John Barth
John Simmons Barth (s. 27. toukokuuta 1930 Cambridge, Maryland) on yhdysvaltalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija. Barthin nimi liitetään postmodernismiin Thomas Pynchonin, Robert Cooverin, William H. Gassin ja Donald Barthelmen ohella.
Barth aloitti musiikin opinnot, mutta siirtyi pian Johns Hopkinsin yliopistoon opiskelemaan kirjallisuutta ja luovaa kirjoittamista. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1951 ja seuraavana vuonna ylemmän M.A. -tutkinnon. Hän on työskennellyt Pennsylvanian, Buffalon ja Johns Hopkinsin yliopistoissa sekä vierailevana professorina Bostonin yliopistossa. Hän jäi eläkkeelle akateemisesta virastaan vuonna 1995.
Barth on usein kirjoittanut teospareja, minkä kirjailija arvelee johtuvan siitä, että hänellä on kaksoissisar. Ensimmäisiä romaanejaan, "The Floating Opera" (1956, suom. "Uiva ooppera") ja "The End of the Road" (1958, suom. "Matkan pää") Barth kutsuu ”nihilistiseksi komediaksi” ja ”nihilistiseksi tragediaksi”. Niitä leimaa musta huumori ja absurdi maailmankokemus. Ne ovat sukua Jean-Paul Sartren eksistentialistiselle romaanille.
Seuraavassa teosparissa "The Sot-Weed Factor" (1960, "Tupakkakauppias") ja "Giles Goat-Boy" (1966, "Giles vuohipoika") Barth luopuu realistisesta kerronnasta. "The Sot-Weed Factor" on pastissi, jossa Barth parodioi 1700-luvun englantilaisia romaaneja. Barth on todennut näistä romaaneistaan, että ne ovat romaaneja, jotka jäljittelevät romaanin muotoa, Ne on kirjoittanut kirjailija, joka jäljittelee kirjailijan roolia.
"Giles Goat-Boy" on allegorinen kehityskertomus, jonka päähenkilö kasvaa vuohesta ihmiseksi ja yliopiston Suureksi Opettajaksi (Grand Tutor). Päähenkilön isä on tietokone, jonka näkökulmasta tarina kerrotaan. Tapahtumat sijoittuvat yliopiston kampukselle, joka jakautuu itä- ja länsiosaan (East Campus ja West Campus), joista vastaavat tietokoneet EASAC ja WESAC (West Campus Automatic Computer). Teoksessa on runsaasti muitakin binaarioppositiopareja, kuten mies/nainen, mieli/ruumis, itä/länsi. Giles työskentelee yliopistossa, joka vertautuu teoksessa universumiin (university/universe). Barth on sijoittanut juonen pohjaksi Joseph Campbellin ja Lord Raglanin tulkintoja sankarimyytistä. Romaania kirjoittaessaan hän piti edessään tehtäväluetteloa, että saisi upotettua kirjaansa kaikki Campbellin "Sankarin tuhannet kasvot" -teoksessa luetellut myytit.
"Lost in the Funhouse" (1968, "Eksynyt huvitalossa") –novellikokoelmaa käytetään yliopistoissa kurssikirjana.
"Chimera" (1972) ja kirjeromaani "LETTERS" (1979) muodostavat käännekohdan Barthin tuotannossa. Yksi "LETTERS"-romaanin päähenkilöistä on kirjailija ja muut Barthin aikaisempien teosten henkilöhahmoja tai näiden jälkeläisiä. "LETTERS" tarkastelee Yhdysvaltojen historiaa hävinneiden kannalta: intiaanien, Yhdysvaltojen itsenäisyyttä vastaan taistelleiden, sisällissodassa hävinneiden näkökulmasta. Barth kääntää virallisen historiankirjoituksen tavallaan nurin päin.
"Sabbatical" (1982, "Sapattivuosi") ja "The Tidewater Tales" (1987, "Tidewaterin tarinat") muodostavat teosparin, jonka teemoina ovat kirjoittamisen ohella rakkaus ja kuolema.
Barth sai National Book Awardin vuonna 1973 teoksestaan "Chimera". Palkinto jakautui kahtia, niin että toinen palkittu oli John Edward Williams.
Barth on kirjoittanut myös teoreettisia artikkeleita. Hän osallistui 1960-luvulla kirjallisuuden ja romaanin kuolemaa käsittelevään keskusteluun artikkelillaan "The Literature of Exhaustion" (1967, Uupumuksen kirjallisuus). Siinä hän katsoo, että jos perinteisen romaanin keinot on käytetty loppuun, voivat romaanikirjailijat kirjoittaa fiktiota fiktion kirjoittamisesta ja täten luoda uudenlaista kirjallisuutta. Myöhemmin hän täydensi näkemyksiään esseessään "The Literature of Replenishment" (1979, Uuden runsauden kirjallisuus). Barth katsoo esimerkiksi Italo Calvinon romaanin "Kosmokomiikkaa" (1965) ja Gabriel García Márquezin teoksen "Sadan vuoden yksinäisyys" (1967) edustavan uudenlaista kirjallisuustyyppiä, joka täydentää vanhaa ja väsähtänyttä kirjallisuutta. Barthille esimerkiksi Samuel Beckettin ja Vladimir Nabokovin teokset edustavat jo keinonsa loppuun käyttänyttä kirjallisuutta, joka tuntuu kulkevan kohti omaa kuolemaansa.