hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
ACT UP
ACT UP (AIDS Coalition to Unleash Power) on perustettu vuonna 1987 New Yorkissa "Gay and Lesbian Community Services Center:ssä". Liike kuvailee itseään "monenkirjavaksi, ei-poliittiseksi liikkeeksi, jonka yksilöitä yhdistää suuttumus ja sitoumus suoraan toimintaan AIDS-kriisin lopettamiseksi" (""a diverse, non-partisan group of individuals united in anger and committed to direct action to end the AIDS crises""). Liike sai kipinän perustamiseensa Yhdysvaltojen hallinnon tehottomuudesta ja kyvyttömyydestä toimia AIDS-kriisin hillitsemiseksi läpi 1980-luvun.
ACT UP -liikkeen toiminta on suoraa ja väkivallatonta sekä usein kansalaistottelematonta. ACT UP on tunnettu erityisesti sen tehokkaasta kuvallisesta viestinnästä ja sloganeista, kuten Silence=Death, Action=Life ja Ignorance=Fear. Myöhemmin liikkeestä on eriytynyt Gran Fury -taiteilijaryhmittymä, joka aloitti ACT UP:in visuaalisen propagandan ryhmänä. ACT UP on toistuvasti hyökännyt kaupallisia yrityksiä, hallitusten tehottomuutta ja yleistä tietämättömyyttä vastaan ja tehnyt AIDS-kriisistä poliittisen ongelman.
ACT UP -aktiivit ovat ottaneet erityisesti katolisen kirkon kampanjansa kohteeksi. ACT UP -ryhmän jäsenet ovat häirinneet katolisia messuja, heitelleet kondomeja ympäri kirkkorakennusta ja sylkeneet hostian suustaan kirkon lattialle. Katolinen ihmisoikeusjärjestö Catholic League on tuonut ACT UP -järjestön rikokset päivänvaloon vuotuisissa viharikoksia luotaavissa raporteissaan.
Erityisesti ACT UP kampanjoi saadakseen valtion rahoittamaan AIDS-tutkimusta, hoitopaikkojen ja lääkkeiden puolesta, muuttaakseen virheellisen ja epämääräisen AIDS-kriisiuutisoinnin, lisätäkseen tietoutta ja opetusta turvaseksistä sekä herättääkseen avointa keskustelua ongelmasta. ACT UP on saanut laajaa kansainvälistä huomiota ja se toimii yli 70 itsenäisenä soluna yli 20 maassa.
Harriet Tubman
Harriet Tubman (synt. Araminta Ross, 1822 Maryland, Yhdysvallat – 10. maaliskuuta 1913 Auburn, New York, Yhdysvallat), joka tunnettiin myös nimellä "Black Moses" ("Musta Mooses"), oli afroamerikkalainen vapaustaistelija.
Harriet Tubman syntyi orjana, mutta pakeni omistajiltaan. Hän osallistui Yhdysvaltain sisällissodan aikana ”maanalaiseksi rautatieksi” () kutsutun turvatalojen verkoston ylläpitoon. Verkoston turvin tuhannet orjat pakenivat etelävaltioista pohjoiseen alueille, joissa orjuus oli jo lakkautettu.
Tubman kehitti ovelia temppuja, joilla karkurien joukot pääsivät varmemmin pakoon: hän ajoitti karkuretket lauantaihin, jotta karkureiden etsintäkuulutusilmoitukset saatiin lehtiin vasta maanantaina, ja tarvittaessa huumasi vauvat, etteivät nämä itkeneet.
Sisällissodassa Tubman työskenteli sekä sairaanhoitajana että vakoilijana Etelän alueilla Pohjoisen hyväksi. Yhdysvaltain sisällissodan jälkeen hänestä tuli mustien ja naisten oikeuksien ajaja ja toimi muun muassa naisten äänioikeuden puolesta. Vuonna 1869 hän julkaisi Sarah Bradfordin avustamana elämäkertansa "Scenes in the Life of Harriet Tubman".
Huhtikuussa 2016 Yhdysvaltain valtiovarainministeriö ilmoitti, että Tubmanin kuva painetaan 20 dollarin setelin etupuolelle. Uudistusta ei ole kuitenkaan käytännössä alettu toteuttaa vuoden 2016 presidentinvaalien jälkeen. Valtiovarainministeri Steven Mnuchin on sanonut, että asiaa harkitaan uudelleen.
Operaatio Sealords
Operaatio Sealords oli Vietnamin sodan sotilasoperaatio, joka alkoi 8. lokakuuta 1968. Se oli Yhdysvaltain armeijan ja Etelä-Vietnamin joukkojen yhteisoperaatio, jonka tarkoituksena oli häiritä Pohjois-Vietnamin huoltoreittejä Mekongin suiston alueella.
Merimiina 2000
Merimiina 2000 on suomalainen Patrian valmistama herätepohjamiina. Miina tunnistaa alusten aiheuttamat fysikaaliset herätteet ja kykenee valitsemaan sotilaallisesti tärkeimmiksi arvioidut maalit. Merivoimien Esikunnan materiaaliosasto käynnisti Merimiina 2000 -projektin vuonna 1997. Päätös Merimiinan 2000:n hankkimiseksi tehtiin joulukuussa 2004.
Mary Dyer
Mary Barrett Dyer (n. 1611 – 1. kesäkuuta 1660) oli englantilainen kveekari, joka hirtettiin Bostonissa piittaamattomuudesta kveekarismin kieltäviä lakeja vastaan. Häntä pidetään Pohjois-Amerikan viimeisenä uskonnollisena marttyyrina.
Dyer muutti parinkymmenen vuoden ikäisenä Englannista Bostonin seudulle nuoren aviomiehensä kanssa. Hän synnytti kolme lasta, mutta neljäs raskaus päättyi myöhäiseen keskenmenoon. Kastamaton lapsi haudattiin salaisesti ja sen ruumis kaivettiin myöhemmin esille osoitukseksi Mary Dyerin jumalattomuudesta. Keskenmenon ja siihen liittyneiden komplikaatioiden yhteydessä Dyer tutustui Ann Hutchinsoniin. Hutchinson uskoi, että Jumala voi puhua yksilöille suoraan, ei pelkästään miespuolisen papiston avulla. Tämä usko loitonnutti hänet puritaanisesta kirkosta, ja Mary Dyer seurasi perheineen ystäväänsä. He muuttivat suvaitsevaiselle Rhode Islandille, missä Roger Williams johti puritanisteista eronnutta seurakuntaa.
Vuonna 1652 Mary ja William Dyer perheineen matkustivat Englantiin, ja Mary tutustui kveekarien ajatuksiin. Kveekarit olivat jo lakanneet maksamasta veroja anglikaaniselle kirkolle ja joutuneet vaikeuksiin valtiovallan kanssa Englannissa.
Heti kun Dyerit palasivat Englannista, heidät pidätettiin kveekariutensa takia ja Mary Dyeria kiellettiin julistamasta kveekariutta Massachusettsin alueella. Dyerit asettuivat Rhode Islandille. Massachusettsin uusi kuvernööri sääti entistä ankarammat kveekarivastaiset lait: ensimmäisestä käynnistä Bostonin alueella kveekarit ruoskittiin, toisesta he joutuivat jalkapuuhun ja menettivät korvansa, kolmannesta leikattiin toinen korva ja neljännestä seurasi kuolemantuomio.
Mary Dyer ja hänen kaksi kveekariystäväänsä matkustivat Bostoniin protestoidakseen lakeja vastaan, ja hänet pidätettiin, tuomittiin ja hirtettiin.
Maryn hirttäminen herätti huomiota emämaassa Englannissa asti, ja Kaarle II kielsi kveekarien teloittamisen uskonnon harjoittamisen takia.
Lineaarinen regressioanalyysi
Lineaarinen regressioanalyysi on tilastollinen analyysimenetelmä, jossa aineiston perusteella estimoidaan tarkasteltavan vastemuuttujan lineaarista riippuvuutta selittävistä muuttujista. Menetelmää sovelletaan lähes kaikilla tieteenaloilla, joilla tehdään empiiristä tutkimusta. Lineaarinen regressiomalli kuuluu yleistettyjen lineaaristen mallien perheeseen.
Seuraavassa on esimerkki lineaarisesta regressioanalyysista, jossa estimoidaan yhtälön 
tuntemattomat parametrit formula_2 kun on havaittu selitettävän muuttujan
formula_3 ja selittävän muuttujan formula_4 havainnot formula_5. Kirjoitetaan:
formula_6
missä formula_7 on mallin jäännösvirhe eli residuaali. Kun mallin parametrit estimoidaan pienimmän neliösumman menetelmällä, valitaan estimaatit siten, että residuaalien neliöiden summa minimoidaan.
Lineaarisessa regressioanalyysissa tehdään yleensä seuraavat oletukset.Edellä mainittuja pidetään tavallisesti harhattoman lineaarisen regressioanalyysin vähimmäisehtoina. Kun lisäksi on voimassa, että virhetermit ovat homoskedastisia eli niiden varianssi "X":n muuttuessa on vakio, pätee Gauss-Markov -teoreema. Sen mukaan pienimmän neliösumman estimaattori on oletuksien vallitessa tehokkain harhaton lineaarinen estimaattori eli "BLUE" (engl. "best linear unbiased estimator"). Toisin sanoen PNS ei ole vain eräs harhaton estimaattori, vaan paras. Vaihtoehtoisia menetelmiä ei tarvitse harkita sikäli kun Gauss-Markov-ehdot täyttyvät.
Jos lisäksi virhetermit ovat normaalijakautuneita, voidaan estimaattorilla suorittaa tilastollista hypoteesin testausta esimerkiksi Studentin t-testillä. Normaaliusoletus voidaan usein perustella keskeisellä raja-arvolauseella kun virhetermiin vaikuttavat seikat ovat monilukuisia.
Kirjoittamalla malli formula_11 lineaarisena yhtälösysteeminä, voidaan malli esittää matriisimuodossa, jolloin "X" aineistomatriisi, "Y" vastevektori ja formula_12 parametrivektori. Matriisien "i". rivi sisältää aineiston rivit formula_13 ja formula_3 Tällöin malli voidaan kirjoittaa:
joka on matriiseina:
Nyt yhtälö voidaan kertoa vasemmalta transponenttimatriisilla formula_17:
Olettaen, että matriisi formula_19 on olemassa, voidaan yhtälö kertoa sillä vasemmalta puolelta:
Ratkaisemalla yhtälö deltan suhteen saadaan:
Estimaatti deltalle saadaan merkitsemällä residuaalitermi nollaksi:
Oskar Merikanto
Frans Oskar Merikanto (vuoteen 1882 Mattsson; 5. elokuuta 1868 Helsinki – 17. helmikuuta 1924 Oitti) oli suomalainen muusikko ja säveltäjä.
Ikätoveristaan Jean Sibeliuksesta poiketen Merikanto suuntautui yksinkertaisempaan ja kansanomaisempaan ilmaisuun. Hänestä onkin sukeutunut yksi rakastetuimmista suomalaissäveltäjistä.
Oskar Merikanto tunnetaan erityisesti yksinlauluistaan, kuten "Pai, pai, paitaressu;" "Ilta tuntureilla;" "Oi, muistatko vielä sen virren;" "Kullan murunen" ja "Soi vienosti murheeni soitto", sekä valssistaan "Kesäillan valssi". Myös pianoteokset "Romanssi", "Älä itke äitini" ja "Valse Lente" ovat hyvin tunnettuja.
Oskar Merikannon isä Frans Ferdinand Ala-Kanto oli ammatiltaan ylikonduktööri. Merikanto sai yksityisopetusta urkuri ja säveltäjä Lauri Hämäläiseltä, kunnes Aurora Karamzinin tukemana pääsi opiskelemaan Leipzigiin 1887–1889. Tämän jälkeen Merikanto opiskeli Berliinissä Albert Beckerin johdolla 1890–1891. Vuonna 1892 hänet valittiin Johanneksenkirkon urkurin virkaan, jossa hän toimi kuolemaansa saakka. Oskar Merikanto on säveltänyt 91 yksinlaulua.
Oskar Merikanto oli perustamassa vuonna 1911 Suomalaista Oopperaa ja toimi sen ensimmäisenä kapellimestarina vuosina 1911–1922. Hän toimi myös Päivälehden (myöhemmin Helsingin Sanomat) pitkäaikaisena musiikkikriitikkona.
Oskar Merikannon poika oli säveltäjä Aarre Merikanto. Tämän poika oli kuvanveistäjä Ukri Merikanto. Heidät on kaikki haudattu samaan hautaan Hietaniemen hautausmaalle. Haudalla on 1927 paljastettu Yrjö Liipolan toteuttama muistomerkki.
Markku Pölönen
Markku Tapani Pölönen (s. 16. syyskuuta 1957 Eno) on nykyisin Kontiolahdella asuva elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hänellä on yhteensä kuusi Jussi-palkintoa, kolme ohjauksesta, kolme käsikirjoituksesta.
Pölösen elokuvat edustavat useasti suomalaista romantisoitua maalaismenneisyyttä ja kertovat miehen roolin muutoksesta. Näitä ovat alle tunnin mittainen "Onnen maa" (1993) sekä pitkät elokuvat "Kivenpyörittäjän kylä" (1995), "Kuningasjätkä" (1998) ja "Koirankynnen leikkaaja" (2004). Hänen kotiseutunsa Pohjois-Karjala toimii tapahtumapaikkana elokuvan "Lieksa!" (2007) sukutarinalle. Heti sodan jälkeisestä ajasta 1945–1952 maaseudulla kertoo hänen vuonna 2018 ensi-iltansa saanut elokuva "Oma maa". Pölönen on ohjannut myös kaksi komediaa, joista "Emmauksen tiellä" (2001) itseironisoi hänen elokuviensa perusasetelmia sekä ralliautoilusta kertova "Ralliraita" (2009). Pölönen on ohjannut myös yleisömenestykseen yltäneen elokuvan "Badding" (2000).
Pölönen rakennutti elokuvakylän Kontioniemeen. Se toimi suositun TV-sarjan Karjalan Kunnailla kuvauspaikkana vuoteen 2009 saakka.
Pölönen on tehnyt useita mainoselokuvia, lyhyitä dokumentteja, opetuselokuvia ja tilaustöitä. Näitä ovat muun muassa kriittinen kalanviljelydokumentti "Lohikuningas" (1986), tieteiselokuvan keinoin lapsille kierrätystä esittelevä "Kiertotähden keisari" (1990) sekä puhelinoperaattori Telen osittain dramatisoitu historiikki "Ikuinen viesti" (1997).
Pölönen osti yhtiönimen Suomen Filmiteollisuus yhdessä silloisen vaimonsa Satu Sadinkankaan kanssa, mutta myi siitä yli puolet sijoittajille alkukesästä 2011. Pölösen teatterielokuville on tyypillistä samojen tuotantohenkilöiden hyödyntäminen.
Markku-liitto valitsi vuonna 1997 Pölösen ensimmäiseksi "vuoden Markuksi".
Pölönen ja tuottajapuoliso Satu Sadinkangas erosivat vuonna 2011.
Hikaru no go
Hikaru no go () on japanilainen animaatiosarja eli anime, joka perustuu samannimiseen mangaan.
Hikaru no go -mangasarja ilmestyi japanilaisessa Shonen Jump -lehdessä vuoden 1998 tammikuusta alkaen vuoden 2003 huhtikuuhun asti. Sarjaa kirjoitti Yumi Hotta ja piirsi Takeshi Obata. Viz Media julkaisi sarjan englanninkielisessä Shonen Jumpissa 2. joulukuuta 2003 - 4. maaliskuuta 2008. Pokkareina Viz Media alkoi julkaista Hikaru no Gota 8. kesäkuuta 2004.
Animesarjan tuotti Studio Pierrot ja esitti TV Tokyo ja KIDS STATION. Sarja pyöri 2001-2003 ja sitä tehtiin 75 jaksoa. Vuoden 2004 uudenvuoden spesiaali on jatkoa tv-sarjalle.
Kuudesluokkalainen Hikaru löytää isoisänsä ullakolta vanhan go-laudan, josta hän yrittää pyyhkiä pois veren, kunnes laudasta nousee Fujiwarano Sain haamu, joka oli ollut keisarin go-opettaja. Sai on aiemmin ollut olemassa toisenkin ihmisen "sisällä", nimittäin Honinbo Shusakun. Sai haluaa pelata gota, mutta Hikarulla ei ole minkäänlaista kiinnostusta sitä kohtaan. Sain painostuksesta Hikaru kuitenkin antaa Sai pelaa eräässä go-salongissa kuudesluokkalaisen pojan, Toya Akiran kanssa. Sai voittaa hänet, ja myöhemmin käy ilmi, että poika olisi jo tarpeeksi hyvä tulemaan ammattilaispelaajaksi. Myöhemmin Hikaru antaa Sain pelata gota internetissä, mikä nostaa suuren kohun ammattipelaajien keskuudessa. Hikaru perustaa kouluun oman go-kerhon, mutta päättää ruveta inseiksi ja päästä sitä kautta ammattilaisten sarjaan, jotta pystyisi pelaamaan kilpailijaansa Toya Akiraa vastaan. Kun Hikaru on päässyt inseiksi, Sai alkaa huolehtia, että saako hän itse pelata enää koskaan. Loppujen lopuksi Hikarusta tulee ammattilaispelaaja ja Sai katoaa. Sain katoamisen jälkeen Hikaru lopettaa gon pelaamisen, sillä luulee, ettei saa Saita takaisin jos pelaa gota, mutta pelatessaan go-peliä vastentahtoisesti insei-ystävänsä kanssa hän ymmärtää, että ainoa tapa saada Sai takaisin on pelata mahdollisimman paljon.
Aarre Merikanto
Aarre Merikanto (29. kesäkuuta 1893 Helsinki – 28. syyskuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä. Hän oli Liisa Häyrysen ja säveltäjä Oskar Merikannon poika.
Aarre Merikanto opiskeli musiikkia Helsingissä (1911), Leipzigin konservatoriossa Max Regerin johdolla (1912–1914) ja Moskovassa (1915–1916) Sergei Vasilenkon johdolla.
Merikanto koetti oopperan säveltämistä ensimmäistä kertaa 18-vuotiaana. Tuloksena oli Jalmari Finnen librettoon sävelletty yksinäytöksinen ooppera "Helena", joka valmistui alkuvuodesta 1912. Hänen varhaisimmat sävellyksensä olivat romanttisia, mutta 1920-luvulla hän kehitti oman modernistisen tyylinsä.
Merikanto palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948. Vuodesta 1951 kuolemaansa saakka Merikanto toimi sävellyksen professorina Sibelius-Akatemiassa, jossa hänen oppilaitaan olivat mm. Einojuhani Rautavaara, Ilkka Kuusisto, Aulis Sallinen, Usko Meriläinen, Jaakko Linjama ja Paavo Heininen.
Vuonna 1957 Merikanto kuuli ensimmäistä kertaa oopperaansa "Juha" (1920–1922), kun sen kolmas näytös esitettiin Yleisradiossa. Ensimmäinen ja toinen näytös radioitiin vuonna 1958, pari kuukautta säveltäjän kuoleman jälkeen. "Juhan" kokonaisensiesitys tapahtui Lahdessa vuonna 1963, minkä jälkeen ooppera on yksimielisesti todettu mestariteokseksi.
Merikannolla oli todettu keuhkosyöpä kesällä 1957, ja hän kuoli sairauteensa syyskuussa 1958.
Kuvanveistäjä Ukri Merikanto (1950–2010) oli Aarre Merikannon poika toisesta avioliitosta.
Merikanto kehitti nuorena omaperäisen modernistisen tyylin, jolle on vaikea löytää sen enempää koti- kuin ulkomaisiakaan esikuvia. Merikanto loi valtaosan tuotantonsa huippusaavutuksista 1920-luvulla. Näihin kuului mm. "Juha"-ooppera (1920–1922). Merikanto oli suvereeni ja värikäs orkesterinkäyttäjä. Teokset olivat tosin aikalaisyleisön ja kriitikoidenkin makuun liian radikaaleja, ja monet niistä jäivät odottamaan kantaesityksiä jopa vuosikymmenien ajaksi. Kansallisromantiikan sokea hyväksyminen 1920-luvulla ainoaksi oikeaksi musiikkityyliksi aiheutti samankaltaisen kohtalon myös Väinö Raitiolle ja Ernest Pingoud'lle. Turhautunut Merikanto kääntyi 1930-luvulla selkeästi perinteisempään ja sovinnaisempaan tyyliin, lähinnä uusklassismiin. Myöhemmin hän tuhosi tai silpoi osan parasta tuotantoaan, mutta sitä on sittemmin saatu restauroiduksi. Merikannon teoksia on restauroinut varsinkin hänen oppilaisiinsa kuulunut Paavo Heininen ja niiden tulkitsijana on tullut tunnetuksi kapellimestari Ulf Söderblom.
Lauri Silvennoinen
Lauri Matti Silvennoinen (13. maaliskuuta 1921 Pielisensuu – 4. heinäkuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Silvennoinen valmistui arkkitehdiksi vuonna 1949 ja työskenteli aluksi Aravan arkkitehtina sekä 1951–1953 Alvar Aallon arkkitehtitoimistossa. Vuodesta 1953 hänellä oli oma suunnittelutoimisto. Hän on suunnitellut muun muassa Keravan hautausmaan ja sen siunauskappelin (1958) sekä Helsingissä Tammisalon kirkon (1966) ja Roihuvuoren kirkon (1970), jonka Keijo Laine viimeisteli hänen kuoltuaan. Helsingin Pihlajamäkeen Silvennoinen suunnitteli 1960-luvun alkupuolella Saton alueen eli Pihlajamäen eteläosan rakennukset, mukaan lukien kaupunginosan maamerkkinä toimivat tornitalot sekä kansakoulun. Hän oli voittanut Saton vuonna 1960 järjestämän arkkitehtuurikilpailun. Pihlajamäki oli Suomen ensimmäinen asuinalue, jonka rakennuksissa käytettiin täyselementtitekniikkaa, ja Silvennoinen olikin näin yksi elementtirakentamisen uranuurtajista Suomessa. Silvennoinen suunnitteli asuinkerrostaloja myös Tampereen Kalevaan (Kalevankartanon alue) sekä Helsingin Kontulaan ja Mellunmäkeen.
Magnus Lindberg
Magnus Gustaf Adolf Lindberg (s. 27. kesäkuuta 1958 Helsinki) on suomalainen taidemusiikin säveltäjä ja pianisti. Lindberg on modernisti, jonka teoksille on tyypillistä muun muassa monimutkainen rytmiikka ja soittimellinen taituruus. Hän on arvostetuimpia suomalaisia taidemusiikin säveltäjiä. Pianistina Lindberg on erityisesti esittänyt omaa kamarimusiikkiaan sekä toiminut pianokonserttonsa ja "Kraft"-teoksen solistina ja on Paavo Heinisen lisäksi ainoa oman pianokonserttonsa levyttänyt suomalainen säveltäjä.
Lindberg opiskeli sävellystä Einojuhani Rautavaaran ja Paavo Heinisen johdolla Sibelius-Akatemiassa, jossa hän suoritti diplomin 1981. Hän kuuluu Korvat auki -yhdistyksen perustajajäseniin. Lindberg aloitti säveltämisen sarjallisuudesta, mutta on sittemmin siirtynyt vapaampien modernististen ilmaisumuotojen pariin. Lindbergin varhaiset teokset olivat luonteeltaan iskeviä ja karheita, mutta myöhemmin hänen tyylinsä on tullut monivivahteisemmaksi ja hienostuneemmaksi, ja esimerkiksi vuonna 2002 valmistuneessa klarinettikonsertossa on jopa Debussyn mieleen tuovia kuulaita ja ilmeikkäitä sointisävyjä. Lindberg on itse sanonut olleensa ennen kivenhakkaaja, mutta siirtynyt sittemmin savenvalamiseen. Lindberg on tehnyt tilausteoksia muun muassa Berliinin filharmonikoille ja 2008 hänet kutsuttiin New Yorkin filharmonikkojen nimikkosäveltäjäksi säveltämään ja johtamaan omia teoksiaan.
Lindbergin tärkeimpinä sävellyksinä pidetään muun muassa orkesteriteoksia "Kraft", "Kinetics-Marea-Joy", "Aura", "Feria", "Arena", "Cantigas", "Fresco", "Sculpture", "Seht die Sonne", orkesterikonserttoa, pianokonserttoa, sellokonserttoa, klarinettikonserttoa ja viulukonserttoa. Lindbergin suppeahkon kamarimusiikkituotannon ehkä arvostetuin teos on klarinettikvintetto.
Lindbergin vokaaliteoksen "Graffiti" (2009) teksteinä on Pompeijin raunioista löydettyjä latinankielisiä seinäkirjoituksia.
Lindberg sai vuonna 2010 Suomi-palkinnon. Vuonna 2012 hän sai Pro Finlandia -palkinnon. Elokuussa 2016 Lindbergille myönnettiin valtion viisivuotinen musiikin taiteilijaprofessoriapuraha.
In Plenty and In Time of Need
In Plenty and In Time of Need on Barbadoksen kansallislaulu. Sen on sanoittanut Irving Burgie ja säveltänyt C. Van Roland Edwards. Laulua alettiin esittää Barbadoksen itsenäistyessä 30. marraskuuta 1966.
Klusiili
Klusiili on äänne, joka syntyy, kun ilmavirta ensin pysäytetään ääntöväylässä ja sitten annetaan sen purkautua äkillisesti. Englannin kielestä lainattua nimitystä "plosiivi" käytetään suomessa vain harvoin. Klusiilin ääntymiseen voi liittyä aspiraatiota.
Klusiilit voivat olla soinnillisia tai soinnittomia. Tavallisimmat soinnittomat klusiilit ovat velaariklusiili [k], alveolaarinen klusiili [t] ja bilabiaalinen klusiili [p]. Niitä vastaavat soinnilliset klusiilit ovat [ɡ], [d] ja [b]. Lisäksi monissa kielissä esiintyy glottaaliklusiili [ʔ]. Muitakin klusiileja on olemassa.
Suomen kielen foneemijärjestelmässä klusiileja ovat /k/, /t/, /d/, /p/ ja glottaaliklusiili. Lisäksi lainattuina muista kielistä suomessa esiintyy sekä /g/ että /b/.
Neste
Neste on yksi aineen olomuodoista. Sulamispisteessä kiinteä aine sulaa ja muuttuu nesteeksi. Nesteessä rakenneosat siirtyilevät, mutta niiden väliset vuorovaikutukset ovat voimakkaampia kuin kaasufaasissa. Aine on nesteenä, kun se on kiehumis- ja sulamispisteiden välissä. Neste on usein pisaroissa tai lammikoissa pintajännityksen vuoksi.
Viskositeetti kuvaa nesteen sisäisen virtauksen vastustuksen voimakkuuden. Ns. "täydellinen neste" tarkoittaa nestettä, jossa ei ole lainkaan kitkaa. Käytännössä tämä tarkoittaisi esim. sitä, että teelusikalla hämmennetty neste teekupissa jatkaisi liikettään ikuisesti tasaantumatta.
Nesteen kastelevuus riippuu nesteen ja pinnan ominaisuuksista. Esimerkiksi hanhen sulat ja monet muovit ovat hydrofobisia eli vettä hylkiviä. Tällöin vesi jää isoiksi pisaroiksi ja valuu helposti pois. Ihmisen iho on esimerkki hydrofiilisesta pinnasta. Ihon pinnalla vesi leviää ja "liimaantuu" kiinni. Mutta esimerkiksi elohopean pintajännitys on niin suuri, että se ei leviä ja siten kastele ihoa.
Glottaaliklusiili
Glottaaliklusiili on konsonanttiäänne, joka muodostetaan sulkemalla kokonaan sekä äänihuulirako että rustorako, niin että ilmavirtaus keuhkoista pysähtyy hetkeksi. Päinvastoin kuin muut klusiilit, joilla on sekä soinnillinen että soinniton sarja, glottaaliklusiili voi olla vain soinniton; soinnillinen glottaaliklusiili ei ole foneettisesti mahdollinen, koska fonaatio on mahdoton äänirako suljettuna.
Glottaaliklusiilin merkki kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa muistuttaa pisteetöntä kysymysmerkkiä , mutta jos se ei teknisistä syistä ole käytettävissä, sen korvikkeena voidaan käyttää tavallista kysymysmerkkiä. Joidenkin kielten oikeinkirjoituksessa glottaaliklusiilia merkitään erityisellä kirjaimella tai tarkkeenomaisella merkillä.
Suomen kielessä glottaaliklusiili on verrattain yleinen, vaikka sitä ei merkitä oikeinkirjoituksessa. Se esiintyy useimmissa murteissa rajageminaation yhteydessä vokaalilla alkavien sanojen välissä pitkänä tai vajaapitkänä geminaattana. Esimerkiksi "olla"-verbin imperatiivin yksikön toisen persoonan "ole" fonologinen esitys on , ja lausekkeen "ole aina" fonologinen esitys toteutuu foneettisesti rajageminaationa . Varsinkin itämurteissa glottaaliklusiili saattaa esiintyä myös yhdyssanan osien välissä (esim. "linja-auto" ).
Suomensukuisista kielistä võron oikeinkirjoituksessa glottaaliklusiilia merkitään "q"-kirjaimella. Se esiintyy esimerkiksi imperatiivin ja monikon nominatiivin tunnuksena: "võtaq ubinaq" ’ota omenat’, "bussiq" ’bussit’, "kalaq" ’kalat’.
Englannissa esimerkiksi cockneyn murteessa sananloppuinen "k", "p" tai "t" voi ääntyä pelkkänä glottaaliklusiilina (esimerkiksi "wick" tai "wit" ) tai yhdessä sen kanssa ("hat" ). Myös sanan sisällä etenkin vokaalien välinen "t" tai "tt" voi ääntyä glottaaliklusiilina ("butter" ). Puhekieltä epätäsmällisesti jäljittelevässä kirjoituksessa tällainen glottaaliklusiili voidaan osoittaa heittomerkillä: "wi’ li’l bi’ of bu’er" ("with little bit of butter").
Saksan kielen oikeinkirjoituksessa glottaaliklusiilia ei merkitä, mutta se esiintyy yleensä esimerkiksi etuliitteen loppuvokaalin ja sanajuuren alkuvokaalin välissä: "beachten" .
Tanskassa niin sanottu "stød"-ilmiö lisää glottaaliklusiilin esimerkiksi sanassa "hund" .
Havaijissa ja eräissä muissa polynesialaisissa kielissä glottaaliklusiilia merkitään tarkkeenomaisella ylösalaisella pilkulla (ʻ) eli ʻokinalla.
Seemiläisissä kielissä, kuten arabiassa ja hepreassa, glottaaliklusiilia merkitään "alef"-kirjaimella, jonka muoto vaihtelee kirjaimiston mukaan. Näitä kieliä latinaistettaessa "alef" korvataan usein tarkkeenomaisella puoliympyrän kaarella (ʾ) tai heittomerkillä.
Maltan kielen kirjoitusjärjestelmässä glottaaliklusiilia merkitään (kuten võroksikin) "q"-kirjaimella.
Glottaalifrikatiivi
Glottaalifrikatiivi eli Glottaalinen frikatiivi, on hankausäänne, jota puhekielessä nimitetään h-äänteeksi. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa erotellaan äänteen soinniton ja soinnillinen variantti. Suomessa molemmat äänteet esiintyvät saman foneemin allofoneina, jota merkitään kirjaimella H.
Suomessa foneemi /h/ esiintyy sekä sanan alussa että sen sisällä, sisällä sekä tavun alussa että lopussa (h-foneemin tavunloppuinen asema on suomelle ominaista ja muissa kielissä hyvin harvinaista), mutta ei enää sanan lopussa. Suomen aiemmat sananloppuiset h:t ovat korvautuneet rajageminaatiolla.
Suomessa 'h' on yleensä tavallinen soinniton [h]. Vokaalien 'a', 'i' ja 'u' kanssa vokaalia vastaavassa paikassa aiheutetaan kuitenkin hankaushälyä, jotta konsonantti erottuisi: sanassa "paha" on glottaalinen, sanassa "pihi" on palataalinen ja sanassa "puhu" on pyöreä bilabiaalinen heikko frikatiivi. Lisäksi, jos 'h' esiintyy tavussa viimeisenä, kuten sanassa "pihti", on siinä alussa soinnillinen osa. Sanan alkuinen 'h' on usein myös heikko soinniton faryngaalifrikatiivi, etenkin kun seuraava vokaali on 'a'; esimerkiksi "haapa".
Termi glottaalifikatiivi on harhaanjohtava, koska hankaushäly ei synny kurkussa. Soinniton [h] on oikeastaan soinniton vokaali, joka ei artikulaatioltaan eroa ympäröivistä vokaaleista, mutta kurkunpää ei värise. Glottaalifrikatiivin määrittely on tuottanut foneetikoille päänvaivaa. Sillä ei ole prototyyppiä, vaan sen artikulaatioprofiilikuva esittää aina jotakin varianttia. Ensimmäisissä kuvauksissa se sijoitettiin alukkeiden joukkoon, sillä joissakin kielissä se esiintyy ainoastaan sanan alussa. Saksan kielessä h esiintyy kirjaimena muuallakin, mutta se ääntyy h:na vain sanan alussa ja muulloin ilmaisee, että sen edellä oleva vokaali on pitkä. Esimerkiksi sana, joka äännetään [haːn] (suomeksi ”kukko”), kirjoitetaan "Hahn".
Japanissa on vain soinnillinen [ɦ]; esimerkiksi japanin "haha" ”äiti” äännetään [ɦɑɦɑ]. Romaanisista kielistä glottaalifrikatiivi puuttuu lähes kokonaan, vaikka se on edelleen mukana oikeinkirjoituksessa.. Poikkeuksena tästä on romanian kieli, minkä lisäksi joissain espanjan murteissa velaarifrikatiivi [x] on muuttunut [h]-äänteeksi.
Frikatiivi
Frikatiivi eli hankausäänne on obstruenttinen konsonantti, joka syntyy, kun ääntöväylä puristetaan niin kapeaksi, että sen läpi kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä. Joskus frikatiivit jaotellaan "spiranteiksi" eli "rakoäänteiksi", joita äännettäessä ilmavirta kulkee tasaisen ja leveän kapeikon läpi, sekä "sibilanteiksi" eli "kouru-" tai "suhuäänteiksi", joita äännettäessä ilmavirta kulkee kielen muodostamaa kourumaista väylää pitkin. Suomen kielessä esiintyvät spiranteista ja . Sibilanteista taas suomen äännejärjestelmään kuuluu varsinaisesti vain soinniton alveolaarinen frikatiivi , mutta sen lisäksi suomen oikeinkirjoituksessa pyritään huomioimaan joissain vierassanoissa tavattavat soinnillinen alveolaarinen frikatiivi , esimerkiksi sanassa "azeri" [ɑzeri], sekä soinniton ja soinnillinen postalveolaarinen frikatiivi  ja , esimerkiksi sanoissa "šakki" ja "džonkki"  – joista viimeksi mainitussa kirjainyhdistelmä "dž" tarkasti ottaen ääntyy affrikaattana .
Muissa kielissä frikatiivien kirjo voi olla laajempi. Esimerkiksi v-kirjaimella merkitään usein soinnillista labiodentaalista frikatiivia (esim. ), joka suomalaisittain kuitenkin helposti hahmottuu puolivokaaliksi (vrt.  ).
Muita frikatiiveja:
Kansainvälinen foneettinen aakkosto puhuu glottaalifrikatiivista , vaikka tässä äänteessä ei ole erikseen tuotettua hankaushälyä, vaan artikulaatio on identtinen ympäröivien vokaalien kanssa ja äänne on yksinkertaisesti soinniton. Se on siis soinniton vokaali tai vokaalisiirtymä. Suomen kielessä foneemi ei kuitenkaan aina ole äännearvoltaan foneettisesti , vaan siinä on joissain tapauksissa heikkoa mutta selvää hankaushälyä, esimerkiksi .
Suomen kielen murteissa ja vanhemmissa muodoissa on ollut frikatiiveja, joita nykykieli ei enää tunne. Äännehistoriassa oletetaan, että soinnittoman dentaaliklusiilin  astevaihteluvastine, jota nykysuomessa edustaa kirjain "d", on alkuaan ollut soinnillinen dentaalispirantti . Vanhassa kirjasuomessa sitä merkittiin "d":llä tai "dh":lla. Vastaavasti soinnittoman velaariklusiilin heikkoasteinen vastine oli alkuaan ilmeisesti soinnillinen velaarispirantti , jota merkittiin "g":llä tai "gh":lla. Joissain lounaismurteissa on nykyisen kirjakielen "ts":ää vastannut kahdentunut soinniton dentaalispirantti , jota jotkut 1500- ja 1600-lukujen kirjoittajat merkitsivät "dz":lla tai "hdh":lla.
Affrikaatoissa kuuluu täyden sulkeuman jälkeen hankaushälyä, joka muistuttaa foneettisesti frikatiivia, mutta affrikaattoja ei yleensä käsitellä klusiilin ja frikatiivin yhdistelmänä, vaan yksittäisenä äänteenä, joka eroaa klusiilista sulkeuman hitaan avautumisen osalta. Vrt. englannin "ch"  (affrikaatta) ja "sh"  (frikatiivi).
Affrikaatta
Affrikaatta on äänne. Affrikaatta muodostetaan muuten samalla tavalla kuin vastaava klusiili, mutta klusiilinen sulkeuma avataan sen verran hitaasti, että sulkeuman jälkeen on kuultavissa voimakasta hankaushälyä. Suomen kielessä ei esiinny affrikaattoja itsenäisinä foneemeina, mutta muun muassa /ts/-foneemijono (esimerkiksi sanassa "vatsa") saattaa ääntyä (pitkänä) affrikaattana . Ts-affrikaatta esiintyy myös monissa laina- ja slangisanoissa, kuten "tsekata", "tsygä" ja niin edelleen.
Affrikaatoiksi lasketaan yleensä vain enemmän tai vähemmän homorgaaniset eli samalta ääntymäpaikalta ääntyvät äänteet ( on alveolaarinen), joten esimerkiksi yhdistelmää ei ole tapana laskea affrikaataksi ( on bilabiaalinen, alveolaarinen).
Kansainvälinen foneettinen aakkosto tarjoaa monia mahdollisuuksia affrikaattojen merkitsemiseen. Yksi mahdollisuus on merkitä peräkkäin klusiilin ja hankausäänteen merkit , mutta tämä tapa ei tuo esiin sitä, etteivät sulkeuma- ja hankausosat ole toisistaan riippumattomia. Tämän voi ilmaista yhdistävällä kaarella tai . Lisäksi kuudelle yleisimmälle affrikaatalle (postalveolaariset, alveolaariset ja palatoalveolaariset) on olemassa omat ligatuurinsa, katso alla. (Näiden käyttöä ei tosin enää suositella.)
Suurimmassa osassa maailman kielistä, joissa affrikaattoja ylipäätänsä on, niitä esiintyy vain koronaalisilla ääntöpaikoilla. Yleisimmät ääntymäpaikat ovat postalveolaarinen ja alveolaarinen.
Alla olevat äänteet on lueteltu järjestyksessä etisestä, eli suun etuosassa syntyvästä hankausäänestä, takaiseen, eli suun takaosassa syntyvään.
Tatu (nimi)
Tatu on suomalainen miehen etunimi. Nimipäivä on 11. joulukuuta, jolloin on myös Danielin ja Tanelin nimipäivä. Tatu on muunnos heprealaisperäisestä nimestä David,´joka tarkoittaa ihailtua tai rakastettua.
Nimi Tatu on 1900-luvun alusta joulukuuhun 2018 mennessä annettu Suomessa 4942 miehelle ja muutamalle naiselle. Heistä selvä enemmistö on syntynyt vuoden 1980 jälkeen. Tatu, lastenkirjasarjassa Tatu ja Patu
Bentseeni
Bentseeni (CH, "bentsoli", "sykloheksatrieeni") on kirkas ja helposti syttyvä neste, joka liukenee veteen (1,8 g/l 25 °C) ja sillä on miellyttävä ja makeahko tuoksu. Bentseenin leimahduspiste on −11 °C ja itsesyttymislämpötila 498 °C. Bentseeni on aromaattinen hiilivety ja tunnettu karsinogeeni. Sitä esiintyy maaöljyssä ja edelleen bensiinissä, mutta niin vähän, että sitä myös syntetisoidaan paljon. Sellaisenaan sitä käytetään liuottimena. Siitä valmistetaan mitä erilaisimpia aromaattisia yhdisteitä: mm. lääkkeitä, muoveja, värejä, räjähteitä, pesuaineita, synteettistä kumia ja kangasta. Bentseeniä käytetään valmistettaessa esimerkiksi etyylibentseenia, kumeenia, sykloheksaania, nitrobentseenia ja klooribentseeneja. Bentseeni on myrkyllistä ja aiheuttaa syöpää, tavallisimmin leukemiaa.
Bentseenissä on kuuden hiiliatomin muodostama planaari rengas, jossa Friedrich Kekulén vuonna 1865 esittämän mallin mukaan puolet sidoksista on kaksoissidoksia ja puolet yksinkertaisia sidoksia. Bentseeni on kuitenkin aivan liian vakaa ollakseen näin monityydyttymätön. Selitys on siinä, että kaksoissidoksissa (p-orbitaaleilla) olevat elektronit ovat jakautuneet tasaisesti sidosten kesken, eli ns. delokalisoituneet, aivan kuten metallisidoksessa. Hiilirenkaan ylä-, ja alapuolella on siis renkaanmuotoinen elektronipilvi. (Ks. kuva: siniset tipat ovat p-orbitaaleja, jotka delokalisoituvat renkaiksi.)
Delokalisaation takia bentseenirengasta on vaikea rikkoa, sillä molekyylin hajottamiseen ei riitä pelkästään yhden kaksoissidoksen purkaminen. Bentseenirenkaan hajottamiseksi rakennetta ylläpitävä delokalisoitunut rengas pitäisi saada purettua kerralla kokonaan. Bentseenin reaktiot ovatkin etupäässä substituutio­reaktioita, joissa sen ulko­kehällä olevat vety­atomit korvautuvat toisilla atomeilla tai atomi­ryhmillä. Nämä substituutiot ovat elektrofiilisiä aromaattisia substituutioita tai nukleofiilisiä aromaattisia substituutioita.
Koska bentseenirengasta voidaan monessa yhteydessä pitää särkemättömänä, se yleensä piirretään kuusikulmioksi, jossa delokalisoitunutta rengasta esittää ympyrä. Bentseenillä esiintyy kuitenkin, joskaan ei kovin herkästi, myös additioreaktioita, joissa yksi kaksois­sidos purkautuu ja sen kohdalle kiinnittyy muita atomeja tai molekyylejä. Esimerkiksi kloorin kanssa se reagoi auringon­valossa muodostaen heksakloorisykloheksaania (CHCl). Tällöin se siis toimii kuten aineet, joissa kaksoissidokset ovat lokalisoituneet.
Rooibos
Rooibos eli kapinroibospensas eli kapinroibos ("Aspalathus linearis") on kotoperäisenä vain Etelä-Afrikassa kasvava hernekasveihin ("Fabaceae") kuuluva pensas. Rooibos tarkoittaa afrikaansin kielessä ”punapensasta”. Kasvin lehdet saavat hapettamisprosessin myötä hyvin punaisen sävyn. Myös vihreää, hapettamatonta rooibosta tuotetaan, tosin vähemmissä määrin.
Rooiboksen lehdistä valmistetaan kofeiinitonta teenkaltaista juomaa, jolla sanotaan olevan myönteisiä terveysvaikutuksia muun muassa suuren antioksidanttien määrän takia.
Etelä-Afrikan khoisanit ovat käyttäneet rooibosta vuosisatojen ajan terveysjuomana. Se oli bushmannien käytössä ennen uudisasukkaiden tuloa. Ruotsalainen kasvitieteilijä Carl Peter Thunberg levitti 1770-luvulta alkaen rooibos-tietoisuutta Eurooppaan ja antoi kasville sen tieteellisen nimen.
Eurooppalaiset tutustuivat rooibos-juomaan kylpylöissä 1920-luvulla. Rooiboksen laajamittainen viljely aloitettiin 1930-luvulla. Rooibos toimi korvikkeena, kun teetä ei saanut tuoda Ceylonilta Eurooppaan toisen maailmansodan aikana. Takaisin teehen siirryttiin sodan jälkeen, kun sitä oli taas saatavilla.
Rooiboksen käyttö yleistyi jälleen terveysbuumin myötä 1990-luvulla, jolloin vienti ulkomaille vauhdittui.
Rooibos-pensas kasvaa vain pienellä alueella Etelä-Afrikassa. Kaikki viljelmät sijaitsevat Cederbergin vuoriston ympäröimällä alueella länsirannikolla. Viljelytiloja on noin 500, ja niistä yli puolet toimittaa satonsa Rooibos Ltd. -yhtiölle, jonka kautta kulkee 70 % rooiboksen ulkomaanviennistä.
Sato korjataan keväisin, ja työ tehdään pääosin käsin. Pensaista kerätään neulasmaiset lehdet ja ohuimmat varret. Ne muuttuvat punaisiksi, kun niitä kastellaan ja niiden annetaan hapettua taivasalla yön yli. Sitten massa levitetään kuivumaan aurinkoon ja steriloidaan höyryssä.
Rooibos-juoma ei ole teetä vaan teen tapaan haudutettavaa yrttijuomaa. Siihen saadaan runsaasti makeaa ja pähkinämäistä aromia pitkällä hauduttamisella (esimerkiksi 6–10 minuuttia), sillä rooibos ei sisällä tanniineja eikä kofeiinia, jotka tekisivät juomasta kuivakkaa tai kitkerää. Koska juoma ei sisällä piristäviä aineita, se ei myöskään vaikeuta nukahtamista. Rooibos oli Etelä-Afrikassa pitkään köyhien ihmisten juoma.
Mate
Mate ("Ilex paraguariensis") on Etelä-Amerikasta kotoisin oleva pieni puu. Se kuuluu orjanlaakerien ("Ilex") sukuun ja orjanlaakerikasvien heimoon ("Aquifoliaceae").
Mate voi kasvaa luonnossa jopa 20 metriä korkeaksi, mutta sadonkorjuun helpottamiseksi se leikataan yleensä pensaaksi tai 4–8 m korkeaksi puuksi. Sillä on ainavihannat, kiiltävät tummanvihreät lehdet ja valkoiset kukat, joista tulee keltaiset, punaiset tai mustat marjat.
Kasvin lehdistä valmistettua teenkaltaista yrttijuomaa myydään nimellä mate, "matee" tai "yerba mate", joka on kasvin espanjankielinen nimi. "Yerba" tarkoittaa yrttiä ja "mate" on peräisin ketšuan kielen sanasta "matí", joka tarkoittaa kurpitsaa. Maten juominen on erityisen tavallista Argentiinassa, Uruguayssa ja Paraguayssa, mutta sitä juodaan myös Chilen ja Brasilian eteläisimmissä osissa. Paraguayssa erityisen suosittua on jääkylmä mate, "tereré".
Koiras
Koiras on sukupuolisesti erilaistuneilla lajeilla eli eliöillä se sukupuoli, joka hedelmöittää naaraan. Koiraista käytetään myös nimitystä uros. Tätä nimitystä käytetään varsinkin suurten nisäkäslajien koiraista.
Koiras tuottaa siittiösoluja, tässä yhteydessä siittiösolu on määritelty pienikokoisemmaksi sukusoluksi, joka hedelmöitymiseen sukupuolisesti erilaistuneilla eläimillä osallistuu. Toinen hedelmöitykseen osallistuva sukusolu on munasolu, joka suurempikokoisena liikkuu tapahtumassa vähemmän. Koiraspuolinen yksilö ei voi lisääntyä suvullisesti, ellei naaraan sukusoluja ole tavoitettavissa.
Sukupuolen määräytymiselle eri lajeissa ei ole yhtä yhteistä geneettistä tapaa, ja kahden sukupuolen olemassaolo vaikuttaa kehittyneen useita eri kertoja evoluution historiassa. Joillakin eliöillä vain sukusolujen eroavaisuudet erottavat sukupuolen.
Nisäkkäillä sukupuolen määräävät erityiset sukupuolikromosomit, koiraan sukupuolikromosomeja merkitään X ja Y, kun taas naarailla on kaksi X-kromosomia.
Linnuilla sukupuolikromosomeja merkitään kirjaimilla W ja Z. Naaraalla on kromosomit W ja Z ja koiraalla on kaksi Z-kromosomia.Alfauros taas on laumaeläimillä, kuten sudella johtava, lauman ainoa paritteleva uros ja alfanaaraan puoliso.
Naaras
Naaras on sukupuolisesti erilaistuneilla lajeilla eli eliöillä se sukupuoli, jonka koiras hedelmöittää. Naaras tuottaa munasoluja, tässä yhteydessä munasolu on määritelty suurikokoisemmaksi sukusoluksi, joka hedelmöitymiseen sukupuolisesti erilaistuneilla eläimillä osallistuu. Toinen hedelmöitykseen osallistuva sukusolu on siittiösolu, joka pienempikokoisena liikkuu tapahtumassa enemmän. Naaraspuolinen yksilö ei voi lisääntyä suvullisesti, ellei koiraan sukusoluja ole tavoitettavissa. Eräät eliöt kykenevät lisääntymään sekä suvullisesti että suvuttomasti (aseksuaalisesti).
Sukupuolen määräytymiselle eri lajeissa ei ole yhtä yhteistä geneettistä tapaa, ja kahden sukupuolen olemassaolo vaikuttaa kehittyneen useita eri kertoja evoluution historiassa. Joillakin eliöillä vain sukusolujen eroavaisuudet erottavat sukupuolen.
Nisäkkäillä sukupuolen määräävät erityiset sukupuolikromosomit, naarailla on kaksi X-kromosomia.
Aulis Sallinen
Aulis Heikki Sallinen (s. 9. huhtikuuta 1935 Salmi) on kansainvälisesti arvostetuimpia suomalaisia klassisen musiikin säveltäjiä. Hänet tunnetaan erityisesti oopperoistaan.
Hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa Aarre Merikannon ja Joonas Kokkosen johdolla 1955–1960. Sallinen toimi vuosina 1960–1970 Radion Sinfoniaorkesterin intendenttinä ja 1963–1976 Sibelius-Akatemiassa sävellyksen, kontrapunktin ja soitinnuksen opettajana. Hänet nimitettiin taiteilijaprofessoriksi 1976, ja hän saattoi ryhtyä vapaaksi säveltäjäksi. Vuonna 1977 hänelle myönnettiin Vantaan kulttuuripalkinto. Hänet on palkittu monilla muitakin tunnustuksilla urallaan.
Oopperasäveltäjänä Sallista voidaan pitää lajin ensimmäisenä kansainvälisen tason suomalaisedustajana. "Punainen viiva" on esitetty hyvin menestyksekkäästi muun muassa New Yorkin Metropolitanissa, ja "Kullervo" kantaesitettiin Los Angelesissa. "Kuningas lähtee Ranskaan" oli Suomen Kansallisoopperan ja Lontoon Covent Gardenin yhteistilaus. Sallinen on kirjoittanut useimmat oopperalibrettonsa itse, mutta teki aiemmin yhteistyötä Paavo Haavikon kanssa. Oopperoiden lisäksi Sallisen tuotantoon kuuluu muun muassa kahdeksan merkittävää sinfoniaa, sello-, viulu-, huilu- ja käyrätorvikonsertot sekä useita kamarimusiikkiteoksia, kuten viisi jousikvartettoa ja pianokvintetto. Aulis Sallinen toimi myös Sibelius-Akatemian säellyksen opettajana. Hänen sävellysoppilaistaan mainittakoon esim. Jouni Kaipainen sekä Herman Rechberger.
70-vuotispäivänsä tienoilla keväällä 2005 Sallinen julkaisi muistelmallisiakin aineksia sisältävän esseekokoelman "Sadepäivän kirjoituksia". Vuonna 2015 julkaistiin hänen päiväkirjansa vuosilta 1981–2015.
Sallinen avioitui vuonna 1955 Pirkko Ainikki Holvisolan (1935–1997) kanssa. Avioliitosta syntyi neljä lasta. Sallisen toinen puoliso on vuodesta 1999 ollut oopperalaulaja Maija Lokka.
Venäjän vallankumous (täsmennyssivu)
Venäjän vallankumouksella voidaan viitata useisiin tapahtumiin:
Elektroninen häirintä
Elektroninen häirintä on osa elektronista vaikuttamista ja siis osa elektronista sodankäyntiä. Elektronisella häirinnällä estetään tai vaikeutetaan vastustajan sähkömagneettisen spektrin käyttöä omalla elektronisella lähetyksellä, häirintälähettimellä. Kun häirintä päättyy, kohdelaitteen toiminta palautuu normaaliksi, toisin kuin elektronisessa tuhoamisessa.
Elektroninen häirintä kohdistuu vastaanottimeen. Tästä syystä tutkien ja radioiden häirinnässä on merkittävä ero: tutkassa vastaanotin on (useimmiten) lähettimen yhteydessä. Radion lähettäessä ei aina varmasti tiedetä, missä häirittävä lähetin oikeasti on.
Elektronisen häirinnän lajeja ovat:
Alpo Marttinen
Alpo Kullervo Marttinen (4. marraskuuta 1908 Alatornio – 20. joulukuuta 1975 Falls Church,  Virginia, Yhdysvallat) oli suomalainen Mannerheim-ristin ritari numero 163 ja eversti sekä Suomen että Yhdysvaltain armeijassa. Hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 4. joulukuuta 1944. Marttinen oli jatkosodan jälkeen Suomen tunnetuimpia asekätkijöitä.
Marttisen vanhemmat olivat junailija Albin Marttinen ja Lovisa Kuitunen. Hänen puolisonsa oli Lea Mirjam Järvenpää, joka kuoli Yhdysvalloissa 23. marraskuuta 2007. Marttinen kirjoitti ylioppilaaksi Tornion yhteislyseosta vuonna 1927. Hänen veljiään olivat jääkäriluutnantti Einar Marttinen ja kirkkoherra Olli Marttinen.
Marttinen suoritti reserviupseerikurssi 14:n 1927–1928 ja jatkoi kadettikurssille 11 1928–1930. Hän palveli 1928 KTR 2:ssa ja 1930–1933 KKR:ssä nuorempana upseerina. Kadettikoulussa hän opetti 1933–1934. Taistelukoulun luutnanttikurssin Marttinen kävi 1934. Pohjan Rykmentissä hän palveli adjutanttina sekä komppanianvarapäällikkönä 1934–1936. Sotakorkeakoulun yleisen osaston kurssin 13 hän suoritti 1936–1938. Kemin sotilaspiirin esikunnassa hän oli toimistoupseerina 1938–1939.
Talvisodan ajan Marttinen palveli Hjalmar Siilasvuon 9. divisioonan esikuntapäällikkönä Pohjois-Suomessa. Välirauhan aikana hän oli toimistopäällikkönä III. armeijakunnan esikunnan operatiivisessa toimistossa. Jatkosodan sytyttyä Marttinen toimi IV. armeijakunnan esikunnassa toimisto- ja osastopäällikkönä 1941–1942. 17. divisioonan esikuntapäällikkönä hän oli 1942–1943. Ruotsinkielisen jalkaväkirykmentti 61:n komentajana Marttinen toimi 30. lokakuuta 1942 – 7. lokakuuta 1944. Vuoden 1944 syksyllä Marttinen toimi jälleen Siilasvuon III. armeijakunnan esikuntapäällikkönä Lapin sodassa. Sodan jälkeen Marttinen toimi Keski-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkönä 1944–1945, Vaasan sotilaspiirin päällikkönä 1945 sekä JR 6:n komentajana.
Ylennykset: Reservivänrikki 30. elokuuta 1928, vänrikki 16. toukokuuta 1930, luutnantti 22. huhtikuuta 1932, kapteeni 16. toukokuuta 1938, majuri 9. marraskuuta 1940, everstiluutnantti 10. marraskuuta 1941, eversti 23. kesäkuuta 1944.
Marttinen oli asekätkentäjutun avainhenkilöitä ja kuului Akateemiseen Karjala-Seuraan (AKS). Marttisen johtamaa Suomesta sodan jälkeen poistuneiden ja Yhdysvaltain armeijaan värväytyneiden miesten ryhmää on kutsuttu "Marttisen miehiksi".
Marttinen esiintyy rykmentinkomentajana Åke Lindmanin elokuvassa "Framom främsta linjen" (Etulinjan edessä) (2004). Häntä näytteli Ilkka Heiskanen. Marttinen on ainoa henkilö, joka esiintyy omalla nimellä Tor Högnäsin kirjassa Ristiretkeläiset.
Moolitilavuus
Moolitilavuus (tunnus V) ilmoittaa kemiassa, kuinka suuren tilavuuden yksi mooli ainetta vie. Se voidaan laskea jakamalla aineen moolimassa tiheydellä. Moolitilavuuden yksikkö on SI-järjestelmässä m/mol.
"Standardimoolitilavuus" tarkoittaa tilavuutta, joka on yhdellä moolilla ideaalikaasua lämpötilassa 273,15 K (0 °C) ja paineessa 101 325 Pa (1 atm). Standardimoolitilavuus on 0,022414 m mol eli 22,41 l/mol.
Vetykaasun moolitilavuus samassa paineessa ja lämpötilassa on 22,43 l/mol, mikä on hyvin lähellä ideaalikaasun arvoa. Ammoniakin vastaava moolitilavuus on 22,08 l/mol.
Isostasia
Isostasia on hydrostaattisen tasapainon kaltainen tasapainotila kiinteän Maan pintakerroksen alla eri Maan osissa. Periaate on se, että jos tutkitaan pystysuunnassa Maan pinnalta alaspäin ulottuvaa patsasta, on sen kokonaismassa tiettyyn syvyyteen (ns. "kompensaatiosyvyys") saakka vakio, ts. sama mantereen ja meren, alangon ja vuoriston alla.
Ranskalainen geodeetti Pierre Bouguer huomasi Etelä-Amerikassa, että Andien vuoristo aiheutti paikallisen luotiviivan taipumista vuoristoon päin; hän ymmärsi tämän olevan Newtonin yleisen gravitaatiolain mukaista vuoriston massojen painovoimavaikutusta. Kun hän yritti arvioida tämän vaikutuksen suuruutta, hän huomasi yllätyksekseen, että havaittu efekti oli alle puolet teoreettisesta.
Intiassa Sir George Everest huomasi saman ilmiön Himalajan tapauksessa. Syy on se, että vuoristo koostuu merenpinnan yläpuolella olevista vuoristomassoista, mutta myös merenpinnan alapuolella olevasta ns. "juuresta". Tämä juuri koostuu samanlaisesta graniitista kuin vuori, ja tämä materiaali on kevyempää kuin ympäröivän Maan vaipan aine. Vuoristo siis "kelluu" vaipan päällä. (Tästä voisi saada sellaisen vaikutelman, että Maan vaippa olisi sulaa magmaa; näin ei kuitenkaan ole. Se on terästä kovempaa ja johtaa seismisiä S-aaltoja, johon vain kiinteä materiaali pystyy, mutta se on kykenevä hitaaseen plastiseen deformaatioon.)
Ilman isostasiaa Maan painovoimakenttä olisi paljon epäsäännöllisempää. Kompensaation ansiosta painovoima-anomaliat asettuvat maailmanlaajuisesti nollan ympäri. Vaihteluväli riippuu alueelta, tasangoilla se on kymmeniä, vuoristoissa satoja milligalleja (mGal). Ainoastaan paikoista, jotka eivät ole isostaattisessa tasapainotilassa – muun muassa valtamerten syvänteet – löytyy systemaattisen suuria painovoima-anomalioita.
Isostasia selittää myös Fennoskandian postglasiaalista maannousua. Jääkauden aikana jopa 2 km paksun mannerjäätikön massa oli painanut maan kuorta alas: kun jää suli noin 11 000 vuotta sitten, alkoi ensin nopea, sitten hidastuva muodonpalautusliike, joka on jatkunut näihin päiviin saakka. Vastaavia maannousualueita on muun muassa Kanadassa ja Siperiassa.
Helsingissä Geodeettisella laitoksella toimi vuodesta 1936 1950-luvulle Geodesian maailmanliiton (IAG:n) "Isostaattinen laitos", johtajanaan V. A. Heiskanen.
Aarno Ruusuvuori
Aarno Emil Ruusuvuori (14. tammikuuta 1925 Kuopio – 22. helmikuuta 1992 Helsinki) oli 
tunnetuimpia 1960–1980-luvun arkkitehteja Suomessa. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1951 arkkitehdiksi ja tuli myöhemmin professoriksi. Hän työskenteli vuosien varrella monissa arkkitehtitoimistoissa ja perusti myöhemmin oman toimistonsa.
Ruusuvuori tunnetaan moderneista töistään. Kuuluisin näistä on Hyvinkään kirkko (1961). Muita hänen suunnittelemiaan kirkkoja ovat Huutoniemen kirkko Vaasassa (1964) sekä Tapiolan kirkko Espoossa (1965). Hän suunnitteli myös Hyvinkään Rauhanummen hautausmaan kappelin (1972). Kirkkojen lisäksi Ruusuvuori suunnitteli monia yksityisasuntoja, toimistorakennuksia sekä muita rakennuksia. Rakennusmateriaalina hän käytti betonia sekä puuta.
Ruusuvuori tunnetaan myös siitä, että hän voitti Hervannan yleissuunnitelmakilpailun 1968, vaikka myöhemmin Tampereen kaupungin virkamiehet paljolti vesittivätkin Ruusuvuoren suunnitelman kompromisseillaan, mistä Ruusuvuori pahoitti mielensä.
Ruusuvuori oli Arkkitehti-lehden päätoimittaja 1956–1957 ja Suomen rakennustaiteen museon johtaja kahteen otteeseen, vuosina 1975–1978 ja 1983–1988. Museon johtamisen välissä olleen viisivuotiskauden 1978–1983 hän oli taiteilijaprofessorina.