Leskenlehti
Leskenlehti ("Tussilago farfara") on asterikasveihin kuuluva monivuotinen, matalakasvuinen kasvi. Sitä tavataan yleisesti lähes koko Euroopassa. Myös Suomessa se on hyvin yleinen laji. Leskenlehti on Itä-Uudenmaan maakuntakasvi.
Leskenlehden juurakko on pitkä, haarova ja suomuinen ja se voi kasvaa jopa 70 cm syvyyteen. Edellisenä syksynä lehtiruusukkeisiin kehittyneet kukintosilmut kasvavat kukkiviksi versoiksi keväällä ennen uusien lehtien ilmestymistä. Tukevien, 5–15 cm korkeiden kukkavarsien latvaan muodostuu yksi mykerö kuhunkin. Kukkavarret ovat punertavanruskeasuomuisia, karvaisia ja suoria, hedelmävaiheessa varret pitenevät ja tulevat nuokkuvalatvaisiksi. Kukat ovat kirkkaankeltaisia. Kukinnan jälkeen ilmaantuvat suurikokoiset lehdet ovat ruusukkeena. Lehdet ovat kooltaan 10–20 cm leveitä, herttamaisia tai munuaismaisia, halkoisia ja epäsäännöllisesti nirhalaitaisia. Päältä lehdet ovat lähes kaljuja, alta tiheästi vaaleakarvaisia. Lehdet tukahduttavat tehokkaasti muun kasvillisuuden ja takaavat osaltaan leskenlehdelle elinvoiman, jonka vuoksi se saattaa kukkia samalla paikalla hyvinkin sinnikkäästi vuodesta toiseen. Leskenlehden hedelmä on lieriömäinen, lenninhaivenella varustettu pähkylä. Kasvi leviää tehokkaasti lentävien pähkylöiden ja monivuotisen, maassa rönsyävän juurakkonsa avulla.
Leskenlehti on Suomessa yksi ensimmäisiä keväällä kukkaan puhkeavia kasveja. Ensimmäiset leskenlehdet ilmestyvät Etelä-Suomessa aurinkoisille pälville jo huhtikuun alussa, ja kukinta on parhaimmillaan huhtikuun loppupuoliskolla. Kukinta jatkuu sitten taantuvana koko toukokuun ajan. Lapissa leskenlehtien pääkukinta sijoittuu sen sijaan touko-kesäkuun vaihteeseen.
Leskenlehteä tavataan koko Euroopassa Portugalia ja Espanjan keski- ja eteläosia lukuun ottamatta. Lajia tavataan paikoitellen myös Lähi-idässä, Pohjois-Afrikassa, Keski-Aasiassa ja Siperiassa. Leskenlehti on yleinen myös Pohjois-Amerikan itäosissa, mutta laji ei ole siellä alkuperäinen. Suomessa leskenlehti on erittäin yleinen Keski-Suomeen saakka, ja yleinen Oulun korkeudelle saakka. Pohjoisempana sitä tavataan satunnaisemmin lähinnä asutuksen ympäristössä pohjoisinta Lappia myöten. Etelä- ja Keski-Suomessa leskenlehti on muinaistulokas, mutta muualle Suomeen se on levinnyt myöhemmin. Esimerkiksi Ouluun laji on saapunut purjelaivojen painolastimaiden mukana.
Leskenlehti viihtyy monenlaisissa ympäristöissä, jotka useimmiten ovat avoimia ja aurinkoisia paikkoja. Luonnontilaisessa ympäristössä se kasvaa lehdoissa, korvissa, lähteiköissä ja rannoilla. Kulttuuriympäristössä sitä tavataan niityillä, ojanvarsilla, viljelysmailla, pihoilla, puutarhoissa, teiden ja ratojen varsilla ja joutomailla. Leskenlehti on viime vuosikymmeninä yleistynyt Suomessa.
Sekä leskenlehden lehtiä että juuria on käytetty ainakin antiikin ajoista asti yskään, keuhkotautien ja muihin hengityselinten vaivoihin sekä haavojen ja iho-ongelmien hoitoon. Lehtiä on käytetty teenä tai keitteenä. Lehtiä on myös poltettu tupakan tapaan yskää ja astmaa vastaan. Rohdoskäyttöön viittaa myös kasvin tieteellinen nimi: sana "tussilago" tulee sanoista "tussis", yskä, ja "agere", poistaa. Samaan käyttötarkoitukseen viittaa leskenlehden kansanomainen nimi "yskäruoho".
Leskenlehteä käytetään vielä nykyisin ysköksiä irrottavan aineena nielun ja henkitorven tulehduksissa. 1980-luvulla on kuitenkin todettu kasvin olevan myrkyllinen ja aiheuttavan syöpää. Kasvin kukat ja lehdet sisältävät maksalle haitallisia ja syöpää aiheuttavia pyrrolitsidiinialkaloideja (mm. senkirkiiniä (senkirkine CHNO CAS-numero 2318-18-5) ja tussilagiinia (tussilagine CHNO CAS-numero 80151-77-5)).