Islannin historia
Tämä artikkeli käsittelee Islannin historiaa.
Islanti on geologisesti katsottuna nuori saari. Se syntyi mioseenikaudella noin 20 miljoonaa vuotta sitten Keski-Atlantin selänteellä tapahtuneiden tulivuorenpurkausten tuloksena.
Islanti oli pitkään yksi maailman suurimmista asumattomista saarista. On arveltu, että kreikkalaisen tutkimusmatkailija Pytheaan mainitsema Thule tarkoittaisi Islantia. Tätä voidaan kuitenkin pitää epäuskottavana, koska Pytheaan kuvauksen mukaan Thule oli maatalousmaa, joka tuotti runsaasti maitoa, hunajaa ja hedelmiä.
On säilynyt kirjallisia mainintoja siitä, että eräät irlantilaiset munkit olisivat asettuneet Islantiin ennen viikinkejä. Tästä ei kuitenkaan ole arkeologisia todisteita. 1100-luvulla Ari Þorgilsson mainitsi teoksessaan "Íslendingabók", että ensimmäiset maahan tulleet skandinaavit olisivat löytäneet maasta samanlaisia pieniä kelloja, joita irlantilaiset munkit käyttivät. Sellaisia eivät kuitenkaan nykyajan arkeologit ole löytäneet. Siihen aikaan, kun Landnámabók koottiin, jotkut islantilaiset väittivät polveutuvansa irlantilaiskuningas Kjarvalr Írakonungrista.
"Landnámabók" kertoo, että Islannin löysi Naddoddur, joka oli yksi Färsaarten ensimmäisistä asukkaista. Hän yritti purjehtia Norjasta Färsaarille, mutta joutui eksyksiin ja päätyi Islannin itärannikolle. Naddoddur antoi maalle nimen "Snæland" (Lumimaa). Myös ruotsalainen merenkulkija Garðar Svavarsson joutui vahingossa Islannin rannikolle. Hän totesi, että maa oli saari ja antoi sille nimen "Garðarshólmi" ("Garðar's luoto"), ja hän vietti talven Húsavíkissa. Ensimmäinen skandinaavi, joka purjehti maahan tarkoituksella, oli Flóki Vilgerðarson, joka tunnetaan myös nimellä Hrafna-Flóki. Hän vietti talven Barðaströndissa. Talvi oli kylmä, ja kun hän havaitsi Islannin vuonojen olevan jäässä, hän antoi maalle nykyisen nimen Ísland (Jäämaa).
Islannin ensimmäisenä vakituisena asukkaana on yleensä pidetty norjalaissyntyistä Ingólfr Arnarsonia. Hänen on kerrottu heittäneen laivasta kaksi puunrunkoa mereen lähestyessään maata ja päättäneen asettua sinne, missä ne päätyvät rantaan. Hän purjehti rannikkoa pitkin, kunnes puunrungot löytyivät lounaiselta niemimaalta, jonka nimi nykyisin on Reykjanesskagi. Vuonna 874 hän muutti perheineen sinne asumaan paikalle, jolle hän antoi nimen Reykjavík (Savujen lahti). Nimi johtui maasta nousevista geotermisista höyryistä. Paikkakunnasta on sittemmin tullut Islannin pääkaupunki. Nykyisten tietojen mukaan ei kuitenkaan ole varmaa, että Ingólfr Arnarson olisi ollut Islannin ensimmäinen vakituinen asukas. Ennen häntä maahan oli mahdollisesti saapunut Náttfari, Garðar Svavarssonin orja, joka jäi maahan, kun hänen isäntänsä palasi Skandinaviaan.
Islannin varhaisen asutushistorian tärkein lähde on "Landnámabók", joka on kirjoitettu noin 300 vuotta myöhemmin. Arkeologiset löydöt tukevat teoksessa esitettyjä väitteitä: Reykjavík oli asutettu jo vuoden 870 aikoihin.
Ingólfurin jälkeen maahan saapui monia norjalaisia merenkulkijoita, heidän perheenjäseniään ja orjiaan, jotka muutamassa vuosikymmenessä asuttivat Islannin kaikki asumiskelpoiset alueet. Uudisasukkaista suurin osa saapui Norjasta, Irlannista tai Skotlannista, mutta maahan tulleet irlantilaiset ja skotlantilaiset olivat enimmäkseen norjalaisten orjia tai palvelijoita. On arveltu, että Islannin asuttivat suurelta osin pakolaiset, jotka poistuivat Norjasta tyrannimaisen Harald Kaunotukan hallitsijakaudella. On myös arveltu, että samaan aikaan Norjan läntisten alue oli ylikansoitettu.
Lándmanabók sisältää runsaasti tietoa Islannin varhaisesta asutuksesta, mutta se on kirjoitettu vasta 1100-luvulla. Ari Þorgilssonin hieman vanhempaa teosta "Íslendingabók" pidetään yleensä luotettavampana lähteenä, mutta se on paljon suppeampi. Sen mukaan Islanti asutettiin 60 vuoden kuluessa, mikä merkinnee, että uudisasukkaat olivat ottaneet haltuunsa kaiken maan.
Vuonna 930 Islantiin perustettiin eräänlainen parlamentti, allting eli yleiskäräjät. Se kokoontui kesäisin Þingvellirissä, jossa edustajat säätivät lakeja, ratkaisivat riitoja ja käyttivät tuomiovaltaa. Lakeja ei kirjoitettu, vaan valittujen lainoppineiden ("lögsögumaður") oli opeteltava ne ulkoa. Alltingia on toisinaan pidetty maailman vanhimpana yhä toimivana parlamenttina. Islannissa ei kuitenkaan ollut keskitettyä toimeenpanovaltaa, minkä vuoksi lakien täytäntöönpanosta oli kansan itse huolehdittava. Rikoksista seurasikin usein verikosto, mikä ilmenee myös islantilaisista saagoista.
Islannin väkiluku kasvoi lähes jatkuvasti maan keskiaikaisena itsenäisyyden kautena. Tähän aikaan Islannista muutti myös uudisasukkaita lounais-Grönlantiin ja Kanadan itärannikolle.
Islannin ensimmäiset asukkaat palvoivat skandinaavisia jumalia, kuten Odinia, Toria, Freyria ja Freyjaa. Kuitenkin jo 900-luvulla eurooppalaiset yrittivät käännyttää islantilaiset kristinuskoon. Ensimmäisen vuosituhannen lopulla monet islantilaiset olivat jo kääntyneet kristinuskoon. Vuonna 1000 maata uhkasi uskonnollisten kiistojen vuoksi sisällissota, mutta Allthing antoi edustaja Þorgeirr Ljósvetningagoðin ratkaista asian. Hän päätti, että koko väestön oli käännyttävä kristinuskoon, mutta pakanauskontoja sai harjoittaa yksityisesti.
Islannin ensimmäisen piispan, Ísleifr Gizurarson, vihki virkaansa Bremenin piispa Adalbert vuonna 1056.
Vuoteen 1200 mennessä valta oli keskittynyt muutamille suvuille ja itsehallintoelimet menettäneet merkitystään. Aikakautta 1200-1262 sanotaan "Sturlungien ajaksi", mikä johtuu Sturla Þórðarsonista ja hänen pojistaan Þórður, Sighvatur ja Snorri Sturlusonista. He olivat siihen aikaan Islannin vaikutusvaltaisin vallasta taistellut suku. Vuonna 1220 Snorri Sturluson joutui Norjan Haakon IV:n vasalliksi samoin kuin vuonna 1235 myös hänen veljenpoikansa Sturla Sighvatsson. Sturla käytti koko Strurlunga-suvun mahtiasemaa hyväkseen sotiakseen muita valtaan pyrkineitä klaaneja vastaan. Vuosikymmeniä kestäneen konfliktin jälkeen Islannin johtomiehet lopulta hyväksyivät Norjan ylivallan maassa ja allekirjoittivat Vanhan liittosopimuksen ("Gamli sáttmáli"), jolla Islanti liitettiin Norjan kruunun alaisuuteen.
Samoihin aikoihin kuin Islanti joutui Norjan alaisuuteen, ilmasto kylmeni ja alkoi vuosisatoja kestänyt kausi, jota nykyään sanotaan pieneksi jääkaudeksi. Kasvukausi lyheni ja talvet kylmenivät napapiirin läheisyydessä olevissa maissa kuten Islannissa ja Grönlannissa. Koska Islanti sitä ennenkin oli juuri ja juuri kelvannut maanviljelykseen, ilmastonmuutos muodostui asukkaille kohtalokkaaksi. Tärkeimmän viljalajin, ohran viljelys vaikeutui, ja karja tarvitsi ylimääräistä rehua selviytyäkseen entistä pitemmistä ja kylmemmistä talvista. Viljaa saadakseen asukkaiden oli alettava käydä kauppaa manner-Euroopan kanssa, mikä kuitenkin tuli kalliiksi. Islantilaisten onneksi kuitenkin kirkon määräämät paastopäivät, jolloin sai kyllä syödä kalaa mutta ei lihaa, johtivat siihen, että islantilaisten pyydystämän turskan kysyntä kasvoi, ja kun se lisäksi oli helposti säilöttävissä vientiä varten., siitä tuli Islannille taloudellisesti hyvin tärkeä.
Norjan vallan alkuaikoina Islannissa ei tapahtunut suuria muutoksia. Norja valkiinnutti valtansa hitaasti, ja allting käytti edelleen lainsäädäntö- ja tuomiovaltaa. Kirkollisten kymmenysten ansiosta papisto kuitenkin vaurastui, ja kirkolliset viranomaiset, etenkin Skálholtin ja Hólarin piispat saivat maassa yhä enemmän vaikutusvaltaa.
Islanti oli Norjan vallan alaisena vuoteen 1387, jolloin Norjan kuningassuku sammui Olavi IV Haakoninpojan kuollessa. Tällöin Norja ja sen mukana myös Islanti tuli osaksi Kalmarin unionia, johon kuuluivat myös Ruotsi ja Tanska ja jossa Tanska oli johtava valta. Toisin kuin Norja, Tanska ei tarvinnut Islannin kalaa eikä kotona kudottua villaa. Tämän vuoksi Islannin vientikauppa romahti, eikä uusia laivoja ulkomaankauppaa varten enää rakennettu. Grönlantiin 900-luvun lopulla perustettu pieni siirtokunta autioitui vuoteen 1500 mennessä kokonaan, mahdollisesti siksi, että sille elintärkeä kauppa Islannin kanssa oli lakannut.
Kun Tanskassa ja siihen liitetyssä Norjassa Fredrik III:n aikana vuonna 1660 päädyttiin kuninkaan itsevaltiuteen, islantilaisetkin menettivät autonomiansa ja sen mukana myös oikeutensa tehdä lainsäädäntöä koskevia aloitteita. Tanska ei kuitenkaan huolehtinut tarpeeksi Islannin turvallisuudesta. Niinpä vuonna 1627 maahan hyökkäsivät turkkilaiset merirosvot, jotka kaappasivat melkein 300 islantilaista orjiksi.
1500-luvun puolivälissä Tanskan kuningas Kristian III teki luterilaisuudesta valtionuskonnon. Jón Arason ja Ögmundur Pálsson, Skálholtin ja Hólarin silloiset katoliset piispat, kuitenkin vastustivat hänen yritystään panna toimeen uskonpuhdistus myös Islannissa. Tanskan viranomaiset vangitsivat Ögmundurin vuonna 1541, mutta Jón Arason ryhtyi aseelliseen vastarintaan. Uskonpuhdistuksen vastustus loppui vuonna 1550, kun Jón Arason hävisi Sauðafellin taistelun. Tämän jälkeen Jón Arason ja hänen kaksi poikaansa mestattiin Skálholtissa. Tämän jälkeen Islannista tuli lopullisesti luterilainen maa, jollainen se pitkälti on edelleenkin.
Vuonna 1602 Tanskan hallitus kielsi islantilaisia käymästä ulkomaankauppaa muiden maiden kuin Tanskan kanssa. Tämä kauppamonopoli oli voimassa vuoteen 1854 saakka.
1700-luvulla Islannin ilmasto oli huonoimmillaan koko sinä aikana, jolloin maa on ollut asuttu. Samaan aikaan vuonna 1783 Laki-tulivuori purkautui, ja syösten ilmoille noin 12,5 kuutiokilometriä laavaa. Seuranneet tulvat, tuhka ja savut tappoivat 9000 ihmistä ja 80 prosenttia karjasta. Seuranneen nälänhädän aikana menehtyi neljäsosa maan väestöstä. Kun Kielin rauhansopimus vuonna 1814 erotti Norjan Tanskasta, Islanti jäi Tanskan alaisuuteen.
1800-luvulla Islannin ilmasto huononi entisestään, mikä johti suureen maastamuuttoon Pohjois-Amerikkaan, etenkin Kanadan Manitobaan. Kuitenkin Islannissa heräsi kansallishenki, johon vaikuttivat mannereurooppalaiset romanttiset ja nationalistiset aatteen. Itsenäisyysliike kehittyi varsinkin
Jón Sigurðssonin vaikutuksesta. Allting oli vuonna 1800 jo lakkautettu, mutta se perustettiin uudestaan vuonna 1843 neuvoa-antavaksi kokoukseksi, joka väitti olevansa vuosisatoja toimineen alltingin välitön jatkaja.
Vuonna 1874, jolloin Islannin asuttamisesta tuli kuluneeksi tuhat vuotta, Tanska myönsi Islannille itsehallinnon, jota laajennettiin vuonna 1904. Vuonna 1874 vahvistettiin Islannin perustuslaki, jota uudistettiin vuonna 1903. Sen mukaan oli Reykjavíkissa erityinen Islannin asioiden ministeri, joka oli vastuussa alltingille. Ensimmäisenä tähän vikraan nimitettiin Hannes Hafstein. 1. joulukuuta 1918 Tanskassa vahvistettiin "unionilaki", jolla Islanti tunnustettiin itsenäiseksi kuningaskunnaksi, jolla oli vain yhteinen kuningas Tanskan kanssa. Kyseessä oli siis personaaliunioni. Islanti otti käyttöön myös oman lipun. Sopimuksen mukaan Tanska kuitenkin huolehti myös Islannin ulkopolitiikasta ja maanpuolustuksesta.
Kun Natsi-Saksa 9. huhtikuuta 1940 miehitti Tanskan, yhteydenpito Tanskan ja Islannin välillä vaikeutui. Tämän vuoksi Islannin allting päätti seuraavana päivänä äänestyksellä ottaa maan ulkopolitiikan omiin käsiinsä. Islannille valittiin myös väliaikainen valtionhoitaja Sveinn Björnsson, josta myöhemmin tuli Islannin tasavallan ensimmäinen presidentti. Toisen maailmansodan ensimmäisen vuoden ajan Islanti pysytteli tiukasti puolueettomana ja vastusti sekä Ison-Britannian että Saksan yrityksiä puuttua maan asioihin.
Toukokuun 10. päivänä Ison-Britannian sotalaivasto kuitenkin saapui Reykjavíkiin ja suoritti maihinnousun ("Operaatio Fork"). Islannin hallitus esitti tämän johdosta vastalauseensa ja sanoi tapahtunutta törkeäksi Islannin puolueettomuuden loukkaukseksi. Samana päivänä pääministeri Hermann Jónasson piti radiopuheen, jossa hän kehotti islantilaisia suhtautumaan brittiläisiin sotajoukkoihin vieraanvaraisesti. Islanti oli tämän jälkeen liittoutuneiden miehittämänä koko sota-ajan.
Enimmillään Islannissa oli 25 000 brittiläistä sotilasta. Heinäkuussa 1941 Islannin puolustus siirrettiin sopimuksella Yhdysvaltojen vastuulle. Iso-Britannia tarvitsi kaikkia sotajoukkojaan lähempänä kotimaataan, ja niinpä allting hyväksyi Yhdysvaltojen kanssa tehdyn sopimuksen. Maahan tuli 40 000 amerikkalaista sotilasta, mikä oli enemmän kuin islantilaisten aikuisten miesten lukumäärä. Islannin asukasluku oli tuolloin noin 120 000.
Kansanäänestyksen perusteella Islanti muutettiin tasavallaksi 17. kesäkuuta 1944, jolloin Tanska oli yhä Saksan miehittämänä. Tästä huolimatta Tanskan kuningas Kristian X lähetti Islannin kansalle onnitteluviestin.
Islanti kukoisti sodan aikana, ja sinne siirrettiin useiden ulkomaisten pankkien valuuttavarannot. Maassa oli kolmen puolueen enemmistöhallitus, jossa olivat Islannin itsenäisyyspuolue ("Sjálfstæðisflokkurinn"), sosiaalidemokraatit ("Alþýðuflokkurinn") ja sosialistit ("Sósíalistaflokkurinn"). Hallitus päätti panostaa erityisesti kalastuslaivaston uudistamiseen, kalanjalostusteollisuuden kehittämiseen ja maatalouden modernisointiin. Näiden toimenpiteiden ansiosta islantilaisten elintaso pysyi sodan jälkeenkin korkeana.
Hallituksen talouspolitiikka oli keynesiläistä, ja hallituksen päämääränä oli luoda kehittyneessä maassa tarpeellinen teollinen infrastruktuuri. Erityisen tärkeänä pidettiin työttömyyden minimoimista ja kalastuksen tukemista muun muassa valuuttapolitiikan keinoin. Koska Islannin talous oli riippuvainen kalan saatavuudesta ja kysynnästä maailmalla, taloudellinen kehitys pysyi hyvin epävakaana 1990-luvulle saakka, jolloin talous suuresti monipuolistui.
Lokakuussa 1946 Islanti ja Yhdysvallat sopivat, että Yhdysvaltojen vastuu Islannin puolustuksesta lakkasi, mutta Yhdysvalloille jäi tiettyjä oikeuksia Keflavikissä, erityisesti oikeus sijoittaa uudestaan sinne sotajoukkoa sodan uhatessa.
Islanti liittyi NATO:on 30. maaliskuuta 1949. Sopimuksen mukaan Islanti ei kuitenkaan koskaan osallistuisi hyökkäystoimiin mitään muuta maata vastaan. Vuonna 1949 Islannin NATO-jäsenyyttä vastaan pidettiin suuria mielenosoituksia. Korean sodan alettua Yhdysvallat sopi Islannin kanssa, että vastuu Islannin puolustuksesta siirtyi jälleen Yhdysvalloille. Sopimus allekirjoitettiin 5. toukokuuta 1951, ja sen nojalla amerikkalaiset sotilaat pysyivät vastalauseista huolimatta Islannissa vuoteen 2006 saakka. Vaikka maassa ei enää nykyään ole amerikkalaista sotilastukikohtaa, Yhdysvallat on yhä sitoututunut huolehtimaan Islannin puolustuksesta, sillä molemmat maat ovat NATO:n jäseniä ja NATO:n peruskirjan mukaan hyökkäys Islantiin katsottaisiin samalla hyökkäykseksi kaikkia NATO-maita vastaan.
Turskasodat olivat 1950-luvun lopulta 1970-luvun puoliväliin saakka kestänyt sarja konflikteja Islannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä.
Ensimmäinen turskasota oli vuonna 1958, jolloin Britannia ei voinut estää Islantia laajentamasta kalastusvyöhykettään neljästä 12 meripeninkulman levyiseksi.
Toinen turskasota oli vuosina 1972-1973, jolloin Islanti laajensi vyöhykkeen 50 meripeninkulman eli 93 kilometrin levyiseksi. Kolmas turskasota alkoi marraskuussa 1975, kun vyöhyke laajennettiin 200 meripeninkulmaan saakka. Iso-Britannia ei tunnustanut näitä aluelaajennuksia ja jatkoi kalastusta näiden vyöhykkeiden sisällä ja kiisteli kalastusoikeudesta. Islanti hankki tämän vuoksi Puolasta uusia rannikkovartioaluksia voidakseen valvoa kalastusta alueella. Iso-Britannia vastasi hankkimalla 22 fregattia ja muita sotalaivoja suojatakseen kalastusaluksiaan. Muutamia laivoja ammuttiinkin, minkä vuoksi jotkut laivojen henkilöstöstä haavoittuivat tai saivat surmansa.
Tapahtumat saivat vakavamman käänteen, kun Islanti uhkasi sulkea amerikkalaisen Keflavikin tukikohdan, minkä silloin katsotiin vakavasti haittaavan NATO:n kykyä puolustaa Atlantin valtameren aluetta Neuvostoliitolta. Tämän vuoksi Ison-Britannian hallitus kielsi maansa kansalaisia kalastamasta Islantia ympäröivällä 200 meripeninkulman levyisellä vyöhykkeellä, vaikka ei tehnytkään asiasta sopimusta Islannin kanssa.
Vuonna 1991 Davíð Oddssonin johtama Islannin itsenäisyyspuolue muodosti hallituksen yhdessä sosiaalidemokraattisen puolueen kanssa. Tämä hallitus ryhtyi purkamaan markkinoiden säännöstelyä ja yksityistämään pieniä ja suuria yhtiöitä. Samaan aikaan talous vakaantui ja pitkään jatkunut inflaatio pysähtyi. Vuonna 1994 Islanti liittyi Euroopan talousalueeseen.
Vuonna 1994 Itsenäisyyspuolue muodosti hallituksen Edistyspuolueen kanssa. Tämä hallitus jatkoi vapaakauppapolitiikkaa sekä yksityisti kaksi liikepankkia ja valtion omistaman teleliikenneyhtiö Siminnin. Yhtiöiden tulovero oli ollut jopa 50 %, mutta se alennettiin 18 prosenttiin. Perintöveroa alennettiin myös huomattavasti ja varallisuusvero poistettiin kokonaan. Kalastajille oli jo 1970-luvulla vahvistettu kiintiöt, joita voitiin myös myydä, ja järjestelmää kehitettiin. Tämä hallitus pysyi vallassa vuosien 1999 ja 2003 vaalien jälkeenkin. Vuonna 2004 Davíð Oddsson luopui pääministerin virasta, jossa hän oli ollut 13 vuotta, ja häntä seurasi ensin Edistyspuolueen johtaja Halldór Ásgrímsson, sitten vuonna 2006 Geir H. Haarde, Davíð Oddssonin seuraaja Itsenäisyyspuolueen johtajana. Islannissakin oli 1990-luvun alussa taloudellinen taantuma, mutta vuodesta 1994 lähtien talous on kasvanut jatkuvasti noin 4 % vuodessa.
Kiistoista huolimatta Islannin hallitukset ovat tukeneet Yhdysvaltojen ulkopolitiikkaa kannattaen ainakin nimellisesti myös NATO:n toimia Kosovossa ja Irakissa. Maaliskuussa 2006 Yhdysvallat poisti sotilastukikohtansa Islannista. Viimeiset neljä F-15-konetta poistuivat maasta 12. elokuuta 2006. Keflakvikin sotilastukikohta suljettiin kokonaan saman vuoden syyskuussa.
Toukokuun 2007 vaalien jälkeen Geir H. Haarden johtama Itsenäisyyspuolue pysyi hallituksessa, johon nyt tulivat mukaan myös sosiaalidemokraatit. Lokakuussa 2008 Islantia kohtasi vakava talouskriisi, jossa pankkijärjestelmä romahti, minkä vuoksi Islannin oli otettava suuria lainoja IMF:ltä ja muilta mailta.