Cormac McCarthy
Cormac McCarthy (s. 20. heinäkuuta 1933 Rhode Island, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut kymmenen teosta ja saanut Pulitzerin palkinnon.
Kirjallisuuskriitikko Harold Bloom on nimennyt hänet yhdeksi neljästä merkittävimmistä aikansa yhdysvaltalaisista kirjailijoista Thomas Pynchonin, Don DeLillon ja Philip Rothin ohella. Nykykriitikot vertaavat häntä usein William Faulkneriin ja joskus Herman Melvilleen.
Cormac McCarthyn isä oli menestyvä juristi. Perhe muutti 1937 Tennesseen Knoxvilleen. Hän on kolmas sisarussarjassa, johon kuuluu hänen lisäkseen kolme sisarta ja kaksi veljeä. Hän kävi Knoxvillen katolista koulua.
McCarthy opiskeli Tennesseen yliopistossa 1951–1952. Hän astui 1953 Yhdysvaltain ilmavoimien palvelukseen neljäksi vuodeksi, joista kaksi hän oli Alaskassa ja isännöi siellä radio-ohjelmaa. Hän palasi 1957 jatkamaan yliopisto-opintojaan. Opiskeluaikana hän julkaisi opiskelijalehdessä kaksi kertomusta ja sai Ingram-Merrill-palkinnon 1959 ja 1960. Hän avioitui 1961 opiskelutoverinsa Lee Hollemanin kanssa, ja heille syntyi poika Cullen. McCarthy keskeytti opinnot tutkintoa suorittamatta ja muutti perheineen Chicagoon, jossa hän kirjoitti ensimmäisen romaaninsa. Hän palasi Tennesseehin, ja avioliitto Lee Hollemanin kanssa päättyi.
McCarthyn ensimmäisen romaanin "The Orchard Keeper" julkaisi Random House 1965. Hän päätti lähettää käsikirjoituksen nimenomaan Random Houselle, koska "se oli ainoa kustantaja, jonka tiesin". Random Housella käsikirjoitus joutui Albert Erskinen käsiin, joka oli William Faulknerin kustannustoimittaja Faulknerin kuolemaan, vuoteen 1962, asti. Erskine oli McCarthyn toimittaja kaksikymmentä vuotta.
McCarthy nousi kesällä 1965 valtamerilaiva "Sylvanialla" Irlantiin. Laivalla hän tapasi Anne DeLislen, joka oli laivalla laulajana. He avioituivat 1966 Englannissa. Vuonna 1966 McCarthy sai Rockefeller-säätiön apurahan, jonka turvin hän matkusteli pitkin Etelä-Eurooppaa ja asettui sitten Ibizalle, jossa hän kirjoitti seuraavan romaaninsa "Outer Dark". Myöhemmin hän palasi vaimonsa kanssa Yhdysvaltoihin, missä "Outer Dark" ilmestyi 1968 ja sai kohtalaiset arvostelut.
Vuonna 1969 McCarthy muutti vaimonsa kanssa Tennesseehen Louisvilleen ja osti vanhan navetan ja kunnosti sen, teki jopa kivityöt itse. Siellä hän kirjoitti seuraavan kirjansa, tositapahtumiin perustuvan "Child of God". Teos ilmestyi 1973. Edellisen teoksen tavoin tämäkin sijoittui eteläisille Appalakkien vuorille. McCarthy erosi Anne DeLislestä 1976 ja muutti El Pasoon Texasiin. Hänen romaaninsa "Suttree" ilmestyi vihdoin 1979. Hän oli kirjoittanut "Suttreeta" aika ajoin parikymmentä vuotta. Hän sai toimeentulonsa vuonna 1981 myönnetystä MacArthur-apurahasta kirjoittaessaan seuraavaa romaaniaan "Veren ääriin", joka ilmestyi 1985 ja jota pidetään hänen teoksistaan parhaana.
McCarthy asuu Tesuquessa New Mexicossa vaimonsa Jennifer Winkleyn ja heidän poikansa Johnin kanssa. Hän pysyy erossa julkisuudessa eikä juuri anna haastatteluja. Yhdessä harvoista haastatteluista The New York Timesissa McCarthya kuvattiin "seuralliseksi erakoksi". McCarthy on ahkerasti mukana Santa Fen akateemisessa yhteisössä ja viettää aikaansa Santa Fe Institutessa, jonka perusti hänen ystävänsä fyysikko Murray Gell-Mann.
Hänellä on kaksi poikaa, Cullen McCarthy Lee Hollemanin kanssa ja John McCarthy Jennifer Winkleyn kanssa. Hän on ollut naimisissa Lee Hollemanin kanssa (avioero), Annie DeLislen kanssa (1967–1981) ja vuodesta 2006 Jennifer Winkleyn kanssa.
Tämä teos on historiallinen romaani vuodelta 1985 McCarthyn Yhdysvaltojen lounaisosiin sijoittuvien teosten joukossa. Teokset jaetaan usein "Appalakkien kauteen" ja "lounaiseen kauteen". Teos on kärjistävä: se on hänen väkivaltaisin teoksensa, mutta se on myös hyvin syvällinen ja tarkkanäköinen teos. Se kertoo pojasta, josta käytetään vain nimeä ”poika". Poika kulkee vuonna 1851 "Glantonin jengi” -nimisen lainsuojattomista koostuvan joukkion mukana. Meksikon valtio on palkannut sen hakemaan intiaanien päänahkoja. Kirja kuvaa silmää räpäyttämättä hirvittäviä väkivallantekoja, joita tekivät niin amerikkalaiset, intiaanit kuin meksikolaisetkin. Huolimatta lainsuojattomien suorittamista väkivallanteoista lähes jokaista tapaamaansa kohtaan matkalla halki lännen, romaani on kirjoitettu kielellä, joka on paitsi täsmällistä, myös vahvaa ja tiivistä ja käyttää runsaasti espanjasta lainattua sanastoa ja kieltä joka vaikuttaa vuoroin arkaaiselta ja runolliselta. Vuonna 2006 "New York Times" kysyi useilta maineikkailta kirjailijoilta ja kriitikoilta, mitä teoksia he pitivät merkittävimpinä Yhdysvalloissa 25 viime vuoden aikana. "Blood Meridian" oli kolmannella sijalla edellään vain Toni Morrisonin "Minun kansani, minun rakkaani" ("Beloved") ja Don DeLillon "Alamaailma" ("Underworld").
Vaikka McCarthy oli saanut palkintoja ja myönteistä kritiikkiä, häntä ei tunnettu kovin laajalti ennen kuudennen romaanin "Kaikki kauniit hevoset" ("All the Pretty Horses", 1992) ilmestymistä. Kirja, jonka McCarthy on nimennyt "Rajatrilogian" ensimmäiseksi osaksi, oli jonkin aikaa myyntilistoilla ja sai National Book Award- ja National Book Critics Circle Award -palkinnot. Siitä tehtiin myöhemmin elokuva. "Matka toiseen maailmaan" ("The Crossing", 1994) ja "Cities of the Plain" (1998) täydentävät trilogian. Vuonna 2006 edellä mainitussa "New York Timesin" kyselyssä myös "Rajatrilogia" ("The Border Trilogy") sai useita ääniä Yhdysvaltojen merkittävimmäksi teokseksi 25 viime vuoden aikana.