Vanki nimeltä Papillon
Vanki nimeltä Papillon ("Papillon") on Henri Charrièren ranskaksi kirjoittama osittain omaelämäkerrallinen romaani, jonka kustansi Robert Laffont 1969 Ranskassa. Kirjan suomensi alkukielestä Matti Brotherus ja julkaisi Suomessa Otava vuonna 1970. Englanniksi kirjan käänsi ranskasta Patrick O'Brian samana vuonna.
Kirjan nimi tulee Charrièren rintaan tatuoidusta perhosesta (), joka oli kirjoittajan lempinimi ja kirjan nimihenkilö. Kirja oli heti ilmestyessään maailmanlaajuinen menestys. Papillonin pohjalta tehtiin 1973 samanniminen elokuva, jossa pääosissa näyttelivät Steve McQueen ja Dustin Hoffman. Charrière toimi asiantuntija-avustajana aidoilla tapahtumapaikoilla Ranskan Guayanassa.
Charrière aloitti kirjansa omistuskirjoituksella: "Venezuelan kansalle, Parian lahden vaatimattomille kalastajille, kaikille intellektuelleille, sotilaille ja muille, jotka antoivat minulle mahdollisuuden uuteen elämään, vaimolleni ja parhaalle ystävälleni Ritalle" .
Kirja nimeltä "Banco! Kaikki pelissä" on jatkoa Papillonille.
Henri Charrière päätti kirjoittaa kirjan seikkailuistaan ja pakomatkoistaan Etelä-Amerikassa luettuaan Albertine Sarrazinin kirjan "l'Astragale" ("Karkulainen", Otava 1968), jota hän piti "melko hyvänä", mutta jatkoi, että "kolmenkymmenen vuoden kokemuksellani pakomatkoista myyn varmasti kolminkertaisen määrän kirjaani" . Charrière osti Caracasin kirjakaupasta ensin kaksi kierreselkäistä kouluvihkoa, jotka täytti kahdessa päivässä. Muutaman kuukauden kuluessa hän kirjoitti vielä 11 vihkoa. Tästä tulee kirjan muoto: luvut on jaoteltu 13 vihkoon, joissa kronologisesti seurataan Papillonin edesottamuksia vuoroin vankeudessa, vuoroin pakomatkalla.
Charrière lähetti käsikirjoituksensa Sarrazinin kustantajalle Jean-Pierre Castelnaulle, joka sai sen syyskuussa 1969. Castelnau teki kirjaan pieniä muutoksia, kuten lisäsi välimerkkejä ja poisti joitakin korvakuulolta opitun espanjan aiheuttamia lauserakenteita. Kirjan henkilöiden nimet vaihdettiin ja joitakin päivämääriä muutettiin.
Charrière kävi kahdesti Pariisissa ennen kirjan julkaisua. Charrière ja Castelnau vannoivat, että kirjan tapahtumat olivat muistista kirjoitettuja ja tosia, lukuun ottamatta joitakin vuosikymmenten aikana unohtuneita yksityiskohtia. On kuitenkin hyvin luultavaa, että Charrière yhdisteli kirjassaan tarinoita ja anekdootteja, jotka hän oli kuullut muilta vangeilta tai lukenut aiemmin ilmestyneistä vankilakronikoista, mahdollisesti René Belbenoit'n 1938 ilmestyneestä kirjasta "Dry Guillotine", jossa kuvataan samankaltaisia sattumuksia ja pakomatkoja . Eräs "Charles Brunier", joka oli karkotettuna Ranskan Guayanassa samaan aikaan Charrièren kanssa, väitti myöhemmin olevansa kirjan nimihenkilön esikuva ja "oikea Papillon".
Kirjaan jätettiin tarkoituksella puhekielelle ominaisia lauserakenteita, jotka aiheuttivat kääntäjille dilemman: pitäisikö alkuteosta "parantaa" käännöksessä. Useimmissa käännöksissä Charrièren vivahdeikas puheenomainen kieli onkin säilytetty ansiokkaasti, kuten Matti Brotheruksen suomennoksessa. Suomennettu Papillon toi yleiskieleen joitakin vankien käyttämiä ilmaisuja, kuten "köntti", "rundi" ja "matka lokaan".
Henri Charrière ehti kirjoittaa Papillonille jatko-osan, joka julkaistiin Suomessa 1973 nimellä "Banco! – kaikki pelissä". Kirjan suomensi Vesa Santavuori.
Papillon kertoo tarinan miehestä, Montmartren kasvatista ja taparikollisesta, joka tuomitaan syyttömänä murhasta elinkautiseen vankeuteen ja karkotetaan Ranskan Guayanaan 25-vuotiaana 1931. Papilloniksi kutsuttu nimihenkilö ei tyydy oikeuden päätökseen, vaan alkaa heti suunnitella pakoa ja kostoa. Hän saapuu saattueen mukana Saint-Laurent-du-Maronin kokoomaleiriin, mutta pakenee heti vesitse spitaalisilta ostetulla veneellä yhdessä kumppaniensa Clousiot'n ja Maturetten kanssa. Karkurit rantautuvat Trinidadiin, jossa saavat hyvän kohtelun brittiviranomaisilta, mutta heidän ei sallita jäädä maahan, joten Papillon joutuu jälleen vesille.
Vene ajautuu huonossa säässä Kolumbiaan. Kaverit jäävät saman tien kiinni, mutta Papillon tapaa guajiro-intiaaneja, joiden luona asuu puoli vuotta eläen idyllissä luonnon antimilla. Hän saa puolisoikseen kaksi intiaanisisarusta, Lalin ja Zoraiman, jotka hän saattaa raskaaksi. Papillon haluaa kuitenkin palata lopulta sivistyksen pariin, jotta voisi korjata kokemansa vääryydet. Hän lähtee intiaanien luota tekaistun kertomuksen perusteella ja lupaa palata. Santa Martassa katolisen naisluostarin abbedissa kavaltaa Papillonin Kolumbian viranomaisille. Papillon joutuu vankilaan Barranquillaan, josta yrittää paeta useita kertoja. Kohtalo kuitenkin vie miehen vääjäämättä takaisin Ranskan vankeinhallinnon käsiin.
Paosta seuraa ankara rangaistus: sisäinen karkotus saarille ja eristys. Papillon, "Papi", kestää kahden vuoden eristyksen huonolla ruualla ja joutuu Royalen saarelle "alan miesten" yhteismajoitukseen, jossa toimii uhkapelin valvojana. Papillon yrittää paeta mutta hänet annetaan ilmi. Hän kostaa pakoyrityksensä ilmiantajalle tappamalla tämän "pamppujen" edessä näennäisesti itsepuolustukseksi, josta joutuu jälleen eristykseen eli "rundiin". Papillonin ollessa jo melkein kuolemaisillaan huonoon kohteluun saapuu pelastus Punaisen Ristin tarkkailijan hahmossa, joka tarkastaa vankien kunnon. Papillon armahdetaan rundista, jonka jälkeen hän pyytää siirtoa Pirunsaarelle.
Pirunsaarelta Papillon pakenee yhdessä ystävänsä Sylvainin kanssa kookossäkeillä pitkin avomerta. Rannikolla Sylvain uppoaa liejuun ja hukkuu. Papillon jatkaa pakoa yksin ja hakeutuu kiinalaisen Kuik-Kuikin luokse, jonka kanssa alkaa suunnitella uutta venematkaa, tällä kertaa Brittiläiseen Hondurasiin, jonne ei kuitenkaan koskaan pääse. Yön ja laskuveden turvin Papillon jättää pakkotyölaitoksen viimeisen kerran Maronijokea pitkin. Monen päivän merimatkan jälkeen seurue saapuu Georgetowniin, Brittiläiseen Guyanaan, jossa Papillon elättää itsensä aluksi myymällä vihanneksia torilla ja myöhemmin ravintolan pitäjänä. Kohta Papillon muuttaa intialaisen rakastajattarensa kanssa syrjäiseen kaivoskylään, jossa he pitävät ystävineen erotiikkaravintolaa, kunnes joutuvat sulkemaan sen päihtyneen asiakkaan ammuttua nuoren tanssijatytön.
Elämä asettuu uomiinsa ja Papillonia alkaa jälleen vaivata vanha tuttu ikävystyminen tavalliseen elämään, joten hän lähtee uudestaan pakosalle. Viimeinen pakomatka vie Venezuelaan, jossa Papillon joutuu taas vankeuteen, mutta Venezuelan valtio armahtaa kolmetoista vuotta istuneen pakkotyöläisen ja myöntää Papillonille maan kansalaisuuden. Seikkailujensa lopussa Papillon unohtaa kostonhalunsa ja myöntää, että yhteiskunnan on suojeltava itseään kaltaisiltaan, mutta korostaa silti, että sama yhteiskunta ei voi harjoittaa koston politiikkaa jäseniään kohtaan, vaan rikolliset on parannettava ja palautettava takaisin yhteiskuntaan. Kirja päättyy siihen, kun Papillon kävelee ulos vankilan portista kohti Caracasissa odottavaa vapautta.