Kontti
Kontti on tavarankuljetussäiliö, jota voidaan siirtää kuljetusvälineestä toiseen ilman sisällön uudelleenlastausta. Se on myös rahtitavaraliikenteen mittayksikkö, joka vastaa kahdenkymmenen jalan pituista konttia. Kontteja voidaan käyttää kuljetuskontin lisäksi myös sisältä varusteltuina parakkeina toimisto- ja muina työtiloina.
Kontti on yksi tärkeimmistä logistisista innovaatioista ja sitä voidaan pitää yhtenä tärkeimmistä 1900-luvun keksinnöistä. Kontti otettiin käyttöön vuonna 1956. Vuonna 2015 merikuljetuksissa noin 90 prosenttia irtotavaralastista kuljetetaan konteissa ja koko meriliikenteestä yli 60 prosenttia on konttiliikennettä. Konttialuksia on yli 6 000. Vuosittain kontit tekevät noin 200 miljoonaa matkaa ja kontteja on liikenteessä merellä 20 miljoonaa. Yhteensä kontteja on noin 530 miljoonaa. Konttiliikenteestä noin 25 prosenttia tapahtuu Kiinassa, jossa sijaitsee myös maailman suurin konttisatama, Shanghain satama. Kiinassa myös valmistetaan 95 prosenttia konteista. Suurin konttivarustamo on Maersk Line.
Kontit valmistetaan useimmiten teräksestä tai alumiinista. Kontteja käytetään maantie-, rautatie-, lento- ja merikuljetuksissa. Ne on suunniteltu pinottaviksi, helposti siirreltäviksi ja helposti kuljetusvälineeseen kiinnitettäviksi. Yleisin konttityyppi on kansainvälisen standardisoimisjärjestön (ISO) määrittelemä ja luokittelema ISO-kontti. Se on maailmanlaajuisesti käytetyin ja joukkotuotannosta johtuen halpa kuljetusyksikkö. Lentorahdin kuljettamiseen on omat konttityyppinsä.
Suuryksikkörahtikokeiluja oli tehty jo 1700-luvun puolivälistä. Englannissa ja Englannin kanaalin yli kuljetettiin ensin hiiltä ja myöhemmin matkatavaroita puulaatikoissa. Rahtilogistiikka tuli entistä tärkeämmäksi toisen maailmansodan myötä.
Maailman ensimmäisenä konttikuljetuksena pidetään SS "Ideal-X"-tankkerin merikuljetusta, joka lähti 26. huhtikuuta 1956 Yhdysvaltain New Jerseystä Newarkin satamasta kohti Teksasin Houstonin satamaa. Aluksen lastina oli 58 rekan perävaunua. Matkaa vastustettiin ja pilkattiinkin, mutta onnistuneen matkan jälkeen se aloitti rahtiliikenteen mullistaneen konttiliikenteen aikakauden. Idean isä oli yhdysvaltalainen Malcolm McLean, joka oli siirtynyt rekkaliikennöitsijästä laivanvarustajaksi. McLean halusi logistiikkaketjusta sujuvamman, kun aikaisemmin laivat ja rekat olivat joutuneet odottamaan ja jonottamaan pitkiä aikoja satamissa lastauksen aikana.
Konttiliikenne yleistyi 1960-luvulla, kun konttikoot saiva ISO-standardit. Euroopan ja Yhdysvaltain välinen konttialusten linjaliikenne alkoi vuonna 1966. Varsinainen globalisaation mahdollistaja kontista tuli vasta 1980- ja 1990-luvuilla.
Kansainvälinen standardisoimisjärjestö ISO laati 1960-luvulla kansainvälisen rahtikonttistandardin (ISO 668). Koska konttien mitoista ei päästy yksimielisyyteen, otettiin standardiin kolmet eri mitat:
Sarja 1 pohjautuu amerikkalaiseen konttistandardiin. Tämän sarjan konttikokoja niin sanottuja ISO-kontteja käytetään maailmanlaajuisesti ja niillä on hallitseva asema markkinoilla.
Sarja 2 sisälsi kansainvälisen rautatiejärjestön (UIC) käyttämät mitat. Nämä konttikoot oli tarkoitettu mannerten sisäiseen liikenteeseen. Tämä sarja on poistettu standardeista vähäisen käytön vuoksi.
Sarja 3 sisältää Venäjän käyttämät mitat ja on tarkoitettu mannerten sisäiseen liikenteeseen. Sarja on poistettu ISO-standardista, mutta tämän kokoiset kontit määritellään ISO:n teknisissä tiedotuksissa.
ISO-kontti: Koska ISO:n standardi pohjautuu amerikkalaiseen konttistandardiin, nimellismittoina käytetään anglosaksisia mittayksiköitä (jalkoja ja tuumia). ISO-kontteja on neljää nimellispituutta 40, 30, 20 ja 10 jalkaa (12, 9, 6 ja 3 metriä). Konttien leveys on useimmiten 8 jalkaa (2,4 metriä) ja yleisin korkeus 8,5 jalkaa (2,6 metriä). Raskaita lasteja varten valmistetaan 4,25 jalkaa (1,3 metriä) korkeita kontteja (half-height container). On myös olemassa erikoiskontteja, jotka noudattavat standardia vain osittain. Tällainen (ei ISO-kontti) on esimerkiksi normaalia korkeampi kontti (high cube tai hicube), joka on muuten samanlainen kuin 40 jalkaa pitkä kontti, mutta sen korkeus on 9,5 jalkaa (2,9 metriä). Rahtikontteja valmistetaan myös 45 jalkaa (13,7 metriä) pitkinä.
Eurokontti on Euroopan unionissa suunniteltu kontti, jossa yhdistyisi ISO-kontin lujuus ja pinottavuus sekä vaihtokorin lastikapasiteetti. Direktiiviehdotus eurokontista valmistui vuonna 2004, mutta ehdotusta ei vielä ole hyväksytty.
Virallisesti konttityyppiä kutsutaan suomeksi EILY:ksi (eurooppalainen intermodaalinen lastausyksikkö) ja englanniksi EILU:ksi (European intermodal loading unit). Tarkoituksena on luoda kontti, joka sopisi Euroopan sisäisiin intermodaalikuljetuksiin eli liikenteeseen, johon sisältyy maantie-, rautatie- ja sisävesikuljetuksia sekä lyhyitä merikuljetuksia. Eurokontti olisi suurempi kuin ISO-kontti, jotta se soveltuisi mahdollisimman hyvin kuormalavojen lastaukseen ja maantiekuljetusten suurimmat sallitut mitat voitaisiin hyödyntää kuljetuksissa.
Eurokontin ulkomitat ovat: pituus 13,6 metriä tai 7,45 metriä, korkeus 2,67 metriä ja leveys 2,5 metriä. Eurokonttiin mahtuu 33 eurolavaa (1200×800 mm kokoista kuormalavaa), kun 40 jalan ISO-konttiin mahtuu vain 25 eurolavaa.Kontteja voidaan tehdä myös lasikuidusta, jonka etuna on puolet vähäisempi paino ja täten polttoainekustannuksissa säästö. Perinteiseen teräskonttiin verrattuna ne ovat kuitenkin 2–3 kertaa kalliimpia. Teräskontin elinkaari on yli 10 vuotta.
Konttiliikenteen perusmittayksikkö on TEU (twenty foot equivalent unit eli tavallinen kontti). Yksi TEU tarkoittaa yhtä 20 jalkaa pitkää, 8 jalkaa leveää ja 8,5 jalkaa korkeata konttia. Sen sisätilavuus on 32 kuutiometriä ja kokonaistilavuus 38 kuutiometriä. Yksi 40 tai 45 jalkaa pitkä kontti on siten 2 TEU. Koska nämä pitkät kontit ovat hyvin yleisiä, käytetään myös mittayksikköä FEU (forty foot equivalent unit eli suurkontti); 1 FEU = 2 TEU. Käytännössä konttilaivaan ei kuitenkaan voi lastata yhtä FEU:ta kahden TEU:n sijasta, koska laivojen rakenteet asettavat konttien asettelulle omat esteensä. Konttialusten vetoisuudet ilmoitetaan TEU:na. Kontteja voidaan pinota yhdeksän päällekkäin.
Euroopan unionin tilastotoimiston, Eurostatin, tehtävänä on huolehtia EU-maiden tilastojen vertailukelpoisuudesta. EU-maiden tilastoinnissa käytetään sellaista Eurostatin määrittelemää TEU-yksikköä 8, 8,5 ja 9,5 jalkaa korkeille konteille, että
Konttialukset liikennöivät vain konttisatamien välillä joissa on konttien käsittelyyn erikoistunut kalusto. Konttialuksissa ei ole omaa kontinkäsittelykalustoa, joten ne eivät pysty itsenäisesti purkamaan tai lastaamaan kontteja. Maailmalla on konttisatamia, jotka ovat erikoistuneet pelkästään konttiliikenteeseen. Suomessa ei ole pelkästään konttiliikenteeseen erikoistunutta satamaa. Suuret konttialukset liikennöivät suurimpien konttisatamien välillä. Pienempiin satamiin konttiliikenne hoituu nk. feeder-liikenteellä. Feeder-aluksiin mahtuu 200-1000 TEU:ta, kun maailman suurimpiin konttialuksiin jopa 18 000 TEU:ta.
Satamassa kontit purkaa konttinosturi, joka liikkuu kiskoilla. Nosturi nostaa kontit alas, josta ne kuljetetaan suoraan toiseen kulkuneuvoon tai säilytettäväksi konttikentälle. Satamissa toimii lukkeja ja kurottajia. Ne ovat erikoistuneet konttien kuljettamiseen ja pinoamiseen. Nykyisin konttien sijainti tiedetään konttikentällä tarkasti satelliittiteknologian avulla. Kunkin kontin sijaintia voi seurata tietokoneella.
Noin 300–2 000 konttia menetetään vuosittain onnettomuuksissa ja luonnonmullistuksissa.
Konteissa on oma kirjaimista ja numeroista muodostuva kansainvälinen rekisterinumerojärjestelmä, jonka kolme ensimmäistä numeroa ilmaisevat omistajan. Suurin osa omistajista on varustamoja ja kontinvuokrausyrityksiä. Satamaan tuleva kontti säilytetään tyhjennyksen jälkeen depot-yksikössä, jossa se myös tarkastetaan. Konttien liikkeet pysyvät omistajien tiedossa rahtikirjojen avulla. Peruskokoinen yhden TEU:n kontti maksaa noin 2000 euroa.
Konteissa salakuljetetaan vuosittain noin 200 miljardin euron arvosta väärennettyä tavaraa. Lisäksi konteissa salakuljetaan huumeita, aseita ja ihmisiä. Pohjois-Amerikassa konteista pystytään läpivalaisemaan vain noin viisi prosenttia ja Euroopassa 1–3 prosenttia.