Islamilainen filosofia
Islamilainen filosofia () voidaan kuvata pyrkimykseksi luoda harmonia toisaalta järjen ja filosofian, ja toisaalta uskon ja islamin uskonnollisten opetusten välille. Islamilaisella filosofialla voidaan tarkoittaa myös yleisesti islamilaisen kulttuuripiirin sisällä syntynyttä filosofiaa.
Islamilainen filosofia vaikutti merkittävästi eurooppalaiseen filosofiaan varsinkin keskiajalla. Iso osa antiikin filosofista perintöä säilyi läpi varhaiskeskiajan islamilaisen filosofian piirissä, ja islamilainen filosofia onkin pitkälle helleenisen filosofian perillinen, ennen kaikkea (uus-) platonismin ja aristotelismin. Sittemmin islamilainen filosofia on jakautunut ennen kaikkea šiialaisen ja sunnalaisen suuntauksen mukaan ja etenkin sunnalaisuuden piirissä antiikin pakanallinen perinne on hylätty ja filosofian harjoittaminen pitkälti tyrehtynyt.
Islamilainen filosofia voidaan määritellä monella tavalla. Tässä artikkelissa islamilaiseksi filosofiaksi lasketaan islamilaisessa kulttuuripiirissä syntynyt filosofia. Määritelmä ei tarkoita sitä, että filosofia olisi keskittynyt uskonnollisiin aiheisiin, tai että se olisi edes muslimien tuottamaa.
Varhaisen ja klassisen islamilaisen filosofian alkulähteinä ovat toimineet paitsi islamin usko itse, myös antiikin Kreikan filosofinen perintö, joka päätyi islamilaisten haltuun heidän valloitettuaan Aleksandrian, Syyrian ja Gundishapurin akatemian. Varhaiset filosofiset väittelyt keskittyivät lähinnä uskonnon ja järjen välisen suhteen pohdiskeluun, myöhemmät taas ottivat esimerkkinsä suoraan kreikkalaisesta filosofiasta.
Uskonnon ja filosofian yhteen saattaminen on aina ongelmallista, koska klassiset filosofit eivät aseta minkäänlaisia ennakkoehtoja sille, millaisiin johtopäätöksiin tutkimuksissa tulisi tulla, kun taas uskonnollisilla ajattelijoilla on yleensä aina joko suurempi tai pienempi joukko uskonnollisia oppeja, joiden katsotaan olevan väistämättä tosia. Tämän vuoksi jotkut ovat katsoneet, ettei kukaan voi olla yhtä aikaa sekä todellinen filosofi että jonkun uskonnon todellinen kannattaja. Tältä näkökannalta kaikki yritykset ajattelutapojen yhteensaattamiseksi on tuomittu epäonnistumaan.
Jotkut ovat kuitenkin sitä mieltä, että tällainen ajattelutapojen synteesi on mahdollinen. Yksi tapa on käyttää filosofisia argumentteja uskonnollisten periaatteiden todistamisessa. Tätä kutsutaan apologetiikaksi, ja se on monien uskontojen, kuten juutalaisuuden, kristinuskon ja islamin, kirjallisen perinteen yleisesti käyttämä tekniikka. Toinen tapa synteesin muodostamiseksi on pitäytyä ottamasta kantaa mihinkään uskonnolliseen kysymykseen, ellei ole ensin päätynyt niihin myös filosofisella analyysillä. Tätä eivät kuitenkaan muslimit yleisesti pidä uskonnon todellisena harjoittamisena.
Kolmas tapa on filosofisen analyysin soveltaminen omaan uskoon kysymällä sellaisia kysymyksiä kuin:Islamilaisen filosofian merkittäviä saavutuksia ovat: Varsinainen islamilainen filosofia (merkityksessä oikeaoppisen islamin ja filosofisen ajattelun syntetisoiminen) syntyi, kun yksittäiset henkilöt käyttivät "ijtihádin" metodeja ja pyrkivät tutkimaan Koraanin opetuksia, jotka oli aiemmin otettu vastaan pelkästään sokealla uskolla, jumalallisena ilmoituksena. Ensimmäinen protesti tällaista ajattelutapaa vastaan olivat niin kutsutut qadariitit (arabian "qadara" 'kyetä, mahtaa'), jonka jäsenet uskoivat vapaaseen tahtoon, vastakohtana jabariiteille ("jabar" 'voima, rajoitus'), jotka uskoivat fatalismiin.
"Kalam" tai "islamilainen teologia" tarkoittaa toimintaa, jossa niin siraan ja hadithiin kuin yhtä hyvin tieteeseen ja lakiin liittyviä kysymyksiä alettiin tutkia myös Muhammadin omien uskomusten tai Koraanin ja Sunnan lainopillisen tulkinnan ulkopuolelta. Se syntyi Muhammadin kuoleman jälkeen. Kalamin harjoittaminen oli aktiivisinta mu'tazilismin piirissä sen ollessa vallitseva teologinen suuntaus.
Islamilaisen perinteen suhde kalamiin on ambivalentti. Etenkin hanbalistisen "fiqh"-koulukunnan piirissä siihen on suhtauduttu kategorisen kielteisesti. Toisaalta kalam-koulukunnilla on kuitenkin vakiintunut paikkansa islamilaisessa ortodoksiassa. Yleisesti kalamin rooliksi on nähty islamin puolustaminen harhaoppeja vastaan, missä teologiseen spekulaatioon ja varsinaiseen filosofiaan on suhtauduttu kielteisesti islamille vieraana aineksena.
Ortodoksinen kalam sellaisena kuin se vakiintui 1000-luvulta alkaen oli pitkälti varsinaisesta antiikin perintöä seuraavasta filosofiasta irrallinen ilmiö, vaikka antiikin filosofista perintöä, kuten sokraattista metodia, ehkä käytettiinkin argumentaation välineenä. Missä katolilaisen kristinuskon piirissä Tuomas Akvinolainen ja muut skolastikot pyrkivät muodostamaan kristillisen opin ja pakanallisen filosofian (arab. "falsafa") synteesin, islamin piirissä tällaisia yrityksiä vastaan hyökättiin jyrkästi. Al-Ghazali, jota jotkut tutkijat ovat verranneet asemansa puolesta Tuomas Akvinolaiseen katolilaisuudessa, on hyvä esimerkki tästä tendenssistä sunnalaisen islamin piirissä, joka hänen jälkeensä vain voimistui.
Varsinaisesti filosofisia kysymyksiä pohdittiin kalamin piirissä eniten mu'taziliittien toimesta, ja tämän koulukunnan syrjäytyminen ja sen myöhempi asema harhaoppisena merkitsivät filosofisen teologian harjoittamisen lakkaamista.
Toisella vuosisadalla Muhammadin Mekasta muuton jälkeen Irakin Basran teologisissa kouluissa syntyi opillisia erimielisyyksiä. Eräs oppilas nimeltä Wasil ibn Atha erotettiin koulusta, koska hänen ajattelunsa oli ristiriidassa islamin perinteisten opetusten kanssa. Hän perusti oman koulun, ja loi systemaattisen järjestelmän joidenkin edeltäneiden filosofian, ennen kaikkea qadariittien, opetuksista. Tätä uutta koulukuntaa tai lahkoa kutsuttiin mu'taziliiteiksi (sanasta "i'tazala" 'erottautua, olla eri mieltä'). Koulukunnan tärkeimmät opinkohdat olivat:Kaksi ensimmäistä opinkohtaa sai mutaziliitit kutsumaan itseään "oikeudenmukaisuuden ja ykseyden partisaaneiksi". Kolmas opinkohta sai aikaan sen, että tiedon hankkiminen käsitettiin pakolliseksi kaikille ihmisille, kaikkina aikoina ja kaikissa paikoissa.
Mu'tazilitiitit haastoivat "kalamin" ja yhdistivät kreikkalaista filosofiaa, erityisesti Platonin ja Aristoteleen opetuksia, teologiaansa ja filosofiaansa. He joutuivat jatkuvasti puolustamaan ajatuksiaan aikansa oikeaoppista islamilaisuutta vastaan. Tämän vuoksi he kääntyivät hakemaan tukea filosofiasta, ja muodostivat rationaalisen teorian nimeltä " 'Ilm-al-Kalam" (Sanan tiede), joka pyrki löytämään teologisia vastauksia filosofisen dialektiikan avulla. Sitä harjoittaneita filosofeja kutsuttiin mutakallamineiksi. Tämä nimitys tuli pian yleiseksi nimitykseksi kaikille, jotka pyrkivät hakemaan uskonnollisille opetuksille filosofisia vahvistuksia.
Aluksi mutakallaminit joutuivat puolustautumaan sekä oikeaoppisia että pakanallisia osapuolia vastaan, ja heidän opetuksensa olivat näiden välimaastossa. Myöhemmät sukupolvet sen sijaan suuntautuivat enimmäkseen filosofeja vastaan. Mu'taziliittien vastustajia olivat hadíth-oppineet ja myöhemmin ash'ariitit.
Aš'ariitit on sanut nimensä Abu al-Hasan Al-Aš'arista (k. 935). Aš'ariitit kehittyivät mu'taziliittien piiristä mutta kääntyivät sittemmin heitä vastaan. He lakkauttivat islamin teologian filosofian ja suhtautuivat kielteisesti kaikenlaiseen metafyysiseen spekulaatioon mutta sallivat filosofian metodeja käytettävän tieteen ja teknologian palveluksessa sikäli kuin johtopäätökset sopivat yhteen islamin oppien kanssa.
Al-Aš'ari kunnostautui kuitenkin itse metafyysikkona puolustamalla okkasionalismia, jonka tunnetuin edustaja Uuden ajan länsimaisessa filosofiassa oli Nicolas Malebranche. Al-Aš'ahirin mukaan kaikkien tapahtumien ainoa syy on Jumalassa, ja kaikki kausaaliset tapahtumat maailmassa ovat näin ollen Jumalan välittömän tahdon ilmausta. Tästä näkökulmasta edes ihmeet eivät näyttäydy anomalioina kuin inhimillisestä perspektiivistä; ihmeitä voi ilmetä, koska Jumala suhde maailmaan ei ole minkään rationaalisen periaatteen rajoittama. Ašariittien okkasionalistisen opin tunnetuin kannattaja ja puolustaja oli 1000-luvulla vaikuttanut teologi, mystikko ja filosofi Al-Ghazali.
Ašahrismia on arvosteltu siitä, että okkasionalistisella opilla olisi ollut haitallinen vaikutus tieteen kehittymiseen. Koska Jumala nähdään yleensä rationaalisena paremminkin kuin mielivaltaisena agenttina, hänen käyttäytymisensä tuntuisi tässä katsannossa järkevältä tulkita lainmukaiseksi. Okkasionalismi ei kuitenkaan johda välttämättä tällaiseen helposti luonnontieteellisen tutkimuksen kanssa yhteensopivaan lopputulokseen. Okkasionalismi voidaan tulkita myös siten, että absoluuttisesti transsendentin Jumalan toiminta on viime kädessä ihmisjärjen ylittävää. Näin, jos Jumalan mieli todella mielletään absoluuttisen transsendentiksi, koko ajatus luonnonlakien rationaalisesta ymmärtämisestä voi vaikuttaa tuhoon tuomitulta.
Sanalla filosofia ("falsafa") viitattiin islamilaisessa perinteessä nimenomaan islamin perinteelle ulkoiseen antiikin filosofian perinteeseen (ennen kaikkea uusplatonismiin ja aristotelismiin). Sille ei muodostunut koskaan institutionaalisesti vakiintunutta asemaa islamilaisessa kulttuurissa. Toisin kuin Euroopan yliopistoissa, filosofia ja luonnontiede (so. luonnonfilosofia) eivät kuuluneet islamilaisten korkeakoulujen eli madrassojen opetusohjemaan, ja opetusta annettiin vain yksityisesti. Huomattavan monet antiikin perinnettä ylläpitävistä filosofeista (esimerkiksi Avicenna ja Averroës) tienasivat elantonsa lääkäreinä. Ainoa luonnontiede, jota opetettiin madrassoissa oli astronomia, koska se katsottiin hyödylliseksi; sitä tarvittiin islamilaisten kalenteripyhien ajankohdan laskemiseksi ja rukoilun suunnan määrittämiseksi. Varsinaisen antiikin perinnettä jatkavan filosofian ("falsafa") harjoittaminen oli pitkälti "maanalaista" toimintaa, johon suhtauduttiin suopeimmissa tapauksissa epäluuloisesti. Huolimatta siitä, ettei kulttuuriympäristö suhtautunut itsenäiseen filosofiseen tutkimukseen erityisen myötämielisesti, islamin kultakausi onnistui yhtä kaikki tuottamaan merkittäviä saavutuksia antiikin perinnettä jatkavan filosofian saralla.
"Falsafa" on myös sikäli merkittävä ilmiö, että juuri tämän islamin hallitsevan kulttuuripiirin katsotaan vallitsevan näkemyksen mukaan vaikuttaneen ratkaisevalla tavalla antiikin filosofian elpymiseen Euroopassa myöhäisenä keskiaikana. Vaikka islamilaisen kulttuuripiirin vaikutus länsimaiseen ajatteluun on kiistatonta (esimerkiksi matematiikan osalta), filosofian ja aristotelismin suhteen vallitseva näkemys on myös kyseenalaistettu uudemmassa tutkimuksessa. Ranskalainen keskiajan tutkija Sylvain Gouguenheim on esittänyt, että todellisuudessa Aristoteleen teokset rantautuivat Eurooppaan Bysantin kautta ja käännettiin suoraan kreikasta, eikä Espanjalla olisi ollut merkittävää vaikutusta filosofian harjoittamisen elpymiseen. Joka tapauksessa Euroopan skolastikot lukivat aktiivisesti etenkin Averroëksen kirjoituksia ja saivat tältä vaikutteita ajatteluunsa.
800-luvulla persialaiset ja arabit tutustuivat kreikkalaiseen filosofiaan ennen kaikkea kalifi al-Ma'munin ja hänen seuraajiensa ansiosta. Arabialaiset oppineet käänsivät arabiaksi, usein syyrian kielestä, kaikki Aristoteleen säilyneet teokset sekä suuren määrän muuta kreikkalaista filosofista ja tieteellistä kirjallisuutta.
Seurauksena syntyi islamilainen peripateettinen koulukunta, johon kuuluivat merkittävimpinä al-Kindi, al-Farabi, Avicenna (arab. Ibn Sina) Averroës (Ibn Rušd). Mutakallaminit pitivät kaikkien näiden opetuksia harhaoppisina. Koulukunta ei ainoastaan kääntänyt ja jäljitellyt kreikkalaisen filosofian töitä, vaan laajensi niitä lähes jokaisella alueella sekä teoriassa että käytännössä. Abbasidien kalifaatin aikana 900- ja 1000-luvulla islamilainen maailma oli tieteissä korkeimmalla tasolla koko Välimeren alueen kulttuuripiirissä.
Koulukunta vaikutti myös suuresti kreikkalaisen, hindulaisen ja muun ennen islamia syntyneen tiedon välittämisessä kristittyyn länsimaailmaan. Erityisesti heillä oli vaikutusta Aristoteleen filosofian tunnetuksi tekemisessä. Näihin ajattelijoihin kuuluvat muun muassa al-Farabi, Avicenna ja al-Kindi. Arabialaista filosofista kirjallisuutta käännettiin heprean ja latinan kielille erityisesti Espanjassa. Nämä käännökset vaikuttivat modernin eurooppalaisen filosofian syntyyn. Myös egyptiläiset filosofit Moses Maimonides (joka oli juutalainen) ja Ibn Khaldun olivat merkittäviä tässä työssä.
Kaikki nämä filosofit yhdistivät aristotelista ja uusplatonilaista ajattelua islamin opetuksiin. Opillisesti he olivat hyvin epäortodoksisia, joko kerettiläisiä muslimeita tai muita kuin muslimeita, ja on osittain kyseenalaista missä määrin heitä voidaan pitää juuri islamilaisen filosofian edustajina.
Aristoteles pyrki kyllä osoittamaan, että Jumala on yksi, mutta hänen näkemyksensä oli, että materia on ikuista, ja siitä seurasi, että Jumala ei voinut olla maailman luoja. Hän oli myös sitä mieltä, että Jumalan tiedot ovat ainoastaan maailmankaikkeuden yleisten lakien mukaisia, eikä Jumala voi tietää yksityisistä ja aksidentaalisista asioista. Tämä tekee profetoimisen mahdottomaksi. Toinen mutakallamineja shokeerannut seikka oli peripateetikoiden teoria älystä. Peripateetikot opettivat, että ihmisen sielu oli ainoastaan passiivinen kyky, joka kykeni ottamaan vastaan erilaisia aistimuksia — ja että tiedon ja hyveen kautta se sai kyvyn yhdistyä Jumalasta alkunsa saavan aktiivin järjen kanssa. Tämän myöntäminen olisi tarkoittanut sielun kuolemattomuuden kieltämistä.
Mutakallaminit loivat filosofisen järjestelmän selittääkseen materian luomisen, ja siihen tarkoitukseen he ottivat käyttöön Demokritoksen teorian atomeista. He opettivat, että atomit ovat kaikkein pienimpiä ja jakamattomia kappaleita, joita ei voida mitata painossa tai koossa. Alun perin atomit loi Jumala, ja niitä luodaan lisää aina tarpeen mukaan. Ruumiit tulevat oleviksi ja kuolevat atomien yhteenliittymisen ja eroamisen seurauksena. Tämä ei kuitenkaan poistanut ongelmaa materian alkuperäisestä luomisesta.
Jos ajatellaan, että Jumala toteutti tekonsa tietyllä hetkellä omasta "tahdostaan", tietyn päämäärän vuoksi, täytyy myöntää, että Jumala oli jotenkin epätäydellinen ennen tahtonsa totettamista tai päämäärän saavuttamista. Tämän ongelman kiertämiseksi mutakallaminit laajensivat teoriansa atomeista käsittämään myös ajan, ja väittivät, että aivan kuten avaruus koostui atomeista ja tyhjyydestä, aika koostui vastaavasti pienistä jakamattomista hetkistä. Koska maailman luominen oli tapahtunut, he pystyivät todistamaan sillä Jumalan olemassaolon sekä sen , että hän oli yksi, kaikkivoipa ja kaikkitietävä.
Vanhin säilynyt uskonnollis-filosofinen teos on juutalaisen filosofin Saadia Gaonin (892-942) teos "Emunot ve-Deot", "Uskomusten ja mielipiteiden kirja". Tässä teoksessa Saadia käsittelee mutakallamineja kiinnostaneita kysymyksiä, kuten materian luomista, Jumalan ykseyttä, Jumalan ominaisuuksia ja sielua. Saadia kritisoi muita filosofeja voimakkaasti. Hänelle luominen ei ollut ongelma: Jumala loi maailman "ex nihilo", tyhjästä, aivan niin kuin Raamattu esittää. Hän haastoi mutakallaminien teorian atomeista, sillä se oli hänen mielestään yhtä järjen ja uskonnon vastainen kuin filosofien teoria materian ikuisuudesta.
Todistaakseen Jumalan ykseyden, Saadia käytti mutakallaminien ajatuksia. Jumalan ominaisuuksiin voidaan lukea ainoastaan essentiaaliset ominaisuudet ("sifat al-datiat"), ei toiminnallisia ominaisuuksia ("sifat-al-af'aliyat"). Sielu on substanssi, oleellinen ominaisuus, joka on vielä taivaallisia sfäärejäkin hienostuneempi. Tässä Saadia oli eri mieltä kuin mutakallaminit, jotka pitivät sielua aksidenssina, eli satunnaisena tai epäoleellisena ominaisuutena. Hän käytti yhtä mutakallaminien periaatetta todistaakseen näkemyksensä: "Vain substanssi voi olla aksidenssin substraatti." Hän kirjoitti: "Jos sielu olisi vain aksidenssi, sillä ei itsellään voisi olla sellaisia aksidensseja kuin viisaus, ilo tai rakkaus." Näin Saadia oli kaikella tavalla "Kalamin" tukija, ja jos hän joskus erosi sen opetuksista, se tapahtui vain siksi, että hän halusi pitää kiinni uskonnollisista näkemyksistään — aivan kuten juutalaiset ja islamilaiset peripateetikot, jotka luopuivat aristotelismistaan heti kun olivat vaarassa haavoittaa oikeaoppista uskoa.
1100-luku näki "kalamin" hiipumisen, sillä se ei enää löytänyt puolestapuhujia ollessaan sekä filosofien että oikeaoppisten hyökkäysten kohteena.
Persialainen Al-Ghazali (1058-1111) hyökkäsi teoksessaan "Tuhfat al-Falasafa" (Filosofien tuho) filosofeja vastaan, mikä sai kuitenkin reaktiona aikaan lyhyeksi jääneen filosofeille myönteisen virtauksen. Esimerkiksi kaksi islamilaisen peripateettisen koulukunnan suurinta filosofia, Ibn Rajan (Avempace) ja Averroës ottivat kummatkin asiakseen filosofian puolustamisen.
Koska kaikki persialaisessa ja arabialaisessa ympäristössä syntyneet ajatukset sekä kirjalliset ja filosofiset liikkeet vaikuttivat aina myös juutalaisuuteen, Al-Ghazali löysi itselleen jäljittelijän Judah ha-Levistä. Tämä otti tehtäväkseen uskontonsa vapauttamisen spekulatiivisen filosofian kahleista, ja kirjoitti teoksen "Kuzari", jossa hän pyrki vastustamaan kaikkea filosofiaa koulukunnasta riippumatta. Hän moitti mutakallamineja siitä, että he pyrkivät tukemaan uskontoa filosofialla. Hän kirjoitti: "Käsitän sen saavuttaneen korkeimman tason täydellisyyden, joka on vakuuttunut uskonnollisista totuuksista ilman että on tarkoin tutkinut ja järkeillyt niitä" ("Kuzari" V). Sitten hän käsitteli mutakallaminien keskeisimpiä ajatuksia, kuten Jumalan ykseyden todistamista, ja vastasi: "Antaako "Kalam" enemmän tietoa Jumalasta ja hänen ominaisuuksistaan kuin mitä profeetta antoi?" (Ib. III ja IV). Hänen silmissään myöskään aristotelismi ei saanut armoa; uusplatonilaisuus sopi hänelle jotenkuten.
Averroës, Maimonideen aikalainen, päätti islamilaisen filosofian suuren kauden. Tämä suuren Aristoteleen kommentaattorin rohkeus nostatti oikeaoppisten vihan, ja he hyökkäsivät erottelematta kaikkia filosofeja vastaan ja tuomitsivat kaikki filosofiset kirjoitukset poltettaviksi. Hänen opetuksensa eivät eronneet suuresti Ibn Bajan ja Ibn Tufailin opetuksista, jotka seurasivat Ibn Sinan ja Al-Farabin opetuksia. Kuten kaikki islamilaiset peripateetikot, hänkin hyväksyi hypoteesit sfäärien älystä ja universaalista virtauksesta, jonka kautta liike siirtyy paikasta paikkaan ja näin maailmankaikkeuden jokaiseen paikkaan — hypoteesit, jotka arabialaisten filosofien mielestä poisti Aristoteleen oppiin puhtaasta energiasta ja ikuisesta materiasta liittyvän dualismin. Hän kirjoitti: "Materia ei ole ainoastaan ikuinen, mutta muoto on potentiaalisesti sisäänrakennettuna materiassa; muutoin se olisi luomista "ex nihilo"." Tämän teorian mukaan maailman olemassaolo ei ole ainoastaan mahdollisuus, kuten Avicenna opetti, vaan välttämättömyys.
Kun islamilainen filosofia ajettiin ulos islamilaisista kouluista, se löysi turvapaikan juutalaisten parista, jotka välittivät sen edelleen kristittyyn maailmaan. Joukko huomattavia miehiä, kuten Ibn Tibbon, Narboni ja Gersonides, käänsivät arabialaisten filosofien töitä hepreaksi ja kommentoivat niitä. He tutkivat erityisesti Averroëksen teoksia.
Averroëksen kuolema merkitsi käytännössä myös koko "arabialaisen peripateettisen koulun" ajan loppua. Filosofia alkoi hiipua islamilaisen maailman läntisissä osissa, kuten Espanjassa ja Pohjois-Afrikassa, mutta säilyi pitempään itäisissä osissa, pääosin Iranissa ja shiialaisuuden piirissä.
Ibn Rušdin jälkeen merkittävimmiksi suuntauksiksi nousivat Ibn Arabin koulukunta, Suhrawardi-koulu sekä Mullah Sadran koulukunta. Nämä koulukunnat ovat merkittäviä, sillä ne ovat edelleen islamilaisen maailman merkittävimmät filosofiset koulukunnat.
Ibn Rušdin jälkeinen islamilainen filosofia jaetaan yleensä kahteen pääluokkaan šiialaisen ja sunnalaisen suuntauksen mukaan. Kaikki nykyaikaiset filosofit eivät kuitenkaan hyväksy tätä jaottelua. Kyseinen aikakausi voidaan kuitenkin jakaa ajattelijoihin, jotka opettivat enimmäkseen šiialaisen näkemyksen mukaisesti, ja ajattelijoihin, jotka eivät enimmäkseen opettaneet šiialaisen nökemyksen mukaisesti. Jako ei kuitenkaan ole täysin yksikäsitteinen, ja tuottaa myös joukon päällekkäisyyksiä.
Ajattelijat, jotka opettivat enimmäkseen šiialaisesti:
Ajattelijat, jotka opettivat enimmäkseen muutoin kuin šiialaisesti:
Filosofit:
Teosofit:
Filosofian vastustajat:
Filosofian historia:
Gnostilaiset ja sufilaiset:
Islamilaisen filosofian perinne on edelleen hengissä, vaikka monet ovatkin uskoneet sen taantuneen huomattavasti Mullah Sadran ja Suhrawardin kultaisten päivien jälkeen. Mullah Sadran oppia kutsutaan nimellä "Hikmat-e-Mota’aliye" ja Suhrawardin oppia nimellä "Hikmat al-Ishraq". Nykyisissä islamilaisissa maissa muun muassa "hikmatin" tai "hikmahin" opetus on edelleen jatkunut ja kukoistanut.
Islamilaisen filosofian perinteikkäisiin mestareihin, jotka ovat olleet aktiivisia viimeisen parin kymmenen vuoden aikana, voidaan lukea Allameh Tabatabaei (علامه طباطبائى), lukuisien teosten kirjoittaja, mukaan lukien laaja 27-osainen Koraanin kommentaario "al-Mizan" (الميزان); Abul-Hasan Rafi’i Qazwini (سيد ابوالحسن رفيعى قزوينى), Mullah Sadran koulukunnan suuri mestari, joka on kirjoittanut vain vähän, mutta on opettanut monia tunnettuja oppilaita kuten Sayyid Jalal-al-Din Ashtiyania (جلال الدين آشتيانى), joka on opiskellut sekä hänen että Allamah Tabatabain kanssa; ja Allamah Muhammad Salih Ha’iri Simnaninia, joka on ollut lojaali peripateettisen filosofian seuraaja.
Nuorempiin perinteiseen islamilaiseen filosofiaan nojaaviin oppineisiin, jotka ovat olleet aktiivisempia viime aikoina, voidaan lukea Mirza Mahdi Ha‘iri, joka on ainoa perinteisen "hakimin" edustaja, jolla on laajaa kokemusta länsimaailmasta, ja joka on kirjoittanut muun muassa teokset "Ilm-I Kulli" ja "Kavoshha-ye Aqli-Nazari"; "Murtaza Motahhari", Allamah Tabatabai tunnetuin oppilas ja Iranin islamilaisen vallankumouksen marttyyri; sekä Seyyed Hossein Nasr.