Verona
Verona on samannimisen maakunnan pääkaupunki Adigejoen varrella Pohjois-Italiassa Veneton hallintoalueella. Se on Italian huomattavimpia ja parhaiten säilyneitä historiallisia kaupunkeja. Sen kaupunkirakenteessa on säilynyt kerrostumia historian eri kausilta roomalaisajasta lähtien. Lähes 10 kilometrin pituisen muurikehän ympäröimä historiallinen keskusta on kuulunut vuodesta 2000 Unescon maailmanperintöluetteloon. Kaupunkilinnoituksena Verona on ainutlaatuinen tarjotessaan esimerkkejä erilaisista puolustusrakennelmista yli kahden vuosituhannen ajalta.
Verona on Euroopan tavara- ja henkilöliikenteen solmukohtia. Se on huomattava tuotannon ja liike-elämän keskus sekä vilkas matkailukaupunki. Noin 12 kilometriä kaupungin keskustasta lounaaseen sijaitsee Verona-Villafrancan lentokenttä "Valerio Catullo". Veronassa on yliopisto (toiminut itsenäisenä vuodesta 1982) ja piispanistuin jo 200-luvulta lähtien. Veronassa pidetään keväisin Italian tärkeimmät viinimessut "Vinitaly". Kaupungissa ilmestyy 7-päiväinen sanomalehti L’Arena (perustettu 1866). Kesäiset oopperajuhlat ja Romeon ja Julian traagisen rakkaustarinan kuvitellut tapahtumapaikat ovat kaupungin matkailuvaltteja historiallisen kaupunkikuvan ohella.
Veronan ympäristö Adigen eteläpuolella on jatkuvasti tihentyvää ja laajenevaa metropolialuetta liike- ja tuotantolaitoksineen, asuintaajamineen ja tiheine liikenneverkkoineen. Adigen pohjoispuolinen kukkulamaasto on ennen kaikkea hedelmä- ja viininviljelysaluetta, joskin suunnittelematon ja osittain luvattomasti toteutettu esikaupunkiasutus on leviämässä sinnekin. Veronan maakunta ulottuu lännessä Italian suurimpaan järveen, Gardajärveen.
Kaupunkiin kuuluvat historiallisen keskustan ulkopuolella sijaitsevat asuintaajamat Avesa, San Michele Extra, San Massimo all'Adige, Quinzano, Quinto di Valpantena, Poiano di Valpantena, Parona di Valpolicella, Montorio Veronese, Mizzole, Marchesino, Chievo, Cà di David ja Moruri.
Veronan varhaisin asutus on sijainnut Adigen vasemman rannan kukkuloilla. Verona oli tärkeiden kulkureittien risteyskohta, ja sen merkitystä lisäsi vuonna 148 eaa. perustettu roomalainen sotilastie Via Postumia, joka Veronan kohdalla ylitti Adigen. Ylityspaikan viereen, nykyisen Colle di San Pietron rinteille muodostui roomalainen siirtokunta, joka todennäköisesti 80-luvulla eaa. myös linnoitettiin. Vuonna 49 eaa. Verona sai roomalaiskaupungin, municipiumin aseman. Asutus siirrettiin silloin Adigen oikeanpuoleiselle rannalle. Sinne perustettiin muurien suojaama kaupunkilinnoitus roomalaista ruutuasemakaavaa soveltaen.
Verona oli Rooman keisariajalla vauras ja osittain komeasti rakennettu kaupunki. Nykyisen Piazza Erben kohdalla sijaitsi monumentaalirakennusten ja pylväskäytävien reunustama forum. Muurin ulkopuolelle rakennettuun amfiteatteriin mahtui 30 000 katsojaa ja se oli Rooman Colosseumin sekä Capuan ja Milanon amfiteattereiden jälkeen Italian suurin. Joen vasemmalla rannalla kohosi julkisten rakennusten ryhmä taitavasti jokimaisemaan sijoitettuna, mikä antoi kaupunkikuvalle hellenististä komeutta. Veronassa yhtyi neljä roomalaistietä: Via Gallica, Via Augusta, Vicum Veronensium ja Via Postumia. Adigen yli johti kaksi siltaa, Ponte Pietra ja Ponte Postumia, joista edellinen on jäljellä.
Kristinusko tuli Veronaan 200-luvulla, mutta vasta Veronan kahdeksannen piispan Zenon (k. 380) aikana katolisuus sai vankemman jalansijan kaupungissa. Zenosta tulikin Veronan suojeluspyhimys. Kaupungissa alettiin 300-luvun puolivälistä lähtien rakentaa kirkkoja pääasiassa muurien ulkopuolelle vanhojen hautausmaa-alueiden yhteyteen. Ensimmäisen vuosituhannen lopulla kaupungissa oli jo viitisenkymmentä kirkkoa.
Antiikin Veronan vähittäinen rappeutuminen oli alkanut jo 200-luvun lopulta lähtien ja nopeutui kansainvaellusaikaan siirryttäessä. 400-luvulla ostrogoottien kuningas Teoderik Suuri, joka ajoittain hallitsi Veronasta käsin ja rakennutti sinne palatsinsa, yritti vielä kohentaa kaupunkia kunnostamalla raunioituneita julkisia rakennuksia. Vanhojen muurien vahvistukseksi hän rakennutti uuden, ulomman kehämuurin. Langobardit ottivat Veronan haltuunsa vuonna 568/569 ja hallitsivat aluksi sieltä käsin. Vuoden 590 suuri tulipalo teki perusteellista tuhoa kaupungissa lamauttaen sen elämän pitkiksi ajoiksi. Kaupunkipalo merkitsi Veronan kohdalla lopullista siirtymistä antiikista keskiaikaan.
Karolingit saivat Veronan haltuunsa 774. Italian kuninkaaksi nimitetty Pipin hallitsi sieltä jonkin aikaa, sen jälkeen Veronassa pitivät valtaa kreivit yhdessä piispan kanssa. 800-luvun lopulla ja 900-luvun alkupuolella, kansallisten kuninkaiden aikana, Verona oli hetkellisesti Italian pääkaupunkina. Jatkuva uhka unkarilaisten taholta varjosti kaupungin ja ympäröivän maaseudun elämää koko 900-luvun alkupuoliskon ajan. Muurien ulkopuolella sijainneet kirkot muun muassa joutuivat hävityksen kohteeksi.
Kun Otto I oli kukistanut unkarilaiset vuonna 955, alkoi Veronassakin uusi elpymisen ajanjakso. Kauppa ja rahatalous kehittyivät, ja uusi yhteiskuntaluokka, kauppiaat, astui näyttämölle. Valta siirtyi vähitellen kreivin ja piispan käsistä kunnallista yhteishallintoa edustaville elimille. Tämä ”kommuunin” kausi alkoi Veronassa 1100-luvun alkupuolella. Uutta hallintomuotoa edustavat konsulit mainitaan ensimmäisen kerran 1136.
Tänä aikana myös Veronan kaupunkikuva muuttui. Vuoden 1117 suuren maanjäristyksen jälkeen kaupungin merkittävimmät kirkot jälleenrakennettiin, ja ne saivat romaanisen tyylin mukaisen entistä komeamman asun. Samaa tyyliä edusti uuden kaupunginhallinnon palatsi, Palazzo del Comune, joka alun perin oli nelisiipinen rakennus kulmatorneineen. Ehkä eniten kaupunkikuvaa muuttivat aateliston asuintornit, joita kohosi kaupungin alueelle kymmenittäin, ehkä sadoittain. Mahtisukujen kesken vallitsi jatkuva sotatila. Väkivaltaisuuksiin kyllästyneet kaupungin asukkaat olivat lopulta valmiit hyväksymään johtajakseen itsevaltaisen ruhtinaan. Ensin tällaista valtaa käytti keisari Fredrik II:n suosima Ezzelino III da Romano, joka osoittautui julmaksi tyranniksi.
Ezzelinon kukistuttua alkoi Veronan keskiajan loistokausi, Scala-ruhtinaiden aika (1226–1387). Ruhtinaista huomattavin oli Cangrande I della Scala (k. 1329), jonka hovi oli merkittävä kulttuurin keskus ja veti puoleensa oppineita ja taiteilijoita kaikkialta Italiasta. Cangranden aikana valmistui kaupungin uusi muurikehä, keskiajan pisimpiä Euroopassa. Mastino II:n aikana Veronan valta oli laajimmillaan ulottuen aina Toscanaan saakka. Kaupunkikuvaa kehitti edustavammaksi varsinkin Cansignorio della Scala. Keskeiset piazzat muotoutuivat. Aikaa myöten ruhtinaiden hallinto muuttui kuitenkin kansaa sortavaksi tyranniaksi ja sortui lopulta Milanon Viscontien ottaessa Veronan haltuunsa 1387.
Milanolaisen Visconti-suvun lyhyen hallituskauden aikana (1387–1405) Verona menetti kokonaan hallinnollisen itsenäisyytensä ja joutui suorittamaan Milanolle raskaita veroja ja maksuja. Vuodet 1402–1404 Verona oli Padovan Carrara-suvun hallussa ja päätyi vuonna 1405 Venetsian alaiseksi. Lyhyttä itävaltalaisepisodia (1509–1516) lukuun ottamatta Venetsian hallinto jatkui vuoteen 1797. Kaupungin talous elpyi vaikka sen kauppa kärsi Venetsian kontrollista. Myös rakennustoiminta vilkastui ja väkiluku kasvoi yli 50 000 asukkaaseen. Renessanssipalatsit ja uudet kaupunginportit rikastuttivat kaupunkikuvaa. Kaupunginmuureja vahvistettiin bastionijärjestelmällä. Pahan takaiskun aiheutti vuoden 1630 ruttoepidemia, jolloin väkiluku putosi lähes kolmannekseen entisestä. 1700-luvulla Verona oli jälleen elpynyt ja siellä kukoisti hienostunut kulttuurielämä.
Napoleonin sotien aikana heikentynyt Venetsian tasavalta ei kyennyt puolustamaan Veronaa. Ranskan ja Itävallan armeijat kilpailivat kaupungin omistamisesta. Lunévillen rauhassa 1801 Verona jaettiin kahtia. Adigen vasen puoli tuli itävaltalaisten, oikea ranskalaisten hallintaan. Vuonna 1814 koko kaupunki joutui Itävallalle, joka teki siitä vahvasti linnoitetun sotilastukikohdan osana laajempaa linnoitusjärjestelmää: Veronan, Mantovan, Peschieran ja Legnagon nelikulmiota.
Itävallan hallinnosta Verona vapautui 1866, jolloin se liitettiin Italian kuningaskuntaan. 1800-luvun jälkipuoliskolla alkoi kaupungin laajentumis- ja teollistumisprosessi, joka ei kuitenkaan ole hävittänyt vanhan, historiallisen kaupungin yhtenäistä, monista aikakerrostumista muodostuvaa rakennetta.
Veronan väestönkehitys oli voimakasta 1900-luvun alusta 1970-luvulle asti, jolloin asukasluku saavutti huippunsa (266 000 asukasta). Sen jälkeen kasvu on pysähtynyt. Toukokuussa 2006 Veronan asukasluku oli 260 250, josta naisia 136 466 ja miehiä 123 784. Kaupungin väestö on ikääntymässä. Yli 65-vuotiaiden osuus oli vuonna 2004 22 %. Veronan historiallisen keskustan alueella asuu noin 30 000 henkeä.
Maahanmuuttajien määrä Veronassa on ollut jatkuvassa kasvussa. Vuoden 2005 väestötilaston mukaan kaupungin asukkaista ulkomailta muuttaneita oli 9 % eli 23 000, eniten Sri Lankasta ja Romaniasta tulleita. Koko Veronan maakunnassa maahanmuuttajia oli 65 000, marokkolaiset suurimpana ryhmänä.Kaupungin hallintoelimiä ovat viideksi vuodeksi kerrallaan valittava kaupunginvaltuusto ja kaupunginhallitus, jonka puheenjohtajana on kaupunginjohtaja (). Kaupunginhallitukseen kuuluu puheenjohtajan lisäksi 14 jäsentä. Kaupunki jakaantuu kahdeksaan hallinnolliseen piiriin, joilla on oma kaupunginosavaltuustonsa ja johtajansa.
Vuoden 2002 kunnallisvaaleissa keskusta-vasemmisto sai Veronassa enemmistön valtuustoon. Myös nykyinen kaupunginjohtaja Paolo Zanotto kuuluu tähän ryhmittymään.
Verona kuuluu Italian vauraimpiin kaupunkeihin ja sen talouselämä on monipuolisesti kehittynyt. Tärkeitä tuotannonaloja kaupungissa ovat muun muassa mekaaninen teollisuus, graafinen teollisuus, elintarviketeollisuus ja huonekaluteollisuus. Verona on kansainvälinen messu- ja kongressikaupunki, jossa on vuosittain kymmeniä eri alojen tapahtumia. Keskeinen messualue on "Veronafiere". Sen näyttelyalueen pinta-ala on 350 000 neliömetriä, josta katettua tilaa 122 000 neliömetriä.
Veronan maakunta on Italian autoistuneinta aluetta, ja liikenteelliset ongelmat ovat suuret varsinkin kaupungin historiallisessa keskustassa. Ilman saastuminen on tuntuvaa ja ylittää usein EU:n asettamat raja-arvot, jolloin liikennettä joudutaan rajoittamaan. Pari keskustan tärkeintä liikekatua on muutettu kävelykaduiksi.
Julkinen kaupunkiliikenne, joka ennen toimi raitiovaunujen varassa, hoidetaan nykyään busseilla. Suunnitteilla on kuitenkin ollut jo pitkään osittainen palaaminen raitiovaunuliikenteeseen.
Veronan ydinkeskustan katuverkko perustuu roomalaisaikaiseen suorakulmaiseen asemakaavaan, mutta vanhat pääaukiot Piazza delle Erbe ja "Piazza dei Signori" ovat saaneet muotonsa lähinnä keskiajalla. Veronassa on huomattavia roomalaisajan rakennusjäännöksiä: amfiteatteri "Arena", joka on edelleen käytössä, roomalaisen teatterin rauniot Adigen vasemmalla rannalla, "Ponte Pietra" -silta ja osia roomalaiskaupungin pääporteista. Muutoin kaupunkikuva on keskiaikaisten monumentaalirakennusten dominoima. Romaanisen ajan erikoispiirre on tiili- ja kiviaineksen vuorottelulla aikaansaatu julkisivujen nauhamaisuus. Kauas näkyvinä maamerkkeinä ovat kirkkojen korkeat kellotornit ja vielä niitä korkeammalle kohoava kaupungintorni "Torre dei Lamberti", jonka korkeus on 84 metriä.
Romaanisen arkkitehtuurin helmiä ovat San Zeno Maggioren ja San Lorenzon kirkot. Muita merkittäviä keskiaikaisia kirkkoja ovat Veronan tuomiokirkko Santa Maria Matricolare ja "San Fermo Maggiore", molemmat gotiikan kaudella uudistettuja, sekä Veronan goottilaisen kirkkoarkkitehtuurin päätyö, dominikaanikirkko "Santa Anastasia". Gotiikan ajan ainutlaatuinen erikoisuus on "Della Scala"-suvun ruhtinaiden aidattu hauta-alue monumentaalisine muistomerkkeineen ("Arche scaligere") vanhan kaupungin keskustassa. Tältä ajalta on myös yksi Veronan tunnusomaisimmista rakennuksista, Scala-ruhtinaiden linna "Castelvecchio" ja siihen liittyvä silta "Ponte Scaligero".
Renessanssiajan huomattavin arkkitehti Veronassa oli Michele Sanmicheli, jonka töitä ovat kaupunginmuurin portit "Porta Nuova", "Porta Palio" ja "Porta San Zeno" sekä taidehistoriallisesti merkittävät palatsit "Palazzo Canossa", "Palazzo Pompei" ja "Palazzo Bevilacqua". 1700-luvulla syntyi amfiteatterin äärelle kaupungin uusi keskusta "Piazza Bra". Sen pohjoisreunalla on leveä jalkakäytävä "Liston" kahvila- ja ravintolaterasseineen. Vanhaa ja uutta keskustaa yhdistää Piazza Bran nurkalta lähtevä vilkas jalankulkukatu "Via Mazzini" elegantteine myymälöineen.
Verona oli 1800-luvun lopulle asti Italian maalauksellisimpia kaupunkeja, mutta vuoden 1882 tuhoisan tulvan jälkeen tapahtunut Adigejoen uoman ja sitä reunustavien rakennusten kovakourainen käsittely hävitti osan tätä maalauksellisuutta. Toinen maailmansota aiheutti Veronassa myös suurta tuhoa, mutta kaupungin tunnusomaiset piirteet säilyivät entisellään. Esimerkiksi saksalaisten vetäytyessään räjäyttämät historialliset sillat entisöitiin huolellisesti.
Shakespeare on "Romeo ja Julia" -näytelmällään tehnyt Veronan nimen tunnetuksi kaikkialla maailmassa. Jo 1800-luvulla matkailijat hakeutuivat paikoille, jotka mielikuvitus saattoi liittää näytelmän tapahtumiin. ”"Runoilijakin etsiytyy mielellään tällaisille paikoille"”, kirjoitti Heinrich Heine vuonna 1829, ”"vaikka sitten hymähteleekin sydämensä herkkäuskoisuudelle"”. 1900-luvun alkupuolella ""Julian talon"" ja ""Julian haudan"" asema matkailunähtävyyksinä vakiinnutettiin keskiaikaisromantiikan hengessä suoritetuilla järjestelyillä. Ne ideoi veronalainen keskiajan tutkija ja museomies "Antonio Avena". Kaupungin keskustassa sijaitsevasta Julian pihasta parvekkeineen onkin tullut yksi massaturismin pääkohteista Veronassa. ""Romeon talo"", hyvin säilynyt 1300-luvun tiilirakennus on jäänyt vähemmälle huomiolle, koska sen tilat eivät ole avoinna yleisölle.
Veronaan liittyvistä kulttuurin merkkihenkilöistä tunnetuimmat ovat antiikin suuri runoilija Catullus (87–57 eaa.), joka oli syntynyt Veronassa (tai Sirmionessa, Gardajärven niemellä) ja renessanssitaiteilijat Pisanello ja Paolo Veronese. Kukaan näistä ei kuitenkaan jäänyt pysyvästi Veronaan, vaan kaikki suorittivat elämäntyönsä pääosin muualla. Myös myöhäisrenessanssin suuri arkkitehti, Michele Sanmicheli, siirtyi Roomaan, mutta joutui vuonna 1527 tapahtuneen kaupungin ryöstön, ”sacco di Roman” takia palaamaan takaisin Veronaan, jonka kaupunkikuvaan hän jätti sitten pysyvät jäljet.
Veronassa on vaikuttanut huomattavia oppineita ja humanisteja, kuten arkkidiakoni Ireneus Pacificus (778–844), joka oli paitsi kirkonmies, myös matemaatikko, arkkitehti ja runoilija. Renessanssiajan monilahjakkuus Fra Giocondo oli humanisti, arkeologi ja arkkitehti. Valistusajan suuri veronalainen kulttuurivaikuttaja oli Scipione Maffei (1675–1755).
Veronalaisten rakastamia kulttuurihenkilöitä uudemmalla ajalla ovat olleet paikallisella murteella kirjoittanut runoilija Berto Barbarani (1872–1945), jonka pronssipatsas on Piazza Erben kulmauksessa, ja taidemaalari Angelo Dall'Oca Bianca (1858–1942).
Vuonna 1913 alkaneista Arenan oopperajuhlista on tullut pysyvä perinne ja ne ovat kaupungin tunnetuin vuosittainen kulttuuritapahtuma. Teatro Filarmonico on ollut tärkeä ooppera- ja konserttisali Veronassa vuodesta 1732 lähtien. Vuoden 1749 tulipalon ja toisen maailmansodan pommitustuhon vuoksi se on jouduttu rakentamaan kahdesti uudelleen. Tuomiokapitulin kirjasto, Biblioteca Capitolare, on yksi vanhimmista olemassa olevista kirjastoista. Sen lähtökohtana on ollut ainakin jo 500-luvun alussa tuomiokirkon yhteydessä toiminut kirjoittamo, Scriptorium, jonka toiminta jatkui keskeytyksettä kansainvaellusten kauden yli. 1700-luvun lopulla perustettu Veronan kaupunginkirjasto Biblioteca civica on sekin kokoelmiltaan huomattava.
Veronalainen kulttuuri-instituutio oli myös vanha Café Dante Piazza dei Signorin äärellä. Se oli taiteilijoiden, kirjailijoiden ja sanomalehtimiesten perinteinen kohtaamispaikka varsinkin 1900-luvun alkupuolella. 1990-luvulla se muuttui turistiravintolaksi.
Veronalaisten eniten harrastamat urheilulajit ovat pyöräily ja jalkapallo. Pyöräilyn maailmanmestaruuskisat on pidetty Veronan seudulla 1999 ja 2004.
Tärkeimmät veronalaiset jalkapalloseurat ovat:
Veronalainen keittiö liittyy kiinteästi Veneton ruokaperinteeseen, johon kuuluu riisin, polentan ja papujen käyttö perusaineksina. Kuivatusta turskasta tehty "baccalà" kuuluu tähän perinteeseen samoin kuin keitetty naudanliha, "bollito". Veronalainen erikoisuus on bolliton kanssa nautittava kastike "pearà", jonka uskotaan periytyvän jo langobardien ajalta.
"Bigoli", alun perin käsin tehty tuorepasta, on Veronan seudun perinneruokaa, jota voidaan höystää esimerkiksi Gardajärven särkikaloilla, jolloin syntyy ”"bigoi co le agole"”. Veronan seudulla viljeltävä riisi, "Vialone nano veronese", soveltuu puolestaan hyvin risottoihin. "Risotto con la tinca" saa makunsa Gardajärven suutarista, kalasta, jota ei juuri muussa muodossa enää käytetä. Järven kalansaaliit päätyvät kuitenkin yhä harvemmin veronalaisiin ravintoloihin tai kotitalouksiin vaan jäävät suureksi osaksi paikalliseen käyttöön.
Veronalaiseen perinteeseen kuuluvat vedessä keitetyt jauho- ja perunapallerot, "gnocchi alla veronese". Tämä ruokalaji liittyy erityisesti Veronan karnevaalipäivään, jonka nimikin on "il venerdi gnocolar". Jouluna nautitaan "pandoroa", jälkiruokakakkua, jonka kehittelyssä veronalaisilla 1800-luvun sokerileipureilla oli osuutensa.
Veronalainen erikoisuus, hevosenlihamuhennos ”"pastissada de caval"”, kuuluu pysyvästi perinteisten veronalaisravintoloiden ruokalistalle. Tarina kertoo sen periytyvän goottilaiselta ajalta, jolloin Teoderik ja Odovakar ottivat yhteen Veronan edustalla. Sadat hevoset saivat taistelussa surmansa, ja asukkaat keksivät säilyttää hevosenlihaa viinissä, johon oli lisätty aromaattisia yrttejä. Lihasta valmistettiin hauduttamalla herkullista muhennosta. Nykyisin pastissadaa nautitaan yleensä polentan kera.
Veronalainen keittiö on uudistunut ja kansainvälistynyt, mutta pitänyt kiinni myös perinteisistä ruokalajeista tulkiten niitä uudella tavalla. Veronan huippuravintolat edustavat modernia innovatiivista keittotaidetta ja ovat olleet usein kansainvälisten gastronomisten oppaiden tähdittämiä.