Koutokeinon kansannousu
Koutokeinon kansannousu oli Pohjois-Norjan Koutokeinossa (norjaksi "Kautokeino", pohjoissaameksi "Guovdageaidnu") 8. marraskuuta 1852 tapahtunut saamelaisten kansannousu. Kansannousu alkoi, kun joukko saamelaisia tappoi paikallisen kauppiaan ja nimismiehen, ja loppui toisen saamelaisjoukon vangittua kapinoitsijat. Kansannousun päätekijät Aslak Hætta ja Mons Somby tuomittiin kuolemaan kansannousun aikana tapahtuneista kahdesta taposta, tuhotöistä ja pahoinpitelystä.
Koutokeinon saamelaisten hurmahenkisyys ja vihamielisyys kärjistyivät maanantaina 8. marraskuuta 1852, jolloin joukko "lestadiolaisia" saamelaisia hyökkäsi Koutokeinon kirkonkylään Aslak Jakobsen Hættan (1825-1854) johdolla, surmaten nimismies Lars Johan Buchtin (1813-1852) ja kauppias Carl Johan Ruthin (1818-1852), sekä pahoinpidellen useita muita. Tapauksesta syytettiin yleisesti Lars Levi Laestadiusta ja hänen levittämiään oppeja, vaikka on ilmeistä etteivät Koutokeinon tapahtumiin johtaneet mitkään Laestadiuksen antamat opetukset. Laestadiusta syyttivät tapauksesta mm. Tromssan piispa Daniel Bremer Juell ja "Norbottens-Posten"-lehti.
Aslak Hættan johtama hurmahenkinen saamelaisryhmä oli ennen Koutokeinon murhatöitä selvästi erkaantunut Laestadiuksen opista ja myös lestadiolaisesta seurakuntayhteydestä omaksi uskonnolliseksi ryhmäkseen, jolla oli lähemmät suhteet kirkkoherra Liljebladiin kuin Laestadiukseen. Aslak Hætta oli jopa suunnitellut Lars Levi Laestadiuksen surmaamista, joka on yksi todiste siitä että hänen johtamansa lestadiolaissuuntaus oli erkaantunut muusta lestadiolaisuudesta erilliseksi hurmahenkiseksi lahkokseen, vaikka osa heistä arvostikin yhä Laestadiusta ja jopa vetosivat häneen oikeudenkäynnissä. Laestadius puolestaan syytti Koutokeinon ristiriidoista mm välinpitämättömiä pappeja, viranomaisia ja Norjan kielipolitiikkaa saamelaisalueilla.
Näkemykset kapinasta vaihtelevat: jotkut väittävät sitä yksinomaan radikaalin uskonnollisen liikkeen aiheuttamaksi, mutta jotkut pitävät sitä osana suurempaa saamelaisten kansallista heräämistä.
Saamelainen Nils Gaup ohjasi vuonna 2008 ensi-iltaan tulleen elokuvan "Kautokeinon kapina", joka kuvaa kansannousua kapinoitsijoiden näkökulmasta.
Lestadiolaisuus sai jo vuonna 1847 paljon saamelaisia kannattajia myös Koutokeinossa Norjassa. Keväällä 1849 Laestadius muutti Kaaresuvannosta Pajalaan, joka oli paljon kauempana Koutokeinosta. Niinpä Koutokeinolaiset lestadiolaiset alkoivat sen jälkeen käydä kuuntelemassa juuri lestadiolaistuneen Muonion kirkkoherran J. F. Liljebladin saarnoja, koska Muonioon oli Koutokeinosta paljon lyhyempi matka kuin Pajalaan. Mutta jo talvella 1849-1850 alkoi Koutokeinon saamelaisten lestadiolaisten käytöksessä ja uskonelämässä näkyä huolestuttavia piirteitä, kuten hurmahenkisyyttä, röyhkeyttä ja aggressiivisuutta. Ilmiötä esiintyi myös Kuttasen kylässä. Alkoipa heidän keskuudessaan esiintyä jopa sellaista "kolmen kyynärän jumalan oppia", jonka mukaisesti muutamat heistä alkoivat pitämään itseään kristuksena ja jumalana, sekä niin pyhinä etteivät tarvinneet enää synninpäästöä.
Saamelaisilla yleisesti Koutokeinossa oli tuohon aikaan vaikeat olot. Mainittakoon parina esimerkkinä että Venäjä lakkautti syksyllä 1852 Norjan saamelaisten oikeudet talvilaiduntamiseen ja kalastukseen Suomen puolella, ja Norjassakin jokien varteen muuttaneet talonpojat estivät saamelaisia kalastamasta Jäämereen laskevien jokien parhailla kalapaikoilla. Tuollainen muiden etnisten ryhmien ja viranomaistenkin syrjivä ja ankara toiminta Norjan saamelaisia kohtaan oli omiaan herättämään ja provosoimaan Koutokeinon saamelaisissa hurmahenkisyyttä ja aggressiota. Lisäksi porvarien ja talonpoikien harjoittama vastuuton viinakauppa tuotti paljon ongelmia saamelaisten keskuudessa
Kapinan taustalla oli useita tekijöitä. Poronhoito oli vaikeutunut huomattavasti norjalaisten uudisasukkaiden tultua alueelle, ja lisäksi perinteiset talvilaidunnusalueet jäivät monien ulottumattomiin, kun Suomen ja Norjan raja suljettiin 1852. Saamelaisten yhteisöt kärsivät myös pahasta alkoholismista. 1850-luvun alussa syntyi lestadiolainen äärilahko Koutokeinon hurmos, joka asettui vastustamaan Norjan hallitusta ja paikallista kirkkoa.
Ensimmäiset levottomuudet alkoivat jo kesällä 1851, kun joukko Koutokeinon hurmoksen jäseniä kävi Kieruassa ja Koutokeinossa jumalanpalvelukseen osallistuneiden kimppuun. 22 saamelaista tuomittiin rangaistuksiin, jotka vaihtelivat kahden vuoden pakkotyöstä viiden päivän arestiin sekä sakkoihin. Pidätettyjen joukossa olivat tulevan kapinan johtajat Aslak Hætta ja Mons Somby. Raskaimmat tuomiot saaneita pidettiin selleissä kuukausia ennen tuomioita. Erityisesti katkeruutta herätti se, että tuomittujen piti maksaa sakkojen lisäksi kaikki oikeudenkäynnin kustannukset, minkä vuoksi moni perhe ajautui vararikkoon.
Vuonna 1852 Aslak Hætta, Mons Somby sekä joukko Koutokeinon hurmosliikkeeseen kuuluneita saamelaisia kokoontui paikalliseen siidaan aiemmissa levottomuuksissa pidätettyjen perheiden kanssa. Sunnuntaina 7. marraskuuta lähti 35 aikuisen ja 22 lapsen joukko kohti Koutokeinoa. He pysähtyivät Mortasin kylässä, jonka asukkaita yrittivät saada mukaan kapinaan.
Seuraavana aamuna kapinalliset saapuivat Koutokeinoon ja hyökkäsivät paikallisen viinakauppiaan Carl Johan Ruthin kimppuun. Kun nimismies Lars Johan Bucht tuli apuun, joukko kävi hänenkin kimppuunsa. Ruth ja Bucht kuolivat tappelussa, ja väkijoukko sytytti Ruthin talon tuleen. Talon muut asukkaat vietiin paikalliseen pappilaan, jossa myös pastori Fredrik Waldemar Hvoslef ja muu pappilan henkilökunta otettiin kiinni. Vangit piestiin lukuun ottamatta pastorin vaimoa.
Sillä välin 19 hengen joukko läheisen kylän asukkaita oli kokoontunut läheiselle myllylle, jolta he lähtivät opettaja Klemet Gundersenin johtamina kukistamaan kapinallisia. Aslak Hætta yritti saada joukkojaan osallistumaan taisteluun, mutta lopulta vain 15 lähti mukaan. Nuijin ja haloin käydyssä tappelussa kuoli kaksi kapinallista.
Tapauksen johdosta viisi saamelaista tuomittiin kuolemaan, yksitoista pitkiin vankeusrangaistuksiin ja kymmenen pakkotyöhön. Kuolemaan tuomituista kolmen rangaistukset muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi, mutta Aslak Hætta ja Mons Somby teloitettiin 14. lokakuuta 1854. Lisäksi tapauksessa kertyi kuolonuhreja hyökkääjien joukossa, kun saamelaistyttö Maarit Spein menehtyi hyökkäyksessä saamiinsa vammoihin, Ole Somby menehtyi pakoyritystensä yhteydessä saamiinsa vammoihin, sekä neljä kuoli vankilassa. Suuri osa hyökkäykseen osallistujista oli käytännössä pakotettu mukaan väkivallalla ja uhkauksilla johtajien taholta. Myöhemmin yksi hyökkääjistä - 15 vuotta vankilassa istunut Aslakin veli Lars Hætta (1834-1896) käänsi Uuden testamentin saamen kielelle.
Korkein oikeus tuomitsi 14. helmikuuta 1854 viisi kapinallista kuolemaan. Lisäksi kahdeksan kapinallista tuomittiin elinkautiseen pakkotyöhön ja viisitoista sai lyhyemmät pakkotyötuomiot, joiden pituus vaihteli alle vuodesta kahteentoista vuoteen. Tuomituista 17 oli naisia ja 11 miehiä. Neljä syytettyä vapautettiin ja yksi kuoli kesken oikeudenkäynnin. Viidestä kuolemaantuomitusta kolmen rangaistukset muutettiin elinkautiseksi pakkotyöksi; näistä Henrik Skum kuoli vankeudessa vuonna 1858 mutta Ellen Skum ja Lars Hætta armahdettiin vuonna 1867. Lievemmän tuomion saaneista kolme kuoli vankeudessa mutta muut vapautuivat tai armahdettiin viimeistään vuonna 1865.
Aslak Hætta ja Mons Somby mestattiin 14. lokakuuta 1854. Heidän päänsä lähetettiin tutkittaviksi Osloon, josta ne palautettiin haudattaviksi vasta 1990-luvulla. Kapinan jälkeen saamelaisiin kohdistetut norjalaistamistoimet kovenivat.