Järvenlasku
Järvenlasku tarkoittaa ihmisen aikaansaamaa järven pinnankorkeuden laskua. Se voidaan suorittaa joko perkaamalla järven laskujokea tai tekemällä järvelle uusi lasku-uoma kaivamalla.
Suomessa järvenlaskut olivat melko yleisiä 1700-luvulta 1900-luvun puoliväliin. Laskuja perusteltiin halulla saada lisää viljelysmaata varsinkin heinän viljelyyn. Joskus lasku kuitenkin tuotti myös pettymyksen, sillä järven alta saattoi paljastua myös viljelyyn kelvotonta maata. Joskus taas laskettiin koko järvi pois. Toisinaan järvenlaskut myös riistäytyivät hallinnasta tai vastaavasti saattoivat jäädä lopputuloksiltaan puolinaisiksi.
Päijänteen pintaa laskettiin 1830-luvulla noin 1,2 metriä perkaamalla Kalkkistenkoskea. Puulaa laskettiin 1854 kaivamalla Kissakosken kanava Mäntyharjun reittiin. Kaiken kaikkiaan pinnaltaan joskus laskettuja järviä on runsasjärvisessä ja korkeuseroiltaan pienessä Suomessa hyvin runsaasti. Joskus kuitenkin varhaisempina vuosikymmeninä viljelysten kuivaamiseksi tehty järven pinnan lasku on myöhemmin saattanut osoittautua järven veden laadun kannalta ongelmalliseksi. Näin on käynyt esimerkiksi Uskelanjoen vesistöön kuuluvalla matalalla ja savipohjaisella Halkjärvellä Somerolla, vaikka järvi saakin runsaasti hapekasta pohjavettä viereisistä harjuista. Myös Satakunnassa Pyhäjärven liiallinen järvenlasku tuottaa ongelmia sen kunnostamisessa.
Järviä ruvettiin laskemaan ja kuivaamaan Etelä-Suomessa jo varsin varhain. Ulomman Salpausselän eteläpuolisia matalia järviä alettiin laskea niittyjen kasvattamiseksi viimeistään 1500-luvulla ja monien kokonaan kuivattujen järvien alkuperäiset nimetkin ovat aikaa sitten unohtuneet, tällainen on esimerkiksi Luumäen Selänalajärvi. Lauri Nuutisen vuonna 1743 tekemä Enon Alimmaisen Sarvinkijärven lasku, jossa koko järvi kuivui, oli ensimmäinen tunnettu järvenlasku Suomessa. Nurmijärven kunnassa sijainnut Nurmijärvi taas hävisi lopullisesti vasta 1950-luvulla. Muita tunnettuja kokonaan järvenlaskuissa hävinneitä järviä ovat Torajärvi Karvianjoen vesistössä Noormarkussa nykyisellä Porin kaupungin alueella, Pyntösjärvi eli Hyvelänjärvi Porissa, Kokemäenjoen vesistöön kuuluneet Raijalanjärvi Huittisissa ja Leistilänjärvi Nakkilassa ja nykyään valtatien 8 halkoma, Sirppujoen vesistöön kuulunut Valkojärvi Laitilassa. Usein lasku on tapahtunut monessa vaiheessa ja tyypillisesti 1800-luvun lopulla tai 1900-luvun alussa alkuun saatetut järvenlaskut on usein saatu päätökseen vasta 1900-luvun puolivälin jälkeen; näin kävi äsken mainituista esimerkiksi Pyntösjärvellä, Raijalanjärvellä, Leistilänjärvellä ja Valkojärvellä. Samoin Kiikalassa nykyisen Salon alueella sijainnutta, Uskelanjoen vesistöön kuulunutta Kurajärveä yritettiin laskea jo 1900-luvun alussa, mutta lopullisesti lasku onnistui vasta 1960-luvulla pumppuasemien avulla, ja vasta tällöin entinen järvi saatiin kokonaan pelloksi. Sastamalassa Pirkanmaalla Vankimusjärven kuivatus aloitettiin 1800-luvun alkupuolella ja saatiin päätökseen 1940-luvulla. Alavieskassa Pohjois-Pohjanmaalla Alavieskanjärvi kuivattiin kaivamalla nk. Kalliokanava. Kaivutyö aloitettiin vuonna 1833, ja järvi saatiin kuivatuksi lopullisesti 1950-luvulla. Elimäenjärvi entisen Elimäen kunnan alueella kuivatettiin 1950-luvulla. Vesi nousee edelleen tulva-aikoina entisen järven kohdalla oleville pelloille.
Ensimmäinen tunnettu hallinnasta riistäytynyt järvenlasku sattui Ristijärvellä Kainuussa vuonna 1761, jolloin Hiisijärven pinta laski 14 metriä. Pohjois-Karjalassa sijaitsevan Höytiäisen järvenlasku taas riistäytyi vuonna 1859 käsistä, vedenpinta laski lähes 10 metriä ja Höytiäisen kanavasta muodostui leveä uoma. Samoin kävi Suvannon järven laskussa Karjalankannaksella vuonna 1818, kun Vuokseen laskeneesta Suvannosta kaivettiin laskuoja Laatokkaan ja järven pinta laski 7 metriä, sen laskusuunta vaihtui pysyvästi Laatokkaan ja lasku-uomaksi muodostui Taipaleenjoki.. Kangasalla Pirkanmaalla taas Längelmäveden pinta laski noin kaksi metriä vuonna 1830 Kaivannon kanavan puhjettua.
Koijärvi Koijärvellä nykyisessä Forssassa laskettiin 1930-luvulla, mutta jäi umpeenkasvavaksi kosteikoksi, jonka kuivaamisesta tai ennallistamisesta kiisteltiin 1970-luvun lopussa. Myös Inhotun järven laskusta Noormarkussa on kiistelty vuosikymmenet. Koijärven tapaan siitäkin on osittaisen umpeenkasvun myötä muodostunut merkittävä lintujärvi, vaikka osa järvestä vielä on myös avovetenä. Myös Espoossa sijainnut Kirkkojärvi, joka kuivatettiin 1950-luvulla Tarvontietä rakennettaessa, muodostaa nykyisellään kosteikon.