Tenavat
Tenavat () on strippimuodossa ilmestynyt sanomalehtisarjakuva, jota kirjoitti ja piirsi yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä Charles M. Schulz. "Tenavat" ilmestyi 2. lokakuuta 1950 – 13. helmikuuta 2000 ja se oli vuosien ajan maailman luetuin sanomalehtisarjakuva. Parhaimmillaan sarjaa julkaistiin yli 2 600 sanomalehdessä, sillä oli 355 miljoonaa lukijaa 75 maassa, ja sitä käännettiin 21 eri kielelle. Schulz teki kaikki 17 897 strippiä yksin ilman avustajia.
"Tenavien" on katsottu esimerkillään mullistaneen sanomalehtisarjakuvan ja lukuisat sarjakuvantekijät ovat julistaneet sen esikuvakseen. Schulz piirsi sarjaa hyvin pelkistetyllä piirrostyylillä ja se ilmestyi alkujaan tavanomaista pienemmässä koossa, joka kuitenkin myöhemmin muodostui alan standardiksi. "Tenavien" henkilöt ovat lapsia, jotka ilmaisevat usein aikuisten tunteita, ja sarjan huumori syntyy pitkälti hahmojen kärjistetyistä persoonallisuuksista sekä toistuvista aiheista. Sarjan vahvuutena on pidetty sen psykologista tasoa ja se on nähty myös filosofisena. "Tenavien" merkittävä teema on arkipäiväisten vastoinkäymisten ja epävarmuuden tunteen kuvaus, jotka tulevat esiin varsinkin sarjan päähenkilössä Jaska Jokusessa ("Charlie Brown"). Myös mielikuvituksellinen ja inhimillisenä kuvattu koira Ressu ("Snoopy") on muodostunut hyvin suosituksi hahmoksi. Schulz viittasi "Tenavissa" usein uskonnollisiin teemoihin, mutta pääsääntöisesti hän vältteli kiistanalaisia aiheita.
"Tenavista" on tehty 45 televisioanimaatiota, viisi pitkää animaatioelokuvaa ja Broadway-musikaali, jotka ovat kaikki olleet suosittuja varsinkin sarjan kotimaassa Yhdysvalloissa. "Tenavat" oli myös valtaisa kaupallinen menestys. Se sai oheistuotteiden ja hahmojen mainoskäytön myötä ympärilleen miljardiluokan liiketoiminnan, joka on herättänyt ristiriitaisia tunteita. "Tenavia" julkaisi vuoteen 2011 saakka United Feature Syndicate -sarjakuvasyndikaatti. Nykyisin sarjan oikeudet omistaa Peanuts Worldwide -niminen yhteisyritys, jonka omistavat DHX Media, Sony ja Schulzin perikunta.
"Tenavien" edeltäjänä oli "Li’l Folks" (”Pikkuväki”) -niminen sarja, jota Charles M. Schulz piirsi kotikaupungissaan Saint Paulissa ilmestyneeseen "St. Paul Pioneer Press" -lehteen vuosina 1947–1950. Kyseessä ei ollut varsinainen strippisarja, vaan jokainen "Li’l Folksin" numero sisälsi neljä erillistä yhden kuvan vitsiä. Sarjan hahmot olivat kaikki lapsia. Schulzilla ei oman kertomansa mukaan ollut alun perin mitään erityistä kiinnostusta tehdä sarjakuvaa nimenomaan lapsista. Kokeiltuaan erilaisia ideoita hän päätyi lapsiin, koska ”ne kävivät kaupaksi”. "Li’l Folks" sisälsi jo "Tenavien" lähtökohdan: lapset puhumassa tunteista ja asioista, jotka normaalisti kuuluvat aikuisten eikä lasten maailmaan. Useat "Tenavien" varhaiset hahmot ja vitsit saivat alkunsa jo "Li’l Folksissa". Sarjassa muun muassa esiintyi Charlie Brown -niminen hahmo ja Ressua muistuttanut koira. Varhaisissa "Li’l Folks" -stripeissä lapset näyttivät vielä suhteellisen realistisilta, mutta vuoteen 1949 mennessä ne muuttuivat suuripäisiksi karikatyyreiksi ja ennakoivat näin varhaisten "Tenavat"-strippien visuaalista ilmettä.
Schulz lopetti "Li’l Folksin" piirtämisen syksyllä 1949, koska "St. Paul Pioneer Pressin" päätoimittajalla ei ollut kiinnostusta sarjan kehittämiseen. Vuoden 1950 alussa Schulz tarjosi newyorkilaiselle United Feature -syndikaatille uutta sarjaa, joka olisi muodostunut kahdesta allekkaisesta stripistä. Syndikaatti kiinnostui ja ehdotti, että ylempi strippi kertoisi lapsista ja alempi teineistä. Lopulta kuitenkin sovittiin, että Schulz ryhtyisi piirtämään yhtä neliruutuista strippiä, joka jatkaisi "Li’l Folksin" lapsiaihetta muutaman vakiohahmon voimin.
Sanomalehdet pyrkivät noihin aikoihin supistamaan sarjakuville varattua palstatilaa. United Featuresin johdossa keksittiin, että pienistä lapsihahmoista kertova vitsisarja voitaisiin räätälöidä tuotteeksi, joka vastaisi lehtien toiveita. Sarja ilmestyisikin tavallista pienikokoisempana, vain kolmen palstan levyisenä neljän sijasta. Sitä markkinoitaisiin lehdille ”tilansäästöstrippinä”, joka kiinnittäisi lukijoiden huomion, mutta veisi vähän palstatilaa. "Tenavat"-strippi muodostui neljästä suorakulmaisesta ruudusta, joten ne voitiin painaa sanomalehden sivulle kolmessa eri muodossa: vaakasuorassa, pystysuorassa tai kahdella rivillä neliönmuotoisessa tilassa. Schulz sopeutui tähän pelkistämällä piirrostyylinsä mahdollisimman niukaksi, sillä hän toivoi ruutuihin jäävän tyhjän tilan kiinnittävän lukijoiden huomion täyteen ahdetuilla sarjakuvasivuilla. Schulz arveli myöhemmin, että tämä alkujaan tilanpuutteen sanelema ratkaisu oli keskeistä hänen tunnusomaisen piirrostyylinsä kehittymiselle.
"Tenavien" aloittaessa tarkoituksena oli alun perin säilyttää Schulzin edellisen sarjan nimi muutettuna muotoon "Li’l Folk". Hieman ennen sarjan julkistamista kuitenkin ilmeni, että sarjakuvapiirtäjä Tack Knightin 1930-luvulla piirtämän "Little Folks" -sarjan nimi oli rekisteröity tavaramerkki, ja Knight kielsi käyttämästä nimeä, joka muistuttaisi liian läheisesti sitä. Koska Schulz oli tässä vaiheessa jo valinnut sarjansa päähahmolle nimen, hän ehdotti koko stripin nimeämistä sen mukaan ”Charlie Browniksi” tai ”Good ol’ Charlie Browniksi”. Syndikaatti kuitenkin valitsi nimen "Peanuts" (kirjaimellisesti ”maapähkinät”, tarkoittaa myös jotain pientä tai mitätöntä). Nimen keksi tiettävästi syndikaatin tuotantojohtaja William Anderson. Hänen innoittajanaan toimi suosittu television lastenohjelma "The Howdy Doody Show", jossa studion lapsiyleisö istui vaatimattomassa aitiossa (”peanut gallery”) ja sarjassa hahmona esiintynyt intiaanipäällikkö viittasi heihin sanalla ”peanuts”. Anderson ja United Featuresin johto uskoivat sen olevan yleinen puhekielinen nimitys pikkulapsille, vaikka näin ei ollut. Schulz myöntyi vastentahtoisesti ehdotettuun nimeen. Hänelle myös lupailtiin, että nimi voitaisiin ehkä myöhemmin vaihtaa. Sarjan alkuvuosina Schulz pyysi useasti nimen vaihtamista. Siinä vaiheessa, kun "Tenavat" alkoi menestyä, nimi katsottiin kuitenkin jo niin vakiintuneeksi, ettei sitä enää haluttu muuttaa.
Vielä vuosikymmeniä myöhemmin antamassaan haastattelussa Schulz sanoi sen olevan ”huonoin nimi mitä millään sarjakuvastripillä on ollut” ja pitävänsä loukkaavana sitä, että hänen elämäntyönsä oli saanut tällaisen vähättelevän nimen. Erityisesti häntä turhauttivat valitukset ja kyselyt lukijoilta, jotka eivät ymmärtäneet, mihin tai kehen sarjan nimi viittasi. Schulz vältteli sarjan nimen käyttöä puhuessaan työstään ja sanoi mieluummin piirtävänsä ”Jaska Jokusta ja Ressua”. Schulzin elinaikana julkaistujen "Tenavat"-kokoelmakirjojen ja -animaatioiden nimissä (muutamaa varhaista kirjaa lukuun ottamatta) ei koskaan käytetty itse sarjan nimeä, vaan aina jonkin sen hahmon nimeä, useimmiten Jaska Jokusen. Sunnuntaistrippien otsikkoruudussa oli marraskuusta 1966 alkaen aina sarjan nimen alapuolella yhtä suuri alaotsikko ”mukana vanha kunnon Jaska Jokunen” ("featuring ”Good Ol’ Charlie Brown”"). Teksti tosin jäi pois, kun ”Peanuts”-otsikon fonttia muutettiin tammikuussa 1987.
"Tenavat" alkoi ilmestyä 2. lokakuuta 1950, aluksi seitsemässä sanomalehdessä, jotka olivat "Minneapolis Tribune", "Chicago Tribune", "Washington Post", "The Denver Post", "Seattle Times" sekä Pennsylvaniassa ilmestyneet "Evening Chronicle" ja "Globe-Times". Sarjassa oli aluksi neljä hahmoa, Jaska Jokunen ("Charlie Brown"), Kielo ("Patty"), Pave ("Shermy") ja Ressu ("Snoopy"). Kahden seuraavan vuoden aikana Schulz kuitenkin esitteli neljä uutta hahmoa, Lipen ("Violet"), Amadeuksen ("Schroeder"), Tellun ("Lucy") ja Epun ("Linus"). Aluksi sarja ilmestyi kuutena päivänä viikossa. Sunnuntaistripit alkoivat ilmestyä 6. tammikuuta 1952. Syndikaatti markkinoi alkuvaiheessa "Tenavia" ostamalla mainostilaa sarjaa julkaisemattomista lehdistä ja kannustamalla mainoksissa lehden tilaajia pyytämään toimitusta ottamaan sarjan julkaistavakseen. Syndikaatin aktiivisesta markkinointistrategiasta huolimatta "Tenavat" ei noussut heti menestykseen, vaan kasvatti suosiotaan hitaasti. Vuoden kuluttua alkamisestaan sarja oli päässyt 36:een lehteen, mutta varsinainen nousu alkoi vuonna 1952. Syndikaatissa laskettiin, että pelkästään markkinointikulujen kattamiseksi sarja olisi myytävä vähintään sataan lehteen. Tämä raja saavutettiin lopulta kesäkuussa 1955.
"Tenavien" kanssa syksyllä 1950 alkaneet "Masi"- ja "Ville Vallaton" -sarjakuvat lisäsivät suosiotaan aluksi paljon nopeammin. "Ville Vallattoman" piirtäjä Hank Ketcham sai National Cartoonists Societyn myöntämän Reuben-palkinnon vuonna 1952 ja "Masin" piirtäjä Mort Walker vuonna 1953. Schulz palkittiin vasta 1956, mutta vuonna 1965 hänestä tuli ensimmäinen kahdesti Reubenilla palkittu piirtäjä. "Tenavien" suosio alkoi yhtä kaikki parin alkuvuoden jälkeen nopeasti kasvaa Yhdysvalloissa, ja siitä tuli 1950-luvun puolivälissä suosittu varsinkin opiskelijoiden keskuudessa. Vuoden 1958 lopussa sarja ilmestyi jo neljässäsadassa lehdessä Yhdysvalloissa ja Kanadassa. United Featuresin edustajien ei lopulta tarvinnut mainostaa "Tenavia" lainkaan, vaan pelkästään vastaanottaa lehtien tilauksia.
"Tenavien" sisältö oli alkuvaiheessa varsin erilaista kuin myöhemmin. Alkuvuosina hahmot kuvattiin usein tyypillisissä pienten lasten leikeissä ja vitsit olivat enemmän vitsejä hassuja asioita tekevistä lapsista yleisesti eikä niinkään tietyistä erikoisilla luonteenpiirteillä varustetuista hahmoista. Hahmojen alkaessa kehittyä lasten leikit jäivät pikku hiljaa pois tarpeettomina juoniaiheina. Hahmojen persoonallisuudet ja sarjan yleinen tyyli asettuivat vähitellen kohdilleen 1950-luvun aikana. Irtovitsien rinnalle alkoi ilmaantua yhä enemmän toistuvia aiheita sekä useiden päivien ja jopa viikkojen mittaisia jatkotarinoita. Jaska Jokunen kuvattiin sarjan ensimmäisinä vuosina näsäviisaana ja sanavalmiina lapsena, mutta nämä piirteet katosivat vähitellen. Jaska Jokusen alakuloinen ja kärsivä olemus alkoi olla tunnistettava vuonna 1954, minkä jotkut ovat tulkinneet ratkaisevaksi käännekohdaksi "Tenavien" historiassa, hetkeksi ”jolloin Tenavista tuli Tenavat”.
"Tenavat" kohosi vähitellen ilmiömäisen suosituksi sarjakuvaksi. Se esiintyi "Time"-lehden kansikuvassa 9. huhtikuuta 1965 ja "Life"-lehden kannessa 17. maaliskuuta 1967. Merkittävä muutos sarjassa 1960-luvun aikana oli Ressun kohoaminen yhä näkyvämpään ja hallitsevampaan rooliin ja hahmon kehittyminen kokoajan ihmismäisemmäksi. Varsinkin syksystä 1965 alkaen ilmestyneiden ”Ressu ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankarina” -aiheisten strippien on sanottu nostaneen "Tenavien" suosion aivan uudelle tasolle, jolloin sarjan ympärille syntyi ennennäkemätön villitys. Vuonna 1969 Apollo 10 -kuulennolla komentomoduuli nimettiin Charlie Browniksi ja kuumoduuli Snoopyksi Schulzin hahmojen mukaan, ja lisäksi NASA käytti Ressua astronauttien turvallisuusohjelman virallisena maskottina. Vuosien 1968 ja 1972 Yhdysvaltain presidentinvaaleissa joukko äänestäjiä äänesti Ressua write-in-ehdokkaana. Kalifornian osavaltio sääti tämän jälkeen lain, joka kielsi äänestämästä fiktiivistä hahmoa. Lukijat kiintyivät muutenkin hyvin voimakkaasti "Tenavien" hahmoihin. Kun Schulz vuonna 1966 piirsi muutaman viikon jatkotarinan, jossa Eppu ja Tellu näyttivät muuttavan pois, hän sai läjittäin lukijakirjeitä, joissa ihmiset anelivat häntä palauttamaan hahmot sarjaan.
Lisätäkseen omaa sananvaltaansa "Tenavien" lisensoimista koskeneissa asioissa Schulz perusti vuonna 1971 Charles M. Schulz Creative Development Corporationin (nyk. Charles M. Schulz Creative Associates). Vuodesta 1974 alkaen Schulz kävi United Featuresin kanssa nihkeitä neuvotteluja saadakseen itselleen yksinoikeuden "Tenavien" sisältöön ja viimeisen sanan kaikkien lisenssien hyväkymiseen. Syndikaatti taipui vuonna 1980 Schulzin ehtoihin. Tällöin sovittiin myös, että Schulzin kuollessa tai jäädessä eläkkeelle ketään toista ei palkattaisi piirtämään "Tenavia".
"Tenavien" arkipäivästripit ilmestyivät lähes neljän vuosikymmenen ajan neliruutuisessa formaatissa. Alun perin ruudut olivat hieman korkeuttaan leveämpiä, mutta vuonna 1956 niitä oli kavennettu aavistuksen verran ja 1975 ne muutettiin kokonaan neliönmuotoisiksi. Schulz kasvatti tekstauksen kokoa vuonna 1977. Schulz hylkäsi helmikuun 1988 lopussa neliruutuisen muodon. Sen jälkeen stripit olivat pääsääntöisesti kolmiruutuisia, mutta Schulz alkoi tehdä myös yksiruutuisia strippejä. Vuodesta 1992 alkaen hän piirsi toisinaan myös strippejä, joissa oli repliikkien sijasta vain selittävä kuvateksti.
"Tenavia" julkaisevien lehtien määrä nousi tuhanteen vuonna 1969 ja kahteentuhanteen vuonna 1983. Ennen "Tenavia" vain kaksi muuta sarjaa oli ylittänyt tuhannen lehden rajan, "Helmi ja Heikki" ja vuonna 1965 "Masi". Vuoteen 1984 mennessä "Tenavat" nousi "Helmin ja Heikin" ohi kaikkein laajalevikkisimmäksi sanomalehtisarjakuvaksi. Se noteerattiin samana vuonna myös Guinnessin ennätyskirjassa ensimmäisenä kahdentuhannen lehden rajan rikkoneena sarjakuvana. Schulzin kuollessa vuonna 2000 "Tenavat" ilmestyi noin 2 600 lehdessä 75 maassa 21 eri kielellä. Uudemmista sanomalehtisarjoista ainoastaan "Karvinen" sekä "Lassi ja Leevi" onnistuivat yltämään lähelle "Tenavien" suosiota. "Karvinen" pääsi 1990-luvun alkuun mennessä melkein samoihin lehtimäärin. Se ohitti "Tenavat" vasta Schulzin kuoleman jälkeen kymmenen vuotta myöhemmin. Vaikka "Tenavat" olikin loppuun saakka maailman luetuin sanomalehtisarjakuva, monet arvioivat jo 1980-luvun lopulla sen vaikutuksen vähentyneen 1960-luvun ”hulluista vuosista”, jolloin uutuudenviehätys oli ollut voimakkaampi.
Käytyään vuonna 1981 vaikeassa ohitusleikkauksessa Schulz alkoi kärsiä työkätensä vapinasta. Tämän seurauksena hänen suora viivansa alkoi vähitellen muuttua vapisevaksi. Muutos näkyi 1990-luvulla entistä selkeämmin "Tenavien" piirrosjäljessä. Schulz piti ainoan tauon sarjan piirtämisestä marras–joulukuussa 1997, ja se kesti viisi viikkoa, minä aikana lehdet julkaisivat vanhoja strippejä uusintoina.
Schulz joutui lopettamaan sarjan piirtämisen, kun hänellä marraskuussa 1999 todettiin pitkälle kehittynyt syöpä. Selviämisennuste oli huono, ja syöpähoito vei häneltä voimat työskentelyyn. Schulz julkisti tiedon eläkkeellejäämisestään 14. joulukuuta. Schulzin ennen sairaskohtausta piirtämät "Tenavien" arkipäivästripit loppuivat 1. tammikuuta 2000 ja sunnuntaistripit 6. helmikuuta. Niiden jälkeen julkaistiin vielä niin sanottu jäähyväisstrippi, josta oli kaksi eri versiota, maanantaina 3. tammikuuta ilmestynyt arkipäiväversio ja 13. helmikuuta kaikkein viimeisimpänä "Tenavat"-strippinä ilmestynyt sunnuntaiversio. Se sisälsi Schulzin jäähyväisviestin lukijoilleen ja joukon aiemmista stripeistä poimittuja kuvia, jotka Schulzin alainen Paige Braddock yhdisteli Schulzin antamien ohjeiden mukaisesti, koska hän itse ei enää kyennyt piirtämään. Schulz kuoli sattumalta tämän viimeisen stripin julkaisua edeltäneenä yönä, joten se ilmestyi samaan aikaan hänen kuolinuutisensa kanssa.
Jäähyväistripissä ilmestynyt Schulzin viesti lukijoille kuuluu seuraavasti: ”"Rakkaat ystävät, minulla on ollut onni piirtää Jaska Jokusta ja hänen ystäviään lähes 50 vuotta. Se on ollut lapsuuteni unelmien täyttymys. Valitettavasti en enää pysty pitämään päivittäisen sarjakuvan vaatimaa aikataulua. Perheeni ei halua kenenkään toisen jatkavan Tenavia, ja sen vuoksi ilmoitan nyt eläkkeellejäämisestäni. Olen ollut vuosien varrella kiitollinen julkaisijoittemme uskollisuudesta ja sarjakuvan ihailijoiden ilmaisemasta rakkaudesta. Jaska Jokunen, Ressu, Eppu, Tellu... kuinka voisinkaan koskaan unohtaa heidät."”. Viimeisen ruudun oikeassa alakulmassa Ressu istuu miettiväisenä kirjoituskoneensa ääressä.
"Tenavat"-strippejä ilmestyi kaikkiaan 17 897, joista 15 391 oli arkipäivästrippejä ja 2 506 sunnuntaistrippejä. Schulzin kuoltua monet lehdet ovat jatkaneet vanhojen "Tenavat"-strippien julkaisemista uusintoina. Syndikaatti on tarjonnut lehdille julkaistavaksi strippejä 1960-luvulta alkaen, mutta ei sarjan alkuvuosilta.
United Features luopui "Tenavista" syksyllä 2010, ja sarjan levittäjäksi tuli 26. helmikuuta 2011 kilpaileva Universal Uclick -syndikaatti. Sarja alkoi tämän jälkeen ilmestyä myös internetissä Univeral Uclickin omistamalla GoComics-sivustolla. Vuoden 2015 ensimmäisellä viikolla GoComics alkoi julkaista "Tenavat"-strippejä alusta asti sarjan 65-vuotisjuhlan kunniaksi nimellä "Peanuts Begins".
Vaikka Schulz piirsi varsinaiset "Tenavien" sanomalehtistripit kokonaan itse, on olemassa myös muiden piirtämiä luvallisia "Tenavat"-sarjakuvia. Vuosina 1957–1964 Dell Comicsin julkaisemissa sarjakuvalehdissä "Peanuts", "Nancy", "Tip Top" ja "Fritzi Ritz" ilmestyi strippimuotoa pidempiä "Tenavat"-tarinoita. Niitä alettiin tilata, kun Dell Comics kyllästyi vuodesta 1952 jatkuneeseen vanhojen sanomalehtistrippien kierrättämiseen sarjakuvalehdissään. Koska Schulzilla ei riittänyt työaikaa näiden tarinoiden piirtämiseen, hän turvautui vanhojen työtovereidensa apuun, joihin oli tutustunut työskennellessään Art Instruction -piirustuskoulussa. Jim Sasseville, Dale Hale ja Tony Pocrnich toimivat peräjälkeen Schulzin ”haamupiirtäjinä”, ja heidän tekemänsä tarinat julkaistiin Schulzin nimissä. Kaikki kansikuvat sekä muutamat tarinoista olivat Schulzin itsensä piirtämiä. Yksitellen kaikki mainituista lehdistä kuitenkin lakkautettiin, joten erillisten "Tenavat"-sarjakuvien julkaisu stripin ulkopuolella päättyi 1964.
Kiistellessään syndikaattinsa kanssa "Tenavien" oikeuksista Schulz uhkasi vuonna 1977 jättää sopimuksensa uusimatta, jos hänen ehtoihinsa ei suostuttaisi. Tällöin syndikaatti tilasi salaa sarjakuvapiirtäjä Al Plastinolta "Tenavat"-strippejä usean kuukauden ajalle, jotta Plastino voisi tarvittaessa korvata Schulzin, jos tämä toteuttaisi uhkauksensa. Kiista kuitenkin sovittiin, eikä Schulzille kerrottu mitään Plastinon piirtämistä stripeistä. Niiden olemassaolo paljastui julkisuuteen vasta vuosia myöhemmin.
"Tenavien" mainoskäyttö kasvoi ajan myötä niin laajaksi, ettei Schulz voinut tehdä kaikkia mainospiirroksia eikä niissä aina voitu asiakkaiden toiveiden vuoksi käyttää myöskään Schulzin vanhoja piirroksia. Tämän vuoksi Schulz palkkasi studiolleen alaisia, jotka saivat luvan piirtää "Tenavat"-hahmojen kuvia mainoksiin hänen valvonnassaan. Ennen kuolemaansa Schulz vielä hyväksyi tarkoin valitut taiteilijat, jotka saavat valvonnan alaisena tuottaa rajoitetusti kuvia lisenssituotteita varten.
Yhdysvaltalainen sarjakuvalehtikustantaja Boom! Studios julkaisi uusia "Tenavat"-sarjakuvia "Peanuts"-nimisessä lehdessä, joka ilmestyi tammikuusta 2012 heinäkuuhun 2016, yhteensä 39 numeron verran. Käsikirjoittajina ja piirtäjinä toimivat muun muassa Shane Houghton, Vicki Scott, Matt Whitlock ja Paige Braddock. Lehden tekijät ja Schulzin perikunta katsoivat, että lehdissä julkaistavat pidemmät sarjakuvatarinat ja strippisarjakuvat ovat kaksi eri ilmaisumuotoa, joten uudet sarjakuvat eivät näin ollen loukanneet Schulzin viimeistä tahtoa. Lisäksi Schulz salli eläessään Sassevillen ja Halen piirtää "Tenavia" Dell Comicsin lehtiin, ja uusien sarjojen julistettiin jatkavan samaa perinnettä. Itse sanomalehtistrippiä ei ole missään vaiheessa aiottu jatkaa. Uusissa tarinoissa pyrittiin mukailemaan Schulzin käyttämiä juoniaiheita. Uusia hahmoja ei esitelty. Sen sijaan monia Schulzin hylkäämiä varhaisia hahmoja, kuten Pavea, Kieloa ja Lippeä käytettiin ahkerasti.
Muiden kuin Schulzin piirtämiä "Tenavat"-sarjoja ei ole suomennettu.
Toisin kuin useimmat muut sarjakuvapiirtäjät, Schulz teki sarjakuvaansa viisikymmentä vuotta yksin eikä käyttänyt koskaan apulaisia piirrosten tussauksessa tai puhekuplien tekstauksessa, ei edes ruutujen kehysten piirtämisessä. Schulz ei tehnyt tarkkoja lyijykynäpiirroksia ennen tussausta, vaan ainoastaan hyvin hentoja luonnoksia, jotta tussilla piirtäminen olisi mahdollisimman spontaania. Myöhempinä vuosina hän käytti joskus myös zipatone-filmiä harmaan rasteriefektin luomiseksi.
Schulz tussasi "Tenavat"-stripit Easterbrook-merkkisellä ja tekstasi puhekuplat Speedball-merkkisellä mustekynällä. Hän käytti tekstaukseen normaalisti C-5-kynää, paitsi voimakkaisiin huutoihin paksumpaa jälkeä tekevää B-5- ja tarvittaessa B-3-kynää. Hän käytti aina samanmerkkistä kynänkärkeä. Kuultuaan, että niiden valmistaminen oltiin lopettamassa, hän osti koko tehtaan varaston tyhjäksi. Schulz pyrki piirtämään stripit kuudesta kahdeksaan viikkoa ennen niiden julkaisua. Hän piirsi sarjaa aina mustavalkoisena, mutta sunnuntaistripit julkaistiin värillisinä. Schulz valitsi värit syndikaatin lähettämistä värikartoista. Väritys tehtiin käsin vuoteen 1999, jolloin prosessi muutettiin digitaaliseksi. Nykyään myös arkipäivästrippejä julkaistaan uudelleen väritettyinä monissa lehdissä.
Sarjan varhaisvuosina Schulzin piirrostyyli oli hyvin selkeä ja puhdaslinjainen, viivat olivat paksuja ja lyhyitä ja hahmot pönäköitä. Varhaisissa stripeissä kaikilla hahmoilla on ylisuuret ja leveät päät.
Hahmojen ulkonäkö kehittyi varsinkin ensimmäisten vuosien aikana nopeasti. Kun Rinehart-kustantamo ehdotti vuoden 1952 alussa ensimmäisen "Tenavat"-kokoelman julkaisemista, Schulz toivoi, ettei kaikkein varhaisimpia strippejä painettaisi siihen, koska ne näyttivät jo tuolloin hänen mielestään kiusallisen kömpelöiltä. Kaikkein varhaisimmat "Tenavat"-stripit olivat visuaalisesti vaatimattomia, mutta pian Schulz alkoi lisätä niiden yksityiskohtaisuutta. 1950-luvulla ilmestyneet stripit sisältävätkin suhteellisen paljon taustalle piirrettyjä yksityiskohtia, esineitä ja maisemaa. Myöhemmin Shulz kuitenkin pelkisti taustat lähes olemattomiin, millä hän pyrki oman selityksensä mukaan jättämään pois kaiken, mikä voisi häiritä dialogin ja stripin varsinaisen idean kulkua. Hahmojen ulkonäkö kehittyi vuosien varrella siten, että esimerkiksi Jaska Jokusen pää muuttui 1950-luvun puoliväliin mennessä huomattavasti alkuperäistä kapeammaksi ja pienemmäksi suhteessa vartalon kokoon. Samalla silmät nousivat ylemmäs kasvoissa, minkä myötä hahmo muuttui kypsemmän näköiseksi. Uransa loppuvuosina Schulz pelkisti myös hahmojensa ulkonäköä helpottaakseen piirtämistä.
"Tenavissa" hahmot on kuvattu aina samalta tasolta ja yleensä samassa kuvakulmassa. Esimerkiksi Ressun koirankoppi, Amadeuksen lelupiano ja Jaska Jokusen syöttökumpu nähdään (sarjan alkuvuosia lukuun ottamatta) aina samasta suunnasta, suoraan sivulta. Schulzin mukaan lukijat voivat näin tunnistaa hahmot ja tutut tilanteet mahdollisimman helposti. Ressun muuttuessa yhä mielikuvituksellisemmaksi hahmoksi koirankopista tuli esineenä koko ajan epätodellisempi, joten Schulzin mielestä sitä ei enää olisi voinut kuvata realistisen näköisenä. Hän oli myös kehittänyt hahmojensa ulkonäön niin karikatyyrimaiseksi, etteivät ne olisi enää toimineet eri kulmista nähtyinä. Samasta syystä hahmot nähtiin toistuvasti tietyissä vakioasennoissa, jotka Schulz oli havainnut toimiviksi. Hahmojen muuttaminen liikkuviksi animaatioissa osoittautui aikanaan haastavaksi.
Monet piirtäjät ovat todenneet, että yksinkertaisuudestaan huolimatta Schulzin piirrostyyli on vaikea jäljitellä.
"Tenavissa" on useita hahmoja, ja päähenkilöksi on yleensä katsottu Jaska Jokunen. Ressu oli kuitenkin melko hallitsevassa roolissa 1960-luvun jälkipuoliskolta alkaen. Esimerkiksi ruotsiksi koko sarjan nimi on sama kuin Ressun ("Snobben"). Schulz lisäsi hahmojen määrää vähitellen vuosien kuluessa. Toisaalta alkuvuosien keskeisistä hahmoista Lippe, Kielo ja Pave jäivät melko persoonattomina vähitellen syrjään ja katosivat lopulta käytännössä kokonaan sarjasta. Ressu oli pitkään sarjan ainoa eläinhahmo, mutta 1960-luvun lopulla Schulz keksi Ressun ystäväksi Kaustinen ("Woodstock") -nimisen linnun sekä myöhemmin joukon Ressun veljiä.
Jaska Jokuseen viitataan aina koko nimellä, mutta useimmista muista hahmoista tunnetaan vain etunimi. Hahmojen iät suhteessa toisiinsa muuttuivat vuosien mittaan, ja alkuun vauvoina esitellyt hahmot vanhenivat vähitellen samanikäisiksi muiden kanssa.
Sarjan myöhempinä vuosina myös elottomat esineet saattoivat ajatella (kuten Sallin koulu) tai liikkua omatoimisesti (kuten Epun riepu eräässä tarinassa). Joitain sivuhahmoja ei koskaan näytetty, esimerkiksi pientä punatukkaista tyttöä tai naapurin kissaa. Schulz oli oman kertomansa mukaan kuvaillut nämä hahmot siten, ettei olisi enää kyennyt piirtämään niitä vastaamaan lukijoiden odotuksia.
Schulz nimesi suuren osan "Tenavien" hahmoista tuntemiensa ihmisten mukaan. Charlie Brown oli eräs hänen työtovereistaan Art Instructionissa, samoin Epulle nimensä antanut Linus Maurer ja Kutrin esikuva Frieda Rich. Epun ja Tellun sukunimi van Pelt tuli pariskunnalta, joihin Schulz tutustui asuessaan 1950-luvun alussa vuoden ajan Colorado Springsissä Coloradossa. Pave sai nimensä Schulzin lapsuudenystävältä Sherman ”Shermy” Plepleriltä. Amadeuksen nimi tuli eräältä toiselta hänen tuntemaltaan pojalta, jonka sukunimi oli Schroeder (Schulz ei muistanut enää hänen etunimeään). Schulz nimesi monia satunnaisiakin sivuhahmoja tuntemiensa ihmisten mukaan.
Joissain tapauksissa hahmot perustuivat todellisiin henkilöihin enemmän kuin vain nimensä osalta. Alkuperäisiin hahmoihin kuulunut Kielo ("Patty") ja myöhemmin sarjaan ilmaantunut Piparminttu-Pipsa ("Peppermint-Patty") saivat molemmat sekä nimensä että innoitusta Schulzin serkulta Patty Swansonilta. Piparminttu-Pipsan on sanottu muistuttaneen näistä hahmoista enemmän tosielämän esikuvaansa. Pienen punatukkaisen tytön esikuvaksi mainitaan Donna Mae Johnson, jota Schulz oli kosinut vuonna 1950, mutta joka oli valinnut toisen miehen hänen sijastaan. Schulz itse vahvisti tämän käsityksen vuonna 1990 ilmestyneessä auktorisoidussa elämäkerrassa.
Ressun pääesikuvaksi on mainittu Schulzin perheen 1930-luvulla omistama sekarotuinen Spike-koira. Nimensä Spike antoi puolestaan Ressun veljelle (suom. Remppu), jonka Schulz lisäsi sarjaan 1970-luvulla.
Schulz vakuutti julkisuudessa, että hän lainasi todellisilta ihmisiltä vain nimen, mutta hahmot perustuivat hänen omaan luonteeseensa. Myös omia lapsiaan ja perhettään hän käytti hahmojensa esikuvina oman kertomansa mukaan vain hyvin harvoin. Schulzin erään luonnehdinnan mukaan Jaska Jokunen edusti hänen taipumustaan toisaalta lepsuuteen ja toisaalta päättäväisyyteen, Tellu hänen sarkasmiaan, Eppu hänen ”outoja pikku ajatuksiaan”, Amadeus hänen perfektionismiaan ja omistautumistaan omalle taiteelleen ja Ressu hänen omanarvontuntoaan. Lippe edusti hänen ”pahimpia puoliaan”.
"Tenavissa" ei koskaan näytetty aikuisia eikä yleensä edes aikuisten puhekuplia silloin, kun nämä keskustelivat lasten kanssa. Poikkeuksen muodostavat kolme vuonna 1954 ilmestynyttä sunnuntaistrippiä, joissa Tellu osallistuu golf-turnaukseen ja taustalla näkyy aikuisia. Schulzin mukaan kyseessä oli epäonnistunut kokeilu. Hänen mukaansa aikuiset rajautuivat alkujaan pois "Tenavista", koska heille ”ei ollut tilaa” stripeissä, joissa lapset kuvattiin aina suoraan sivulta olevassa kuvakulmassa. Hän sanoi kuitenkin sarjan kehittyneen myöhemmin sisällöltään niin abstraktiksi, että aikuisten näyttäminen olisi tuhonnut sen idean kokonaan. "Tenavien" vakiohahmoihin kuuluu joitain aikuisia, joita ei koskaan näytetä, kuten lasten vanhemmat ja opettajat, mutta sarjan myöhempinä vuosina heistä kerrottiin yhä harvemmin.
"Tenavat"-animaatioissa kuvan ulkopuolelle rajatut aikuiset puhuvat instrumentaalisella ”kvaa kvaa” -äänellä, jota ainoastaan tarinoiden hahmot ymmärtävät. Ääni on tuotettu vaimennetulla vetopasuunalla. Joissain 1980-luvulta alkaen tehdyissä animaatioissa ei enää oltu niin tarkkoja sarjan sisäisistä lainalaisuuksista, ja aikuisia saatettiin näyttää ohimennen.
"Tenavien" hahmot asuvat samassa naapurustossa tarkemmin nimeämättömällä esikaupunkialueella Yhdysvalloissa. Sarjasta ei selkeästi ilmene, missä päin maata he asuvat. Schulzin mukaan olisi ollut virhe sijoittaa heidät mihinkään tiettyyn paikkaan. Muutamat stripit sisältävät kuitenkin mainintoja tunnistettavista paikoista. Yhdessä vuonna 1957 ilmestyneessä stripissä Tellu esittelee saamaansa palkintoa ”Hennepinin piirikunnan vuoden kiukkupussi” ("Outstanding Fussbudget of Hennepin County"). Hennepinin piirikunta on Schulzin tuolloista kotikaupunkia Minneapolisia ympäröivä piirikunta Minnesotan osavaltiossa. Vuonna 1963 ilmestyneessä tarinassa 5-niminen poika kertoo, että hänen isänsä on muuttanut perheen sukunimeksi 95472 postinumeron mukaan. Yhdysvaltain ZIP-koodi-järjestelmässä kyseinen postinumeroalue vastaa Kaliforniassa sijaitsevaa Sebastopolin kaupunkia, johon Schulz oli tuolloin muuttanut.
"Tenavat" muistetaan lukuisista toistuvista vitseistään, jotka liittyivät usein hahmojen eksentrisiin persoonallisuuksiin ja esiintyivät loputtomina muunnelmina. Näitä olivat muun muassa Jaska Jokusen vaikeudet leijanlennätyksessä ja hänen ystäviensä muodostaman baseball-joukkueen katastrofaalisen huono menestys, Ressun mielikuvitusseikkailut erilaisten alter egojen hahmossa, Epun riippuvuus turvarievustaan ja hänen uskonsa halloween-yönä ilmestyvään ”Suureen kurpitsaan”, Tellun psykiatrin koju sekä Amadeuksen fanaattinen Beethovenin ihailu. Suuri osa toistuvista aiheista ilmaantui sarjaan sen ensimmäisen vuosikymmenen aikana. Kuuluisin toistuva vitsi lienee niin sanottu jalkapallovitsi, josta Schulz piirsi uuden version aina kerran vuodessa syksyllä. Siinä Tellu pyytää Jaska Jokusta potkaisemaan amerikkalaista jalkapalloa, mutta kiskaisee sen viime hetkellä pois. Vitsistä on "Tenavissa" kaikkiaan 36 versiota. "Tenavissa" oli myös toistuvia visuaalisia vitsejä, esimerkiksi hahmojen taipumus kiepsahtaa liioitellusti taaksepäin, kun heille huudetaan päin naamaa. Hahmot on myös usein kuvattu nojailemassa matalaan tiilimuuriin samalla kun he keskustelevat. Schulz keksi muurin, koska hänen mielestään olisi ollut sopimatonta näyttää lapsia istuskelemassa kadun reunassa, joka on lapsille vaarallinen paikka.
Schulzin mukaan "Tenavissa" käsiteltiin enemmän epäonnistumista kuin menestystä, koska ”tappio on paljon hauskempi kuin voitto” ja koska siihen on helpompi samaistua. Toistuva aihe oli myös yksipuolinen rakkaus, josta useat hahmot kärsivät, joskin eri tavoin. Schulzin mukaan hänen sarjassaan oli tiettyjä lainalaisuuksia: ”"Kaikki rakkaussuhteet ovat yksipuolisia, kaikki baseball-ottelut hävitään, kaikki arvosanat ovat viitosia, Suuri kurpitsa ei koskaan saavu ja jalkapallo kiskaistaan aina pois"”. Schulz tosin rikkoi näitä ”lakeja” muutaman kerran varsinkin sarjan loppuvuosina. Esimerkiksi Jaska Jokunen onnistui vuonna 1993 johtamaan baseball-joukkueensa kaksi kertaa voittoon ja jalkapallovitsin viimeisessä versiossa vuonna 1999 jää avoimeksi, onnistuiko hän potkaisemaan palloa vai ei.
Yksi "Tenavissa" toistuneista teemoista olivat sukupuolien päälaelleen käännetyt suhteet. Sarjassa tytöt olivat dominoivia ja usein ilkeitä, pojat heikkoja uhreja. Schulzin mukaan stereotypioiden kääntäminen päinvastaisiksi teki ilkeydestä hauskaa. ”"Jos [sarjakuvassa] pikkupoika on ilkeä pikkutytölle, niin siinä ei ole mitään hauskaa – – mutta jos pikkutyttö on ilkeä pikkupojalle, niin siinä on jotain hauskaa."”
Ressun mielikuvitusmaailman kehittyessä Schulz kykeni laajentamaan "Tenavien" aihepiiriä ja liittämään siihen viittauksia nuoruutensa seikkailusarjoihin ja -elokuviin. Schulzin elämäkerran kirjoittaneen Rheta Grimsley Johnsonin mukaan Schulz loi tällä tavalla ”sarjan sarjan sisälle”.
Schulz ammensi "Tenaviin" paljon ideoita omasta elämästään ja kokemuksistaan, myös omasta lapsuudestaan. Oman kertomansa mukaan hän esimerkiksi oli lapsena ollut baseball-joukkueessa, joka hävisi kerran ottelun pistein 40–0. Schulzin toisen elämäkerturin David Michaelisin mukaan Schulz pääsi yli nuoruutensa vaikeuksista, mutta ”"projisoi nuoruutensa traumat kyllin kauas aikuisuuteensa niin, että niistä lopulta muodostui olennainen osa hänen taidettaan"”. Schulz sanoi käyttävänsä sarjassaan ”kaikkea mitä oli kokenut tai tuntenut”. Monissa "Tenavat"-stripeissä hahmot kertovat vanhemmistaan tai isovanhemmistaan anekdootteja, jotka saivat innoituksensa Schulzin omista kokemuksista tai hänen sukulaisistaan. Esimerkiksi Jaska Jokusen parturi-isä viittaa Schulzin isään, joka myös oli parturi. Samoin Schulzia innoittivat hänen lastensa ja perheenjäsentensä harrastukset.
"Tenavista" muistetaan monia toistuvia lausahduksia ja hokemia. Niistä tunnetuimmat lienevät päivittely ”Good grief!” (”Hyvä tavaton!”), sadattelu ”Rats!” (”Pahus!”), huokausta kuvaava ”sigh”, haukkumasana ”blockhead” (”pölkkypää”) ja kauhunhuuto ”AAUGH” (suomennoksissa kirjoitusasu vaihtelee).
Oman lukunsa muodostaa "Tenaviin" usein yhdistettävä naiivi elämänviisaus ”Onni on lämmin koirapentu” ("Happiness is a warm puppy"). Lausahdus esiintyi alun perin yhdessä, 25. huhtikuuta 1960 ilmestyneessä "Tenavat"-stripissä. Noudattaen hänelle tarjottua ehdotusta Schulz julkaisi vuonna 1962 samannimisen, myyntimenestykseksi kohonneen kuvakirjan, joka siirsi "Tenavien" hahmot uuteen formaattiin ja teki lauseesta sarjan tavaramerkin. Lause muodostui ajan kuluessa lukuisten viittausten ja parodioiden kohteeksi. Schulz piirsi itsekin useita strippejä, joissa pilkattiin alkuperäisen ”Onni on lämmin koiranpentu” -stripin mutkatonta imelyyttä. "Happiness is a Warm Puppy" -kirjaa seurasi joukko samantyylisiä julkaisuja. Monet "Tenavien" fanit katsoivat tämän hahmojen ”söpöyden” hyödyntämisen heikentävän sarjan todellisia ansioita, jotka piilivät pikemminkin sen terävyydessä ja armottomuudessa. "Happiness is a Warm Puppy" -kirja on suomennettu kahdesti, vuonna 1972 nimellä "Onni on lämpöinen koira" ja vuonna 1984 nimellä "Onni on lämpöinen koiranpentu". Otava julkaisi 1970- ja 1980-luvuilla suomeksi myös useita muita saman sarjan kirjoista.
”Onni on "[jokin vähäinen asia]"” ja Ressun romaanikäsikirjoitusten toistuva aloituslause ”Oli synkkä ja myrskyinen yö” ovat tunnettuja suomen kieleenkin "Tenavista" levinneitä sanontoja.
Termi "security blanket" (turvariepu) levisi ilmeisesti englannin kieleen Schulzin käytettyä sitä sarjassaan 1950-luvun puolivälistä alkaen. Schulz viittasi haastatteluissa ylpeänä siihen, että hänen lanseeraamansa sana oli päätynyt sanakirjaan.
"Tenavat" sisälsi monesti humoristisia viittauksia ajankohtaisiin ilmiöihin ja poliittisia kiistoja herättäneisiin aiheisiin, mutta Schulz vältteli aina avointa kannanottoa ja puolen valitsemista, niin sarjassaan kuin sen ulkopuolellakin. Oman kertomansa mukaan hän ei halunnut loukata ihmisiä. Ympäristönsuojelu ja naisurheilun edistäminen olivat niitä harvoja kiistanalaisia aiheita, joita Schulz puolusti avoimesti sarjassaan. Hän otti kuitenkin joskus myös epäsuorasti kantaa joihinkin tärkeäksi kokemiinsa kysymyksiin sarjansa hahmojen kautta. Esimerkiksi tummaihoisen Samin ilmestyminen "Tenaviin" vuonna 1968 tulkittiin kannanotoksi rotukysymykseen.
Schulz julkaisi vuonna 1963 stripin, jossa viitattiin korkeimman oikeuden päätökseen kieltää yhteisrukoilu kouluissa. Strippi oli tehty siten, että sekä koulurukoilun vastustajat että kannattajat tulkitsivat sen puolustavan omaa kantaansa. Schulzin pyynnöstä strippiä ei saanut julkaista uudelleen kummankaan osapuolen tarkoituksiin. Vastaavan kohun aiheutti vuonna 1970 strippi, jossa Eppu puhuu syntymättömistä lapsista taivaassa. Sitä luultiin kannanotoksi ehkäisy- ja aborttikysymykseen ja tälläkin kertaa kiistan molemmat osapuolet katsoivat sen tukevan omaa kantaansa. Schulz kiisti stripin olleen viittaus näihin aiheisiin.
Toisen maailmansodan kokeneena Schulz halusi pitää sodan ja veteraanien muistoa yllä. Vuodesta 1969 alkaen hän piirsi vuosittain kansallisena veteraanipäivänä 11. marraskuuta stripin, jossa Ressu kertoo juhlivansa veteraanipäivää yhdessä sota-ajan piirtäjäkuuluisuuden Bill Mauldinin kanssa. Vuonna 1998 Schulz jopa kopioi yhteen näistä stripeistä Mauldinin sota-ajan piirroksissa esiintyneet Willie ja Joe -hahmot, mikä lienee ollut ainoa kerta, kun Schulz käytti "Tenavissa" jonkun toisen piirrosta. Vuodesta 1993 alkaen Schulz piirsi myös joka vuosi Normandian maihinnousun päivänä 6. kesäkuuta niin sanotun D-Day-muistostripin, joissa kehotettiin lakonisesti lukijoita ”muistamaan”.
"Tenavat" sisälsi usein viittauksia Raamatun kertomuksiin ja sananlaskuihin, mikä lisäsi monien vakaumuksellisten kristittyjen kiinnostusta sarjaa kohtaan. Sarjan hahmoista varsinkin Eppu siteeraa usein Raamattua ja evankeliumeja. Schulzin tahdosta ensimmäiseen "Tenavat"-animaatioon, "Jaska Jokusen jouluun" liitettiin kohtaus, jossa Eppu selittää joulun merkityksen siteeraamalla Luukkaan evankeliumia.
Schulz oli vakaumuksellinen kristitty, ja hän kuului pitkään Church of God -nimiseen kirkkoon. Muutettuaan Kaliforniaan hän kuitenkin etääntyi kirkostaan ja lopetti kokonaan kirkossa käymisen. Hänen uskonnolliset mielipiteensä muuttuivat 1960–1970-luvuilla paljon aiempaa vapaammiksi. Vuonna 1987 antamassaan haastattelussa hän arveli olevansa tulossa sekulaariksi humanistiksi. Schulzin mukaan "Tenavat" ei julistanut mitään uskontulkintaa ja oli pikemminkin ”antievankelinen” kuin evankelinen sarjakuva. Hän halusi kuitenkin oman kertomansa mukaan käsitellä Raamattua sarjassaan älykkäällä tavalla. Schulz sanoi myös inhoavansa sitä, kuinka esimerkiksi "Ville Vallaton" rukoilee sarjakuvassaan ja keskustelee Jumalan kanssa vekkuleista kepposistaan. Tällaiset sarjakuvat olivat Schulzin mielestä hyvin pinnallisia. "Tenavien" myöhempinä vuosina Schulz piirsi myös monia strippejä, joissa arvosteltiin rahaa kerääviä tv-saarnaajia ja fundamentalistisia lahkoja.
Robert L. Short kirjoitti kaksi kirjaa, "The Gospel according to Peanuts" (1964) ja "The Parables of Peanuts" (1968), joissa hän kertoi Tenavista löytämistään teologisista viesteistä. Schulzista ja Shortista tuli ystäviä, mutta Schulzin mukaan Shortin kirjat eivät tosiasiassa analysoineet "Tenavien" sisältöä eivätkä vastanneet hänen omia uskonnollisia näkemyksiään, vaan Short ainoastaan käytti "Tenavia" välineenä omien käsitystensä ilmaisemiseen. Shortin ensimmäinen kirja oli välitön myyntimenestys, ja Schulz arveli sen lisänneen myös "Tenavien" suosiota. Suomessa "Tenavia" julkaisseessa "Viikkosanomissa" oli vuonna 1966 heti tuoreeltaan uutinen, joka oli käytännössä suoraa lainausta Shortin kirjasta. Shortin ensimmäinen kirja julkaistiin suomeksi nimellä "Tenavat totuuden tiellä" vuonna 1967. Vuonna 2008 ilmestyi uusi suomennos nimellä "Tenavien evankeliumi".
"Tenavien" uskontoa käsitelleistä stripeistä julkaistiin vuonna 1984 kokoelma "And the beagles and the bunnies shall lie down together: the theology in Peanuts". Se on suomennettu vuosina 2003 ja 2004 nimillä "Ressun dogmatiikka" ja "Tenavien teologia".
Jotkut ovat arvelleet, että "Tenavissa" myös Epun usko Suureen kurpitsaan olisi uskonnon vertauskuva. Kun Schulz sai vuonna 1965 lukijakirjeen, jossa valitettiin Suuren kurpitsan olevan pyhäinhäväistys, Schulz vastasi olevansa samaa mieltä ja että hänen tarkoituksenaan oli itse asiassa vain osoittaa joulupukin olevan täsmälleen samaa.
Schulz piirsi oman kertomansa mukaan "Tenavia" nimenomaan aikuisille. Hän sanoi ärsyyntyvänsä aina, kun joku piti sarjaa lapsille kohdistettuna. Hän oli harmissaan jopa siitä, että ensimmäinen "Tenavat"-animaatio, "Jaska Jokusen joulu" voitti Primetime Emmy -palkinnon parhaan lastenohjelman sarjassa, koska hänen mielestään se ei ollut lastenohjelma. "Tenavien" sisältö oli kuitenkin tunnetusti aina kilttiä ja harmitonta.
Robert Harveyn mukaan "Tenavien" kaavana ensimmäisistä stripeistä alkaen oli se, että lapset joko reagoivat arkisiin tilanteisiin käyttämällä aikuisten kieltä – tekemällä esimerkiksi psykologisia, sosiologisia tai filosofisia huomioita – tai vastaavat aikuisten maailman ongelmiin lapsellisilla reaktioilla. Hahmot puhuttelevat lukijoita, koska ne käsittelevät aikuisuuteen kuuluvia asioita ja tunteita, mutta säilyttävät samalla lasten viattomuuden. Schulz katsoi tuoneensa jotain aivan uutta sarjakuvaan ottaessaan vitsien lähtökohdaksi ”vähäiset sattumukset” ("slight incidents"), mahdollisimman arkipäiväiset tapahtumat. Vaikka samantapaista huumoria oli ollut jo aiemmin muissakin sarjoissa, Schulz kehitti hahmonsa niin pitkälle, että huumori syntyi enemmän hahmojen persoonallisuuksista kuin itse tilanteista. Aiemmissa vitsisarjoissa huumori oli yleensä ollut enemmän tilannelähtöistä. "Tenavien" sisältö perustuu myös runsaaseen toistoon, jossa hahmojen huvittavat ongelmat toistuvat yhä uudelleen.
Monien mielestä "Tenavat" oli 1950-luvulla sanomalehtisarjakuvana edellä aikaansa. David Michaelisin mukaan se oli mullistava sarjakuva, koska se käsitteli sellaisia psykologisia ilmiöitä kuin vieraantumista, epävarmuutta ja alemmuudentunnetta, jotka eivät olleet tyypillisiä teemoja 1950-luvun amerikkalaisessa sanomalehtisarjakuvassa. Varsinkin epävarmuudesta kärsivää Jaska Jokusta pidettiin 1950-luvulla uudenlaisena sarjakuvahahmona, jolla oli aidompi ja puhuttelevampi persoonallisuus kuin yhdelläkään aiemmin nähdyllä. "Tenavat" kykeni ilmaisemaan hahmojen tunteita tehokkaasti hyvin minimalistisin keinoin, muutamalla sanalla ja tussiviivalla. Sarja myös käsitteli Michaelisin sanoin ”oikeaa tuskaa ja menetystä” ”sydämellisen lempeästi”. Yksi sarjan ensimmäisiä teemoja sen alkuvaiheessa oli lasten keskinäinen julmuus. Sarjakuvapiirtäjä Stephan Pastisin mukaan Schulz irtautui "Tenavien" ja muiden strippisarjakuvien kaavoista vuonna 1954 alkaessaan tehdä ”rohkealla tavalla ei-hauskoja” strippejä Jaska Jokusen pateettisesta alakuloisuudesta, mistä "Tenavat" sai uudenlaista syvyyttä. Michaelisin mukaan "Tenavilla" on lukijoihinsa terapeuttinen vaikutus: sarjan hahmoihin samaistuminen ja niille nauraminen auttaa käsittelemään omia ongelmia. Varsinkin Jaska Jokusta pidetään sellaisena hahmona, johon kaikki voivat samaistua.
Michaelisin mukaan 1950-luvun amerikkalaiset opiskelijat ja nuoret älyköt kiinnostuivat Jaska Jokusen sisäistä ahdistusta ja epävarmuutta kuvaavista repliikeistä, joiden tulkittiin olevan eksistentiaalisia lausuntoja ihmisen osasta maailmassa. Sekä Jaska Jokusta että Schulzia itseään kutsuttiin ”nuorimmaksi eksistentialistiksi”. Jotkut yhdistivät "Tenavat" myös beat-sukupolven henkiseen maailmaan. Sittemmin sarjasta tuli valtavirtaa. Yhdysvaltain kansallisen yhteisön sirpaloituessa Vietnamin sotaan ja kulttuurin murrokseen liittyneiden kiistojen seurauksena 1960-luvun lopulta alkaen "Tenavat" muodosti yhteisen nimittäjän ja monille henkisen pakopaikan.
Eräs tunnetuimmista "Tenavien" sisällön analyyseista on italialaisen semiootikon Umberto Econ vuonna 1963 julkaisema essee ”Jaska Jokusen maailma”. Econ mukaan "Tenavien" lapset kuvaavat nyky-yhteiskunnan aikuisten henkisiä ongelmia. ”"Nämä lapset kouraisevat meitä syvältä, koska he ovat tietyssä mielessä hirviöitä: he ovat todellisen sivilisaation nykykansalaisen kaikkien neuroosien hirviömäisiä, infantiileja pienennöksiä"”. Hahmojen lapsenomainen vilpittömyys saa lukijan tuntemaan välillä epätoivoa, välillä optimismia. Econ mukaan "Tenavat" miellyttää niin sivistyneitä aikuisia kuin lapsiakin, siinä missä tietoisesti sivistyneet sarjakuvat kuten "Pogo" vetoavat vain kapeampaan yleisöön.
Suomalaisen toimittaja Jussi Karjalaisen mukaan ”"Melko jakamaton käsitys on, että Tenavat oli intoutuneimpina vuosinaan 1950-luvun lopusta 1970-luvun puoliväliin paitsi maailman suosituin, myös paras sanomalehtisarjakuva"”.
Monet olivat sitä mieltä, että "Tenavat" muuttui vuosien varrella laimeammaksi ja lapsellisemmaksi pyrkiessään miellyttämään yhä laajempaa yleisöä. Schulz myönsi itsekin vanhoilla päivillään antamissaan haastatteluissa, että "Tenavista" oli tullut selvästi aiempaa pehmeämpi. Hän selitti tämän sillä, että iän karttuessa näkökulma asioihin muuttui toisenlaiseksi. Samaan aikaan Jaska Jokusen ja hänen ystäviensä psykologinen ”tosimaailma” sekä Ressun höpsö mielikuvitusmaailma alkoivat selvästi sekoittua toisiinsa, jolloin absurdin huumorin määrä sarjassa lisääntyi. "Lassin ja Leevin" piirtäjä Bill Watterson totesi 1980-luvulla, että "Tenavat" ei sinällään ollut huonontunut, mutta se oli menettänyt aiemman edelläkävijän asemansa, kun kaikki muutkin piirtäjät olivat oppineet jäljittelemään samoja ideoita. Kriittisemmän tulkinnan esitti vuonna 2000 journalisti Christopher Caldwell, jonka mukaan "Tenavat" taantui 1970-luvun alun jälkeen loistavasta sarjakuvasta täysin mielenkiinnottomaksi ”kolmannen luokan stripiksi”, koska Ressu sai liikaa tilaa sarjassa ja syrjäytti puhuttelevammat ihmishahmot. Kaustinen ja Remppu olivat Caldwellin mielestä vielä Ressuakin turhempia hahmoja, jotka soveltuivat vain täysin tyhjänpäiväisiin vitseihin. Schulz pohti joskus itsekin, että oli mahdollisesti käyttänyt Ressua liikaa ja Jaska Jokusta liian vähän sarjan myöhempinä vuosina.
"Tenavat" ja muutamat muut samaan aikaan aloittaneet sarjakuvat, kuten "Masi", nostivat vitsisarjat takaisin suosioon Yhdysvalloissa. 1950-luvun alkuun tultaessa jatkuvajuoniset seikkailusarjat olivat hallinneet amerikkalaislehdistön sarjakuvasivuja neljännesvuosisadan ajan. Uuden trendin myötä ne kuitenkin syrjäytyivät nopeasti. Jotkut ovat sanoneet "Tenavien" olleen myös mukana aloittamassa 1950-luvulla uutta ”älyllisten” sarjojen trendiä, jossa pelkistetty piirrostyyli yhdistyi enemmän tai vähemmän filosofiseen sisältöön. "Tenavat" menestyi aikana, jolloin sanomalehdet jatkuvasti kutistivat sarjakuville varattua tilaa. Vaikka "Tenavat" oli aloittaessaan ollut normaalia pienempi ”tilansäästöstrippi”, "Tenavien" alkuperäisestä koosta oli tullut 1980-luvulla strippisarjakuvien normaalikoko.
"Tenavien" menestyksen kaava osoittautui yksinkertaisuudessaan helposti kopioitavaksi, joten sarja sai paljon jäljittelijöitä. Juuri tämän seurauksena "Tenavien" vaikutus sanomalehtisarjakuvan kehitykseen muodostui suuremmaksi kuin monien muiden nerokkaiden ja arvostettujen sarjojen, sillä "Tenavien" viitoittamaa tietä oli muiden sarjakuvantekijöiden helppo seurata. Varsinkin "Tenavien" ja "Masin" pelkistetty piirrostyyli sekä strippien koon pieneneminen innoitti monia piirtäjiä kokeilemaan yhä yksinkertaisempaa ja yksinkertaisempaa tyyliä ja keskittymään pelkästään vitsien hiomiseen. Tämän seurauksena raja hyvin ja keskinkertaisesti piirrettyjen sarjakuvien välillä muuttui häilyvämmäksi, mikä monien mielestä johti sanomalehtisarjakuvan taiteellisen tason laskuun. Schulz oli itse pahoillaan siitä, että jatkuvajuoniset kerronnalliset sarjakuvat kuolivat pois vitsisarjakuvien tieltä ja että sarjakuvien julkaisukoko jatkuvasti kutistui.
"Tenavat" innoitti kuitenkin myös monia myöhempiä sarjakuvia, jotka on tunnustettu laadukkaiksi klassikoiksi. "Doonesburyn" piirtäjä Garry Trudeaun mukaan hänen koko uransa oli "Tenavien" ansiota. "Lassin ja Leevin" piirtäjä Bill Watterson nimesi "Tenavat" yhdeksi tärkeimmistä innoittajistaan. Johnny Hartin "Pulterin" on arveltu saaneen keskeisen innoituksen tyyliinsä "Tenavista". Myös Jim Davisin "Karvinen", Gary Larsonin "Kaukana poissa", Berkeley Breathedin "Bloom County" ja Patrick McDonnellin "Kamut" on mainittu sarjakuvina, joita ei luultavasti olisi olemassa ilman "Tenavia". Vakavista sarjakuvistaan tunnettu Art Spiegelman totesi, että "Tenavien" kaupallisen imagon vuoksi hänen oli pitkään vaikeaa tunnustaa sarjan vaikutus omaan työhönsä, ”koska yhtä hyvin olisi voinut sanoa ottaneensa vaikutteita aamiaismuroista”, mutta lopulta hän tajusi sen merkityksen ja laadukkuuden. Schulzin perinnön kantajien listalle on liitetty myös "Simpsonien" ja "South Parkin" kaltaisia animaatiosarjoja.
Lisäksi "Tenavien" välittömästä innoituksesta syntyi 1950- ja 1960-luvulla monia sarjakuvia, joiden pääosassa olivat karikatyyrimaiset suuripäiset lapset. Näitä olivat muun muassa Mell Lazarusin "Neiti Maikka" ("Miss Peach") ja Bud Blaken "Tiikeri".
"Tenavien" noustua menestykseen Schulz alkoi 1950-luvun puolivälissä saada runsaasti tarjouksia yrityksiltä, jotka halusivat käyttää sarjan hahmoja mainonnassaan tai valmistaa oheistuotteita. Oman kertomansa mukaan Schulz oli halukas suostumaan tarjouksiin, koska hänellä oli kasvava perhe elätettävänä eikä hän voinut aluksi tietää kuinka kauan menestys jatkuisi. Ensimmäisen kerran Schulz piirsi hahmojaan mainoskäyttöön vuonna 1955 Kodakin Brownie-kameran mainosesitteeseen "Brownie Book of Picture-Taking". Ensimmäiset sarjan hahmoja esittävät nuket tulivat myyntiin 1958. Kansas Cityssä toimiva Hallmark aloitti "Tenavat"-onnittelukorttien painamisen 1960. Mitä erilaisimpien oheistuotteiden määrä alkoi kasvaa varsinkin 1960-luvun alusta alkaen, sillä Schulz suostui helposti hänelle tarjottuihin ideoihin.
Marraskuussa 1959 Schulz teki Ford Motor Companyn kanssa mainossopimuksen, joka takasi Fordille määräajaksi yksinoikeuden "Tenavat"-hahmojen käyttöön uuden Ford Falcon -automallin mainonnassa kaikissa tiedotusvälineissä, mukaan lukien televisiomainokset. Schulz piirsi lehtimainokset itse. Schulzin mukaan Ford-sopimus oli ensimmäinen kerta, kun hän pääsi käsiksi todella ”isoihin rahoihin” (”"a lot of money"”). Sopimuksen mukaan Ford maksoi hahmojen käytöstä 75 000 dollaria vuodelta 1959 ja sen jälkeen vuosittain kasvavan summan, joka saavuttaisi 100 000 dollaria vuonna 1963. Kun rahat jaettiin Schulzin ja syndikaatin kesken, Schulz sai viideltä sopimusvuodelta yhteensä 216 750 dollaria. Mainoskampanjan yhteydessä "Tenavien" hahmot myös animoitiin ensimmäisen kerran tv-mainoksia varten, ja animaatioiden ohjaajaksi palkattiin Bill Melendez. Ford-mainoskampanja nostatti ensimmäisen kerran laajempaa kritiikkiä "Tenavien" kaupallistamisesta. Jotkut sarjakuvapiirtäjäkollegat syyttivät Schulzia ahneudesta. Samaan aikaan jotkut "Tenaviin" ihastuneet älyköt valittivat, että sarjan hahmojen käyttäminen kaupallisessa mainonnassa murensi niiden viattomuuteen perustuneen uskottavuuden. Schulz ei nähnyt ongelmaa, sillä hänen mielestään Ford oli kunniallinen ja arvostettu tuotemerkki.
Schulzin mielestä sanomalehtisarjakuvia oli turhaa syyttää kaupallistumisesta, sillä ne palvelivat jo lähtökohtaisesti kaupallista tarkoitusta eli lehtien myynnin lisäämistä. Hän myös sanoi olevansa vastuussa "Tenavien" oheistuoteteollisuuden luomista työpaikoista. Toisaalta hän ei halunnut puuttua tapauksiin, joissa "Tenavat"-lisenssiä käyttäneitä yrityksiä syytettiin vaarallisten tuotteiden myymisestä tai työntekijöiden oikeuksien polkemisesta. Schulz noudatti lisenssisopimuksissa periaatetta, jonka mukaan voitot jaettiin tasan kolmeen osaan hänen itsensä, sarjakuvasyndikaatin ja lisenssin hankkijan välillä. Jos mukana oli neljäs osapuoli, voitot jaettiin tasan neljään osaan.
"Tenavien" oheistuotteita myytiin vuonna 1967 yhteensä 20 miljoonan dollarin, vuonna 1969 yhteensä 50 miljoonan dollarin ja vuonna 1971 jo 150 miljoonan dollarin arvosta. Vuonna 1989 summa oli jo miljardi dollaria. "Tenavat" jäi oheistuotebisneksessä lopulta toiseksi enää vain Disneylle. Vuonna 2010 oheistuotteiden kokonaismyynnin ilmoitettiin olevan yli 2 miljardia dollaria vuodessa. Schulzin kuoleman aikoihin erilaisia "Tenavat"-tuotteita oli myynnissä noin 20 000. Hallmarkin painattamia "Tenavat"-aiheisia postikortteja oli vuoteen 2009 mennessä myyty yli kaksi miljardia kappaletta. Pelkästään Suomessa niitä oli myyty noin 16,5 miljoonaa. Yhdysvaltain ulkopuolella "Tenavien" oheistuotteiden suurin markkina-alue on perinteisesti ollut Japani. Myös sarjan hahmojen luvaton kaupallinen ja ei-kaupallinen käyttö on aina ollut huomattavan laajaa.
Yhdysvalloissa näkyvin "Tenavia" mainonnassaan käyttänyt yritys on ollut MetLife-vakuutusyhtiö, jolla oli muun muassa kolme Ressun kuvalla varustettua mainoszeppeliiniä. Vuonna 2016 yhtiö ilmoitti luopuvansa "Tenavat"-lisenssistä yli 30 vuoden jälkeen. MetLife maksoi hahmojen käyttöoikeudesta arvioiden mukaan 12 miljoonaa dollaria vuosittain ja oli lisenssinhaltijoiden tuottoisin asiakas. Postikortteja painattava Hallmark maksaa lisenssistään edelleen noin viisi miljoona dollaria vuodessa ja televisiokanava ABC animaatioiden esitysoikeuksista saman verran.
Fordin autojen ja Metlifen vakuutusten lisäksi "Tenavien" hahmot ovat mainostaneet Yhdysvaltain televisiossa muun muassa Dolly Madison- ja Weber’s Bread -leipää, Chex Mix -aamiaismuroja, Knott’s Berry Farm -huvipuistoa, Friendly’s Family -ravintolaketjua ja Regina-pölynimureita. Bill Meléndez sanoi ohjanneensa vuoteen 2001 mennessä yhteensä 372 "Tenavat"-animaatiota sisältänyttä mainosta.
Kuudenkymmenen vuoden jälkeen United Features Syndicate ja E.W. Scripps Co. myivät kesäkuussa 2010 "Tenavien" julkaisuoikeudet 175 miljoonalla dollarilla muotibrändeihin erikoistuneelle Iconix Brand Groupille ja Schulzin perikunnan hallitsemalle Charles M. Schulz Creative Associatesille, jotka muodostivat "Tenavien" oikeuksia hallitsevan yhteisyrityksen Peanuts Worldwide LLC. Iconix omisti siitä 80 prosenttia ja perikunta 20 prosenttia. Uudet omistajat siirsivät "Tenavien" levityksen United Featuresilta kilpailevalle Universal Uclick -syndikaatille helmikuussa 2011. Toukokuussa 2017 Iconix myi enemmistöosuutensa (yhdessä Strawberry Shortcake -hahmon oikeuksien kanssa yhteensä 345 miljoonalla dollarilla) kanadalaiselle mediayhtiö DHX Medialle. Toukokuussa 2018 DHX ilmoitti vuorostaan myyvänsä 49 prosentin osuuden omistuksestaan Sony Music Entertainment Japanille 185 miljoonalla dollarilla, minkä jälkeen DHX omistaa "Tenavista" 41 % ja Sony 39 %.
Joko Ressu tai Jaska Jokunen on ollut edustettuna New Yorkin tunnetun Macyn kiitospäivän paraatin jättiläisilmapallojen joukossa lähes joka vuosi vuodesta 1968.
"Tenavat"-televisioanimaatioita on tehty vuoteen 2015 mennessä kaikkiaan 45. Suosituimmiksi ovat Yhdysvalloissa muodostuneet niin sanotut juhlapäiväspesiaalit, jotka esitetään televisiossa säännöllisesti vuosittain tiettyinä juhlapäivinä ja jotka keräävät aina suuret katsojamäärät. CBS omisti niiden esitysoikeudet vuoteen 2001, jolloin ne siirtyivät kilpailevalle ABC-kanavalle. Ensimmäinen televisioanimaatio, vuonna 1965 valmistunut "Jaska Jokusen joulu" on Yhdysvalloissa kaikkien aikojen pitkäikäisin vuosittain uusittava piirretty ohjelma.
Televisiospesiaalien ohella "Tenavista" on tehty viisi pitkää animaatioelokuvaa teatterilevitykseen. Schulzin elinaikana valmistuivat "Eläköön, Jaska Jokunen!" ("A Boy Named Charlie Brown", 1969), "Ressu lähtee maailmalle" ("Snoopy, Come Home", 1972), "Kisa on kova, Jaska Jokunen" ("Race for Your Life, Charlie Brown", 1977) ja "Hyvää matkaa Jaska Jokunen" ("Bon Voyage, Charlie Brown (and Don't Come Back!!)", 1980). Vuonna 2012 Blue Sky Studios ja 20th Century Fox ryhtyivät tuottamaan viidettä pitkää animaatioelokuvaa, joka toteutettiin aiemmista "Tenavat"-animaatioista poiketen tietokoneanimaationa. Hankkeen takana olivat Charles M. Schulzin poika Craig Schulz oman poikansa kanssa. "Tenavat-elokuva" ("The Peanuts Movie") sai ensi-iltansa marraskuussa 2015.
Vuosina 1983–1985 tehtiin myös kahden kauden ajan tv-sarjaa "The Charlie Brown and Snoopy Show", jonka jaksot muodostuivat sarjakuvastrippeihin perustuneista lyhyistä sketseistä. Sarjaa ei tehty enempää, koska Schulzin mukaan se tuotti hänelle liikaa ylimääräistä työtä. Lisäksi vuonna 1988 tehtiin Yhdysvaltain historiasta kertonut opetuspainotteinen kahdeksanosainen minisarja "This Is America, Charlie Brown". Vuonna 2014 ranskalainen Normaal-animaatiostudio teki 500-osaisen sarjan 90 sekunnin mittaisia "Tenavat"-lyhytanimaatioita, jotka perustuvat kaikki Schulzin strippeihin.
Ensimmäisen kerran "Tenavien" hahmot animoitiin tammikuusta 1960 alkaen esitettyihin Ford Falcon -tv-mainoksiin ja Fordin sponsoroiman Tennessee Ernie Ford Show -talkshow’n alkutunnukseen vuodesta 1959 alkaen. Vuoden 1963 lopulla tuottaja Lee Mendelson teki Charles M. Schulzista kertovan dokumentin työnimellä "A Boy Named Charlie Brown" ja halusi liittää siihen lyhyen pätkän animaatiota. Animaation toteuttajaksi kutsuttiin aiemmista Ford-mainoksista vastannut Bill Meléndez, ja jazz-säveltäjä Vince Guaraldi sävelsi taustamusiikin. Yhteistyö dokumentin tiimoilta johti siihen, että vuonna 1965 Mendelson tarjoutui tuottamaan Coca-Cola Companyn sponsoroiman joulu-tv-show’n "A Charlie Brown Christmas" ("Jaska Jokusen joulu"), jonka Schulz käsikirjoitti, Meléndez ohjasi ja Guaraldi sävelsi. Schulzin vaatimuksesta ohjelmassa ei käytetty taustanaurua ja siihen liitettiin uskonnollinen kohtaus, jossa Eppu siteeraa Luukkaan evankeliumia. CBS:n johto oli tyytymätön ohjelmaan, mutta päätti silti esittää sen. "Jaska Jokusen joulu" oli kuitenkin jo ensiesityksensä yhteydessä katsoja- ja arvostelumenestys. Se voitti Peabody-palkinnon ja parhaan lastenohjelman Primetime Emmy -palkinnon.
"Jaska Jokusen joulun" jälkeen Lee Mendelson alkoi tuottaa lisää "Tenavat"-animaatiota lähes liukuhihnalta. Mendelson tuotti kaikki "Tenavat"-animaatiot aina vuonna 2006 valmistuneeseen "He’s a Bully, Charlie Browniin" asti. Ne myös tehtiin Bill Meléndezin animaatiostudiolla, ja hän ohjasi pääosan animaatioista. Lisäksi Meléndez näytteli Ressun ja Kaustisen ääntelyt kaikissa animaatioissa vuonna 2008 tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Meléndez ohjasi animaatiot pitkään itse, mutta studionsa tuotantojen lisäännyttyä hän siirsi televisiospesiaalien ohjauksen 1970-luvulta alkaen pääosin alaisilleen. Ohjaajina toimivat tämän jälkeen Phil Roman, Sam Jaimes ja Larry Leichliter. Tärkein animaattori oli Meléndezin ohella Bill Littlejohn, joka työsti varsinkin Ressu-kohtauksia. Schulz on kreditoitu yksinään lähes jokaisen elinaikanaan tehdyn "Tenavat"-animaation käsikirjoittajaksi. Schulz ja Meléndez suunnittelivat yleensä animaatioiden juonet yhdessä ja muut tekivät niihin joskus lisäyksiä, mutta käsikirjoitusten on sanottu silti olleen pääosin Schulzin käsialaa. Osa juonista perustui lähes suoraan itse sarjakuvassa ilmestyneisiin tarinoihin, osa oli kokonaan uusia. Viimeiset Schulzin elinaikana tehdyt "Tenavat"-animaatiot tehtiin 1990-luvulla suoraan videolevitykseen.
Yksi "Tenavat"-animaatioiden tunnusmerkeistä aina Ford-mainoksista alkaen oli lapsiääninäyttelijöiden käyttö aikuisten sijasta, mikä alkuun oli alalla poikkeuksellista. Koska lapset kasvoivat muutamassa vuodessa ulos hahmoille sopivista äänistä, näyttelijät vaihdettiin yli kahteenkymmeneen kertaan vuosien kuluessa. "Jaska Jokusen joulun" suosion vuoksi myöhempiin animaatioihin pyrittiin löytämään lapsia, joiden äänet kuulostaisivat samalta kuin siinä käytetyt.
Viisi "Tenavat"-animaatioita on voittanut Emmy-palkinnon: "A Charlie Brown Christmas" (paras lastenohjelma 1966), "A Charlie Brown Thanksgiving" (Schulzin tekemä käsikirjoitus palkittiin lastenohjelmien sarjassa 1974), "You’re a Good Sport, Charlie Brown" (paras lasten spesiaali 1976), "Happy Anniversary, Charlie Brown" (paras lasten asiaohjelma 1976) ja "Life Is a Circus, Charlie Brown" (paras animaatio 1981). Myös 23 muuta "Tenavat"-animaatiota oli Emmy-ehdokkaina. Lisäksi elokuva "Eläköön Jaska Jokunen!" sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta alkuperäisestä musikaalisävellyksestä.
Ressu sai marraskuussa 2015 oman tähden Hollywood Walk of Famelle, Schulzille aiemmin myönnetyn tähden viereen.
Animaatioiden myötä Vince Guaraldin jazz-musiikki alettiin yleisesti yhdistää "Tenaviin". Erityisesti ”Linus and Lucy” -niminen pianokappale tunnetaan yleisesti "Tenavien" tunnusmusiikkina. Charles M. Schulz itse ei pitänyt jazzista lainkaan, vaan arvosti enemmän klassista musiikkia. Guaraldi sävelsi musiikin kaikkiaan 15 "Tenavat"-animaatioon ennen vuonna 1976 tapahtunutta kuolemaansa. Sen jälkeen animaatioiden säveltäjinä toimivat pääasiassa Ed Bogas ja Judy Munsen, kunnes Guaraldin musiikkia alettiin käyttää uudestaan vuodesta 1992 alkaen viimeisimmissä animaatioissa. Guaraldin musiikkia on käytetty paikoin myös vuoden 2015 "Tenavat-elokuvassa", joskin pääosan sen musiikista on säveltänyt Christophe Beck. "Ressu lähtee maailmalle" -elokuvassa on Shermanin veljesten säveltämä musiikki ja "This Is America, Charlie Brown" -sarjassa käytettiin jokaisessa jaksossa eri säveltäjää. Toistaiseksi viimeisin televisioanimaatio on 2011 valmistunut "Happiness Is a Warm Blanket, Charlie Brown", jonka musiikin sävelsi Mark Mothersbaugh.
Vuonna 1992 Warner Bros. -studio hankki Schulzilta oikeudet oikeilla näyttelijöillä toteutettavaan "Tenavat"-elokuvaan, jonka käsikirjoittajaksi palkattiin perhekomedioillaan menestynyt John Hughes. Hanke tiettävästi haudattiin Hughesin käsikirjoittaman elokuvan "Ville Vallaton" saatua seuraavana vuonna huonon vastaanoton.
Clark Gesner sävelsi ja sanoitti "Tenavien" pohjalta vuonna 1966 suositun musikaalin "You’re A Good Man, Charlie Brown" (esitetty Suomessa nimellä "Tenavat"). Se sai ensi-iltansa Off-Broadwaylla 1967 ja lopulta myös varsinaisella Broadwaylla 1971. Schulz itse piti musikaalista suuresti ja kannusti Gesneriä sen tekemisessä. Siitä tehtiin uusi Broadway-versio vuonna 1999. "You’re A Good Man, Charlie Brown" on ollut vuosikymmenestä toiseen Yhdysvalloissa varsinkin harrastajateatterien suosiossa. Sen sanotaan olevan yksi eniten esitettyjä musikaaleja Yhdysvalloissa tai jopa kaikkein esitetyin. On olemassa myös toinen vähemmän tunnettu "Tenavat"-musikaali "Snoopy! The Musical". Se sai Off-Broadway-ensi-iltansa vuonna 1982. Molemmat musikaalit sovitettiin 1980-luvulla animaatioiksi.
The Royal Guardsmen -niminen floridalainen rock-yhtye levytti vuonna 1966 hitiksi muodostuneen humoristisen kappaleen ”Snoopy vs. the Red Baron”, joka kertoi Ressun kuvitteellisista ilmataisteluista ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankarina Punaista paronia vastaan. Mauri ”Moog” Konttinen käänsi myöhemmin saman laulun suomeksi ja levytti sen nimellä ”Ressu ja Punainen Paroni”. Yhdysvaltalainen säveltäjä Ellen Taaffe Zwilich sävelsi vuonna 1996 kuusiosaisen kamariorkesterisarjan "Peanuts® gallery", joka sai seuraavana vuonna ensi-iltansa New Yorkin Carnegie Hallissa.
Taidemaalari Tom Everhart on tehnyt 1980-luvulta alkaen "Tenavien" hahmoja esittäviä maalauksia Schulzin piirrosten pohjalta. Schulzin toiveesta hän on ainoa, jolla on virallinen lupa tähän.
Suosionsa vuoksi "Tenavia" on parodioitu lukemattomia kertoja. Muun muassa sarjakuvalehti "MAD" kunnostautui julkaisemalla kymmeniä "Tenavat"-parodioita. Schulz sanoi itse arvostavansa "MADin" piirtäjien taitoja. Hän myös piirsi vuonna 1973 yhden "Tenavat"-stripin, jossa esiintyi "MADin" maskotin Alfred E. Neumanin pää.
Charles M. Schulzin entinen kotikaupunki Saint Paul pystytti vuonna 2003 Landmark Plaza -puistoon joukon suuria pronssipatsaita, jotka esittävät "Tenavien" hahmoja.
Ensimmäisenä "Tenavia" julkaisi suomeksi Kuva ja Sana -kustantamon "Lasten Kuvalehti" -niminen kristillinen lastenlehti, jossa ilmestyi vuonna 1956 muutamia Jaska Jokusta ja Tellua esittäneitä strippejä nimettöminä ja vuonna 1958 nimellä "Pirkko ja Pekka". Varsinaisesti sarjan toi kuitenkin Suomeen Sanoma-yhtiö. Aloitteentekijä oli Aatos Erkko, joka oli 1950-luvun lopulla "Viikkosanomien" päätoimittaja ja etsiskeli ulkomailta sopivia sarjakuvia yhtiön lehtiin. Erkon mukaan "Tenavien" ja sen tuolloisten hahmojen suomenkieliset nimet keksivät hän itse ja Juhana Perkki, Simopekka Nortamo sekä Mary Wuorio. Nimi Jaska Jokunen mainitaan Erkon itsensä keksimäksi, mutta pääosan nimistä keksi Perkki, joka oli tuolloin Sanoma Oy:n talouspäällikkö. Ensimmäiset "Tenavat"-stripit ilmestyivät suomeksi 30. lokakuuta 1959 samanaikaisesti "Ilta-Sanomissa" ja "Viikkosanomissa". "Ilta-Sanomat" julkaisee "Tenavia" edelleen.
"Tenavilla" on ollut useita suomentajia. Juhani Tolvanen on suomentanut sarjaa vuodesta 1979. Oman kertomansa mukaan hän ei ole halunnut levittää Suomeen sellaisia amerikkalaisia ilmiöitä, joita Suomessa ei ole valmiiksi tunnettu, joten hän muun muassa muutti vuosien ajan dialogissa kaikki ystävänpäiväkortit syntymäpäiväkorteiksi. Toisaalta on kuitenkin väitetty juuri "Tenavien" myötävaikuttaneen siihen, että ystävänpäivän vietto ja ystävänpäiväkortit levisivät myös Suomeen 1980-luvulla.
Sanoma Oy aloitti "Tenavat"-kirjojen julkaisun suomeksi vuonna 1968. Sarjaa ovat sittemmin jatkaneet Helsinki Media ja Egmont. Vuoteen 1999 mennessä kirjoja oli myyty Suomessa jo yli miljoona kappaletta. Sanoma julkaisi myös vuosina 1990–1992 kerran kuukaudessa ilmestynyttä "Ressu"-nimistä sarjakuvalehteä. Lapsille markkinoitu lehti sisälsi "Tenavat"- ja "Ulla"-strippejä.
Ensimmäisen "Tenavat"-strippejä sisältäneen kokoelman ("Peanuts") julkaisi Rinehart-kustantamo vuonna 1952. Erilaisia "Tenavat"-kirjoja on sittemmin julkaistu hyvin runsaasti. Vuoteen 1999 mennessä kirjoja oli myyty eri maissa yli 300 miljoonaa kappaletta.
Yhdysvalloissa Fantagraphics-sarjakuvakustantamo julkaisi vuosina 2004–2016 kirjasarjan "The Complete Peanuts", joka sisältää kaikki "Tenavat"-sanomalehtistripit alkuperäisessä ilmestymisjärjestyksessä. Siihen sisältyy myös yli 2 000 sellaista strippiä, joita ei sitä ennen ole julkaistu kertaakaan uudelleen alkuperäisen sanomalehti-ilmestymisensä jälkeen. Kirjasarjasta ilmestyi suomeksi nimellä "Täydelliset Tenavat" vain kaksi ensimmäistä osaa, jotka käsittivät vuodet 1950–1954. Fantagraphics julkaisee lisäksi "Peanuts Every Sunday" -nimistä sarjaa, joka tulee sisältämään kaikki sunnuntaistripit värillisinä. Sitä ei ole julkaistu suomeksi lainkaan.
Suomessa Sanoma Oy julkaisi vuosina 1968–1993 yhteensä 38 "Tenavat"-strippien pokkarikokoelmaa. Helsinki Media jatkoi sarjaa vuosina 1994–1997 ja Egmont vuodesta 1998 alkaen. Osia on toistaiseksi ilmestynyt 61. Lisäksi eri kustantajat ovat julkaisseet suomeksi kahdeksan muuta pokkaria, kuusi albumia, 13 kovakantista sarjakuvakirjaa ja 59 kuvakirjaa tai muuta "Tenavat"-piirroksilla kuvitettua teosta.