hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Suljettu kaiutinkotelo
Suljettu kotelo on äänentoistossa käytetty kaiutinkotelon rakenne, joka on nimensä mukaisesti suljettu.
Suljetussa kotelossa oleva ilma toimii jousena ja kontrolloi elementin liikettä, minkä vuoksi kotelon tulee olla täysin tiivis. Sen etuina on helppo toteutus ja tarkempi bassotoisto kuin refleksikotelolla ja verraten pieni koko. Haittapuolina ovat pienempi herkkyys sekä bassotoiston huono ulottuvuus ja suurempi särö.
Suljettu kotelo toimii ilmajousiperiaatteella. Elementin pyrkiessä ulospäin positiivisella virralla ilmajousi muodostaa koteloon alipaineen, joka vastustaa elementin liikettä. Negatiivisella virralla elementti pyrkii liikkumaan kotelon sisään ja taas suureneva ilmanpaine vastustaa liikettä.
Elementin takasäteily vaimenee kokonaan kotelon sisälle. Tämän vuoksi kaiuttimen vaste muuttuu tasaisesti laskevaksi.
Suljettu kotelo on helppo suunnitella, sillä muutamien kymmenien prosenttien vaihtelu tilavuudessa ei yleensä juuri vaikuta lopputulokseen.
Suljetun kotelon sisäiset paineen vaihtelut eivät ole suuria, refleksikotelo taas on aina mitoitettava
tukevammaksi.
Suljettu kotelo on lineaarinen matalimmille taajuuksille asti, mutta äänen herkkyys kärsii tällöin. Suljetun kotelon transienttien toisto on erinomainen. Subwooferia suunniteltaessa refleksikotelo on usein parempi ratkaisu. Suuren elementin käyttö parantaa suljetun kotelon toimintaedellytyksiä.
Jakosuodin
Jakosuodin (oikeammin jakosuodatin) -nimitystä käytetään sähköisestä suodatinkokonaisuudesta, joka jakaa sähköisen signaalin spektrin osiin, eli jakaa taajuuskaistan esimerkiksi eri kaiutinelementtien toistettavaksi.
Passiivinen jakosuodin muodostuu reaktiivisista komponenteista, keloista ja kondensaattoreista, sekä resistiivisistä vastuksista. Aktiivinen jakosuodin koostuu vahvistinkomponentista ja siihen liitetyistä vastuksista ja kondensaattoreista. Digitaalinen jakosuodin taas koostuu signaalinkäsittelyprosessorista (DSP), sen ohjelmasta ja mahdollisista analogi/digitaali/analogi-muuntimista.
Jakosuotimet koostuvat elektronisista suodattimista, joita ovat mm: Jakosuotimen tärkeimmät muuttujat ovat jakojyrkkyys ja -taajuus. Ensimmäinen kertoo kuinka jyrkästi taajuuksia suodatetaan. Tätä ilmaistaan yleensä yksiköllä dB/oct eli desibeliä/oktaavi tai dB/dek eli desibeliä/dekadi. Monesti puhutaan ensimmäisen, toisen, kolmannen jne. asteen jakosuotimista: 1. asteen suodin sisältää yhden reaktiivisen komponentin (kelan / kondensaattorin), 2. asteen kaksi jne. Jakotaajuus taas ilmaisee taajuuden, jolla toisto siirtyy elementiltä toiselle, eli taajuuden, jolla ao. elementtien saamat signaalit ovat yhtä suuria.
Jakosuotimia käytetään esimerkiksi kaiuttimissa. Esimerkiksi kolmitiekaiuttimen jakosuotimeen tarvitaan tavallisesti alipäästösuodin bassoelementille, kaistanpäästösuodin keskiäänielementille sekä ylipäästösuodin diskanttielementille. Lisäksi voidaan tarvita vaimennin tai kokopäästösuotimia, jotta eri elementtien herkkyys- ja vaiheominaisuudet saadaan sovitettua saumattomasti yhteen. Suunnittelussa on otettava huomioon komponenttien kuumeneminen ja tehonkesto.
Aktiivinen jakosuodin sisältää signaalia vahvistavia komponentteja, lähinnä transistoreja tai niitä sisältäviä mikropiirejä (operaatiovahvistimia, OPA), jotka tarvitsevat sähkövirtaa toimiakseen. Passiivinen suodin ei tarvitse sähkönsyöttöä, mutta sillä voi vain vaimentaa signaaleja. Aktiivisessa suotimessa taajuuksien erottelu tapahtuu ennen signaalin vientiä päätevahvistimelle.
Aktiivisen jakosuodattimen ominaisuuksia
Tiivistettynä siis jakosuodin jakaa eri taajuusalueet eri elementeille sopivaksi ja näin voidaan välttyä elementtien ylikuormittumiselta.
Bassotaajuinen signaali kohtuuvoimakkuudella voisi melko pian rikkoa pienen diskantin.
Pippuri
Pippuri ("Piper nigrum") on Intian rannikolta peräisin oleva köynnöskasvi, jonka mausteena käytettäviä marjoja myös kutsutaan pippuriksi. Aluksi marjat ovat vihreitä, mutta kypsyttyään ne muuttuvat punertaviksi. Kasvin marjoista saadaan kolmea erilaista maustetta riippuen valmistustavasta.
Mustapippuria saadaan, kun tertut poimitaan raakoina eli vihreinä ja kuivataan auringossa, jolloin ne muuttuvat tummanruskeiksi ja pinnalta ryppyisiksi.
Viherpippuria saadaan siten, että raaka vihreä hedelmä pakastekuivataan tai säilötään etikkaliemeen.
Valkopippuri valmistetaan niin, että marjan annetaan kasvaa täysin kypsäksi (punaiseksi). Poimimisen jälkeen kypsistä marjoista liotetaan punainen kuoriosa pois.
Valkopippuri ja mustapippuri tunnettiin jo keskiajalla, mutta viherpippurin valmistusprosessin keksi Claude Terrail 1960-luvulla. Pippuri on maailman yksi käytetyimmistä mausteista.
Vanhimmat maininnat pippurin käytöstä Euroopassa ovat jo Kreikasta vuonna 300 eaa., jolloin Aleksanteri Suuren henkilääkäri Theofrastos kirjoitti niistä. Keskiajalla Platina mainitsi, että pippuria on alun perin kasvanut vain Arabiassa ja Etiopiassa mutta nykyisin myös Italiassa. Hän kuvaili pippuria lämpimäksi ja kuivaksi raaka-aineeksi, joka lämmittää vatsaa sekä maksaa, on vahingollinen sapelle, kehittää ja vapauttaa suolikaasua sekä edistää virtsan siirtymistä.
Keskiajalla pippuri oli tärkein tuontimauste, ja sitä käytettiin jopa maksuvälineenä. Vuonna 1180 perustettiin Lontooseen erityinen pippurikilta, ja samantapainen seura perustettiin myös Saksaan (Pfeffersacke) ja Ranskaan (poivres). Ennen Vasco da Gaman tutkimusretkeä (1498) lähes kaikki Eurooppaan tuleva pippuri kulki Venetsian kautta; venetsialaiset kauppiaat ostivat sitä Välimeren itärannikon satamakaupungeista, jonne sitä tuotiin Itä-Aasiasta monien välikäsien kautta.
Pippurin käytöstä keskiajalla liikkuu erilaisia käsityksiä. Hyvin yleisesti tunnutaan olevan sitä mieltä, että pippuria käytettiin ylen runsaasti, jotta saataisiin peitettyä pilaantuneen raaka-aineen (liha tai kala) paha maku. Toisaalta pippuri oli keskiajalla niin kallista, että sillä, jolla sitä oli mahdollisuus käyttää runsaasti, oli varmasti mahdollisuus hankkia tuoreita raaka-aineita. Paljon todennäköisempää on, että niin keskiaikana kuin nykyäänkin joillakin ihmisillä on tarve kerskailla sillä, miten mausteisesta (tai tulisesta) ruuasta he pitävät. Lisäksi tuliseen ruokaan tottunut ihminen osoitti melko suoraan olevansa hyvin varakas. Mausteiden liioitteleva käyttäminen siis saattoi olla vain pöyhkeilyä. Tosin toiset tutkijat epäilevät, että mausteiden yletön käyttö on pelkkä legenda.
Pippurin kirpeä maku johtuu kasvin sisältämästä alkaloidista nimeltään piperiini.
Kolgujev
Kolgujev () on saari Kaninin niemimaan koillispuolella Barentsinmeressä Koillis-Euroopan rannikolla. Se kuuluu Nenetsian autonomiseen piirikuntaan, joka on samalla osa Venäjän Arkangelin aluetta. Jokseenkin pyöreän saaren läpimitta on noin 80 km ja pinta-ala on noin 5 200 km² (toisen lähteen mukaan 4968 km²). Saari sijaitsee runsaan 70 kilometrin etäisyydellä mantereesta.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Kolgujevin maalaiskunnassa asui yhteensä 424 asukasta. Saaren väestö koostuu yhtäältä poronhoitoa harjoittavista nenetseistä (alkuperäisväestöä) ja toisaalta petrokemian tuotannon parissa toimivasta väestöstä, joista suuri osa tulee muualta. Ainoa asutuskeskus on saaren etelärannalla sijaitseva Bugrinon taajama, johon avattiin lentokenttä pienkoneille vuonna 2002.
Lukoilin tytäryhtiö Arcticneft poraa saarelta öljyä. Saaren koillisrannan läheisyydessä on pieni Kolgujevin öljyterminaali, jota kautta seudulta porattua öljyä viedään esimerkiksi Murmanskin satamaan.
Vaigatš
Vaigatš (, nenetsiksi Хэбиди’’ тен) on saari Karanmeren ja Barentsinmeren välissä Koillis-Euroopan rannikolla. Se kuuluu hallinnollisesti Venäjän Luoteisen federaatiopiirin Nenetsian autonomiseen piirikuntaan.
Saaren pinta-ala on 3 383 km² ja se on noin 100 km pitkä ja 30–40 km leveä. Saaressa on monia lahtia; pääosin maasto on tasaista. Maaperä koostuu devonisesta kalkista ja saviliuskeesta. Korkein kohta yltää 157 metriin (joidenkin lähteiden mukaan 170 metriin) Vaigatš on jatkoa Uralvuoristolle. Ilmasto on kylmä: helmikuun keskilämpötila on noin -20 ja kesäkuun +5 celsiusastetta. Saari on pääasiassa tundraa ja siellä on lyhyitä 20–40 kilometrin mittaisia jokia, lukuisia soita ja pikkujärviä. Eläimistöstä mainittakoon kettu, jääkarhu, mursu ja hylkeet. Kesäisin on myös runsaasti lintuja.
Karanportti erottaa sen pohjoispuolella olevasta Novaja Zemljan saaresta.
Saaren pohjoiskärjessä toimii vuonna 1950 perustettu polaaritutkimus- ja säähavaintoasema Vaigatš. Etelärannalla sijaitsee Varnekin kylä. Saarella ei juuri ole vakituista asutusta, kesäisin nenetsit, komit ja venäläiset käyvät saarella kalastamassa ja metsästämässä turkiseläimiä.
Vuonna 2007 saarelle päätettiin perustaa 243 000 hehtaarin laajuinen luonnonpuistotasoinen luonnonsuojelualue.
Ian Curtis
Ian Kevin Curtis (15. heinäkuuta 1956 – 18. toukokuuta 1980) oli brittiläinen laulaja ja lauluntekijä. Hänet tunnetaan parhaiten urastaan yhtyeessä Joy Division, jota hän oli perustamassa vuonna 1977 Manchesterissä. Curtisin kenties suurimpia vaikutteita olivat muusikot Jim Morrison (The Doors), David Bowie ja Iggy Pop sekä kirjailijat William Burroughs, J. G. Ballard ja Joseph Conrad. Hän teki itsemurhan vuonna 1980. Kuoleman jälkeen Curtisista on tullut lähes myyttinen hahmo rockpiireissä.
Vuonna 1976 Ian Curtis liittyi tuolloin vielä Warsaw-nimellä liikkuneeseen yhtyeeseen laulajaksi. Ensimmäinen yhtyeen julkaisu oli EP "An Ideal For Living". Uusi nimi Joy Division oli englanninkielinen käännös toisen maailmansodan aikaisten saksalaisten kenttäbordellien kutsumanimestä. Julkaisun myötä Joy Division sai myös ensimmäisen televisioesiintymisensä Tony Wilsonin (josta tuli myöhemmin erityisesti Curtisin ystävä) luotsaamalla kanavalla. Tästä alkoi suosion raju nousu, joka huipentui ensimmäiseen kokopitkään albumiin "Unknown Pleasures", joka myös jäi ainoaksi Curtisin eläessä julkaistuksi albumiksi. Ainoastaan singlenä julkaistu ”Love Will Tear Us Apart” nousi suureksi hitiksi.
Yhtyettä alkoi kuitenkin pian vaivata Ian Curtisin pahentuva epilepsia, joka sai hänet muun muassa menettämään tajuntansa kesken konsertin. Curtis myös masentui pahasti, ja hänen yksityiselämäänsä varjostivat kolmiodraama ja isyyden tuoma vastuu, jota hän ei katsonut pystyvänsä täyttämään kiertue-elämän puitteissa. Curtis purki synkkiä ajatuksiaan laulujen sanoituksiin, joista kuuluisin on ”Love Will Tear Us Apart”.
Curtis kärsi epilepsiasta ja masennuksesta, ja hän teki itsemurhan keväällä 1980 juuri ennen Joy Divisonin Yhdysvaltojen konserttikiertuetta. Kuoleman jälkeen julkaistu yhtyeen toinen albumi, "Closer", oli jopa ensimmäistä levyä synkempi ja apaattisempi, mutta myös kriitikoiden ylistämä teos.
Curtisin hirttäytymisen jälkeen muut Joy Divisionin jäsenet – Peter Hook, Bernard Sumner ja Stephen Morris – perustivat uuden yhtyeen, New Orderin. Yhtyeeseen otettiin neljänneksi jäseneksi Gillian Gilbert.
Curtisin hautakivessä lukee yhden Joy Division -kappaleen nimi ”Love Will Tear Us Apart”. Heinäkuun 2008 alussa Macclesfieldin hautausmaalla ollut hautakivi varastettiin. Ianin vaimo Deborah Curtis on kirjoittanut miehensä elämästä kirjan "Touching from a Distance". Sen pohjalta valmistui vuonna 2007 Anton Corbijnin ohjaama elokuva "Control".
Polyeteeni
Polyeteeni (lyhenne PE) eli "polyetyleeni" on yksi yksinkertaisimmista ja halvimmista polymeereistä. Polyeteeni on myös käytetyin muovin polymeerinen raaka-aine ympäri maailmaa. Ominaisuuksiltaan se on vahamaista ja kemiallisesti reagoimatonta muovia. Polyeteenin CAS-numero on 9002-88-4.
Polyeteeniä valmistetaan polymeroimalla eteeniä eli etyleeniä (CH:CH). Eteenin polymerisaatioreaktiossa monomeerin kaksoissidokset hajoavat ja muodostuu uusia yksinkertaisia kovalenttisia sidoksia hiiliatomien välille, jolloin syntyy makromolekyyli. Polyeteenimolekyyli sisältää ainoastaan hiili- ja vetyatomeja, ja sitä voitaisiin pitää myös pitkäketjuisena alkaanisarjan hiilivetynä.
Ensimmäisenä polyeteeniä syntetisoinut henkilö oli saksalainen kemisti Hans von Pechmann, joka valmisti sitä sattumalta vuonna 1898. Eric Fawcett ja Reginald Gibson kehittivät vuonna 1933 ICI Chemicalsin laboratoriossa teollisen polyeteenin syntetisoinnin, jälleen vahingossa. Michael Perrin, ICI Chemicalsin tutkija hänkin, kehitti vuonna 1935 tätä vahinkoreaktiota eteenpäin, ja polyeteenin teollinen tuotanto pääsi alkamaan vuonna 1939.
Polyeteenit jaotellaan niiden tiheyden mukaan.
Jean-Marie Le Pen
Jean-Marie Le Pen (s. 20. kesäkuuta 1928 La Trinité-sur-Mer, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Hän on Kansallinen rintama -puolueen entinen puheenjohtaja, sen kunniapuheenjohtaja ja europarlamentaarikko.
Le Pen syntyi La Trinité-sur-Merin kylässä Bretagnessa. Vuonna 1954 hän liittyi Ranskan muukalaislegioonaan ja soti Indokiinan ja Algerian sodissa.
Le Pen nousi nuorimpana edustajana Ranskan kansalliskokoukseen vuonna 1956 pienyrittäjäpuolueen ehdokkaana. Hän on ollut ehdolla Ranskan presidentiksi vuosina 1974, 1988, 1995, 2002 ja 2007. Vuonna 2002 hän pääsi toiselle kierrokselle ja sai enemmän ääniä kuin silloinen pääministeri Lionel Jospin. Toisella kierroksella Le Pen sai 16,86 % äänistä ja hävisi istuvalle presidentille Jacques Chiracille.
Le Pen kannattaa kuolemantuomiota, yleistä asevelvollisuutta ja maahanmuuton rajoittamista.
Vuonna 1987 Le Pen kutsui natsien kaasukammioita ”pieneksi yksityiskohdaksi toisessa maailmansodassa”, mistä hänet tuomittiin sakkoihin. Hän puolusti kantaansa vuonna 1997 sanomalla, että toisen maailmansodan paksuissakin historiankirjoissa kaasukammioista kerrotaan vain 10–15 rivillä. Hän sai myös tästä tuomion, minkä jälkeen hän ilmoitti, ettei enää puhu asiasta. Vuonna 2008 Le Pen sai kolmen kuukauden ehdollisen tuomion ja sakot väitettyään, ettei Ranskan natsimiehitys ollut erityisen epäinhimillinen.
Vuonna 2011 Le Penin tytär Marine valittiin Kansallisen rintaman puheenjohtajaksi. Vuoden 2015 elokuussa Jean-Marie Le Pen erotettiin lopullisesti puolueesta. Eroa vaati etenkin tytär Marine Le Pen, ja päätöksen teki puoluehallitus. Aikaisemmin eroa oli yritetty saada läpi oikeusteitse.
Le Pen perusti 5. syyskuuta 2015 uuden puolueen nimeltään Rassemblement Bleu Blanc Rouge (sini-valko-punainen liitto), joka viittaa Ranskan trikolorilipun väreihin.
Huhtikuussa 2016 Le Pen tuomittiin 30 000 euron sakkoihin hänen toistettuaan vuonna 2015 aiemmat vuoden 1987 puheet natsien kaasukammioista. Sakkojen lisäksi oikeus määräsi Le Penin maksamaan kolmelle hyväntekeväisyysjärjestölle vahingonkorvauksia.
Äänenpaine
Äänenpaine (myös "äänipaine"; tunnus p) on akustiikan suure, jolla mitataan äänen voimakkuutta. Äänenpaine on ääniaallon aiheuttama hetkellinen paineen vaihtelu staattisen paineen suhteen. Äänenpaineen yksikkö on pascal (tunnus Pa). Äänenpaine on tavallisesti hyvin pieni verrattuna väliaineen staattiseen paineeseen.
Äänenpainetaso (äänen painetaso, äänipainetaso; tunnus "L"; SPL, engl. "sound pressure level") on äänenpaineen tehollisarvon formula_1ja vertailupaineen tehollisarvon formula_2 suhde logaritmisella asteikolla esitettynä. Äänenpainetason yksikkö on desibeli (tunnus dB).
Äänenpainetaso desibeleinä on määritelty paineen formula_3 ja tehon vertailuarvon formula_4 suhteen kymmenkantaisen logaritmin avulla seuraavasti:
formula_5
Ilmaäänen vertailupaine on tavallisesti 20 μPa, joka vastaa likimain kuulokynnystä eli hiljaisinta kuultavissa olevaa ääntä 1 000 hertsin taajuudella. Äänenpainetasossa 20 dB:n nousu tarkoittaa paineen kymmenkertaistumista. Siten esimerkiksi 60 dB:n nousu merkitsee paineen tuhatkertaistumista.
Pistemäisen lähteen synnyttämä äänenpaine on vapaassa eli heijastuksettomassa kentässä kääntäen verrannollinen mittauspisteen ja äänilähteen etäisyyteen. Etäisyyden kaksinkertaistuessa äänenpaine pienenee 6 dB. Äänenpaine on aina lähteen, ympäristön ja paikan ominaisuus. Jos äänilähteen aiheuttamaa äänen voimakkuutta kuvataan ilmoittamalla äänenpaine, tulisi siksi myös samalla ilmoittaa miten äänenpaine on mitattu. Jos äänenpaine on esimerkiksi mitattu yhden metrin etäisyydellä lähteestä, käytetään usein merkintää 98 dB/1 m. Monesti on helpompaa vertailla äänilähteen äänitehoa, joka riippuu vain äänilähteen ympäristöstä ja itse lähteestä.
Suuri äänenpaine saattaa vaurioittaa kuuloa. Yleinen turvallisuusraja on 85 dB, jolloin pitää käyttää kuulosuojaimia, mutta kuulovaurion kehittyminen riippuu äänenpaineesta ja altistuksen kestosta. Jo selvästi alle 85 desibelin äänenpaine saattaa altistuksen pitkittyessä alkaa tuntua epämiellyttävältä. Tykinlaukaus (180 dB) aiheuttaa välittömän kuulovaurion ja tärykalvon repeytymisen.
Ihmisen kuuloaisti on herkimmillään 1–2 kHz:n taajuudella. Alle 20 hertsin taajuuksia ei yleensä havaita äänenä vaan tuntoaistimuksena. Kuuloaistin herkkyys pienenee nopeasti taajuuden pienentyessä alle 50 hertsin. Samoin taajuuden kasvaessa yli 16–18 kilohertsin herkkyys pienenee nopeasti. Tästä syystä on kehitetty taajuuspainotussuotimia, jotka pyrkivät jäljittelemään kuuloaistin toimintaa ja kuvaamaan äänekkyysaistimusta. Taajuuspainotussuotimet on määritelty IEC 61672 -standardissa. Yleisimmin käytetään C-painotusta, joka kuvaa melutasoa ilman bassopuolen kuulokynnyksen korjausta, sekä A-painotusta, joka kuvaa ihmisen keskimääräisesti kuuleman taajuusvasteen. Muistisääntönä voidaan pitää, että äänenpaineen kasvaessa 10 dB äänekkyys kaksinkertaistuu. Tarkkaan ottaen äänekkyysaistimus riippuu ainakin taajuudesta, äänenpaineesta ja äänen spektristä.
Vakavaraisuus
Vakavaraisuus ("soliditeetti") tarkoittaa yrityksen rahoitusrakenteen terveyttä siten, ettei vieraan pääoman osuus ole hallitseva. Vakavaraisuudessa on kyse yrityksen mahdollisuuksista selviytyä taloudellisista velvoitteistaan pitkällä aikavälillä. Vakavaraisuuteen kuuluu yrityksen tappiosietokyky ja mahdollisuus lisävelanottoon.
Vakavaraisuutta voidaan mitata alla esitetyillä tavoilla.
"Staattisia" vakavaraisuuden mittareita ovat omavaraisuusaste ja nettovelkaantumisaste. Kumpikin mittaa yrityksen pääomarakennetta eli velan määrää suhteessa muuhun pääomaan. Staattiset mittarit lasketaan tietyn hetken taseesta.
Omavaraisuusaste tarkoittaa oman pääoman osuutta koko pääomasta. Se mittaa sitä, mikä osa yrityksen omaisuudesta on rahoitettu omalla pääomalla. Omavaraisuusaste on Suomessa tavallisimmin käytetty vakavaraisuuden tunnusluku.
Nettovelkaantumisaste ("gearing") tarkoittaa "korollisen nettovelan" suhdetta omaan pääomaan. Nettovelkaantumisaste mittaa velkaisuutta.
Suhteellinen velkaantuneisuus on "dynaaminen" vakavaraisuuden mittari. Se tarkoittaa velan määrää suhteessa liikevaihtoon. Arvioinnin kohteena on yrityksen tuottojen riittävyys luottojen hoitoon.
Suhteellinen velkaantuneisuus sopii mittariksi myös yrityksille, joilla omaa pääomaa ei ole tai sitä on hyvin vähän. Tälloin staattiset mittarit eivät anna järkeviä arvoja.
Takaisinmaksukyky tarkoittaa yrityksen kykyä selviytyä vieraan pääoman maksuvelvoitteista tulorahoituksen avulla. Jos yritys selviytyy helposti vieraan pääoman maksuvelvoitteista, sen maksukyvyttömyysriski ja konkurssiuhka ovat pieniä niin kauan kuin tulorahoitus pysyy hyvänä. Riski ja uhka kasvavat olennaisesti, jos tulorahoituksessa on paljon vaihtelua.
Tulorahoituksen riittävyyttä voi arvioida myös käyttämällä kassavirtaa. Positiivinen kassavirta ei kuitenkaan ole takuu siitä, ettei yritys olisi lähellä maksukyvyttömyyttä.
Tšeljabinskin alue
Tšeljabinskin alue () on Venäjän federaation alue Uralvuorten itäpuolella Länsi-Siperiassa Aasiassa.
Tšeljabinskin alue rajoittuu pohjoisessa Sverdlovskin alueeseen, idässä Kurganin alueeseen ja Kazakstaniin, etelässä Orenburgin alueeseen ja lännessä Baškiriaan.
Alueen koillisosa kuuluu Länsi-Siperian alankoon. Länttä kohti mentäessä maasto kohoaa Uralvuoristoksi. Suurimmat joet ovat Ural, joka virtaa alueen länsiosan kautta sekä Miass ja Vagai. Järvistä mainittakoon Uvildy ja Turgojak.
Suojelualueista tärkeimpiä ovat "Ilmenskin luonnonpuisto", "Etelä-Uralin luonnonpuisto", "Taganain kansallispuisto" ja "Zjuratkulin kansallispuisto".
Tšeljabinskin alue muodostettiin 1934 samana vuonna lakkautetun Uralin alueen kaakkoisosasta.
Tšeljabinskin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 3 476 217. Kaupunkilaisia väestöstä on 82,0 %.
Oheinen taulukko kuvaa Tšeljabinskin alueen väkiluvun kehitystä vuosien 1959–2010 väestönlaskentojen pohjalta.
Alueen yli 50 tuhannen asukkaan kaupunkeja olivat (2010): Tšeljabinsk (1 130 132 as.), Magnitogorsk (407 775 as.), Zlatoust (174 962 as.), Miass (151 751 as.), Kopeisk (137 601 as.), Ozjorsk (82 164 as.) ja Troitsk (78 372 as.).
Kooltaan 30 000–50 000 asukkaan kaupunkeja on yhteensä yhdeksän: Snežinsk (48 810 as.), Satka (Сатка, 45 178 as.), Kyštym (38 942 as.), Korkino (Коркино, 38 597 as.), Južnouralsk (37 877 as.), Trjohgornyi (Трёхгорный, 33 670 as.), Aša (31 881 as.), Verhni Ufalei (Верхний Уфалей, 30 481 as.) ja Jemanželinsk (30 216 as.).
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan alueen suurimmat etniset ryhmät olivat venäläiset 83,8 %, tataarit 5,4 %, baškiirit 4,8 %, ukrainalaiset 1,5 % ja kazakit 1,0 %. Lisäksi oli monia muita kansallisuuksia alle 1 % väestöosuuksilla. Prosenttiosuudet on laskettu etnisen taustansa kertoneesta väestöstä.
Vuonna 2012 julkaistun Venäjän uskontoja ja väestön uskonnollista vakaumusta myös alueellisesti kartoittaneen Arena-kyselytutkimuksen mukaan Tšeljabinskin alueen väestöstä oli:
Alueen talous perustuu kaivos- ja metalliteollisuuteen. Kaivosteollisuus tuottaa rautaa, värimetalleja, magnesiittia, kivihiiltä ja rakennuskiveä. Maataloudessa keskitytään karjanhoitoon sekä viljan, vihannesten ja hedelmien viljelyyn.
Alueen liikenteellisenä keskuksena on Tšeljabinsk. Sieltä on rautatieyhteys pohjoiseen Jekaterinburgiin, länteen Ufaan, itään Omskiin, etelään Kazakstaniin ja kaakkoon Orenburgiin.
Tšeljabinskin alue on yksi Venäjän federaation subjekteista ja sen pääkaupunki on Tšeljabinsk. Alue on jaettu hallinnollisesti 24 piiriin ja 27 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnosta vastaavat kuvernööri, hallitus ja alueduuma.
Tšeljabinskin alueen suljetut kaupungit olivat taajamia, asutuskeskuksia tai kaupunkeja, joihin ulkomaalaisilla tai maan kansalaisilla ei ollut vapaata pääsyä ilman anottua lupaa.
Elu Thingol
Elu Thingol, "Harmaatakki", ”Harmaaviitta” (quenyaksi Singollo) on J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -kirjan maailmaan pohjautuvissa teoksissa haltiakuningas, joka Beleriandissa tunnettiin nimellä Elwë (sindariksi Elu), ja joka veljensä Olwën kanssa johti "teleri"n joukot Cuiviéneniltä ja josta tuli myöhemmin Doriathin kuningas. Thingolin vaimo oli maia Melian, jonka kanssa hän sai tyttären, Lúthienin, jonka sanotaan olevan kaunein kaikista Keski-Maan olennoista.
Gil-galad
Gil-galad eli “Loistava Tähti”, Ereinion Fingonin poika, on J. R. R. Tolkienin luoman fantasiamaailman henkilö. Runon mukaan Gil-Galad oli haltiakuningas.
Turgonin kuoleman jälkeen Gil-galadista tuli viimeinen "Noldor"in Korkea Kuningas Keski-Maassa ja hän jäi Lindoniin Ensiajan jälkeen. Hän johti Elendilin kanssa Haltiain ja Ihmisten Viimeistä Liittoa ja sai hänen rinnallaan surmansa taistelussa Sauronin kanssa, kun tämä nosti Gil-galadin kaulasta ilmaan ja sytytti taikavoimillaan hänet liekkeihin. Gil-galad kantoi Vilyaa, Ilman Sormusta, yhtä Haltiain Kolmesta Sormuksesta ja antoi tämän Elrondille hetkeä ennen kuolemaansa. Gil-galad käytti aseenaan Aeglos -nimistä kuolettavaa keihästä, jota örkit kammosivat.
Monomeeri
Monomeeri (kreik. "mono" "yksi" ja "meros" "osa") on pieni molekyyli, joka voi sitoutua kemiallisesti toisiin monomeereihin muodostaen polymeerin.
Esimerkkejä monomeereistä ovat hiilivedyt, kuten muun muassa alkaanit ja alkeenit. Hiilivetymonomeerit, esimerkiksi styreeni ja eteeni muodostavat polymeerejä polystyreenin ja polyeteenin valmistuksessa.
Aminohapot ovat luonnollisia monomeerejä ja polymerisoituvat muodostaen proteiineja. Glukoosimonomeerit voivat myös polymerisoitua, muodostaen tärkkelystä, amylopektiinejä ja glykogeenia. Tämä polymerisaatioreaktio tunnetaan dehydrauksena tai kondensaatioreaktiona, jossa vetyatomi ja hydroksyyliryhmä (-OH) muodostavat vettä ja happimolekyylisidoksia jokaisen monomeerin väliin.
Polymeerit voidaan nimetä niiden monomeerien lukumäärän mukaan numeerisia etuliitteitä käyttäen. Mikä tahansa monomeeriyksiköiden luku voidaan osoittaa sopivalla etuliitteellä: esimerkiksi "dekameeri" on joko 10-yksikköinen monomeeriketju tai polymeeri.
Magnetomotorinen voima
Magnetomotorinen voima (mmv) on voima, joka synnyttää sähköä johtavaan kelaan magneettivuon. Se esitetään suurena, joka määritellään sähköä johtavan kelan johdinkierrosten ja virran tulona.
Mmv:stä käytetään tunnusta formula_1 tai formula_2 ja se voidaan merkitä
missä "N" on käämin johdinkierrosluku ja "I" käämiin johdettu virta.
Mmv:n yksikkö on johdinkierros kertaa ampeeri eli ampeerikierros:
Albert Lortzing
Albert Lortzing (23. lokakuuta 1801 – 21. tammikuuta 1851) oli saksalainen säveltäjä. Hän syntyi Berliinissä ja hänen molemmat vanhempansa olivat näyttelijöitä.
Lortzing sävelsi ensimmäisen oopperansa jo vuonna 1824. Nykyään hänet muistetaan parhaiten oopperoidensa "Tsaarin ja kirvesmiehen" (1837) ja "Der Wildschützin" (1842) ansiosta.
Machinae Supremacy
Machinae Supremacy on vuonna 2000 perustettu luulajalainen yhtye, jonka musiikkityyli on melodisen metallimusiikin ja videopelimusiikin yhdistelmä. Tyyliä on kuvailtu myös ”SID-metalliksi”, sillä yhtye käyttää SidStation-syntetisaattoria, jossa on Commodore 64:n kuuluisa SID-äänipiiri.
Ennen virallista levytyssopimusta Machinae Supremacy julkaisi kappaleitaan verkkosivustollaan vapaasti ladattavina, ja saavutti suurta suosiota etenkin peliyhteisössä. Yhtyeen esikoisalbumi "Deus Ex Machinae" julkaistiin 1. toukokuuta 2004 englantilaisen Music by Design Recordsin kautta. Samana vuonna julkaistiin yhtyeen tekemä 28 kappaletta sisältänyt soundtrack "Jets’n’Guns"-peliin. Yhtyeen kappaleita oli mukana myös "In the Groove" -pelissä ja sen jatko-osassa.
Machinae Supremacyn toinen albumi, "Redeemer" oli alun perin tarkoitus julkaista elo–syyskuussa 2005, mutta julkaisu viivästyi, sillä Music by Design joutui lopettamaan toimintansa. Useat levy-yhtiöt kiinnostuivat albumista, mutta tarjotut sopimukset eivät tyydyttäneet yhtyettä, joten se päätyi julkaisemaan albumin omakustanteena (niin sanottu "Underground Edition") oman verkkokauppansa kautta 18. maaliskuuta 2006. Toukokuussa 2006 suomalainen Spinefarm Records otti yhteyttä Machinae Supremacyyn, ja yhtiön edustajien nähtyä yhtyeen live-esiintymisen Tukholmassa osapuolet tekivät neljä albumia kattavan levytyssopimuksen. Spinefarm julkaisi "Redeemerin" 8. marraskuuta 2006.
Heinäkuussa 2007 Machinae Supremacy esiintyi Tukholmassa Kungliga Filharmonikerna -orkesterin kanssa "Play!"-videopelisinfoniassa. Esiintyminen oli menestys, ja yhtye pyydettiin vierailemaan saman vuoden lokakuussa Oslossa järjestettyyn konserttiin, jossa se esiintyi Kringkastingsorkestretin kanssa.
Machinae Supremacyn kolmas studioalbumi "Overworld" ilmestyi 12. helmikuuta 2008.
Elokuun 2. päivänä vuonna 2009 Machinae Supremacyn jäsenet ilmoittivat kotisivuillaan rumpali Tomas "Tom" Nilsénin jättävän bändin henkilökohtaisiin syihin vedoten. Lopulta samana vuonna, 27. lokakuuta, yhtyeen sivulla julkaistiin tieto uudesta rumpalista, Niklas Karvosesta.
Yhtye julkaisi uuden levynsä "A View from the End of the World" 3. marraskuuta 2010. Suomen virallisella listalla se oli sijalla 12 viikolla 45.
Basisti Johan Hedlundin lähdöstä yhtye kertoi kotisivuillaan heinäkuussa 2011.
Machinae Supremacy on esiintynyt Suomessa useita kertoja, viimeksi 25.5.2017 Tampereen Tulliklubilla.
Alfred Molina
Alfred Molina (s. 24. toukokuuta 1953 Lontoo) on brittiläinen näyttelijä, joka on esiintynyt niin elokuvissa, televisiosarjoissa kuin näytelmissäkin. .
Molina syntyi Lontoossa espanjalaiselle isälle ja italialaiselle äidille. Hän opiskeli näyttelijäksi Guildhall School of Music and Dramassa.
Molinan ensimmäinen elokuvarooli oli seikkailuelokuvassa "Kadonneen aarteen metsästäjät" (1981), jonka avauskohtauksessa hänen roolihahmonsa Satipo varastaa Indiana Jonesilta kultaisen patsaan. Alfred Molinan tunnetuin roolihahmo on paha tohtori Mustekala elokuvassa "Spider-Man 2 – Hämähäkkimies 2". Hän näytteli vuonna 2006 elokuvassa "Da Vinci -koodi" piispa Aringarosaa. Hän on myös näytellyt Horvathia elokuvassa "Noidan oppipoika". Vuonna 2014 Molina näytteli HBO:n televisioelokuvassa "The Normal Heart", josta hän sai Emmy-ehdokkuuden parhaasta miessivuosasta minisarjassa tai televisioelokuvassa. Yhdysvaltalaisessa sairaaladraamassa "Monday Mornings" hän näytteli ylilääkäri Harding Hootenia.
Molina on ollut naimisissa näyttelijä Jill Gascoinen kanssa vuodesta 1986. Gascoine sairastaa nykyään alzheimeria ja on asunut vuodesta 2014 hoitokodissa.
AltaVista
AltaVista oli hakukoneteknologiaa myynyt yritys, jolla oli myös Internetissä toimiva, tunnettu hakukone. Yritys perustettiin vuonna 1995 Digital Equipment Corporationin tytäryhtiönä. Myöhemmin se irrotettiin emoyhtiöstään. Digital Equipmentin jälkeen AltaVista kuului Compaqille, CMGI:lle ja Overturelle, jonka kautta se päätyi Yahoolle.
AltaVistan hakukone julkistettiin vuonna 1995, ja pian siitä tuli koko internetin suosituin. Se oli ensimmäinen monikielinen hakukone. 1990-luvun loppua kohti tultaessa yhdeksi ongelmaksi nousi osumien tarkkuus. Usein kävi niin, että yleistä hakusanaa käytettäessä ensimmäiset osumat olivat aikuisviihdesivuilla, joiden ylläpitäjät olivat keksineet, että lisäämällä suuren määrän erilaisia yleisiä sanoja sivujen loppuun oli mahdollista vaikuttaa helposti sivuston sijoitukseen ja näkyvyyteen AltaVistan haussa. Vuosituhannen vaihteessa AltaVista menetti asemansa Googlelle, jonka käyttöliittymä oli kevyempi ja hakualgoritmi tehokkaampi. Vuonna 2004 AltaVista myytiin Yahoolle.
Altavistalla oli myös Babel Fish -konekäännöspalvelu, joka käänsi tekstejä tai verkkosivustoja useille kielille.
AltaVista määriteltiin yhdeksi Yahoon kahdesta lakkautettavasta palvelusta. Se suljettiin 8. heinäkuuta 2013.
Rajiv Gandhi
Rajiv Ratna Gandhi (kašmiriksi/hindiksi:राजीव गान्धी), 20. elokuuta 1944, Mumbai – 21. toukokuuta 1991) oli Indira ja Feroze Gandhin ensimmäinen poika, josta tuli Intian pääministeri äitinsä kuoleman jälkeen 31. toukokuuta 1984. Gandhi toimi virassa 2. joulukuuta 1989 asti.
Gandhi opiskeli Cambridgen yliopistossa, muttei valmistunut. Hänen tarkoituksensa oli luoda työuransa lentäjänä, mutta hän lähti politiikkaan pikkuveljensä Sanjay Gandhin kuoltua lento-onnettomuudessa vuonna 1980. Rajiv Gandhi oli naimisissa Englannissa tapaamansa italialaisen Sonia Mainon kanssa.
Gandhia pidettiin yleisesti äitinsä seuraajana. Kun sikhiturvamiehet murhasivat Indira Gandhin, Kongressipuolueen johto valitsi nopeasti Rajivin hänen seuraajakseen. Murhan jälkeen sikhien vastaisessa vainossa surmattiin 5 000 ihmistä, jonka hiljaisesta hyväksymisestä monia Kongressipuolueen poliitikkoja syytettiin. Rajiv Gandhi kommentoi väkivaltaa: "Kun suuri puu kaatuu, maa tärisee." Seuranneissa uusissa vaaleissa Kongressipuolue sai historian suurimman voiton sympatiasyistä.
Gandhin politiikka oli huomattavasti äitiään vähemmän sosialistista. Hän avasi kahdenväliset välit Yhdysvaltoihin, joka oli suhtautunut Intiaan ja sen läheiseen suhteeseen Neuvostoliiton kanssa epäilevästi. Valtion tukea etenkin tieteeseen, teknologiaan ja niihin liittyviin teollisuudenhaaroihin lisättiin. Vastaavasti laskettiin tietokoneiden, ilmailun ja viestinnän tuontitulleja. Vuonna 1986 hallitus ilmoitti suuresta koulutuspolitiikan uudistuksesta.
Punjabin alueella aloittiin laaja militanttien vastainen operaatio ja alue asetettiin sotatilaan. Hänen hallituksensa yritti neuvotella Sri Lankan hallituksen ja Tamilitiikerien (LTTE) välejä ja vuoden 1987 rauhansopimuksen jälkeen alueella saapui intialaisia rauhanturvaajia. Epäluottamus johti kuitenkin taisteluihin, jossa kuoli yli 1 000 intialaista sotilasta ja Gandhi joutui vetämään loput pois.
Ennen vuoden 1989 vaaleja Rajiv Gandhia ja hänen lähipiiriään syytettiin sekaantumisesta Bofors-skandaaliin ja korruptioon ja puolue hävisi vaalit marraskuussa 1989.
Itsemurhapommittaja Thenmuli Rajaratnam (alias Dhanu) tappoi Gandhin tämän vaalikampanjamatkalla Sriperumbudurissa, Tamil Nadussa. Iskusta syytetään tamilien LTTE-järjestöä. Hänen turvamiehiään oli merkittävästi vähennetty pääministerikauden jälkeen.
Rajiv Gandhin kuoleman jälkeen Kongressipuolue palasi valtaan vuoden 1991 vaaleissa. Vuonna 1998 Intian oikeuslaitos tuomitsi 26 tamilisissiä salaliitosta Gandhin murhassa. Syytteet Gandhia vastaan Bofors-jutussa hylättiin 2004.
Vuonna 1998 Rajiv Gandhin leskestä Sonia Gandhista tuli Kongressipuolueen puheenjohtaja.
A. B. Yehoshua
Abraham B. Yehoshua (synt. 9. joulukuuta 1936) on israelilainen kirjailija, joka syntyi Jerusalemissa 1936 viidennen polven jerusalemilaiseen sephardi-juutalaiseen perheeseen. Hänen isänsä Yakov oli tunnettu orientalisti ja Jerusalemin historian tutkija. Yehoshua suoritti asevelvollisuutensa laskuvarjojääkärinä ja otti osaa sotaan Suezin kriisin aikana 1956. Hän opiskeli kirjallisuutta ja filosofiaa Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa ja toimii vuodesta 1975 Haifan yliopistossa vertailevan kirjallisuustieteen ja heprealaisen kirjallisuuden professorina.
Yehoshua asuu psykologivaimonsa Rivkan kanssa Haifassa, ja heillä on yksi tytär ja kaksi poikaa.
Yehoshua alkoi kirjoittaa proosaa heti armeijasta päästyään. Häntä pidetään yhdessä Amos Ozin kanssa "uuden aallon" heprealaisen kirjallisuuden merkittävimpinä edustajina. He erosivat edellisen polven hepreankielisistä kirjailijoista etupäässä siinä, että nämä keskittyivät yhteiskunnallisiin aiheisiin, kun taas Yehoshua ja Oz kirjoittivat yksilöistä ja individuaalisista ihmissuhteista.
Yehoshua on poliittisesti aktiivinen kirjailija, rauhanaatteen kannattaja, joka on julkaissut lukuisia poliittisia esseitä, artikkeleja ja haastatteluja.Kirjallisen uransa alussa Yehoshua kirjoitti novelleja ja näytelmiä. Ensimmäisen romaaninsa hän julkaisi vasta 40-vuotiaana. Itse hän kertoo saaneensa vaikutteita ennen kaikkea Tolstoin epiikasta, Kafkan psykologisesta realismista ja Faulknerin tajunnanvirta-menetelmästä. Yehoshuan romaanihahmoille on tyypillistä juuri tämä faulknerimainen sisäinen monologi, jolla he ilmaisevat havaintojensa, ajatustensa, tunteittensa ja muistojensa jatkuvaa virtaa. Yehoshua käyttää tätä tekniikkaa omaperäisesti mm. kirjassaan "Mr.Mani". Kirjan jokaisessa luvussa käydään kahden henkilön vuorokeskustelua, josta saamme lukea ainoastaan yhden osapuolen sanat.
Paitsi psykologisia henkilökuvauksia ja ihmissuhderomaaneja, Yehoshua on kirjoittanut myös värikkäitä historiallisia romaaneja kuten "A Journey to the End of the Millennium", joka kuvaa pohjoisafrikkalaisen juutalaisen kauppiaan ja tämän arabikumppanin matkaa läpi keskiajan Euroopan. Romaanissaan "Liberated bride", joka kertoo Israelin juutalaisen ja arabiälymystön yrityksistä käydä rauhanomaista dialogia kulttuuritasolla, ja uusimmassa teoksessaan "The mission of the human resource man" , joka käsittelee ulkomaalaisten siirtotyöläisten kohtaloa Israelissa, Yehoshua tarkastelee kriittisesti nyky-Israelin poliittista ja yhteiskunnallista tilannetta tuoden selvästi ilmi omat poliittisen kannanottonsa.
Yehoshuan kirjalliset äänet ovat moninaiset. Hän puhuu miesten ja naisten, juutalaisten ja arabien, vasemmistolaisten ja oikeistolaisten, itämaisten ja länsimaisten äänillä ja onnistuu niiden kautta tarkasti tavoittamaan tämän hetken Israelin mielialan ja ilmapiirin. Yehoshua uskoo kirjallisuuden mahdollisuuksiin tuoda lukijoille lohtua, selittää heille maailmaa ja auttaa heitä säilyttämään humanistiset arvot.
Devin Townsend
Devin Garrett Townsend (s. 5. toukokuuta 1972 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen laulaja, kitaristi, tuottaja, säveltäjä ja sanoittaja. Hänet tunnetaan muun muassa perustamastaan metalliyhtyeestä Strapping Young Ladista, minkä lisäksi hän on julkaissut useita sooloalbumeja.
Steve Vai pestasi 19-vuotiaan Townsendin laulajaksi "Sex & Religion" -levylleen, mikä oli Townsendin ensikosketus musiikkibisnekseen. Vuonna 1995 hän julkaisi projektinimellä Strapping Young Lad ensimmäisen albuminsa, "Heavy as a Really Heavy Thing". Albumi, jonka Townsend teki lähes kokonaan itse, herätti huomiota raskaudellaan ja Townsendin monipuolisilla vokalisoinneilla. Strapping Young Ladin debyyttialbumin julkaisun jälkeen Townsend kokosi yhtyeelle sen lopettamiseen saakka samana pysyneen peruskokoonpanon: Gene Hoglan (rummut), Jed Simon (kitara) ja Byron Stroud (basso). Vuonna 1997 julkaistiin yhtyeen toinen studioalbumi "City" sekä live-albumi "No Sleep 'till Bedtime". Kolmas SYL-albumi Strapping Young Lad ilmestyi vuonna 2003 ja "Alien" vuonna 2005. Samana vuonna Devin perusti oman levymerkkinsä, HevyDevy Recordsin. "Biomech" (1997, projektinimellä Ocean Machine, jolla albumia yleensä kutsutaan), "Infinity" (1998), "Physicist" (2000), "Terria" (2001) ja The Devin Townsend Band -nimikkeellä tehdyt "Accelerated Evolution" (2003) ja "Synchestra" (2006) ovat kaikki olleet tyyliltään erilaisia, mutta käsitelleet kaikki teemoissaan kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä kärsivän Devinin elämää kuin musiikillinen päiväkirja.
Townsendin sooloalbumien musiikki on useimmiten kokeilevaa, progressiivista, tahdiltaan rauhallista metallimusiikkia. Kappaleet on äänitetty lukuisilla raidoilla, joka tuottaa taustalle ainutlaatuisen "äänivallin"; sama kitaramelodia voi esiintyä monta kertaa päällekkäin, laulu moninkertaistetaan kuoroksi, ja sampleja, efektejä ja kosketinraitoja on useita. Sanoitukset ovat usein tajunnanvirtatyylisiä ja ironisia.
Laulajana Townsend on noussut metallipiireissä maailmanmaineeseen, ja on vieraillut useiden yhtyeiden ja artistien levyillä vokaaleissa. Hänen ääntänsä arvostetaan etenkin sen monipuolisuuden johdosta. Townsendin laulutyylit vaihtelevat death metal -murinasta puolipuhtaaseen melodiseen huutoon ja puhtaaseen lauluun.
Townsend on toiminut myös muun muassa Lamb of Godin ja Soilworkin albumien tuottajana.
Townsend asuu Pitt Meadowsissa, Kanadassa vaimonsa Tracyn ja poikansa Reynerin kanssa.
Korjakian autonominen piirikunta
Korjakian autonominen piirikunta tai Korjakia (myös "Korjakkien autonominen piirikunta", korjakiksi Чав’чываокруг, "Tšavtšõvaokrug", ) on Venäjän entinen hallintoalue Venäjän kaukoidässä. Se käsitti Kamtšatkan niemimaan pohjoisosan ja siitä pohjoiseen olevan alueen. Korjakia rajoittui pohjoisessa Tšukotkaan, idässä Beringinmereen sekä lännessä Ohotanmereen ja Magadanin alueeseen. Korjakia oli Venäjän autonominen piirikunta ja yksi Venäjän federaation subjekteista, vaikka toisaalta kuului myös Kamtšatkan alueeseen. Heinäkuussa 2007 Korjakian autonominen alue ja Kamtšatkan alue yhdistettiin Kamtšatkan aluepiiriksi. Nykyään piirikunta on aluepiiriin kuuluva erityisaseman omaava hallintoalue.
"Korjakkien kansallinen piirikunta" perustettiin Neuvostoliitossa 1930 ja sen nimi muutettiin autonomiseksi piirikunnaksi 1977. Se kuului osana Kamtšatkan alueeseen, mutta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen siitä tuli myös Venäjän federaation subjekti, jollainen myös Kamtšatkan alue oli.
23. lokakuuta 2005 pidetyssä kansanäänestyksessä hyväksyttiin Kamtšatkan alueen ja Korjakian yhdistäminen Kamtšatkan aluepiiriksi. Yhdistyminen tapahtui 1. heinäkuuta 2007.
Marraskuussa 2008 hyväksytyn Kamtšatkan aluepiirin peruskirjan mukaan Korjakian piirikunta on aluepiiriin kuuluva erityisaseman omaava hallintoalue. Sen rajat ja hallinnollinen keskus säilyvät entisinä. Piirikunnan sosioekonomista ja kansallista kulttuurikehitystä ohjaa Palanassa toimiva Kamtšatkan aluepiirin Korjakian piirikunnan asian ministeriö.
Kamtšatkan aluepiirin perustamisen jälkeen Palana on erotettu Tigilin piiristä erilliseksi kaupunkipiirikunnakseen.
Korjakian asukasluku vuonna 2003 oli 27 882. Vuonna 1989 väestöstä oli venäläisiä 62,0 %, pohjoisia alkuperäiskansoja 25,0 % (korjakkeja 16,4 %, tšuktšeja 3,6 %, itelmeenejä 3,0 %, evenejä 1,8 %), ukrainalaisia 7,2 %, tataareja 1,2 %, valkovenäläisiä 1,0 % ja muita 3,5 %.
Vuonna 2002 väestöstä oli venäläisiä 50,5 %, korjakkeja 26,6 %, tšuktšeja 5,6 %, itelmeenejä 4,7 %, ukrainalaisia 4,08 %, evenejä 2,9 %, tataareja 0,86 %, valkovenäläisiä 0,56 % ja muita 4,2 %. Kuten suuressa osassa Siperiaa, on Korjakiankin slaaviväestö vähentynyt poismuuton ja heikon syntyvyyden seurauksena.
Elintarviketeollisuutta ja ruskohiilen tuotantoa. Maataloudessa keskitytty kalastukseen, poronhoitoon sekä turkiseläinten tarhaukseen ja –metsästykseen.
Korjakian hallinnollinen keskus oli Palanan kaupunkityyppinen taajama. Korjakia oli jaettu neljään piiriin, joissa on viisi taajamaa.
Saul Bellow
Saul Bellow, oik. Solomon Bellows (10. kesäkuuta 1915 – 5. huhtikuuta 2005) oli kanadalais-yhdysvaltalainen kirjailija ja vuoden 1976 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saaja.
Solomon Bellow syntyi Montrealissa Quebecissä liettuanjuutalaisille vanhemmille jotka olivat muuttaneet kaksi vuotta aiemmin Pietarista Kanadaan. Saulin isä Abraham oli syntynyt Vilnassa.
Bellow kasvoi yhdeksänvuotiaaksi Montrealin köyhässä monikielisessä kaupunginosassa venäläisten, puolalaisten, ukrainalaisten, kreikkalaisten ja italialaisten maahanmuuttajien keskuudessa. Hän puhui jo lapsena kolmea kieltä: jiddišiä, englantia ja ranskaa. Vuonna 1924 perhe muutti Chicagoon. Bellowin äiti kuoli, kun Bellow oli 17-vuotias. Se oli hänelle traumaattinen kokemus, joka jätti jälkensä hänen loppuelämäänsä.
Bellow aloitti vuonna 1933 yliopisto-opinnot, pääaineenaan antropologia ja sosiologia, ja valmistui 1937. Hän palveli Yhdysvaltain kauppalaivastossa toisen maailmansodan aikana. Bellow opetti Minnesotan yliopistossa, New Yorkin yliopistossa, Princetonissa, Chicagon yliopistossa, Bard Collegessa ja Bostonin yliopistossa. Hän solmi avioliiton viisi kertaa, ja hänellä on kolme poikaa ja tytär.
Bellowia pidetään yhtenä parhaista moderneista yhdysvaltalaisista kirjailijoista. Hän on myös tunnetuin siitä yhdysvaltalaisten juutalaisten kirjailijoiden joukosta, joka nousi julkisuuteen 1950–1960-luvulla ja johon kuuluvat muun muassa Bernard Malamud, Philip Roth ja Cynthia Ozick. Bellow itse väitti, ettei ole ”juutalainen” kirjailija, vaan yhdysvaltalainen kirjailija, joka sattuu olemaan juutalainen.
Kirjoissaan Bellow pohtii vieraantuneen, modernin kaupunki-ihmisen elämää psykologisesta ja yhteiskunnallisesta näkökulmasta. Useimmat Bellowin romaanisankarit ovat juutalaisia, joilla on muitakin Bellowille omaelämäkerrallisia piirteitä, kuten useita avioeroja. Tunnetuimmat heistä ovat Augie March, Moses E. Herzog, Arthur Sammler ja Charlie Citrine, kaikki älykkäitä, huvittavia, epäileviä, pettyneitä, yhdysvaltalaisen elämäntavan tarkkailijoita. Tyypillistä Bellowin sankarille, tai pikemminkin antisankarille, on tietty kriisitila elämässä, parisuhteisiin liittyvä, taloudellinen tai jokin muu, joka johtaa eksistentialistiseen kriisiin ja mietiskelyyn.
Bellowin kirjallinen tyyli on omaperäistä ja helposti tunnistettavaa. Siinä on sekoitus arkipäiväistä puhekieltä ja älyllistä filosofointia, melankoliaa ja komediaa, nokkeluuksia ja aforismeja. Romaanien lisäksi hän on kirjoittanut myös näytelmiä, muun muassa "Under the Weather", jota esitettiin Broadwaylla, ja artikkeleita, joita ovat julkaisseet muun muassa "Playboy", "Partisan Review", "The New Yorker" ja "Esquire".
Albert II (Monaco)
Ruhtinas Albert II ("Albert Alexandre Louis Pierre Grimaldi"; s. 14. maaliskuuta 1958 Monaco) on Monacon ruhtinas ("Prince de Monaco") 6. huhtikuuta 2005 alkaen. Hän on edellisen ruhtinaan Rainier III:n ja hänen vaimonsa Grace Kellyn toinen lapsi ja ainoa poika. Hänestä tuli ruhtinas isänsä kuoltua. Hän kihlautui eteläafrikkalaisen uimarin Charlene Wittstockin kanssa kesäkuussa 2010. Heidät 1. heinäkuuta. Kirkollinen hääseremonia oli lauantaina 2. heinäkuuta 2011.
Albert II on osallistunut rattikelkkailuun vuosien 1988, 1992, 1994, 1998 ja 2002 talviolympialaisissa ja on kansainvälisen olympiakomitean jäsen. Huhtikuussa 2006 hän vieraili retkikunnan kanssa pohjoisnavalla ja vuonna 2009 etelänavalla.
Albertilla on poika Alexandre (s. 2003) togolaisen lentoemännän Nicole Costen kanssa ja tytär Jazmin Grace (s. 1992) amerikkalaisen tarjoilija Tamara Rotolon kanssa. Kumpikaan lapsista ei ole oikeutettu kruununperimykseen.
Ruhtinasparille syntyi 10. joulukuuta 2014 kaksoset, tyttö ja poika. Ensin syntynyt tyttövauva sai nimekseen Gabriella Thérèse Marie ja hänen arvonimekseen tulee Carladèsin herttuatar. Pari minuuttia myöhemmin syntynyt poikavauva on nimeltään Jacques Honoré Rainier, hänen arvonimekseen tulee Baux'n markiisi ja hän on Monacon kruununperillinen.
Db
Db , db, dB tai DB voivat tarkoittaa seuraavia:
Kurttila
Kurttila () on Espoon kaupunginosa. Se sijaitsee läntisessä Espoossa Kauklahden ja Saunalahden välissä ja luetaan kuuluvaksi Suur-Kauklahden suuralueeseen. Kurttilan läpi kulkee Kurttilantie, joka alkaa ja päättyy Kauklahdenväylälle. Kurttilaa lähinnä Espoon keskuksista on Espoonlahti.
Kurttila on haja-asutusaluetta. Siellä on mm. autokorjaamo ja ruotsinkielinen koulu. Noin kilometrin päässä Saunalahdessa on Kallvikin uimaranta ja kyläkauppa.
Sooni
Sooni (myös soni < < ’ääni’) on ihmisen subjektiivisen äänekkyyshavainnon (äänekkyyden, kuuluvuuden) mittayksikkö psykoakustiikassa. Yhdellä sonilla tarkoitetaan 1 000 Hz:n siniaallon äänekkyyttä, kun äänenpainetaso on 40 dB (40 fonia). Soniasteikko on tasavälinen äänekkyysmitta-asteikko. Sonimäärän kaksikertaistuminen tarkoittaa äänekkyyden kaksinkertaistumista. 10 fonia kovempi siniaalto tarkoittaa kaksinkertaista sonimäärää. Soniasteikko ei ole aivan lineaarinen alle yhden sonin (alle 40 fonin) voimakkuuksilla. Yksikön kehitti psykologi Stanley Smith Stevens.
Tekniikan alan lähteissä käytetään yleensä kirjoitusasua "soni". Kielenhuoltajat ovat suosittaneet muotoa "sooni" ja pitäneet muotoa "soni" hylättävänä tai vältettävänä.
Äänekkyystaso
Äänekkyystaso eli kuuluvuustaso (; tunnus L) on psykoakustiikan suure, joka kuvaa subjektiivista äänenvoimakkuutta. Äänekkyystason yksikkö on fooni eli foni, joka on määritelmän mukaan 1 kHz:n taajuiselle äänekselle yhtä suuri kuin ääneksen äänenpainetaso desibeleinä. Foniasteikko on tasavälinen mitta-asteikko. Muilla taajuuksilla äänekkyystason ja äänenpainetason vastaavuus voidaan lukea vakioäänekkyyskäyrästöstä, joka on määritetty kokeellisesti.
Vakioäänekkyyskäyrästö (Munsonin–Fletcherin kuulokäyrät) kertoo, miten voimakkaana minkäkin äänitaajuuden ja minkäkin fysikaalisen voimakkuuden ääni koetaan. Käyrästö kuvaa äänekkyystason äänen taajuuden ja äänenpainetason funktiona. Käyrästö on määritetty kuulokynnykseltä kuulon kipurajalle asti ja taajuuksilla noin 20–15 000 Hz. Myös standardointijärjestö ISO on määritellyt äänekkyyskäyrästön standardissa ISO 226:2003.
Polypropeeni
Polypropeeni (lyhenne PP) on termoplastinen polymeeri, jota valmistetaan propeenista eli propyleenistä (CH). Polypropeenia käytetään useissa tarkoituksissa, kuten kalvoissa, kuiduissa, köysissä ja levyissä. Polypropeeni on erittäin vastustuskykyinen liuottimille, emäksille ja hapoille. Se on kiteinen muovi ja sivutuote öljyn valmistuksessa. Polypropeenin kiteisyysaste on normaalisti 40−60 %, lämpökäsittelyllä jopa 70 %
Polypropeenin sulamispiste on 160 °C. Tästä muovista tehdyt astiat eivät sula astianpesukoneessa, eivätkä teollisessa täytössä.
Polypropeenin keksi Giulio Natta 1950-luvun alkupuolella.
Polypropeeni on melko turvallinen polymeeri. Sitä käytetäänkin monissa elintarvikepakkauksissa.
Polypropeeni voidaan sulattaa ja käyttää uudelleen tai polttaa energiajakeena. Valmistustapana on pääasiassa ruiskupuristus sekä ekstrusointi.
Silta (tietoliikenne)
Silta yhdistää tiedonsiirtoverkon osia OSI-mallin kerroksella kaksi (siirtoyhteys). Esimerkki siltoihin perustuvasta laitteesta on kytkin.
Sillan tehtävänä on puskuroida ja suodattaa kauttaan kulkevaa tietoliikennettä. Tätä tarkoitusta varten sillassa on kaksi porttia, ja sillan "yli" kulkevat vain ne paketit, joiden kohdeosoite on sillan osoitetaulun perusteella sen "toisella puolella", sekä "broadcast"- ja "multicast"-paketit. Silta toistaa "toiselle puolelle" myös ne paketit, joiden kohdeosoitetta ei ole sillan osoitetaulussa.
Toistin yhdistää tietoverkon osia OSI-mallin kerroksella yksi. Esimerkiksi "keskitin" perustuu toistimiin.