hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Dick Tracy
Dick Tracy on yhdysvaltalaisen Chester Gouldin luoma sarjakuvahahmo, kovaotteinen poliisi, joka ilmestyi ensimmäisen kerran sanomalehtien sarjakuvasivuilla 4. lokakuuta 1931 "Chicago Tribune" -syndikaatin levittämänä. Esikuvana sanotaan olleen Eliot Ness.
Sarjakuva heijasteli 1930-luvun Chicagon väkivaltaisia oloja. Keskeisessä roolissa olivat lukuisat roistot, joilla oli yleensä jokin erikoinen ulkonäköön liittyvä seikka tai fyysinen epämuodostuma (Flattop, Pruneface). Myös Dick Tracyn piirteet olivat pitkälle tyylitellyt, leuka veitsenterävä ja suu oli siirtynyt sivuun poskelle; hänen hattunsa ja poplarinsa olivat kirkkaankeltaiset. Gouldin ekspressiivinen tyyli on vaikuttanut poptaiteeseen ja Dick Tracy on ollut taulun aiheena sekä Roy Lichtensteinilla että Andy Warholilla.
Gould kuvasi sarjakuvassaan tarkkaan poliisin suorittamaa teknistä tutkintaa, mutta keksi lisäksi uusia välineitä. Tammikuussa 1946 Dick Tracy ja muut poliisit alkoivat käyttää ranneradiopuhelinta (2-Way Wrist Radio), josta tuli yksi populaarikulttuurin tunnettuja ikoneita "Star Trekin" kommunikaattorin tapaan.
Dick Tracyn kumppanina rosvoja jahtaamassa oli Sam Catchem. Tyttöystävänsä Tess Trueheartin kanssa Tracy meni naimisiin jouluna 1949. Tämän jälkeen sarjakuvassa seurattiin rikosten ratkaisemisen ohella pariskunnan perhe-elämää ja heidän jälkikasvuaan, Junioria ja Bonnie Braidsia.
1950-luvulla atomiaikakauden alettua "Dick Tracy" alkoi muuttua yhä enemmän science fictioniksi. 1960-luvussa sarjassa otettiin käyttöön avaruusauto (Space Coupe) ja käytiin Kuussa, josta löytyi sarjaan myös uusi vakituinen hahmo, Moon Maid. Junior meni lopulta naimisiin tämän kuunneidon kanssa.
1970-luvulla Gould toi Tracyn rinnalle hahmon Groovy Grove, joka oli ”hip”. Myös Tracy kasvatti pidemmän tukan ja viikset, jotka tosin pian ajeltiin häneltä väkisin pois.
Chester Gould vetäytyi eläkkeelle vuonna 1977; hänen viimeinen "Dick Tracy" -strippinsä ilmestyi sunnuntaina 25. joulukuuta samana vuonna. Seuraavana maanantaina ilmestyneestä stripistä alkaen "Dick Tracyä" alkoi kirjoittaa Max Allan Collins ja piirtää Gouldia jo pitkään avustanut Rick Fletcher. Fletcherin kuoltua 1983 hänen tilalleen tuli Dick Locher. Mike Killian kirjoitti Collinsin jälkeen sarjaa 1992–2005. Nykyään Locher myös kirjoittaa "Dick Tracyä".
Collins palautti "Dick Tracyn" juurilleen ja poisti sarjasta hiljalleen selkeimmät tieteiselementit. Moon Maid sai surmansa 1978.
"Dick Tracy" on seikkaillut myös radiokuunnelmina, sarjafilmeinä ja televisioanimaationa. Vuonna 1990 Warren Beatty ohjasi kokoillan elokuvan "Dick Tracy", jossa hän myös näytteli pääosaa.
Al Cappin sarjakuvassa "Li’l Abner" on sarjakuva sarjakuvassa -hahmo Fearless Fosdick, joka on parodinen versio Dick Tracystä.
Svetogorsk (yritys)
OAO Svetogorsk on hienopaperi- ja kartonkitehdas Ensossa (Svetogorskissa) Leningradin alueella. Yksityistämisen jälkeen sen osti ruotsalainen Tetra Laval -konserni, mutta ei saanut siitä kannattavaa. Tämän jälkeen yhdysvaltalainen International Paper osti tehtaan 1998. Kaupassa kuitenkin vain tehdaskokonaisuuden hienopaperikone ja kartonkikone siirtyivät amerikkalaisille, kun taas pehmopaperikone erotettiin ennen kauppaa omaksi yhtiökseen OAO Svetogorsk-Tissueksi, joka myytiin ruotsalaiselle SCA:lle. Tehdasalueella toimii lisäksi sellutehdas, jossa on kolme sellulinjaa. International Paper sai kaupalleen 150 miljoonan dollarin vakuutuksen poliittisen riskin varalta Yhdysvaltain ulkoasiainministeriön Overseas Private Investment Corp:lta.
OAO Svetogorsk ja OAO Svetogorsk-Tissue sijaitsevat Enso-Gutzeit Oy:n vanhalla tehdasalueella, jo talvisodassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Tehdasalue on aivan Imatran tuntumassa ja tehtaan ulkomaalaiset toimihenkilöt asuvat Imatralla.
Kartongintuotannossa on ollut kaksi Füllnerin valmistamaa kartonkikonetta, joilla aikaisemmin Neuvostoliiton aikana tehtiin sähkökaapelipaperia. Nykyään toisella koneella tehdään lähinnä nestepakkauskartonkia maitotuotteiden pakkauksiin Venäjällä sijaitseville pakkaustehtaille. Hienopaperituotannossa on kahdeksanmetrinen Valmetin vuonna 1982 toimittama paperikone, jolla valmistetaan kopiopapereita.
SCA:n omistukseen OAO Svetogorsk-Tissuen mukana siirtynyt pehmopaperikone on Valmetin vuonna 1985 toimittama.
Käytössä olevan kapasiteetin tuotanto on noin 230 000 tonnia paperi ja kartonkia vuodessa.
SCA
Svenska Cellulosa Aktiebolaget SCA on ruotsalainen pehmopaperiyritys. Sillä on yli 50 000 työntekijää, ja yhtiön vuosittainen liikevaihto on noin 100 miljardia Ruotsin kruunua (10,5 miljardia euroa). Yhtiön tärkeimmät tuotteet ovat henkilökohtaiset hygieniatuotteet (sis. vaipat sekä naisten hygieniatuotteet, erilaiset hygieniapaperit, kuten esimerkiksi vessapaperit ja kasvopyyhkeet). Yhtiön kymmenen suurinta vientimaata ovat järjestyksessä: Saksa, Iso-Britannia, Yhdysvallat, Ranska, Ruotsi, Italia, Alankomaat, Espanja, Tanska, Australia, Meksiko ja Belgia. Yhtiön tunnetuimmat brändit ovat Treasures, Tork, Sorbent, Purex, Handee, Hygenex, Deeko, Orchid, Libra, sekä TENA.
Yhtiön toimitusjohtaja Jan Johansson joutui eroamaan yksityislentokonekohun vuoksi. Hän ja hänen perheensä käyttivät yhtiön lentokonetta yksityislentoihin, muun muassa Dubaihin, Veronaan ja Nizzaan. Kohu asiasta käynnistyi kun Svenska Dagbladet kertoi asiasta vuoden 2014 lopulla. Myös yhtiön hallituksen puheenjohtaja Sverker Martin-Löf on samaan jupakkaan liittyen jättänyt tehtävänsä. Johanssonin seuraaja on Magnus Groth. Vyyhtiin saattaa liittyä myös rikoksia, ja asiaa tutkii Ruotsin korruption vastainen viranomainen.
Vuonna 2017 SCA jakautui kahtia: Essity -yhtiöksi ja SCA-yhtiöksi.
SCA vähensi toimintaansa ja tuotantoaan Ruotsissa vuonna 2008 raaka-aineen ja energian hintojen nousun sekä ylikapasiteetin johdosta. Vähennysmääräksi on asetettu 200 000-300 000 tn paperia, 80 miljoonaa m aaltopahvia ja 1 700 työpaikkaa.
Suomessa SCA:lla on Nokian paperitehdas, jossa valmistetaan pehmopaperia.
SCA on tehnyt norjalaisen Statkraft-energiayhtiön kanssa sopimuksen seitsemän tuulivoimalapuiston rakentamisesta. Kahden-kolmen vuoden kuluttua voimaloilla on määrä tuottaa 2 800 GWh sähköä, 2-3 % Ruotsin sähkönkulutuksesta. SCA käyttää 500 GWh, jolloin se saa kaiken tarvitsemansa sähkön tuulivoimasta. Tuulivoiman ohella yhtiöt pyrkivät vesivoiman tuntuvaan lisärakentamiseen Pohjois-Ruotsissa.
International Paper
International Paper () on yhdysvaltalainen pörssiyhtiö ja maailman suurin metsäteollisuusyhtiö. Yhtiöllä on yli 200 tuotantolaitosta lähes 40 maassa. Yhdysvalloissa yhtiö omistaa 29 sellu-, paperi-, tai pakkaustehdasta sekä 170 pienempää pakkausyksikköä ja 16 kierrätysmateriaalin jälleenkäsittelylaitosta. Yhtiön liikevaihto vuonna 2017 oli 21,74 miljardia USD, ja sen palveluksessa oli noin 56 000 henkeä, joista noin 36 000 Yhdysvalloissa. Yhtiön perusti Hugh J. Chrisholm vuonna 1898.
Suomessa International Paper omisti aiemmin Arizona Chemical Oy:n, jolla on mäntyöljyä ja tärpättiä valmistava tehdas Oulussa. Joulukuussa 2006 International Paper ilmoitti myyvänsä koko Arizona Chemical -toimialansa ranskalaiselle Rhone Capitalille.. Venäjällä International Paperilla on OAO Svetogorsk -niminen paperitehdas Ensossa, joka on entinen Enso-Gutzeitin tehdas.
Fernando de la Rúa
Fernando de la Rúa Bruno (s. 15. syyskuuta 1937) oli Argentiinan presidentti 10. joulukuuta 1999 – 21. joulukuuta 2001. Hän oli Unión Cívica Radicalin ja FrePaSon Työn, oikeuden ja koulutuksen liiton listan ehdokkaana.
De la Rúa on kotoisin Córdobasta. Hän kävi sotilaskoulua ennen lähtemistään oikeustieteen opintojen pariin Córdoban yliopistoon. Politiikkaan hän lähti aikaisin, ja vuoden 1973 vaaleissa hänet valittiin Buenos Airesista senaattiin. Muutaman kuukauden myöhemmin hän oli veteraanipoliitikko Ricardo Balbínin varapresidenttiehdokkaana radikaalipuolueen riveistä. Vain 36-vuotiaana varapresidentiksi pyrkivä De la Rúa sai tuolloin lempinimen "Chupete" (tutti).
Demokratiaan palaamisen jälkeen 1983 De la Rúa valittiin edustajainhuoneeseen ja pyrki uudelleen senaattiin 1989, mutta jäi ulkopuolelle suuremmasta äänimäärästään huolimatta. Vuonna 1996 hänestä tuli ensimmäinen Buenos Airesin suoraan valittu pormestari, missä virassa hän oli ennen lähtemistään vuoden 1999 vaaleissa Allianzan presidenttiehdokkaaksi. Hiljaisena, rehellisenä ja tylsänä pidetty De la Rúa arvosteli Menemin hallinnon korruptiota ja erikoisuuksia. Hän voitti saaden lähes puolet äänistä. Allianza ei saanut kuitenkaan haltuunsa enemmistöä senaatissa ja edustajainhuoneessa.
De la Rúan kautta leimasi jatkuva talouskriisi, koalitiohallituksen keskinäiset riidat, hallituksen toimettomuus ja kykenemättömyys hillitä korruptiota. Hänen talousministerinään oli Domingo Cavallo, joka oli myös Menemin hallituksessa.
Hän joutui eroamaan virasta joulukuun 2001 mellakoissa pääkaupungin keskiluokan noustua barrikadeille iskulauseen "¡que se vayan todos!" alla kolmatta vuotta jatkuneen kriisin jälkeen ja hallituksen estettyä rahan nostaminen pankeista dollareissa (ns. "corralito"). FrePaSon ministerit lähtivät hallituksesta ja De la Rúa jäi ilman tukea.
De la Rúaa syytettiin myöhemmin lahjonnasta ja hänen väitetään luvanneen senaattoreille miljoonia 2000 saadakseen työlakinsa läpi. Hänen osuuttaan viiden kuolemaan vuoden 2001 mellakoissa tutkitaan myös.
De la Rúa on naimisissa Inés Pertinén kanssa ja heillä on kolme lasta. Hänen vanhin poikansa Antonio de la Rúa oli kihloissa kolumbialaisen laulaja Shakiran kanssa.
Isabel Martínez de Perón
María Estela Martínez de Perón (tunnetaan yleensä nimillä Isabel tai Isabelita, s. 4. helmikuuta 1931 La Rioja, Argentiina) oli presidentti Juan Perónin kolmas puoliso, Argentiinan varapresidentti ja presidentti 1. heinäkuuta 1974 – 24. maaliskuuta 1976. Hän oli läntisen pallonpuoliskon ensimmäinen naispresidentti.
María Estela Martínez Cartas tapasi tulevan puolisonsa tämän ollessa maanpaossa Panamassa. Hän työskenteli tuolloin cabareetanssijana. 35 vuotta vanhempi Juan Perón, joka oli jäänyt leskeksi toisesta vaimostaan, Eva Perónista, ihastui häneen. Perón otti Isabelin mukaansa Espanjaan vuonna 1960. Jyrkän katolinen maa ei voinut hyväksyä Perónin asumista nuoren naisen kanssa, joten marraskuussa 1961 entinen presidentti meni naimisiin kolmannen kerran.
Perón otti jälleen roolin Argentiinan politiikassa, mutta koska häneltä oli kielletty maahan saapuminen vuoden 1955 vallankaappauksen jälkeen, hän lähetti nuoren vaimonsa Argentiinaan neuvottelemaan.
Vuonna 1973 Perón suostuteltiin palaamaan Argentiinaan ja ryhtymään jälkeen presidentiksi. Hän suostui ja otti kyseenalaisessa siirrossaan varapresidenttiehdokkaakseen vaimonsa. Syyskuussa Perón-Perón-lista sai vaaleissa yli 60 prosenttia äänistä. Isabel Perónilla ei ollut juurikaan kokemusta tai halua politiikkaan. Juan Perón sairastui vakavasti ja kuoli 1. heinäkuuta 1974 oltuaan alle vuoden virassaan. Isabel Perón otti presidentin viran hoidettavakseen 29. kesäkuuta 1974, ja näin hänestä tuli yksi maailman ensimmäisistä naispresidenteistä.
Isabel Perónin sijaan valtaa käytti José López Rega eli ”el Brujo”, okkultistifilosofi ja ennustaja, joka oli Isabelin ystävä, ja jonka Juan Perón oli nimittänyt yksityissihteerikseen vaimonsa painostuksesta. Maassa oli laajoja lakkoja ja poliittista terrorismia. Tilanne kauhistutti armeijaa, joka päätti, ettei ”heikkotahtoinen ja kokematon” nainen voinut toimia presidenttinä. 24. maaliskuuta 1976 Isabel Perón kaapattiin, ja armeija otti vallan verettömässä vallankaappauksessa. Hänet pidettiin viisi vuotta kotiarestissa, jonka jälkeen hänet lähetettiin maanpakoon Espanjaan 1981.
Isabel Perónista annettiin tammikuussa 2007 kansainvälinen pidätysmääräys. Hän käski armeijaa hankkiutumaan eroon opiskelija-aktivisti Héctor Aldo Fagetti Gallegosta, jonka turvallisuuspalvelu pidätti ja jota ei 10. maaliskuuta 1976 jälkeen ole nähty. Perón pidätettiin kotonaan lähellä Madridia Espanjassa 12. tammikuuta 2007, mutta hänet päästettiin vapaaksi takuita vastaan ja määrättiin kotiarestiin. Muutamia päiviä myöhemmin hänestä tehtiin toinen pidätysmääräys. Hänellä epäillään olleen presidenttikautenaan yhteyksiä pelättyyn äärioikeistolaiseen kuolemanpartioon Alianza Anticomunista Argentinaan (AAA), jonka epäillään siepanneen tai murhanneen jopa 2 000 ihmistä. AAA toimi aktiivisimmin Perónin hallintokauden aikana 1974–1976.
Torholan luola
Torholan luola on Lohjan Karjalohjalla sijaitseva Suomen suurin kalkkikiviluola. Luola on 31 metriä pitkä ja 36 metriä leveä; korkeuseroa on 14 metriä.
Luolan kohdalla ollut kalsiittinen kalkkikivi on syöpynyt pois veden vaikutuksesta ja jättänyt kestävämpään leptiittigneissiin nykyisen luolan. Lähellä on myös pienempi, 12 metriä pitkä luola. Katossa on muutamia pieniä tippukiviä.
Torholan luola sijaitsee Lohjanjärven rannalla, lähellä Karkalin luonnonpuistoa.
Luolasta on tapana nimetä kolme osaa: "eteinen", joka on valoisa, tilava ja avoin, "sali", joka myös on tilava, mutta alempana ja hämärämpi kuin eteinen, sekä "kellari", johon on laskeuduttava ahtaahkoa pystysuoraa käytävää myöten. Kellari laajenee kuitenkin seisomakorkeuteen, kunnes taas kapenee kulkukelvottomaksi kohdasta, jossa katosta irronnut lohkare estää läpikulun. Kellarista on kuitenkin yhteys kallion alapuolella kulkevalta polulta lähtevään kapeaan tunneliin siten, että kellarista ja alatunnelista ojennetut kädet ylettävät yhteen.
Luolaan on hyvät opasteet parkkipaikalta, josta on noin 500 metrin kävelymatka luolan molemmille suuaukoille.
Segežski tselljulozno-bumažnyi kombinat
Segežski tselljulozno-bumažnyi kombinat (), "Segežan sellu- ja paperitehdas", on Karjalan tasavallan Segežassä Uikujärven rannalla sijaitseva säkkipaperi- ja selluloosatehdas. Tehdas perustettiin alun perin vuonna 1938 Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentamisesta henkiin jääneiden rangaistusvankien työvoimalla.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen yksityistetty OAO Segežabumprom, missä oli ruotsalaista AssiDomanin omistusta, meni konkurssiin 1998 pääasiassa verosaatavien vuoksi. Taustalla oli erimielisyys siitä, miten ruotsalainen omistaja saa hakkuuoikeuksia rahoittaakseen sillä ulkopuolisesti tehtaan tarvitsemat investoinnit.
Tehdas on kauan ollut merkittävä säkkipaperin valmistaja Euroopassa. Suuri osa tuotannosta viedään Aasiaan. Tehtaalla ovat vahvat yhteiskunnalliset suhteet Karjalan tasavallan johtoon.
Tehdas osti ruotsalaisen "Korsnäs Packaging" -yrityksen vuonna 2005, jolloin siitä tuli toiseksi suurin säkkipaperinvalmistaja maailmassa.
Vuodesta 2006 tehdas kuuluu tuolloin perustetulle suurelle Investlesprom-holdingyhtiölle. Tehtaalla on meneillään mittava "Jääkarhu"-niminen modernisointihanke, jota suomalaisyhtiöt ovat mukana toteuttamassa.
Tehtaalla on toiminnassa kolme säkkipaperikonetta, joiden yhteiskapasiteetti on 375 000 t/a.
Hollantilaiset
Hollantilaiset () ovat pääasiassa Alankomaissa elävä etninen germaaninen ryhmä. Alankomaissa asuu noin 16 miljoonaa hollantilaista. Yhdysvalloissa hollantilaistaustaisia elää noin 5 miljoonaa. Koko maailmassa hollantilaisia on noin 25 miljoonaa.
Hollantilaiset puhuvat yleensä hollannin kieltä. Protestanttinen kirkko elää vahvasti väestön keskuudessa. Oranssi, Alankomaiden kuningashuoneen symboli, on hollantilaisten tunnusväri. Suurin osa hollantilaisista on protestantteja, mutta etenkin Belgian ja Saksan raja-alueilla asuu paljon katolilaisia.
Hollantilaiset olivat ensimmäisiä, jotka muuttivat Euroopasta Pohjois-Amerikkaan jo 1600-luvulla. 1800-luvulla uusi aalto muutti Yhdysvaltoihin. Nieuw Amsterdam oli suurin hollantilaissiirtolaisten asuttama kaupunki uudessa maailmassa. Ehkä huomattavin hollantilainen suku Yhdysvalloissa on Vanderbiltin suku.
Hollantilaisten lähimpiä kielisukulaisia ovat afrikaanerit, friisit ja flaamit. Etelä-Afrikassa asuvat afrikaanerit ovat hollantilaistaustaisia, monet afrikaanerit Etelä-Afrikassa ovat alun perin Alankomaista muuttaneita hollantilaisia.
Mondi Syktyvkarski LPK
Mondi Syktyvkarski LPK (, ), entinen "Syktyvkarski Lesopromyšlennyi Kompleks", on Komin tasavallan pääkaupungissa Syktyvkarissa sijaitseva selluloosa- ja hienopaperitehdas, jonka eteläafrikkalainen paperiteollisuuskonserni Mondi osti venäläisiltä. Tehtaalla on kaksi hienopaperikonetta, yksi sanomalehtipaperikone sekä yksi kartonkikone. Se kuuluu hallinnollisesti Mondi Europe -yrityksen Business Paper -tulosyksikköön.
Tehtaan vuosikapasiteetti on 830 000 tonnia paperia ja 550 000 tonnia selluloosaa. Se työllistää suoraan noin 5000 työntekijää ja epäsuoraan saman verran. Se tuottaa erityisesti toimisto- ja painopaperia sekä pakkauskartonkia, ja on vastaa erikoisalallaan noin 40 %:sta Venäjän tuotannosta.
Suuri hienopaperikone on Valmetin toimittama ja sanomalehtipaperikone Voithin.Vuonna 2001 Syktyvkarski LPK oli Venäjän 49. suurin vientiyritys. Vientiä oli 82 maahan.
Solikamskbumprom
Solikamskbumprom () on venäläisessä omistuksessa oleva sanomalehtipaperitehdas Solikamskissa. Yhtiö perustettiin 1941. Siellä on neljä paperikonetta, jotka kaikki tuottavat sanomalehtipaperilaatua. Tehtaan tuotanto menee pääasiassa Venäjälle ja muualle IVY:öön. Merkittäviä paperinkäyttäjiä kotimaassa ovat Izvestija, Ekologitšeski dom, Venäjän federaation virallinen lehti Rossijskaja gazeta, ammattiliittojen lehti Trud, Argumenty i fakty, Komsomolskaja pravda ja Selskaja žizn.
Tehdas on alueellisessa omistuksessa, eikä kuulu venäläisiin paperiteollisuuskonserneihin.
Ekspert-talouslehden mukaan Solikamskbumprom oli Venäjän 47. suurin vientiyritys vuonna 2001.
"Trimmi ei ole viiran leveys, vaan paperiradan suurin leveys."
Messukeskus
Messukeskus on messuja eli mainos- ja kauppatarkoituksessa järjestettyjä näyttelyjä varten rakennettu alue rakennuksineen.
Monet messukeskukset ovat samalla kokous- ja neuvottelupaikkoja eli konferenssi- ja kongressikeskuksia. Messukeskuksissa voidaan järjestää myös urheilu- ja musiikkitapahtumia.
Tunnettuja messukeskuksia Suomessa ovat:
Ulkomaisia messukeskuksia ovat muun muassa:
Albert Kesselring
Albert Kesselring (30. marraskuuta 1885 Marktsteft, Baijeri – 16. heinäkuuta 1960 Bad Nauheim, Saksa) oli Saksan ilmavoimien, Luftwaffen, sotamarsalkka toisen maailmansodan aikana. Häntä pidetään yhtenä natsi-Saksan pätevimmistä kenraaleista.
Ilmavoimien komentajana Kesselring osallistui Puolan ja Ranskan valtaamiseen. Menestyksestä Ranskassa Kesselring sai ylennyksen sotamarsalkaksi. Tappioon päättynyt taistelu Britanniasta käytiin lähinnä Luftwaffen avulla. Kesselring kannatti siviilikohteiden pommittamista ja oli englantilaisiin kaupunkeihin kohdistuneiden pommitusten () arkkitehti. Operaatio Barbarossan alussa Kesselring jatkoi Puolassa alkanutta tehokasta yhteistyötä keskustan armeijaryhmän komentajan Fedor von Bockin kanssa. Pohjois-Afrikan taistelujen aikana Kesselring komensi eteläistä Välimeren alueen sotanäyttämöä, lukuun ottamatta Erwin Rommelin johtamaa saksalais-italialaista panssariarmeijaa. Kun Rommel sairastui keltatautiin, Kesselring otti myös hänen joukkonsa haltuunsa sitoen liittoutuneiden joukot Afrikkaan. Lopulta liittoutuneet saivat vangeiksi lähes 300 000 akselivaltojen sotilasta.
Kesselring ennusti liittoutuneiden nousevan maihin Sisiliassa. Hän vahvisti akselivaltojen vahvuutta saarella toivoen voivansa saavuttaa torjuntavoiton vastahyökkäyksellä. Tässä ei kuitenkaan onnistuttu, mutta vetäytymisen määrännyt Kesselring onnistui viivyttämään vihollisen etenemistä vielä yhdellä kuukaudella. Liittoutuneet etenivät Italiaan, jossa Kesselringin johtama puolustus hidasti etenemistä merkittävästi, pysäyttäen sen lopulta kokonaan Gootti-linjalla. Lokakuussa 1944 Kesselringiä kuljettanut henkilöauto törmäsi sivutieltä tulleeseen tykinkuljetusvaunuun. Toivuttuaan onnettomuudesta maaliskuuhun 1945 mennessä Kesselring siirtyi länsirintaman komentajaksi. Hän antautui yhdysvaltalaisille Itävallassa 6. toukokuuta 1945.
Sodan jälkeen Kesselring vangittiin ja tuomittiin kuolemaan partisaanien, siviilien ja italialaisten sotavankien teloittamisesta. Hän myös pakotti Rooman juutalaiset pakkotyöhön. Voimakkaiden vastalauseiden johdosta tuomio kuitenkin muutettiin vankeudeksi. Kesselring vapautettiin 1952 ”heikon terveyden” perusteella hieman sen jälkeen, kun hänet oli valittu oikeistomielisen veteraanijärjestön ”Stahlhelm, Bund der Frontsoldaten” johtoon.
Volga (yritys)
OAO Volga () on alun perin nimellä Balahniski tselljulozno-bumažnyi kombinat perustettu venäläinen paperitehdas, jonka tavoitteena on 1920-luvun lopulta lähtien ollut korvata sanomalehtipaperin tuontia ulkomailta. OAO Volga tuottaa miltei kolmanneksen venäläisestä sanomalehtipaperista. Yhtiöllä oli kaikkiaan 25 vientimaata Euroopassa, Aasiassa ja Lähi-idässä. Se vastaa tuotannollaan 60 %:ia sanomalehtipaperin kysynnästä Georgiassa ja noin 30 %:ia niin Valko-Venäjällä kuin Bulgariassakin. Noin 60 % tuotannosta viedään ulkomaille.
Tehdas valmisti 553 803 tonnia sanomalehtipaperia 2005. Samana vuonna tehdas sai Venäjän talousministeriöltä IVY:n parhaimman vientiyrityksen kunniamaininnan. Vuoden 2005 viennistä miltei 17 % suuntautui IVY:öön. Yhtiöllä on käytössä neljä paperikonetta, joista uusin on vuodelta 1995.
OAO Volgasta omistaa 72,98 % Nižni Newsprint Holdings Ltd 19,99 % ja OOO Volga Newsprint 5,5 % OAO NBD-Bank.
Tehtaan yksityistämiseen liittyviä kiistoja vuodelta 1994 on jatkettu kymmenen vuotta myöhemminkin. Oleg Deripaska on yrittänyt hankkia tehtaan itselleen.
Paperikone 8 on nopea ja yli kymmenen metriä leveä uusi paperikone, joten se vastaa huomattavasta osasta koko tehtaan tuotannosta, mahdollisesti jopa 2/5:ta.
Kommersantin viikkolehden entisten toimittajien perustama Expert-talouslehti julkaisee vuosittain listan sadasta Venäjän suurimmasta vientiyrityksestä.
Expert
Hypnerotomachia Poliphili
Hypnerotomachia Poliphili on maailman harvinaisimpiin kuuluva kirja. Se julkaistiin ensimmäisen kerran Venetsiassa vuonna 1499. Siitä arvellaan olevan olemassa vähemmän kopioita kuin Gutenbergin Raamatusta. Se on yksi maailman halutuimmista inkunaabeleista. Kirjan tekijästä ei ole varmuutta, mutta tekijäksi on arveltu munkki Fransesco Colonnaa tai samannimistä roomalaista paronia.
Hypnerotomachia Poliphili on kuuluisa antiikva-kirjasimistaan. Se on myös muuten ainutlaatuinen ulkonäöltään: typografiset ratkaisut ovat omalaatuisia, puuleikkauskuvat ovat korkeatasoiset ja taidokkaat sekä teksti ja kuvat on yhdistetty kokonaisuudeksi tietyllä tavalla. Kirja kertoo tarinan unesta, jossa seikkailee Poliphilo-niminen mies, joka lopulta pääsee rakastettunsa kanssa naimisiin. Kirja sisältää myös yhden renessanssiajan korkeatasoisimmista tutkielmista arkkitehtuuriin liittyen.
Timanttivaltaistuin
Timanttivaltaistuin () aloittaa David Eddingsin Eleniumin tarun, jossa esitellään uusi päähenkilö, ritari Sparhawk. Englanninkielinen alkuteos ilmestyi 1989 ja suomennos 1996. Sarjan muut osat ovat Rubiiniritari ja Safiiriruusu.
Tarina alkaa Cimmurasta, Elenian pääkaupungista, jonne ritari Sparhawk palaa maanpaosta. Elenian kuningatar Ehlana on sairastunut vakavasti ja Pandioni Sparhawkin kuningattaren puolustajana on velvollisuus lähteä etsimään ritariystäviensä kanssa parannuskeinoa.
Grytviken
Grytviken on on kaupunki Etelä-Georgiassa ja Eteläisillä Sandwichsaarilla. Se sijaitsee Etelä-Georgian saarella.
Grytviken sai nimensä vuonna 1902. Norjalainen Carl Anton Larsen perusti paikalle 16. marraskuuta 1904 valaanpyyntiaseman, joka suljettiin joulukuussa 1966. Argentiinalaiset joukot valtasivat Grytvikenin Falklandin sodan yhteydessä huhtikuussa 1982.
Grytvikenissä on nykyään museo, jonka kaksi vartijaa ovat Grytvikenin ainoat vakituiset asukkaat. Kaupungissa on myös kirkko, jossa pidetään satunnaisesti jumalanpalveluksia.
Rubiiniritari
Rubiiniritari () on David Eddingsin kirjoittaman Eleniumin taru -trilogian toinen osa. Englanninkielinen alkuteos ilmestyi 1990 ja suomennos 1996.
Pandionin ritari Sparhawk, Kuningattaren Puolustaja lähtee matkalle etsimään Bhelliom siniruusua, jolla uskotaan olevan voima parantaa hyvin sairas Elenian kuningatar Ehlana. Mukanaan hänellä on styrikkipapitar Sephrenia ja aseenkantajansa Kurik, lapsuudenystävänsä Pandioni Kalten, Alcionen ritari Tynian, Genidiaani ritari Ulath, Kyriinin ritari Bevier, Pandionnoviisi Berit ja tämän oppiin annettu taskuvaras Talen. Mukaan liittyy myös styrikkiheimoinen löytölapsi Huilu, joka onkin oikeasti Sephrenian palvelema Aphrael-jumalatar.
Matka on taistelu aikaa vastaan, sillä Eleenikirkon viholliset ovat myös liikkeellä ja saavat tukea Zemochin pimeästä maasta, jossa kuolematon keisari Otha ja hänelle voimia antava entinen styrikkijumala Azash nostavat pimeää armeijaa toistaakseen 500 vuotta vanhan suursodan.
Zemochia lähempänä häärii entinen Pandionin ritari Martel käskyläistensä kanssa ja pyrkii kaikin mahdollisin tavoin pysäyttämään kirkon ritarien joukon. He etsivät Bhelliomia kautta kaiken tunnetun Eosian, jopa sukeltavat järven pohjaan ja nostattavat kuolleita löytääkseen kiven. Lopulta he seuraavat kiven ruusun muotoon hakannutta peikkökääpiö Gwerighiä tämän luolaan, ja siellä Aphrael (styrikkilapsi Huilu) nostaa kiven kuilusta, jonne se vajosi Gwerighin mukana tämän yrittäessä "pelastaa" kiven.
Keihäsrausku
Keihäsrausku ("Dasyatis pastinaca") on keihäsrauskujen heimon rustokala, jota esiintyy Koillis-Atlantilla ja Välimerellä. Lajia tavataan hiekka- ja mutapohjilla ja joskus rantavesissä kivipohjilla.
Noin 60 cm leveäksi kasvavan keihäsrauskun pääasiallista ravintoa ovat pienet pohjaeläimet ja kalat. Se on ovovivipaarinen eli se hautoo poikaset sisällään, missä ne myös kuoriutuvat munista. Tiineysaika on noin neljä kuukautta, ja poikasia syntyy yleensä 4–7. Rausku viettää suurimman osan ajastaan pohjaan hautautuneena ja naamioituneena.
Lähellä keihäsrauskun häntämäisen pyrstön juurta on myrkkypiikki, jolla voi olla pituutta jopa 35 senttiä. Rausku uusii piikin, jossa on teräviä taaksepäin osoittavia väkäsiä, satunnaisesti pudottamalla sen ja kasvattamalla uuden. 
Jos rausku onnistuu iskemään ihmistä, iskukohta turpoaa ja kipu voi kestää kuukausia. Keihäsrausku ei ole aggressiivinen, mutta voi iskeä, jos se tuntee olonsa uhatuksi. Rauskun päälle voi astua vahingossa, koska niillä on tapana maata pohjassa osittain hiekkaan hautautuneena.
Keihäsrauskun siipiä myydään savustettuna, kuivasuolattuina ja niitä käytetään myös ruokaöljyn lisäaineena. Erilaiset rauskulajit ovat suosittua ruokaa esimerkiksi Japanissa.
Gruppa Ilim
OAO Gruppa Ilim () on venäläinen metsäteollisuuskonserni, johon kuuluu selluloosa-, paperi- ja kartonkitehtaita Irkutskin alueen Bratskissa ja Ust-Ilimskissä, Arkangelin alueen Korjažmassa sekä Pietarin kaupunkialueella Pavlovskissa. Yhtiö tekee yhteistyötä amerikkalaisen International Paperin kanssa.
Gruppa Ilim sai alkunsa Ilim Palp Enterpraiz -yhtiöstä, joka vei Korjažmassa sijaitsevan Kotlasin sellu- ja paperitehtaan ja Ust-Ilimskin sellutehtaan tuotantoa. Kun yksityistäminen eteni, Ilim Palp osti 55 % Pietarin kartonkitehtaasta vuonna 1996 sekä Bratskin selluloosa- ja pakkaustehtaat vuonna 1997. Kun Ilim Palp vuonna 2002 hankki Ust-Ilimskin sellutehtaan, siitä tuli Venäjän suurin metsäteollisuusyritys. Tätä ennen venäläinen kartonki-, paperi- ja selluloosateollisuus olivat kokeneet vaikean ajan 1988–1992, jolloin niiden tuotanto laski yli 60 %, suhteellisesti enemmän kuin oli toisen maailmansodan Neuvostoliitossa aiheuttama tuotannon lasku. Myös vuosina 1996–1998 ennen ruplan devalvoitumista oli teollisuudenaloilla vaikeaa. Käyttöasteet saattoivat olla alle puolet kapasiteetista.
Gruppa Ilimin omistamissa yhtiöissä tuotetaan 60 % Venäjän selluloosasta ja 1/3 kartongista. 2005 konsernissa tuotettiin 2500 ttn paperi- ja selluloosapitoisia tuotteita, 1 470 ttn markkinasellua, 707 ttn kartonkia ja 281 ttn paperia. Tuotanto oli noin kuudesosan suurempi kuin edeltävänä vuonna 2004. Henkilökunnan määrä ylitti 42 000 ja liikevaihtoa muodostui miltei 1 500 miljoonaa dollaria.
Oligarkki Oleg Deripaska on yrittänyt saada haltuunsa tehtaita Bazovyi element -nimisen yrityksen avulla.
Hrodna
Hrodna eli Grodno (, , , ) on kaupunki Valko-Venäjällä, lähellä Puolan ja Liettuan rajaa. Kaupungissa asuu noin 327 540 asukasta (lokakuussa 2009). Hallinnollisesti kaupunki jakautuu Leninskin ja Oktjabriskin piireihin. Kaupunki on myös Hrodnan alueen ja ympäröivän Hrodnan piirin keskus. Kaupungin läpi virtaa Niemen-joki.
Sijaintinsa ja historiansa vuoksi kaupungissa on paljon puolalaisia asukkaita, ja se on yksi roomalais-katolilaisuuden tärkeimpiä keskuksia Valko-Venäjällä.
Kaupunki on mainittu ensi kertaa nimellä Goroden () Nestorin kronikassa 1116, toisten lähteiden mukaan ensimmäinen historiallinen maininta paikkakunnasta on vuodelta 1183. Siitä kehittyi Kiovan Rusjin luoteinen rajalinnoitus ja oman ruhtinaskuntansa keskus.
1250-luvulla paikkakunta liitettiin Liettuan suuriruhtinaskuntaan ja Lublinin unionisopimuksen kautta 1569 osaksi Puola-Liettuaa. Sekä Liettuan suuriruhtinaskunnassa, että Puola-Liettuan vuosina kaupunki oli toisinaan hallitsijoiden tai valtiollisen radan kokoontumispaikka.
Vuonna 1795 Venäjän keisarikunta sai kaupungin kolmannessa Puolan jaossa. Kaupungista tuli 1801 Venäjän Grodnon kuvernementin keskus. Vuonna 1863 kaupunki oli seudun maaseutuasukkaiden (talonpoikien) kapinan keskuspaikka.
Ensimmäisessä maailmansodassa Saksa valtasi kaupungin 1915 ja Neuvosto-Venäjä luopui Grodnosta Brest-Litovskin rauhassa 1918. Saksalaisten alaisuudessa järjestettiin ensimmäinen itsenäinen Valko-Venäjän valtio, Valko-Venäjän kansallinen tasavalta Minskissä, joka julisti itsensä itsenäiseksi maaliskuussa 1918. Sen rada kuitenkin pakeni Hrodnaan.
Puolan-Neuvosto-Venäjän sodan puhjetessa saksalaiset luovuttivat 27. huhtikuuta 1919 kaupungin Puolan 1918 perustetulle tasavallalle, joka miehitti sen seuraavana päivänä. Puna-armeija valloitti sen 19. heinäkuuta 1920 ja Neuvosto-Venäjä lupasi luovuttaa sen Liettualle. Puolan armeija valtasi kaupungin takaisin 23. syyskuuta, ja Riian rauhassa se jäi Puolalle.
1920-luvulla kaupunki oli yksi Puolan armeijan merkittävimpiä tukikohtia ja juutalaisen kulttuurin keskus, olihan asukkaista 42 % juutalaisia. Puolan hallitus kielsi valkovenäjän kielen käytön ja koulut suljettiin.
Vuonna 1939 kaupungissa käytiin jälleen kiivaita taisteluja puna-armeijan ja puolalaisten välillä 20.–22. syyskuuta. Molotov-Ribbentropin sopimuksen mukaan kaupunki kuului Neuvostoliitolle ja se liitettiin Valko-Venäjän SNT:aan ja puolalaiset asukkaat siirrettiin pois. Saksalaiset miehittivät kaupungin 1941. Heinäkuuhun 1944 kestäneen miehityksen aikana juutalaiset asukkaat tuhottiin keskitysleireillä.
Vuodesta 1945 kaupunki on kuulunut Valko-Venäjään.
Hrodna on kolmen Valko-Venäjän valtiollisen yliopiston sekä maan roomalais-katolisen pappisseminaarin kotikaupunki. Yliopistot ovat Janka Kupalan mukaan nimetty Hrodnan valtionyliopisto, Hrodnan lääketieteellinen valtionyliopisto ja Hrodnan maataloudellinen valtionyliopisto. Esimerkiksi lääketieteellisessä yliopistossa on paljon ulkomaalaisia opiskelijoita. Ylempi teologinen katolinen seminaari on yksityinen, roomalais-katolilaisia pappeja opettava korkeakoulu. Näiden lisäksi korkeakoulutusta antaa kaupungissa ainakin valtiollisen musiikkiakatemian sivutoimipiste.
Dionysios I
Dionysios I eli Dionysios vanhempi (, n. 432–367 eaa.) oli Sisilian Syrakusan tyranni. Hän valloitti useita kaupunkeja Sisiliassa ja eteläisessä Italiassa, vastusti Karthagon vaikutusta Sisiliassa ja teki Syrakusasta Suur-Kreikan vahvimman siirtokunnan. Aikalaiset pitivät häntä pahimman luokan despoottina — hän oli julma, epäluuloinen ja kostonhimoinen. Häntä seurasi hallitsijana hänen poikansa Dionysios nuorempi.
Mahiljou
Mahiljou () eli Mogiljov (; , ) on Valko-Venäjän kolmanneksi suurin kaupunki ja Mahiljoun alueen pääkaupunki. Se sijaitsee valtion itäosassa, lähellä Venäjän rajaa. Väkiluku on noin 358 279 asukasta (väestönlasku 10/2009).
Kaupunki mainitaan 1267 linnan sijaintipaikkana Kiovan Rusjin alueella. Joidenkin tutkijoiden mukaan paikkakunnan nimi Mogiljov pohjautuu Polotskin ruhtinaan nimeen tai viittaa hautapaikkaan. 1300-luvulta Mogiljov oli osa Liettuan suuriruhtinaskuntaa. Vuonna 1526 paikkakunta sai kaupunkioikeudet ja oli koko Liettuan toiseksi suurin kaupunki. Vuonna 1561 Magdeburgin kaupunginoikeudet. Siitä tuli vuoden 1569 unionisopimuksen seurauksena osaksi Puola-Liettuaa. Käsityöläiset ja köyhät kaupunkilaiset kapinoivat puolalaisten asettamia veroja vastaan 1606–1610. Suuren Pohjan sodan aikana 1708 Ruotsin Kaarle XII:n joukot ryöstivät ja tuhosivat kaupungin.
Ensimmäisessä Puolan jaossa 1772 se liitettiin Venäjän keisarikuntaan. Vuoden 1812 sodassa ranskalaiset miehittivät kaupunkia. 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa kaupunki oli tärkeä kulttuurikeskus ja Venäjän Mogiljovin kuvernementin hallintokeskus (1773-1796 ja 1802-1917), joskin tovin 1800-luvun vaihteessa (1796-1802) se oli Valko-Venäjän kuvernementin kihlakuntakaupunki. Keisarikunnan vuoden 1840 kaupunkiluettelon mukaan se oli 23 103 asukkaallaan suurin Valko-Venäjän nykykaupungeista, mutta 1800-luvun loppuun mennessä Minsk ja Vitsebsk kasvoivat sitä suuremmiksi. Kauppa ja teollisuus kehittyi. Rautatieasema valmistui 1902. Kaupungissa toimi useita rahoituslaitoksia, kolme painoa ja mekaanisia pajoja. Ensimmäisessä maailmansodassa 1914–1918 Venäjän päämaja sijaitsi Mogiljovissa elokuusta 1915 marraskuulle 1917.
Saksalaiset valloittivat sen 1918 ja antoivat lyhytaikaiselle Valko-Venäjän kansalliselle tasavallalle. Bolševikit valloittivat kaupungin marraskuussa 1919 ja 1924 siitä tuli Valko-Venäjän SNT:n osa. 1939 suunniteltiin kaupungin muuttamista jopa Valko-Venäjän pääkaupungiksi, joten kaupunkiin rakennettiin 1940 Neuvostojen talo. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli heinäkuusta 1941 kesäkuun 1944 lopulle saksalaisten miehittämä.
Mahiljou on Valko-Venäjän tärkeimpiä teollisuuskeskuksia. Toisen maailmansodan jälkeen teollisuutta kehitettiin metallurgisella teollisuudella. Kaupunki on myös tärkeä Dneprin jokisatama ja siellä on lentokenttä kotimaanlentoja varten.
Valko-Venäjän aluehallinnossa Mahiljoun kaupunki on suoraan Mahiljoun maakunnan alaisuudessa. Sisäisesti kaupunki jakautuu kahteen hallintopiiriin. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan nämä olivat
Mahiljoun kaupunkia ympäröi laajempi maaseutuvaltainen hallintopiiri, 43 166 asukkaan Mahiljoun piiri.
Maamerkeistä huomattavin on Pyhän Stanislauksen katedraali, joka on rakennettu barokkityyliin 1738–1752. Myös 1668 rakennettu ortodoksinen Pyhän Nikolain katedaraali on mahtava barokkityylin kirkko. Uudemmista kirkoista mm. vuosina 1909-1911 retrovenäläiseen tyyliin rakennettu Kolminaisuuden katedraali on vaikuttavan näköinen.
Kaupungissa toimii kolme valtionyliopistoa ja valtion musiikkiakatemian sivutoimipiste:
Dionysios II
Dionysios II eli Dionysios nuorempi (n. 397–343 eaa.) oli Sisilian Syrakusan tyranni vuosina 367–357 eaa. ja uudelleen vuosina 346–344 eaa. Hän oli Dionysios vanhemman poika. Kun Dionysios vanhempi kuoli, Dionysios nuorempi hallitsi setänsä, filosofi Dionin valvonnassa. Dion kutsui Platonin vierailemaan Syrakusaan ja opettamaan nuorta Dionysiosta, koska ei ollut tyytyväinen tämän elämäntapaan. Yhdessä he yrittivät muotoilla hallinnon uudelleen Platonin ideaalien mukaisesti niin, että Dionysios toimisi eräänlaisena filosofikuninkaana. Tämä kuitenkin epäonnistui.
Off the Record
Off the Record voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Viipurinlahden taistelu (1790)
Viipurinlahden taistelu, joka tunnetaan myös Viipurin kujanjuoksuna tai Viipurinlahden läpimurtona, käytiin heinäkuun alkupäivinä 1790 Suomenlahdella Viipurin edustalla. Taistelu oli osa a. Se käytiin Ruotsin ja Venäjän laivastojen välillä.
Talvella 1789–1790 Ruotsi oli rakentanut kuumeisesti laivastoaan. Ruotsin rannikkolaivasto kasvoikin edellisestä kesästä kaksinkertaiseksi. Näin Ruotsi oli meritaisteluihin huomattavan hyvin varustautunut. Merivoimien päälliköksi ryhtynyt Ruotsin Kustaa III yritti maihinnousua Viipuriin saaristolaivaston ja avomerilaivaston yhteisvoimin, mutta epäonnistui, kun ei päässyt Uuraansalmen läpi. Venäjän laivasto sulki kesäkuun alussa Viipurinlahdelle vievän salmen, ja lahteen nalkkiin jääneelle Ruotsin laivastolle ja kuninkaalle itselleen syntyi erittäin vaarallinen tilanne moneksi viikoksi. Sitkeästi väärästä suunnasta puhaltanut tuuli esti ruotsalaisia yrittämästä pois lahdelta, ja laivojen varastot alkoivat ehtyä. Myös poliittisesti tilanne oli Kustaa III:lle hankala: Euroopassa ja Ruotsissa kulki huhuja kuninkaan toivottomasta tilanteesta, ja kotimaassa oppositio sai tästä vettä myllyihinsä.
Vihdoin tuulen käännyttyä Ruotsin laivasto murtautui saarrosta väkisin 3. heinäkuuta 1790. Ruotsalaisten tappiot tässä Viipurin kujanjuoksussa olivat suuret. Se menetti kymmenen fregattia tai linjalaivaa ja 41 saaristolaivaston alusta. Myös miestappiot olivat massiiviset. Viipurinlahdella olleista 30 000 ruotsalaisesta 6 000 kuoli. Vaikka Viipurin kujanjuoksua pidettiin Ruotsille voittona, siinä aiheutuneet mies- ja alustappiot olivat selvästi suuremmat kuin esimerkiksi surkeana tappiona pidetyssä Ruotsinsalmen ensimmäisessä meritaistelussa kesällä 1789.
Vain vajaa viikko Viipurinlahden taisteluiden jälkeen Venäjän saaristolaivasto kävi nykyisen Kotkan edustalla Ruotsin saaristolaivaston kimppuun. Tämä Ruotsinsalmen toinen meritaistelu on Ruotsin merihistorian suurimpia voittoja.
Komentaja, VTM Tapani Mattila sanoo teoksessaan "Meri maamme turvana" että "kujanjuoksu" olisi tarkkaan ottaen halventava nimitys tästä operaatiosta: hänen mukaansa kujanjuoksu oli alun perin teloitusmuoto ja päättyi tuomitun kuolemaan. Hän itse käyttää tästä operaatiosta nimitystä "Viipurinlahden läpimurto".
Trogir
Trogir [ˈtrɔ.ɡiːr] (, , , ) on historiallinen kaupunki ja satama Adrianmeren rannalla, Kroatiassa. Vuonna 2011 kaupungissa oli vajaat 11 000 asukasta, koko kunnassa noin 13 000. Trogir sijaitsee 27 kilometriä Splitistä länteen.
Trogirin historiallinen osa on listattu UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Trogir sijaitsee keskellä Dalmatiaa Adrianmeren itärannalla. Sen ytimessä on pieni saari suuremman Čiovon saaren ja mantereen kukkuloiden välissä. Trogirin keskustan lisäksi Trogirin kunnan muita kyliä ovat Arbanija, Drvenik Mali, Drvenik Veliki, Mastrinka, Plani ja Žedno, joissa on parisataa asukasta kussakin.
Trogirissa vallitsee väimeren ilmasto, keskilämpötila on ympäri vuoden noin 15 astetta. Kesällä lämpötila nousee ylimmillään lähelle kolmeakymmentä.
Kreikkalaiset uudisasukkaat Visin saarelta perustivat Tragurionion 200-luvulla eaa. Siitä kehittyi Rooman vallan aikana merkittävä satamakaupunki. Läheisen Salonan kaupungin vaurastuminen vähensi Trogirin merkitystä. Slaavien vaelluksen aikana tuhotun Salonan kaupungin asukkaat pakenivat Trogiriin. 800-luvulta lähtien Trogir maksoi veroa kroaattihallitsijoille. Trogirin hiippakunta perustettiin 1000-luvulla ja lakkautettiin vuonna 1828. Kaupunginoikeudet Trogir sai vuonna 1107.
Vuonna 1123 saraseenit valloittivat ja tuhosivat Trogirin lähes täydellisesti. Kaupunki kuitenkin toipui nopeasti, ja eli voimakasta taloudellisen vaurauden kautta 1100- ja 1200-luvulla. 1200- ja 1300-luvuilla Trogirin asukkaat valitsivat toistuvasti Šubićin perheen jäsenen herttuaksi.
Vuonna 1420 alkoi pitkä Venetsian valtakausi, joka päättyi vuonna 1797. Tämän jälkeen Trogir siirtyi osaksi Habsburgien valtakuntaa, johon se kuului aina vuoteen 1918 asti, lukuun ottamatta lyhyttä ranskalaisaikaa vuosina 1806–1814. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Trogirista tuli osa Jugoslavian kuningaskuntaa. Toisen maailmansodan aikana italialaiset valloittivat kaupungin; se vapautettiin vuonna 1944. Siitä lähtien se kuului Jugoslaviaan, kunnes se itsenäistyi muun Kroatian mukana vuonna 1991.
Trogirilla on mielenkiintoinen jatkuvan kaupunkimaisen asutuksen historia 2300 vuoden ajalta. Sen monipuolinen kulttuuri kehittyi kreikkalaisten, roomalaisten ja venetsialaisten vaikutuksesta. Trogirissa on useita palatseja, kirkkoja ja torneja sekä linnoitus pienellä saarella. Vuonna 1997 kaupunki listattiinkin UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Trogir on koko Keski-Euroopan parhaiten säilynyt romaanis–goottilainen rakennusryhmittymä. Kaupungin muurein ympäröity keskiaikainen keskusta käsittää linnan sekä asumusten ja palatsien sarjan romaaniselta, goottilaiselta, renessanssin ja barokin aikakausilta. Trogirin merkittävin rakennus on Pyhän Laurentiuksen katedraali, jonka läntinen portti on kroaattiarkkitehti Radovanin taidonnäyte, ja joka on koko Kroatian merkittävin romaanis-goottilaisen aikakauden rakennus.
Trogirin merkittävimmät kohteet:
Punta Arenas
Punta Arenas on kaupunki Chilessä. Se on Magallanes y la Antártica Chilenan alueen pääkaupunki, joka sijaitsee Magalhãesinsalmella, ja on yksi maailman eteläisimmistä kaupungeista.
Fernão de Magalhães kävi lähellä nykyisen Punta Arenasin aluetta vuonna 1520. Englantilaiset käyttivät paikasta nimitystä "Sandy Point". Nykyinen nimi kehittyi termistä "Punta Arenosa", joka oli suora espanjannos vanhasta englanninkielisestä nimestä.
Kaupunki perustettiin virallisesti 1800-luvulla.
Punta Arenasin väkiluku on noin 129 000 joten se on kokoluokkansa eteläisin kaupunki. Ushuaia sijaitsee etelämpänä, mutta on selvästi pienempi.
Dion Syrakusalainen
Dion (408–354 eaa.) oli Sisilian Syrakusan tyranni. Hän oli Hipparinoksen poika ja Dionysios I:n velipuoli.
Nuoruudessaan Dion oli Platonin ihailija ja oppilas. Dionysios oli kutsunut Platonin Syrakusaan, ja Dion pyrki kaikin keinoin edistämään sitä, että tyranni omaksuisi Platonin oppeja ihannevaltiosta ja -hallitsijasta. Dionysios kuitenkin loukkaantui Platonin opeista ja määräsi vuonna 388 eaa. Platonin palaamaan Ateenaan.
Myöhemmin Dion nousi nuoremman Dionysioksen neuvonantajaksi ja kutsui Platonin uudelleen Syrakusaan. Lopulta Dionysios ja Dion kuitenkin riitaantuivat, ja myös Platon joutui jälleen poistumaan maasta.
Dion kuoli ateenalaisen Kallippoksen salamurhaamana.
Apetit
Apetit on suomalainen tuotemerkki, jonka omistaa Apetit-konserniin kuuluva Apetit Suomi Oy.. Apetit-nimellä myytäviä tuotteita ovat mm. marja-, vihannes-, peruna- ja ruokapakasteet, pakastepizzat sekä kala- ja äyriäistuotteet.
Apetit Pakaste Oy oli liitettynä Jalostajaan vuosina 1987-1989.
Vuonna 1991 Huhtamaki-yhtymä myi Apetit-pakasteyksikkönsä Kotisaari-Ingman Oy:lle, joka muuttaa nimensä Ingman Foods Oy Ab:ksi.
Vuonna 1995 Ingman myi ruokapakasteiden ja pakastevihannesten valmistuksen Lännen Tehtaat Oy:lle ja keskittyi maidonjalostukseen.
Vuonna 2013 Lännen Tehtaat Oyj:n nimi vaihdettiin Apetit Oyj:ksi.
Vuonna 2017 Apetit Oyj ilmoitti myyvänsä kalaliiketoimintansa norjalaiselle Insulalle. Yrityskauppa sai hyväksynnän Norjan kilpailuviranomaisilta lokakuussa 2017.
Askari
Askari () on arabian ja swahilin "sotilasta" tarkoittava sana, jolla tarkoitettiin alun perin alkuperäiskansoista koostuvia siirtomaavaltojen joukkoja Itä-Afrikassa ja Lähi-idässä. Sanaa on käytetty myös puolisotilaallisista-, turvallisuus- ja poliisijoukoista. Apartheidin aikana termiä käytettiin Etelä-Afrikan armeijan vangitsemista PAC:n ja ANC:n sissisotilaista, jotka "käännytettiin" apartheid-hallinnon vakoilijoiksi ja sotilaiksi. Toisen maailmansodan aikana natsit käyttivät termiä "askarit" puna-armeijasta.
Lykurgos
Lykurgos voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Jean Bertin
Jean Bertin (s. 5. syyskuuta 1917 Druyes-les-Belles-Fontaines - k. 21. joulukuuta 1975 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen lentokoneinsinööri ja ilmailija.
Hän opiskeli École supérieure de l'aéronautique et polytechnicien-yliopistossa (Supaero) valmistuen vuonna 1938. Hän toimi vuodesta 1944 alkaen lentokonemoottorien suunnittelussa tuolloin valtiollisessa SNECMA-yhtiössä.
Hän on kehittänyt Aérotrainia.
Vuonna 1955 hän perusti Bertin & Cie-yhtiön, joka on toiminut mm. avaruustekniikassa.
Fourdrinier
Fourdrinier (tasoviirakone) on jatkuvatoiminen paperikone, missä viiraosa on vaakasuorassa siten, että paperirata-, kartonkirata tai selluloosarata kulkee vaakasuorassa viiraosalta puristinosalle yläviiran painaessa rataa alaviiraa vasten. Fourdrinier -tyyppinen 1799 patentoitu paperikone on ensimmäinen jatkuvatoiminen paperikonemalli. Jatkuvatoimisella paperikoneella oli useita kehittäjiä. Englannissa patentin jatkuvatoimiselle paperikoneelle saivat veljekset Fourdrinier ja John Gamble vuonna 1807.
Englannissa oli vuonna 1840 jo 250 paperikonetta. Suomen ensimmäinen fourdrienier käynnistyi 1842 J. C. Frenckellin tehtaalla.
Ny-Ålesund
Ny-Ålesund ("Uusi Ålesund") on asutuskeskus Huippuvuorilla. Se on yksi maailman pohjoisimmista asutetuista paikoista.
Ny-Ålesund sijaitsee Kongsfjordenilla, Spitsbergenin saaren länsirannikolla. Kylässä on talvisin noin 35 ja kesäisin 180 vakituista asukasta. Alueella sijaitsee suuri tähtitieteessä käytettävä radioantenni, jonka johdosta keskustan alueella on 20 km:n säteellä kielletty useimpien langattomien laitteiden käyttö, kuten Bluetooth ja WLAN.
Marraskuussa 1962 Ny-Ålesundissa sattui hiilikaivosonnettomuus, jonka seurauksena 21 ihmistä sai surmansa.
Voith Paper
Voith Paper on saksalaisen Voith AG:n paperikoneita valmistava yksikkö. Se on Valmetin kanssa maailman johtavia paperikonevalmistajia. Yksikön liikevaihto tilikaudella 2005 oli 1,7 miljardia euroa ja se työllisti yli kymmenentuhatta työntekijää.
Paperinvalmistuksen maailmanennätys syntyi huhtikuussa 2008 Rhein Papierin Hürthin paperitehtaalla Voithin koneella. Paperikone tuotti hyvälaatuista sanomalehtipaperia yli vuorokauden ajan 1 980 metriä minuutissa.Lisäksi Voith on toimittanut mittavia uusintoja usealle paperitehtaalle sekä muita paperiteollisuuden laitteita, kuten Voikkaan hiomon (toiminnassa vuosina: 1927-198?) ja Summan hiomon (1955-2008).
Pyhän Jaakobin katedraali
Pyhän Jaakobin katedraali () on Kroatian katolisen kirkon katedraali Šibenikissä. Se on myös Šibenikin hiippakunnan piispanistuin. Katedraali lisättiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 2000. Se sijaitsee Dalmatian rannikolla, ja todistaa kulttuurivaihtoa Dlamatian, Pohjois-Italian ja Toscanan välillä 1400- ja 1500-luvuilla.
Kirkon rakentamisesta päätettiin vuonna 1402. Goottilaistyylisen katedraalin rakennustyöt aloitettiin 1431. Suuri määrä venetsialaisia ja paikallisia ammattimiehiä työskenteli rakennustyömaalla italialaisten Francesco di Giacomon, Lorenzo Pincinon ja Pier Paolo Bussaton sekä paikallisten Andrija Budčićin ja Grubiš Šlafčićin johdolla kymmenen vuoden ajan.
Vuonna 1441 Šibenikin kaupunginvaltuusto antoi työn zarasta kotoisin olevalle, Venetsiassa työskenneelle arkkitehdille Giorgio Orsinille. Hän laajensi katedraalia lisäämällä sivulaivan ja apsisin, valmisti rakenteet kupolia varten ja lisäsi lukuisia kivisiä veistoskoristeita. Orsini oli rakennustöiden johdossa kuolemaansa saakka (1475).
Vuodesta 1477 vuoteen 1505 Orsinin työtä jatkoi toscanalainen Niccolò di Giovanni Fiorentino ("Niccolò Firenzeläinen"). Hän jatkoi katedraalia renessanssityylisenä viimeistellen kupolin, pyhimysten veistokset, katon ja julkisivun yläosan. Fiorentino rakensi myös triforion ja työskenteli katedraalin pääkuoren ja alttariosan parissa.
Fiorentinon kuoltua 1505 venetsialaiset ja paikalliset käsityöläiset jatkoivat rakennustyötä. Katedraali vihittiin käyttöön 1555.
Kirkko vaurioitui pahoin sekä toisessa maailmansodassa että vuonna 1991, kun serbialaiset joukot pommittivat Šibenikia. Vauriot on sittemmin korjattu alkuperäisiä materiaaleja ja tekniikoita kunnioittaen.
Robert Esnault-Pelterie
Robert Albert Charles Esnault-Pelterie (8. marraskuuta 1881 – 6. joulukuuta 1957) oli ranskalainen ilmailun ja avaruuslennon pioneeri.
Esnault-Pelterie syntyi Pariisissa tekstiilitehtaan omistajan pojaksi. Hän opiskeli Sorbonnen yliopiston luonnontieteen tiedekunnassa insinööriksi.
Esnault-Pelterie kehitti alussa Wright-veljesten innostamana kaksitasoisia liitokoneita. Hän käytti rakenteellisesti joustavien siipien vääntöä ohjauksessa ja kehitti tämän kokemuksen kautta lentokoneeseen siivekkeen. Myöhemmin hän keksi joystick-ohjaussauvan.
Esnault-Pelterien ensimmäinen moottorilento tapahtui 10. lokakuuta 1907 omalla Pelterie I -koneella. Peterie II-kone seurasi vuonna 1908.
Hän osallistui I maailmansotaan ja sai "Officier de la Légion d’Honneur"-kunnianosoituksen.
Hänen perheensä panosti runsain mitoin rahoitusta Robertin ilmailutoimintaan, joka miltei tuhosi perheen vaurauden.
Hän kiinnostui avaruuslennosta ja kehitti rakettimoottoria. Hän julkaisi tutkimuksensa vuonna 1930 "L’Astronautique"-kirjana. Vuoden 1934 versiossa tuosta kirjasta hän kaavaili avaruusalusten ydinpropulsiota ja tähtien välistä avaruuslentoa.
Marraskuussa 1928 hän avioitui Carmen de Quirosin kanssa.
Vuonna 1929 Robert ehdotti ballistista ohjusta sotilaalliseksi aseeksi. Vuonna 1931 hän alkoi rakettiajoaineiden kehitystyön. Raketti ei saavuttanut tuolloin Ranskan asevoimien kiinnostusta.