hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kurt Georg Kiesinger
Kurt Georg Kiesinger (6. huhtikuuta 1904 Ebingen – 9. maaliskuuta 1988 Tübingen) oli saksalainen konservatiivipoliitikko ja Saksan liittokansleri vuosina 1966–1969.
Kiesinger opiskeli lakimieheksi Berliinissä. Hän liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen (NSDAP) sen tultua valtaan vuonna 1933 ja työskenteli Saksan ulkoministeriön radioprogandaosastolla sekä propagandaministeriössä. Toisen maailmansodan jälkeen Kiesinger oli muutamia kuukausia internoituna Ludwigsburgin leirillä kunnes hänet vapautettiin.
Kiesinger liittyi kristillisdemokraattiseen puolueeseen (CDU), oli ehdokkaana ensimmäisissä sodan jälkeisissä vaaleissa ja tuli valituksi parlamenttiin. Hänet valittiin Baden-Württembergin pääministeriksi vuosiksi 1958–1966. Kiesinger toimi liittopäivien puhemiehenä vuosina 1962–1963.
Suuren kokoomushallituksen kansleriksi Kiesinger valittiin Ludwig Erhardin tilalle joulukuussa 1966. Hallituksessa hän tuli tunnetuksi yhteistyöstä sosiaalidemokraattien (SPD) johtajan Willy Brandtin kanssa. Enemmistöparlamentarismissa harvinainen päävastustajien CDU:n ja SPD:n yhteishallitus muodostettiin talousongelmien ratkaisemiseksi. Seuraavan kerran samaa kokeiltiin Angela Merkelin hallitusta muodostettaessa vuonna 2005.
Kiesingerin hallitus solmi diplomaattiset suhteet Tšekkoslovakian, Romanian ja Jugoslavian kanssa. Kiesingeriä arvosteltiin natsimenneisyytensä vuoksi vuonna 1968, kun Beate Klarsfeld löi häntä julkisesti kasvoille nimittäen häntä natsiksi.
Vuoden 1969 liittopäivävaaleissa SPD muodosti vasemmistokoalition liberaalien vapaiden demokraattien (FDP) kanssa, lopettaen keskeyttämättömän kristillisdemokraattisten kanslerien sarjan sodan jälkeisessä Saksassa. Kiesingerin seuraajaksi kansleriksi valittiin Willy Brandt.
Kiesinger kuoli Tübingenissä, Saksan liittotasavallan silloisessa länsiosassa.
Perhonjoki
Perhonjoki on Perhonjoen vesistön noin 150 kilometriä pitkä laskujoki Keski-Pohjanmaalla. Aiemmin Perhonjoesta on käytetty nimitystä "Vetelinjoki", ja se on edelleen rinnakkaisnimityksenä joelle.
Perhonjoki saa alkunsa Suomenselältä Perhon, Kyyjärven ja Kivijärven kuntien rajalla olevista pienistä järvistä. Joki laskee latva-alueiltaan Perhon kunnan läpi Vetelin Haapajärveen, josta edelleen Kaustisen kautta Kruunupyyn kunnassa sijaitsevaan Perhonjoen keskiosan järviryhmään. Sieltä joki laskee Perämereen Kokkolan pohjoispuolitse. Kokkolan kohdalla Perhonjoki on jo melko leveä ja matala joki.
Perhonjoen vesistön valuma-alue on noin 2 550 km², josta peltoa noin 10 % ja suota noin 41 % ja loput pääosin metsää. Suurimmat Perhonjoen sivujoet ovat Halsuanjoki, Köyhäjoki ja Ullavanjoki.
Valtiovallan tukemista koskenperkaustöistä suurimmat toteutettiin Perhonjoella 1860-luvulla Perhossa ja koko jokialueella 1930-, 1960- ja 1970-luvuilla. Pohjanmaan joille tyypillisen tulvimisen ehkäisemiseksi on Perhonjoen yläosalle rakennettu Patanan, Vissaveden ja Venetjoen tekojärvet ja Perhonjoen keskiosan järviryhmää on korotettu padottamalla.
Pääuomaan on rakennettu kaksi voimalaitosta, joista Pirttikosken voimalaitos jo vuonna 1925. Kaitforsin voimalaitos valmistui vuonna 1983, noin 30 kilometrin päähän jokisuulta. Veden voimaa on hyödynnetty jo aikaisemminkin: vanhimmat olemassa olevat tiedot vesisahasta tai sahamyllystä ovat vuodelta 1621. Perhonjoen alueella oli enimmillään yli 120 myllyä 1800-luvulla.
Perhonjoessa on hyvin rikas särkikalakanta, ja se on keväisin oiva paikka säyneen kalastajille. Perhonjoki on myös tunnettu isoista hauista.
Kalastuslupia joen alaosaan voi ostaa Intersportista tai Sipolanpolun bigfish.fi kaupasta. Luvan hinta vuonna 2013 on 30 euroa. Kaustisen kalastuskunta myy lohi- ym. lupia omalle alueelleen.
Pohjoisen liitto (Italia)
Pohjoisen liitto (, LN, koko nimi "Lega Nord per l’Indipendenza della Padania" ”Pohjoinen liitto Padanian itsenäisyyden puolesta”) on italialainen puolue. Puoluetta johtaa Matteo Salvini. Puolue on vuodesta 1996 ajanut "Padaniaksi" kutsutun Italian pohjoisosan suurempaa autonomiaa ja taloudellista vapautta köyhemmästä etelästä. Vuodesta 2013 puoluetta johtanut Salvini on pyrkinyt saamaan puolueelle kannatusta myös muualta Italiasta keskittymällä maahanmuuton ja Euroopan unionin vastustamiseen.
Puolue on sosiaalisesti konservatiivinen muun muassa abortin ja eutanasian suhteen. Se kannattaa veronalennuksia etenkin perheille ja pienyrityksille, mutta on ajoittain kriittinen suuryrityksiä kohtaan. Puolue on kriittinen maahanmuuttoa kohtaan, ja etenkin muslimimaahanmuuttajia kohtaan ja haluaa suojella "juutalais-kristillistä identiteettiä." Euroopan unioniin se suhtautuu skeptisesti ja oli Partito della Rifondazione Comunista -puolueen kanssa ainoa, joka äänesti EU:n perustuslakia vastaan. Puolue kannattaa vahvemmin ympäristönsuojelua kuin oikeistopuolueet yleensä. Se ei myöskään ole kovin USA-henkinen, vaan vastusti vuoden 1991 Persianlahden sotaa ja NATOn hyökkäystä Serbiaan ja Kosovoon 1999.
Lega Nordin jäsenet ovat kuuluneet europarlamentissa muun muassa vihreiden muodostamaan ryhmään, 1994–1997 liberaalidemokraattien ryhmään, vuosina 2007–2009 Unioni kansakuntien Euroopan puolesta -ryhmään ja vuodesta 2009 Vapaa ja demokraattinen Eurooppa -ryhmään. Vuonna 2015 Lega Nordin europarlamentaarikot siirtyivät uuteen Kansakuntien ja vapauden Eurooppa -ryhmään.
Alkuvuodesta 2010 kymmeniä entisiä puolueen kannattajia vastaan nostettiin Veronassa syytteet aseellisen ryhmän muodostamisesta. Syytteen mukaan 1990-luvun puolivälissä muodostettu "Padanian kansalliskaarti" oli "luonteeltaan sotilaallinen organisaatio, joka suunnitteli vastarintaa ja eroamista Italiasta aseellisen taistelun keinoin."
Puolueen tunnusväri on vihreä ja tunnus ympyröity kuusilehtinen.
Panssarikoulu
Panssarikoulu ("PSK", aik. "PsK") on Parolassa sijaitseva jalkaväen toimialakoulu, joka kouluttaa Suomen puolustusvoimien panssarijoukkojen upseereita, reserviupseereita ja muuta henkilökuntaa. Panssarikoulu perustettiin 2. huhtikuuta 1948. Valtakunnan suurimmasta aliupseerikoulusta on vuosien saatossa kehittynyt nykyaikainen mekanisoitujen ja panssarijoukkojen rauhan- ja sodanajan johtajia kouluttava jalkaväen toimialakoulu.
Panssarikoulu sijaitsee Parolannummen varuskunnassa Panssariprikaatin yhteydessä, mutta kuuluu tammikuusta 2015 alkaen hallinnollisesti Maasotakoulun Koulutuskeskuksen alaisuuteen.
Panssarikoululla koulutetaan valtaosa Panssariprikaatin upseerikokelaista ja tulevista reservin vänrikeistä panssarireserviupseerikursseilla, joita järjestetään kahdesti vuodessa. Kurssille valitaan oppilaita myös Karjalan ja Porin prikaateista. Kursseilla on noin 40–60 upseerioppilasta kaikkiaan kahdeksalla eri linjalla. Linjat ovat panssarijääkäri-, panssaritiedustelu-, panssarivaunu-, panssaripioneeri-, panssaritulenjohto-, panssari-ilmatorjunta-, panssariviestilinja sekä ELSO-linja.
Kadettikurssin jalkaväkilinjan panssariopintosuunnalla opiskelevat kadetit koulutetaan Panssarikoulun Korkeakouluosastolla mekanisoitujen ja panssarijoukkojen tuleviksi kouluttajiksi ja sodan ajan joukkojen päällystöksi. Panssariopintosuunta opiskelee Panssarikoulussa sekä perusopintojen että sotatieteiden kandidaattiopintojen aikana noin puoli vuotta (20–21 opintoviikkoa). Opintosuunnan vahvuus on perusopinnoissa noin 20 ja kandidaattivaiheessa noin 15 kadettia. Sotatieteiden maisterin opinnoissa noin 10 kadettia opiskelee panssariopintosuunnalla vain 5 opintoviikon ajan.
Panssarikoululla järjestetään lukuisia lyhyempiä opetustilaisuuksia kantahenkilökunnalle. Kertausharjoituksiin kutsutaan niin reservissä olevia panssarijoukkojen johtajia kuin heidän miehistöään. Koulun reserviupseerikurssit harjoittelevat vuosittain reserviläisistä koottuja joukkoja vastaan.
Koulutusosastojen lisäksi Panssarikouluun kuului noin 15 hengen tutkimus- ja kehittämisosasto, joka suunnitteli ja johti suuren osan jalkaväen uusien ase- ja muiden järjestelmien kenttäkokeista sekä mekanisoitujen ja panssarijoukkojen pataljoona- ja komppaniatason taktiikan ja johtamisen tutkimuksesta. Tutkimus- ja kehitysosasto siirtyi tammikuussa 2015 osaksi Maavoimien tutkimuskeskusta.
Koulun koulutus- ja kokeilutoimintaa tukevat esikunta sekä erilaista kalustoa sisältävät panssarivaunuhalli ja panssarivaunukoulutushalli.
Koulun vuosipäivää juhlitaan 2.4.
Panssarikoulun johtajina ovat toimineet mm.
Worcester
Worcester [ˈwʊstə] on Worcestershiren kreivikunnan pääkaupunki läntisessä Keski-Englannissa, Severnjoen varrella. Kaupungissa on noin 100 000 asukasta ja se on Worcestershiren suurin kaupunki. Worcesterin tuomiokirkolla on ollut keskeinen rooli kaupungin historiassa, ja sinne on haudattu muun muassa Juhana Maaton ja Walesin prinssi Arthur.
Kirjallisten lähteiden perusteella tiedetään, että Worcesterissa oli asutusta jo ennen vuotta 680, ja "cester" sen nimessä viittaa roomalaiseen alkuperään. Vuonna 1086 paikalla oli linna, tuomiokirkko ja pieni kylä, joita ympäröi muuri ja syvä vallihauta. Severnjoessa oli kaupungin kohdalla kahlaamo vuoteen 1313 saakka, jolloin joen yli rakennettiin ensimmäinen silta.
Keskiajalla Worcesterista tuli tärkeä villakaupunki, ja siellä on valmistettu hanskoja yhtäjaksoisesti 1200-luvulta saakka. Kaupunki muistetaan myös Worcesterin taistelusta 1651, jossa Kaarle II yritti ottaa vallan takaisin Cromwellin joukoilta, mutta epäonnistui ja joutui pakenemaan Ranskaan.
Britannian vanhin sanomalehti "Berrow’s Worcester Journal" alkoi ilmestyä kaupungissa vuonna 1690. Vuonna 1751 John Wall perusti Worcesterin ensimmäisen posliinitehtaan, josta sai alkunsa kaupungin maineikas posliiniteollisuus. Worcester tunnetaan myös nimeään kantavasta worcesterkastikkeesta, käyttämällä monimutkaisesti valmistetusta maustekastikkeesta, jonka Lea & Perrins toivat markkinoille 1838.
Vuonna 2000 kaupunki solmi Lahden kanssa yhteistyösopimuksen.
Klemens Aleksandrialainen
Klemens Aleksandrialainen (oikealta nimeltään Titus Flavius Clemens) (noin 150 – noin 215) oli Aleksandrian kirkon jäsen ja ensimmäinen varsinainen kristillinen filosofi. Hänet lasketaan kirkkoisien joukkoon.
Klemens oli kotoisin Ateenasta. Hänen kääntymisestä kristinuskoon ei ole tietoa, mutta kristityksi tulonsa jälkeen hän matkusti Etelä-Italiaan, Syyriaan ja Palestiinaan tapaamaan kristittyjä opettajia. Lopulta hän päätyi Aleksandriaan jonne hän asettui aloilleen. Aleksandriassa Klemens tapasi oppi-isänsä Pantainoksen, joka johti tunnettua Aleksandrian kateketiikkakoulua. Pantainos oli stoalaisuudesta kristityksi kääntynyt opettaja.
Pantainoksen kuoltua vähän ennen vuotta 200 Klemensistä tuli kateketiikkakoulun johtaja. Hän joutui kuitenkin lähtemään Aleksandriasta Septimius Severuksen toimeenpanemien vainojen (202 tai 203) aikana. Klemens toimi lyhyen aikaa Jerusalemin piispana kunnes muutti Kappadokiaan, jossa hän kuoli 215.
Klemensin kirjallinen työ on laaja. Hänen saamansa koulutuksen laatu näkyy siinä, että hän siteeraa jatkuvasti kreikkalaisen kirjallisuuden runoilijoita ja filosofeja. Lisäksi hän käsittelee arkeologiaa ja mytologiaa. Klemens tunsi kristillisen kirjallisuuden hyvin, ja hän viittaa kirjoissaan yli 1 500 kohtaan Vanhassa testamentissa ja liki 2000 kohtaan Uudessa testamentissa. "Stromateis"-teoksessaan hän yritti yhdistää toisiinsa kreikkalaista filosofiaa ja kristinuskoa. "Protreptikos"-teos oli kreikkalaiselle yleisölle suunnattu kehotus kääntyä kristinuskoon. "Paidagogos"-niminen teos käsittelee kristillistä moraalia.Klemens painotti hidasta hengellistä kypsymistä, joka seurasi ihmistä läpi elämän. Kaikki inhimilliseen elämään kuuluva, kuten koulu, avioliitto ja lapset, ovat tärkeää hengellisien kehityksen kannalta. Klemensin mukaan jokainen hetki - etenkin kodin arjessa - on täynnä jumalallista tarkoitusta.
Klemens kuvailee Jumalaa ajan ja paikan ulkopuolella olevaksi, minkä vuoksi ihmisen on mahdotonta kuvailla häntä. Tämän vuoksi Jumalan tarvitsi ilmestyä Jeesuksen kautta ihmisille, jotta ihmiset voisivat oppia tuntemaan hänet. Klemens on ensimmäinen joka esittää apofaattisen teologian, jolla hän pyrkii kuvailemaan Jumalaa. Apofaattisessa metodissa kuvaillaan mitä Jumala ei ole, ja siten pyritään rajaamaan tarkempaa tietoa Jumalasta. Hän kuitenkin käyttää Jumalasta termiä "semper major", aina suurempi, millä hän tarkoittaa että Jumala on aina jotain ihmisen luomaa käsitettä suurempi.
Panssariviestikomppania
Panssariviestikomppania (PsViestiK, ent. PsVK) on Panssariprikaatin (PsPr) viestiaselajiyksikkö. Se perustettiin samaan aikaan 5. Erillisen Viestikomppanian kanssa 1967 Parolannummelle Hattulan kuntaan. Kalustona ovat pääasiassa viestikeskusvarustellut MT-LB -panssarivaunut sekä panssaroimattomat radioautot.
Vuonna 1980 komppania sijaitsi rakennuksessa, jonka toisessa päädyssä majaili Panssaripioneerikomppania. Tämän rakennuksen naapureina sijaitsivat Hämeen Jääkäripataljoona, varuskuntasairaala sekä kylmät panssarivaunuhallit. Vuoden 1986 suuriin kertausharjoituksiin mennessä Viestikomppania oli siirretty saneerattuihin tiloihin Panssarintorjuntakomppanian kanssa samaan rakennukseen sotilaskodin lähelle ja kyseisessä rakennuksessa yksikkö vietti parisenkymmentä vuotta.
Panssariviestikomppania (PsVK) yksikkönä lakkautettiin vuonna 2006 ja toiminta siirrettiin Jääkäritykistörykmentin (JTR) Viesti- ja tulenjohtopatteriin. PsVK kuului erillisyksikköhistoriansa jälkeen Parolan Pataljoonaan (ParP). Pataljoona perustettiin 1.9.1987, joka koki nimenmuutoksen välissä Panssariviestipataljoonanakin (PsViestiP sekä PsVP). Nimi Parolan Pataljoona otettiin takaisin vuonna 2006 tapahtuneen Panssariviestikomppanian lakkauttamisen ja toiminnan siirron jälkeen. Pataljoonan nimenmuutos astui voimaan vuoden 2007 alusta.
Panssariviestikomppania perustettiin uudelleen Viesti- ja tulenjohtopatterin (JTR) tilalle alkuvuodesta 2009.
Tämä muutos sisälsi tulenjohtokoulutuksen siirron Kranaatinheitinkomppaniaan, jolloin Panssariviestikomppaniassa koulutetaan PsPr:n tuottamiin joukkoihin johtamisjärjestelmien osaajia.
Päivi Alafrantti
Päivi Jaana Maarit Alafrantti (s. 8. toukokuuta 1964 Tervola) on suomalainen keihäänheittäjä. Hän voitti EM-kultaa vuonna 1990 ja valittiin samana vuonna vuoden urheilijaksi. Urallaan Alafrantti edusti vuoteen 1983 kasvattajaseuraansa Tervolan Terävää, sen jälkeen vuodet 1983–1986 Tyrnävän Tempausta ja sen jälkeen Viipurin Urheilijoita.
Splitissä käydyissä EM-kisoissa Alafrantti ei saanut karsinnassa lainkaan tulosta, kun ainut onnistunut heitto tuomittiin lappeelleen laskeutuneeksi. Suomi teki protestin, joka hyväksyttiin, ja näin Alafrantti pääsi finaaliin. Alafrantti oli ensimmäinen suomalainen naisten yleisurheilun Euroopan mestari (ja myös mitalisti) sitten Rooman vuoden 1974 kisojen. Keihäänheitossa edellinen suomalainen Euroopan mestari oli Hannu Siitonen vuonna 1974, ja seuraava puolestaan Antti Ruuskanen vuonna 2014.
Alafrantti on edustanut Suomea lukuisissa arvokisoissa. Hän oli kymmenes Soulin olympialaisissa ja karsiutui Barcelonan olympialaisissa. 1991 MM-kisoissa Tokiossa hän sijoittui kahdeksanneksi ja karsiutui 1993 MM-kisoissa Stuttgartissa. 1994 EM-kisoissa Helsingissä hän niin ikään karsiutui. Alafrantti voitti keihäänheiton Suomen mestaruuden vuonna 1989 ja 1993. SM-hopeaa hän sai 1988, 1990, 1991 ja 1992 sekä pronssia 1994.
Alafrantin paras tulos oli Splitin finaalissa 30. elokuuta 1990 heitetty 67,68. Häntä valmensivat Jorma Markus ja Tiina Lillak.
Varsinkin ennen menestysvuosiaan keihäässä Alafrantti kilpaili myös muun muassa kuulassa, kiekossa ja moniotteluissa. Hänellä on kaksi SM-pronssia (1984 ja 1987) kuulantyönnöstä.
Yleisurheilun lisäksi Alafrantti harrasti painonnostoa. Hän voitti lajissa SM-kultaa ja oli MM-kisojen yhdeksäs vuonna 1987. Alafrantti oli myös voittamassa käsipallon SM-hopeaa HIFK:ssa 1987. Hän toimi vuoden 2004 paralympialaisten huoltotehtävissä. Hän on toiminut aktiiviuransa jälkeen fysioterapeuttina Espoossa ja Rovaniemellä.
Marsyas
Marsyas oli kreikkalaisessa mytologiassa fryygialainen satyyri, joka löydettyään Athenen käyttämän ja hylkäämän aulos-huilun rohkeni haastaa Apollonin kilpasoittosille. He sopivat, että voittaja saisi tehdä voitetulle mitä tahtoi. Apollon voitti, ja sopimuksen nojalla hän kytki Marsyaan puun runkoon ja nylki hänet elävältä.
Myytin alkuosa on aiheena Myronin veistoksessa "Athene ja Marsyas".
Pyhä Laurentius
Pyhä Laurentius (suomeksi myös Pyhä Lauri) toimi Rooman kirkon diakonina kolmannella vuosisadalla ja kärsi marttyyrikuoleman keisari Valerianuksen vainoissa 10. elokuuta 258.
Laurentius sai määräyksen viedä Rooman seurakunnan omaisuuden keisarille. Hän jakoi varat kuitenkin köyhille ja vei heidät keisarin eteen sanoen, että he ovat kirkon oikea aarre. Laurentiusta piinattiin ensin ruoskilla ja asetettiin sitten halsterin tapaiselle rautalankaverkolle poltettavaksi. Hänen kerrotaan pysyneen lujana ja tyynenä keskellä tuskiaan, jopa pilkanneen pyöveleitään pyytämällä, että nämä kääntäisivät hänet toiselle kyljelleen, jotta sekin puoli paistuisi.
Pyhä Laurentius on kirjojen ja kirjastojen suojelupyhimys. Pyhän Laurentiuksen muistopäivä on katolisessa pyhimyskalenterissa hänen kuolinpäivänään, 10. elokuuta. Sama päivä on Suomessakin edelleen Laurin nimipäivä.
Laurentius oli keskiajan kuuluisimpia pyhimyksiä, ja on edelleen merkittävä pyhimys roomalaiskatolisessa, ortodoksisessa ja anglikaanisessa kirkossa. Laurentiuksen kultti on erityisen merkittävä Roomassa, jossa pyhimys kärsi marttyyrikuolemansa. Laurentiuksen haudan päälle rakennettu San Lorenzo fuori le Muran kirkko on yksi Rooman seitsemästä pääkirkosta, ja tärkeä pyhiinvaelluskohde.
Pyhän Laurentiuksen mukaan on saanut nimensä muun muassa Pohjois-Amerikan Suurten järvien laskujoki Saint Lawrence sekä Saint Lawrencen lahti, johon se laskee.
Pyhä Laurentius oli tärkeä pyhimys katolisessa Suomessa. Keskiaikaisista suomalaisista kirkoista Laurentiukselle on pyhitetty muun muassa Eckerön, Janakkalan, Hämeenkosken, Isonkyrön, Lohjan, Vantaan, Mynämäen ja Perniön kirkot.
Pyhä Laurentius oli entisen Lappeen kunnan suojeluspyhimys ja oli myös kuvattuna sen vaakunassa. Nykyään Pyhän Laurentiuksen attribuutti, parilarauta, esiintyy Lohjan vaakunassa.
Petrus Damianus
Petrus Damianus (myös "Petrus Damiani", alun perin "Pier Damiano", n. 1007 – 21/22. helmikuuta 1072) oli arvostettu munkki, josta tuli kardinaali. Dante sijoitti hänet yhdelle Paratiisin korkeimmista kehistä Franciscus Assisilaisen edelläkävijänä.
Petrus syntyi köyhistä vanhemmista. Häntä kasvatti aluksi veli Damiano, jonka kunniaksi hän otti nimen Petrus Damiani. Päätettyään opintonsa Parmassa ja Ravennassa hän toimi itse opettajana suurella menestyksellä, mutta vetäytyi 30 vuoden ikäisenä maailmasta ja meni Fonte Avellanan luostariin (Catria-vuoren rinteellä), jonka apotiksi hänet valittiin. Tässä toimessaan hän teki tärkeitä palveluksia useille paaveille, niin että hänet 1058 nimitettiin Ostian kardinaali-piispaksi, jonka arvon hän hyvin vastahakoisesti otti vastaan. Hän sovitti muun muassa Rooman ja Milanon kirkon välit.
Sittemmin Petrus palasi jälleen luostariin (Sta Maria Ravennassa), eli yksinkertaisena munkkina ja nöyryydestä kutsui itseään Pietari Syntiseksi ("Petrus peccator"). Petrus kuoli Faenzassa vuonna 1072, jättäen jälkeensä useita teologisia käsitteleviä teoksia.
Damianus nimitettiin kirkonopettajaksi vuonna 1823.
Yksi kuuluisimmista Damianuksen teoksista on ""De divina omnipotentia"" (Jumalan kaikkivaltijuudesta), ajoitettu noin vuodelle 1065. Teoksen aiheena on, pystyykö Jumala kaikkivaltiaana muuttamaan menneisyyttä? Voiko hän saada aikaan sen, että esimerkiksi Roomaa ei olisi koskaan perustettukaan?
Damianus ratkaisi ongelman esittämällä, että Jumala ei voi muuttaa menneisyyttä, mutta on silti kaikkivaltias. Ratkaisu perustui käsityksiin ajasta, sallimuksesta ja ikuisuudesta, jotka oli esitetty augustinus-boethiuslaisittain. Asioilla, jotka tapahtuvat ajallisessa historiassa, on pysyvä olemassaolo Jumalan luona hänen sallimuksessaan ("providentia"). Päivä, jolloin Rooma perustettiin, on meidän mielestämme tapahtunut kaukana historiassa, on kuitenkin Jumalalle nykyisyyttä. Näin Damianus esittää, että Jumalan suhde meidän menneisyyteemme on sama kuin nykyisyyteemme ja tulevaisuuteemme.
Jumalan tahdosta riippuu, mitä asioita kuuluu menneisyyteen ja mitä tulevaisuuteen, mutta Jumalan valinta on muuttumaton. Kun Jumala on valinnut tietyn tapahtuman tapahtuvaksi, se toteutuu, koska mikään ei voi estää Jumalan tahtoa toteutumasta. Jumala olisi voinut valita, että Roomaa ei olisi koskaan perustettu, mutta silloinkaan menneisyys ei olisi muuttunut, vaan olisi kokonaan toinen jo alun pitäenkin.
T-28
T-28 oli Neuvostoliiton ensimmäinen keskiraskas panssarivaunu. Se otettiin käyttöön vuonna 1931.
T-28 muistuttaa ulkonäöltään brittiläistä Vickers Independent -vaunua, joka vaikutti merkittävästi panssarivaunujen kehitykseen maailmansotien välillä.
T-28:ssa on yksi iso torni, jossa oli 76,2 mm KT-28-mallinen haupitsi ja kaksi pienempää tornia, joissa 7,62 mm DT-pikakiväärit. Panssarointi oli 20–30 millimetriä. Vaunu painoi 28,5 tonnia. Miehistöä on kuusi. Yhteensä 503 vaunua rakennettiin vuosina 1933–1940.
Vaunu oli väärää kehityssuuntaa edustavasta sotienvälisestä suunnittelustaan huolimatta osittain kehittynyt: miehistössä oli erillinen komentaja, ampuja ja radisti-lataaja ja mekaanikko-kuljettaja kuten nykyaikaisissa vaunuissa, kahden konekivääriampujen lisäksi. Lisäksi jokaisessa vaunussa oli radiot.
T-28:ia käytettiin talvisodassa ja japanilaisia vastaan vuonna 1939. Aluksi sitä käytettiin suomalaisten pesäkkeiden suoraan tuhoamiseen, jolloin panssarointi huomattiin riittämättömäksi. Etupanssari vahvistettiin 50 mm:stä 80 mm:iin ja sivuilla ja takana 40 mm paksuuteen. Tällä varustuksella panssarit mursivat suomalaisten Mannerheim-linjan.
Suomalaiset tunsivat vaunun nimillä ”postivaunu” ja ”postijuna”. Nimitys tiettävästi johtui eräästä sotasaaliiksi saadusta vaunusta löytyneistä neuvostoliittolaisten kenttäpostisäkeistä. Toinen selitys oli, että vaunun korkea profiili muistutti villin lännen postivaunuja. ”Juna”-nimitystä taas on selitetty sillä että vaunun pituus ja runsas pyörien määrä antoi junamaisen vaikutelman.
Puna-armeijan tilastojen mukaan talvisodassa tuhottiin 97 vaunua. 
Suomessa oli käytössä kaksi talvisodan aikana vallattua ja viisi jatkosodan aikana vallattua vaunua.
Pian tuotanto ohjattiin uuteen keskiraskaaseen T-34-vaunuun ja loput T-28:t menetettiin saksalaisten hyökkäyksen ensimmäisen kahden kuukauden aikana.
Yksi T-28 ”Postijuna” on nähtävillä Parolan panssarimuseossa suomalaisin maastovärein maalattuna. Tämä vaunu oli Mannerheim-ristin ritari Albert Räsäsen komentovaununa Tuulosjoen läpimurtotaisteluissa. Tuulosjoen taistelun jälkeen Räsänen johti vaunujaan aina jalkautuen, mikä johtui T-28:n huonoista tähystysominaisuuksista.
Maailmassa on jäljellä viisi T-28-vaunua, joista neljä Suomessa ja yksi Moskovassa.
T-35
T-35 oli 1930-luvun neuvostoliittolainen raskas panssarivaunu. T-35 oli suunniteltu läpimurtotankiksi puna-armeijan tarvitessa raskasta vaunua, joka pystyisi läpäisemään vihollisen linnoitetut linjat. Siinä oli kaikkiaan viisi tornia: yksi iso, jossa 76,2 mm L/16,5 tykki, sekä eteen että taakse ampuvat pikakiväärit ja kaksi pienempää BT-5-vaunusta otettua, joissa 45 mm panssarivaunukanuuna ja tornin kyljessä pallomaskissa eteen ampuva pikakivääri, sekä kaksi pientä pikakivääritornia, joissa 7,62 DT -vaunupikakiväärit. Miehistöä oli 11. Vaunu painoi 45 tonnia ja oli 9,7 metriä pitkä ja 3,5 metriä korkea.
T-35 oli hidas ja teknisesti epäluotettava johtuen vaunun suuresta pituudesta ja kapeudesta, joka hankaloitti erityisesti kääntymistä. Sen valmistus maksoi saman verran kuin yhdeksän kevyen BT-5-vaunun. Vain 63 kappaletta rakennettiin.
Prototyyppi esiteltiin vapunpäivän paraatissa Moskovassa vuonna 1933, minkä jälkeen vaunu määrättiin sarjavalmistukseen.
T-35:t sijoitettiin 5. erilliseen raskaaseen panssariprikaatiin vuodesta 1935 vuoteen 1940. Kesäkuussa 1940 ehdotettiin niiden poistamista palveluksesta ja muuntamista tykistöksi tai koulutuskäyttöön. Vielä toimivat vaunut päätettiin kuitenkin koota Kiovan sotilaspiirin 34. panssaridivisioonan 67. ja 68. panssarirykmenttiin. Toisin kuin usein on luultu, T-35-vaunuja ei esiintynyt talvisodassa. Vaunut joita suomalaiset ovat Summassa tuhonneet ja nähneet ovat olleet joitain muita vaunuja (prototyyppikokeissa käytetyt KV-1 m1939, SMK ja T-100). Summassa suomalaiset luulivat tuhonneensa T-35C-vaunun, joka todennäköisesti oli kuitenkin SMK-prototyyppivaunu.
Operaatio Barbarossan aikana useimmat vaunut menetettiin joko mekaanisten ongelmien vuoksi tai ne hylättiin ja tuhottiin. Saksalaiset raportit painottavat, ettei yhtään vaunua kohdattu taistelussa, vain miehistöjensä hylkääminä ilman polttoainetta ja joskus yritettyinä tuhota. Viimeisen kerran ne olivat käytössä talvella 1941.
T-26
T-26 oli neuvostoliittolainen kevyt panssarivaunu, joka perustui brittiläiseen Vickers 6-ton -vaunuun. T-26:ta valmistettiin Vickers-Armstrong Ltd.:in lisenssillä vuosina 1931–1940 yli 12 000.
T-26:sta oli kahden ja yhden tornin malli. Aseistuksena oli pikakiväärit, 37 mm tykit tai yksi torni 45 mm tykillä. Vaunu painoi 10,3 tonnia.
Vaunuja käytettiin ensimmäisen kerran Mantšuriassa japanilaisia vastaan 1934 ja 1935. Espanjan sisällissodassa tasavaltalaiset saivat 281 kappaletta T-26:n mallia 1933, jotka havaittiin ylivoimaiseksi Saksan Panzerkampfwagen I:een nähden. T-26:ta käytettiin myös talvisodassa, jossa se osoittautui haavoittuvaksi panssarintorjunta-aseille. Suomalaiset saivat suuren määrän vaunuja sotasaaliiksi, mutta vaikka neuvostovaunut vastasivat ulkoisesti suomalaisten käyttämiä Vickersejä, ne oli valmistettu senttimitoituksella, kun taas brittiläiset oli valmistettu tuumamitoituksella, joten osat eivät olleet vaihtokelpoisia keskenään. Neuvostoliitossa vaunua käytettiin sodan loppuun asti vielä taistelussa japanilaisia vastaan vuoden 1945 elokuussa.
Osa T-26-vaunuista muutettiin miehittämättömiksi kauko-ohjattaviksi "teletankeiksi". Neuvostoliitto käytti kauko-ohjattavia vaunuja ainakin Summan taistelussa. Kenttäoloissa tankkia ohjattiin toisesta, miehitetystä T-26-vaunusta. Radiopohjaisen ohjauksen kantama oli vain kilometrin, ja ajautuessaan ohjauksen kantaman ulkopuolelle vaunu pysähtyi puolen minuutin kuluttua automaattisesti. Kauko-ohjattavissa vaunuissa ei ollut etäluettavia antureja, vaan ohjaus perustui täysin havainnointiin ohjausvaunusta. Teletankkia on pidetty varhaisimpana kenttäoloissa käytettynä taistelurobottina.
Suomalaiset saivat talvisodan aikana saaliiksi monta liekinheitinvaunuksi OT-133 muutettua T-26-panssarivaunua. Suomessa ne muutettiin tykkivaunuiksi, koska liekinheittimet katsottiin liian riskialttiiksi ja polttoaineen haaskaukseksi. Koska liekinheitinvaunun torni on sivulla, vaunuun voitiin lisätä täällä yläpikakivääri ja sen käyttäjä, jolloin vaunun tavallisin tehtävä eli jalkaväkirynnäkön tukeminen, helpottui olennaisesti. Näitä vaunuja on säilynyt useita; yksi on näytteillä Panssarimuseossa ja siinä on talviajan valkokirjava naamiomaalaus.
Panzerkampfwagen 35(t)
Panzerkampfwagen 35(t) oli tšekkoslovakialainen kevyt panssarivaunu, jota Saksan armeija käytti toisen maailmansodan aikana. Tšekkoslovakian armeijassa vaunu tunnettiin nimellä LT vz.35. Saksalaisessa nimessä liite "(t)" tarkoitti tšekkiläistä. Vaunu oli suunniteltu 1930-luvulla Tšekkoslovakian armeijalle. Natsi-Saksan ottaessa Tšekkoslovakian haltuunsa, se sai haltuunsa Tšekkoslovakian armeijan vaunut ja Škodan tehtaan tuotannon.
Vaunussa oli niitattu panssarointi, kahden miehen torni ja Škodan 120 hp T11-moottori takana. Pääaseena oli Škodan vz. 34 37,2 mm tykki, jota käytti vaunun johtaja. Lisänä oli 7,92 mm konekivääri tykin suuntaisesti. Toinen miehistön jäsen tornissa toimi lataajana ja radistina. Ajaja istui rungossa oikealla ja hänen vasemmalla puolellaan konekivääriampuja, joka käytti rungon konekivääriä.
Noin 300 LT-35-vaunua oli tuotettu Tšekkoslovakian armeijalle ja 126 Romanialle Škoda R-2 -nimellä. Tšekkoslovakian armeija tilasi ensimmäiset S-11a-prototyypit lokakuussa 1934 ja kiirehti tuotannon aloittamista havaituista ongelmista huolimatta. Vuonna 1937 se oli Tšekkoslovakian armeijan pääasiallinen vaunu. Omaisuuksiltaan se vastasi muiden Euroopan maiden panssarivaunuja. Mainetta se keräsi lähinnä teknisistä ongelmistaan, ja sitä pidettiin väliaikaisratkaisuna LT-38-malliin siirryttäessä. Tuotanto jatkui Saksan miehittäessä Tšekkoslovakian ja Wehrmachtille toimitettiin 219 vaunua lisää saaliiksi saatujen lisäksi. Sodan alkuvaiheissa vaunu oli hyvä kevyt panssarivaunu, joissa oli hyvä tykki ja panssarointi.
Saksan 6. panssaridivisioona oli varustettu Puolan kampanjan alussa Panzer 35(t) -vaunuin ja ne olivat käytössä Ranskan valloituksen aikana ja Operaatio Barbarossan alussa, jossa ne olivat jo vanhentuneita. Bulgaria osti ennen sotaa 126 A-3-tykillä ja kymmenen parannetulla A-7-tykillä 1940. Osasta rakennettiin panssarintuhoajia 76 mm tykillä. Slovakian armeija käytti Saksan liittolaisena itärintamalla 79 vaunua. Lopulta tykinvetäjiksi muutettujen vaunujen torneja käytettiin linnoitteina Tanskan rannikolla ja Korsikalla.
Panzerkampfwagen 38(t)
Panzerkampfwagen 38(t) oli tšekkoslovakialainen panssarivaunu, jota Saksan armeija käytti toisen maailmansodan aikana. Tšekkoslovakian armeijassa vaunu tunnettiin nimellä LT vz.38. Valmistaja käytti nimiä TNH, TNHPS, LTP ja LTH. Saksalaisessa nimessä ”(t)” tarkoitti tšekkiläistä.
Vuonna 1935 tšekkoslovakialainen valmistaja ČKD (Českomoravská Kolben-Daněk) etsi korvaajaa LT-35-vaunulle, jota valmistettiin yhdessä Škodan kanssa. Uuden vaunun valmistus alkoi 1938. Vaunusta saatiin mekaanisesti luotettava ja siitä tuli vientimenestys. 50 vaunua vietiin Iraniin, 24 Peruun ja Sveitsiin ja pieni määrä Latviaan.
Vaunua valmistettiin lisenssillä Ruotsissa nimellä Stridsvagn m/41.
126-hevosvoimainen Prage EPA -moottori antoi vaunulle nopeuden 42 km/h. Se painoi vain 9,5 tonnia, mutta paksuin panssarointi oli 30 mm. Miehistöä oli neljä. Aseistuksena oli 37,2 mm Škoda A7 (L/47,8) -tykki ja kaksi konekivääriä.
Vuonna 1938 Tšekkoslovakian armeija tilasi 150 kappaletta TNHPS-mallia. Saksan miehitettyä maan tuotanto jatkui, ja vaunua pidettiin erinomaisena, ainakin Wehrmachtin pääkalustoon, Panzerkampfwagen I:een ja Panzerkampfwagen II:een verrattuna. Panzerkampfwagen 38(t):n pääaseena oli 37 mm L/47,8-tykki. Vaunua käytettiin hyökkäyksessä Puolaan, Ranskan valtauksessa, Norjassa, Balkanilla ja Operaatio Barbarossan alussa. Vuoteen 1942 mennessä se oli jo vanhentunut. Satoja muihin tehtäviin muunnettujen vaunujen torneja käytettiin linnoituksissa.
Panzerkampfwagen 38(t) oli tuotannossa sodan puoleen väliin, kesään 1942 saakka, ja niitä rakennettiin noin 1 400 kappaletta. Vaunun torniin ei tuolloin enää saatu sovitettua mitään sellaista asetta, jolla olisi ollut vaikutusta uudempiin vaunuihin. Sodan aikana vaunua vietiin edelleen liittolaismaihin: Romaniaan 50, Slovakiaan 90, Bulgariaan 10 ja Unkariin 102 kappaletta. Runkoa käytettiin edelleen muiden ajoneuvojen alustana. Merkittävin näistä oli torniton panssarintorjuntavaunu Jagdpanzer 38(t) ”Hetzer” 75 mm Pak 39 L/48 -pst-kanuunalla varustettuna. Tšekkoslovakian armeija käytti vaunua koulutuksessa 1950-luvulle asti.
Gutenberg-projekti
Gutenberg-projekti () on vuonna 1971 käynnistetty sähköisten kirjojen projekti, joka tarjoaa ilmaiseksi tuhansia teoksia Internetissä. Suurin osa kirjoista on vapaasti levitettäviä, mutta projektissa on myös jonkin verran tekijänoikeuksien suojaamia teoksia, joiden kirjoittajilta on saatu siihen lupa. Projekti on nimetty kirjapainotekniikan uranuurtajan Johannes Gutenbergin mukaan.
Gutenberg-projektin kirjoja tuotetaan lähes kokonaan vapaaehtoisvoimin. Merkittävän osan kirjoista tuottaa Distributed Proofreaders -projekti, jossa käyttäjät pystyvät oikolukemaan sekä kuvina skannattuja että tekstiksi tunnistettuja kirjoja sivu kerrallaan. Koska kuka tahansa voi tuottaa kirjallisuutta Gutenberg-projektiin, kaikkien teosten laatu ei välttämättä ole ammattimaisella tasolla, vaikka teosten laatua tarkkaillaankin ja virheitä korjataan.
Suurin osa Gutenberg-projektin kirjoista on englanninkielisiä, mutta myös ranskaksi, saksaksi, suomeksi ja hollanniksi löytyy paljon teoksia. Kaikkiaan teoksia on yli 40 kielellä. Kirjat ovat tavallisesti tekstimuodossa, mutta osasta on myös tarjolla muita tiedostomuotoja, kuten HTML, PDF, EPUB sekä KINDLE. Epub- ja Kindle-tyyppiset kirjat voi ladata myös Dropboxiin, Google Driveen tai OneDriveen. Kokoelmaan sisältyy myös jonkin verran äänikirjoja, kuvia ja musiikkia.
Varsinaisella Gutenberg-projektilla on myös sisarprojekteja, kuten Australian Gutenberg-projekti ("Project Gutenberg Australia"), Kanadan Gutenberg-projekti ("Project Gutenberg Canada") ja Euroopan Gutenberg-projekti ("Project Gutenberg Europe"). Samankaltainen on myös pohjoismainen Runeberg-projekti ("Project Runeberg"), jonka toimintaperiaate poikkeaa hiukan Gutenberg-projektista. Suomalainen Projekti Lönnrot toimii yhteistyössä Gutenberg-projektin kanssa. Näiden lisäksi on olemassa paljon muitakin digitalisointiprojekteja.
Viron rautatieliikenne
Viron rautateiden pituus on noin 1 200 kilometriä, josta 958 kilometriä on julkisessa käytössä. Viron raideleveys on 1 520 millimetriä, ja 133 kilometriä rautateistä on sähköistetty. Julkisen rataverkon omistajia on kaksi yritystä. Henkilöliikennettä harjoittaa Virossa kaksi yhtiötä ja tavaraliikennettä viisi yhtiötä.
Rautatieverkon omistajia ovat valtionyhtiö AS Eesti Raudtee (noin 800 km) sekä yksityinen yritys Edelaraudtee Infrastruktuuri AS (271 km).
Eesti Raudteen omistamat, julkisessa käytössä olevat linjat ovat (yhteensä 682,8 km):
Edelaraudtee Infrastruktuurin omistamat, julkisessa käytössä olevat linjat ovat (yhteensä 223,7 km):
Virossa toimii kaksi henkilöliikennettä harjoittavaa yhtiötä. Elron, aikaisemmalta nimeltään Elektriraudtee, hoitaa kaiken kotimaan henkilöliikenteen sen jälkeen kun Edelaraudteen reitit tulivat Elronin hoidettavaksi 1.1.2014 alkaen.
GO Rail -yhtiöllä on ollut Venäjän-yhteyksiä vuodesta 1998 alkaen. Junayhteys Tallinnasta Pietariin ja Moskovaan päättyi toukokuussa 2015, mutta alkoi jälleen heinäkuussa 2015.
Suurimmat tavaraliikenneyhtiöt ovat AS EVR Cargo ja E.R.S. AS. Lisäksi AS Edelaraudtee harjoittaa rahdin kuljetusta. Yhtiöiden kuljetusmäärät ovat vuosittain yhteensä noin 10 milj. bruttotonnikilometriä:
Ratayhteys Venäjälle on Narvasta ja Koidulasta. Valgasta on rata Latvian Valkaan ja edelleen Riikaan.
GO Railillä on ollut Narvan kautta päivittäinen yöjunayhteys Moskovaan ja parhaimmillaan 10 viikoittaista päiväjunayhteyttä Pietariin. Liikenne päättyi kannattamattomana toukokuussa 2015.
Valgassa on Latvian rautateiden kotimaan liikenteen yksikön (Pasažieru Vilciens, PV) ja Edelaraudteen junilla vaihtomahdollisuus Viron ja Latvian yhteisellä asemalla. Koidulaan on Tartosta henkilöjunayhteys, jolta ei kuitenkaan ole rajan ylitysmahdollisuutta.
Ezer Weizman
Ezer Weizman (15. kesäkuuta 1924 Tel Aviv – 24. huhtikuuta 2005 Caesarea) oli Israelin seitsemäs presidentti vuosina 1993–1999. Weizman syntyi Tel Avivissa, mutta vietti nuoruutensa Haifassa. Hänen setänsä Chaim Weizmann oli Israelin ensimmäinen presidentti. Kuten setänsä, myös Ezer Weizman oli sabra.
Weizman liittyi vuonna 1942 18-vuotiaana Britannian ilmavoimiin, Royal Air Forceen. Palattuaan Palestiinaan sodan jälkeen hänestä tuli yksi Haganahin ilmavoimat perustaneista sotilaslentäjistä. Israelin itsenäisyyssodassa hän palveli laivueen komentajana.
34-vuotias Weizman nimitettiin 1958 Israelin ilmavoimien komentajaksi. Kuuden päivän sodan aikana Weizman oli yleisesikunnan operatiivisen osaston päällikkö. Hän erosi puolustusvoimista 1969 kenraalimajurina ja siirtyi politiikkaan. Hän kampanjoi Menachem Beginin puolesta, josta tuli pääministeri 1977 ja Weizman nimitettiin puolustusministeriksi. Weizman kuului myös Camp Davidin rauhansopimuksen Israelin puolelta neuvotelleiden ryhmään. Vuonna 1980 hän vetäytyi politiikasta aloittaen liiketoimet. Hän kuitenkin perusti vuonna 1984 pienen puolueen ja palveli ensiksi arabiasioiden ministerinä ja sen jälkeen tiede- ja teknologiaministerinä.
Vuonna 1992 Weizman vetäytyi aktiivipolitiikasta ja tuli vuotta myöhemmin valituksi pääosin seremonialliseen virkaan Israelin presidentiksi ja uudelleen 1998. Vuonna 2000 paljastui, että hän oli ottanut vastaan suuria rahasummia ulkomaisilta liikemiehiltä ollessaan ministerinä.
Weizman haudattiin tiistaina 26. huhtikuuta 2005 Or Akivaan.
Lipponen
Lipponen tarkoittaa seuraavia:
Henkilöitä:
Fiktiivisiä henkilöitä
Asioita:
Sukunimenä savokarjalainen Lipponen lienee johdettu ortodoksisesta "Filippoksen" puhuttelumuodosta.
Halme
Halme on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Kaarle Kustaa
Kaarle Kustaa voi tarkoittaa seuraavia:
Langaton hiiri
Langaton hiiri on tietokoneen oheislaite. Perinteisen hiiren johto on langattomassa hiiressä korvattu yleensä radioaaltolähettimellä ja -vastaanottimella. Hiiri ja erillinen vastaanotin välittävät käyttäjän tekemät liikkeet tietokoneelle. Vastaanotin voidaan kytkeä esimerkiksi tietokoneen PS/2- tai USB-väylään. Vastaanotin voi olla isompi erillinen laite, jossa suoritetaan myös hiiren paristojen lataus tai se voi olla hyvin pieni USB-liitäntään kytkettävä lähetin.
Langaton hiiri käyttää laitteesta riippuen muun muassa 27 MHz, 49 MHz ja 2,4 GHz taajuuksia. Bluetooth-laitteet käyttävät 2,4 GHz taajuutta ja ne kykenevät noin 500 kbps tiedonsiirtonopeuteen. Bluetooth käyttää taajuushyppelyä, jonka nopeus on 1600 hyppyä sekunnissa ja siinä on 79 ennalta jaettua kanavaa, joiden väli on 1 MHz. Hiiren kantama on noin 10 metriä. Bluetoothilla pystytään toteuttamaan kaksisuuntainen yhteys, joten myös hiirelle pystytään lähettämään tietoa.
Useimmat langattomat hiiret käyttävät nykyään liikkeentunnistamiseen optista tekniikkaa. Optisessa hiiressä oleva LED lähettää valoa, joka heijastuu hiiren alla olevasta pinnasta linssin läpi takaisin hiiren anturille. Tieto välitetään digitaaliselle signaaliprosessorille, joka muuttaa liiketiedon suunnaksi ja pituudeksi. Tieto hiiren liikkeestä lähetetään vastaanottimelle ja se välittyy tietokoneen kautta käyttäjän näkemäksi hiiriosoittimen liikkeeksi. Huonosti valoa takaisin heijastava pinta heikentää optisten hiirten toimintaa.
Radioaaltoja käyttäessään langaton hiiri on altis häiriöille, mitä aiheuttavat esimerkiksi metallipinnat ja muut langattomat laitteet. Tätä pyritään estämään muun muassa uudelleenlähetyksellä, taajuushyppelyllä, sekä lähettämällä laitetunnistetta, jonka avulla vastaanotin voi erottaa hiiren. Osa hiiristä on tehtaalla paritettu vastaanottimen kanssa eikä niitä voi vaihtaa ristiin, usein paritus tapahtuu automaattisesti laitteita käyttöön otettaessa tai manuaalisesti painamalla laitteissa olevaa "connect" tai vastaavaa painiketta ja laitteet voi silloin parittaa uudelleen esimerkiksi vanhan vastaanottimen hukkuessa kunhan uusi vastaanotin on yhteensopiva.
Koska langaton hiiri on erillinen laite, se tarvitsee toimiakseen virtaa. Siinä käytetään tavallisia tai ladattavia paristoja. Langattoman hiiren virrankulutusta pyritään vähentämään asettamalla hiiri lepotilaan, kun sitä ei liikuteta. Myös säätämällä optisen anturin tehoa pystytään vähentämään virrankulutusta.
Kuvernööri
Kuvernööriksi kutsutaan erilaisten virkalaitosten johtajia. Yleensä kuvernööri on korkeamman tahon, kuten hallitsijan virkaansa nimittämä.
Monissa Kansainyhteisön maissa kuten Kanadassa ja Australiassa toimii kenraalikuvernööri, joka hoitaa valtionpäämiehen tehtäviä kuten valtiovierailuja, hallitsijan puolesta. Kuudentoista itsenäisen valtion hallitsijana toimii kuningatar Elisabet II, joka asuu kuitenkin kokoaikaisesti Lontoossa. Monarkki nimittää näiden maiden kenraalikuvernöörin käytännössä pääministerin ehdotuksesta. Lisäksi liittovaltiomuotoisissa maissa Australiassa on osavaltion päämies kuvernööri ja Kanadassa provinssin päämiehen arvonimi on "luutnantti-kuvernööri" (), jotka molemmat ovat nimellisesti vastuussa monarkille.
Myös Venäjällä "kuvernööri"-nimitystä käytetään Pietarin, oblastien, aluepiirien, autonomisten piirikuntien sekä Juutalaisten autonomisen alueen ylimmistä johtajista. Kuvernöörin nimittää asianomaisen liittovaltiosubjektin lainsäätävä elin, jolle Venäjän presidentti esittää kuvernööriehdokkaan. Vuoteen 2004 Venäjällä kuvernöörit ja muut liittovaltiosubjektien ylimmät johtajat valittiin harvoin poikkeuksin suorilla vaaleilla.
Sen sijaan Yhdysvalloissa kuvernööri on vaaleilla valittava osavaltion toimeenpanovallan haltija.
Useissa maissa valtiovallan hallitsemilla laitoksilla, kuten keskuspankilla tai aluehallinnolla, on kuvernöörit.
Suomen suuriruhtinaskunnassa kuvernööri oli lääninhallituksen johtajan titteli 1837–1918, joka vastasi Ruotsin vallan ja itsenäisyyden ajan maaherraa. Senaatin puheenjohtajana ja Venäjän keisarin korkeimpana edustajana Suomessa toimi puolestaan Suomen kenraalikuvernööri.
Roosevelt
Roosevelt voi viitata kahteen Yhdysvaltain presidenttiin:
Rooseveltiin liittyvät myös seuraavat maantieteelliset kohteet ja alukset:
Pilasoitto
Pilasoitto eli pilapuhelu on puhelimella johonkin tiettyyn tai satunnaiseen puhelinnumeroon tehtävä soitto, jossa soittaja pilailee soiton vastaanottajan kustannuksella. Radiokanavien julkiset pilasoitot pyritään usein tekemään niin, että soiton paljastuttua pilaksi myös soiton kohde kokee sen hauskaksi. Pilasoitto voi olla myös nimettömänä harjoitettua häirintää, joka voi täyttää rikoksen tunnusmerkistön (kotirauhan rikkominen). Joissakin tapauksissa pilasoiton tekijä voi joutua korvausvastuuseen, jos hän esimerkiksi on soittanut hätänumeroon, ja tehnyt perättömän ilmoituksen.
Pilasoittoja on tehty tiettävästi niin kauan kuin puhelimia on ollut. Puhelimien yleistyessä joka kotiin pilasoittojen määrä lisääntyi. Erilaisten numeronäyttöjen ja matkapuhelimien yleistyttyä on tullut yhä vaikeammaksi pysytellä tuntemattomana soittajana. Aikaisemmin saatettiin pyrkiä varmistamaan soittajan tunnistamattomuuden säilyminen tekemällä pilasoitot puhelinkioskeista. Matkapuhelinten yleistymisen myötä myös puhelinkioskit ovat vähentyneet.
Kaarlensilta
Kaarlensilta () on Vltavajoen ylittävä kuuluisa kivinen goottilaistyylinen silta Prahassa, Tšekin tasavallassa. Kaarlensilta on 516 metriä pitkä ja lähes kymmenen metriä leveä. Se koostuu kuudestatoista kaaresta. Silta yhdistää toisiinsa Prahan Pienen puolen (Malá Strana) ja Vanhankaupungin (Staré Město).
Nykyään sillalla saa liikkua vain jalan, mutta aiemmin sen yli liikennöivät ensin hevos- ja sitten sähköraitiovaunut sekä autot.
Sillan molemmissa päissä on torni. Sekä Vanhankaupungin puoleiseen Staroměstská vežiin että Pienen kaupungin puoleiseen Malostranská vežiin pääsee kiipeämään ja ihailemaan Prahan ja Kaarlensillan maisemia. Nykyään sillan ovat vallanneet turistimassat, rihkamakauppiaat ja katutaiteilijat. Jos haluaa nauttia sillalla kävelystä rauhassa ilman tungosta, on parasta mennä sinne erittäin myöhään illalla tai erittäin aikaisin aamulla.
Kaarlensillan rakentaminen aloitettiin vuonna 1357 kuningas Kaarle IV:n aikana. Rakentamista johti arkkitehti Peter Parler, jonka muihin töihin kuuluu esimerkiksi Pyhän Vituksen katedraali Prahan linnassa. On sanottu, että muurauslaastiin sekoitettiin kananmunankeltuaisia vahvistamaan sillan rakennetta.
Alun perin sillan nimi oli Kivisilta (Kamenný most) ja myöhemmin Prahan silta (Pražský most). Kaarlensillaksi sitä on kutsuttu vuodesta 1870 lähtien. Ennen nykyistä siltaa joen ylitti samalla kohden vuonna 1172 rakennettu Judithin silta, joka oli ensimmäinen kivisilta Vltavan yli. Se romahti tulvassa vuonna 1342. Toisin kuin edeltäjänsä, Kaarlensilta on selviytynyt monista tulvista: viimeksi vuonna 2002, kun maa koki pahimman tulvan viimeiseen 500 vuoteen.
Siltaa koristavat kolmenkymmenen pyhimyksen patsaat, joista useimmat ovat parhaiden böömiläisten kuvanveistäjien tekemiä vuosien 1683 ja 1714 välisenä aikana. Sillalle ovat päässeet muun muassa Pyhä Johannes Nepomukilainen, Pyhä Vitus, Pyhä Luitgard, Johannes Kastaja, Pyhä Venceslaus, Pyhä Sigismund, Juudas Taddaeus ja Franciscus Assisilainen. Patsaista suosituin on varmaankin Pyhän Johannes Nepomukilaisen patsas. Hän oli tšekkiläinen marttyyripyhimys, joka teloitettiin heittämällä hänet sillalta alas kuningas Vaclav IV:n hallintokaudella. Patsaan muistolaatta kiiltää, sillä tuhannet ihmiset ovat kosketelleet sitä vuosisatojen aikana. Patsaan koskettamisen sanotaan tuovan hyvää onnea ja varmistavan, että kyseinen henkilö vielä palaa takaisin Prahaan.
Suomen maisemamaakunnat
Suomen maisemamaakunnat on valtakunnallinen aluejako, jonka Suomen ympäristöministeriön asettama maisema-aluetyöryhmä laati vuonna 1993 työvälineeksi arvokkaiden maisema-alueiden etsimiseksi ja arvottamiseksi.
Suomi on jaettu kymmeneen maisemamaakuntaan, joista osa jakautuu edelleen seutuihin. Jako maisemamaakuntiin ilmentää maakuntien ja seutujen luonnonpiirteiden ja kulttuurimaiseman välisiä eroja.
Maisemamaakunta ja -seutujakoa apuna käyttäen ja niihin nähden edustavuuteen pyrkien valtioneuvosto on nimennyt Suomesta 158 valtakunnallisesti merkittävää maisema-aluetta.
Maisemamaakunnat ovat:Maisemamaakunnat jakautuvat edelleen maisemaseutuihin seuraavasti:
Eteläinen rantamaa
Lounaismaa
Hämeen viljely- ja järvimaa
Itäinen järvi-Suomi
Vaara-Karjala
Suomenselkä
Oulujärven seutu
Pohjanmaa
Kainuun ja Kuusamon vaaramaa
Peräpohjola-Lappi
Benjamin Bassin
Benjamin Isak Bassin (18. tammikuuta 1944 Helsinki – 27. maaliskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen virkamies ja suurlähettiläs.
Bassin syntyi suomenjuutalaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa olivat muuttaneet Suomeen lapsina Neuvostoliitosta. Perheeseen kuului lisäksi kaksi tytärtä.
Bassin kävi Helsingin Juutalaista Yhteiskoulua ja kirjoitti ylioppilaaksi Apollon yhteiskoulusta. Vuonna 1968 hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta, ja aloitti samana vuonna työnsä ulkoministeriön kehitysaputoimistossa. Vuoteen 1974 Bassin oli erilaisissa tehtävissä kehitysyhteistyöhallinnon piirissä. Vuodet 1975–1980 hän työskenteli Suomen YK-edustustossa New Yorkissa. Täällä hän myös solmi avioliiton korealaissyntyisen vaimonsa Kimin kanssa.
Vuodet 1980–1983 Bassin työskenteli toimistopäällikkönä ulkoministeriön kauppapoliittisella osastolla. Vuonna 1983 hän siirtyi Suomen suurlähetystöön Tokioon, mistä alkoi hänen diplomaatinuransa ”aasialainen vaihe”. Vuonna 1986 Bassin nimitettiin Suomen ensimmäiseksi suurlähettilääksi Thaimaahan. Vuodet 1990–1993 hän oli Helsingissä UM:n kehitysyhteistyön osastopäällikkönä. Vuonna 1993 Bassin pääsi neuvottelevaksi virkamieheksi ulkoministeriön poliittiselle osastolle, missä hän työskenteli kunnes hänet vuonna 1995 nimitettiin Intian-suurlähettilääksi New Delhiin. Vuosina 2001–2005 Bassin oli Suomen suurlähettiläänä Pekingissä Kiinassa.
Bassin oli Rooman Klubin jäsen vuodesta 1994 alkaen.