Kuolema (henkilöitymä)
Isolla alkukirjaimella kirjoitettu Kuolema on kuoleman henkilöitymä monissa elämää kuvaavissa mytologioissa. Kuolema on tällöin olento, joka vie ihmiseltä hengen tai vie ihmisen kuolleiden asuinsijoille. Kuolema on keskiajalta asti henkilöity usein ihmisen luurangoksi.
Kauhistuttavaksi, tuntemattomaksi ja eläviä hallitsevaksi voimaksi koettu kuolema on tarvinnut henkilöitymiä ja vertauskuvia ollakseen jollakin tavalla tuttu ja konkreettinen. Kuolema on tullut hakemaan ihmisiä kuin se olisi elävä olento.
Kuolema on myös suosittu myyttinen hahmo, joka on esiintynyt tarinankertojien kertomuksissa kautta aikain. Länsimaisessa kulttuurissa kuolema on saanut Viikatemiehen hahmon, joka on nykypäivän televisioon ja kirjallisuuteen siirtynyt luultavasti keskiajan tai renessanssin taiteesta. Usein Viikatemies on pukeutunut mustaan hupulliseen kaapuun ja kantaa mukanaan mustaa viikatetta. Joskus kuolema saa myös ihmisen hahmon, erityisesti elokuvissa, joissa kuolema saattaa tappaa koskettamalla. 1800-luvun romantiikka romantisoi muiden asioiden ohessa myös kuoleman, josta tuli keskeinen aihe monissa aikakauden taideteoksissa. Tällöin käytettiin usein kuoleman henkilöitymiä tai muita kuoleman symboleita, kuten niinipuuta.
Suomessa ja karjalassa kuoleman henkilöitymän erisnimet ovat usein olleet sivumerkityksiä sanoilla, joiden päämerkitys on jotain muuta tai yleisnimi, kuten Tuoni (kuolleiden valtakunta), Mana (kuolleiden valtakunta), Marras, Marto (mm. jotain kuollutta), Kalma (mm. kuolema, kuollut ruumis), Surma (mm. kuolema, tappaminen), ja Kuolema.
Sielulintu oli eräs kuoleman henkilöitymä ja kuoleman tuoja (tai elämän pois hakija) karjalaisessa perinteessä.
Viikatemies on länsimaissa yleisin kuoleman henkilöitymä. Se on luuranko, joka on pukeutunut tummaan kaapuun ja kantaa kädessään viikatetta. Viikate symboloi kuoleman valtaa, joka leikkaa elämän langan, kuolema niittää eläviä kuin viikate heinää, eikä elämä mahda mitään sille. Viikatemies pohjautuu kreikkalaisen mytologian manalan lautturi Kharoniin, jolla taas on esikuvansa sumerilaisessa tarustossa.
Karjalaisilta ja muilta suomensukuisia kieliä puhuvilta tunnetaan kuoleman, mutta myös elämän henkilöitymänä sielulintu, joka tuo sielun syntymässä ja vie sen kuolemassa.
Kuolema voi myös ilmestyä pahantekijöille ja koputtaa tiimalasia. Se tarkoittaa sitä, että heillä on vielä aikaa korjata virheensä ja pelastaa sielunsa kadotukselta. Kuolemaa ei voi lahjoa eikä sitä voi paeta. Sitä vastaan ei missään nimessä kannata ryhtyä kapinoimaan, sillä se voi johtaa sielun kiduttamiseen tuonpuoleisessa.
Tiimalasin lisäksi Kuolemalla on useissa tarinoissa korppi tai varis, nämä linnut ovat lähestyvän kuoleman vertauskuvia.
Ruton levitessä Euroopassa kirkkojen seiniin maalattiin tanssivia tai muuten eläviä luurankoja, jotka kertoivat elävien ahdistuksesta ja kuoleman läheisyydestä (katso pääartikkeli kuolemantanssi). Samantapaisia eläviksi kuvattuja luurankoja tehtiin myös anatomian teoksiin.
Akseli Gallen-Kallelan freskossa "Rakennus", joka on Porissa Juseliuksen mausoleumissa, Kuolema nähdään maalauksen takareunassa rakennuskairaa käyttävän vanhan vaarin asussa. Hugo Simberg taas teki paljon maalauksia, joissa kuolemaa edustavat luurangot oli kuvattu ystävällisiksi eikä pelottaviksi.