hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kallion II hallitus
Kallion II hallitus oli Suomen tasavallan 13. hallitus. Se oli Maalaisliiton ja Kokoomuksen muodostama porvarillinen vähemmistöhallitus, joka toimi 348 hallituspäivää 31. joulukuuta 1925 – 13. joulukuuta 1926.
Edellisen pääministerin Antti Tulenheimon jätettyä hallituksensa eronpyynnön heräsi keskustelu hallitusvastuun siirtämisestä sosialidemokraateille, mutta SDP:n päättävät elimet eivät vielä olleet tehneet tähän oikeuttavaa päätöstä. Tulenheimon hallituksen kulkulaitosministerinä toiminut Kyösti Kallio yritti saada hallitukseensa mukaan myös RKP:n, mutta eri kieliryhmien välit olivat kärjistyneet jo molemminpuolisen pistelyn asteelle. Tulenheimon hallitus oli muun muassa poistattanut ruotsinkieliset nimi- ja opastekyltit suomenkielisten alueiden rautatieasemilta, eikä uusi pääministeri osannut ruotsia, missä oli kylliksi syytä eriseuraisuudelle. Niinpä RKP alkoi hakeutua useissa asioissa yhteistyöhön sosialidemokraattien kanssa, joiden piirissä aitosuomalaisuudella ei juuri ollut kannatusta.
Kallion II hallitus pyrki jatkamaan edeltäjiensä työtä. Hallitusohjelmassaan se katsoi tehtäväkseen maatalouden, teollisuuden ja liike-elämän tukemisen sekä kansan sivistystason nostamisen. Edelleen hallitus ohjelmassaan lupasi myös jatkaa toimenpiteitä kieltolain aiheuttamaa alkoholin salakuljetusta ja väärinkäyttöä vastaan. Hallitusohjelman mukaan se myös pyrki "voimiensa mukaan huolehtimaan armeijan hengen eheyttämisestä ja siveellisen tason kohottamisesta".
Ulkopolitiikassa Kallion hallitus, jonka ulkoministerinä oli professori E. N. Setälä, teki Suomen historian ehkä kauaskantoisimman aloitteen esittäessään Kansainliitossa kansainvälisen talousavun myöntämistä hyökkäyksen kohteeksi joutuneelle valtiolle. Tämä suunnitelma hyväksyttiin monien neuvotteluvaiheiden jälkeen vuonna 1930, mutta Yhdistynyt kuningaskunta, jonka maksettaviksi pääosa suunnitelmaa toteutettaessa tarvittavista summista olisi tullut, ei koskaan ratifioinut sopimusta, vaikka se myönsikin asian tärkeyden ja kaukonäköisyyden. Kansainvälisen tilanteen kiristyessä 1930-luvun mittaan suunnitelma hautautui eikä suurvaltojen aggressiivisen politiikan jalkoihin jääneillä pienillä valtiolla ollut Kansainliitosta tätäkään apua.
Hallitus kärsi pääministeri Kyösti Kallion ja presidentti Lauri Kristian Relanderin kylmistä suhteista ja kaatui SDP:n 23. marraskuuta 1926 tekemään välikysymykseen. 
__notoc__
Vincent Kartheiser
Vincent Paul Kartheiser (s. 5. toukokuuta 1979 Minneapolis) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan ehkä parhaiten rooleistaan televisiosarjoissa "Angel" ja "Mad Men".
Kartheiserin vanhemmat ovat Jim ja Janet Kartheiser, ja hänellä on viisi sisarusta. Kartheiser esiintyi ensimmäisen kerran teatterissa ollessaan kuusivuotias. Elokuvissa hän alkoi näytellä 13-vuotiaana. Silloin hän esiintyi pienissä rooleissa kuten elokuvassa "Pikku johtaja" vuonna 1994. Hänen ensimmäisiä suuria elokuviaan olivat "Intiaani lipastossa" ja "Alaska". Vuosina 2002–2004 Kartheiser esiintyi sivuroolissa televisiosarjan "Buffy, vampyyrintappaja" spin-offissa "Angel". Vuosina 2007–2015 hän näytteli Pete Campbellia televisiosarjassa "Mad Men".
Kartheiser on naimisissa näyttelijä Alexis Bledelin kanssa. Heillä on syksyllä 2015 syntynyt poika.
Tekken (pelisarja)
Tekken () on Namco Bandai Gamesin kehittämä ja julkaisema taistelupelisarja. "Tekken" on alun perin tehty pelihalleihin, mutta siitä on tehty eri versioita useille eri pelikonsoleille. Sarjan konsolipelit julkaistiin aluksi yksinoikeudella "PlayStation" -tuoteperheen koneille mutta kuudennesta osasta alkaen pääpelit on julkaistu myös kilpaileville laitteille.
"Tekken 3" on sarjan menestynein peli, joka on myynyt 8,3 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti.
Namco Bandain mukaan sarja on eniten myynyt taistelupelisarja, joka on myynyt 42,5 miljoonaa kappaletta vuoteen 2013 mennessä. Myynnistä noin puolet eli 20 miljoonaa kappaletta on euroopassa.
"Tekken"-sarja on yksi ensimmäisiä 3D-tappelupelisarjoja. Ensimmäinen osa julkaistiin alle kaksi vuotta "Virtua Fighterin" jälkeen.
Tekkenin taistelujärjestelmä perustuu neljään nappiin, joista jokainen ohjaa hahmon yhtä raajaa. Jokainen hahmo voi myös suorittaa heittoja. Erityisesti sarjan uudemmat osat painottuvat rajusti niin sanottuun ”juggling”-pelityyliin, jossa vastustaja heitetään korkealle ilmaan ja sen jälkeen vastustajaa isketään monta kertaa hyökkäyskomboilla. Vastustajaa voi siis pitää ilmassa koko iskusarjan ajan, jonka jälkeen vastustaja on vasta sitten kykenevä iskemään takaisin.
Tekkenissä on lukuisia eri hahmoja, joilla jokaisella on omat iskusarjansa. Hahmojen komentolistaa voi tutkailla ja opetella samalla tekemään comboja. Jokaisella hahmolla on satoja eri iskuja ja kymmenittäin comboja sekä heittoja. Heittoihin painottuvia hahmoja ovat muun muassa King, Armor King ja Marduk.
Jokainen hahmo on erilainen, joten hyvin todennäköisesti pelaaja löytää itselleen suosikkihahmon, jota hänen on helppo pelata.
Kuten lähes kaikissa muissakin kuuluisissa tappelupelisarjoissa, on "Tekkenissäkin" hahmoja monesta eri maasta, ja hahmot edustavat monia eri taistelutyylejä. Poikkeuksia kuitenkin ovat muun muassa Nina Williams ja Anna Williams, joilla ei ole varsinaista taistelutyyliä, vaan heidän tyylikseen on ilmoitettu ”salamurhaajan taidot” ("Tekken 5":ssä Anna saa omat aikido-tyyliset iskunsa). Jack-robotin tyyliksi on ilmoitettu ”raaka voima”.
Jokaisessa osassa tulee aina uusia hahmoja, mutta alusta asti olevat hahmot ovat Paul Phoenix, Nina Williams, Heihachi Mishima, King ja Yoshimitsu."Tekkenistä" on tehty anime-elokuva vuonna 1997 nimeltä , jonka ohjasi Kunihisa Sugishima ja käsikirjoitti Ryōta Yamaguchi.
Vuonna 2010 "Tekkenistä" julkaistiin elokuva. Sen ohjasi Dwight H. Little ja käsikirjoitti Michael Colleary ("Face/Off" ja "Tomb Raider"), Alan B. McElory ("Spawn") sekä Mike Werb ("Tomb Raider").
Vuonna 2011 julkaistiin ensimmäinen tietokoneanimaationa toteutettu Tekken-elokuva nimeltä "". Se julkaistiin "Tekken Hybrid" -kokoelman ja Tekken 3D: Prime Edition mukana.
"Tekken Hybrid" (2011, PlayStation 3) on kokoelma, jossa on "Tekken Tag Tournamentin" HD-versio, "Tekken Tag Tournament 2":n demoversio ja elokuva "".
Verivala
Verivalalla tarkoitetaan yleensä valaa, jota vannottaessa vannojat sekoittavat toistensa verta omaansa (joskus verta myös sekoitetaan viiniin, jota kaikki vannojat juovat). Tarkoituksena on luoda keinotekoinen veriside toisilleen sukua olemattomien ihmisten välille.
Aasialaisissa kulttuureissa verivala yhdistetään yleensä heimojen suhteisiin, verivalan avulla luotiin heimoliittoja. Varsinkin mongolit ja alkuaikojen kiinalaiset harrastivat verivalaliittoja. On myös jonkin verran todisteita, että valtaosin aasialaisista periytyneet Amerikan alkuperäiskansat vannoivat verivaloja.
Suurempien ryhmien verivalat olivat yleisiä antiikin aikana Välimeren alueella. Esimerkiksi kreikkalaiset sotilasjoukot saattoivat vannoa valan tullakseen "yhdeksi perheeksi". Tapa oli ehkä yleisin osmanien valtakunnan hallitessa Balkanin niemimaata, jolloin vannottiin joukkoverivaloja, jotta ihmiset taistelisivat tehokkaammin yhdessä vihollista vastaan. Verivalat olivat myös yleisiä Serbiassa, Albaniassa ja Bulgariassa.
Verivaloja vannotaan nykyisinkin, lähinnä tavoitellen entisaikojen heimomentaliteettia. Nykyisin verivalan vannoneet veriveljet eivät joudu valan vannottuaan vastaamaan heimojensa turvallisuudesta.
Juoru (täsmennyssivu)
Juoru voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Rosopsida
Rosopsida on yksi koppisiemenisten (Magnoliophytina) luokista.Luokkaan kuuluu edellä mainittujen lahkojen lisäksi muutama heimo, joita ei voi sijoittaa nykyisen tietämyksen puitteissa lahkoihin tai edes niiden yhteyteen. Ne ovat:
Näennäisvoima
Näennäisvoima on klassisessa mekaniikassa epäinertiaalisesta koordinaatistosta johtuva, inertiaalisessa koordinaatistossa katoava voima. Tunnettuja näennäisvoimia ovat keskipakoisvoima, coriolisvoima ja erilaiset hitausvoimat.
Inertiaalikoordinaatisto on koordinaatisto, jossa vapaa kappale liikkuu tasaisesti. Inertiaalikoordinaatisto ei siis ole kiihtyvässä liikkeessä. Jos kappaleella on näennäisiä kiihtyvyyksiä, mutta ei vuorovaikutuksia ympäristön kanssa, voidaan päätellä havaitsijan koordinaatiston olevan epäinertiaalinen. Yleisen suhteellisuusteorian testeissä varmistettujen tulosten mukaan inertiaalikoordinaatistot ovat ns. vapaasti putoavia koordinaatistoja.
Epäinertiaaliseen eli kiihtyvään koordinaatistoon kiinnittynyt kappale kokee todellisen voiman ja sen mukaisen suuntautuneen jännitysgradientin. Tuollaisessa koordinaatistossa oleva havaitsija mittaa kaikille vapaasti putoaville kappaleille näennäisvoiman. Näennäisvoimalle leimallista on, ettei sille löydy vuorovaikutuksen mukaista vastavoimaa tarkasteltaessa suljettua järjestelmää, jonka yhteinen liiketila säilyy vapaakappaletarkastelussa. Myös vuorovaikutuksen alaiseen kappaleeseen voidaan kiinnittää havainnollistava näennäisvoima, kun halutaan korostaa kuinka kappale on erotettu vapaan pudotuksen liiketilastaan. Sellainen esimerkki on keskipakoisvoima, joka kuvaa keskihakuvoimalla poikkeutetun kappaleen taipumusta alimpaan energiatilaan ja vähimpään vaikutukseen eli inertiaaliseen liiketilaansa. Toinen esimerkki on paino, hitausvoima, joka kuvaa esimerkiksi maanpinnalla olevan kappaleen taipumusta vapaaseen putoamiseen maaperän aineen poistovoimien poikkeuttaessa sitä todellisella tukivoimallaan.
Näennäisvoima kohdistuu vuorovaikutustilanteessa samaan kappaleeseen kuin todellinenkin voima, mutta se ei ole Newtonin lakien mukainen vastavoima, sillä vuorovaikutuksen mukainen vastavoima kohdistuu aina vuorovaikutuksen toiseen osapuoleen. Inertiaalikoordinaatistossa todellisia voimia ja näennäisvoimia ei voi laskea yhteen tai käyttää samoissa laskutoimituksissa. Kiihtyvässä koordinaatistossa näennäisvoimia huolellisesti käyttäen voi päästä samaan laskutulokseen kuin vuorovaikutusvoimillakin ja niin on tehtäväkin. Toisinaan kiihtyvän koordinaatiston ja näennäisvoimien käyttö helpottaa laskelmia; esimerkkeinä kalteva taso, heiluri ja vapaa momenttipiste.
Kappaleen sisäisen sidoksen vastavoimia voidaan kutsua reaktiivisiksi voimiksi samoilla nimillä kuin näennäisvoimat; esimerkiksi reaktiivinen keskipakoisvoima ja reaktiivinen hitausvoima. Nimitysten taustalla lienee reaktiivisten sidosvoimien ja näennäisvoimien yhteinen reaktiivinen luonteensa, tosin sidosvoimat inertiaalisessa ja näennäisvoimat kiihtyvässä koordinaatistossa tarkasteltuina.
Keskeisvoima
Keskeisvoima on voima, joka suuntautuu aina kohti voimakeskusta r=0 tai siitä poispäin.
Keskeisvoimaa ei pidä sekoittaa keskipakoisvoimaan, joka on näennäisvoima.
Stádas
Stádas on iirin kielen sana, joka tarkoittaa samaa kuin "status", "asema". "Stádas"-kampanja, joka käytiin vuosina 2003-2004, vaati Irlannin hallitusta hakemaan iirille virallista asemaa (iir. "stádas oifigiúil") yhtenä EU:n työkielistä. Irlanti oli tosin kuulunut Euroopan yhteisöön jo vuodesta 1972 saakka, mutta koska juuri liittymisen aikoihin iirin kielen kannatus oli vähimmillään Irlannissa ja esimerkiksi koulujen päästötodistusten pakkoiirivaatimuksista oltiin juuri tuohon aikaan luopumassa, Irlannin tuolloinen hallitus ei uskaltanut vaatia kielelle virallista asemaa. Iiristä tuli siksi yksi sopimuskielistä, mutta ei virallinen kieli. Tämä tarkoitti, että esimerkiksi Maastrichtin sopimus käännettiin iiriksi, mutta EU:n lainsäädäntöä ei.
Käytännössä tämä merkitsi muun muassa, että iiristä ei ollut samaa hyötyä kuin muista EU:n kansalliskielistä niille, jotka halusivat töihin EU:n elimiin. Tätä pidettiin iirinkielisyysliikkeen keskuudessa laajalti epäoikeudenmukaisena. Koska monet kielelle periaatteessa myötämielisetkin irlantilaiset ujostelivat häiritä EU:ta tällaisella asialla, muutosta ei kuitenkaan ryhdytty hakemaan ennen 2000-lukua.
Stádas-kampanjan suunnittelija oli tri Pádraig Ó Laighin, joka pitkään Kanadassa asuttuaan oli innostunut maan ranskalais-englantilaisesta kaksikielisyydestä ja näki sen mallina myös Irlannille. Kampanjan käytännön toteuttaja oli Aoife Ní Scolaí, iirinkielisyysliitto Conradh na Gaeilgen päätoimitsija ja kokenut lobbari, jonka johdolla liitto ryhtyi painostamaan Irlannin päättäviä elimiä toimintaan asiassa. Koska Gaeltachtin ministerinä toimi tuolloin tarmokas Brian Ó Cuív ja Euroopan parlamentissa istui syntyperäinen connachtilainen iirinpuhuja Seán Ó Neachtain, poliittinen ilmapiiri oli suotuisa muutokselle.
Kampanjaan osallistui näkyvästi myös uusi spontaanisti syntynyt nuorisojärjestö "Na Gaeil Óga", Nuoret gaelilaiset, joka pyrki organisoimaan nuoria irlantilaisia riippumattoman iirinkielisyystoiminnan taakse sekä huolehtimaan iirin kielen näkyvyydestä muun muassa Irakin sodan vastaisissa mielenosoituksissa. Näin tarkoitus oli vastustaa iirin kielen huonoa imagoa konservatiivisen nationalismin ja IRA:n terrorismin edustajana.
Kampanja huipentui 24. huhtikuuta 2004 Dublinissa pidettyyn suureen mielenosoitusmarssiin, "An Lá Mór"iin eli Suureen päivään, joka keräsi viisi tuhatta osanottajaa. Marssi päättyi Molesworth Streetille Irlannin parlamentin eteen, missä muun muassa Pádraig Ó Laighin ja Nuorten gaelilaisten puheenjohtaja esiintyivät puhujina.
Useat paikalliset hallintoelimet ja lopulta myös Irlannin parlamentti julistivat tukeaan kampanjalle, ja heinäkuussa 2004 Irlannin hallitus antoi periksi: iirin kielelle haettiin virallista asemaa. 13. kesäkuuta 2005 Euroopan unionin ulkoministerit suostuivat yksimielisesti vaatimukseen. 1. tammikuuta 2007 alkaen iiristä on määrä tulla Euroopan unionin tasaveroinen virallinen kieli.
Vapaat taidot
Vapaat taidot (joista käytetään myös nimitystä vapaat taiteet), latinaksi "artes liberales", käsittävät antiikin aikana ja sittemmin yleensä koulutuksen historiassa ja erityisesti keskiaikaisissa yliopistoissa opetetut tärkeimmät oppiaineet. Yleensä puhuttiin seitsemästä vapaasta taidosta. Ne jaettiin kahteen ryhmään, "trivium" ja "quadrivium". "Triviumiin" kuuluivat kielioppi, retoriikka ja dialektiikka (tai logiikka). "Quadrivium" koostui aritmetiikan, geometrian, tähtitieteen ja musiikin teorian opinnoista. Nämä taidot muodostivat keskiaikaisen yliopiston opintojen rungon.
Yleisemmin vapaat taidot merkitsee yleissivistyksen ydintä, niitä oppiaineita, jotka on tarkoitettu tarjoamaan paremminkin yleistiedollisia ja älyllisiä kuin ammatillisia kykyjä. Yhteiskunnan kehityksen myötä vapaisiin taitoihin kuuluvien oppiaineiden joukko on muuttunut.
Nimitys "vapaa" tarkoitti alun perin vapaille miehille sopivaa, toisin sanoen antiikin ajan tasavaltaisen yhteiskunnan eliitille hyväksi katsottua, yleistä koulutusta. Eliitin ei tarvinnut tehdä varsinaista työtä, minkä takia esimerkiksi arkkitehtuuri ja lääketiede joutuivat pois sen piiristä, sillä ne edellyttivät enemmän ammatillista, suorastaan käsityöläismäistä työskentelyä. Tämän vuoksi vapaiden taiteiden opinnot sisälsivät läpi keskiajan lähinnä antiikin klassikkoja, ja niissä kartettiin johonkin tiettyyn ammattiin valmistavia opintoja. Myöhemmin vapaisiin taiteisiin alettiin lukea humanistisia aineita yleisemminkin.
Nykyään "vapaa" ymmärretään tässä yhteydessä monesti valistusajalla syntyneessä merkityksessä. Tällöin näiden taitojen ajateltiin vapauttavan mielen poistamalla ennakkoluulot ja epäoikeutetut oletukset. Yhdysvaltalaisissa yliopistoissa vastaava nimitys Liberal Arts tarkoittaa humanistisia ja yleissivistäviä tieteenaloja.
Dante yhdisti teoksissaan "Jumalainen näytelmä" ja "Il Convivio" seitsemän vapaata taitoa seitsemään tunnettuun astrologiseen planeettaan.
Mick Mars
Mick Mars (oik. Bob Alan Deal, s. 4. toukokuuta 1951) on glam metal -yhtye Mötley Crüen entinen kitaristi.
Marsilla on vaikea nivelsairaus, "Ankylosing spondylitis" (selkärankareuma). Hänen kitaransoittonsa ei kärsi siitä, mutta se vaikeuttaa hänen esiintymistään lavalla. Mötley Crüe -kirjassa "The Dirt" Mars totesi, että energinen esiintyminen on hänelle mahdotonta, ja siksi monet kuvittelevat hänen luoneen itselleen tarkoituksella kylmän ja etäisen imagon.
Ennen Mötley Crüehun liittymistään Mick Mars muun muassa southern rock -yhtyeessä Spiders and Cowboys. "The Dirtissä" hän mainitsee ensirakkautensa olevan kantrimusiikki.
Kun Mötley Crüe konsertoi Helsingissä 7. kesäkuuta 2007, "Ilta-Sanomien" tietojen mukaan Mars tuotiin lavalle pyörätuolilla nivelsairauden vuoksi.
Kun Mötley Crüe etsi kitaristia, basisti ja perustaja Nikki Sixx sekä rumpali Tommy Lee näkivät Marsin laatiman lehti-ilmoituksen, jossa luki: "Äänekäs, röyhkeä ja raju kitaristi vapaalla jalalla". Mars pyydettiin yhtyeeseen ensimmäisen koesoiton jälkeen. Yhtyeen löydettyä baarista (Starbucks) laulajakseen Vince Neilin Mötley Crüen klassinen kokoonpano oli valmis ja ensimmäinen levy, "Too Fast For Love" julkaistiinkin omakustanteena vuonna 1981.
Mars on Mötley Crüen vanhin jäsen. Hänet tunnetaan jäsenistä rauhallisimpana ja hiljaisimpana. Marsilla on uransa aikana ollut suuria ongelmia alkoholin kanssa.
Mars soitti pääasiassa Gibson Les Paulia sekä BC Richin Warlockia Too Fast for Loven ja Shout at the Devilin aikaan. Girls, Girls, Girls- ja Dr. Feelgood -kiertueilla Marsin pääsoittimeksi vaihtuivat Kramerin Stratocaster- ja Telecaster-tyyliset kitarat, mutta sen jälkeen hän on käyttänyt pääasiassa Fender Stratocasteriaan sekä myös muutamia PRS- ja Zemaitis-kitaroita.
Mick Marsin soittotyyli perustuu suuresti bluesiin, mutta tämän lisäksi varsinkin nopeissa sooloissa esiintyy paljon pinch harmoniceja. Marsia on myöskin kehuttu taitavaksi säveltäjäksi sekä riffintekijäksi.
Maurit
Maurit olivat alun perin muinaisen Mauretanian alueella elänyt kansa. Myöhemmin nimitystä alettiin käyttää Maghrebia asuttaneista alkuperäisten maurien ja arabien islaminuskoon kääntyneistä jälkeläisistä. 700-luvulla maurit valloittivat suurimman osan Iberian niemimaasta perustivat Al-Andalus -nimisen valtakunnan ja vaikuttivat vuosisatojen kuluessa merkittävästi espanjalaiseen ja portugalilaiseen kulttuuriin aina vuoteen 1492 asti. Espanjalaisissa ja portugalilaisissa paikannimissä ja sanoissa usein esiintyvä alkuliite "al" on arabian kielen määräinen artikkeli. Näin ollen Espanjan ja Portugalin karttaa ja sanakirjaa tarkastellessa näkee, missä maurien valta on ollut merkittävää.
Nykyisin maureiksi nimitetään lähinnä berbereihin ja negrideihin sekoittuneita Mauritanian arabeja.
Korsikan ja Sardinian lipuissa on kuvattuna maurisoturin profiili.
Timo Tolkki
Timo Tapio Tolkki (s. 3. maaliskuuta 1966 Nurmijärvi) on suomalainen muusikko ja musiikkituottaja.
Tolkki aloitti kitaransoiton 7-vuotiaana. Nuorena hän harjoitteli kitaransoittoa jopa 8 tuntia päivässä.
Tolkki tunnettiin aiemmin power metal -yhtye Stratovariuksen kitaristina ja pääasiallisena lauluntekijänä. Yhtyeen kolmella ensimmäisellä albumilla hän toimi myös laulajana ja albumilla "Twilight Time" hän soitti myös bassoa. Hän soitti myös suurimman osan "Dreamspace"-albumin basso-osuuksista ennen kuin Jari Kainulainen liittyi yhtyeeseen. Hän perusti uuden yhtyeen Revolution Renaissance vuonna 2008 irtaannuttuaan Stratovariuksesta. Yhtyeen ensilevyn musiikki perustui Tolkin alun perin Stratovariukselle tekemiin kappaleisiin. Vuonna 2008 julkaistiin myös Tolkin rockoopperan "Saana – Warrior of Light" ensimmäinen osa "Journey to Crystal Island". Albumilla laulavat yhdysvaltalainen Jennifer Sowles ja suomalainen Heikki Pöyhiä (Twilightning). Soololevyjen jälkeen Tolkki soitti power metal -superbändissä Symfonia, joka kuitenkin lopetti toimintansa vuonna 2011. Sen jälkeen hän on työskennellyt ""Timo Tolkki's Avalon"" rockooppera-projektinsa parissa, julkaisten vuonna 2013 albumin "The Land of New Hope". Albumilla vierailevat mm. Elize Ryd, Tony Kakko, Jens Johansson ja Sharon den Adel.
Muiden projektiensa ohella Tolkki on julkaissut kaksi sooloalbumia sekä miksannut ja tuottanut useiden muiden yhtyeiden musiikkia. Hän on myös vieraillut Edguyn, Avantasian, Thunderstonen ja Gimmelin albumeilla sekä suomalaisia metallimusiikin kitaristeja yhteen kokoavalla "Guitar Heroes" -albumilla. Vuoden 2007 "Idolsin" voittajan Ari Koivusen esikoisalbumilla "Fuel for the Fire" on Tolkin säveltämä kappale ”Angels Are Calling”.
Tolkin omaelämäkerta "Hymni Elämälle - Entr'acte" oli tarkoitus julkaista 2. marraskuuta 2009. Tosin 5. marraskuuta 2009 hän ilmoitti, että kirjan käännöstyö on vielä kesken. Maaliskuussa 2010 hän kertoi, ettei kirjaa tulla julkaisemaan, sillä hän ei halunnut herättää negatiivisia tunteita kirjoituksillaan Stratovariuksen jäsenistä.
Tolkki on käyttänyt ESP- ja Fender Jeff Beck Stratocaster -kitaroita. Lokakuussa 2009 hän ilmoitti saavansa uudet kitarat Ibanezilta.
Tolkki käyttää joissakin sooloissaan nopeaa alternate pickingiä ja jonkin verran sweep picking -tekniikkaa. Tolkki virittää kitaransa Es-vireeseen.
Reverend Bizarre
Reverend Bizarre oli Lohjalla vuonna 1995 perustettu doom metal -yhtye.
Reverend Bizarren debyytti "In the Rectory of the Bizarre Reverend" oli ensimmäinen Suomessa julkaistu täyspitkä doom metal -levy, ainakin mikäli Thergothonin, Unholyn ja Skepticismin 90-luvun alkupuolelle painottuvaa hyvin avantgardistista tuotantoa ei lasketa doom metalliksi. Black Sabbathin, Saint Vitusin, Pentagramin ja Candlemassin viitoittamaa tietä kulkeva yhtye oli tunnettu tinkimättömästä genreuskollisuudestaan, mutta myös tavastaan hämmentää ja johtaa kuulijoitaan harhaan. Yhtyeen "helposti lähestyttävältä" toiselta albumilta "II: Crush the Insects" julkaistu single "Slave of Satan" nousi ilmestyessään Suomen singlelistan kakkoseksi. Yhtyeen listamenestystä ja siitä seurannutta radiosoittoa pidettiin poikkeuksellisena erityisesti siksi, että singlellä oli mittaa peräti 21 minuuttia. Reverend Bizarre esitti viimeisen livekeikkansa Turussa joulukuussa 2006 ja lopetti toimintansa kokonaan julkaistuaan sitä ennen vielä yhden täyspitkän albumin 8. elokuuta 2007. Reverend Bizarren 30. toukokuuta 2007 julkaistu 16-minuuttinen single "Teutonic Witch" nousi ilmestyessään suoraan Suomen singlelistan ykköseksi. Albumi "" nousi ilmestyttyään Suomen albumilistan kuudenneksi.
Albert Witchfinderin alkuperäisen suunnitelman mukaan Reverend Bizarre olisi lopettanut toimintansa vuonna 2009 julkaistuaan viisi albumia, mutta yhtye ilmoitti vuonna 2006 lopettavansa toimintansa ja julkaisevansa vielä yhden albumin, vuonna 2007 ilmestyneen "in". Peter Vicar jatkoi eteenpäin yhtyeensä Lord Vicarin voimin.
W-VHS
W-VHS on JVC:n kehittämä korkeatarkkuuksinen analoginen videonauhaformaatti.
W-VHS:n tallennusmedia on puolen tuuman magneettinen ja metallinen nauha, joka on samankokoisessa kotelossa kuin VHS. Nauhaa voidaan käyttää MUSE-enkoodatun videon – resoluutiona 1125 juovaa – kahden yhtäaikaisen tavallisen tarkkuuden NTSC-signaalin tai monen tunnin NTSC-lähetyksen tallentamiseen. Video tallennetaan nauhalle komponenttimuodossa. Ääni tallennetaan VHS HiFinä tai S-VHS Digital Audio -formaatissa.
Lastenlaulu
Lastenlaulu on lapsille sävelletty tai kansan parissa muotoutunut laulu. Lastenlaulujen melodiat ovat tyypillisesti melko yksinkertaisia ja helposti omaksuttavia sekä sävelkulkujen että rytmiikan osalta, minkä ansiosta lastenlaulut muodostavat selkeästi oman tunnistettavan lajityyppinsä. Kappaleen voi yleensä tunnistaa lastenlauluksi pelkän sävellyksen perusteella. Varsin usein lastenlaulut ovat iloisia, reippaita ja duurivoittoisia, mutta varsinkin Suomessa myös mollissa olevia lastenlauluja on huomattavan suuri määrä (esimerkiksi ”Karhunpoika sairastaa”, "Ihme ja kumma", ”Sininen uni” sekä ”Päivänsäde ja menninkäinen”). Lastenlaulujen ominaispiirteet löytyvät siten melodian käsittelystä ja sanoituksista, eivätkä niinkään duurin ja mollin mukaisesta sävellajiin perustuvasta jaosta.
Sanoituksiltaan lastenlaulut kertovat yleensä lapsia kiinnostavista aiheista. Aiheena voivat olla muun muassa satuhahmot (esimerkiksi ”Rölli” ja ”Mikki Hiiri merihädässä”), mielikuvitukselliset, vauhdikkaat ja jännittävät tapahtumat (esimerkiksi ”Pikkuoravien kuuraketti” ja ”Kuinka saisin rikki kookospähkinän”) sekä valistavat ja opettavaiset tarinat (esimerkiksi ”Popsi, popsi porkkanaa”, ”Lasten liikennelaulu” ja ”Jänöjussin mäenlasku”). Aihepiirin lisäksi lastenlaulujen sanoituksille on yleensä ominaista selkeä ja täsmällinen kieli, tarkka määrämuotoinen riimitys ja runsas loppusointujen käyttö.
Pimeä keskiaika
Pimeä keskiaika on kulttuurisen rappeutumisen tai yhteiskunnallisen hiipumisen aikakausi, jonka alku sijoitetaan Länsi-Euroopassa Rooman valtakunnan luhistumiseen ja loppu sijoitetaan 800- ja 1200-lukujen välille, jolloin tapahtui asteittaista oppineisuuden elpymistä. 1800-luvulla lisääntynyt tietämys keskiajan saavutuksista alkoi kyseenalaistaa tapaa leimata koko aikakausi "pimeäksi". Pimeäksi keskiajaksi kutsutulta ajalta on olemassa vain harvoja kirjallisia lähteitä.
Usein käytetty määritelmä "pimeälle keskiajalle" on ajanjakso vuodesta 476 vuoteen 800, eli ajanjakso Länsi-Rooman valtakunnan luhistumisesta karolingiseen renessanssiin. Tältä ajalta on säilynyt vain vähän kirjallisia dokumentteja. Toisena päätepisteenä saatetaan käyttää vuota 1066, eli viikinkiretkien loppumista ja Englannin normannivalloitusta.
Pimeästä aikakaudesta alkoivat puhua renessanssihumanistit, jotka halusivat 1300–1500-luvuilla erottautua heitä edeltäneestä ajanjaksosta ja liittää itsensä ihailemaansa antiikin aikaan. Samalla kun he pyrkivät korostamaan aikansa "uutuutta" ja vapautta, he pyrkivät maalaamaan tämän edeltäneen ajanjakson mahdollisimman synkillä väreillä, ilottomaksi, ruttoiseksi, tietoa vailla olleeksi ja kirkon vallan kahlehtimaksi onnettomaksi välivaiheeksi antiikin kulttuurin ja sen uudelleensyntymän (, josta ) välissä. Syntyi termi keskiaika, ja käsitys sen pimeydestä. Hannele Klemettilän mukaan myös romantikot kantoivat kortensa kekoon pimeästä keskiajasta. Länsi-Euroopassa 1700-luvun jälkipuoliskolla ja teollisen vallankumouksen kaudella voimistunut romantiikka "löysi" keskiajan uudelleen nostaen sen muotiin, mutta kärjistäen sen piirteitä. Keskiajasta luotiin mielikuva hurjana ja romanttisena aikakautena. On arveltu, että tämän mielikuvan taustalla oli pyrkimyksiä paeta mielikuvituksen kautta ankeana pidetystä aikalaistodellisuudesta.
Tämä käsitys keskiajasta eli pitkälle 1900-luvulle saakka tieteellisessäkin historiankirjoituksessa, ja vasta toisen maailmansodan jälkeen se on murtunut useiden tutkijoiden työn tuloksena. Klemettilän mukaan keskiajalla julmuudesta puhumisen tavat olivat omanlaisensa, jonka vuoksi niistä on seurannut myöhemmin monia väärinkäsityksiä. Usein on myös jätetty huomioimatta keskiajan kirjoittajien ideologiaan, didaktiikkaan ja propagandaan liittyvät päämäärät. Lisäksi kuva-aineiston ja draamamateriaalin käytössä ja tulkitsemisessa on ollut samanlaisia ongelmia. Joka tapauksessa käsitys keskiajan pimeydestä elää yhä sitkeästi yleisessä historiatietoisuudessa vanhentuneiden yleisesitysten sekä monien teemaa hyödyntäneiden kaunokirjallisuuden ja populaarikulttuurin teosten takia.
Ollie
Ollie (alun perin "ollie pop") on yleisimpiä rullalautailutemppuja. Nykyiseen muotoonsa ollien kehitti Rodney Mullen vuonna 1981. Tempun vaikutus rullalautailuun on ollut suuri, sillä se mahdollisti hyppäämisen tasamaalta.
Kokeneet rullalautailijat voivat suorittaa ollien lähes mistä tahansa jalkojen asettelusta, mutta yleensä se aloitetaan asettamalla takajalka lähelle laudan takareunaa, "tailille", ja etujalka hieman laudan keskikohtaa edemmäs. Tästä asennosta ponnistetaan takajalalla, jolloin laudan "tail" osuu maahan ja saa laudan nousemaan ilmaan samanaikaisesti lautailijan kanssa. Tämän jälkeen lautaa voidaan ohjata sen karhean pinnan, "gripin", ansiosta hieman korkeammalle nostamalla jalkoja lähemmäs keskivartaloa. Tämän vaiheen jälkeen lauta tulisi palauttaa vaakasuoraan asentoon jalkojen asentoa muuttamalla, jolloin ollie on korkeimmillaan, ja on aika aloittaa laskeutuminen, "ländääminen". "Ländääminen" pyritään tekemään trukkiruuvien kohdalle, jotta tärähdys olisi mahdollisimman pieni, eikä lauta vahingoittuisi. Erityisesti korkealta laskeuduttaessa huono "ländääminen" saattaa aiheuttaa laudan katkeamisen ja johtaa kaatumiseen.
Rullalautailun alkuvaiheessa lautailija joutuu päättämään, harjoitteleeko hän kulkemaan vasen vai oikea jalka edellä. Tätä kutsutaan "stanceksi" tai "stänssiksi". "Regular stanceen" päätyvät kulkevat vasen jalka edellä, "goofy stancella" lautailevat taas oikea jalka edellä.
Yleensä jompikumpi tapa tuntuu alusta asti luontevammalta.
Temppujen kuvailussa etujalalla tarkoitetaan lautailijan valitseman "stänssin" mukaista etujalkaa.
"Switch ollie" tehdään vastakkaiselta "stänssiltä", kuin ollie. Lautailija joutuu siis ponnistamaan etujalallaan, jota hän normaalisti käyttäisi laudan ohjailuun ilmalennon aikana, ja suorittamaan etujalan tehtävät ponnistusjalallaan. Tämä tuo temppuun huomattavaa lisävaikeutta, ja sitä voisikin verrata väärällä kädellä kirjoittamiseen.
"Nollie" tehdään samaan suuntaan kuin ollie, mutta ponnistaminen tapahtuu etujalalla laudan etuosasta. Myös nolliessa lautailija joutuu käyttämään jalkojaan vastoin niiden yleistä tehtävää.
"Fakie ollie" tehdään samaan suuntaan kuin switch ollie, mutta ponnistaminen tapahtuu laudan etuosasta. Lautailija voi siis käyttää ponnistamiseen valitsemansa "stancen" takajalkaa, mikä helpottaa temppua huomattavasti verrattuna switch ollieen ja nollieen.
Spatiaalinen tilastotiede
Spatiaalinen tilastotiede on tilastotieteen osa-alue, jossa aineiston kukin havainto on sidottu määrättyyn paikkaan. Alueellistettujen muuttujien teoriassa kaikki ympäristön luonnolliset ominaisuudet ajatellaan syntyneen kuhunkin pisteeseen ympäristön prosessin tuloksena. Mitattavat suureet sisältävät siten autokorrelaatiota lähialueensa kanssa, jota spatiaalinen tilastotiede pyrkii selvittämään.
Tilastotieteen jakaumaa vastaa spatiaalisessa tilastotieteessä pisteprosessi.
Spatiaalista tilastotiedettä sovelletaan muun muassa geostatistiikassa sekä spatiaalisessa ekonometriassa.
Indiana Jones and the Fate of Atlantis
Indiana Jones and the Fate of Atlantis on LucasArtsin kehittämä ja julkaisema graafinen seikkailupeli. Peli on julkaistu vuonna 1992 ja se oli seitsemäs SCUMM-pelimoottoria hyödyntänyt peli.
Pelin päähenkilö on Indiana Jones, mutta sen juoni ei perustu elokuvaan toisin kuin LucasArtsin aiempien Indiana Jones -pelien. "Indiana Jones and the Fate of Atlantis" käytti samankaltaista "Indy Quotient" -pisteenlaskujärjestelmää kuin "Indiana Jones and the Last Crusade: The Graphic Adventure". Juonen innovaationa oli sen jakaminen kolmeen haaraan.
"Indiana Jones and the Fate of Atlantis" alkaa, kun Indiana Jones saa tietää natsien etsivän Atlantiksen tarunomaista kaupunkia. Platonin dialogien mukaan Atlantis oli teknologisesti aikaansa huimasti edellä ja vajosi mereen. Natsit haluavat tuon kadonneen teknologisen tietämyksen haltuunsa hinnalla millä hyvänsä. Indiana Jones lyöttäytyy yhteen vanhan tuttavansa Sophia Hapgoodin kanssa, joka esitelmöi työkseen Atlantiksen ihmeistä.
Seikkailu on mahdollista selvittää kolmella eri tavalla. Ensimmäisessä Indiana etsii Atlantista yhdessä Hapgoodin kanssa, toisessa yksin. Näissä seikkailu keskittyy ongelmien ratkomiseen päättelemällä. Kolmas mahdollisuus pelata on toimintapainotteisempi.
Kaikissa kolmessa vaihtoehdossa seikkaillaan samoilla paikoilla lähinnä Välimeren ympäristössä. Pelin viimeinen, merenalaiseen Atlantikseen sijoittuva osa on kaikilla vaihtoehdoilla samanlainen.
Avaimena Atlantiksen löytämiseen on Platonin kadonnut dialogi "Hermokrates", jossa hän olisi käsitellyt Atlantista tarkemmin kuin säilyneissä dialogeissaan. Todellisuudessa dialogia tuskin on koskaan kirjoitettukaan.
Pelissä on monista LucasArtsin seikkailupeleistä poiketen mahdollista kuolla. Kuollessa tulee esiin kuolinruutu, joka kertoo saavutetut pisteet.
Peli julkaistiin alun perin 3½ tuuman levykkeillä, mutta vuonna 1993 julkaistiin kokonaan puhuttu versio CD:llä. Lisäksi pelistä tehtiin erillinen toimintapeli nimellä "".
Pelin juonen pohjalta tehtiin myös sarjakuva, jonka julkaisi Dark Horse Comics vuonna 1991.
Pelille suunniteltiin jatko-osaa nimeltä "Indiana Jones and the Iron Phoenix", mutta se päätettiin perua. Monet fanit ovat pitäneet pelistä niin paljon, että ovat päättäneet tehdä sille omia jatko-osia. Kenties tunnetuin näistä on vuodesta 1998 työn alla ollut "Indiana Jones and the Fate of Atlantis 2". Toinen tunnettu peli on "Indiana Jones and the Fountain of Youth", jossa Indiana Jones etsii nuoruuden lähdettä.
Epeiroksen despotaatti
Epeiroksen despotaatti oli yksi niistä valtioista, jotka syntyivät neljännen ristiretken jälkeen vuonna 1204. Se piti itseään Bysantin valtakunnan perillisenä Nikaian ja Trebizondin keisarikuntien kanssa. Ne vastustivat Latinalaista keisarikuntaa, jonka olivat perustaneet Konstantinopolin valloittajat.
Despotaatin perusti Mikael Dukas, keisari Isaak II Angeloksen ja Aleksios III:n serkku. Mikael oli aluksi liitossa Montferratin Bonifatiuksen kanssa, mutta kapinoi lopulta häntä vastaan. Konstantinopolin patriarkka Johannes Kamateros ei hyväksynyt Mikaelia Bysantin keisariksi, vaan hän seurasi Theodoros I Laskariksen mukana Nikaiaan. Mikael puolestaan tunnusti paavi Innocentius III:n ja katkaisi siteet Konstantinopoliin.
Mikael hallitsi vuoteen 1214, jolloin hänet murhattiin ja Epeiroksen hallitsijaksi tuli hänen velipuolensa Theodoros. Theodoroksen aikana saatiin vallattua Thessaloniki. Hän liittoutui myös bulgaarien kanssa ja valtasi Trakian latinalaisilta. Vuonna 1230 Theodoros rikkoi sopimuksensa bulgaarien kanssa. Bulgaarien Ivan Asen II kukisti hänet taistelussa. Taistelun jälkeen Theodoros vangittiin ja sokaistiin. Theodoroksen veljenpojasta Mikael II:sta tuli uusi hallitsija.
Vuonna 1246 Nikaia valtasi Thessalonikin, ja vuonna 1248 Johannes I Vatatzes pakotti Mikaelin tunnustamaan hänet keisariksi. Johannes puolestaan tunnusti Mikaelin virallisesti Epeiroksen despootiksi. Mikael liittoutui myös Akhaian ruhtinaan Wilhelm II Villehardouinin kanssa vuonna 1248. Seuraavien vuosikymmenien aikana Epeiros oli aina välillä Nikaian liittolainen ja toisinaan sen vihollinen. Epeiros joutui myös taistelemaan Sisilian Manfredia vastaan, joka yritti vallata Albanian.
Vuonna 1249 Nikaian keisari Mikael VIII Palaiologos valtasi Epeiroksen pääkaupungin Artan, mutta se saatiin vallattua takaisin samalla, kun nikaialaiset valtasivat takaisin Konstantinopolin. Vuonna 1267 Sisilian Kaarle I valtasi Kerkyran ja suurimman osa Epeirosta. Kun Mikael II kuoli vuonna 1271, hänen tilalleen tuli hänen poikansa Nikeforos. Vuonna 1279 Nikeforos julistautui Kaarlen vasalliksi, mutta Kaarlen kukistuttua Nikeforos menetti Albanian Bysantille.
Vuonna 1292 Nikeforos menetti myös suurimman osan valtakunnastaan Kaarlen pojalle Filip I:lle. Nikeforos kuoli vuonna 1292. Hänen poikansa Tuomaksen ollessa vielä alaikäinen Bysantin vaikutus kasvoi. Tuomaksen holhooja oli Andronikos II Palaiologoksen sisar Anna. Vuonna 1306 hän kapinoi Filipiä vastaan.
Vuonna 1318 Tuomaksen murhasi Nikolas Orsini, joka meni naimisiin Tuomaan lesken, Andronikoksen tyttären kanssa. Vuonna 1323 Nikolaksen syrjäytti hänen veljensä Johannes. Johanneksen taas murhasi hänen vaimonsa Anna. Seuraavaksi hallitsi Nikeforos II Orsini, joka pakeni Italiaan Andronikos III:n vallatessa Epeiroksen vuonna 1337. Serbia valtasi vuorostaan Epeiroksen Johannes V Palaiologoksen ja Johannes VI Kantakuzenoksen sisällissodan aikana. Nikeforos sai vallattua Epeiroksen takaisin vuonna 1356, mutta hänen kuoltuaan vuonna 1359 despotaatti liitettiin jälleen Bysantin valtakuntaan.
Satunnaisotanta
Satunnaisotanta tarkoittaa, että otos on kerätty jollakin satunnaisuuteen perustuvalla menetelmällä. Jokainen alkio poimitaan populaatiosta riippumatta muiden alkioiden poiminnasta. Satunnaisotanta on tärkeää, koska sen ansiosta saatuja tuloksia voidaan yleistää koko populaatioon.
Yksinkertainen satunnaisotanta (simple random sampling, SRS) on yksinkertaisin otantamenetelmä, jossa jokaisella alkiolla on sama todennäköisyys tulla valituksi otokseen.
Yksinkertainen satunnaisotanta ei ole kaikissa tilanteissa tehokkain mahdollinen, koska otokseen valikoituvat alkiot eivät välttämättä ole perusjoukon tunnuslukujen estimoinnin kannalta informatiivisia. Siksi tarvitaan usein suhteellisen suuri otos perusjoukosta, jotta estimaatit olisivat tarkkoja. Suuren otoksen hankkiminen voi tulla kalliiksi, mikä vähentää otantamenetelmän käytettävyyttä. Mikäli perusjoukosta on saatavilla lisäinformaatiota, olisi mahdollista suorittaa tehokkaampi otanta käyttäen tätä lisätietoa.
Otanta voidaan tehdä joko "palauttaen" valittu alkio takaisin perusjoukkoon tai "ilman palautusta". Tehtäessä otanta palauttaen sama alkio voi tulla otokseen monta kertaa.
Stringit
Stringit ovat sekä naisten että miesten käyttämä alus- ja uimahousumalli. Se on pieni, kankainen tai nahkainen vaatekappale, jossa olennaista on jalkojen, yleensä pakaroiden, välistä kulkeva narumaisen ohut osa, joka on kiinni lanteiden ympäri kulkevassa osassa. Stringien etuna on muun muassa saumojen näkymättömyys housujen läpi sekä vähäisempi hiostavuus, kun kangasta on vähemmän kuin perinteisimmissä malleissa.
Stringejä ei pidä sekoittaa tangoihin, joissa takakappaleen koko on tyypillisesti paljon isompi kuin stringeissä, ainoastaan sivuosat ovat kapeat.
Stringien kaltaiset vaatteet olivat ensimmäisiä ihmisen käyttämiä vaatteita. Stringit olivat alun perin miehille tarkoitettuja alusasuja.
Khoisankansat, jotka ovat Kalaharin aavikon alkuperäiskansaa, käyttävät edelleen tällaisia vaatteita. Sana "tanga" on saatu heiltä ja se on käytössä sellaisenaan useissa laajalle levinneissä kielissä. Japanilaisten miesten "fundoshi"-stringit ovat 2000 vuotta vanha keksintö. Samurait käyttivät niitä alusvaatteina sotavarusteissaan. Fundosheja käyttivät käytännössä kaikki japanilaismiehet toiseen maailmansotaan asti. Nykyisin niitä käytetään lähinnä uima-asuina.
Intiassa Shivan palvojat ja jotkin pyhät miehet ovat käyttäneet asua nimeltä "Kowpeenam" tai "Langot" (Marathiksi: लंगोट). Hindujumaluus Murugan kuvataan pukeutuneena asuun.
Sana "stringit" tulee englannin sanasta "G-string". Nykyiset stringit olivat alun perin eksoottisten tanssijoiden käyttämä vaate, josta tuli muoti-ilmiö Etelä-Amerikassa, erityisesti Brasiliassa 1970-luvulla. Brasiliassa, jossa pakaroita tavallisesti korostettiin ja esiteltiin, stringeistä tuli uima-asumuoti. Uima-asujen takakappale oli niin kapea, että se saattoi mennä käyttäjän pakaroiden väliin, mistä syntyi stringien perusmalli. Toisaalta jo Louis Réardin vuonna 1946 suunnittelemien maailman ensimmäisten bikinien alaosa oli string-mallinen.
Alun perin stringejä kutsuttiin Brasiliassa sanalla "bundas". Englannissa käytetään sanaa "thong" "hihna" tai sanaa "G-string", josta suomenkielinen nimitys ja foneettinen mukaelma "stringit" on tullut.
1980-luvun loppupuolella tämä vaatekappale oli raivannut tiensä läntiseen maailmaan ja stringit tulivat yhä suositummaksi alusvaatemalliksi 1990-luvulle asti. Vuodesta 2003 lähtien stringit ovat olleet eniten myytyjä naisten muotituotteita. Stringien suosiota kasvatti niiden huomaamattomuus muodissa olevien ihonmyötäisten tai vaaleiden housujen tai hameen alta.
Puhelinmyynti
Puhelinmyynti tai telemarkkinointi on etämyynnin ja suoramarkkinoinnin muoto, jossa tarjolla olevaa tuotetta markkinoidaan, ja kauppa tehdään puhelimitse. Telemarkkinoinnin keinoin tapahtuvana kauppana voidaan pitää myös edustajalle (oman yrityksen tai asiakasyrityksen) kanssa sovittua tapaamista. Puhelinmyynti kasvoi runsaasti etenkin 1990-luvulla.
Puhelimitse tapahtuvaa myyntityötä tekevät myyntineuvottelijat, jotka yleensä voivat soittaa tietokoneavusteisesti asiakkaille. Soittojärjestelmä soittaa jatkuvasti taustalla rekisterin numeroihin ja asiakkaan vastatessa puheluun yhdistyy se vasta siinä vaiheessa vapaana olevalle myyntineuvottelijalle, tai myyntineuvottelija voi itse tietokoneelta valita asiakkaansa esimerkiksi hänen ikänsä, työnsä ja ostohistoriansa perusteella. Myyntineuvottelijan työpaikkana voi olla muun muassa Call Center tai Contact Center. Asiakasyritykset ulkoistavat puhelinmyyntityön yleensä yhä useammin. Työ voi olla joko inbound- tai outbound-perustaista, eli myyntineuvottelija ottaa vastaan asiakkaan puheluita tai sitten soittaa asiakkaan suuntaan.
Kuluttajansuojalain mukaan puhelinmyynnissä on heti puhelun alussa kerrottava, että kyseessä on myyntipuhelu. Puhelinmyynnissä kuluttajalla on 14 vuorokauden ajan tuotteen saapumisesta mahdollisuus perua kauppa. Asiakkalle on lähetettävä kaupasta kirjallinen vahvistus, jossa on oltava tiedot kaupan perumista varten.
Puhelinmyynnistä voi kieltäytyä joko ilmoittamalla erikseen jokaiselle yritykselle markkinointikiellosta tai ilmoittautumalla puhelinmyynnin kieltävään rekisteriin, joka kattaa kaikki Suomen Asiakkuusmarkkinointiliiton jäsenyritykset. Kieltoa voi tehostaa ilmoittamalla esimerkiksi Väestörekisterikeskuksen puhelin- tai nettipalvelussa, ettei halua tietojaan Väestötietojärjestelmästä luovutettavan markkinointitarkoituksiin. Samoin Ajoneuvoliikennerekisteriin voi tehdä luovutuskiellon Trafin kautta sähköisesti tai puhelimitse. Myös pankeille, vakuutusyhtiöille ja muille tahoille, joissa on jo asiakkaana, voi lähettää erillisen kiellon markkinoida lisää esimerkiksi säästämis- tai vakuutuspalveluita.
Suomen Kuluttajaliitto on ollut huolissaan siitä, että jos asiakas on kieltäytynyt telemarkkinoinnista, markkinointikieltoa ei aina noudateta. Puhelinmyynnin haitaksi on koettu myös se, että ihmiset vastaavat vieraisiin numeroihin aiempaa harvemmin. Tämä on kasvava ongelma esimerkiksi viranomaisille, Kelalle tai Postin lähetysten jakajille. Lapsille tulevat markkinointipuhelut johtuvat usein tahattomasti siitä, että lasten puhelinliittymät näkyvät virallissa tiedostoissa vanhempien nimillä. Tämän voi välttää muuttamalla lasten liittymänumerot salaisiksi ja kehottamalla lapsia välttämään omien puhelinnumeroidensa kirjoittamista kilpailu- tai arpajaislipukkeisiin.
Suomen Postin teettämän tutkimuksen mukaan puhelinmyynti on vähiten pidetty osoitteettoman suoramarkkinoinnin muoto. Tutkimuksen mukaan 61 % kuluttajista ei halua tai ei voi ottaa vastaan myyntipuheluita ja 5 % kuluttajista pitää sitä mieluisimpana muotona.
Klaus Kinkel
Klaus Kinkel (s. 17. joulukuuta 1936 Metzingen) on saksalainen poliitikko ja maansa entinen ulkoministeri. Hän edustaa Vapaita demokraatteja (FDP). Kinkel on nykyisin asianajaja ja Telekom-säätiön puheenjohtaja. Hän oli FDP:n puheenjohtaja 1993–1995.
Kinkel valmistui oikeustieteen tohtoriksi ja työskenteli sisä- ja ulkoministeriössä. Vuodet 1979–1982 hän oli ulkomaantiedustelupalvelu Bundesnachrichtendienstin johtaja.
Hän on ollut Saksan ulkoministeriön valtiosihteeri 1982–1991, liittopäiväedustaja 1994–2002, oikeusministeri 1991–1992 ja ulkoministeri 1992–1998.
Ulkoministerinä Kinkel vaikutti ratkaisevasti Suomen EU-jäsenyyden ratkeamiseen yhdessä valtiosihteeri Hans von Ploetzin kanssa.
JVC
Victor Company of Japan tai "Japan Victor Company", lyhennettynä JVC, on suuri kansainvälinen yhtiö, jonka päämaja sijaitsee Jokohamassa, Japanissa. Se valmistaa ääni-, video- ja kulutuselektroniikkatuotteita. Yritys on tunnettu VHS-järjestelmän kehittäjänä.
JVC perustettiin vuonna 1927 nimellä ”The Victor Company of Japan” yhdysvaltalaisen Victor Talking Machine Companyn tytäryhtiöksi. Vuonna 1932 JVC aloitti radioiden valmistamisen, ja vuonna 1939 yhtiö esitteli Japanin ensimmäisen television. Vuodesta 1953 vuoteen 2008 JVC oli Panasonicin (Matsushita oli vaihtanut nimensä Panasoniciksi) tytäryhtiö. Nykyään Panasonic omistaa alle 50 % JVC:n osakkeista.
JVC kehitti VHS-formaatin ja esitteli vuonna 1976 Aasiassa ja Euroopassa sekä vuonna 1977 Yhdysvalloissa ensimmäisen kuluttajille tarkoitetun VHS-nauhurinsa. Sony oli esitellyt Betamax-formaatin vuotta aiemmin, ja 1980-luvulla käytiinkin formaattisotaa Betamax- ja VHS-nauhojen välillä. Betamax oli pienempi kuin VHS, ja sillä saatiin parempi kuvanlaatu. VHS kuitenkin selvisi voittajana, koska VHS-nauhurit olivat edullisempia ja VHS-kasetille mahtui aluksi pidempi tallennus, 120 minuuttia. Sony alkoi valmistaa VHS-nauhureita vuonna 1988.
Tytäryhtiöitä ovat olleet muun muassa Victor Music Industries ja Victor Entertainment, joiden toiminnot kuuluvat nykyään JVC Kenwood Victor Entertainment -yritykselle. Yritys tuottaa ja jakelee musiikkia, elokuvia ja muuta viihdettä, kuten animea ja televio-ohjelmia.
Aiemmin Pack-In-Video ja Victor Interactive Software kuuluivat yhtiöön, jotka yhdistettiin ja myytiin Marvelous Entertainment -yhtiölle.
JVC:n tuotteita myydään Japanissa Victor-merkillä. JVC ei kuitenkaan saa käyttää Victor-tuotemerkkiä Japanin ulkopuolella, joten muualla maailmassa tuotteita markkinoidaan JVC-merkkisinä.
1960- ja 1970-luvuilla JVC käytti Japanin ulkopuolella tavaramerkkiä Nivico tai JVC Nivico.
Maailmalla JVC:n tuotteista tunnetuin on luultavasti "JVC BoomBlaster" -cd-soitin, jota tätä nykyä markkinoidaan "Kaboom!"-nimellä.
JVC:n tuotteita Suomeen maahantuo Hedengren.
Arecales
Arecales on yksisirkkaisten kasvien Commelinids-ryhmään kuuluva kasvilahko. Siihen kuuluu kaksi heimoa.
Arecales-lahko sai nykyisen muotonsa vuonna 2016 julkaistussa APG IV -luokittelussa, sitä ennen lahkoon luokiteltiin pelkästään palmukasvit, APG III -luokittelussa "Dasypogonaceae" oli vielä ilman lahkosijoitusta.
Ateneum (antiikki)
Ateneum (, "Athēnaîon", ) oli alkujaan Athene-jumalattarelle pyhitetty temppeli. Sittemmin sillä tarkoitettiin korkeampaa sivistys- tai opetuslaitosta. Rooman keisari Hadrianus rakensi kuuluisan "Athenaeumin".
Ateneum on löydetty Rooman keskusaukion Piazza Venezian alta vuonna 2008, jolloin paikalle rakennettiin Rooman metron C-linjaa.
Phase-change Dual
Phase-change Dual (PD-levy) on Panasonicin 1995 kehittämä CD-levyn tyyppinen uudelleenkirjoitettava optinen levyformaatti. PD-levylle voi tallentaa 650 megatavua tietoa ja levyn on ilmoitettu kestävän noin 500 000 uudelleenkirjoitusta. DVD-RAM-formaatti kehittyi PD:stä. Myös PD-levyn ympärillä on kotelo.
Lavra
Lavra (, "käytävä", ) on ortodoksisessa kirkossa käytetty nimitys, joka tarkoittaa tietyn alueen merkittävintä pääluostaria. Lavran yhteydessä voi olla useita skiittoja eli sivuluostareita. Alun perin lavra tarkoitti joukkoa erakkojen keljoja tai luolia, joiden yhteydessä saattoi olla kirkko ja ruokasali.
Venäjän ortodoksisessa kirkkossa on viisi luostaria, jotka ovat saaneet lavran arvon. Tunnetuimpia näistä ovat Aleksanteri Nevskin lavra Pietarissa, Petšerskin lavra Kiovassa sekä Troitse-Sergijevin lavra Moskovan läheisyydessä.
Uusrenessanssi
Uusrenessanssi oli rakennus- ja sisustustaiteessa sekä taideteollisuudessa 1800-luvun jälkipuolella esiintynyt kertaustyyleihin kuulunut suuntaus. Tyyli sovelsi renessanssille ominaisia muotoja ja tyylipiirteitä.
Uusrenessanssin edustajia Suomessa olivat muun muassa arkkitehdit:
Erottaja
Erottaja () on Mannerheimintien eteläpäässä Helsingin keskustassa sijaitseva pieni aukio. Mannerheimintien lisäksi samalta aukiolta johtavat myös Eteläesplanadi itään Kauppatorille, lyhyt "Erottajankatu" etelään sekä Bulevardi länteen Hietalahden suuntaan. Mannerheimintien ja Eteläesplanadin risteys on välimatkapiste, josta etäisyydet Helsingin ja muiden paikkakuntien välilä lasketaan.
Nimensä Erottaja on saanut siitä, että 1800-luvulla Erottaja-tori ja Erottajankatu erottivat varsinaisen kaupungin sen länsipuolella olleesta niin sanotusta Uudenmaan esikaupungista eli nykyisistä Kampin ja Punavuoren kaupunginosista. Nykyäänkin Kampin ja Kaartinkaupungin raja kulkee Erottajankatua pitkin. Se on samalla myös kahden erisuuntaisen ruutukaava-alueen rajana.
Erottajalla, Esplanadin puiston länsipäässä, sijaitsee Svenska teatern ("Ruotsalainen teatteri"). Sen edessä on Lauttasaareen johtavan bussilinjan 20 pääte­pysäkki. Erottajan kautta kulkevat myös raitiolinjat 1 (Eira–Bulevardi–Töölö–Sörnäinen–Käpylä), 3 (Olympiaterminaali–Eira–ErottajaBulevardi–Kallio–Töölö), 6 (Arabia–Hietalahti) ja 10 (Kirurgi–Pikku Huopalahti) sekä bussi­linja 24 (Merikatu–Seurasaari). Erottajalle, Svenska teaternin ja Eteläesplanadin väliselle aukiolle pystytetään syksyllä 2017 kuvanveistäjä Eva Langen 4-osainen ”Flera delar – En helhet” (monta osaa, yksi kokonaisuus) -niminen veistos.
Jatkosodan aikana 8. marraskuuta 1942 yksi neuvostoliittolainen pommikone yllätti Helsingin ilmatorjunnan ja pudotti kaksi pommia Erottajalle. Räjähdyksissä sai surmansa 50 ja haavoittui 114 elokuvateatterista poistumassa ollutta ihmistä.
Erottaja on kallein tontti "Monopoly"-lautapelin suomenkielisessä painoksessa. Erottaja on myös kirjailija Karo Hämäläisen vuonna 2011 ilmestyneen finanssitrillerin nimi. Romaanin keskeiset tapahtumat sijoittuvat Rake-talossa toimivaan fiktiiviseen Erottaja Investment Partners -nimiseen varainhoitoyhtiöön.