hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Excalibur (sarjakuva)
Excalibur on Marvel Comicsin sarjakuva, jonka tapahtumat sijoittuvat Isoon-Britanniaan. Se kertoo Excalibur-nimisestä supersankariryhmästä. Osa ryhmän hahmoista on lainattu Ryhmä-X -sarjakuvasta. Yksi näistä Ryhmä-X'n jäsenistä on Kolossi. Toinen melko tunnettu hahmo on Kapteeni Britannia. Alkuperäinen ryhmä koostuu kuitenkin seuraavista henkilöistä Varjokissa, Painajainen, Rachel Summers alias Feeniks, Meggan ja Kapteeni Britannia. Ensimmäinen Suomeen rantautunut Excalibur -lehti ilmestyi 1991. Sitä ei tullut muutamaa numeroa enempää, mutta lehden kotimaassa Amerikassa ryhmää käsiteltiin syvemminkin.
Excaliburia kuvittamassa oli Alan Davis ja tarinankertojana toimi Chris Claremont
Armoton
Armoton ("Unforgiven") on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut Clint Eastwoodin ohjaama lännenelokuva.
Armoton merkitsi Eastwoodin hyvästejä pyssysankarin hahmolle. Sen jälkeen ohjaaja-näyttelijä alkoi hakea sankaruutta arjesta ja ihmissuhteiden kuvaus tuli entistä tärkeämmäksi.
Eastwood näyttelee "Armottomassa" pienen sikatilan omistavaa kahden lapsen yksinhuoltajaksi jäänyttä entistä väkivaltarikollista William Munnya, joka lähtee vielä kerran kostoretkelle erään pikkukaupungin prostituoitujen maksamien palkkiorahojen houkuttamana. Kaksi miestä oli pahoinpidellyt prostituoitujen kollegan muun muassa viiltelemällä tämän kasvoja. Hänet houkuttelee tehtävään Schofield Kidiksi itseään kutsuva, revolverisankarin mainetta havitteleva likinäköinen nuorukainen (Jaimz Woolvett), joka tuntee hänen vanhan maineensa. Munny epäröi ja lupaa palata asiaan. Raha houkuttaa, ja hän puhuu mukaan vanha kaverinsa Ned Loganin (Morgan Freeman). He käyvät hakemassa Schofield Kidin.
Miehet saapuvat Big Whiskey -nimiseen kaupunkiin, jossa valtaa pitää šeriffi "Little Bill" Daggett (Gene Hackman), joka hakkaa ja karkottaa Munnyn kaupungista. Kolmikko löytää toisen prostituoidun pahoinpitelijöistä ja tappaa hänet. Tehtävästä vetäytynyt Ned jää kiinni, ja sheriffi ruoskituttaa hänet hengiltä. Kid ja Munny eivät kuitenkaan anna periksi, vaan metsästys jatkuu. Lopulta Kid ampuu toisen etsityistä istumassa haisevassa ulkokäymälässä housut kintuissa. Hän tunnustaa, ettei väitteistään huolimatta ole ennen ampunut ketään ja ilmoittaa ettei ammu toiste.
Yksi ilotytöistä tuo rahat Kidille ja Munnylle kertoen samalla, että šeriffi on tappanut Nedin ja tämän ruumis on näytteillä saluunnan edessä. Munny lähettää Kidin rahojen kanssa Nedin vaimon luo viemään miehen osuutta ja lähtee itse kostamaan.
Munny menee haulikon kanssa saluunaan, jonka kuistilla Nedin ruumis on pystyyn nostetussa ruumisarkussa. Munny ampuu ensin aseettoman saluunanomistajan, koska tämä on syyllinen Nedin ruumiinhäpäisyyn. Saluunassa seuraa tulitaistelu, jossa Munny surmaa useita vastustajia, myös šeriffi Daggettin. Munny ratsastaa pois ja käskee piileskeleviä kaupunkilaisia hautaamaan Nedin kunniallisesti, tai muuten hän palaa kostamaan.
Oscarit
Ehdokkuudet:
Excalibur
Excalibur () on kelttiläisessä tarustossa taikamiekka, jonka vain kuningas Arthur kykeni vetämään kivestä. Se että hän kykeni tähän, paljasti että hänet on määrätty Britannian kuninkaaksi. Sekä miekalla että huotralla uskottiin olevan maagisia ominaisuuksia. Excalibur esiintyy jo varhaisessa Arthur-mytologiassa, walesilaisissa taruissa miekan nimi on "Caledfwlch". Geoffrey Monmouthilainen puolestaan kutsui miekkaa nimellä "Caliburnus", ja sen esikuva on ilmeisesti irlantilaisten legendojen "Caladbolg"-miekka.
Joissakin Arthurista kertovissa tarinoissa Excalibur on sama miekka, jonka Arthur vetää nuorena kivestä, mutta useimmissa tarinoissa kyseessä on kuitenkin eri miekka. Monissa tarinoissa Arthur saa Järven neidolta uuden miekan huotrineen sen jälkeen, kun hänen kivestä vetämä miekkansa on hajonnut. Arthurin kuoltua Sir Bedivere palauttaa miekan Järven neidolle, koska Arthur oli näin käskenyt.
Geoffreyn mukaan miekka oli taottu myyttisellä Avalonin saarella.
Litosfääri
Litosfääri eli kivikehä koostuu Maan kuoresta ja vaipan ylimmästä osasta. Litosfäärin paksuus on noin 100 kilometriä, josta kuoren osuus on mantereiden kohdalla 30–70 kilometriä ja merenpohjan alla keskimäärin vain kahdeksan kilometriä. Kiinteän kuoren ja vaipan ylimmän osan välissä on maanjäristysaaltoja heijastava niin sanottu Moho-pinta.
Litosfäärin alapuolella on astenosfääri, joka käsittää osia ylävaipasta ja vaipan vaihettumiskerroksesta. Eri laskutapojen mukaan astenosfääri ulottuu 400–650 kilometrin syvyyteen.
Maan litosfääri on jakaantunut jäykkiin laattoihin, jotka kelluvat ja liikkuvat astenosfäärissä eli ylävaipassa olevan sulan kiviaineksen päällä. Nämä manner- eli litosfäärilaatat liikkuvat joko toisiinsa törmäten, erkaantuen toistaan tai toisiaan sivuten. Laattojen reuna-alueilla ovat maanjäristykset ja tulivuoret yleisiä.
Mannerlaatan kuorikerros on kevyempää graniitin tyyppistä kiveä, kun taas merilaatan kuorikerros on raskaampaa basaltin tyyppistä kiveä. Kiinteän kuoren alainen litosfääri on jäykkää ja lohkeilevaa kiveä.
Maapallon litosfääri on jakautunut noin kahteenkymmeneen litosfäärilaattaan. Suurimmat niistä ovat: Euraasian laatta, Afrikan laatta, Pohjois-Amerikan laatta, Etelä-Amerikan laatta, Tyynenmeren laatta, Antarktiksen laatta ja Intian laatta. Muita laattoja ovat: Kookossaarten laatta, Karibian laatta, Arabian laatta, Nazcan laatta ja Filippiinien laatta.
Laattojen liike aiheutuu osaksi astenosfäärissä tapahtuvista konvektiovirtauksista, joissa kuumaa sulaa kiviainesta nousee ylös litosfääriä kohti. Litosfäärin saavutettuaan virtaus kääntyy sen suuntaiseksi ja jäähdyttyään virtauksen suunta kääntyy kohti vaipan alakerroksia jossa se kuumenee jälleen ja nousee uudelleen kohti litosfääriä. Konvektiovirtaukset eivät kuitenkaan selitä täydellisesti mannerlaattojen liikkeitä. Nykyisin on vallalla käsitys, että merelliset litosfäärilaatat liikkuvat pääasiassa kahden voiman vaikutuksesta: keskiselänteillä tapahtuvan työnnön ja subduktiovyöhykkeillä tapahtuvan vedon vaikutuksesta. Subduktoituva kiviaines sulaa ja nousee kohti litosfääriä aiheuttaen intrusiivista ja ekstrusiivista magmatismia.
Cagliari
Cagliari (sardiksi "Casteddu", kirjaimellisesti "linna") on Sardinian hallinnollisen alueen ja Cagliarin metropolikaupungin pääkaupunki Sardinian saarella Italiassa. Kaupungissa on runsaat 150 000 asukasta.
Kaupunki kuului nimellä "Karalis" foinikialaisten kauppasiirtokuntien ketjuun 600-luvulla eaa. Muun saaren mukana se siirtyi ensin Karthagon ja myöhemmin Rooman haltuun vuonna 238 eaa.
1000-luvulla Pisan tasavalta valloitti alueen ja jälleenrakensi kaupungin. Pisalaiset rakensivat suureksi osaksi Castellon (sardiksi "Casteddu 'e susu") aluetta nykyisinkin ympäröivät linnoitukset; erityisesti jäljellä olevat kaksi Giovanni Capulan suunnittelemaa kalkkikivitornia ovat huomionarvoisia. Aragon valloitti alueen vuonna 1326 ja 1600-luvulla kaupunki sai espanjalaisen barokki-ilmeen. 1700-luvulla Piemonten hallussa Cagliari menetti asemansa linnoituksena.
M/S Aurella
M/S C.T.M.A. Vacancier on laiva, joka valmistui kesäkuussa 1973 nimellä "M/S Aurella" saksalaiselta J.J. Sietas Shiffswerft -telakalta. Aluksen oli tilannut Viking Linen suomalainen osakasvarustamo SF-Line Oy. Valmistuttuaan "M/S Aurella" asetettiin Naantali–Maarianhamina–Kapellskär-reitille, jolla se palveli aina 1980-luvun taitteeseen asti. Tämän jälkeen "Aurella" myytiin Irlantiin.
33 miljoonaa Saksan markkaa maksanut "Aurella" luovutettiin SF Linelle kesäkuussa 1973. Se oli kapasiteetiltaan Euroopan suurin. Laiva korvasi Naantali–Maarianhamina–Kapellskär-reitillä aiemman palvelleen M/S Marellan, joka siirrettiin Turku–Maarianhamina–Tukholma-reitille. "Aurellan" ensimmäinen reittimatka oli 3. heinäkuuta 1973. 21. syyskuuta 1973 se ajoi karille Ahvenanmaan saaristossa. M/S Kapella nouti sen matkustajat ja yritti kaksi päivää myöhemmin irrottaa sen karilta, mutta ei onnistunut. 24. syyskuuta myös "Marella" yritti irroittaa laivaa karilta siinä onnistumatta. "Aurella" irtosi karilta lopulta omin voimin 8. lokakuuta 1973. Se korjattiin ja palasi liikenteeseen 3. marraskuuta 1973.
"Aurella" myytiin 16 miljoonalla dollarilla Irlantiin tammikuussa 1982. Tämän jälkeen laivan hyttipaikkojen määräksi nostettiin 450.
Suomen liikenteeseen "Aurella" palasi vuonna 1992, jolloin se Viroon liputettuna ja Tallinkille aikarahdattuna palveli talvikauden "Saint Patrick II" -nimisenä Helsinki–Tallinna-välillä. Sama toistui ainakin seuraavana talvikautena.
Tämän jälkeen "Aurella" liikkui muun muassa Välimerellä, Englannin ja Irlannin välillä sekä Kanadan merialueilla. "Aurella" liikennöi edelleenkin välillä Montreal–Cap-aux-Meules C.T.M.A Groupin alaisuudessa.
Aluksen matkustajakansia on kolme ja ne ovat:
Kirjan ja ruusun päivä
Kirjan ja ruusun päivä on kirjaa juhlistava vuosipäivä, jota on useimmiten vietetty 23. huhtikuuta. Ajankohta valittiin kirjallisen historiansa ansiosta: 23. huhtikuuta 1616  kaksi maailmankirjallisuuden klassikkokirjailijaa, Miguel de Cervantes sekä William Shakespeare kuolivat.
Ajatuksen keksi valencialainen kirjailija Vicente Clavel Andrés, joka ehdotti virallisen kirjaston Barcelonan osastolle (Cámara Oficial del Libro de Barcelona) 2. maaliskuuta 1925, että juhlapäivä pitäisi järjestää vuosittain 7. lokakuuta, joka hänen käsityksensä mukaan oli Miguel de Cervantesin syntymäpäivä 1547. Ehdotus hyväksyttiin saman kuukauden aikana. Asetuksen Espanjan kirjan päivästä allekirjoitti seuraavana vuonna Espanjan kuningas Alfonso XIII 6. helmikuuta 1926. Samana vuonna järjestettiin 7. lokakuuta Espanjan kirjallisuuden päivä Argentiinan Buenos Airesissa. Vuodesta 1930 on kirjallisuuden päivä järjestetty 23. huhtikuuta, joka on myös Miguel de Cervantesin kuolinpäivä. Juhlan vietto levisi varsinkin yliopistokaupunkeihin ja Barcelonasta Kataloniaan. Päivä liitettiin myöhemmin myös Pyhään Yrjöön, joka Cervantesin tapaan kuoli 23. huhtikuuta.
Juhlapäivän ajatus on, että miehet antaisivat naisille ruusuja ja naiset miehille kirjoja.
Vuonna 1995 UNESCO julisti katalonialaisen Kirjan ja ruusun päivän kansainväliseksi kirjan ja tekijänoikeuden päiväksi. "Kirjat ansaitsevat erityisen päivänsä, jolloin niitä juhlitaan vapauden, yhteenkuuluvuuden ja rauhan symboleina", järjestön julistus kuului.
Kirjan ja ruusun päivää on vietetty eri päivinä etenkin aiemmin, mutta viime vuosina Suomessa on palattu alkuperäiseen päivään ja lukemista on juhlittu huhtikuun 23. päivä.
Suomessa on valittu Kirjan ja ruusun päivän kirjailija vuodesta 2012. Suuri osa suomalaisista kirjakaupoista on mukana tempauksessa, jossa ostaessa 15 eurolla kirjoja saa kaupan päälle tämän kyseisen kirjailijan teoksen, joka on kirjoitettu nimenomaan tätä päivää varten. Kirja on jaossa vain rajoitetun ajan, eikä sitä voi ostaa itsekseen. Se on pelkästään kaupanpäälinen.
Barentsinmeri
Barentsinmeri (, ) on Pohjoiseen jäämereen kuuluva reunameri Euroopassa, Norjan ja Venäjän rannikoista pohjoiseen. Se on suhteellisen syvä mannerjalustalla sijaitseva meri (keskisyvyys 230 m, suurin syvyys 450 m). Barentsinmerta rajaavat idässä Frans Joosefin maa ja Novaja Zemlja, pohjoisessa Huippuvuoret. Lännessä sen raja Norjanmerta vastaan seuraa mannerjalustan reunaa; toisen, käytännöllisemmän IHO:n määritelmän mukaan länsiraja kulkee Norjanmeren koillisrajassa eli kulkee Huippuvuorten eteläkärjestä Karhusaareen ja siitä edelleen Nordkappiin.
Barentsinmeri on nimetty hollantilaisen, aluetta 1500-luvun lopulla kartoittaneen Willem Barentsin mukaan.
Barentsinmeren kaakkoinen osa Venäjän Nenetsian rannikon ja Novaja Zemljan eteläosan välillä on nimeltään Petšoranmeri. Etelässä Barentsinmereen aukeaa Vienanmeri, joka on Pohjoisen jäämeren lahti (ajattelutavassa maailmanmeri jaetaan viiteen osaan), mutta jota ei lueta osaksi Barentsinmerta. Barentsinmeren ja Vienanmeren raja kulkee Kaninin niemimaan kärjestä Kuolan niemimaan Svjatyi Nos -niemeen.
Barentsinmeren etelärannikon satamat kuten Murmansk, Kirkkoniemi ja Vuoreija pysyvät jäättöminä ympäri vuoden Golfvirran vuoksi.
Sekä Venäjän että Norjan puolella on runsaasti maaöljy- ja -kaasuvaroja. Öljyä alettiin alueelta etsiä 1970-luvulla. Ensimmäinen tuotantoon päässyt kenttä oli norjalainen Snøhvit. Vuonna 1988 Venäjän puolelta löytynyt Štokmanin kaasukenttä on yksi maailman suurimpia. Sen hyödyntämistä on kuitenkin lykätty liuskekiveen varastoituneeseen maakaasuun pohjautuvan tuotannon muutettua maailmanmarkkinoita. Toukokuussa 2012 Statoil- ja Rosneft-yhtiöt sopivat yhteisestä toiminnasta öljyn poraamiseksi Barentsinmerellä ja Ohotanmerellä, niin että tuotanto olisi käynnissä vuodesta 2016 alkaen. Samaan aikaan Norja tarjosi kolmea suurta Barentsinmeren tuotantoaluetta öljy-yhtiöiden väliseen tarjouskilpailuun, jonka tulos on määrä julkistaa alkuvuonna 2015.
Armas Lindgren
Armas Eliel Lindgren (28. marraskuuta 1874 Hämeenlinna – 3. lokakuuta 1929 Kööpenhamina) oli suomalainen arkkitehti ja rakennustaiteen professori. Hän oli osakkaana arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarisessa vuosina 1897–1905 ja piti omaa toimistoaan vuosina 1905–1929. Lindgrenin kiinnostus suuntautui muun muassa rakennussuojeluun, ja hän otti voimakkaasti kantaa esimerkiksi Vanhan Rauman säilyttämisen puolesta. Vuonna 1902 hänestä tuli Taideteollisuuskeskuskoulun ensimmäinen taiteellinen johtaja. Alvar Aalto opiskeli Lindgrenin suojattina vuodesta 1916 ja työskenteli myös hänen toimistossaan.
Lindgrenin puoliso oli vuodesta 1898 opettaja Irene Olivia Hellstén (1878–1929). Armas Lindgren on haudattu Helsinkiin Kulosaaren hautausmaalle. Kulosaaressa on "Armas Lindgrenin tie" (entinen Södra Strandvägen).
M/S Viking 6
M/S Viking 6 () oli vuonna 1966 nimellä "Stena Britannica" valmistunut matkustaja-autolautta. Alus rakennettiin norjalaisella A/S Langesund Mekaniske Verkstedillä Langesundissa. Se luovutettiin tilaajalleen Stena AB:lle 12. joulukuuta 1966 ja aloitti liikenteen välillä Göteborg–Frederikshavn. Ahvenanmaalainen Viking Line liikennöi aluksella vuosina 1974–1980 nimellä "Viking 6", ja liikennöi myöhemmin yhden Viking Linen osakasvarustamon Rederi AB Sallyn käytössä vuonna 1982.
"M/S Viking 6":ksi kastettu laiva hankittiin vuonna 1974 ahvenanmaalaiselle Rederi AB Sallylle käytettynä Yhdysvalloista. Alus oli alun perin toimitettu ruotsalaiselle Stena Rederille vuonna 1967, josta se oli edelleen myyty Yhdysvaltoihin vuonna 1968.
"Viking 6" asetettiin 16. heinäkuuta 1974 Viking Linen liikenteeseen, tuolloin vasta avatulle Helsinki–Tukholma reitille. Pääasiassa tässä tehtävässä alus palveli yhdessä "M/S Viking 5":n kanssa aina vuoteen 1980, jolloin Rederi AB Sallyn vastavalmistuneet sisaralukset "M/S Viking Saga" ja "M/S Viking Song" korvasivat molemmat edellämainitut alukset.
Pekka ja susi
Pekka ja susi op. 67 () on Sergei Prokofjevin laatima lastensatu ja sen pohjalta säveltämä musiikkiteos. Teos syntyi vuonna 1936 säveltäjän palattua Venäjälle. Teos on sävelletty kertojalle ja orkesterille. Teoksesta on tullut kansainvälisesti hyvin suosittu sekä lasten että aikuisten keskuudessa. Prokofjev kirjoitti teoksen pianolle neljässä päivässä, ja soitinnus valmistui viikkoa myöhemmin.
Teos on kolmitaitteinen ja sen rakenne noudattaa löyhästi sonaattimuotoa, mutta siitä poiketaan monin paikoin ja teemoja kehitellään vapaasti. Alkujakso esittelee päähenkilöt ja valmistaa yleisöä tulossa olevaan toimintaan. Keskimmäinen taite (kehittelytaite) sisältää eniten toimintaa. Alussa susi tulee ja syö ankan. Lopulta Pekka saa suden kiinni. Viimeisessä taitteessa päähenkilöt palaavat kotiin ja Pekan teema palaa voitonmarssina.
Teosta hallitsee Pekan teema, ja se kuullaan heti alussa. Teema liittyy myöhemmin muihin sille "alisteisiin" teemoihin. Teemat seuraavat sadun tapahtumia. Harmonisesti teos alkaa ja loppuu C-duurissa, mutta välillä moduloidaan.
Pekka ja Susi on sävelletty huilulle, oboelle, klarinetille, fagotille, kolmelle käyrätorvelle, trumpetille, pasuunalle, patarummulle, triangelille, tamburiinille, symbaaleille, kastanjeteille, virvelille, bassorummulle sekä jousille. Kullakin tarinan hahmolla on sävellyksessä oma instrumenttinsa sekä teemansa.
Ytterby (kaivos)
Ytterby on vanha kaivoskylä Vaxholmin kuntaan kuuluvassa Resarön saaressa Ruotsin Tukholman läänissä. Se on tullut kuuluisaksi sieltä löydetyistä kuudesta alkuaineesta: ytterbium, terbium, yttrium, erbium, holmium ja tulium. Nämä kaikki kuuluvat harvinaisten maametallien ryhmään, ja ensimmäiset neljä on nimetty Ytterbyn mukaan.
Ytterbyssä on louhittu kvartsia jo 1600-luvulla ja maasälpää 1700-luvun lopulta alkaen. Vuonna 1787 harrastelijageologi, luutnantti Carl Axel Arrhenius löysi louhokselta poikkeuksellisen raskaan mustan kiven, jonka hän lähetti geologien tutkittavaksi. Mineraalin kemiallisen koostumuksen onnistui selvittämään Turun akatemian professori Johan Gadolin, joka näin löysi uuden metallin, yttriumin.
Kemian ja fysiikan Nobelin palkintojen saajat tekevät palkintojenjaon yhteydessä usein "pyhiinvaelluksen" Ytterbyhyn.
Oliviini
Oliviini on silikaattimineraali, jonka kemiallinen kaava on (Mg,Fe)SiO. Sitä esiintyy yleensä tummissa magmakivilajeissa. Magnesiumin ja raudan suhde vaihtelee magnesiumpitoisesta forsteriitista (MgSiO) rautapitoiseen fayaliittiin (FeSiO).
Oliviini on lasikiiltoinen, läpinäkyvä tai samea ja sen väri vaihtelee vihreän eri sävyissä. Korukivenä käytetty oliviini on väriltään kirkkaan vihreä. Oliviinista käytetään myös nimeä peridootti. Peridootti-nimeä käytetään myös oliviinin korukivimuodosta, jota puolestaan toisinaan kutsutaan krysoliitiksi. Oliviinin kovuus on 6,5–7, ominaispaino 3,27–3,37. Forsteriitti Fo sulaa vasta epätavallisen korkeassa lämpötilassa, 1 900 asteessa, mutta fayaliitti Fa 1 200 asteessa. Oliviinia käytetään kiuaskivenä. Suomessa oliviinia louhitaan yhdestä Mäntyharjulla sijaitsevasta esiintymästä.
Geologian tutkimuskeskus on suorittanut erittäin perusteellisen tutkimuksen Mäntyharjun oliviiniesiintymästä. Kivi todettiin kemialliselta ja mineraaliselta koostumukseltaan varsin poikkeukselliseksi. Tällaista ei ole Suomesta muualta löydetty. Tutkimuskeskus on testannut kiven saunakiukaissa ja toteaa sen varsin sopivaksi kiuaskivimateriaaliksi.
Teknillisen korkeakoulun taloudellisen geologian laboratoriossa suoritettujen tutkimusten mukaan (prof. Heikki Niini) oliviinikivi on tasalaatuista ja lujaa ja sen päämassan muodostaa harvinainen, poikkeuksellisen terve, kova ja erittäin hyvin kuumuutta kestävä oliviini. Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen geotekniikan laboratorion kehittämän kivilaatuluokituksen mukaisesti arvioiden Mäntyharjun oliviinikivi on rapautuneisuudeltaan Rp0 (rapautumaton). Itse oliviiniesiintymässä on tiheässä mikroskooppisen ohuita kloriitti-serpentiinijuonia. Kiveä on siksi helppo murskata sopivankokoisiksi kiuaskiviksi. Kiven erityisen korkean ominaispainon sekä sen hyvän ominaislämpökapasiteetin ja lämmönjohtavuuden ansiosta kivi sitoo ja luovuttaa lämpöä tasaisesti ja pitkään. Tasainen lämpölaajeneminen hidastaa kaikille kiville ominaista rapautumista saunan lämpötilavaihteluissa. Oliviinikivestä ei aiheudu terveydelle haittaa sen rikittömyyden ja kivipölyttömyyden vuoksi, mutta myös siksi, että sen uraanipitoisuus on äärimmäisen vähäinen, toisin sanoen kivestä ei vapaudu syöpää aiheuttavaa radonkaasua, niin kuin tavanomaisesta kivestä, ennen kaikkea graniiteista ja gneisseistä.
Herman Gesellius
Herman Ernst Henrik Gesellius (16. tammikuuta 1874 Helsinki – 24. maaliskuuta 1916 Hvitträsk, Kirkkonummi) oli suomalainen arkkitehti, joka oli osakkaana arkkitehtitoimistossa yhdessä Eliel Saarisen ja Armas Lindgrenin kanssa vuodesta 1896 lähtien.
Geselliuksen vanhemmat olivat kauppias Herman Otto Gesellius ja Emilia Caroline Auguste Struckmann. Hän pääsi ylioppilaaksi 1893 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta. Gesellius suunnitteli aluksi insinöörin uraa: ennen arkkitehtiopintojen aloittamista 1893 hän oli harjoittelijana tehtaassa Pietarissa ja opiskeli koneenrakennustakin vuoden verran. Hän valmistui vuonna 1897 Polyteknillisestä opistosta (nyk. Teknillinen korkeakoulu). Gesellius kuoli verrattain nuorena kurkkusyöpään vuonna 1916, minkä vuoksi hänen tuotantonsa jäi suppeaksi. Hänet on haudattu Hvitträskiin.
Geselliuksen rakennussuunnitelmista tunnetuimpia ovat 1913 valmistunut Viipurin rautatieasema sekä Wuorion talo Helsingin Unioninkadulla. Sisustuksia hän teki muun muassa Suur-Merijoen kartanoon ja Haus Remeriin. Gesellius suunnitteli vuonna 1910 myös kaksi liike- ja asuintaloa Annankatu 10 ja Annankatu 11 Helsinkiin (ns. "Geselliuksen portti"). Näistä Annankatu 10:n talo purettiin 1960-luvulla mutta Annankatu 11 on säilynyt.
Gesellius oli naimisissa vuodesta 1904 Matilda Tony Charlotta Saarisen, o.s. Gyldén kanssa. Geselliuksen veli oli kauppaneuvos Rudolf Gesellius ja sisar tekstiilitaiteilija Loja Saarinen.
Eudes (Ranska)
Eudes I (usein myös Odo I, s. 858–860, k. 1. tammikuuta 898) oli Pariisin, Ranskan ja Troyesin kreivi ja frankkien kuningas. Hänet voideltiin kaksi kertaa kuninkaaksi vuosina 888–898, jollainen toisto oli poikkeuksellista. Hän oli ensimmäinen hallitsija niin sanotusta Robertien dynastiasta, joka jatkui Kapetingien dynastiana.
Kuningas Odon isä oli Neustrian herttua/rajakreivi ja Anjoun kreivi Robert Vahva ja eräiden lähteiden mukaan hänen äitinsä Adélaïde olisi ollut frankkien kuninkaan Ludvig I Hurskaan ja tämän puolison Ermengarden tytär. Robert Vahva oli Kaarle Kaljun taistelutoveri tämän taistellessa viikinkejä vastaan (missä hän sai myös surmansa vuonna 866). Robertin pojat Eudes ja Robert olivat liian nuoria seuraamaan häntä maa-alueiden lääninherrana, ja vasta kun Eudes tuli täysi-ikäiseksi hänelle annettiin – ikään kuin korvaukseksi – Pariisin kreivikunta.
Frankkien kuninkaana toimi Kaarle Paksu (884–887), joka lopulta joutui luovuttamaan valtansa Odolle. Tämä tapahtui viikinkejä vastaan käydyn Pariisin piirityksen (885–886) jälkeen. Piirityksen yhteydessä Odon onnistui päästä karkuun piiritetystä kaupungista ja lähteä hakemaan apua Kaarle Paksulta Saksasta. Tämä saapuikin vahvan armeijan kanssa Pariisin liepeille Montmartrelle, mutta ei uskaltanut lähteä taisteluun viikinkejä vastaan, vaan piti parempana neuvotella asiasta käyttäen keinoina rahaa ja Burgundin maakunnan ryöstämisen sallimista.
Valtakunnan suuret vasallit kokoontuivat jo toisen kerran kolmen vuoden sisällä valitsemaan frankeille kuningasta. He päättivät Kaarle Paksun syrjäyttämisestä ja samalla he valitsivat Odon uudeksi frankkien kuninkaaksi vuonna 888 – Kaarle Yksinkertaisen sijasta, joka olisi tuolloin ollut ainoa niin sanotusti laillinen Frankkien valtakunnan perillinen.
Eudes kruunattiin ensimmäisen kerran frankkien kuninkaaksi Compiègnessä helmikuussa 888.
Eudes joutui uudelleen taistelemaan viikinkejä vastaan ja voitti heidät Montfauconin taistelussa Argonnessa. Tämän jälkeen hänen oli taisteltava valtakunnan suuria vasalleja vastaan. Heidätkin Eudes voitti, eikä perinteiseen tapaan ollut kovinkaan armelias kapinoijia kohtaan.
Nyt olivat vuorossa Kaarle Yksinkertaisen kannattajat, jotka eivät voineet hyväksyä karolingisukuisen hallitsijan syrjäyttämistä. Eudes voitti heidätkin Burgundissa, mutta antoi heille hyvitystä ja luovutti Kaarlelle alueet Reinin ja Seinen väliltä ja piti itsellään kaiken muun. Lisäksi hän suostui tekemään Kaarlesta vallanperijän jälkeensä.
Eudes kuoli lapsettomana 898 ja Kaarle Yksinkertainen seurasi häntä valtaistuimella.
M/S Viking Saga
M/S Viking Saga oli Rederi AB Sallyn Wärtsilältä tilaama matkustaja-autolautta. Se liikennöi aluksi Viking Linen väreissä, mutta sai myöhemmin nimen "M/S Sally Albatross". Alus tuhoutui tulipalossa vuonna 1990, ja sen rungon vedenalainen osa käytettiin uuden "Sally Albatrossin" (nyk. "M/S Celestyal Crystal") rakentamiseen.
Laivan sisaralus on alun perin "Viking Song" -nimisenä valmistunut "M/S Regina Baltica".
Tiedot ovat Viking Linen ajoilta.
"M/S Viking Saga" toimitettiin telakalta vuoden 1980 kesäliikenteeseen. Alus asetettiin Helsinki–Tukholma-reitille, korvaamaan saman osakasvarustamon vanhempi alus. Tässä tehtävässä Viking Linen markkinoimana "Viking Saga" palveli aina vuoden 1986 keväälle asti, jolloin Rederi AB Sliten "M/S Olympia" (nyk. "M/S SPL Princess Anastasia") korvasi sen Helsinki–Tukholma-reitillä.
Aluksen poistuttua Helsinki–Tukholma-reittiliikenteestä se nimettiin uudelleen "M/S Sally Albatrossiksi" ja sitä käytettiin risteilyliikenteessä Itämerellä.
Alus lähti loppuvuodesta 1987 Saksaan Schichau-Seebeck Werftin telakalle saneerattavaksi. Vuoden 1988 alkupuolella "M/S Sally Albatross" otettiin uudistettuna takaisin risteilyliikenteeseen. Tammikuussa 1990 aluksen ollessa vuosihuollossa Finnbodan telakalla Nackassa Tukholmassa aluksella syttyi tulipalo, jonka seurauksena se tuhoutui lähes täydellisesti.
Alus hinattiin myöhemmin samana vuonna Poriin Mäntyluodon telakalle, jossa aluksen kaikki vesirajan yläpuoliset osat riisuttiin ja rungon vedenalainen osa siirrettiin Finnyardsin Rauman telakalle, jossa se käytettiin uuden "Sally Albatrossin" (nyk. "M/S Celestyal Crystal") rakentamiseen.
Venla (nimi)
Venla on suomalainen naisen etunimi. Venla viettää nimipäiväänsä 2. kesäkuuta. Almanakassa Venla on ollut vuodesta 1908 lähtien.
Venla on ilmeisesti muunnos ruotsin kielessä esiintyvistä etunimistä "Vendla" ja "Vendela", jotka juontavat juurensa germaanien slaaveista käyttämästä nimityksestä "vendi". Alkujaan nimi on esiintynyt miehennimenä muodossa Wendel tai Wendelin. Nimen lähteenä voi olla myös paikannimi Wendelburga.
Suomessa nimi Venla on toukokuuhun 2016 mennessä annettu 7 807 ja Vendla hieman alle 1 200 henkilölle. Venla oli 1970-luvulle saakka varsin harvinainen nimi, mutta 1980-luvulla sen suosio alkoi kasvaa selvästi. 1990-luvulla syntyneiden joukossa Venla oli jo 79. suosituin tytönnimi ja 2000-luvun ensimmäisinä vuosina (2000–2004) yhdeksänneksi suosituin. Suosio saavutti huippunsa vuonna 2015, kun Venla oli Suomessa syntyneiden tyttöjen yleisin nimi.
M/S Regina Baltica
M/S Regina Baltica () on Rederi AB Sallyn Wärtsilän telakalta "M/S Viking Song" -nimisenä tilaama matkustaja-autolautta. Tämän jälkeen alus liikennöi useilla eri nimillä ja reiteillä, kunnes se myytiin Tallinkille ja sai nykyisen nimensä. 2010-luvulla alus on ollut vuokrattuna usealle eri taholle ja toiminut muun muassa kelluvana hotellina.
Laivan sisaralus on "M/S Viking Saga", jonka runko käytettiin nykyisen "M/S Celestyal Crystalin" rakentamiseen alkuperäisen aluksen tuhouduttua telakalla tulipalossa.
Tiedot ovat Viking Linen ajoilta.
"M/S Viking Song" toimitettiin Pernon telakalta Viking Linelle loppukesästä 1980. Alus asetettiin Helsinki–Tukholma-reitille. Tässä tehtävässä "Viking Song" palveli aina vuoden 1985 keväälle asti, jolloin SF-Linen vasta valmistunut "M/S Mariella" korvasi sen.
Aluksen siirryttyä pois Helsinki–Tukholma-reitiltä se myytiin norjalaiselle Fred Olson Lines -varustamolle, ja sen liikennöinti loppui Suomen lipun alla toukokuussa 1985. Lyhyen telakkakäynnin jälkeen alus siirtyi Norjaan palvelemaan uutta omistajaansa nimellä "Braemar". Tämän jälkeen alus palveli Baltic Linen alaisuudessa nimillä "Anna Karenina" ja "Anna K".
Nykyään alus tunnetaan nimellä "M/S Regina Baltica"; se oli Tallinkin omistuksessa ja liikennöi toukokuuhun 2010 saakka reitillä Riika–Tukholma. Alus aikarahdattiin Acciona Trasmediterranea -yhtiölle kesäkuusta 2010 alkaen. Se seilasi Välimerellä Almería–Nador-reittiä Afrikan ja Euroopan välillä.
Vuodesta 2012 vuoteen 2017 alus oli vuokrattuna kelluvaksi hotelliksi useille eri tahoille. Tallink myi "Regina Baltican" Sweoffshore Ltd:lle vuonna 2015.
Helmikuussa 2017 alus myytiin espanjalaiselle Balearia Eurolineas Maritimas -varustamolle, joka liikennöi aluksella reitillä Valencia–Mostaganem. Alus on rekisteröity Kyproksen lipun alle, kotisatamanaan Limassol.
Robert I
Robert I (865 – 15. kesäkuuta 923) oli toinen Robertien-dynastiaan kuulunut frankkien kuningas vuosina 922–923. Hän oli Anjoun kreivin Robert Vahvan toinen poika sekä Pariisin kreivin ja frankkien aiemman kuninkaan Eudes I:n nuorempi veli.
Kuningas Eudes I nimitti nuoremman veljensä useiden kreivikuntien haltijaksi, yksi niistä oli Pariisi. Samoin hänet nimettiin useiden luostareiden johtajaksi eli abbé "in commendam". Robert sai itselleen myös Ranskan herttuan arvon ja alueet, ja tämä oli sotilaallisesti erityisen tärkeä alue.
Isoveljensä Eudes I:n kuoleman jälkeen vuonna 898 hän ei vaatinut kruunua itselleen, vaan kunnioitti tehtyä sopimusta ja hyväksyi karolinkikuninkaan Kaarle Yksinkertaisen tulemisen frankkien kuninkaaksi. Uusi kuningas kuitenkin tunnusti Robertin arvon ja aseman. Hän sai tehtäväkseen puolustaa koko pohjoista Ranskaa viikinkien hyökkäyksiä vastaan.
Rauhanomainen tila Robertin ja Kaarle Yksinkertaisen välillä kesti vuoteen 921 saakka, eli 23 vuotta Eudesin kuoleman jälkeen. Korkea papisto ja valtakunnan herrat riitaantuivat Kaarle Yksinkertaisen kanssa ja eritoten tämän tavasta suosia Haganon kreiviä. Kaikkein vaikutusvaltaisimpien ja sotilaallisesti vahvimpien aatelisten kanssa Robert nousi kapinaan Kaarlea vastaan.
Kapinan ja taistelun seurauksena Kaarle pakeni Lothringeniin. Tämän seurauksena Robert voideltiin ja kruunattiin frankkien kuninkaaksi 29. kesäkuuta 922.
Kaarle kokosi itselleen suuren armeijan ja lähti hankkimaan takaisin menettämäänsä kruunua. Soissonsin taistelussa 15. kesäkuuta 923 Robertin joukot voittivat ja Kaarle pakeni paikalta, mutta Robert itse kuoli taistelun aikana. Eräiden lähteiden mukaan hän olisi hävinnyt kaksintaistelussa Kaarle Yksinkertaiselle, mutta totuus lienee, että hän sai surmansa tavallisten sotilaiden aseesta.
Robert I:n hallituskausi jäi hyvin lyhyeksi ja siksi hänen suunnitelmansa eivät ehtineet käydä toteen. Hän oli panostanut erityisesti avioliittojen myötä tapahtuvaan vallan pysymiseen. Hän oli itse mennyt naimisiin Kaarle Suuren jälkeläisen Béatrix Vermandoisilaisen kanssa, ja tyttärensä hän puolestaan naitti Burgundin herttualle Rudolfille.
Robert I oli toinen kaikkiaan kolmesta Robertien-dynastiaan luettavasta frankkien hallitsijasta. Hänen jälkeen hallitsijaksi tuli viimeinen Robertien-dynastian hallitsija, hänen tyttärensä Emmen aviopuoliso Rudolf, Burgundin herttua. Rudolfia kuninkaaksi seurasi karolingeihin kuulunut Ludvig IV. Muutamaa vuosikymmentä myöhemmin Robertin pojan, Hugo Suuren, poika Hugo Capet nousi valtaistuimelle 987. Hänestä lasketaan alkaneen niin sanottu kapetingien dynastia.
Édouard Daladier
Édouard Daladier (18. kesäkuuta 1884 – 10. lokakuuta 1970) oli ranskalainen poliitikko, joka tunnetaan erityisesti siitä, että hän toimi maan pääministerinä toisen maailmansodan syttyessä. Pääministerinä häntä seurasi Paul Reynaud.
Vuosina 1924–1928 Daladier oli ministerinä useissa Ranskan koalitiohallituksissa. Daladierilla oli myös merkittävä rooli Ranskan radikaalipuolueen ja sosialistipuolueen erossa vuonna 1926. Myöhemmin Daladierista tuli merkittävä hahmo radikaalipuolueessa ja hänestä tuli pääministeri ensimmäisen kerran vuonna 1933 ja uudestaan vuonna 1934 muutamaksi viikoksi Ranskan oikeistomellakoiden aikana. Nämä mellakat johtivat radikaalipuolueen joutumiseen pois vallasta.
Daladierista tuli sotaministeri vuonna 1936 ja myöhemmin pääministeri 10. huhtikuuta 1938. Daladierin pääministerikauden aikana tehtiin nk. Münchenin sopimus, jossa Ranska perääntyi velvoitteistaan puolustaa Tšekkoslovakiaa. Saksan hyökättyä Puolaan vuonna 1939 Daladier vastusti sodan julistamista, mutta joutui kuitenkin taipumaan. Ranska julisti sodan Saksaa vastaan 3. syyskuuta 1939. Daladier ajoi Suomen tukemista talvisodassa vahvistaakseen hallituksensa asemaa ja erosi pääministerin tehtävistä tukihankkeen epäonnistuttua maaliskuussa vuonna 1940. Daladier pakeni Marokkoon, mutta hänet pidätettiin ja Vichyn hallitus tuomitsi hänet maanpetoksesta. Sodan loppuajan Daladier oli saksalaisten sotavanki.
Sodan jälkeen Daladier oli Ranskan parlamentin jäsen ja hänet tunnettiin erityisesti Charles de Gaullen vastustajana.
Kari Heiskari
Kari Heiskari (s. 17. maaliskuuta 1964) on porilainen basisti. Hän on soittanut bassoa muun muassa yhtyeissä Mamba, Juliet Jonesin Sydän, A. Aallon Rytmiorkesteri, Hurmio ja Yölintu. Nykyisin Heiskari soittaa Lemmenklaani-yhtyeessä. Lemmenklaanissa vaikuttaa myös muita Yölinnun entisiä jäseniä. Lemmenklaani on julkaissut singlen ”Mitä sen on väliä?”.
Kari Heiskari on lisäksi toiminut lauluntekijänä. Esimerkiksi A. Aallon Rytmiorkesterin Kuumia aaltoja -albumin kappaleista osa oli kokonaan hänen tekemiään. Kari Heiskari toimi säveltäjänä Hurmio-yhtyeessä.
Lindholm
Lindholm tarkoittaa seuraaviaLindholm on ruotsinkielinen sukunimi, jonka merkitys on "lehmussaari." Se on ollut Suomessa yleisin ei-suomalainen sukunimi.
Dodgeball – boltsit pelissä
Dodgeball – boltsit pelissä on yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 2004. Elokuvan ohjasi Rawson Marshall Thurber, ja sen pääosissa esiintyvät Vince Vaughn ja Ben Stiller. Stiller ja Christine Taylor ovat naimisissa ja heillä on kaksi lasta, "Dodgeball" oli heidän toinen yhteinen elokuvansa, jota ennen he esiintyivät elokuvassa "Zoolander".
Lance Armstrong, Chuck Norris, David Hasselhoff ja William Shatner esiintyvät elokuvassa cameorooleissa.
Elokuva kertoo Peter LaFleurista joka omistaa pienen kuntosalin. LaFleurin kuntosalin vieressä on White Goodmanin omistama suosittu sekä arvostettu huippukuntosali joka vetää Peteriltä asiakkaat. Peter elää velkakierteessä ja jos hän ei pysty maksamaan laskujaan hänen salinsa ulosotetaan ja salin oikeudet siirtyisivät lopulta Goodmanille. Peterillä on kuitenkin apunaan pieni ryhmä salinsa asiakkaita jotka ovat valmiita auttamaan Peteriä laskujen maksamisessa. He huomaavat lehdestä ilmoituksen polttopalloturnauksesta, jonka pääpalkintona on 50 000 dollaria. Voittosummalla he pystyisivät kuittamaan laskut ja pelastamaan salin. He ilmoittautuvat mukaan, mutta myös Goodman kuulee tästä ja ilmoittautuu omien miehiensä kanssa kisaan mukaan.
Action Comics
Action Comics on amerikkalaisen DC Comicsin julkaisema sarjakuvalehti. Sen ensimmäinen numero ilmestyi 1. kesäkuuta 1938. Lehti ylitti ensimmäisenä ns. supersankari-sarjakuvalehtenä 800 numeron rajan vuonna 2003, ja se on "Detective Comicsin" (Batman-lehti) ohella yksi maailman pitkäkestoisimmista sarjakuvajulkaisuista. Vaikka lehdessä on vuosien mittaan esiintynyt runsaasti erilaisia hahmoja, sitä on 1940-luvulta lähtien pidetty pääasiallisesti Teräsmies-lehtenä (Teräsmies oli ensimmäinen lehdessä esiintynyt sarjakuvahahmo).
Vuonna 2013 hyväkuntoinen "Action Comics" -lehden ensimmäinen numero arvioitiin jo kahden miljoonan dollarin arvoiseksi; lehden ensimmäinen numero onkin nykyään arvokkain yksittäinen sarjakuvajulkaisu.
22.2.2010 ensimmäinen numero huutokaupattiin miljoonan dollarin hintaan.
Rudolf (Ranska)
Rudolf I (k. 15. tammikuuta 936) oli Burgundin herttua (921–923), frankkien kuningas (923–936) ja viimeinen Kapetinkien dynastian esivaiheeseen eli Robertien dynastiaan kuulunut hallitsija.
Burgundi on perinteisesti ollut sekä frankkien että myös Ranskan keskeisiä maakuntia ja sen herttuat tai kuninkaat ovat olleet vahvoja vallankäyttäjiä. Vuonna 921 Rudolf seurasi isäänsä Rikhard Oikeamielistä Burgundin herttuana. Hänen asemansa valtakunnassa oli erinomaisen vahva, sillä hän oli naimisissa Emme de Francen kanssa, joka oli Hugues Suuren sisar ja frankkien kuninkaan Robert I:n tytär.
Robert I:n kuoltua Soissonsin taistelussa frankkiaateliset valitsivat Rudolfin kuninkaaksi. On todennäköistä, että hänen lankonsa Hugues Suuri ei ollut kiinnostunut jättämään hallitsemiaan alueita ja käytti siksi vaikutusvaltaansa valtakunnan herroihin kruunun pysymiseksi perheen sisällä. Poikkeuksellisesti Rudolf voideltiin ja kruunattiin frankkien kuninkaaksi Soissonsissa 13. heinäkuuta 923.
Yhdessä vaimonsa Emmen sukulaisen Vermandoisin Herbert II:n kanssa hän pani viralta karolinkihallitsija Kaarle Yksinkertaisen, joka kuoli vankeudessa vuonna 929. Tämän jälkeen hänen oli pidettävä aisoissa vanha avustajansa Herbert II, joka pyrki voimakkaasti saamaan lisää valtaa itselleen. Siksi Herbert II pyysi apua Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan saksilaiseen sukuun kuuluneelta hallitsijalta Henrik I Linnustajalta ja Burgundien kuninkaalta Rudolf II:lta.
Valta on usein vaikea saavuttaa, mutta melkein aina se on myös vaikea säilyttää. Rudolf joutui taistelemaan unkarilaisia vastaan vuonna 926 ja normanneja vastaan vuonna 930, vaikka hänellä oli tukenaan vuonna 911 tehty "Sait-Clair-sur-Epte"n-sopimus, jolla viikinkipäällikkö Rollosta tehtiin Normandian herttua vastineeksi viikinkien hävitysretkien lopettamisesta frankkien alueille.
Myös Rudolfin hallitsijaksi valinneiden ns. läänitysruhtinaiden kanssa oli vaikeuksia, eritoten Akvitanian ja Katalonian herttuoiden kanssa, tosin heidän suhteensa Rudolf pystyi palauttamaan valtansa. Hän menetti kuitenkin hallinnastaan koko Provencen. Ruhtinaista oli tullut entistä itsenäisempiä, he olivat mm. ryhtyneet lyömään omaa rahaansa vastoin kuninkaallista yksinoikeutta. Lopulta Rudolfin oli liittouduttava lankonsa Hugues Suuren kanssa entistä tukijaansa Vermandoisin Herbert II vastaan.
Kolmentoista vaikean ja tuskaisan hallitusvuoden jälkeen Rudolf kuoli Auxerressä 15. tammikuuta 936. Hänellä ei ollut jälkeläisiä, joille vallan olisi voinut siirtää. Burgundin herttuakunta meni siten hänen veljelleen Hugues Mustalle. Useiden historioitsijoiden mielestä kuninkuus oli niin aliarvostettua, ettei se kiinnostanut ketään vakavasti otettavaa ehdokasta.
Hugues Suuri, Rudolfin vaimon veli ja edellisen kuninkaan Robert I poika kutsui kuitenkin Englannista Kaarle Yksinkertaisen pojan Ludvigin vapautuneen valtaistuimen haltijaksi. Tällä tempullaan Hugues Suuri esti Vermandoisin Herbert II:n pääsyn kuninkaaksi, sillä tämä oli Lothringenin herttuan ja Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan hallitsijan Henrik I:n kanssa valloittanut takaisin läänitysmaat, joihin oikeudet häneltä kruunu oli aikaisemmin peruuttanut.
Veijo Pasanen
Veijo Antero Pasanen (14. lokakuuta 1930 Muuruvesi – 17. helmikuuta 1988 Tampere) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Pasasen pääasiallinen työpaikka oli koko uran ajan Tampereen Työväen Teatteri, jossa hän esiintyi muun muassa Tolarina "Tukkijoella", August Strindberginä "Tribadien yössä", Vanjana "Vanja-enossa" ja Eetu Salinina "Suutari Salinin perinnössä". 1980-luvun puolessavälissä Pasanen vieraili myös Kansallisteatterissa.
Pasanen muistetaan kenties parhaiten "Pikku Kakkosen" Sirkuspelle Hermannina sekä "Pertsa ja Kilu" -televisiosarjan Manki-konnana. Hän näytteli myös suosituissa "Heikki ja Kaija"- sekä "Rintamäkeläiset"-sarjoissa, joissa hän toimi myös ohjaajana yhdessä Pertti Nättilän kanssa.
Pasanen kuoli yllättäen sydäninfarktiin helmikuussa 1988 vain kaksi päivää viimeiseksi jääneen "Pelle Hermannin" jakson kuvausten jälkeen. Kuin enteenä Hermanni ja äitiliini puhuivat viimeisessä jaksossa kuolemasta. Hänen kuolemansa myötä Pelle Hermannin ”äitiliini” Raili Veivo jatkoi sarjaa, mutta kuoli helmikuussa vuonna 1993, viisi vuotta Pasasta myöhemmin. Vuonna 1992 Pelle Hermanni -vainaan jatkajaksi yritettiin tehdä Tommi Auvisesta oppisopimuspelle Niko, mutta ohjelma lopetettiin kymmenen jakson jälkeen.
Pasasen Pelle Hermanni -hahmo oli ja on lasten suosikki. Vuonna 2010 Pelle Hermanni valittiin Ylen ja "Meidän perhe" -lehden äänestyksessä kaikkien aikojen lastenohjelmaksi.
Veijo Pasanen muistetaan myös televisiosarjan "Rintamäkeläiset" Anttina.
Muita huomattavia osia olivat "Olemme kaikki syyllisiä" -elokuvan miespääosa (1954), "Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin" -elokuvan asemapäällikkö Veijo Viirimäki (1971) sekä "Siunatun hulluuden" yläkansakoulunopettaja Wilhelm Horsma (1975).
Pasasen sanottiin suurena lasten ystävänä harjoitelleen lastennäytelmiä intensiivisemmin kuin aikuisten draamaa. Hänellä on yksi lapsi vaimonsa Marjatta Pasasen o.s. Liljan kanssa.
Veijo Pasanen oli Pertti "Spede" Pasasen serkku. Veijo Pasanen on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle vanhaan muistolehtoon Tampereelle.
TV-sarjasta "Seikkailu Olavinlinnassa" ”Manki on Manki muttei viel vanki”. Tv-sarjassa Pelle Hermanni kutsui äitiään ”Äitiliini”, joka aina teki ”plättyjä mantsikkahillolla”. Hermannin voimasanana oli aina ”Voi änkeröinen”. Mika Kaurismäen elokuvassa Arvottomat, roolissa Carlos, lupasi korjata matkamiesten auton "Minä hoidan sen! Ja halvalla!"
Iloko
Iloko eli ilokano on Filippiinien kolmanneksi puhutuin kieli. Se kuuluu austronesialaisten kielten malaijilaispolynesialaiseen kieliryhmään. Kieltä puhuu äidinkielenään noin seitsemän miljoonaa ihmistä. Suurin osa puhujista asuu Luzonin saarella.
Ilokolla on kaksi murretta, pohjois- ja etelämurre. Ne eroavat toisistaan lähinnä ääntämiseltään. Kielessä on lainasanoja muun muassa espanjasta ja englannista.
Minangkabaun kieli
Minangkabau on Sumatran saarella, Indonesiassa puhuttava austronesialainen kieli. Kieltä puhuu 5,53 miljoonaa ihmistä. Sitä puhuvat pääasiassa Länsi-Sumatralla asuvat minangkabaut, mutta kieltä puhutaan myös muun muassa muualla Indonesiassa sekä Malesiassa. Kieltä pidetään joskus malaijin murteena, mutta minangkabaun ja malaijin välillä on eroja myös kieliopissa. Minangkabaulla on useita alueellisia murteita.
Minangkabaut
Minangkabaut ovat eräs Indonesiasta lähtöisin oleva etninen ryhmä. Länsi-Sumatralla elää noin neljä miljoonaa minangkabauta ja muualla Indonesiassa noin kolme miljoonaa lisää.
Minangkabaut puhuvat minangkabaun kieltä ja ovat suurimmilta osin muslimeja. Heidän kielensä kuuluu austronesialaisiin kieliin.
Padang
Padang on kaupunki Sumatran saarella, Indonesiassa. Se on Länsi-Sumatran provinssin suurin kaupunki ja pääkaupunki. Kaupungin asukasluku on noin 757 600 (2000). Suurin osa heistä puhuvat minangkabaun kieltä. Padangissa sijaitseva Teluk Bayur on Sumatran länsirannikon suurin satama.
Kaupungin lähellä sijaitsee Minangkabaun kansainvälinen lentoasema.
Padang (täsmennyssivu)
Padang on:
Ivan Bilibin
Ivan Jakovlevitš Bilibin (, 16. elokuuta 1876 Seppälä, Venäjä – 7. helmikuuta 1942 Leningrad, Venäjä) oli venäläinen kuvittaja ja lavastetaiteilija. Hän osallistui muun muassa Mir Iskusstva (Taiteen maailma) -järjestön sekä Ballets russes’n toimintaan. Koko uransa ajan Bilibin sai töilleen aiheita ja innoitusta slaavilaisesta kansanperinteestä.
Ivan Bilibin syntyi Pietarin lähistöllä Seppälänkylässä. Hän opiskeli Münchenissä Anton Aschben taidekoulussa ja jatkoi opintojaan Ilja Repinin johdolla Pietarissa. Vuosina 1902–1904 Bilibin matkusteli Venäjällä kansanperinnettä keräämässä ja ihastui sen vanhaan puuarkkitehtuuriin sekä kansansatuihin. Toinen merkittävästi hänen taiteeseensa vaikuttanut tekijä olivat japanilaiset puupiirrokset. Lisäksi kuvissa on havaittavissa ikonitaiteen ja jugendin vaikutusta.
Bilibin julkaisi mainetta saavuttaneen kuvituksensa venäläisiin kansansatuihin vuonna 1899, ja hänen suosiotaan ja tunnettuuttaan kuvastaan hyvin se, että jokainen hänen kuvittamansa kirja lahjoitettiin juhlallisesti keisariperheen lapsille aina vallankumoukseen asti.
Vuoden 1905 vallankumouksen aikaan hän toimitti vallankumouksellisia sarjakuvia, ja hänet pidätettiin tsaari Nikolai II:sta laatimiensa pilapiirrosten takia. Bilibinin ensimmäinen työ lavastetaiteilijana oli säveltäjä Modest Musorgskin "Boris Godunov" -oopperan pukujen ja lavasteiden suunnittelu. Hän piirsi asuja balettitanssija Anna Pavlovalle "Venäläisiä tansseja" varten.
Vallankumouksen jälkeen Bilibin tunsi olonsa Venäjällä epämukavaksi ja muutti ulkomaille. Vietettyään lyhyen aikaa Kairossa ja Aleksandriassa hän asettui Pariisiin vuonna 1925 ja alkoi koristella yksityiskartanoita ja ortodoksisia kirkkoja sekä tehdä lavasteita pariisilaisteattereille. Samalla hän jatkoi työtään kirjagrafiikan alalla kuvittamalla muun muassa Tuhannen ja yhden yön tarinoita sekä Hans Christian Andersenin ja Grimmin veljesten satuja.
Bilibin kaipasi kuitenkin kotimaataan ja lähti Neuvostoliittoon viimeisteltyään Neuvostoliiton suurlähetystön vuonna 1936. Hän sai graafisen alan professuurin ja luennoi Neuvostoliiton taideakatemiassa vuoteen 1941 saakka. Bilibin kuoli keuhkokuumeeseen 7. helmikuuta 1942 Leningradin piirityksen aikana Taideakatemian kellarissa, jonne hän oli siirtynyt kotinsa tuhouduttua.
Samuel Roos
Samuel Roos (1. tammikuuta 1792 Eurajoki – 14. marraskuuta 1878 Vehmaa) oli lääkäri ja kirjailija sekä suomen kielen kehittäjä.
Roosin vanhemmat olivat Rikantilan Nurkin talollinen Juhana Juhananpoika (Nurkki) ja Liisa Tuomaantytär. Hän kävi Porin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1811. Roos opiskeli Turun akatemiassa ja valmistui ensin filosofian kandidaatiksi vuonna 1817 ja sitten lääketieteen kandidaatiksi ja filosofian maisteriksi 1819, lääketieteen lisensiaatiksi 1821 sekä lääketieteen tohtoriksi 1832. Hänestä tuli riemumaisteri 1869.
Roos avioitui vuonna 1823 Maria Lovisa Rindellin (21. maaliskuuta 1793 Masku – 6. huhtikuuta 1865 Vehmaa) kanssa. Heillä oli seitsemän lasta: Alfred Brynolf, Carl Didrik, Ebba Fredrika, Gustava Hildur, Ida Johanna, Karolina Lovisa ja Maria Nanna.
Eurajoen kunnantalon edustalla on Roosin muistomerkki, joka pystytettiin kesällä 1992, hänen hautamuistomerkkinsä on Vehmaalla.
Lääketieteen ja kirurgian tohtorin arvo Roosille myönnettiin vuonna 1832. Samana vuonna hän erosi Kajaanin piirilääkärin virasta, johon oli tullut 1823 ja jossa Roosin seuraaja oli Elias Lönnrot. Vuosina 1832–1840 Roos toimi Karjalan piirilääkärinä Joensuussa, minkä jälkeen hän oli ensin kaupunginlääkärinä Raumalla 1839–1842 ja sitten yksityislääkärinä Mynämäellä ja vuodesta 1842 Vehmaalla, jossa hän harjoitti myös maanviljelyä.
Roosin intohimona oli suomen kielen kehittäminen. Tunnetuin hänen keksimänsä uudissana on "sähkö" (vuodelta 1845). Muita hänen sepittämiään sanoja ovat "havainto", "hiilihappo" ja "lämpömittari". Lisäksi hän otti uudessa merkityksessä käyttöön sanat "kaasu, kasvi, kehittää, luode" (pakovesi), "särmä" ja "vuoksi" (nousuvesi).
Hänen ensimmäinen kielitieteellinen julkaisunsa oli "Johdatus Sanain oikeaan kirjoittamiseen" vuodelta 1851. Muut julkaisut käsittelivät lääketiedettä (esimerkiksi väitöskirja "Casus Lithiaseos" vuodelta 1827), maataloutta ja kotitaloutta.
Roos julkaisi myös kirjeoppaan "Muutamia Neuvoja ja Johdatuksia Lähetyskirjain tekemiseen" (1855) sekä kaksiosaisen lastenhoidon oppaan "Kristillinen ja terveellinen lasten kasvattaminen" (1856, 1857).
Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu useita käännöksiä, kuten runomuotoinen "Phaidron, Auguston vapautetun, Aisopolaisia satuja" vuodelta 1860 sekä Otto Ulen kysymysten ja vastausten muotoon laatima luonnonoppi "Minkätähden ja Sentähden"' vuodelta 1845.
Esa Pakarinen Junior
Esa Pakarinen junior (s. 12. joulukuuta 1947 Varkaus) on suomalainen näyttelijä. Hän on "Pekka Puupää" -rooleistaan tunnetun näyttelijä Esa Pakarisen poika. Isänsä tavoin Esa Pakarinen junior on näytellyt kotimaisissa elokuvissa. Pakarinen on vaikuttanut erityisesti suomalaisen nukketeatterin kehitykseen sekä näyttelijänä että ohjaajana.
Valmistuttuaan Teatterikoulusta Pakarinen työskenteli ensin Joensuun kaupunginteatterissa, jonka johtajana oli tuolloin Jouko Turkka. Sen jälkeen hän siirtyi KOM-teatteriin ja myöhemmin Kotkan ja Helsingin kaupunginteattereihin. Draamateatterikauden jälkeen Pakarinen suuntautui nukketeatteriin. Hän oli vakituinen vierailija nukketeatteri Vihreässä Omenassa, jonka mukana hän kierteli myös ulkomailla. Vuonna 1989 Pakarinen muutti takaisin Varkauteen, jossa hän esitti itse soolonukketeatteria mutta teki nukketeatteria myös vierailuohjauksina muun muassa Jyväskylän Huoneteatterille. Sittemmin hän kuitenkin palasi Helsinkiin, jossa on vieraillut muun muassa Unga Teaternissa. Pakarinen on myös opiskellut vyöhyketerapeutiksi.
Pakarinen on ollut myös tekemässä useita lastenohjelmia kuten Hapsiaista. Hän on ollut Ristijärven Nuori Teatteri -teatterikoulutustapahtuman ohjaajana lähes joka vuosi.
Pakariselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.