pieksämäen Kontiomäen kansakoulun vuosina 1909–1912 ja muutti Kotkaan isoveljensä Oskarin apulaiseksi 1910-luvun puolivälissä. Asevelvollisuuden Kaipainen suoritti 1919–1920 Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti 2:ssa. Hän toimi vääpelinä Suomenlinnassa vuoteen 1924, jolloin hän palasi Kotkaan ja ryhtyi poliisikonstaapeliksi. Kaipainen eteni poliisiurallaan Kotkan poliisilaitoksen nuoremmaksi komisarioksi.
21. kesäkuuta 1925 Kaipainen nai savonlinnalaisen Elina Vainikaisen (1904–2002). Pariskunnalle syntyi neljä lasta: Jorma Antero (1925), Anja Kaarina (1927), Martti Olavi (1930) ja Tapani Herkko Kaarle Kustavi (1940). Kaipaisen esimies poliisimestari Eino Havas oli Kotkan Näyttämön vahva taustahahmo. Työpäivänsä jälkeen Kaipainen harrasti teatteria, pääsi vaativiin pääosiin ja kehittyi taiteellisesti. Kotkassa hän näytteli muun muassa "Kullervon" nimiosan Aleksis Kiven satavuotisjuhlassa vuonna 1934. Näytelmässä "Anu ja Mikko" hänellä oli miespääosa.
Vuonna 1937 Kaipainen muutti perheineen Helsinkiin ja siirtyi Suomen Kansallisteatterin näyttelijäksi. Klassikkonäytelmässä "Nummisuutarit" hän näytteli Karrin isäntää ja Akseli Tolan näytelmässä "Topias" hän oli enkeli Asarias. Samaan aikaan hän alkoi saada yhä enemmän elokuvaosia, mutta sota katkaisi hänen uransa. Talvisodassa Kaipainen palveli sotilasvirkamiehenä Kajaanissa. Jatkosodassa hän palveli kenraali Erkki Raappanan alaisessa 14. divisioonassa Rukajärvellä ja sodan loppuvaiheessa luutnanttina sotapoliisitehtävissä. Sodan jälkeen Kaipaisen elokuvaura oli ylämäessä, kun taas teatterin puolella meni huonommin. Hänelle annettiin lähinnä sivuosia. Lopulta hän vaihtoi Kansanteatteriin, jossa hän oli suosittu näyttelijä eläkeikäänsä asti.
Kaipaisen ensimmäinen menestyselokuva oli "Pohjalaisia" vuonna 1936. Hän esiintyi myös muun muassa elokuvissa "Lapatossu" (1937), "Halveksittu" (1939), "Seitsemän veljestä" (1939), "Runon kuningas ja muuttolintu" (1940), "Vaivaisukon morsian" (1943), "Suomisen Olli yllättää" (1945), "Niskavuoren Heta" (1952), "Yhden yön hinta" (1952), "Se alkoi sateessa" (1953), "Niskavuoren Aarne" (1954), "Isän vanha ja uusi" (1955), "Tuntematon sotilas" (1955) sekä "Pekka ja Pätkä salapoliiseina" (1957). Kaipaisen viimeinen tähtirooli oli nimiosa Suomen ensimmäisessä värielokuvassa "Juha" vuodelta 1956. Kaipainen näytteli yleensä rehtiä suomalaista miestä, joka usein joutui jonkun lipevän hurmurin vuoksi aisankannattajaksi. Tällaisia elokuvia olivat muun muassa "Katariina ja Munkkiniemen kreivi", "Anja, tule kotiin", "Ratavartijan kaunis Inkeri", "Juha" ja "Kahden ladun poikki".
Vuonna 1967 Kaipainen muutti vaimonsa kanssa Joutsaan, kaakkoiseen Keski-Suomeen. Kahdeksan vuoden kuluttua he palasivat Helsinkiin Vuosaaren kaupunginosaan. 1970-luvun alkupuolella Kaipainen teki teatterivierailuja ja esiintyi radiossa. Vuonna 1975 hänellä oli pääosa Matti Raninin ohjaamassa näytelmässä "Vanhan kellon ääni". Näytelmästä tuli menestys.
Kaipaiselle myönnettiin Pro Finlandia -kunniamerkki vuonna 1954.