Nikolai Gumiljov
Nikolai Stepanovitš Gumiljov (, 15. huhtikuuta 1886, Kronstadt, Pietari, Venäjä – elokuu 1921, Venäjä) oli merkittävä venäläinen runoilija, joka perusti akmeismiliikkeen. Hän oli Anna Ahmatovan ensimmäinen aviomies, ja heillä oli yhteinen poika Lev Gumiljov (1912–1992). Nikolai Gumiljov teloitettiin kommunisminvastaisesta toiminnasta elokuussa 1921.
Gumiljov syntyi Kronstadtissa Pietarin edustalla. Hän opiskeli Tsarskoje Selon kymnaasissa, jossa hänen opettajanaan toimi runoilija Innokenti Annenski. Myöhemmin Gumiljov kertoi Annenskin vaikuttaneen siihen, että hän ryhtyi runoilijaksi. Hänen ensimmäinen runonsa "Pakenen kaupungista metsiin" () julkaistiin 8. syyskuuta 1902. Hän julkaisi ensimmäisen runokirjansa "Konkistadorien matka" ("Путь конквистадоров") vuonna 1905. Se koostui runoista, käsittelivät koskivat eksoottisia kohteita Tšadjärven kirahveista Caracallan krokotiileihin. Vaikka Gumiljov oli ylpeä kirjasta, monet kriitikot arvostelivat sen tekniikkaa huonoksi. Vuodesta 1907 lähtien Gumiljov matkusti laajasti Euroopassa, erityisesti Italiassa ja Ranskassa. Hänen uusi kokoelmansa "Romanttisia kukkia" ("Романтические цветы") ilmestyi vuonna 1908. Pariisissa hän julkaisi kirjallisuuslehteä "Sirius", mutta ainoastaan kolme numeroa julkaistiin. Palattuaan Venäjälle hän toimitti ja kirjoitti lehteä "Apollon". Tällöin hän rakastui Tšerubina de Gabriakiin. "Tšerubina de Gabriak" oli itse asiassa kahden kirjailijan — Jelizaveta Dmitrijevan ja Maksimilian Vološinin — käyttämä salanimi. Gumiljov tunsi tulleensa petetyksi ja haastoi Vološinin kaksintaisteluun.
Kuten aikaisemmin Gustave Flaubert ja Arthur Rimbaud, Gumiljov oli kiinnostunut Afrikasta ja matkusteli siellä ainakin kerran vuodessa. Hän metsästi leijonia Etiopiassa ja toi Pietarin museoon antropologisesti ja etnografisesti laajan kokoelman afrikkalaista taidetta. Hänen kokoelmansa "Teltta" (1921) sisältää hänen parhaita runojaan afrikkalaisista aiheista.
Gumiljov ja Anna Ahmatova avioituivat 25. huhtikuuta 1910. Heidän lapsensa Lev syntyi 18. syyskuuta 1912. Gumiljov julkaisi kaksi runokokoelmaa "Helmiä" ("Жемчуга") 1910 ja "Vieras taivas" ("Чужое небо") vuonna 1912. Gumiljov perusti runoilijoiden akmeismiliikkeen yhdessä Sergei Gorodetskin kanssa, liikkeen merkittävämmäksi teokseksi muodostui kuitenkin Osip Mandelstamin runokokoelma "Kivi" 1912. Monet huomattavat runoilijat, kuten Georgi Ivanov ja Vladimir Nabokov, hylkäsivät Gumiljovin koulukunnan.
Kun Ensimmäinen maailmansota sota alkoi, Gumiljov palasi Venäjälle ja liittyi jalkaväkirykmenttiin. Hänet palkittiin ansioistaan kahdella Pyhän Yrjön ansioristillä (24. joulukuuta 1914 ja 5. helmikuuta 1915). Hänen sotarunonsa on julkaistu kokoelmassa "Nuolikotelo" ("Колчан"). Venäjän vallankumouksen aikana Gumiljov palveli upseerina Pariisissa. Huolimatta varoituksista hän palasi Venäjälle, Pietariin. Pietarissa hän julkaisi muutamia uusia kokoelmia, "Tabernaakkelin" ja "Kokon". Lopullinen ero Anna Ahmatovan kanssa astui voimaan 5. elokuuta 1918.
Vallankumouksen jälkeen ensimmäisinä vuosina Lenin hyväksyi ja suosi taiteilijoiden uusia kokeiluja. Aleksandr Blok, Nikolai Gumiljov ja muut merkittävät taiteilijat olivat salaisen poliisin Tšekan tarkkailtavana. Poliittiset erimielisyydet kasvoivat taiteilijoiden ja kommunistipuolueen viranomaisten välillä vuosien kuluessa. Gumiljov ei salannut kommunisminvastaisia mielipiteitään, hän ei halunnut liittyä bolševikkien kirjallisiin ryhmiin. Gumiljov perusti yleisvenäläisen kirjailijaunionin 1920. Tšeka vangitsi hänet vastavallankumouksesta syytettynä 3. elokuuta 1921. Kaikkiaan 61 osallista, muiden muassa Gumiljov, teloitettiin arviolta 24. elokuuta 1921; tarkkaa päivämäärää ja paikkaa ei tiedetä.