Akkusatiivi
Akkusatiivi eli kohdanto on nominatiivi-akkusatiivikielissä transitiiviverbien tekemisen kohteen eli suoran objektin sija. Se siis vastaa kysymyksiin ”kenet”, ”minkä”. Esimerkiksi ""Minä näen sinut"". Akkusatiivi on useissa indoeurooppalaisissa kielissä oma sijamuotonsa.
Muiden itämerensuomalaisten kielten tapaan Suomen kielessä on useita sijavaihtoehtoja, joilla ilmaistaan kokonais- ja osaobjektin vastakohtaa. Osaobjektin sijana on aina partitiivi. Vanha uralilainen akkusatiivi on nyky-suomessa muuttunut genetiivin kaltaiseksi (esim. ”Hän osti "auton"”; alkuperäinen "m"-tunnus on muuttunut "n":ksi, kuten muutkin sanojen lopussa olleet m-äänteet). Kokonaisobjektin sija voi olla myös nominatiivin kaltainen, esim. ”Osta "auto"!”. Suomalaisessa kielioppiperinteessä on ollut tapana nimittää kummankin tyyppistä kokonaisobjektin muotoa akkusatiiviksi; on puhuttu ”genetiiviakkusatiivista” ja "nominatiiviakkusatiivista". Lisäksi persoonapronomineilla ja pronominilla "kuka/ken" on erillinen akkusatiivimuoto, jonka sijapääte on "-t", esim. ”minut” ja ”sinut”; tätä muotoa käytetään sekä genetiivi- että nominatiiviakkusatiivin tapaan.
Toinen periaate, jota noudattaa esimerkiksi Auli Hakulisen ym. "Iso suomen kielioppi" (2004), on käyttää akkusatiivi-nimitystä ainoastaan persoonapronominien sekä "kuka/ken"-pronominin akkusatiivimuodoista ("minut, sinut, hänet, meidät, teidät, heidät, kenet"): vain nämä muodot erottuvat genetiivi- ja nominatiivimuodoista. Tämän tulkinnan ongelmana on kuitenkin se, että genetiivi ja nykykielessä genetiivin näköisenä esiintyvä akkusatiivi ovat sekä kielihistoriallisesti että merkitykseltään eri sijoja.
Esimerkkejä akkusatiivimuodoista eri lauserakenteissa:
Erillisiä akkusatiivimuotoja lukuun ottamatta monikon akkusatiivi on aina nominatiivin kaltainen, mutta yksikössä käytetään joko genetiivin tai nominatiivin kaltaista akkusatiivia riippuen lauserakenteesta. Genetiiviakkusatiivia nimitetään tällöin "päätteelliseksi" ja nominatiiviakkusatiivia "päätteettömäksi" akkusatiiviksi.
Päätteellisen akkusatiivin tehtävä on erottaa lauseen objekti lauseen subjektista tietyissä lauserakenteissa:Vaikka lauseen subjekti olisi sisällön perustella ilmeinen, on päätteellinen akkusatiivi kuitenkin kieliopillisesti tarpeellinen aina kun lauseessa esiintyy nominatiivimuotoinen subjekti ("poika" tai "karhu"). Mikäli sekä subjekti että objekti ovat monikossa, niiden sijamuodot ovat samannäköiset. Tällöin subjekti on sijoitettava ennen objektia, mikäli sekaannuksen vaara on olemassa:Imperatiivi- ja passiivilauseissa ei ole nominatiivimuotoista subjektia, jolloin ei ole tarpeen korostaa lauseen objektia päätteellisellä akkusatiivilla. Tällöin käytetään päätteetöntä akkusatiivia, joka näyttää nominatiivilta:Päätteetön akkusatiivi ei eroa merkitykseltään päätteellisestä akkusatiivista. Ne eivät kuitenkaan voi esiintyä samassa lauserakenteessa (syntaktinen täydennysjakauma).
Suomen kielen lauseissa, joissa on vain yksi nominatiivin kaltainen lauseenjäsen, on usein tulkinnanvaraista, onko kyseessä nominatiivimuotoinen subjekti vai akkusatiivimuotoinen objekti. Lauseessa ”Sinne jäivät kaikki tavarani.” sana ”tavarani” tulkitaan tavallisesti nominatiiviksi, mutta se on mahdollista tulkita myös akkusatiiviksi. Toisaalta lauseessa ”Paketti vietiin postiin.” on sana ”paketti” yleisen käsityksen mukaan objekti, mutta se voidaan mieltää myös subjektiksi. Tämä epäselvyys liittyy siihen, että suomen kieli ei ole puhdas akkusatiivikieli, vaan suomessa on myös ergatiivisia piirteitä. Yhden tulkinnan mukaan kyseessä on akkusatiivi aina silloin, kun sen voi korvata persoonapronominin yksiselitteisellä akkusatiivimuodolla, esim. ”Sinulla on minut”.
Unkarin kielessä akkusatiivi muodostetaan päätteellä "-t". Pääte liittyy vartaloon joko suoraan (jos sanan lopussa on vokaali tai "-n, -ny, -r, -ly, -s, -sz") tai sidevokaalin välityksellä (jos sanan lopussa on muu kuin edellä mainittu konsonantti). Sidevokaalin määrää vokaalisointu.
Esimerkkejä:
Saksan kielessä akkusatiivi eroaa nominatiivista vain eräillä pronomineilla sekä maskuliinisukuisten sanojen yksikkömuodoissa. Feminiinien, neutrien ja monikkomuotoisten sanojen (lukuun ottamatta me- ja te- pronomineja) akkusatiivi on aina nominatiivin kaltainen. Akkusatiivi muodostetaan käyttämällä artikkelien akkusatiivimuotoja einen, den (maskuliini); ein, das (neutri) ja eine, die (feminiini). Lisäksi maskuliinin yksikön akkusatiivissa adjektiivit ja myös muutamat "heikoiksi maskuliineiksi" kutsutut substantiivit saavat pääteen -en. Esimerkkejä:
Saksassa akkusatiivia käytetään, kun vastataan kysymykseen ketä, kenet, mitä tai minkä, mutta myös seuraavien prepositioiden kanssa: 
"an, auf, hinter, in, neben, über, unter, vor, zwischen" (kun vastataan kysymykseen "mihin")
sekä aina seuraavien prepositioiden kanssa:
"durch, für, gegen, ohne, um...herum, wider"
Venäjän kielessä oma muotonsa akkusatiivilla on vain feminiinin yksikössä. Maskuliinissa akkusatiivi riippuu siitä viittaako sana elolliseen (ihminen, eläin) tai elottomaan kohteeseen: elollisilla maskuliineilla akkusatiivi on genetiivin kaltainen ja elottomilla nominatiivin kaltainen. Monikossa akkusatiivi feminiineillä ja elollisilla maskuliineilla monikon genetiivin kaltainen, elottomilla ja neutreilla monikon nominatiivin kaltainen.
Esimerkkejä:
Esperantossa akkusatiivi muodostetaan aina päätteellä -n. Objektin lisäksi se voi ilmaista muun muassa liikkeen suuntaa, mittaa ja aikaa. Esimerkkejä: