Ernest Hemingway
Ernest Miller Hemingway (21. heinäkuuta 1899 Oak Park, Illinois – 2. heinäkuuta 1961 Ketchum, Idaho) oli 1900-luvun tärkeimpiä yhdysvaltalaisia kirjailijoita. Hän aloitti uransa lehtimiehenä, rikostoimittajana ja ulkomaankirjeenvaihtajana. Hän palveli ensimmäisessä maailmansodassa ambulanssiyksikössä ja haavoittui. Vuonna 1921 Hemingway muutti Pariisiin, missä hän aloitti kirjailijanuransa. Hän asui osan elämästään myös Kuubassa ja Key Westissä.
Hemingway julkaisi useita romaaneja ja novellikokoelmia ja sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1954. Hänen niukkasanainen mutta lyyrinen proosatyylinsä on vaikuttanut lukuisiin myöhempiin kirjailijoihin. Romaani "Kenelle kellot soivat" (1940) oli Hemingwaylle itselleen hänen tärkein teoksensa.
Hemingway oli kirjojensa aiheiltaan ja imagoltaan hyvin miehinen, ja hänen suurimpia intohimojaan olivat härkätaistelu, tonnikalan kalastus ja metsästys. Viimeisinä vuosinaan Hemingway kärsi terveysongelmista ja alkoholin liikakäytöstä. Hän teki itsemurhan vuonna 1961.
Ernest Miller Hemingway syntyi 21. heinäkuuta 1899 Oak Parkissa Chicagon esikaupunkialueella varakkaaseen perheeseen. Isä Clarence ”Ed” Hemingway oli lääkäri. Äiti Grace o.s. Hall oli taitava laulaja, joka oli konsertoinut Madison Square Gardenissa ennen avioitumistaan. Grace hallitsi avioliittoa ja alistuvaa miestään, joka teki kaikki kotityöt ja hoiti taloudenpidon.
Äiti puki Ernestin nelivuotiaaksi asti tyttöjen vaatteisiin, mikä oli epätavallisen pitkään. Pojan kampauksen Ernest sai vasta kuusivuotiaana, ja polvihousuja hän joutui käyttämään 15-vuotiaaksi asti. Isoisä Ansonin kanssa Ernest sai pukeutua ja käyttäytyä kuin poika, etenkin sota- ja metsästysleikeissään kesälomillaan luonnon keskellä Walloon Lakella pohjoisessa Michiganissa. Isä Ed oli intohimoinen metsästäjä, joka yritti tappaa jokaisen luontokappaleen jonka näki. Ernest noudatti isänsä esimerkkiä ja 16-vuotiaana joutui maksamaan suuren sakon ammuttuaan rauhoitetun harmaahaikaran. Nuori Ernest myös luki paljon, mitä hänen isänsä piti hyödyttömänä harrastuksena. Ernestin opettajat kuitenkin rohkaisivat pojan luku- ja kirjoitusharrastusta.
Hemingway sai lukiossa hyviä arvosanoja ja osallistui aktiivisesti koulun harrastus- ja urheilutoimintaan. Hän toimi koulun sanomalehden päätoimittajana, ja kolme hänen novelliaan julkaistiin koululehdessä. Nuoren Hemingwayn kirjailijaesikuvia olivat etenkin Rudyard Kipling, Jack London ja O. Henry. Hän arvosti myös "Chicago Tribunen" urheilutoimittaja Ring Lardneria, jonka tyyliä hän kopioi koulun sanomalehdessä.
Hemingway halusi toimittajaksi vastoin vanhempiensa toiveita, jotka halusivat hänestä lääkärin. Hän lähti lokakuussa 1917 tukahduttavana ja ahdasmielisenä pitämästään Oak Parkista Kansas Cityyn setänsä suhteiden avulla toimittajaharjoittelijaksi "Kansas City Star" -sanomalehteen. Lehtityössä Hemingway oppi kirjoittamaan tiivillä, selkeällä ja tarkalla tyylillä, jota hän käytti koko myöhemmän kirjailijanuransa ajan. Hän toimi rikostoimittajana ja otti selvää onnettomuuksista, kuolemantapauksista ja väkivaltarikosten seuraamuksista. Eniten häntä kiinnosti reportaasien tekeminen. Hemingwayn kirjoittamat jutut julkaistiin nimettöminä, ja vasta myöhemmin ne osoitettiin hänen kirjoittamikseen ja julkaistiin uudelleen.
Kaiken aikaa työskennellessään Kansas Cityssä Hemingway haaveili pääsystä Euroopassa käytyyn maailmansotaan. Huonon näkönsä vuoksi häntä ei ollut kelpuutettu Yhdysvaltain armeijaan, mutta hänet hyväksyttiin Amerikan Punaisen Ristin palvelukseen.
Hemingway matkusti New Yorkin kautta Ranskaan toukokuussa 1918. Hänen ensimmäinen asemapaikkansa oli Milano Italiassa. Hemingway siirrettiin ambulanssiyksikköön Schioon, missä hän vietti kolme viikkoa. Hemingway pyrki lähelle taisteluja ja ilmoittautui vapaaehtoiseksi Piaven rintamalle Koillis-Italiaan. Heinäkuussa 1918 hän oli jakamassa makeisia ja savukkeita juoksuhaudassa, kun itävaltalainen mörssärikranaatti räjähti metrin päässä. Välissä ollut mies kuoli, ja Hemingway haavoittui vakavasti jalkoihin. Hän auttoi vammoistaan huolimatta haavoittuneita tovereitaan, mistä hänelle myönnettiin arvostettu urhoollisuusmitali. Hänen jaloistaan poistettiin lähes 30 sirpaletta, ja hän joutui sotilassairaalaan. Muistojaan räjähdyksestä Hemingway kuvasi myöhemmin tarkasti romaanissaan "Jäähyväiset aseille" (1929). Hän ei ehtinyt enää rintamalle ennen sodan loppua ja palasi Yhdysvaltoihin tammikuussa 1918.
Sairaalassa toipuessaan Hemingway rakastui hoitajaansa Agnes von Kurowskyyn. Heillä oli suhde, mutta Agnes katkaisi sen Hemingwayn palattua kotiin.
Kotimaassa Hemingway antoi lehtihaastatteluja sotakokemuksistaan ja etsi työtä. Vakuutuskorvaustensa ansiosta hän pystyi pitämään välivuoden, jonka ajan hän asui Oak Parkissa ja kiersi puhumassa sotakokemuksistaan, niitä huomattavasti liioitellen. Hän riitautui vanhempiensa kanssa ja muutti omaan asuntoon lokakuussa 1920. Hän sai töitä "Toronto Star Weeklysta", johon hän kirjoitti kolmisenkymmentä artikkelia vuoden 1921 aikana.
Hemingway tapasi Hadley Richardsonin marraskuussa 1920. He aloittivat suhteen, ja heidät vihittiin syyskuussa 1921. Pariskunta lähti Pariisiin joukukuussa 1921, kun Hemingway oli saanut työtä "Toronto Daily Starin" kirjeenvaihtajana.
Pariisissa Hemingwayt muuttivat nuhruiselle alueelle Rue du Cardinal-Lemoine -kadulle ja tutustuivat nopeasti kaupungin kulttuuripiireihin. Hemingwayn tärkeimpiä ystäviä Pariisissa oli kirjailija ja kulttuurivaikuttaja Gertrude Stein, jonka teorioilla oli suuri merkitys Hemingwaylle kirjoittajana. Hemingwaylla ja Steinilla oli tapana tehdä kaupungissa pitkiä kävelyjä taiteesta keskustellen. Toinen Hemingwayhin suuresti Pariisissa vaikuttanut kirjailija oli Ezra Pound. Myös Sylvia Beachin laajavalikoimainen ja huokea kirjakauppa Shakespeare and Company oli nuorelle kirjailijalle aarreaitta. Hemingway luetaan niin sanottuun "kadotettuun sukupolveen", joka koostui useista Hemingwayn tapaan Pariisiin 1920-luvun alussa muuttaneista nuorista amerikkalaiskirjailijoista.
Pariisissa Hemingway alkoi kirjoittaa ahkerasti runoja, kertomuksia ja muistelmia, ja Pariisin-aika oli Hemingwayn uran tuotteliain vaihe. Työnantajaansa "Toronto Daily Stariin" hän kirjoitti koko ajan artikkeleita Pariisin yökerhoja kansoittavista hedonisteista. Hemingway kuvasi vuosiaan Pariisissa 30 vuotta myöhemmin kirjoittamissaan muistelmissa "Nuoruuteni Pariisi".
Hemingway kirjoitti torontolaislehteen raportteja myös Pariisin ulkopuolelta. Maaliskuussa 1922 Hemingway teki raportin Genovan kansainvälisestä talouskonferenssista, johon kokoontui monen valtion päämiehiä. Sen jälkeen Milanossa hän haastatteli Benito Mussolinia. Hän kävi myös kirjoitusmatkalla Konstantinopolissa Kreikan ja Turkin välisessä sodassa.
Hemingwayn esikoisteos "Three Stories & Ten Poems", kokoelma novelleja ja runoja, julkaistiin Pariisissa vuonna 1923. Toukokuussa 1923 Hemingway näki ensi kertaa härkätaistelun, ja hänestä tuli lajin suuri ystävä eliniäksi. Hemingwayt saivat ensimmäisen lapsensa lokakuussa 1923. Hemingway lopetti toimittajan työt saman vuoden talvena ja keskittyi alkavaan kirjailijanuraansa.
Hemingwayt kävivät syksyllä 1923 Torontossa ja palasivat Pariisiin talvella. Kirjailijaksi ryhtynyt Hemingway sai töitä etsiä käsikirjoituksia aikakauslehti "Transatlantic Review’hun". Hemingwayn "Meidän aikanamme" -novellikokoelma julkaistiin vuonna 1924. Hemingway teki kustannussopimuksen Boni & Liverightin kanssa seuraavien kahden kirjansa kustantamisesta. Hän tapasi vuonna 1925 kirjailija F. Scott Fitzgeraldin, ja näistä omaperäisistä ja samanmielisistä kirjailijoista tuli parhaat ystävykset.
Hemingway matkusti ystävineen Espanjan Pamplonaan pitämään hauskaa. Tämän matkaseurueen jäsenistä Hemingway otti henkilökaartin ensimmäiseen suureen romaaniinsa "Ja aurinko nousee" (1927), jota hän kirjoitti matkoillaan Espanjassa. Toukokuussa 1926 Hemingwaylta julkaistiin hänen ensimmäinen pitkä teoksensa, pienoisromaani "The Torrents of Spring", jossa hän piikittelee ja parodioi toisia kirjailijoita. Teos sai yleisesti ottaen suosiolliset arvostelut.
Hemingway tutustui muotitoimittaja Pauline Pfeifferiin, ja heistä tuli rakastavaiset samalla kun Hemingwayn avioliitto oli hajoamassa. Hemingway ja Hadley saivat eron maaliskuussa 1927, ja Hemingway meni Pfeifferin kanssa naimisiin toukokuussa 1927. He saivat lapsen kesällä 1928 asuessaan Floridan Key Westissä, joskin synnytys tapahtui Arkansasissa. Hemingway kirjoitti ja julkaisi koko ajan uusia novelleja ja novellikokoelmia, kuten "Miehiä ilman naisia" (1927), sekä valmisteli seuraavia romaanejaan. Hemingwayn isä teki yllättäen itsemurhan joulukuussa 1928.
Romaani "Jäähyväiset aseille" julkaistiin syyskuussa 1929, ja se on arvostettu amerikkalaisen nykykirjallisuuden mestariteokseksi. Romaania jouduttiin sensuroimaan, sillä se sisälsi rivoja sanoja ja seksikohtauksia. Romaani sai erinomaiset arvostelut Yhdysvalloissa, ja ensimmäinen painos myytiin loppuun muutamassa viikossa. Romaanista tehtiin elokuvasovitus vuonna 1932. Hemingway ei pitänyt elokuvasta, eikä myöhemmin juuri muistakaan romaaniensa elokuvasovituksista. Hemingwayt asuivat välillä jälleen Pariisissa, mutta palasivat Wall Streetin pörssiromahduksen 1929 jälkeen Key Westiin Havannan kautta. Hemingway valmisteli uusia romaaneja ja alkoi myös kehittää uutta julkista kuvaansa miehisenä toimintasankarina. Imagoon kuuluivat etenkin härkätaistelut, joista kertoo romaani "Kuolema iltapäivällä" (1932). Kesällä 1933 Hemingway matkusti ensi kertaa Afrikkaan metsästämään suurriistaa. Hän ryhtyi myös harrastamaan tonnikalan kalastusta. Häneltä julkaistiin romaani "Afrikan vihreät kunnaat" vuonna 1935.
Hemingway tapasi tulevan vaimonsa Martha Gellhornin joulukuussa 1936. Samaan aikaan hän oli saanut valmiiksi romaaninsa "Kirjava satama" (1937) luonnoksen. Helmikuussa 1937 Hemingway lähti omasta aloitteestaan North American Newspaper Alliancen kirjeenvaihtajaksi Espanjan sisällissotaan. Hemingway tuki kirjoituksissaan tasavaltalaisjoukkoja, jotka taistelivat kenraali Francoa vastaan. Martha Gellhorn oli matkustanut Espanjaan Hemingwayn seuraksi.
"Kenelle kellot soivat" (1940) oli Hemingwaylle itselleen hänen tärkein teoksensa. Romaanin intensiivinen kirjoitustyö, pitkät kalastusretket ja kasvanut alkoholinkäyttö rasittivat Hemingwayta niin, että hän joutui vuoteenomaksi ja sai lääkäriltään kehotuksen levätä. Hän piti kotiaan Key Westissä ja työhuonettaan ensin havannalaisessa hotellissa ja sen jälkeen Gellhornin kanssa tämän vuokraamassa maatalossa. Hemingway ja Pauline saivat avioeron, mutta Hemingway sai täyden tapaamisoikeuden lapsiin. "Kenelle kellot soivat" oli suurmenestys, se sai kauttaaltaan ylistävät arvostelut ja sitä kutsuttiin Hemingwayn parhaaksi romaaniksi. Siitä julkaistiin myös Hollywood-elokuva kolme vuotta myöhemmin. Hemingway ja Gellhorn menivät naimisiin marraskuussa 1940.
Pearl Harbourin hyökkäyksen jälkeen Hemingway muodosti Kuubaan vastatiedusteluyksikön, joka sai nimekseen ”Konnatehdas”. Yhden laivan laivaston toiminta kuitenkin myöhemmin lopetettiin ja vastavakoilutehtävät Kuubassa annettiin FBI:lle. Hemingway halusi lähelle sotaa ja matkusti Lontooseen raportoimaan kuninkaallisista ilmavoimista. Hän pääsi osallistumaan sotakirjeenvaihtajana taistelutehtäviin Ranskassa, missä hän osallistui taisteluihin rohkeasti ja innokkaasti, ja esimerkiksi tappoi hyökkääviä saksalaissotilaita konekiväärillä. Hemingway kertoi sodan voittamisen antaneen hänelle paremman tunteen kuin koskaan aikaisemmin. Hemingway oli myös tavannut uuden naisen, ja Hemingwayn ja Gellhornin avioliitto päättyi avioeroon 1945.
Hemingway meni naimisiin Mary Welshin kanssa maaliskuussa 1946. Hemingway työsti kahta romaania, joita hän ei saanut kuitenkaan valmiiksi. Hän ihastui Venetsiassa tapaamaansa nuoreen italialaistyttö Adrianaan, ja hän joi liikaa ja sai raivonpuuskia vaimoaan kohtaan. Romaani "Joen yli puiden siimekseen" (1950) sai innoituksensa yksipuolisesta rakkaudesta Adrianaan; arvostelijat pitivät kirjaa epäonnistuneena ja loukkaavana. Kesäkuussa 1951 Hemingwayn äiti Grace kuoli.
Hemingway lopetti tekeillä olleen meritrilogiansa kirjoittamisen ja keskittyi tarinaan kalastajasta. "Vanhus ja meri" julkaistiin ensin "Life"-lehdessä syyskuussa 1952, ja kirjasta tuli suuri myynti- ja arvostelumenestys. Kirja voitti Pulitzer-palkinnon vuonna 1953.
Hemingwayt joutuivat tammikuussa 1954 Afrikassa kahteen lento-onnettomuuteen, joista jälkimmäisessä Hemingway loukkasi itsensä melko vakavasti päähän, ylävartaloon ja käsivarsiin ja poltti ihoaan.
Hemingwaylle myönnettiin kirjallisuuden Nobel-palkinto vuonna 1954. Hän oli ylpeä palkinnosta, mutta ei pystynyt kuntonsa vuoksi matkustamaan palkintoseremoniaan Tukholmaan.
Hemingway jatkoi asumista Kuuban Finca Vigíassa 1950-luvun lopulla, vaikka maa oli ajautumassa vallankumoukseen. Hänen terveytensä kärsi koko ajan kasvaneesta alkoholinkäytöstä. Hän alkoi kirjoittaa muistelmiaan Pariisin-vuosista 1920-luvulla; ne julkaistiin postuumisti nimellä "Nuoruuteni Pariisi". Niissä hän kirjoitti ilkeään sävyyn tuntemistaan, jo kuolleista kirjailijatovereistaan. Hemingway toimi romaaninsa pohjalta tehdyn "Vanhus ja meri" (1958) -elokuvan teknisenä neuvonantajana. Kun Fidel Castro otti vallan Kuubassa, Hemingway hankki kodin Ketchumista, Idahosta. Hän kävi Kuubassa senkin jälkeen.
Viimeisinä vuosinaan Hemingway sai raivokohtauksia ja hänestä tuli vainoharhainen. Hän oli vakuuttunut siitä, että FBI:n agentit olivat kaikkialla hänen perässään hänen Kuuban-yhteytensä vuoksi. Häntä yritettiin saada psykiatriseen tarkistukseen, mutta hän kieltäytyi. Hän kirjautui kuitenkin Mayo-klinikalle, missä hän sai terveysvaivoihinsa sähköshokkihoitoa.
Hemingway teki itsemurhan 2. heinäkuuta 1961 ampumalla itseään haulikolla kasvoihin kärsittyään pitkään vaikeasta alkoholismista ja masennuksesta.
Hemingwayn vaimot olivat Elizabeth Hadley Richardson 1921–1927, Pauline Pfeiffer 1927–1940, Martha Gellhorn 1940–1945 ja Mary Welsh 1946–Hemingwayn kuolemaan 1961 saakka. Hemingwaylla oli yksi lapsi ensimmäisestä ja kaksi toisesta avioliitostaan. Näyttelijät Margaux ja Mariel Hemingway ovat kirjailijan lapsenlapsia.
Hemingwayn Floridan Key Westissä sijaitseva koti on nykyään kirjailijan kotimuseo. Museona toimii myös kirjailijan Kuubassa sijaitseva koti Finca Vigía, jonka Kuuban hallitus otti haltuunsa Hemingwayn kuoltua 1961.
Hemingwayta pidetään modernin novellistiikan edelläkävijänä. Hemingway loi uuden kirjoittamiskoulukunnan, ja hän vaikutti huomattavan paljon moniin myöhempiin romaanikirjailijoihin. Hän kehitti uudenlaisen, niukkasanaisen mutta lyyrisen proosatyylin, jossa säntilliseen mutta rytmilliseen lyyrisyyteen yhdistyivät täsmälliset fyysiset yksityiskohdat.
Hemingway riisui kielestään epäoleellisuudet, koristeellisuuden ja sentimentaalisuuden. Pyrkimyksessään objektiivisuuteen ja rehellisyyteen Hemingway kuvaili tapahtumaketjuja lyhyillä ja yksinkertaisilla lauseilla, joissa ei ollut kommenttia tai tunteellista retoriikkaa. Kertomuksen opetukseen tai sen sisältöön kirjailija vältti ottamasta kantaa. Hemingwayn lauseet koostuvat lähinnä substantiiveista ja verbeistä; adjektiiveja ja adverbeja on vähän. Lauseiden vaikutus perustuu toistoon ja rytmiin. Hemingwayn lyhytsanainen ja tiivistetty tyyli on konkreettista ja kylmää, mutta usein tunteita herättävää sekä vähättelevässä ilmaisussaan hyvinkin ironista. Myös Hemingwayn dialogit ovat kirkkaita, yksinkertaisia ja luonnollisenkuuloisia. Hemingway loi niin kutsutun "jäävuoritekniikan", jossa kertomuksen tärkein osa jää rivien väliin, vihjeiden tai lausumatta jätettyjen vastausten varaan.
Tiivistämisen Hemingway otti tärkeimmäksi kaunokirjalliseksi tavoitteekseen 1920-luvulla Pariisissa tapaamansa Gertrude Steinin neuvojen pohjalta. Hemingway kertoikin sanoneensa itselleen: ”Ei tarvitse tehdä muuta kuin kirjoittaa yksi tosi (engl. "true") lause. Kirjoita kaikkein tosin tuntemasi lause.”
Hemingwayn tunnetuimmat romaanit käsittelevät sotaa, härkätaisteluja ja metsästystä, ja niiden sankarit ovat karskeja, hempeilystä vapaita ja suoraviivaisia miehiä. Hemingway edustaakin joillekin miehisen pöyhkeilyn ja kirjallisen machismon puhtainta edustajaa. Toiset ovat nähneet hänet sisimmältään herkkänä ja kirjailijana ja traagisena hahmona, jonka tuotannossa on huomattavan paljon syvällisyyttä ja herkkyyttä.
Hemingwayn 1920-luvun novellien tarinat kertovat sotaväsymyksestä ja unettomuudesta kärsivistä miehistä, jotka elävät kivun, toiminnan ja kokemusten äärirajoilla. Hemingwayn romaanien sankareiden pääasiallinen tarkoitus on osoittaa, että on mahdollista elää ylväästi ja rohkeasti elämän toivottomista tosiasioista huolimatta. Myöhemmässä tuotannossaan Hemingway keskittyy osoittamaan, miten ponnisteleva ihminen ja leppymätön maailmankaikkeus kamppailevat keskenään.