hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Akvaariolinna
Akvaariolinna oli Vantaan Petikossa toiminut yleisöakvaario, jossa oli keskusterraario sekä erilaisia makean- ja meriveden akvaarioita. Se sijaitsi alueella, jossa on paljon huonekaluliikkeitä. Akvaariolinna avattiin 1983. Nykyään Akvaariolinna on tavanomainen akvaarioalan erikoismyymälä.
Alkuperäisen Akvaariolinnan terraarioissa oli käärmeitä, liskoja, muita matelijoita ja kilpikonnia, hämähäkkejä, skorpioneja ja lintuja. Akvaariolinnassa jäljiteltiin trooppisia olosuhteita: ilma oli lämmintä ja kosteaa ja sen täytti lintujen sirkutus. Keskellä oli allas, jossa asui kaimaaneja. Altaaseen tuli puolen tunnin välein keinotekoinen sade ja koneellinen ukkosmyrsky. Yleisö pystyi seuraamaan iltapäivisin eläinten ruokintaa. Kaloja lukuun ottamatta muut yleisönäyttelyn eläimet saatiin lahjoituksina; tilat tarjoisivat kodin monelle muuten lopetusuhan alla olleelle eläimille.
Omistajanvaihdos seurasi vuonna 2002, jolloin Siniriutta osti sen. Se oli 24-vuotisen toimintansa aikana yksi Vantaan merkittävimpiä nähtävyyksiä Tiedekeskus Heurekan jälkeen. Akvaariolinna lopetti toimintansa kesällä 2006. Omistajan mukaan näyttelyä olisi pitänyt uudistaa niin paljon, ettei se olisi ollut kannattavaa.Samassa rakennuksessa toimi Siniriutta-niminen akvaarioliike.
Akvaariolinna siirtyi helmikuussa 2008 uudelle yrittäjälle. Akvaariolinna on nykyään Suomen suurimpiin kuuluva akvaarioalan erikoismyymälä, jota Suomen Akvaariotukku Oy ylläpitää Petikossa. Suomen Akvaariotukku on Vantaan Korson suuralueen Nikinmäessä (Turskatie 5) toimiva yritys, jonka toimialana on muu kotitaloustavaroiden tukkukauppa, ja jonka liikevaihto oli vuonna 2015 2,2 miljoonaa euroa. Yrityksen toimitusjohtaja on Jukka Aaltonen ja henkilöstömäärä 9 ihmistä.
Sola scriptura
Sola scriptura (, lausutaan: SOO-laa skriip-TUU-raa) on latinaa, ja käsitteellä tarkoitetaan periaatetta, jonka mukaan Raamattu on kirkolle sen opin ainoa normi. Periaatetta sanotaan myös "Raamattu-periaatteeksi".
Sola scriptura -periaate on toinen protestanttisen reformaation pääperiaatteista.
Raamatun auktoriteetti yli muiden kirkollisten normien on vanha
ilmiö. Sen juuret ovat kaanonin muotoutumisessa, jossa tietyt kirjoitukset saivat seurakunnissa muita suuremman arvovallan. Alkuperäisessä merkityksessään sola scriptura viittasi julkiseen kiistatilanteeseen, jossa on arvioitava, mikä opetuksen sisältö on Kristuksen evankeliumin mukaista ja mikä ei.
Martti Lutherin mukaan käskyt, uskontunnustus ja Isä meidän -rukous ovat Raamatun lyhyt ja täydellinen tiivistelmä. Raamatuntulkinta ja oppi eivät siten ole hänen mielestään ristiriidassa keskenään.
Moderni raamatuntutkimus syntyi osittain sellaisen sola scriptura -prinsiipin innoittamana, jossa sillä tarkoitetaan Raamatun erottamista kirkon perinteisestä uskosta. Katsottiin, että se antoi välineet vapauttaa Raamattu kirkollisten tulkitsijoidensa kahleista ja kuulla, mitä eri aikoina syntyneet tekstit itse halusivat sanoa niille ihmisille, joille ne oli kirjoitettu. Raamattu hajoaa siinä osiinsa, ensin juutalaiseksi Vanhaksi testamentiksi ja kristilliseksi Uudeksi testamentiksi,
sitten irrallisiksi teksteiksi, joista kukin ymmärretään
lukuisien eri traditioiden pohjalta syntyneiksi redaktioiksi. Tieteellinen tutkimus joutuu metodinsa vuoksi kyseenalaistamaan kirkon "hengellisen todellisuuden".
Professori Heikki Räisäsen mukaan Raamatussa on ongelmallisia kohtia. Luterilaisille ne ovat ongelmallisia siksi, että Raamatulla on niin merkittävä periaatteellinen asema. Ongelmista vaietaan, koska ristiriita periaatteen ja Raamatun todellisen käytön välillä on niin iso.
Vanhassa testamentissa esimerkiksi kuvataan sellaisia kansanmurhia, jotka Räisäsen mielestä kuuluisivat nykymaailmassa kansainvälisen oikeuden käsiteltäviksi. Raamatun ongelmakohtien käsitteleminen on välttämätöntä, mikäli halutaan uskottavasti puhua myös Raamatun hyvistä hedelmistä: lähimmäisenrakkaudesta, vastuusta ja oikeudenmukaisuudesta. Raamatun ristiriitojen havaitseminen voi viedä prosesseihin, jotka eivät välttämättä ole helppoja.
Ecclesiola in ecclesia
Ecclesiola in ecclesia on latinaa ja merkitsee suomennettuna kirkkoa kirkon sisällä. Oppi tarkoittaa sitä, että kuolleen kirkon sisällä uskotaan vaikuttavan todellisen elävän seurakunnan. Tämä opetus on ominaista pietismille ja muulle herätyskristillisyydelle. Suomessa esimerkiksi vanhoillislestadiolaisuudella on tämänkaltainen opetus kirkon sisällä toimivasta todellisesta seurakunnasta.
Tetraktys
Tetraktys oli pythagoralaisten pyhänä pitämä kolmio, joka sisälsi kaikki maailman kuvaamiseen tarvittavat luvut yhdestä kymmeneen. Siinä oli ensimmäisellä rivillä yksi piste, toisella kaksi, kolmannella kolme ja neljännellä neljä pistettä, eli 1 + 2 + 3 + 4 = 10.
Vähä katekismus
Lutherin Vähä katekismus on saksalaisen teologin Martti Lutherin vuonna 1529 kirjoittama teos, joka oli tarkoitettu kristinuskon opettamisen apuvälineeksi.
1526 aloitettiin Saksin vaaliruhtinaskunnassa tarkastukset, joiden tarkoituksena oli juurruttaa uskonpuhdistuksen mukaiset opetukset ja uudistukset seurakuntiin. Näiden tarkastusten yhteydessä Luther totesi paitsi kansan, myös monien pappien olevan hyvin tietämättömiä kristinopista. Niinpä hän näki tarpeelliseksi kirjoittaa opetusta varten kirjan, joka Vähän katekismuksen muodossa valmistui 1529.
Kirja noudattaa paljolti yleistä katekismus -kirjallisuuden kaavaa. Siinä on Lutherin lisäämin selityksin esitettynä 10 käskyä, apostolinen uskontunnustus sekä Isä meidän -rukous. Lisäksi siinä on selitetty sakramentit kaste ja ehtoollinen ja annetaan ohjeita ripittäytymiseen. Lopussa on myös ohjeet päivittäisistä aamu-, ruoka- ja iltarukouksista sekä huoneentaulu, johon hän on koonnut Uuden testamentin kehotuksia eri tehtävissä toimiville.
Saksasta Dresdenin osavaltionkirjaston kokoelmista löyty vuonna 2015 Rostockissa vuonna 1607 painettu suomenkielinen katekismus ja virsikirja. Sen on suomentanut pappi Simon Johannis Carelius. Kirjan nimi on "Yxi Vähä Suomenkielinen Wirsikiria", mutta virsikirjan lisäksi siinä on katekismus. Se on varhaisin kokonainen Lutherin katekismuksen suomennos. Suomentaja on omistanut sen kruununprinssi Kustaa Aadolfille.
Bambaran kieli
Bambara eli bamanankan on kieli, jota puhuu äidinkielenään noin 4 000 000 bambaraa pääasiassa Malissa. Se on läheistä sukua Burkina Fasossa, Norsunluurannikolla ja Gambiassa puhuttavalle dioulan kielelle.
Bambara kuuluu mandelaisiin kieliin. Sillä on monia paikallisia murteita. Bambaraa kirjoitetaan useimmiten latinalaisilla aakkosilla. Joskus käytetään myös N'Ko-nimistä kirjoitusjärjestelmää.
On olemassa muutamia bambarankielisiä sanomalehtiä.
Artistit Salif Keita, Oumou Sangaré, Rokia Traoré, Ali Farka Touré, Salif Keita, Habib Koité ja Amadou & Mariam esiintyvät usein bambaran kielellä.
Sarja (musiikki)
Musiikissa sarja tarkoittaa yhdelle tai useammalle instrumentille sävellettyä teoskokonaisuutta, joka tavallisesti esitetään kokonaisuudessaan. Barokin aikana käytetyn ns. tanssisarjan osat oli sävelletty samaan sävellajiin ja niiden osat perustuivat aikansa suosituihin tansseihin. Tanssisarjan osat eivät kuitenkaan olleet tanssittavaksi tarkoitettua musiikkia. Myös sanaa partita on käytetty sarjan synonyyminä. Partitan osat saattoivat olla tansseja tai "aarioita", lyhyitä laulavia kappaleita.
1600-luvulla Ranskassa kehittynyt barokkisarja koostui alun perin osista allemande, courante, sarabande ja gigue, vaikka sarjan kokoonpano ei koskaan täysin vakiintunut. Allemande oli alun perin saksalainen, courante ranskalainen, sarabande espanjalainen ja gigue englantilainen tanssi, mutta sarjan osina ne eivät enää olleet tanssittavissa. Erityisesti saksalaiset säveltäjät usein liittivät sarjan alkuun "overtyyrin" tai preludin. Tämän muotoista teosta kutsutaan "overtyyrisarjaksi" (joskus myös vain "overtyyriksi"). Tämän lisäksi sarjaan liitettiin usein myös muita tansseja, kuten "menuetteja", "aireja", "gavotteja" tai "bourréeta". Nämä lisätanssit esitettiin tavallisesti "alternativement", eli ensimmäinen kahdesta tanssista kerrattiin toisen tanssin jälkeen. Erityisesti ranskalaiset säveltäjät käyttivät myös karakterikappaleita, jotka viittasivat johonkin ulkomusiikilliseen aiheeseen. Sarjat saattoivat olla hyvinkin pitkiä, ja säveltäjä oletti muusikon valitsevan esitystilanteeseen sopivan kokonaisuuden.
Kaikki barokinajan merkittävät säveltäjät ovat säveltäneet sarjoja, saksalaisista esimerkiksi Bach, Händel ja Telemann, ranskalaisista esimerkiksi François Couperin, Jean-Philippe Rameau ja Marin Marais.
Barokin muuttuessa klassismin ajaksi 1700-luvun puolen välin jälkeen sarjamuoto jäi pois muodista ja korvaantui sinfonialla ja konsertolla.
1800-luvulla alettiin uudelleen käyttää termiä "sarja", mutta sillä tarkoitettiin suuremmasta teoskokonaisuudesta (esimerkiksi oopperasta tai baletista) eriytettyä orkesteriteosta, pienempimuotoisia temaattisesti toisiinsa liittyviä sävellyksiä (esimerkiksi Sibeliuksen Karelia-sarja) tai tarkoituksellisesti vanhaan muotoon sävellettyjä sarjoja, kuten esimerkiksi Claude Bollingin "Sarja huilulle ja jazzpianolle".
Sielu
Sielu on nimitys, jota käytetään ihmisen ja joskus muunkin (elollisen) olennon väitetystä tajuisesta, henkisten toimintojen ja ilmiöiden ylläpitäjänä toimivasta aineettomasta puolesta, joka usein käsitetään itsenäiseksi olioksi ja jonka monissa uskonnoissa ajatellaan lähtevän ruumiista kuolemassa ja jatkavan olemassaoloaan. Näkemystä, jonka mukaan ulkomaailmaa aistiva aineellinen keho ja ulkomaailmasta tietoinen aineeton tajunta tai sielu ovat kaksi eri asiaa kutsutaan dualismiksi. Aiemmin sana sielu oli myös tieteellisessä käytössä (psykologiaa kutsuttiin ”sielutieteeksi”), mutta nykyään sielu on useimmiten yksinomaan uskonnollinen käsite.
Sielu-käsitteellä on tiettyjä yhtäläisyyksiä nykyisen psykologian ja mielenfilosofian mieli-käsitteen kanssa. Varsinkin useat uskonnolliset perinteet kuitenkin katsovat sielun olevan kuolematon ja lisäksi mahdollisesti olleen olemassa ennen sen liittymistä ruumiiseen. Muun muassa materialismi ja yleensä ateismi eivät hyväksy tällaisen sielun olemassaoloa.
Alkuperäisen käsityksen mukaan sielu oli elämänvoiman antajana ilman tai höyryn tapainen, hienoaineinen olento. Raamatun mukaan ihminen on sielusta, ruumiista ja hengestä muodostuva kokonaisuus. Sielu on siinä synonyymi elävälle olennolle.
Muinaiskreikkalainen Platon kehitti järjestelmällisen ruumis-sielu-kahtiajaon ja yritti todistaa sielun kuolemattomuuden. Ruumiin ja sielun erottamisesta tehtiin myös kristillinen oppi, joka vallitsi kristillisten teologien piirissä keskiajalta uudelle ajalle saakka. René Descartes määritteli sielukäsityksen uudestaan 1600-luvulla. Descartes tunnetaan juuri dualismistaan, joka oletti, että sielu ja ruumis ovat erillisiä mutta keskinäisessä vuorovaikutuksessa, sekä itsenäisen, ajattelevan mielen eli sielun olemassaolon todistuksistaan ("cogito ergo sum"). Muun muassa Gottfried Leibniz katsoi, että sielu on ihmisten varsinainen olemus ja ruumis vain sen ilmiö.
Ajateltiin, että sielu oli väliaikaisesti ruumiiseen yhdistynyt aineeton, oleellinen osa ihmisyksilöä. Kartesiolaisuudeksi kutsuttua sielun ja aineen kahtiajakoa pidettiin selviönä vuosisatojen ajan, mutta se sai osakseen ankaraa arvostelua toisen maailmansodan jälkeen. Kuuluisa muoto tästä arvostelusta on Gilbert Rylen teoksessa "The Concept of Mind" (1949). ”Koneessa olevaa aavetta” arvostelevien mukaan ihminen on ruumiillinen olento eikä aineeton sielu.
Aristoteleelle sielu oli yksinkertaisesti ruumiin eläväksitekevä muoto, jolla ei ollut ruumiista itsenäistä olemassaoloa. Hänen mukaansa ihmisten lisäksi myös kasveilla ja eläimillä oli alempitasoiset sielunsa. Jo stoalaisille ja epikurolaisille sielu oli täysin aineellinen, mutta päinvastoin kuin Aristoteles, he katsoivat sen olevan silti ruumiista erillinen. Suurin osa nykyfilosofeista kieltää aineettoman sielun olemassaolon kokonaan. Nykyaikaisesta materialismista, jossa sielun eli mielen katsotaan olevan aivojen ja muiden elinten toiminnan tuote, kirjoittivat muun muassa Thomas Hobbes, Paroni d'Holbach ja Ludwig Büchner. Sieluun aiemmin liitettyjä ilmiöitä tutkitaan nykyisin mielenfilosofiassa (mieli–ruumis-ongelma).
Panihida
Panihida (, ) on ortodoksisen jumalanpalvelusperinteen mukainen vainajien muistopalvelus. Panihida toimitetaan tavallisesti 1., 3., 9. ja 40. päivänä vainajan kuolemasta ja tämän jälkeen aina vainajan kuoleman vuosipäivänä tai nimipäivänä.
Haudalla yleisenä vainajien muistopäivänä, "muistinsuovata"na, toimitetaan yleensä lyhennetyn kaavan mukainen panihida jota kutsutaan nimellä "litania".
Panihidan kontakki:
Suomenkielisen Panihidan ovat säveltäneet ainakin Mikko Sidoroff ja Leonid Bashmakov.
Forgotten Hope
Forgotten Hope on modifikaatio ensimmäisen persoonan ammuntapeliin "Battlefield 1942". Se laajentaa toista maailmansotaa uusilla armeijoilla, kentillä, ajoneuvoilla ja aseistuksilla. Modifikaatio tähtää historialliseen realismiin. Myös aseiden tehoa ja tarkkuutta on nostettu, vaikka täyteen realismiin modifikaatio ei perustu. "Forgotten Hope" sisältää yli 50 karttaa. Osa niistä ovat kehitystiimin tekemiä täysin uusia karttoja, ja osa on "Battlefield 1942":n kartoista tehtyjä käännöksiä.
Modifikaation viimeinen versio 0.7 julkaistiin 28. lokakuuta 2005. Tämän jälkeen kehitystiimi alkoi kehittää modifikaation jatko-osaa "Forgotten Hope 2" "Battlefield 2":lle.
Forgotten Hope:n ylläpitäjä on Nimimerkillä -=PFC=- Grabbi pelaava pelaaja, joka on tunnettu diktaattorimaisista otteistaan.
"Forgotten Hope" sisältää yli 50 karttaa. Osa niistä ovat kehitystiimin tekemiä täysin uusia karttoja, ja osa on "Battlefield 1942":n kartoista tehtyjä käännöksiä. "Battlefield 1942":n kartoista tehdyt käännökset on merkitty (d):llä.
Okkasionalismi
Okkasionalismi oli filosofinen oppi 1600-luvulla, jonka mukaan Jumala huolehtii sielun ja ruumiin vuorovaikutuksesta jollain ihmiselle käsittämättömällä tavalla.
Kysymys sielun ja ruumiin vuorovaikutuksesta nousi esille etenkin René Descartesin filosofian myötä. Descartesin filosofian sisäisenä ristiriitana pidettiin usein sitä, että sielu (henki) oli toisaalta täysin eri substanssi kuin ruumis (aine), mutta silti nämä kaksi olivat kausaalisessa vuorovaikutuksessa. Okkasionalismin vastaus tähän ongelmaan on väittää, että sielun ja ruumiin vuorovaikutus on jumalan ihme. Vastauksena ongelmaan okkasionalismi on periaatteessa selkeä, mutta se tuntuu monista vähän liiankin helpolta, ja oletus jumalasta, joka huolehtii jokaisesta sielun ja ruumiin vuorovaikutustapahtumasta, ei välttämättä tunnu uskottavalta.
Tunnetuin okkasionalisti Uuden ajan länsimaisessa filosofiassa lienee Nicolas Malebranche. Islamilaisessa filosofiassa ja teologiassa opilla on ollut laajaa kannatusta Aš'hariittien koulukunnan piirissä, jonka tunnetuin edustaja lienee Al-Ghazali.
Miljoonakala
Miljoonakala ("Poecilia reticulata") on synnyttäviin hammaskarppeihin kuuluva kala. Se on yksi helppohoitoisimpia, helpoimmin lisääntyviä ja suosituimpia akvaariokaloja.
Miljoonakalanaaras on harmaa tai värikäs 3–5 jopa 8 cm pitkä ja sopusuhtainen. Koiras on pienempi, mutta sillä on upea monivärinen pyrstö. Miljoonakalasta on jalostettu eri muotoja värityksen ja pyrstön muodon mukaan.
Kala löytyi Trinidadista, mutta se on levinnyt myöhemmin vieraslajina monille muillekin lämpimille alueille. Sitä on istutettu syömään malariasääsken toukkia. Nykyisin miljoonakaloja kasvatetaan myyntiin ulkoaltaissa muun muassa Singaporessa.
Miljoonakala viihtyy ryhminä, joten mieluisin ympäristö olisi vähintään kuuden kalan parvi. Se on erittäin seurallinen ja iloinen kalalaji, joka tulee myös erittäin hyvin toimeen muiden kalojen kanssa. Miljoonakalat eivät yleensä nypi omenakotiloita, vaikkakin tavallista aggressiivisempia yksilöitä saattaa löytyä. Miljoonakaloista tulee myös ajan mittaan hyvinkin kesyjä, ja ne saattavat tulla kättäkin leikkisästi näykkimään.
Miljoonakala on hyvin nopea lisääntymään, mistä se on saanut nimensäkin. Jos halutaan pitkäikäisiä naaraita, naaraskaloja tulisi olla koiraisiin suhteessa 3:1, sillä koiraat saattavat olla hyvinkin rasittavia ja härnäävät naaraita parittelun toivossa. Miljoonakalat syövät omia poikasiaan, joten poikasille on oltava tarjolla piilopaikkoja esimerkiksi kasvitiheikköjä joihin ne voivat piiloutua. Paras ratkaisu on haavia poikaset kasvatusaltaaseen tai kelluvaan poikasaltaaseen.
Poikasten sukupuolen voi erottaa jo niiden ollessa hyvin pieniä ja värittömiä. Naaraspoikasten vatsassa erottuu musta täplä, ns. raskauslaikku. Aikuisten naaraiden peräevä on muodoltaan pyöreähkö, kun taas koiraiden peräevä on noin 2 kuukauden iästä alkaen piikin muotoinen "siitinevä".
Noin kahden kuukauden iässä miljoonakalan poikanen on valmis lisääntymään, joten kannattaa olla varuillaan, ettei elintila akvaariossa käy liian ahtaaksi. Naaraat kantavat poikasia noin neljä viikkoa, minkä jälkeen ne synnyttävät parisen kymmentä elävää poikasta. Ruoaksi poikasille käyvät samat hiutaleet kuin muillekin kaloille, mutta ne tulee murskata pieniksi.
Miljoonakalojen jalostus on kansainvälinen harrastus, joka on tuottanut muun muassa kylkien väriltään kirjavat käärmeennahkat eli filigraanit, tummat tuxedot ("juhlapukuiset") sekä kellertävät "lutinot", joilla ihopigmentin muodostus on puutteellista kuten albiinoillakin. Värimuodot näkyvät koiraissa selvemmin kuin naaraissa.
Miljoonakalojen veden kovuudesta ollaan erittäin monta mieltä, mutta tämän päivän kalat parhaiten sopeutuvat sellaiseen veteen, mihin ne ovat tottuneet. Jotkut harrastajat lisäävät niiden veteen myös suolaa. Veden pH tulisi olla suhteellisen neutraalia, mutta tähänkin pätee sama asia kuin veden kovuuteen. Miljoonakala ei ole kovin herkkä lämpötilalle, mikä on tehnyt siitä suositun aloittelijoiden kalan. Erikoiset jalostetut muodot eivät ole niin helppohoitoisia kuin maatiasmuodot. Veden optimaalinen lämpötila miljoonakaloille on noin 26 °C.
Neontetra
Neontetra ("Paracheirodon innesi") on eteläamerikkalainen parvikala. Se on suosittu akvaariokala.
Neontetrat kasvavat noin 2–3 senttiä pitkiksi ja ovat hoikkavartaloisia. Se on saanut nimensä neonsinisestä raidasta kyljessä. Alempana on punainen raita, mutta se ei ole lainkaan niin huomiota herättävä kuin kardinaalitetralla. Muuten vartalon väri on harmahtava. Naaraan erottaa uroksesta sen hieman suuremmasta vatsasta.
Neontetroja elää villeinä Etelä-Amerikan musta- ja kirkasvetisissä joissa Solimõesin vesistössä. Akvaariokaupoissa myytävät neontetrat ovat pääosin viljeltyjä.
Neontetra on parvikala, joka liikkuu akvaarion keskikorkeudella. Neontetrojen parveen tulisi kuulua vähintään kuusi kalaa, mutta on suositeltavaa hankkia tätä suurempi parvi, sillä neontetra on pieni, parvisidonnainen ja arka kala. Isompi yhden kalalajin parvi on myös akvaarion ulkonäön kannalta näyttävämpi kuin pieni parvi. Luonnossa neontetrat liikkuvat tuhansien yksilöiden parvissa. Lehtikalat ja muut selvästi neontetraa suuremmat kalat voivat syödä näitä tetroja.
Taitava harrastaja voi saada neontetrat lisääntymään akvaariossa.
Neontetra vaatii vettä, jonka pH-arvo on 5–7 ja lämpötila 20–26 astetta. Kovuudeltaan veden tulisi olla alle 12 °dH.
Neontetra on viileänveden akvaariokala, toisin kuin sukulaisensa kardinaalitetra. Erilaisten lämpötilavaatimustensa takia neontetroja ja kardinaalitetroja ei tulisi yhdistää keskenään. Humushappojen lisääminen veteen turpeen avulla tai muilla keinoin on hyväksi. Akvaarion minimikoko on 40 litraa, johon mahtuu jo minimiparvi neontetroja, eli 6–15 yksilöä. Satalitraisessa akvaariossa voi jo pitää yli 30 neontetran parvea.
Dv15
Dv15 on Valtionrautateiden vuosina 1958–2004 käyttämä väliraskas dieselveturi. Lokomo ja Valmet valmistivat veturit vuosina 1958–1961 niin, että Lokomo valmisti parittomat ja Valmet parilliset numerot. Dv15-sarja oli ensimmäinen veturisarja, joka tehonsa ja luotettavuutensa puolesta syrjäytti höyryvetureita ratapihojen vaihtotöissä.
Dv15 oli seuraaja teknisesti ja ulkoisesti pitkälti samankaltaisille Dv11-sarjan vetureille. Samoin vuoden 2008 alussa suurimmaksi osaksi käytöstä poistunut Dv16-sarja on ominaisuuksiltaan suurelti yhtenevä. Dv15-sarjalla ajettiin myös linja-ajoa 1990-luvulle saakka.
Dv15-sarjan veturit erottaa helposti modernimmasta vetureista sen höyryvetureita muistuttavasta pyörästöstä, jossa pyörät on kytketty kytkintangoin toisiinsa ja ajomoottoriin kytketty sokkoakseli pyörittää pyöriä kytkintankojen välityksellä. Yhteenkytkettyjen pyörien ansiosta veturin irtiottokyky eli kyky lähteä raskaan kuorman kanssa liikkeelle ilman ympärilyöntiä eli pyöriä vahingoittavaa paikallaan luistamista voitti monet uudemmat veturit, minkä johdosta se oli myös veturimiesten suosiossa vaihtotöissä. Sen MAN-moottorin kovaääninen ja matalalta muriseva ääni antoi leimansa suurimmilla ratapihoilla neljän vuosikymmenen ajan. Vetureita paranneltiin käyntisiltojen kaiteita korottamalla ja lisäämällä vaihtotyötä nopeuttavat, ohjaamosta hallittavat Vapiti-vaihtotyökytkimet.
Veturit alkoivat 2000-luvun mittapuun mukaan olla työolosuhteiltaan surkeita, varaosia ei enää ollut saatavilla ja osien käyttöikä oli ylitetty, joten ylläpito oli hankalaa. Sähköistyksen laajenemisen myötä muusta käytöstä vapautuneita dieselvetureita saatettiin sijoittaa Dv15-vetureiden tilalle. VR:n käytössä olleet viimeiset Dv15-sarjan veturit hylättiin syyskuussa 2004. Viimeiseksi Dv15-vetureita oli käytössä vaihtotöissä ja päivystyksessä Turussa ja Helsingissä. UPM:lla on yhä käytössään Dv15 2000 ja Imatran veturipalvelulla veturit 1993, 2001 ja yksi numeroton veturi, joka kantaa vanhaa Vv15-sarjamerkintää. Haapamäen Museoveturiyhdistyksellä on museoituna Dv15 1991. Dv15-sarjan tilalla jatkavat nykyään Dr14- ja Dv12-veturit. Dv15-sarjan muistoksi on tehty jopa muistofilmejä.
Sienijuuri
Sienijuuri eli mykorritsa on kasvin juuren ja sienen muodostama molemmille hyödyllinen kokonaisuus, symbioosi. Sienijuuren kautta kasvit saavat maaperästä paremmin ravinteita – erityisesti fosforia – ja elävä sieni puolestaan saa kasvilta hiilihydraatteja, joita se ei pysty itse tuottamaan. Sienijuuri myös suojaa isäntäkasviaan taudinaiheuttajilta ja kuivuudelta. Mykorritsasymbioosi on enemmän tai vähemmän välttämätön noin 85–90 prosentille maailman kasvilajeista. Loput 10–15 % kasvilajeista eivät tarvitse sienijuurta ollenkaan.
Sienijuuret jaetaan kolmeen päätyyppiin: puuvartisten kasvien juuristossa esiintyviä sienijuuria kutsutaan ektomykorritsoiksi, kanervakasveilla esiintyviä erikoidimykorritsoiksi ja pääasiassa ruohomaisilla kasveilla esiintyviä arbuskelimykorritsoiksi. Sienijuuret voidaan jakaa myös sienirihmaston sijainnin mukaan karkeasti kolmeen päätyyppiin. Sisäsienijuurien ("endomykorritsa") sienirihmasto läpäisee kasvin soluseinän ja sieni muodostaa rakenteita soluseinän ja solukalvon väliin. Pintasienijuurissa ("ektomykorritsa") sienen rihmastorakenteita on kasvin soluväleissä ja juurien pinnalla. Sekatyypin sienijuurista ("ektendomykorritsa") voi löytää sekä sisä- että pintasienijuurien rakenteita.
Sienijuurityyppi voi muuttua kasvin iän ja kunnon myötä. Sen kasvu ja haarottuminen vaihtelevat myös kasvuoloista riippuen. Kalkitus ja typpilannoitus muuttavat metsämaan sienten määriä ja toimintaa. Teollisuusalueilla puiden heikompi menestyminen perustuu osaksi typpiyhdisteiden haitallisuuteen sienijuurelle.
Lehtikala
Lehtikala ("Pterophyllum scalare") on kirjoahveniin kuuluva kala.
Lehtikala on litteä ja korkea, muistuttaa muodoltaan syrjällään uivaa lehteä. Pitkät evät korostavat lehtimäisyyttä. Aikuisen kalan korkeus evineen on yleensä korkeintaan 20 cm mutta suurimmillaan jopa 40 cm.
Lehtikaloista on useita värimuunnoksia.
Lehtikalat ovat kotoisin Amazonin alueelta.
Lehtikala on kutuajan ulkopuolella pääsääntöisesti rauhallinen mutta saattaa syödä pienempiä kaloja ja jopa omia poikasiaan. Sitä pidetään yleensä tasakokoisten yksilöiden parvessa. Lehtikalan kanssa tulevat toimeen mm. kääpiörihmakalat.
Lehtikala voi kutea kotiakvaariossa. Mätimunat ovat halkaisijaltaan noin 1 mm ja ne kuoriutuvat 3–5 päivän kuluttua kutuhetkestä.
Lehtikalat suosivat vettä, jonka pH on 6–7, kovuus 5–13 dGH eli melko pehmeä ja lämpötila 24–28 °C.
Lehtikalojen akvaarion tulisi olla korkeudeltaan vähintään 50 cm ja tilavuudeltaan 200 litraa. Joissain lähteissä mainitaan akvaarion korkeuden nyrkkisäännöksi että korkeuden tulisi olla kaksi kertaa korkeimman kalan korkeus. Lehtikala pitää turvepitoisesta vedestä, joten veden olisi hyvä olla turpeen läpi suodatettua tai turveuutteella valmistettua. Nämä kalat ovat hyvin nirsoja asuinpaikastaan.
Lehtikalalle kelpaavat kaikenlaiset hiutale- ja pellettiruuat. Myös elävää ravintoa on hyvä tarjota joskus. Ne myös syövät pakasteruokaa. Se on melko ahne joten asuinkumppanien on oltava tarpeeksi isoja.
Mangarevan kieli
Mangareva on austronesialainen kieli. Sitä puhuu äidinkielenään noin 600 ihmistä (2011). He asuvat Mangarevan saarella, Ranskan Polynesiassa.
Kieli on melko läheistä sukua rarotongalle, marquesasille ja tuamotulle. Monet mangarevan puhujat osaavat puhua myös tahitia. Kieli kuuluu malaijilais-polynesialaisten kielten ryhmään.
Haakon VI Maununpoika
Haakon VI Maununpoika oli vuosina 1340–1380 Norjan kuningas ja vuosina 1362–1364 myös Ruotsin kuningas isänsä Maunu IV Eerikinpojan kanssahallitsijana. Ruotsin kuninkaana hänen nimensä oli Haakon II Maununpoika. Haakonin kuninkaanvaalissa 15. helmikuuta 1362 suomalaisten edustajat olivat ensi kertaa mukana valitsemassa Ruotsin kuningasta.
Haakon meni naimisiin Tanskan prinsessan Margareetan kanssa, mikä oli askel kohti Tanskan, Norjan ja Ruotsin valtioliittoa. Hänellä oli koko hallituskautensa ajan poliittisia kiistoja Tanskan, pohjoisten Hansakaupunkien sekä Ruotsin kapinoivien ylimysten kanssa.
Ironia
Ironia eli epäsuora iva on huumorin laji. Sana juontuu kreikan sanasta "εἰρωνεία", "teeskentely". Ironia voi olla sanallista tai tilanteeseen liittyvää.
Sanallinen ironia on ilmaisumuoto, jossa todellinen merkitys ja käytetyt sanat ovat ristiriidassa. Ironiaan sisältyy ajatus siitä, että asiat eivät ole sitä, miltä ne näyttävät tai mitä niiden väitetään olevan. Ironia on tyypillisesti kulttuurisidonnaista, eikä ironia sen vuoksi paljastu ellei ymmärrä asiayhteyttä.
Vaikka ironia on huumorin alalaji, se ei ole yksinomaan hauskaa eikä ironian tarkoitus ole aina huvittaa tai viihdyttää. Ironia on joskus katkeraa ja ironinen huomautus voi olla tarkoitettu peitellyksi hyökkäykseksi tai loukkaukseksi.
Ironian alalajeja ovat sokraattinen, dramaattinen, historiallinen ja tilanteeseen liittyvä ironia. Itseensä kohdistuvaa ivaa kutsutaan itseironiaksi.
Draamallinen ironia on ilmaisua, jossa jännite syntyy siitä, että yleisö tietää enemmän kuin draaman henkilöhahmot: esimerkiksi kuningas Oidipuksen tarinaa seuraava yleisö tietää oraakkelin ennustaneen Oidipuksen vääjäämättömän kohtalon.
Sokraattinen ironia on ironiaa, joka ilmenee jonkun henkilön (yleensä opettajan) teeskennellessä tietämätöntä paljastaakseen toisen (oppilaan) tietämättömyyden. Yleensä ironian havaitsee yleisö, mutta ei itse ironian kohde.
Sarkasmi on purevaksi ja teräväksi tarkoitettua sanallista ironiaa, ja se koetaan siksi loukkaavaksi ja joskus raivostuttavaksi. Toisin kuin ironia, sarkasmi on aina harkittua ja sillä on selkeä kohde, joka on yleensä ihminen mutta joskus myös esimerkiksi esine tai uskomus. Ihmiset voivat olla sarkastisia tai ironisia, mutta tilanne voi olla vain ironinen.
Ségou
Ségou on kaupunki, kunta sekä Ségoun alueen ja piirin hallinnollinen keskus Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen oikealla rannalla 235 kilometriä maan pääkaupungista Bamakosta koilliseen. Kunnassa on 130 700 asukasta (vuonna 2009).
Ségoun kaupunkikunnan pinta-ala on 23,74 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Pelenganan, etelässä Sakoïban ja lännessä Sébougoun maalaiskuntiin sekä pohjoisessa Nigerjokeen. Kaupunginosia on 15: Alamissani, Angoulême, Bagadadji, Bananissabakoro, Bougoufié, Comatex, Dar Salam, Hamdallaye, Médine, Mission Catholique, Missira, Ségou Coura, Sido Soninkoura, Sokalakono ja Somono. Seudulla vallitsee kuiva Sahelin ilmasto.
Kaupunki oli 1700-luvulta lähtien Segun bambaravaltion keskus. Se koostui alun perin neljästä kahdentoista kilometrin säteellä sijainneesta kylästä, jotka olivat Segu-Koro eli ”Vanha Ségou”, maanviljelijöiden asuttama Segu-Bugu, Segu-Kura eli ”Uusi Segou” ja kuninkaan asuinpaikkana toiminut Segu-Sikoro. Umar Tallin johtamat tukulorit valloittivat paikkakunnan vuonna 1861. Ranskalainen Eugène Mage asui siellä vuosina 1864–1866, jolloin hän arvioi Segu-Sikoron asukasluvuksi 10 000 henkeä. Ranskalaiset valtasivat kaupungin vuonna 1890. Siirtomaaviranomaiset tekivät Ségousta hallintopiirin keskuksen vuonna 1893, ja myöhemmin siitä kehittyi huomattava kauppakaupunki.
Ségoun kautta kulkee Bamakosta Moptiin ja Gaoon johtava maantie. Nigerjoella on laivaliikennettä.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kaupankäynti ja käsityöammatit. Kaupungissa on myös tekstiili- ja elintarviketeollisuutta. Ségou on Nigerjoen ”kuollutta suistoa” keinokastelun avulla hyödyntävän Office du Nigerin keskuspaikka.
Kaupungissa on 33 ala- ja 17 yläkoulua sekä 40 koraanikoulua. Terveyspalvelut käsittävät aluesairaalan ja kolme terveyskeskusta. Vesijohtoverkko kattaa 45 % talouksista.
Ségoun nähtävyyksiä ovat siirtomaa-arkkitehtuuria edustavat julkiset rakennukset, katolinen kirkko, muslimien hautausmaa, käsityökeskukset ja Nigerjoen rannat. Kymmenen kilometrin päässä sijaitseva Ségoukorossa on bambarakuningas Biton Coulibalyn hauta, kolme moskeijaa ja muita sudanilaistyylisiä rakennuksia. Kaupungissa on hotelleja ja muita matkailupalveluja.
Kaupungissa järjestetään vuosittain helmikuussa kulttuurifestivaali Festival sur le Niger.
Segu
Segu (myös "Ségou") oli bambaroiden muodostama valtio nykyisen Malin alueella. Se syntyi 1600-luvulla Songhain valtakunnan hajoamisen jälkeen Nigerjoen varrella sijaitsevan Ségoun kauppakaupungin ympärille.
Segun ensimmäinen merkittävä hallitsija eli "fama" oli Mamari Kulibali (hallitsi 1712–1755), joka valtasi Bamakon, Djennén ja Timbuktun. Vuosina 1766–1790 hallinnut Ngolo Diarra aloitti uuden dynastian, jonka viimeinen voimakas hallitsija oli Kaartan vuonna 1794 hävittänyt Monson Diarra (1790–1808). Umar Tallin johtamat tukulorit valtasivat Kaartan ja Macinan vastaisessa kamppailussa heikentyneen Segun vuonna 1862.
Valtion yhteiskuntarakenne koostui maata viljelevien sotureiden, käsityöläisten, kalastajien ja kauppiaiden muodostamista kastiryhmistä sekä asemaltaan erilaisista orjista. Sen talous perustui pitkälti sotiin ja orjakauppaan. Ngolo Diarran aikana koko maanviljelijäväestöstä tuli muodollisesti keskusvallan alaisia orjia. Segun hallitsijat harjoittivat bambaroiden perinteistä uskontoa, mutta suhtautuivat myötämielisesti myös islaminuskoisiin markakauppiaisiin.
Mambo (ohjelmisto)
Mambo (aikaisemmin Mambo Open Source tai MOS) on web-sivujen hallintaan tarkoitettu avoimeen lähdekoodiin perustuva sisällönhallintajärjestelmä. Sen tärkeimmät ominaisuudet ovat sivujen välimuistipuskurointi tarvittaessa, RSS-syötteet ja sivujen muuttaminen PDF:ksi.
Mambo tarvitsee Apachen, PHP:n ja MySQL:n toimiakseen.
Margareeta I
Margareeta I (1353 – 28. lokakuuta 1412) oli Tanskan, Norjan ja Ruotsin hallitsija, joka perusti Kalmarin unionin.
Margareeta oli Tanskan kuningas Valdemar Atterdagin tytär, joka meni vuonna 1365 naimisiin Norjan kuningas Haakonin kanssa. Tämä oli Ruotsin karkotetun kuninkaan Maunu Eerikinpojan poika ja Bjälbo-sukua, jolle Ruotsin kruunu käsitysten mukaan kuului. Näin Margareeta saattoi yrittää hankkia perilliselleen kaikkien Pohjoismaiden kruunuja. Hänellä ja Haakonilla oli yksi lapsi, 1370 syntynyt poika Olavi. Olavi valittiin 1376 Tanskan kuninkaaksi edellisen kuninkaan, Olavin äidinisän Valdemar Atterdagin, kuoleman jälkeen. Norjan kruunun Olavi sai isänsä Haakonin kuoltua 1380.
Ruotsin tilanne oli hankalampi, sillä myös Albrektin suku vaati kruunua. Kesken neuvottelujen 1387 kuningas Olavi kuoli. Margareeta tunnustettiin Tanskan ja Norjan valtiaaksi. Margareeta adoptoi Pommern-Stolpin 7-vuotiaan prinssin, sisarenlapsenlapsensa josta myöhemmin tuli Eerik Pommerilainen, koska tämä pystyi sukujuuriensa perusteella kilpailemaan Albrektin suvun kanssa Ruotsin kruunusta.
Margareetan joukot voittivat Albrektin Falköpingin taistelussa vuonna 1389, ja Albrekt vangittiin poikansa kanssa. Samana vuonna Ruotsin valtaneuvosto tunnusti Margareetan Ruotsin hallitsijaksi ja lupasi valita Eerikin myöhemmin kuninkaaksi. Tukholma oli kuitenkin edelleen Albrektin suvun hallussa ja muutama hansakaupunki tuki heitä. Niinpä pitkällisten neuvotteluiden jälkeen Albrekt ja hänen poikansa vapautettiin, ja Tukholma jätettiin Hansan hallintaan kunnes Albrektin vapauttamisesta maksettavat lunnaat olisi maksettu.
Eerik oli perinyt Norjan kruunun 1389 ja Tanskan kuninkaaksi hänet valittiin 1396 ja lopulta Ruotsin kuninkaaksi myöhemmin samana vuonna. Pohjoismaat olivat nyt personaaliunionissa, mutta Margareeta halusi paremman vakuuden unionin säilymisestä. Niinpä Eerik kruunattiin Kalmarissa 1397 kaikkien Pohjoismaiden kuninkaaksi, ja samalla laadittiin Kalmarin unionin kiistelty perustamisasiakirja, unionikirje. Sen mukaan kaikkien Pohjoismaiden papisto, ritarit ja talonpojat olivat edustajiensa välityksellä sopineet unionin säilyttämisestä ikuisesti. Eerikin kuoltua unionikuninkaaksi piti tulla hänen poikansa, mutta jos hänellä ei ollut poikaa, kuningas oli määrä valita yhteispohjoismaisilla vapailla vaaleilla.
Kuningatar Margareeta hallitsi käytännössä vielä pitkään Eerikin vallassaoloaikana tavoitteenaan vahva kuninkaanvalta ja yhtenäinen unioni.
Riikinkukkokirjoahven
Riikinkukkokirjoahven ("Astronotus ocellatus") on kirjoahveniin kuuluva kala, joka on akvaariokalana tunnetuimpia suuria kirjoahvenia. Kalan nimi tulee peräevän silmää muistuttavasta täplästä. Kala tunnetaan myös lempinimellä "Oskari".
Riikinkukkokirjoahven on vankka kala. Poikaset ovat ruskeankirjavia, aikuisilla on ruskeita ja oransseja kuviota kyljissään. Lähellä pyrstöä on tunnusomainen silmätäplä, samanlainen kuin riikinkukon pyrstössä. Aikuisen kalan pituus on 30–40 cm.
Riikinkukkokirjoahven on kotoisin Amazonin alueelta. Sitä on tavattu ainakin Amazonas-, Solimoes- ja Negro-joissa ja Perun tulvajärvissä. Laaja maantieteellinen levinneisyys on johtanut erilaisten luonnonkantojen kehittymiseen.
Riikinkukkokirjoahven on vilkas ja tarkkaavainen kala, joka voi oppia tunnistamaan ruokkijansa. Se voi myös olla aggressiivinen muita lajeja kohtaan ja syödä pienempiä kaloja. Riikinkukkokirjoahven ei sen vuoksi sovellu tavalliseen seura-akvaarioon.
Jos olot ovat suotuisat ja tilaa on riittävästi, voi kalan saada helposti kutemaan. Riikinkukkokirjoahvenet saattavat kuitenkin herkästi syödä kutunsa.
Naaraan ja koiraan erottaminen toisistaan muulloin kuin kutuaikana on vaikeaa. Parinmuodostus onnistuu parhaiten, kun hankitaan nuoria kaloja pieni parvi, annetaan kalojen itse valita sopiva pari ja siirretään sitten muut parven jäsenet pois.
Riikinkukkokirjoahven on akvaariokalaksi erittäin suuri, joten se tarvitsee paljon tilaa. Altaan minimisuositus on 500 litraa. Laji on kaikkiruokainen ja hyvin ahnas. Sen vuoksi altaassa täytyy olla tehokas suodatus, ja se on siivottava usein. Riikinkukkokirjoahven suosii vettä, jonka pH on välillä 6,5–7,0 ja lämpötila välillä 22–28 °C.
Marko Paasikoski
Marko Juhani Paasikoski (s. 10. kesäkuuta 1978 Kemi) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan Sonata Arctica -yhtyeestä, jossa hän soitti bassokitaraa vuosina 2000–2013.
Paasikoski oli yksi Sonata Arctican esiasteen Tricky Beansin perustajajäseniä ja soitti kitaraa yhtyeen kolmella demolla ennen eroamistaan. Hän palasi yhtyeeseen basistiksi kesällä 2000 Janne Kivilahden jätettyä yhtyeen. Ensimmäinen Sonata Arctican albumi, jolla Paasikoski soittaa, on vuonna 2001 ilmestynyt "Silence". Hän soitti myös viidellä seuraavalla albumilla, kunnes erosi yhtyeestä vuonna 2013 henkilökohtaisiin syihin vedoten. Hänet korvasi Pasi Kauppinen.
Paasikoski soittaa Ibanezin SR-sarjan bassoilla.
Wingdom
Wingdom oli suomalainen, progressiivista metallia soittava yhtye. Yhtye perustettiin vuonna 1998 ja se lopetti toimintansa 2007. Yhtye teki vain yhden albumin ja kolme suurta kiertuetta. Muuten yhtye esiintyi vain klubeilla ja baareissa. Ulkomaille yhtyettä ei koskaan saatu. Yhtyeen ainoaksi albumiksi jäänyt Reality julkaistiin 2005 High And Loud Oy-levy-yhtiön kautta.
Lusaka
Lusaka on Sambian pääkaupunki ja myös suurin kaupunki. Pääkaupunkina se on ollut Sambian itsenäistymisestä (1964) lähtien. Siellä oli vuonna 2000 noin 1 640 000 asukasta. Kaupungin väkiluku kasvaa nopeasti. Kaupungissa puhutaan yleisimmin englantia ja njandžaa.
Kaupungin perustivat eurooppalaiset uudisasukkaat vuonna 1905, kun seudulle vedettiin rautatie. Hyvien liikenneyhteyksiensä ja keskeisen sijaintinsa takia siitä tuli Britannian "pohjois-Rhodesiaksi" kutsuman siirtomaan pääkaupunki vuonna 1935.
Vuonna 1964 siitä tuli vasta itsenäistyneen Sambian pääkaupunki. Itsenäistymisen jälkeen on kaupungin väkiluku kasvanut nopeasti. Vuotta ennen itsenäistymistä, 1963, kaupungin väkiluku oli 123 146 henkilöä ja vuonna 1969 265 425 henkilöä. Itsenäistymisen jälkeen aloitettiin asuntojen rakentamisohjelma, jonka puitteissa rakennettiin ajanmukaisia asuntoja hallinnon ja kupariteollisuuden työntekijöille. Yliopisto avattiin vuonna 1966.
1. maaliskuuta 1999 Lusakassa räjäytettiin neljä pommia, joista yksi tuhosi Angolan lähetystön.
Lusaka sijaitsee 1300 metrin korkeudessa suurten pohjoiseen, etelään, itään ja länteen kulkevien valtateiden risteyksessä. Korkean sijainnin takia siellä on varsin miellyttävä ilmasto: kesällä lämpötilat ovat 20-32 astetta, talvella 10-26 astetta. Kosteus on yleensä alle 40%.
Sambian jalkapallomaajoukkue pelaa kotiottelunsa Independence Stadiumilla.
Sambian suurin yliopisto, University of Zambia, sijaitsee Lusakassa. Lusakassa toimivat myös Sambian parhaimmiksi mainitut koulut kuten kansainvälinen koulu (International School of Lusaka) ja Rhodes Park School jota käyvät maan poliittiseen eliittiin kuuluvien perheiden lapset. 
Tanzaania Zambia Railway johtaa Kapiri Mposhista Lusakan pohjoispuolelta Dar-es-Salaamiin. Kiinalaiset rakensivat sen 1970-luvulla.
Kaupunkia palvelee Kenneth Kaundan kansainvälinen lentoasema, joka sijaitsee 27 kilometriä kaupungin keskustasta itään.
Lusakassa minibussit toimittavat julkisen liikenteen virkaa. Viralliset taksit tunnistaa oranssista raidasta.
Kigali
Kigali on Ruandan pääkaupunki ja suurin kaupunki. Se sijaitsee valtion keskiosissa.
Kaupungin asukasluku kasvaa erittäin nopeasti. Vuoden 2002 väestönlaskennassa kaupungissa oli 603 049 asukasta, vuoden 2010 laskennallinen arvio on jo 1,029 miljoonaa. Kaupungin pinta-ala on 730 neliökilometriä.
Kigali sijaitsee Ruandan keskiosassa Ruganwa-joen varrella. Se on kasvanut neljän kukkulan alueelle. Kaupungin pohjoiosassa on slummeja, ja kaakkoispuolella on teollisuusalue. Kigalista on tieyhteydet maan kaikille neljälle rajalle. Siellä on myös lentoasema.
Sijainti korkealla ylängöllä vaikuttaa siihen, että Kigalissa on melko lauhkea ilmasto, lämpötila koko vuoden noin 21 °C. Sateet keskittyvät kahteen sadekauteen, helmi-toukokuussa ja loka-joulukuussa.
Kigali perustettiin vuonna 1907 Ruandan ollessa Saksan siirtomaavallan alla osana Saksan Itä-Afrikkaa, johon kuuluivat myös nykyinen Burundi ja Tansanian manneralueet. Ruandan itsenäistyttyä vuonna 1962 Kigali valittiin pääkaupungiksi keskeisen sijaintinsa takia. Entniset jännitteet johtivat Ruandan kansanmurhaan 1990-luvulla, josta kaupunki alkoi toipua 2000-luvun puolella.
Sisämaavaltiona Ruandassa kuljetuskustannukset ovat suhteellisen kalliita, ja kaupungistumisen ja pakolaisten palaamisen jäljiltä asuntopula on suuri. Vuonna 2012 arvioitiin, että Kigalissa tarvitaan seuraavan 10 vuoden aikana 30 000 uutta asuntoa. Niitä valmistuu kuitenkin vain tuhannen asunnon vuosivauhtia. Voimakkaan jälleenrakennuksen aikana Kigali on panostanut ympäristöasioihin ja esimerkiksi rajoittanut muoviroskan määrää säädöksin. Se pyrkii houkuttelemaan konferenssinjärjestäjiä, matkailijoita ja sijoittajia.
Etoumbi
Etoumbi on kaupunki Cuvette Ouesten provinssissa Luoteis-Kongossa. Useimmat sen asukkaat saavat elantonsa metsästämällä paikallisessa metsässä.
Etoumbi on ollut neljän viimeaikaisen Ebola-viruksen puhkeamisen sijaintina. Tämän on uskottu saaneen aikaan paikallisten tavan syödä metsästä kuolleina löytämiensä eläinten liha pois. Vuonna 2003 kuoli 120 ihmistä viruksen päästyä irti. Vuonna 2005 viruksen irtipääsy johti kaupungin asettamiseen karanteeniin.
Oldenburg (suku)
Oldenburg on pohjoissaksalaista alkuperää oleva ruhtinassuku ja eräs Euroopan merkittävimmistä kuningassuvuista. Suku on hallinnut Tanskaa yhtäjaksoisesti vuodesta 1448 ja Norjaa vuodesta 1905. Se on hallinnut aiemmin myös muun muassa Ruotsia, Venäjää ja Kreikkaa. Saksassa sijaitsevaa Oldenburgia suku hallitsi noin vuodesta 1100 aina vuoteen 1918.
Suvun varhaisin tunnettu kantaisä oli vuoden 1100 tienoilla elänyt kreivi Egilmar I, jonka ”vanhasta linnasta” ("Olde borg") koko Oldenburgin alueen kerrotaan saaneen nimensä. Oldenburgin kreivi Dietrich eli Didrik Onnekkaan (k. 1440) vanhimmasta pojasta Kristian I:stä tuli 1448 Tanskan, 1450 Norjan ja 1457 Ruotsin kuningas. Kristian I:n poika Hannu I ja tämän poika Kristian II toimivat myös pohjoismaisina unionikuninkaina, ja Kalmarin unionin purkautumisen jälkeen suku jatkoi vallassa Tanska-Norjassa. Oldenburgin kreivin arvo periytyi Kristian I:n nuoremman veljen Gerhard VI:n jälkeläisille, kunnes tämän sukuhaaran sammuttua vuonna 1667 se siirtyi myös Tanskan kuninkaille.
Tanskan kuningas Kristian III:n nuoremmasta veljestä, Holstein-Gottorpin herttua Adolfista, polveutuu Oldenburgin suvun sivuhaara Holstein-Gottorpin suku. Tämä suku hallitsi vuosina 1751–1818 Ruotsia ja vuodesta 1796 Venäjän keisarikuntaa, tosin käyttäen Venäjällä edellisen hallitsijasuvun nimeä Romanov. Suvun venäläinen haara vaihtoi vuonna 1773 alkuperäisen herttuakuntansa Holstein-Gottorpin Tanskan kuninkaan kanssa Oldenburgiin ja lahjoitti sen toiselle Holstein-Gottorpien haaralle, joka hallitsi sitten Oldenburgia vuoteen 1918.
Kristian III:n nuoremmasta pojasta, Slesvig-Holsten-Sønderborgin herttua Hannu nuoremmasta polveutui kuusi sukuhaaraa, joista neljä sammui jo 1700-luvun alussa. Kaksi jäljelle jäänyttä sukuhaaraa olivat Augustenburg (koko nimi Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg tai Sönderborg-Augustenburg) ja Sönderborg-Beck, joka vuodesta 1825 on tunnettu nimellä Glücksburg (koko nimi Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg tai Sönderborg-Glücksburg). Oldenburgien alkuperäinen päähaara sammui vuonna 1863 Tanskan kuningas Fredrik VII:n kuollessa pojattomana, jolloin Tanskan kruunu siirtyi Glücksburgin sukuhaaraan kuuluneelle kuningas Kristian IX:lle. Suku on pysynyt vallassa Tanskassa ja hallinnut vuodesta 1905 myös Norjaa, jonka ensimmäiseksi kuninkaaksi valittiin Kristian IX:n pojanpoika Carl, hallitsijana Haakon VII. Kristian IX:n eräästä pojasta tuli puolestaan Kreikan kuningas Yrjö I. Suku hallitsi Kreikkaa vuosina 1863–1924 ja 1935–1973.
Malabo
Malabo on Päiväntasaajan Guinean pääkaupunki. Se on Biokon saaren tärkein kaupunki ja sijaitsee saaren pohjoisrannikolla. Kaupungin satama on luonnonsatama, joka on syntynyt tulivuoren kraatteriin. Kaupungin asukasluku on kasvanut nopeasti, ja se on nyt yli 100 000. Malabo on myös Bioko Norten provinssin pääkaupunki. Ennen öljyn löytymistä tärkeimmät vientituotteet olivat kaakao, jalopuu ja kahvi.
Malabossa on ympäri vuoden päivän ylin lämpötila noin 30 °C ja yön alin noin 20 °C. Sadetta saadaan yhteensä 1890 mm vuodessa, eniten huhtikuusta lokakuuhun jatkuvan sadekauden aikana. Pilvisyys on runsasta ympäri vuoden.
Britit perustivat Malabon vuonna 1827 nimellä Port Clarence. Kun Biokon saari palasi Espanjan haltuun vuonna 1843, Malabo nimettiin uudelleen "Santa Isabeliksi".
Kaupungista tuli Päiväntasaajan Guinean pääkaupunki vuonna 1969. Sitä ennen pääkaupunkina oli ollut Bata. Vuonna 1973 kaupungin nimeksi muutettiin Malabo.
Öljyn löytyminen on muuttanut kaupungin öljynporaajien vapaa-ajanviettopaikaksi, mutta sen siirtomaa-ajan perinne näkyy edelleen.
Malabon tuomiokirkko on valmistunut vuonna 1916. Se edustaa uusgoottilaista arkkitehtuuria.
Malabon yhteyteen on rakennettu Sipopon eliittikaupunginosa, johon pääsee moottoritietä lentoasemalta. Sen konferenssikeskus valmistui Afrikan unionin huippukokoukseen 2011. Sipopossa on hienoja hotelleja, golfkenttä ja laadukkaat palvelut.
San Pietro in Vincoli
San Pietro in Vincoli on kirkko Roomassa. Paavi Leo I rakennutti kirkon, jotta siellä voitaisiin säilyttää kahleita, joilla Pyhä Pietari oli perimätiedon mukaan ollut kahlehdittuna mamertiinien vankilassa. Kahleet ovat näytteillä kirkossa olevassa, lasilla varustetussa pyhäinjäännöslippaassa. Kirkko tunnetaan myös siellä olevasta Michelangelon veistämästä Mooses-patsaasta.
Bata
Bata on Päiväntasaajan Guinean suurin kaupunki. Siellä on noin 312 000 asukasta. Bata sijaitsee Litoralin provinssissa Río Munin alueella, Atlantin valtameren rannikolla. Batassa ei ole luonnonsatamaa, vaan valtamerialusten lastauslaiturit ovat vähän matkaa rannasta.
Bata oli Päiväntasaajan Guinean pääkaupunki vuoteen 1969 saakka. Silloin uudeksi pääkaupungiksi otettiin Biokon saarella sijaitseva Malabo.
Acalayong
Acalayong on pieni kaupunki Päiväntasaajan Guineassa. Se sijaitsee lähellä Gabonin rajaa Rio Munin alueen lounaisosissa ja on Päiväntasaajan Guinean eteläisin kaupunki.
Luba (Päiväntasaajan Guinea)
Luba (ent. "Sao Carlos") on kaupunki Päiväntasaajan Guineassa. Se sijaitsee Atlantin valtameren rannikolla, Biokon saarella ja on sen toiseksi suurin kaupunki. Kaupunki on myös Bioko Surin provinssin pääkaupunki ja sen asukasluku on 7 889. Kaupungissa on muun muassa lukuisia uimarantoja sekä siirtomaa-ajalta peräisin oleva sairaala. Luba on myös tärkeä satama, josta kuljetetaan metsätaloustuotteita.
Välirauha (täsmennyssivu)
Välirauha tarkoittaa seuraavia asioita:
Kisumu
Kisumu on satamakaupunki Keniassa. Se sijaitsee Victoriajärven rannikolla, maan länsiosassa. Kisumu on Kisumun piirikunnan pääkaupunki. Vuoden 2009 väestönlaskennassa Kisumussa oli 409 928 asukasta ja ympäröivässä piirikunnassa 968 909 asukasta.
Tärkeä kauppareitti Victoria-järveltä Mombasaan kulkee Kisumun kautta. Vuoteen 1977 asti Kisumun satama kuului Kenian vilkkaimpiin, mutta se hiipui ulkomaankaupan tyrehtymisen myötä.
Kaupungissa puhuttuihin kieliin kuuluu muun muassa swahili. Suurin osa kisumulaisista on luo-heimon jäseniä.
Liechtensteinin maapäivävaalit 2001
Liechtensteinin maapäivävaalit 2001 järjestettiin 11. helmikuuta 2001. Vaalien voittajaksi nousi Edistyksellinen kansanpuolue (FBP), joka lisäsi paikkamääräänsä kolmella vuoden 1997 vaaleihin nähden. Äänestysprosentti pysyi perinteisesti korkealla, 86,7 %. Pääministeriksi nousi FBP:n Otmar Hasler. Isänmaallisen liiton vaalitappio päätti Mario Frickin hallituskauden.1. 17. syyskuuta 2003 edustaja Otto Büchel erosi virastaan, ja varaedustaja Alexander Marxer nousi edustajaksi. Marxerin tilalle varaedustajaksi pääsi Peter Kranz.