hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Georges Simenon
Georges Joseph Christian Simenon (13. helmikuuta 1903 Liège – 4. syyskuuta 1989 Lausanne) oli belgialainen kirjailija, joka kirjoitti ranskaksi. Hänet tunnetaan etupäässä komisario Maigret’sta kertovista salapoliisiromaaneistaan.
Simenon syntyi Liègessä Belgiassa ja toimi nuorena kotikaupungissaan toimittajana. Hän muutti Pariisiin vuonna 1922 ja alkoi välittömästi kirjoittaa erilaisia kertomuksia, aluksi kauhukirjallisuutta. Hän kirjoitti vielä tuolloin lähinnä salanimillä. Simenonin ensimmäinen varsinainen romaani, "Pietr-le-Letton" (Maigret ja latvialainen), ilmestyi vuonna 1930. Tämä oli hänen ensimmäinen Maigret-kirjansa. Hän kirjoitti Maigret'sta kertovia kirjoja aina vuoteen 1972 asti. Simenon kuoli Lausannessa Sveitsissä 86-vuotiaana.
Ihmiskuvauksen mallia Simenon otti sekä ympäristöstään että maailmankirjallisuudesta: esikuvina voi nähdä Nikolai Gogolin ja Honoré de Balzacin. Hän jonkin aikaa työssä Pariisin rikospoliisissa. Toisen maailmansodan jälkeen Simenon alkoi matkustella laajalti eri maissa ja muuttikin ensin Yhdysvaltoihin ja myöhemmin Sveitsiin. Simenon on kuvannut Maigretin humanistiksi, joka ymmärtää ihmisten heikkouksia ja jonka myötätunto on pienen ihmisen puolella. Maigret-kirjojen rinnalla on varsinaisten romaanien tuotanto, jossa myös on usein mukana sortuminen yhteiskunnan lakien ulkopuolelle. Romaaneissaan Simenon kulkee eri maissa ja erilaisissa sosiaalisissa asemissa. Pääpaino on silti aina yksilössä, usein kriisiin ajautuneessa ihmisessä.
Maigret-romaaneja on julkaistu suomeksi vuodesta 1953 alkaen. Suurimpaan painosmäärään on yltänyt teos Sairaalan kellot.
Georges Simenon oli 1900-luvun määrällisesti tuotteliaimpia kirjailijoita: hän kirjoitti yli 400 romaania tai novellia ja kirjoitti työskennellessään noin 70 sivua päivässä.
Vaikka monet romaanit – varsinkin Maigret'n uraa käsittelevät – olivat hyvinkin kaavamaisia, arvostelijat eivät koskaan leimanneet Simenonia roskakirjailijaksi. Häntä pidetään edelleenkin erinomaisena todellisen elämän tunteen ja tunnelman luojana. Simenonin kirjoja on käännetty 55 kielelle ja niitä on myyty kansainvälisesti yli 1,4 miljardia.
Laakso
Laakso on yleensä uramainen matala alue, jota ympäröivät vuoret tai kukkulat. Laakson ala voi olla muutamasta neliökilometristä satoihin tai jopa tuhansiin neliökilometreihin.
Laaksoja muodostuu useissa maankuoren muotoja muokkaavissa prosesseissa. Yleensä niitä syntyy juoksevan veden kuten jokien kulutuksen seurauksena. Jäätiköiden aiheuttama eroosio muodostaa yleensä U-kirjaimen muotoisia U-laaksoja. Laaksoja muodostuu myös tektonisissa prosesseissa.
Hieromasauva
Hieromasauva eli dildo on yleensä siitintä muistuttava esine, jota käytetään seksuaalisen mielihyvän tuottamiseen. Hieromasauva työnnetään emättimeen, jossa sitä liikutellaan edestakaisin. Sillä voi myös hieroa esimerkiksi klitorista. Peräaukkoon työntäminen on yleisempää miesten käytössä eturauhasen erogeenisyyden vuoksi. Lisäksi hieromasauvoja käytetään parien välisissä seksileikeissä.
Hieromasauvoja on monenvärisiä, -hajuisia ja -makuisia. Jotkut niistä ovat myrkyllisiä niiden valmistuksessa käytettyjen materiaalien vuoksi. Terveydelle haitalliset ftalaattipitoiset hieromasauvat ovat tunnistettavissa kuvaustekstin perusteella. Käytössä tulee huomioida myös hygienia, useat dildot ovat vesipestäviä ja puhdistetavissa saippualla. Tarkemmat puhdistusohjeet löytyvät pakkauksista. Ftalaattipitoisten sauvojen valmistusaineiksi mainitaan usein jelly, geeli (gel) tai kumi (rubber). Ne voi tunnistaa myös hajun ja liukkaan öljymäisen pinnan perusteella. Turvallisia hieromasauvan materiaaleja ovat esimerkiksi ei-huokoiset materiaalit, kuten borosilikaattilasi ja ruostumaton teräs. Myös silikoni on turvallinen käyttää limakalvoilla, vaikka se virallisesti luokitellaankin huokoiseksi materiaaliksi. Borosilikaattilasi, teräs ja silikoni eivät vapauta haitallisia aineita eivätkä kerää pintaansa bakteereja. Ne ovat siis terveydelle turvallisia ja hygienisiä käyttää. Jotkin silikonit, kuten platinakovetteisen silikonin, voi puhdistaa jopa keittämällä. Hieromasauvan pituus voi vaihdella alle kymmenestä senttimetristä jopa puoleen metriin. Usein hieromasauvat on varustettu vibraattorilla eli värinätoiminnolla. Joihinkin malleihin kuuluu myös lanteille kiinnitettävä vyö, jolloin yhdistelmää kutsutaan nimellä strap-on. Erityisesti naiset voivat simuloida penetraatiota yhdynnässä strap-onin avulla eri seksiasennoissa.
Ensimmäisen höyryvoimalla käyvän hieromasauvan keksi Yhdysvalloissa vuonna 1869 George Taylor.
Usein siteerataan Rachel Mainesin väitettä (1998), että 1800-luvun lääkärit käyttivät jatkuvasti sähkövibraattoreita stimuloimaan orgasmin naispotilaille hoitaakseen näiden hysteriaa. Kaksi tutkijaa kävi läpi Mainesin kirjan viitteet, eikä löytänyt yhdestäkään niistä minkäänlaista todistetta väitteelle. He pitävät Mainesin kirjaa varoittavana esimerkkinä akateemisen laadunvalvonnan epäonnistumisesta. Jo aiemmin Mainesin väitteitä oli pidetty virheellisinä.
Tammi (peli)
Tammi on strateginen kahden hengen lautapeli ja on vanhimpia edelleen käytössä olevia lautapelejä.
Tammea tiedetään pelatun Ranskassa jo tuhat vuotta sitten, mutta sitä arvellaan jossain muodossa pelatun jo muinaisessa Egyptissäkin. Mahdollisesti se juontaa juurensa šakkiin, jota on yksinkertaistettu nappuloiden ja niiden liikkeen osalta. Tammipeli on kuitenkin vaativa laji, jota yleisesti aliarvioidaan. Keskiajalla pelin nimeksi Ranskassa tuli "jeu de dames" (daamien peli), josta suomen "tammi" on väännös. Nimensä mukaisesti peli oli erityisesti naisten suosiossa siinä, missä šakki oli enemmän miesten peli. Tammi on levinnyt ympäri maailmaa lukuisina erilaisina muunnoksina, joiden säännöt poikkeavat huomattavasti toisistaan.
8×8-kokoisella laudalla pelattava tammen englantilainen muunnos ("English Draughts", "Checkers") on monimutkaisin ratkaistu peli 5 x 10 mahdollisella asetelmallaan. Mikäli molemmat osapuolet pelaavat täydellistä peliä, on tuloksena ratkaisematon tasapeli. Albertan yliopiston tutkimusryhmä kehitti vuodesta 1989 asti Chinook-ohjelmaa, joka tuntisi tammen kaikki 500 miljardia miljardia mahdollista pelitilannetta. Heinäkuussa 2007 he ilmoittivat saaneensa ohjelman valmiiksi ja ratkaiseensa tammen. Ohjelmaa vastaan pelatessa voi saavuttaa maksimissaan tasapelin.
Pelissä käytetään tavallista 8x8 ruudun šakkilautaa ja kahta eriväristä sarjaa nappuloita, virallisesti väreiltään punaiset ja valkoiset, 12 kummallakin pelaajalla.
Pelaajat valitsevat arpomalla kumpi on punainen ja kumpi valkoinen. Pelaajat asettavat nappulansa oman päätynsä kolmen ensimmäisen vaakarivin mustille ruuduille. Koko pelin aikana käytetään ainoastaan mustia ruutuja.
Pelin aloittaa pelaaja, jolla on punaiset nappulat. Nappuloita siirretään vuorotellen askelen verran mustia ruutuja pitkin etuviistoon. Jos oman nappulan edessä on vihollisnappula, jonka takana on vapaa ruutu, sen voi "syödä" hyppäämällä sen yli eli siirtämällä oman nappulansa syödyn nappulan taakse ja poistamalla syöty nappula laudalta.
Jos pelaajalla on mahdollisuus syödä jokin vastustajan nappuloista, hänen on tehtävä niin. Jos syömiseen on useita vaihtoehtoja, pelaaja saa valita, minkä syö. Samalla pelivuorolla voi syödä useampiakin vihollisnappuloita, jos samalla nappulalla pystyy tekemään useamman loikan vihollisnappuloiden yli. Tässäkin pätee pakkosyönti, eli jos pelaajalla on mahdollisuus jatkaa vuoroaan syömällä samalla nappulalla useampi vastustajan nappula peräjälkeen, hänen on tehtävä niin.
Mikäli nappula pääsee laudan viimeiselle riville, siitä tulee "kuningas" tai "tammi", joka pystyy tavallisista nappuloista poiketen liikkumaan laudalla myös takaviistoon. Kuningasnappula merkataan laittamalla sen päälle toinen pelinappula.
Jos pelaaja saavuttaa laudan päädyn syötyään vastustajan nappulan, hän ei saa jatkaa syömistä enää samalla vuorolla, vaikka siihen tarjoutuisikin mahdollisuus.
Pelin tarkoituksena on syödä kaikki vihollisnappulat tai saada vihollinen tilanteeseen, jossa hän ei voi liikuttaa ainoatakaan nappulaansa. Kumpi tahansa pelaaja voi omalla vuorollaan luovuttaa pelin tai ehdottaa tasapeliä, joka julistetaan kummankin pelaajan siihen suostuessa.
Pyhä Linus
Pyhä Linus oli katolisen kirkon käsityksen mukaan kirkon toinen paavi, Pyhän Pietarin seuraaja. Hänen arvioidaan tulleen paaviksi noin vuonna 67 ja kuolleen noin vuonna 79. Linus lienee tullut Rooman piispaksi keisari Neron valtakautena, mutta todennäköiseti hänen aikanaan ei vielä käytetty arvonimeä "paavi". Pyhä Linus on mahdollisesti ollut silloisen Rooman seurakunnan johtoryhmän jäsenenä mutta ei ole enempää tietoa, asetettiinko hänet muiden yläpuolelle tuolloin. Rooman piispa alkoi kuitenkin erottua muiden piispojen joukosta vasta 200-300 luvulla.
Hänestä ei tiedetä oikeastaan yhtään mitään. Ei ole löydetty yhtään historiankirjoitusta, jonka hän olisi kirjoittanut tai josta olisi kirjoitettu hänen elinaikanaan. Harvat häntä käsittelevät lähteet on kirjoitettu kymmeniä vuosia hänen kuolemansa jälkeen ja niissä hänet mainitaan vain ohimennen. Ensimmäisenä hänet mainitsi kirkkoisä Irenaues n. vuodelta 180" .Irenaeus luokitteli Linuksen ensimmäiseksi Rooman piispaksi. Hieronymus on esittänyt Linuksen "ensimmäiseksi sen jälkeen, kun Pietari oli vastuussa Rooman kirkosta" . Vielä ongelmallisempaa on, että eri lähteissä ohimennen mainitut perusasiat ovat ristiriidassa keskenään: edes Linuksen syntymävuotta ei pystytä määrittelemään niiden perusteella kymmenenkään vuoden tarkkuudella.
Linus-niminen henkilö mainitaan myös Uudessa testamentissa, Paavalin toisessa kirjeessä Timoteukselle. Vanhalla ajalla muun muassa kirkkoisä Irenaeus väitti, että kyseessä on sama Linus, josta myöhemmin tuli Rooman piispa. Tämä ei kuitenkaan ole varmaa, vaan kyseessä saattaa olla muukin saman niminen henkilö.
Nelitahtimoottori
Nelitahtimoottori on muun muassa lähes kaikissa nykyautoissa käytettävä moottorityyppi. Nimi tulee neljästä moottorin toimintavaiheesta, jotka toistuvat moottorin käydessä. Nelitahtimoottori voi toimia joko otto- tai dieselprosessilla.
Nelitahtimoottorin periaatteen kuvasi ensimmäisenä Alphonse Beau de Rochas ranskalaisessa vuonna 1862 myönnetyssä patentissa. Beau de Rochas ei kuitenkaan hyödyntänyt keksintöään, eikä patenttia julkaistu. Saksalainen Nikolaus Otto kehitti ilmeisesti de Rochasista riippumattomasti nelitahtimoottoria ja rakensi prototyypin, joka kävi ensimmäisen kerran vuonna 1876. Beau de Rochasin patentti löydettiin vuonna 1884, ja Otton saksalainen patentti mitätöitiin. Ottoa pidetään kuitenkin yleisesti nelitahtimoottorin keksijänä, koska hänen työnsä osoitti uuden moottoritekniikan mahdollisuudet.
Nelitahtimoottorin haittana kaksitahtimoottoriin nähden on monimutkaisempi rakenne ja siten suurempi paino. Nelitahtisen ottomoottorin etuna kaksitahtimoottoriin on parempi hyötysuhde ja puhtaammat pakokaasupäästöt, sillä nelitahtimoottorissa polttoaineen ja ilman seos ei juuri ollenkaan sekoitu pakokaasuihin. Tämän vuoksi polttoaineen palaminen on puhtaampaa ja tehokkaampaa kuin kaksitahtimoottorissa. Kaksitahtisissa dieselmoottoreissa polttoaineen huuhteluhäviötä ei esiinny.
Nelitahtimoottorin kaasunvaihto on yleensä paremmin hallittavissa kuin kaksitahtimoottorin, koska venttiilien ajoitus ja nousu voidaan suunnitteluvaiheessa määrätä suhteellisen vapaasti. Sen sijaan mäntäohjattu kaksitahtikone on vaikeampi suunnitella siten, että saavutetaan riittävä tehollinen puristussuhde, riittävä täytös ja kunnollinen huuhtelu. Nelitahtimoottorin ominaisuuksia on myös helppo muokata jälkikäteen venttiilien ajoitusta tai nostokäyrää muuttamalla esimerkiksi vaihtamalla nokka-akseli. Nokka-akseleita pyöritetään uusissa moottoreissa jakohihnan tai jakoketjun avulla.
Guanako
Guanako ("Lama guanicoe") on kamelien heimoon kuuluva eteläamerikkalainen nisäkäslaji. Luonnonvarainen guanako on kesyn laaman kantamuoto. Guanako on laumaeläin joka liikkuu jopa satapäisinä ryhminä. Guanako on tapiirin ohella Etelä-Amerikan suurin maaeläin.
Guanakon säkäkorkeus on noin metrin ja paino 80-120 kg. Kuten laamalla, guanakonkin turkki muodostuu alus- ja päällyskarvasta. Turkki on selästä punertavankeltainen, alempaa vaaleampi ja jalat ovat osin lähes valkoiset.
Guanako elää Etelä-Amerikan länsiosan vuoristoissa ja tasangoilla. Levinneisyysalue ulottuu mantereen eteläkärjestä Tulimaasta Argentiinan ja Chilen kautta aina Perun Andien rinteille asti.
Guanakon elinalue on supistunut ja pirstoutunut, mutta niiden kokonaismäärä on kuitenkin yli puoli miljoonaa yksilöä, Noin 90 % populaatiosta elää Argentiinassa.
Guanakon elinalue ulottuu merenpinnan tasosta aina 4 000 metrin korkeuteen asti. Ravinto vaihtelee asuinpaikan korkeuden mukaan. Andeilla guanako syö pääasiassa ruohoa, mutta alempana tasankoalueella myös puiden ja pensaiden lehtiä. Kuivilla seuduilla guanako selviää juomatta pitkiä aikoja, sillä se saa tarvitsemansa veden ravinnostaan.
Guanako synnyttää joka vuosi, ja se imettää vasaansa noin puoli vuotta. Guanakon vasa on melkein heti syntymänsä jälkeen ihmistä nopeampi.
Guanakon karvasta valmistetaan korkealuokkaisia neuleita sekä päällystakki- ja peitekankaita.
Fossa
Fossa ("Cryptoprocta ferox") on harvinainen Madagaskarilla elävä petonisäkäs.
Ulkomuodoltaan fossa muistuttaa kissan ja koiran risteytystä, mutta se on evoluution saatossa kehittynyt mangustista. Käyttäytymiseltään se on hyvin kissamainen. Koiras on 75–80 senttimetriä pitkä, sen häntä on 70–90-senttinen ja paino 6–10 kilogrammaa. Naaras on vähän pienempi.
Fossa elää vain Madagaskarilla. Saaren suurimpana petoeläimenä sillä ei ole luontaisia vihollisia, mutta ihmiset tappavat fossia, sillä ne saattavat saalistaa kanoja. Vuonna 2000 fossia laskettiin olevan alle 2 500 aikuista yksilöä, minkä vuoksi laji on luokiteltu uhanalaiseksi.
Fossaa uhkaa elinympäristön katoaminen metsien hakkuun seurauksena.
Fossa on yöeläin, tosin viime aikoina on havaittu, että ne ovat aktiivisia myös päivällä. Se on hyvin notkea ja voi hyppiä puusta toiseen kuin orava. Fossan pennut syntyvät sokeina ja karvattomina. Ne pysyvät pesässä nelikuukautisiksi asti ja ovat riippuvaisia emostaan vuoden ikäisiksi. Fossa saa ensimmäisen poikasensa yleensä 3–4-vuotiaana. Vankeudessa fossat voivat elää 20-vuotiaiksi, luonnossa elinikä on yleensä noin 15 vuotta.
Fossat käyttävät ravinnokseen matelijoita, jyrsijöitä ja hyönteisiä.
Godefroy de Bouillon
Godefroy de Bouillon tai Godefroi de Bouillon (Gottfried Bouillonilainen tai Bouillonin Godefroy, n. 1060 – 18. heinäkuuta 1100) oli ensimmäisen ristiretken johtohahmoja ja Palestiinan ensimmäinen kristitty hallitsija. Hän oli Boulognen kreivin Eustace II:n poika.
Paavi Urbanus II:n saarnat Jerusalemin vapauttamiseksi tekivät Godefroy de Bouilloniin vaikutuksen, ja vuonna 1095 hän myi kaiken omaisuutensa ja liittyi ristiretkeläisiin veljiensä Eustacen ja Balduinin kanssa. Godefroyn ja Balduinin johtama 40 000 miehen vahvuinen armeija lähti Lorrainesta vuonna 1096. Saman vuoden marraskuussa joukot saavuttivat Konstantinopolin. Godefroy oli ensimmäinen ristiretken johtajista, joka saapui kaupunkiin.
Ristiretkeä johtivat aluksi Toulousen kreivi Raimund IV, Taranton Bohemund ja Flanderin kreivi Robert II, Godefroyn ollessa merkitykseltään heitä vähäisempi. Hänen vaikutusvaltansa kuitenkin kasvoi Antiokian valloituksen jälkeen. Hän sai Raimundin vakuutettua siitä, että ristiretkeläisten armeija oli johdatettava kohti Jerusalemia. Godefroy de Bouillon oli tärkeässä asemassa Jerusalemin piirityksessä, ja hän oli ensimmäisten joukossa, kun kaupunki vallattiin 15. heinäkuuta 1099.
Raimundin kieltäytyessä Jerusalemin kuninkuudesta Godefroy de Bouillon valittiin kuninkaaksi. Godefroy ei kuitenkaan halunnut ottaa kuninkaan arvonimeä kaupungissa, jossa Jeesus oli ristiinnaulittu. Sen sijaan hän omaksui arvonimen "Advocatus Sancti Sepulchri", "Pyhän haudan vartija". Hallitsijana Godfrey oli heikko, mutta pitkä ja komea, vaaleatukkainen Kaarle Suuren jälkeläinen
esitettiin myöhemmissä legendoissa ja lauluissa ihannoituna hahmona, "täydellisenä kristittynä ritarina ja koko tarumaisen ristiretken verrattomana sankarina".
Godefroy de Bouillon kuoli vuonna 1100. Hänen veljensä Balduin valittiin sen jälkeen Jerusalemin kuningaskunnan ensimmäiseksi kuninkaaksi.
Quest (kirjallisuus)
Quest on fantasiakirjallisuuden alalaji, jossa päähenkilö on yleensä matkalla pelastamaan maailmaa. Tarinan lopussa on usein jokin suuri tapahtuma, joka muuttaa maailman. Tyypillistä Questille on myös, että päähenkilöt ovat jatkuvasti liikkeellä tarkoituksenaan saada maailma takaisin raiteilleen.
Vaikka rajat fantasiakirjallisuuden alalajeissa ovat jokseenkin häilyviä, eivätkä teokset usein edusta puhtaasti vain yhtä lajia, voisi Questin esimerkkinä mainita muun muassa J. R. R. Tolkienin "Taru sormusten herrasta" -trilogian.
Selitetty fantasia
Selitetty fantasia on fantasiakirjallisuuden alalaji. Nimensä mukaan selitetyssä fantasiassa kaikille mielikuvituksellisille asioille löytyy täysin järkevä selitys. Päähenkilö on saattanut esimerkiksi nukkua ja kaikki on ollut todellisuudessa unta.
Tällainen fantasia sekoittuu yleensä helposti satuihin ja niiden raja voikin toisinaan olla häilyvä. Ero onkin enimmäkseen kohderyhmässä, mikä fantasiassa on nuoret tai aikuiset, saduissa lapset.
Eläinfantasia
Eläinfantasia on fantasiakirjallisuuden alalaji, jossa tarinan päähenkilöt ovat eläimiä, joilla on usein oma pitkälle kehittynyt kulttuurinsa. Esimerkiksi Richard Adamsin "Ruohometsän kansa" -kirjoissa kaniineilla on monimutkaisia myyttisiä tarinoita sankareista. Selitetyn fantasian tavoin tämä lajityyppi on toisinaan hyvin lähellä satuja. Esimerkkinä eläinfantasiasta voisi mahdollisesti pitää Brian Jacquesin "Redwallin tarua" sekä Lontoon tienoilla sijoittuvaa Deptfordin hiiristä kertovia Pimeyden kutsu, Kristallivankila ja Tilinteon hetki.
Käänteis- ja rinnakkaismaailma
Käänteis- ja rinnakkaismaailmat ovat suosittuja aiheita fantasiakirjallisuudessa ja tieteiskirjallisuudessa. Ne ovat vaihtoehtoisia todellisuuksia, joihin siirrytään yleensä jonkinlaisen portin kautta. Juuri siirtyminen nimenomaan toiseen maailmaan erottaa tämän aikafantasiasta. 
"Rinnakkaismaailmat" ovat päällekkäisiä tai limittäisiä maailmoja. Philip Pullmanin Universumien tomu -trilogiassa portti maailmojen väliin leikataan ilmaan tietyllä veitsellä. 
"Käänteismaailmassa" meille tutut asiat käännetään päälaelleen. K. A. Applegaten Everworld -sarjassa eivät esimerkiksi päde edes fysiikan lait.
Matala fantasia
Matala fantasia () on nimitys, jota käytetään useista fantasiakirjallisuuden alalajeista. Sille on useita häilyviä ja jopa osin ristiriitaisia määritelmiä. Yleensä termiä käytetään kuvaamaan fantasiakirjallisuutta, jossa taikuutta ja yliluonnollisia ilmiöitä esiintyy varsin vähän. Toinen määritelmä termille on fantasiakirjallisuus, jossa taikuus tai muut yliluonnolliset tapahtumat sijoittuvat reaalimaailmaan erillisen fantasiamaailman sijaan. Yhteistä useimmille määritelmille on myös selvä vastakkainasettelu "matalan fantasian" ja paremmin määritellyn "korkean fantasian" välillä.
Korkea fantasia
Korkea fantasia on fantasiakirjallisuuden alalaji, jossa tarina sijoittuu kokonaan tai suurimmaksi osaksi kuvitteelliseen maailmaan.
Korkea fantasia eroaa matalasta fantasiasta, jossa fantasiaelementit sijoittuvat tuttuun reaalimaailmaan. Joskus termiä kuitenkin käytetään toisessa merkityksessä eli kun halutaan tehdä ero yliluonnollisten elementtien määrässä. Korkean fantasian yliluonnollisten elementtien määrä on suuri, kun taas matala fantasia on arkisempaa, eivätkä esimerkiksi taruolennot ole kovin yleisiä.
Korkean ja matalan fantasian välimuodoksi on määritelty "kahden maailman fantasia" eli "avoimen maailman fantasia". Sellaisissa tarinoissa tunnetun todellisuuden ja fantasiamaailman välillä on jokin kulkureitti, esimerkkinä J. K. Rowlingin "Harry Potter" -kirjat.
Eeppinen fantasia edustaa laveaa eli eeppistä kerrontaa, jossa tapahtumat vyöryvät eteenpäin mahtipontisesti. Tarinat ovat pitkiä ja monipolvisia, ja niiden keskeinen teema on yleensä taistelu yliluonnollista pahuutta vastaan. Kertomukset sijoittuvat tarumaiseen menneisyyteen ja myyttisiin maihin, joissa taikuuden käyttö on yleistä. Yleensä teokset ovat pitkiä kirjasarjoja.
Eeppiselle fantasialle ovat tyypillisiä pikkutarkasti luodut kuvitteelliset maailmat, joilla on oma historiansa, mytologiansa, kasvi- ja eläinkuntansa ja jopa pitkälle kehitellyt kuvitteelliset kielet. Näitä maailmoja kansoittavat monenlaiset taruolennot, kuten lohikäärmeet, kääpiöt, haltiat ja peikot. Tällaiseen erityisesti anglosaksiseen populaariin fantasiaan viitataan myös nimellä "tolkienlainen fantasia" J. R. R. Tolkienin mukaan.
Lajin kaavojen mielikuvituksettomaan käyttöön saatetaan viitata "tusinafantasiana".Seikkailufantasia tuli Suomessa lopullisesti tunnetuksi 1980- ja 1990-lukujen taitteessa. Viihteellisen fantasian keskeiseksi muodoksi tuli viihteellinen roolipelifantasia, fantasiaromaanit, joita tehdään samoihin fantasiamaailmoihin sijoittuvien roolipelien pohjalta. Roolipelifantasia tuli Suomeen, kun Margaret Weisin ja Tracy Hickmanin "Dragonlance"-kirjoja alettiin kääntää vuonna 1990.
Fantasiakirjallisuus koki 1990-luvun alkupuolella Suomessa suuren noususuhdanteen. Otava, Jalava ja Karisto julkaisivat ajan fantasiakirjallisuudelle ominaista eeppistä fantasiaa eli pitkiä, samaan maailmaan sijoitettuja teossarjoja. Yhdysvaltalaisen David Eddingsin "Belgarionin taru" suomennettiin 1991–1993. 1990-luvun jälkipuoliskolla suomennettiin runsaasti muutakin viihdefantasiaa, kuten Terry Brooksin, Robert Jordanin ja Tad Williamsin fantasiasarjoja.
Elina Knihtilä
Mari Elina Knihtilä (s. 6. kesäkuuta 1971 Valkeala) on suomalainen näyttelijä. Hän toimii Teatterikorkeakoulun näyttelijäntyön professorina vuosina 2013–2018.
Knihtilä valmistui ylioppilaaksi vuonna 1990 ja teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1996 Teatterikorkeakoulun näyttelijäntyön linjalta. Hän on näytellyt monia teatterirooleja muun muassa Q-teatterissa, Suomen Kansallisteatterissa ja Ryhmäteatterissa sekä useissa elokuva- ja televisiotuotannoissa.
Knihtilä sai Jussi-palkinnon parhaasta naissivuosasta elokuvassa "Putoavia enkeleitä" vuonna 2008 ja naispääosasta elokuvassa "Hyvä poika" vuonna 2012. Knihtilä esiintyi myös Jani Volasen ohjaamassa Ranuan kummit -tv-sarjassa, joka sai Venla-palkinnon vuonna 2006. Yhteensä Knihtilä on palkittu kolmella Venlalla.
Knihtilä valittiin huhtikuussa 2016 WIFT (Women in Film & Television Finland) ry:n puheenjohtajaksi. Yhdistys ajaa näyttelijöiden tasa-arvoa.
Knihtilän avopuoliso on näyttelijä Tommi Korpela. Heillä on vuonna 1997 syntynyt poika.
Tommi Korpela
Tommi Petteri Korpela (s. 23. elokuuta 1968 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.
Korpela valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 1995. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa "Nortia" (1996), "Remontti" (2003) ja "Firma" (2005) sekä useissa teatterirooleissa muun muassa Q-teatterissa. Hän kuuluu myös Julmahuvi-ryhmään, jonka merkittävin tuotanto on satiiriset sketsisarjat "Studio Julmahuvi" (1998) ja "Ihmebantu" (2009). Hänen ensimmäinen elokuvapääosansa oli Peter Lindholmin elokuvassa "Isältä pojalle" (1996). Seuraavaa varsinaista valkokangaspääosaa Korpela sai odottaa vuoteen 2007 asti. Silloin elokuvateattereihin tuli Aleksi Salmenperän miesprostituoidusta kertova "Miehen työ". Korpela esiintyi lisäksi Lauri Törhösen elokuvassa "Raja 1918" sekä Dome Karukosken toisessa pitkässä ohjauksessa "Tummien perhosten koti". Korpela on myös ollut dubbaamassa animaatioelokuvia, joista mainittakoot "Autot" (2006), "Horton" (2008) ja "Autot 2" (2011).
Korpela sai ensimmäisen Jussi-palkintonsa vuonna 2008 parhaasta miespääosasta elokuvassa "Miehen työ," toisen elokuvasta "Putoavia enkeleitä" vuonna 2009 ja kolmannen elokuvasta "Häiriötekijä" vuonna 2016. Yhtä moneen pääosa-Jussiin ovat yltäneet ennen häntä ainoastaan Lasse Pöysti ja Tauno Palo.
Korpela elää avoliitossa näyttelijä Elina Knihtilän kanssa Helsingissä, ja heillä on vuonna 1997 syntynyt poika.
¹ myös käsikirjoittajana
Delta blues
Delta blues on bluesmusiikin varhaisimpia tyylejä. Käsite viittaa Mississippijoen laajaan suistoalueeseen ("delta" tarkoittaa suistoa, tosin termissä "delta blues" deltalla ei tarkoiteta varsinaisesti suistoa, vaan Memphisin eteläpuolelle Mississippin ja valtatie 55:n väliin jäävää kolmionmuotoista aluetta). Alue ulottuu Tennesseen Memphisistä aina Mississippin osavaltion Vicksburgiin asti. Kaikkia näitä paikannimiä kuulee usein delta blues -kappaleiden sanoituksissa. Delta bluesia nauhoitettiin ensimmäisen kerran 1920-luvun lopulla. Musiikin keskeisiä soittimia olivat huuliharppu sekä kitara, jota soitettiin usein slide-putkella. Laulu oli usein emotionaalista ja sävyltään surullista. Usein musiikkia esitti vain yksi ihminen, mutta myös yhtyeet ovat mahdollisia. Yhtyeessä mukana voi olla kitaran ja huuliharpun lisäksi esimerkiksi rummut, pystybasso ja joskus myös viulu. Musiikin tyyli vaihteli hieman alueittain.
Musiikintutkijat eivät ole päässeet yksimielisyyteen siitä, eroaako delta blues selvästi tuon alueen ulkopuolisesta bluesista. Harmoniselta rakenteeltaan delta blues ei eroa muiden alueiden bluesista. Musiikin tyylin määrittely alueen mukaan on muutenkin hankalaa tässä tapauksessa, koska monet Mississippin suistoalueelta kotoisin olevat muusikot olivat paenneet alueelta tuolloin vielä varsin sortavaa plantaasijärjestelmää, jossa ihmiset joutuivat työskentelemään henkensä pitimiksi varsin kurjissa oloissa. Delta blues on osittain päällekkäinen käsitteen ”country blues” kanssa. Käytännössä vanhasta maaseudun akustisesta bluesista puhuttaessa viitataan usein nimenomaan delta bluesiin, koska tunnetuimmat artistit olivat kotoisin tuolta alueelta tai muualta Mississippistä.
Tyylin isänä on usein mainittu Son House (1902–1988) tai Charlie Patton (1891–1934). Heidän ohellaan tunnetuimmat tyylin edustajat ovat Robert Johnson ja Skip James (joka itse asiassa eli Bentoniassa, suistoalueen ulkopuolella). Samoin bluesin tunnetuimpiin artisteihin kuuluvien Muddy Watersin ja John Lee Hookerin varhaisimmat nauhoitukset ovat lähellä delta bluesia. Myös Howlin’ Wolf liikkui nuoruudessaan alueella ja tunsi henkilökohtaisesti esimerkiksi Robert Johnsonin.
Muita delta blues -artisteja ovat Willie Brown, R. L. Burnside, Sam Chatmon, Mike Cross, Big Boy Crudup, David Honeyboy Edwards, T-Model Ford, Earl Hooker, Mississippi John Hurt, Tommy Johnson, Robert Lockwood Jr., Tommy McClennan, Fred McDowell, Paul Pena, Johnny Shines, Sunnyland Slim, Geechie Temple, Houndog Taylor, Bukka White, Big Joe Williams, Elmo Williams ja James Cotton.
Hiekkakansa
Hiekkakansa eli tuskenit (joskus myös suomennettu Tuskenin ratsastajat, ) ovat George Lucasin luomassa "Tähtien sota" -elokuvamaailmassa esiintyviä kuvitteellisia älyllisiä humanoideja. Tuskenit asuvat Tatooinen aavikkoplaneetalla. Heidät on usein kuvattu hyvin väkivaltaisiksi ja raaoiksi hirviöiksi.
Myös nimellä gaffisauva tai gaffikeppi tunnettu gaderffii on hiekkakansan yleisesti käyttämä vaarallinen teräase. Nämä käsintehdyt aseet on muovattu pakkolaskun tehneiden tähtialusten metallista. Gaderffiin rakenne on yksinkertainen. Se koostuu ontosta durateräsputkesta, jonka toiseen päähän on kiinnitetty leikkuuterä ja toiseen päähän painotettu nuija tai toinen terä. Tuskeneilla on sanonta: ”Kuka tahansa kaksikätinen voi pitää gaderffiita”. Tuskenkulttuuria kuvastaakin mainiosti se, että gaderffiita käyttämään kykenemättömät soturit jätetään kuolemaan, koska muuten he heikentäisivät klaanin muiden jäsenten eloonjäämismahdollisuuksia.
Jorma Uotinen
Jorma Leo Kalevi Uotinen (s. 28. kesäkuuta 1950 Pori) on suomalainen tanssija, laulaja ja koreografi. Hän on toiminut taiteellisena johtajana Helsingin kaupunginteatterin tanssiryhmässä (1987–1990), Suomen Kansallisbaletissa (1992–2001) ja Kuopio Tanssii ja Soi -festivaaleilla (2002–). Hänelle myönnettiin professorin arvonimi toukokuussa 2012.
Tanssijana ja koreografina Uotinen on toiminut Suomessa ja ulkomailla vuodesta 1970 alkaen useissa eri tanssiryhmissä. Hän on saanut urallaan useita suomalaisia ja kansainvälisiä palkintoja sekä kunniamainintoja.
Makkaratehtaassa työskennellyt isä kuoli kun Jorma Uotinen oli kolmevuotias. Poika varttui Porin torin laidalla ompelijaäidin ja sisarensa hoivissa, tutustui pihoilla näyttelijöiden lapsiin ja kiinnostui teatterista. Hän sai kymmenvuotiaana roolit näytelmistä "Havukka-ahon ajattelija" ja "Täällä Pohjantähden alla". 19-vuotiaana Uotinen sairasti Guillain–Barrén oireyhtymän, joka vei häneltä puhe- ja liikuntakyvyn useiksi viikoiksi. Hän sanoo tuolloin päättäneensä, että jos tästä selviytyy hän ryhtyy tanssijaksi. Hän pääsikin Kansallisbalettiin ja jatkoi opintojaan Tukholmassa, Kööpenhaminassa ja Sveitsissä muun muassa Serge Golovinen (1924–1998) oppilaana.
Vuosina 1970–1976 Uotinen työskenteli Kansallisbaletissa, sitten 1976–1981 Carolyn Carlsonin johtamissa ryhmissä Groupe de Recherches Théâtrales (GRTOP) ja Teatro Danza la Fenice, mitä ajanjaksoa Uotinen pitää uransa käännekohtana. Hän on tanssinut muun muassa Pariisin oopperassa, Milanon La Scalassa, Tanskan ja Ruotsin kuninkaallisissa baleteissa ja Berliinin Staatsoper Unter den Lindenissä. Uotinen on tehnyt viitisenkymmentä koreografiaa näyttämöteoksiin erityisesti Helsingin Kaupunginteatterissa ja Suomen Kansallisoopperassa.
Vuonna 1985 Uotinen sai Pro Finlandia -mitalin. Vuonna 2001 Uotiselle myönnettiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki.
Vuodesta 2006 lähtien Uotinen on toiminut "Tanssii tähtien kanssa" -ohjelman tuomarina. Kesällä 2014 hän piti Yle Puheessa keskusteluohjelmaa.
Uotinen on myös esiintynyt laulajana. Vuonna 1998 hän julkaisi albumin "Tunteiden taivas" ja vuonna 2006 albumin "Sentimental Secrets". Tämän lisäksi hän teki laulun Zarkus Poussan kanssa televisiosarjassa "Jokainen vieras on laulun arvoinen".
Uotinen on biseksuaali. Hän oli avoliitossa Helena Lindgrenin kanssa lähes 20 vuotta. He erosivat vuonna 1999.
Uotinen on UNICEFin hyvän tahdon lähettiläs. Vuonna 2007 hän oli ääninäyttelijänä "Rottatouille"-elokuvan suomenkielisessä versiossa ja vuonna 2009 "Möröt vastaan muukalaiset" -elokuvassa.
Vuonna 2018 Uotinen teki paluun tanssijana Compañía Kaari & Roni Martinin teoksessa Anna Karenina, jonka kaikki esitykset olivat loppuunmyytyjä ja joka sai kriitikoilta ylistävän vastaanoton, mm. Helsingin Sanomat totesi, että "Uotisen paluu näyttämölle on komea"
Luettelo Suomen keskiaikaisista kivikirkoista
Tämä on luettelo kivikirkoista, joita alettiin rakentaa Suomessa keskiajalla. Kirkkorakentamisen näkökulmasta Suomen keskiaika kattaa suurin piirtein ajanjakson vuodesta 1200 noin vuoteen 1560 saakka. Sen alajaksoina voidaan pitää varhaiskeskiaikaa noin 1200–1300, sydänkeskiaikaa noin 1300–1400 ja myöhäiskeskiaikaa noin 1400–1560. Suomen keskiaikaiset kivikirkot rakennettiin pääasiassa graniitista, mutta tiiltä käytettiin usein vaativaa muotoilua tarvitsevissa osissa. Kokonaan tiilisiä ovat vain Hattulan kirkko ja Turun tuomiokirkko. Nykytietämyksen mukaan kivikirkkohankkeita oli 104, ja luettelossa ovat myös ne kirkot, jotka jäivät kesken tai on myöhemmin purettu. Maakuntajaottelu perustuu historiallisiin maakuntiin. Kolme luettelon kirkoista sijaitsi nykyään Venäjälle kuuluvassa Viipurissa.
Taulukossa mainittu rakentamisajankohta on usein summittainen arvio, mutta jotkin kirkot on ajoitettu menetelmien kehittyessä hyvinkin tarkasti. Tiedot perustuvat suurelta osin arkeologi ja keskiajan tutkija Markus Hiekkasen ajoituksiin. Hiekkanen on 1990-luvun puolestavälistä lähtien esittänyt kivikirkoille ajoituksia, joiden mukaan kivikirkot ovat huomattavasti nuorempia kuin aikaisemmin on arvioitu. Rakentamisajankohdalla tarkoitetaan kivikirkon varhaisimpien vaiheiden rakentamista, mitä ennen samalla paikalla on sijainnut usein yksi tai useampi puukirkko. Hiekkanen on koonnut kivikirkkojen rakennuselementeistä uudenlaisen, kattavan typologian ja perustellut arvionsa vuosirengasajoituksella.
Hiekkanen on saanut osakseen arvostelua muun muassa Åsa Ringbomilta, joka on ajoittanut Ahvenanmaan kirkkoja suhteellisen uudella kalkkilaastimenetelmällä. Ålands kyrkor -hankkeessa on menetelmän avulla jotkin kirkot ajoitettu Hiekkasen esittämiä arvioita vanhemmiksi. Nämä arviot on myös mainittu luettelossa. Laastiajoitusmenetelmä on kuitenkin vielä kehitysasteella, eikä sitä toistaiseksi voida pitää varmana luonnontieteellisenä ajoitusmenetelmänä.
S = Sakaristo
R = Runkohuone
A = Asehuone
T = Torni
K = säilynyt pääosin keskiaikaisessa asussa
Kp = osittain säilynyt keskiaikaisessa asussa – muutettu tai osin purettu
p = purettu siten, että maanpäällisiä osia ei ole jäljellä
r = raunio
– = ei rakennettu kivestä keskiajalla
? = tieto on epävarma
Gallian keisarikunta
Gallian keisarikunta oli Rooman valtakunnasta 200-luvun kriisin aikana eronnut valtakunta. Keisarikunta oli olemassa vuosina 260–274. Pääasiassa siihen kuuluivat Germanian, Gallian, Britannian ja Hispanian provinssit, mutta myös Raetia oli lyhyen aikaa Gallian keisarikunnan hallussa 260-luvun alussa. Keisarikunnan nimi on keksitty vasta uudella ajalla. Aikalaiset eivät nimittäneet sitä erilliseksi valtioksi, vaan sitä pidettiin vallananastajien haltuun joutuneena Rooman valtakunnan osana.
Gallienus tuli keisariksi Persian Sapor I:n kaapattua keisari Valerianuksen idässä. Kun Pannoniassa kapinoitiin, Gallienuksen täytyi lähteä Tonavalle. Tällöin Postumus jäi vastuuseen Reinistä. Jonkin ajan kuluttua Postumus kapinoi, murhasi keisarin perijän Saloninuksen ja otti haltuunsa Colonia Agrippinan.
Postumus julistautui keisariksi ja siirtyi Augusta Trevevorumiin. Hän perusti oman senaatin, pretoriaanikaartin ja valitsi kaksi konsulia. Toisin kuin monet aiemmista usurpaattoreista Postumus ei edes yrittänyt saada hallintaansa koko valtakuntaa, vaan tyytyi Gallian puolustamiseen. Gallian keisarikunta onnistui pysymään neljäntoista vuoden ajan vapaana keskusvallan otteesta.
Gallian keisarikunnan keisareista tiedetään vain vähän. Heidän lyötättämänsä kolikot ovat tärkeä tietolähde. Tiedossa olevat keisarit:
James Earl Jones
James Earl Jones (s. 17. tammikuuta 1931, Arkabutla, Mississippi) on amerikkalainen näyttelijä.
James Earl Jones syntyi Mississippin osavaltiossa sijaitsevassa Arkabutlan kaupungissa ja muutti perheensä kanssa 5-vuotiaana Michiganiin. Hän suoritti bachelor-tutkinnon teatteritaiteessa Michiganin yliopistossa Ann Arborissa 1953. Hän kärsi lapsena änkytyksestä, ja hänellä oli puhevaikeuksia. Nykyisin hän on tunnettu syvästä ja vaikuttavasta äänestään. Hänen ensimmäinen esiintymisensä elokuvissa oli B-52:n pommittajan Lt. Lothar Zoggin rooli Stanley Kubrickin elokuvassa "Tohtori Outolempi" vuodelta 1964. Vuonna 1981 valmistuneessa "Conan Barbaari" -elokuvassa Jones esitti pahaa Thulsa Doomia. Sittemmin Jones on usein näytellyt elokuvissa erilaisia auktoriteettihahmoja.
Jones teki Darth Vaderin uhkaavan äänen "Tähtien sota" -saagan elokuviin "", "Uusi toivo", "Imperiumin vastaisku" ja "Jedin paluu", animaatiosarjaan "Star Wars Rebels" sekä antologiaelokuvaan "Rogue One". Hänen nimensä ei kuitenkaan esiintynyt alkuperäisen "Tähtien sota" -trilogian lopputeksteissä, koska hän ei mielestään tehnyt tarpeeksi työtä ansaitakseen nimensä lopputeksteihin. Myöhemmin nimi lisättiin digitaalisesti muokattuihin uusiin versioihin. Jones ja David Prowse, joka esitti Darth Vaderia, eivät koskaan tavanneet toisiaan.
Jones tunnetaan myös Mufasan äänenä piirroselokuvassa "Leijonakuningas", ja amerikkalaisen CNN-televisiokanavan "This is CNN" -tunnuslauseen äänenä. Hän on esiintynyt myös televisiosarjoissa, teatterissa ja videopeleissä. Hän esitti kenraali Solomonia tietokonepelissä "". Hän on saanut kaksi Tony-palkintoa. James Earl Jones esiintyy myös elokuvassa "Finder's Fee". Jones on näytellyt myös kolmessa Jack Ryan -elokuvassa.
Herennius Etruscus
Quintus Herennius Etruscus Messius Decius (s. vuosien 220–230 välillä, k. kesäkuu 251) oli Rooman keisari vuonna 251. Hän oli isänsä Deciuksen kanssahallitsija. Hän kuoli taistellessaan gootteja vastaan.
Herenniuksen elämästä tiedetään monien muiden 200-luvun keisarien tavoin erittäin vähän. Herennius Etruscus syntyi Pannoniassa joskus vuosien 220 ja 230 välillä, kun hänen isänsä palveli siellä armeijassa. Hän kuului veljensä Hostilianuksen tavoin ylhäiseen senaattorisukuun niin kuin myös hänen äitinsä Herennia Etruscilla. Hostilianus oli kolikoista päätellen Herenniusta nuorempi.
Herenniuksen isä Decius kaappasi syys- tai lokakuussa 249 vallan keisari Philippus Arabsilta. Herennius siirtyi veljensä ja äitinsä kanssa Roomaan varmistamaan senaatin ja kansan uskollisuuden uudelle hallitukselle.
Jäätynyttä Tonavaa ja Rooman sisällissodan heikentämiä puolustuksia hyödyntäen gootit ja karpit hyökkäsivät talvella ja keväällä 250 Moesiaan ja Daakiaan piirittäen useita kaupunkeja. Herennius nimitettiin touko-kesäkuussa "caesariksi", ja hän sai myös arvonimen "princeps iuventutis" () ja jätti veljensä Hostilianuksen varjoonsa. Pian tämän jälkeen Decius lähetti Herenniuksen armeijan kanssa Moesiaan, mutta jäi itse vielä Roomaan kesä- heinäkuuhun asti, jolloin liittyi Rooman armeijaan. Koko seuraavan kesän ja syksyn Decius ja Herennius taistelivat gootteja vastaan. He karkottivat karpit Daakiasta ja ajoivat gootit etelään mutta kärsivät sitten tappion ja joutuivat perääntymään.
Vuoden 251 alussa Herennius korotettiin Deciuksen kanssahallitsijaksi, eli hän sai arvonimen "augustus". Hän oli myös konsulina isänsä kanssa. Saman vuoden keväällä he lähtivät uudestaan sotaretkelle gootteja vastaan. Retki päättyi kuitenkin katastrofiin, kun Herennius sai surmansa nuolesta joko kahakassa ennen taistelua tai sen aikana. Pian myös Deciuksen armeija tuhottiin soisessa maastossa Abrittuksen (nykyinen Razgrad Pohjois-Bulgariassa) kaupungin lähellä. Molempien ruumiit katosivat suolle, eikä niitä koskaan löydetty. Herennius ja Decius olivat ensimmäiset Rooman keisarit, jotka kuolivat taistelussa ulkoista vihollista vastaan.
Pitcairnin kieli
Pitcairn eli pitkern on kreolikieli, jota puhutaan Pitcairnin saarella. Kieli kehittyi englannin ja tahitin kielistä 1700-luvun lopulla. Pitcairnia puhuu noin 36 ihmistä (2002). Heistä kaikki tosin ymmärtävät myös englantia.
Norfolkinsaarella puhuttava norfukin kieli on kehittynyt pitcairnin kielestä ja eroaa siitä vain vähän.
Bountyn kapinan jälkeen kapinalliset ottivat Tahitilta mukaansa 18 polynesialaista, pääasiassa naisia, purjehtivat Pitcairnin saarelle ja asuttivat sen. Koska "Bountyn" miehistöllä ja tahitilaisilla ei ollut yhteistä kieltä, kommunikoinnin tuloksena syntyi hiljalleen uusi kieli, jossa yksinkertaistettuun englantiin yhidstyi tahitin kielen sanoja ja puhetapoja. Pitcairnin kieleen vaikuttivat myös miehistön jäsenten puhumat englannin eri murteet, sillä miehistöön kuului niin karibialaisia, skotteja kuin yläluokkaisia englantilaisia.
Bountyn kapinallisten lisäksi kieleen ovat vaikuttaneet muun muassa adventistikirkon lähetyssaarnaajat sekä kuningas Jaakon Raamattu.
Norfolk
Norfolk on kreivikunta East Angliassa eteläisen Englannin itäosassa. Se rajoittuu Lincolnshireen lännessä, Cambridgeshireen lännessä ja lounaassa ja Suffolkiin etelässä. Muutoin sitä rajoittaa idässä ja pohjoisessa Pohjanmeri. Norfolkin hallinnollinen keskus on Norwich.
Norfolk on viidenneksi suurin Englannin perinteisistä kreivikunnista 5 371 km² pinta-alallaan ja asukasluvultaan seitsemäs ei-metropolikreivikunnista, 816 500 asukkaallaan (2004). Kuitenkin alue on pääasiassa maaseutua, joten se on harvaanasuttua ja pääelinkeinoja ovat maanviljely ja turismi. Tärkeimpiä viljelyskasveja ovat viljat, rypsi, sokerijuurikas ja kasvikset kuten sipuli ja peruna.
200-luvun kriisi
200-luvun kriisi oli Rooman valtakunnan hajoamiskausi noin vuosina 235–275. Valtakunta kävi tällöin tuhon partaalla. Samaan aikaan sijoittuu myös niin kutsuttu sotilasanarkian aika 235–284.
Roomassa oli kriisikaudella 40 vuoden kuluessa 12 eri hallitsijaa. Useimmat näistä olivat sotapäälliköitä, jotka jokin alueellinen armeijayksikkö oli nostanut Rooman keisarin asemaan, ja jotka olivat siten saaneet keisarin vallan joko koko valtakunnassa tai jossakin sen osassa. Lähes kaikki tämän ajan keisarit kuitenkin murhattiin tai kuolivat taistelussa, yleensä vain muutaman vuoden kuluttua valtaan pääsystään. Ainoan poikkeuksen muodosti Claudius Gothicus, joka kuoli kulkutautiin. Tällainen nopea ylimmän vallan vaihtuminen kertoo vallanjaon toimimattomuudesta. Keisarit viettivät yhä vähemmän aikaa Roomassa.
Politiikan lisäksi kriisiytyi myös talous. Toisaalta ilmeni myös monia muita ongelmia kuten levottomuuksia, tauteja ja sisällissotia. Valtakunnan desentralisaatio kiihtyi. Sisäiset levottomuudet ilmenivät esimerkiksi separatistisina pyrkimyksinä. Lännessä niin sanotun Gallian keisarikunnan perustanut Postumus ja idässä kuningatar Zenobia pyrkivät kummatkin saavuttamaan itsenäisyyden keskushallinnosta.
Aiemmassa vaiheessa armeija oli pyritty siirtämään kauemmas valtakeskuksista, mikä vakautti valtiota. Nyt armeija palasi vallan keskiöön ja dominoi koko yhteiskuntaa. Se myös kasvoi merkittävästi. Valtakunta oli jatkuvasti sekä sisäisessä että ulkoisessa sotatilassa. Armeija alkoi värvätä ulkopuolisia, etenkin germaaneja. Kaupunkeja alettiin pitkästä aikaa linnoittaa. Raja-alueiden siirtokunnat autioituivat monin paikoin.
200-luvulla imperiumi koki myös ensimmäiset vakavat sotilaalliset tappionsa vuosisatoihin. Germaanit ryöstelivät Rooman alueita monin paikoin ja sassanidien Persia nousi Rooman kilpailijaksi. Roomalaiset kärsivät vuosisadan puolivälissä kaksi symbolisesti merkittävää tappiota: vuonna 251 Rooman keisari kaatui ensimmäisen kerran taistelussa ulkoista vihollista vastaan, kun Knivan johtamat gootit löivät keisari Deciuksen joukot Abrittuksen taistelussa, ja vuonna 260 Rooman keisari jäi ensimmäisen kerran vihollisen vangiksi, kun sassanidien kuningas Sapor I vangitsi viekkaudella keisari Valerianuksen, joka kuoli myöhemmin nöyryytettynä vankeudessa.
Kun tällaista menoa oli kestänyt 35 vuotta, valtakunta oli kuoleman kielissä. Rooman lahjakkaimpien keisareiden joukkoon luettu Aurelianus kuitenkin onnistui turvaamaan valtakunnan rajat. Diocletianus vakiinnutti oloja edelleen. Selviytyminen kriisistä oli luultavasti kuitenkin enemmän sattumaa ja rakenteellisten tekijöiden sanelemaa kuin yksilöiden ansiota.
Adamstown
Adamstown on Pitcairnin saarten ainoa kaupunki ja virallinen pääkaupunki. Se on saanut nimensä viimeisen eloonjääneen "HMS Bounty" -laivan kapinallisen John Adamsin mukaan. Adamstown sijaitsee saaren pohjoisosissa ja on maailman pienin virallinen pääkaupunki. Adamstownin asukasluku on 53, mikä tarkoittaa sataa prosenttia Pitcairnin väestöstä. Adamstownissa on muun muassa koulu, kirkko, museo ja satelliittiasema, joka huolehtii saarten tietoliikenteestä.
Kaupunkiin saavutaan pienen Bounty Bay -lahden kautta 70 metriä korkean jyrkänteen yli. Itse kaupunki levittäytyy kukkulan pohjoisrinteelle, 120–150 metrin korkeudelle merenpinnasta. Sen 800 metriä pitkä ”pääkatu” on rantaviivan suuntainen. Puutarhojen ympäröimät talot ovat hajallaan tämän tien ja sen sivuteiden varrella. Kylän keskusaukiolla on Bounty-laivan ankkuri ja laivakello, jonka soittamisella ilmoitetaan laivojen saapumisesta ja muista tärkeistä tapahtumista.
Montagnola
Montagnola on Sveitsissä sijaitseva, Collina d'Oron kuntaan kuuluva taajama. Se sijaitsee Ticinon kantonissa muutama kilometri Luganon kaupungista lounaaseen, ja sieltä on kaunis näköala Luganojärvelle. Taajamassa asuu runsaat kaksi tuhatta ihmistä.
Collina d'Oron kunta on perustettu vuonna 2004 yhdistämällä Agran, Gentilinon ja Montagnolan kunnat. Kansainvälisesti Montagnola on tunnettu siitä, että Hermann Hesse asui paikkakunnalla vuodesta 1919 kuolemaansa, vuoteen 1962 saakka. Montagnolassa on Hermann Hesse -museo. Myös George Harrison oleskeli lyhyen aikaa Montagnolassa.
Kuuropilvijono
Kuuropilvijono eli "kuurojono" (englaniksi "multicell line", vanhemmassa kirjallisuudess amyös myös "squall line") on nauhamainen jono kuuro- tai ukkospilviä. Se on eräs mesomittakaavan konvektiivinen järjestelmä, joka eroaa muista vastaavista pitkän ja kapean muotonsa takia.
Jono muodostuu useista erillisisitä kuuropilvistä, jotne pienellä alueella on monia nousu- ja laskuvirtausalueita. Se on siis monisolu-ukkonen, mutta rakenne poikkeaa muista monisolu-ukkosista. Kuuropilvet ovat asettuneet jonoksi, ja niiden laskuvirtaukset kehittävät yhtenäisen puuskarintaman jonon etupuolelle.
Kuuropilvijonoihin vaarallisin ominaisuus on varsin voimakas laskuvirtaus. Jonoon voi joskus liittyä myös rakeita, äkkitulvia ja heikkoja tornadoita. Tulvimista tapahtuu, kun jonon liike pysähtyy, je yksittäiset kuurot kulkevat jonon sisällä sen suuntaisesti, jolloin samassa paikassa voi sataa pitkään.
Kuuropilvijonot voivat kasvaa satojen kilometrien pituisiksi ja liikkua lähes 100 km/h.
Maulbronn
Maulbronn on kaupunki Saksassa, Baden-Württembergin osa-valtiossa. Kaupungissa oli 6 490 asukasta maaliskuussa 2005.
Maulbronnin alueelle rakennettiin 1147 luostari. Kun uskonpuhdistus saapui vuonna 1551 alueelle, luostari muutettiin luterilaiseksi luostarikouluksi. Maulbronnin kunta on ollut olemassa vuodesta 1838 lähtien. Se syntyi alun perin luostarikoulun ympärille muodostuneesta asutuksesta. Tuohon aikaan se kuului Württembergin kuningaskuntaan. Maulbronnista tuli kaupunki vuonna 1886.
Maulbronnin luostari on kuulunut vuodesta 1993 lähtien Unescon maailmanperintöluetteloon. Sitä pidetään parhaimmin säilyneenä keskiaikaisena luostarialueena Alppien pohjoispuolella. Alueella ovat edustettuna kaikki tyylisuunnat romaanisesta tyylistä myöhäisgotiikkaan. Luostarialueella uskonpuhdistuksesta lähtien toimineesta luostarikoulusta tuli vuonna 1807 sisäoppilaitos. Pääpaino on uskonnossa ja musiikissa, mutta opintoihin kuuluu myös kieliä: latinaa, hepreaa ja muinaiskreikkaa. Oppilaitoksessa on opiskellut monia kuuluisia ajattelijoita, kuten Johannes Kepler, Friedrich Hölderlin ja Hermann Hesse.
José Sócrates
José Sócrates Carvalho Pinto de Sousa (s. 6. syyskuuta 1957) on portugalilainen poliitikko, joka toimi Portugalin pääministerinä 2005–2011 ja Sosialistipuolueen johtajana 2004–2011.
Sócrates on alun perin ammatiltaan tieinsinööri. Hän liittyi Sosialistipuolueeseen vuonna 1981 ja nousi Portugalin parlamenttiin vuonna 1987. Vuonna 1995 hänestä tuli António Guterresin ensimmäisen hallituksen ympäristöministeri. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi urheiluministeriksi ja oli yksi vuoden 2004 jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen puuhamiehistä. Vuonna 1999, kun Guterres muodosti toisen hallituksensa, Sócrates palasi ympäristöministerin paikalle.
Sosialistipuolue joutui oppositioon keskusta-oikeistoon lukeutuvan Sosiaalidemokraattisen puolueen voitettua vuoden 2002 parlamenttivaalit puheenjohtajansa José Manuel Barroson johdolla. Sosialistipuolueen puheenjohtaja Ferro Rodrigues erosi paikaltaan vuonna 2004, minkä jälkeen José Sócrates valittiin uudeksi johtajaksi lopulta hyvin selvästi. Hän sai puolueen jäsenäänestyksessä 24. syyskuuta 2004 lähes 80 % äänistä vastaehdokkainaan Manuel Alegre ja João Soares.
Sócratesin johdolla sosialistit saavuttivat vuoden 2005 parlamenttivaaleissa "maanvyöryvoiton", joka johtui suurelta osin silloisen pääministerin Pedro Santana Lopesin suuresta epäsuosiosta kansan keskuudessa. Santana Lopesin edeltäjä José Manuel Barroso oli jättänyt pääministerin paikan kesällä 2004 tultuaan valituksi Euroopan komission puheenjohtajaksi. Presidentti Jorge Sampaio pyysi 24. helmikuuta Sócratesia muodostamaan uuden hallituksen. Sócrates ja hänen hallituksensa astuivat virkaansa 12. maaliskuuta 2005.
Vuoden 2009 vaaleissa sosialistit menettivät 8,4 prosenttiyksikköä kannatustaan, mutta puolue jatkoi edelleen suurimpana. Sosialistipuolue oli ainoa parlamentissa edustettu puolue, joka menetti kannatustaan. Sosialistit menettivät myös vuoden 2005 vaaleissa saavuttamansa enemmistön parlamentissa.
Sócratesin toisen kauden ohjelmaan kuului suuria talouden elvytyshankkeita etenkin infrastruktuurin alalle: suurnopeusjuna AVE:n reitin rakentaminen yhdistämään Madrid Lissaboniin, Oportoon ja Vigoon, kolmas silta Tajon yli ja uusi Lissabonin lentokenttä. Sosialistit lupasivat myös vaaliohjelmassaan laillistaa homoavioliitot, josta konservatiivioppositio, katolinen kirkko ja osa sosialisteista vaativat kansanäänestystä.
Toukokuun 2010 puolivälissä Portugali kuitenkin aloitti säästötoimet ja veronkorotukset Kreikan velkakriisin vanavedessä tavoitteena maan budjettivajeen leikkaaminen vuoden 2009 9,4 prosentista 4,6 prosenttiin.
Sócrates erosi 23. maaliskuuta 2011, kun kaikki viisi oppositiopuoluetta äänestivät hänen säästöohjelmaansa ja veronkorotuksia vastaan. Toimien hyväksymisellä olisi voitu välttää Kreikalle ja Irlannille 2010 myönnettyjen kaltainen pelastussuunnitelma.
Sócrates vangittiin marraskuussa 2014 ja häntä syytetään korruptiosta, veropetoksesta ja rahanpesusta.
Pietari III
Pietari III viittaa seuraaviin hallitsijoihin: