Monikulttuurisuus
Monikulttuurisuus tarkoittaa asiayhteydestä riippuen joko kulttuurista monimuotoisuutta yhteiskunnan tilana; normatiivista ajattelutapaa tai ideologiaa, jossa monikulttuurisuuden tilaa arvostetaan, vaalitaan tai lisätään ("multikulturalismi", "monikulturismi"); tai politiikkaa, jonka avulla pyritään ylläpitämään ja löytämään yhteisiä sääntöjä kulttuuriselle monimuotoisuudelle ja kulttuurien väliselle vuorovaikutukselle.
Monikulttuurisuuden käsite on laajentunut etnisten ryhmien lisäksi koskemaan myös erilaisia alakulttuureita kuten vammaiset ja sukupuolivähemmistöt.
"Stanford Encyclopedia of Philosophyn" mukaan monikulttuurisuus/monikulturismi pitää suvaitsevaisuutta riittämättömänä ja vaatii siksi eri oikeuksia eri ryhmille. Esimerkiksi yksilöille myönnetään poikkeus yleisistä laeista uskonnon perusteella tai ryhmälle kokonaisuutena annetaan yhteinen oikeus kuten itsemääräämisoikeus. Jälkimmäinen on läheisessä liitossa nationalismin kanssa.
Nykyinen käsite syntyi 1900-luvulla. Ennen sitä oli amerikkalainen "melting potin" käsite, ilmiö, joka käytännössä on toiminut satoja ja tuhansia vuosia ihmisten kulttuurissa. Luonnollinen kulku tarkoittaa sitä, että hyvät ja merkittävät tavat ja asiat otetaan yhteiskunnassa käytöön, muut jäivät sivuun. Esimerkiksi ”länsimaailma” otti Kiinasta paperin ja ruudin, arabimaista arabialaiset numerot ja monen tieteenalan alkeet (kemia, tähtitiede jne.).
Monikulttuurisuus-sanalla voidaan viitata eri asioihin. Suomalaistutkijoiden mukaan sanan monimerkityksisyys aiheuttaa väärinymmärryksiä aiheesta keskusteltaessa.
Monikulttuurisuudella voidaan kuvata nyky-yhteiskunnan kulttuurista monimuotoisuutta. Kulttuurisesti monimuotoinen yhteiskunta sisältää useita erilaisia kulttuurisia, uskonnollisia ja maailmankatsomuksellisia ryhmiä, jotka jakavat yhdessä julkisen tilan. Sanan kuvaileva käyttö ei arvota ajatusta kulttuurisesta monimuotoisuudesta, eikä ota kantaa monikulttuurisessa yhteiskunnassa tehtävään politiikkaan.
Normatiivisesti käytettynä monikulttuurisuuden käsite sisältää myös oletuksen kulttuurisen monimuotoisuuden hyväksyttävyydestä. Tästä normatiivisesta monikulttuurisuudesta käytetään myös sanaa multikulturalismi. Normatiivinen monikulttuurisuus tarkoittaa, että kulttuurisesta monimuotoisuudesta ei katsota tarvittavan päästä eroon. Kulttuurisen monimuotoisuuden voidaan nähdä olevan myös arvostettavaa ja vaalittavaa. Käsitys monikulttuurisuudesta ideologiana, joka lisää maahanmuuttoa, on myös normatiivinen. Tämän käsityksen ongelma on maahanmuuton ja kulttuurisen monimuotoisuuden samaistaminen.
Monikulttuurinen politiikka viittaa politiikkaan, jonka avulla pyritään ylläpitämään ja löytämään yhteisiä sääntöjä kulttuuriselle monimuotoisuudelle ja kulttuurien väliselle vuorovaikutukselle. Tässä monikulttuurinen politiikka poikkeaa esimerkiksi kulttuuriseen sulautumiseen tai eriytymiseen pyrkivästä politiikasta. Monikulttuurisella politiikalla voidaan myös viitata kulttuurisiin erityis- tai vähemmistöoikeuksiin, kuten esimerkiksi vähemmistöryhmien itsemääräämisoikeuksiin, kulttuurisiin ja uskonnollisiin erivapauksiin, erityisiin edustusoikeuksiin tai symboliseen tunnustukseen.
Monikulttuurisuusteoriat tarkastelevat yhteiskuntafilosofiassa kulttuurisen oikeudenmukaisuuden vaateita, erilaisten vähemmistöoikeuksien oikeutusta sekä monikulttuurisuusteorian paikkaa muiden yhteiskuntateorioiden rinnalla.
Etninen ja kulttuurinen monimuotoisuus kuvaa yhteiskunnan monimuotoisuutta määriteltynä ajankohtana. Sitä mitataan eri tavoin.
Käytetyimpiä indikaattoreita on "etnolingvistinen fraktionalisaatiomuuttuja" (ELF), joka kuvaa todennäköisyyttä sille, että että kaksi mielivaltaisesti valittua henkilöä kuuluisivat samaan etniseen tai kulttuuriseen fraktioonformula_1. Muuttuja formula_2 kuvaa fraktion suuruutta..
formula_3
Lisäksi monimuotoisuuden indikaattori voi huomioida etnisten ja kulttuuristen ryhmien välisen erilaisuuden. Erilaisuuden mittarina voidaan käyttää esimerkiksi eri kielten välisiä eroja.
Poliittisessa filosofiassa monikulttuurisuus on suuntaus, jossa tutkitaan politiikan keinoja vastata kulttuuriseen ja etniseen monimuotoisuuteen. Se on läheisesti kytkeytynyt identiteettipolitiikkaan, eroavaisuuksien politiikkaan ja tunnustamisen politiikkaan. Tyypillinen tutkimuskohde on erilaisten ratkaisujen vaikutus vähemmistöaseman tuottamaan taloudelliseen ja poliittiseen epätasa-arvoon.
Helsingin yliopiston tutkija Maïmouna Jagne-Soreaun mukaan Suomen ei pidä tavoitella monikulttuurisuutta, koska se ruokkii rasismia ja syrjintää. Hän sanoo, että monikulttuurisessa valtiossa ihmisryhmiä erotetaan omiin lokeroihinsa kulttuurin, etnisyyden tai muun perusteella, niin että ihmiset eivät ole yhdenvertaisia. Olisi parempi siirtyä ""postnationalismiin"" eli torjua rasismi ja suvaitsemattomuus ja hyväksyä kaikki osaksi suomalaisuutta. Esimerkiksi Ranskassa kaikkia asukkaita pidetään ranskalaisina ilman että näiden täytyy luopua kulttuurisista asioistaan.
Monikulttuurisuudella tai monikulttuurisuuspolitiikalla voidaan viitata politiikkaan, jonka tavoitteena on organisoida ja hallita yhteiskunnassa vallitsevan etnisen ja kulttuurisen monimuotoisuuden tilaa, eli organisoida erilaisuutta poliittisesti. ()
Monikulttuurisuuspolitiikka on nykyisissä kansallisvaltioissa harjoitettu maahanmuuttajiin kohdistuvan politiikan suuntaus. Tässä politiikassa suhtaudutaan puolueettomasti tai myönteisesti maahanmuuttajaryhmien muodostumiseen valtaväestöstä selkeästi erottuviksi etnisiksi tai kulttuurisiksi yhteisöiksi. Monikulttuurisuuspolitiikassa suhtaudutaan myönteisesti myös näiden yhteisöjen pyrkimyksiin synnyttää ja ylläpitää omia organisaatioitaan.
Vaihtoehtoiset maahanmuuttajapolitiikan suuntaukset ovat sulauttamispolitiikka, kotouttamispolitiikka ja erottelupolitiikka. Monikulttuurista maahanmuuttopolitiikkaa on arvioitu harjoitetun Isossa-Britanniassa, Alankomaissa ja Ruotsissa. Myös näiden maiden on nähty siirtyneen kotouttavaan ja sulauttavaan maahanmuuttajapolitiikkaan, joka korostaa maahanmuuton kohdemaiden kansallisten kulttuurien ja kielien oppimisen tärkeyttä.
Suomen hallitusohjelmassa vuodelta 2015 todetaan hallituksen edistävän "kansainvälistymistä edistävää työperäistä maahanmuuttoa". Siinä todetaan, että "maahanmuuttajat vahvistavat Suomen innovaatiokykyä ja osaamista tuomalla oman kulttuurinsa vahvuuksia osaksi suomalaista yhteiskuntaa." Hallituksen mukaan se kannustaa avoimeen keskusteluun maahanmuuttopolitiikasta, mutta ei salli rasismia ja edistää suvaitsevaista ja ihmisarvoa kunnioittavaa kansallista keskustelukulttuuria.
"The British Journal of Psychiatry" -lehti julkaisi vuonna 2012 eri kansallisuuksia laajalti käsittäneen tutkimuksen, jonka päätelmänä todetaan, että oman kulttuurisen tai etnisen ryhmän suuri tiheys asuinalueella toimii puskurina mielenterveysongelmille. Jos taas oman ryhmän edustus alueella on pieni, riski sairastua erilaisiin psykooseihin, kuten skitsofreniaan, kasvaa.
Britannian sisäministeriön teettämän tutkimuksen mukaan monikulttuurisilla alueilla elävät ihmiset luottavat vähemmän toisiinsa kuin yksikulttuurisilla alueilla elävät. Yhdysvaltalaisen Robert Putnamin haastattelututkimusten mukaan pohjoisamerikkalaisissa monikulttuurisissa yhteisöissä koetaan alussa sukupuolesta ja iästä riippumatta eristäytymistä. Tutkimukseen kuului 26 200 ihmistä 40 yhdysvaltalaisessa yhteisössä.
Putnamin mukaan etninen monimuotoisuus heikentää sosiaalista pääomaa ja saa luottamuksen rakoilemaan paitsi eri ihmisryhmien välillä, myös kunkin ryhmän sisällä. Ihmiset vetäytyvät kuoreensa - asioita ei tehdä yhdessä, ystäviä ja poliittista aktiivisuutta on vähemmän ja televisiota katsotaan enemmän. Putnamin mukaan etnisen yhtenäisyyden rajoja voi myös muuttaa koulutukseen ja oppimiseen avulla ja luottamalla ihmisen loputtomaan kykyyn sopeutua isoihin yhteiskunnallisiin muutoksiin. Muutokset ottavat aluksi lujille, mutta pitkällä aikavälillä tulee myös hyötyjä. Putnam kehottaa suomalaisia piirtämään suomalaisuuden rajat uudestaan.
Putnamin tutkimusten mukaan monikulttuuriset yhteisöt tarvitsevat ”sosiaalista pääomaa”, eri kansanryhmien välistä vahvaa vuorovaikutusta. Ihmisten tulee saada mahdollisuuksia tavata säännöllisesti erilaisia ihmisiä ja tunnistaa samanlaisuutensa etnisyydestä riippumatta. Putnam varoittaa poliittisesta vihanlietsonnasta ja toteaa, että entistä suurempi monimuotoisuus on nykyaikana yhtä peruuttamatonta kuin aikanaan teollinen vallankumous.
"The American Conservative" (Yhdysvaltain konservatiivi) lehdessä julkaistun artikkelin mukaan tutkimus osoitti, että mitä enemmän samassa yhteisöissä asuu eri rotuisia ihmisiä, sitä vähemmän luottamusta esiintyi. Putnamin mukaan he eivät luota paikalliseen pormestariin, paikallislehteen, eivätkä kanssaihmisiin eikä instituutioihin. "Vain protestimielenosoituksia ja television katselua on enemmän." Heillä ei ollut luottamusta hallintoon ja omiin poliittisiin vaikutusmahdollisuuksiinsa, eivätkä he osallistuneet hyväntekeväisyystyöhön. Mitä moninaisempi yhteisö oli, sitä enemmän luottamus väheni.
Patric Sturgisin tutkimusryhmän mukaan Lontoon asuinalueen etninen monimuotoisuus ei vähennä väestöryhmien välistä luottamusta eikä sosiaalista koheesiota. Päin vastoin.
Laaja sosiaalista koheesiota tutkinut kansainvälinen vertailu päätyi samanlaiseen tulokseen. Sen mukaan keskeisimpiä sosiaalisen koheesion selittäjiä ovat bruttokansantuote, tuloerot sekä tietoyhteiskunnan kehitysaste. Väestön etnisellä monimuotoisuudella ei ollut tilastollisesti merkitsevää yhteyttä väestön sosiaaliseen koheesioon ja keskinäiseen luottamukseen.
Inklusiivista maahanmuuttajapolitiikkaa kutsutaan usein multikulturalistisiksi. Inklusiivista maahanmuuttajapolitiikkaa harjoittavia maita olivat Euroopassa 1980-luvulla lähinnä Ruotsi, Iso-Britannia ja Alankomaat. Näistä maista Alankomaat on viime vuosikymmeninä tehnyt selkeän suunnanmuutoksen. Sen sijaan Ruotsissa ja Britanniassa suhtautuminen on vuosituhannen jälkeen säilynyt suurin piirtein ennallaan. Euroopan maiden välillä on suuria eroja maahanmuuttajapolitiikassa.
Suomen maahanmuuttajapolitiikka vuoden 1995 perustuslain uudistuksen jälkeen voidaan nähdä inklusiivisena Ruotsin tapaan. Vuosituhanteen vaihteessa Alankomaat kääntyi huomattavasti nationalistisempaan ja assimiloivaan suuntaan. Assimilaatiopolitiikkaa on kokoajan noudatettu Tanskassa ja se jatkuu yhä. Sen sijaan Norja on lähestynyt Suomen ja Ruotsin suhtautumistapaa ja toimintamalleja.
Inklusiivinen maahanmuuttajapolitiikka sai osakseen julkista arvostelua ja sen muuttaminen assimiloivampaan suuntaan tapahtui poliittisesti näyttävästi. Saksan liittokansleri Angela Merkel totesi monikulttuurisuuden epäonnistuneen Saksassa. Iso-Britannian pääministeri David Cameron on sanonut ajatuksen monikulttuurisuudesta olevan epäonnistunut. Myös Ranskan entinen presidentti Nicolas Sarkozy on todennut monikulttuurisuuden epäonnistuneen. Muita inklusiivista maahanmuuttajapolitiikkaa kritisoivia ovat olleet esimerkiksi Australian entinen pääministeri John Howard, Espanjan entinen pääministeri José María Aznar, hollantilainen poliitikko ja Tilburgin yliopiston professori Paul Scheffer, Ruotsidemokraatit, Tanskan kansanpuolue, Hollannin nykyinen hallitus ja belgialainen puolue Vlaams Belang.
Erikoistutkija Pasi Saukkonen arvioi, että Suomen politiikka on epäsuorasti sulauttavaa, koska se painottaa yksilön osallistumista yhteiskunnan toimintaan ja työelämään. Toisaalta hänen mukaansa politiikka on multikulturalistinen, painottaahan se oman identiteetin säilyttämistä. Saukkosta huolestuttaa riittävätkö Suomen resurssit molempiin tavoitteisiin. Häneen mukaan moninaistuvan yhteiskunnan hallinnassa ei ole kovin hyvin onnistuttu muuallakaan Euroopassa.
Inklusiivinen maahanmuuttajapolitiikka on motivoinut myös terroristi-iskuja, kuten 77 ihmisen kuoleman aiheuttanut isku Norjassa vuonna 2011.
Ryhmän "suojeleminen" voi myös lisätä ryhmän voimakkaiden jäsenten valtaa heikoimpiin, kuten toisinajattelijat, naiset, lapset ja seksuaalivähemmistöt. Feministit ovat arvostelleet sen voivan vahingoittaa ryhmän naisten oikeuksia.
Yritys suojella tiettyä kulttuuria voi etuoikeuttaa sen kulttuurin tietyn version ja siten estää sitä sopeutumasta muutoksiin.
Filosofi Jeremy Waldronin mielestä on väärin, että yksilölle mahdollisten vaihtoehtojen pitäisi olla tietyn kulttuurin piiristä.
Monikulttuurisuus on kohdannut poliittisia haasteita. Puhutaan multikulturalismista normatiivisena ihanteena ja politiikan asetelmana länsimaissa. Poliittisessa keskustelussa on vähemmistö- ja alkuperäiskansojen oikeuksien tunnustamisesta vetäytymisen sijaan rajoituttu puhumaan maahanmuuton monikulttuurisuudesta.
Osa maahanmuuton monikulttuurisuuden vastustamista perustuu ulkomaisten "toisten" herättämään levottomuuteen ja pelkoon sekä nostalgiaan kuvitellusta menneisyydestä, jolloin kaikkien jakamat identiteetin ja solidaarisuuden siteet olivat vahvoja. Nativismi on yhtä vanha kuin maahanmuuttokin, mutta yhteiskunnat ovat erityisen haavoittuvia sitä kohtaan erityisesti, kun taloudelliset olot ovat heikkoja tai turvallisuutta uhataan.
Useat merkittävät poliitikot ovat epäilleet julkisesti monikulttuurisuuden onnistuneisuutta.
Lokakuussa 2010 Saksan Angela Merkel julisti että monikulttuurisuus on epäonnistunut. Ison-Britannian David Cameron julisti helmikuussa 2011 että monikulttuurisuus on epäonnistunut. Ranskan Nicholas Sarkozy yhtyi joukkoon helmikuussa 2011.
Suomessa kulttuurinen monimuotoisuus on lisääntynyt 1900-luvun lopulla vilkastuneen maahanmuuton myötä. Vuonna 2007 Kulttuuripoliittisen tutkimuksen edistämissäätiön Cuporen erikoistutkija Pasi Saukkonen totesi, että Suomi kuuluu edelleen Itä- eikä Länsi-Eurooppaan maahanmuuttajalukujen valossa. Hänen mukaansa ulkomaalaisperäisen väestön kasvuvauhti on ollut Suomessa viime vuosina yksi Euroopan nopeimpia. Lisäksi Saukkosen mukaan Suomi on ottanut nopeasti muutoksen huomioon virallisella tasolla.
Homogeeninen suomalaisuus on myytti, joka taipuu moneen käyttöön ja peittää alleen monimutkaisen ja -muotoisen todellisuuden. Helsingin yliopiston sosiaalitieteiden laitoksen tutkija Miika Tervonen väittää, että myytti yksikulttuurisesta Suomesta ruokkii rasismia Suomessa. "Siihen vetoamalla suomalaisuutta rakennetaan tavalla, joka sulkee ulos täällä sukupolvia, vuosisatoja tai jopa vuosituhansia asuneita ihmisiä, kuten vaikkapa saamelaisia”. Tervosen mukaan menneisyyttö suomalaistamalla historiankirjoitus loi perustan sille myyttipohjalle, jolle luotiin uudenlainen kansallisvaltio ja rakennettiin kansallinen itseymmärrys, suomalainen identiteetti. Samalla sivuutettiin esimerkiksi Zacharias Topeliuksen lanseeraama näkemys eri kansakuntien verenperimästä muodostuneesta kirjavasta suomalaisuudesta.