Monty Pythonin lentävä sirkus
Monty Pythonin lentävä sirkus (tunnetaan myös nimillä: "Lentävä sirkus", "MPFC", "Monty Python") on BBC:n komediasarja, jota teki brittiläinen Monty Python -komediaryhmä vuosina 1969–1974. Sarja tunnetaan surrealistisista sketseistään ja Terry Gilliamin animaatioista.
Sarjan käsikirjoittivat ja pääosia myös näyttelivät Graham Chapman, John Cleese, Terry Gilliam, Eric Idle, Terry Jones ja Michael Palin. Cleese jäi sarjasta kolmannen tuotantokauden jälkeen.
Kaikki sarjan tekijät olivat ennen "Lentävää sirkusta" tehneet tahoillaan muita sketsisarjoja, kuten "At Last the 1948 Show" ja "Do Not Adjust Your Set". Samanhenkistä huumoria tehnyt koomikkokuusikko lyöttäytyi yhteen tekemään BBC:lle uutta sketsisarjaa ja otti samalla itselleen nimen Monty Python, johon BBC lisäsi ”sirkuksen”. Aluksi heille luvattiin vain 13 jaksoa, mutta sarjaa tehtiin lopulta neljä tuotantokautta ja 45 jaksoa.
Sarjan ensimmäinen jakso nauhoitettiin 7. syyskuuta 1969 ja esitettiin 5. lokakuuta samana vuonna BBC Onella. Sarjan kuuluisa tunnusmusiikki on alku John Philip Sousan säveltämästä "Liberty Bell" -marssista.
Pythonit hylkäsivät "Lentävässä sirkuksessa" perinteisen sketsihuumorin: surrealistisen sarjan sketseissä ei usein nähtykään totuttua loppuhuipennusta, ja sketseistä liu’uttiin seuraavaan tai ne loppuivat äkkiarvaamatta. Samanlaista tekniikkaa oli jo käyttänyt aiemmin Spike Milligan, mutta Pythonit veivät sen pidemmälle. Näyteltyjä sketsejä sitoivat toisiinsa usein Terry Gilliamin tajunnanvirranomaiset animaatiot.
Sarja kuvattiin väreissä. Pythonit näyttelivät itse lähes kaikki roolit, mutta mukana oli myös kaksi naisnäyttelijää, Carol Cleveland ja Connie Booth. Cleese ja Chapman erikoistuivat mahtipontisiin auktoriteettihahmoihin, Jones keskiluokkaisiin miehiin ja epämiellyttäviin naishahmoihin, ja Idle televisiojuontajiin, pahaenteisiin hahmoihin sekä naismaisiin naishahmoihin. Myös Gilliam esiintyi sarjassa sivuosissa. Michael Palin oli ryhmästä monipuolisin esittämiensä hahmojen suhteen. Suuri osa sketseistä oli itsenäisiä, mutta mukana oli myös toistuvia teemoja, kuten John Cleesen kuuluttajahahmo.
Pythonit pyrkivät käsikirjoituksissaan aina paisuttelemaan pienimmätkin asiat äärimmäisyyksiin – kuuluisana esimerkkinä 3. jakson ravintolasketsi, jossa tehdään suuri numero likaisesta haarukasta. Muita klassisia Python-sketsejä ovat mm. ”Kuollut papukaija” ("Dead Parrot"), "Lumberjack Song" (laulunumero, jossa karski tukkijätkä paljastaa olevansa transvestiitti) sekä Englannin yläluokkaa pilkkaava ”127. Yläluokan idiootti -kilpailu” ("127th Upper Class Twit of the Year Show"). Sketsistä "Spam" (2. kauden 12. jakso) juontuu kansainvälinen roskapostin nimitys "spam". (Alun perin ”spam” on amerikkalainen sianpotkasäilyke, nötkötti.)
Vuonna 1971 sarja osallistui Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun ja sijoittui siinä toiseksi (Hopeinen ruusu).
Sarjan sketsejä nähtiin myöhemmin uudelleennäyteltyinä elokuvissa "Monty Pythonin paremmat pilat" (1971, tunnetaan myös nimellä "Elämä on Pythonia") ja "Monty Python Hollywoodissa" (1982) sekä saksalaiselle yleisölle suunnatussa kaksiosaisessa televisioelokuvassa "Monty Python’s Fliegender Zirkus (1972).
Vuonna 2000 British Film Instituten kyselyssä ammattilaiset valitsivat sarjan kaikkien aikojen viidenneksi parhaaksi brittiläiseksi TV-ohjelmaksi.Suomessa "Monty Pythonin lentävää sirkusta" esitettiin alun perin vain kaksitoista ensimmäistä jaksoa vuonna 1972. Esitykset lopetti edellä mainittu yläluokkalaissketsi, sillä Yleisradion ohjelmavastaavan mukaan siinä pilkattiin CP-vammaisia. Pontimena saattoi vaikuttaa TV-kriitikko Jukka Kajavan paheksunta "Helsingin Sanomissa" 17. lokakuuta 1972. Sittemmin vuonna 1992 Suomen TV:ssä esitettiin toinen ja kolmas tuotantokausi (YLE TV2) ja lopulta vuosina 2000–2002 koko sarja (TVTV! – SubTV).