Muammar Gaddafi
Muammar Gaddafi (; 7. kesäkuuta 1942 Sirt – 20. lokakuuta 2011 Sirt), koko nimeltään Muammar bin Mohammad bin Abdussalam bi Humayd bin Abu Manyar bin Humayd bin Nayil al Fuhsi Gaddafi, oli Libyan johtaja 1969–2011. Hänellä ei ollut virallista virkaa tai asemaa, mutta häntä kunnioitettiin vallankumouksen veljellisenä johtajana ja ohjaajana virallisissa valtion tiedotuksissa. Gaddafi nousi 2009 Afrikan unionin puheenjohtajaksi. Helmikuun puolessa välissä 2011 alkoivat Libyassa mielenosoitukset, jotka johtivat sisällissotaan Gaddafia vastaan. Elokuun loppupuolella Gaddafi syrjäytettiin kapinallisten valloitettua maan pääkaupungin Tripolin ja Gaddafin hallintokorttelin.
Väliaikaishallinto kertoi 20. lokakuuta saaneensa Gaddafin kiinni Sirtessä ja hänen kuolleen kiinniottotilanteessa saamaansa päähän kohdistuneeseen laukaukseen.
Muammar Gaddafi syntyi paimentolaisen beduiiniperheen nuorimpana lapsena lähellä Sirteä 7. kesäkuuta 1942 Italian Libyassa. Hän sai perinteisen uskonnollisen islamilaisen kasvatuksen ja kävi koulua Sabhassa. Jo teini-iässä Gaddafi alkoi suunnitella Libyan monarkian kaatamista ja vallankaappausta. Hänen suuri esikuvansa oli arabinationalismin keulakuvana tunnettu Egyptin presidentti Gamal Abdel Nasser. Vuonna 1961 Gaddafi karkotettiin Sabhasta poliittisten aatteidensa takia.
Gaddafi onnistui pääsemään Tripolissa sijaitsevaan Libyan yliopistoon, jossa opiskeli oikeustiedettä ja sai hyviä arvosanoja. Vuonna 1963 hän meni opiskelemaan sotilasakatemiaan Bengasiin, jossa valmistuneena hänet 1965 lähetettiin jatkamaan sotilaskoulutustaan Britanniaan British Army Staff Collegeen. Hän palasi Libyaan 1966 ja liittyi viestijoukkoihin. Gaddafi opiskeli myös Jugoslaviassa maan ilmailuakatemiassa, mistä periytyvät Libyan hyvät suhteet Balkanille.
1. syyskuuta 1969 pieni joukkio Gaddafin johtamia upseereja suoritti vallankaappauksen Turkissa hoidossa ollutta kuningas Idris I:stä vastaan. Idris luopui kruunusta, jolloin hänen seuraajakseen tuli kruununprinssi Sayyid Hasan ar-Rida al-Mahdi as-Sanussi. Kuningas Sayyid Hasan ar-Rida al-Mahdi as-Sanussin valtakausi kesti kuitenkin vain vuorokauden, sillä jo seuraavana päivänä Gaddafi julisti Libyan tasavallaksi ja asetti uuden kuninkaan kotiarestiin.
Useimmista sotilasdiktaattoreista poiketen Gaddafi ei ottanut vallankaappauksen jälkeen itselleen suurellista sotilasarvoa, vaan tyytyi symboliseen ylennykseen kapteenista everstiksi. Käytännössä hän oli kuitenkin armeijan ylipäällikkö.
Gaddafin hallinto perustui aatteellisen järjestelmään, jota hän itse kutsui ”islamilaiseksi sosialismiksi”. Se oli eräänlainen sekoitus arabinationalismia, hyvinvointivaltiota ja suoraa demokratiaa. Aatteidensa pääkohdat Gaddafi kirjasi "Vihreään kirjaan". Islamilaisessa sosialismissa pienet yritykset voivat harjoittaa markkinataloutta, mutta suuret olivat valtion hallinnassa. Hyvinvointi, vapaus ja koulutus olivat tärkeitä. Alkoholijuomat ja uhkapeli olivat lailla kiellettyjä.
Muut eivät aina pitäneet Gaddafin hallintoa yhtä ideaalisena kuin hän itse, mikä johti väkivaltaisuuksiin. 1970- ja 1980-luvuilla Libya tuki avoimesti monia terroristijärjestöiksi luokiteltuja ryhmiä. Monien ryhmien ideologia oli kaukana Gaddafin omasta. Erityisen innokkaasti hän tuki Palestiinan vapautusjärjestöä. Tämän vuoksi suhteet Egyptiin katkesivat Egyptin solmiessa rauhan Israelin kanssa 1979. Suhteiden katkettua Egyptiin Libya lähestyi Neuvostoliittoa, vaikka maiden suhteet jäivätkin etäisiksi.
Sekä panarabialaisuuden että panislamilaisuuden innokkaana kannattajana Gaddafi yritti luoda kaikki maailman muslimimaat käsittävän yhteisön. Hän on myös yrittänyt muodostaa kaikista arabivaltioista yhtä suurta jättiläisvaltiota. Vuonna 1972 hän julisti Libyan, Egyptin ja Syyrian ”Arabitasavaltojen federaatioksi”, mutta lopulta suunnitelma jouduttiin hylkäämään maiden välisen kiistelyn seurauksena. Vuonna 1974 hän yritti yhdistää Libyan ja Tunisian, mutta tämäkin suunnitelma epäonnistui. Gaddafia kuitenkin pidetään nykyisin yhtenä merkittävimmistä arabinationalismin edustajista. Gaddafi pyrki myös Libyan vaikutusvallan lisäämiseen islamilaisissa valtiossa, sekä pyrki Afrikan maiden yhtenäisyyteen tuettuaan aiemmin hallitusten vastaisia kapinaliikkeitä Saharan eteläpuolisessa Afrikassa.
Politiikkansa vuoksi Gaddafi hämmensi maailmaa. 1980-luvun puolessavälissä häntä pidettiin lännessä laajalti kansainvälisen terrorismin tärkeimpänä rahoittajana. Libyan ja länsimaiden suhteet olivat kireimmillään Ronald Reaganin hallintokaudella. Yhdysvallat kielsi Libyan öljyn tuonnin maaliskuussa 1982. Vuonna 1984 poliisi Yvonne Fletcher ammuttiin Libyan edustajiston ulkopuolella Lontoossa Gaddafin vastaisen mielenosoituksen yhteydessä, mikä katkaisi diplomaattisuhteet Isoon-Britanniaan yli vuosikymmeneksi. Yhdysvallat hyökkäsi Libyan partioveneitä vastaan tammikuusta maaliskuuhun 1981 Sidran lahdella, jonka Libya oli julistanut aluevesikseen.
Reagan nimitti Gaddafia "Lähi-idän hulluksi koiraksi."
15. huhtikuuta 1986 Reagan määräsi suuren pommitusiskun, Operaatio El Dorado Canyon, Tripoliin ja Bengasiin syytettyään Libyaa pommi-iskusta La Belle -diskoon Länsi-Berliinissä 5. huhtikuuta. Libyassa kuoli 60, mukaan lukien Gaddafin nelivuotias tytär. Suuren osan 1990-lukua Libya oli kauppasaarrossa kieltäydyttyään luovuttamasta Lockerbien pommi-iskusta syytettyä kahta libyalaista.
1990-luvulla Neuvostoliittoa vastaan taistelleista, Afganistanissa palanneista "mujahideeneistä" koostunut Libyan islamilainen taisteluryhmä (LIFG) yritti murhata Gaddafin sinkoiskulla Sirtessa helmikuussa 1996. LIFG kiellettiin maailmanlaajuisesti 2001 johtuen sen yhteyksistä al-Qaidaan.
1990-luvun puolesta välistä lähtien Gaddafi muutti radikaalisti politiikkaansa ja paransi suhteitaan moniin valtoihin, aluksi Lähi-idän maihin. Hänestä tuli vähitellen kunnioitettukin afrikkalaisjohtaja, jota muun muassa Nelson Mandela on ylistänyt. Hän oli aina esillä Afrikan maiden järjestöissä ja lahjoitti suuria summia humanitaarisiin tarkoituksiin. Pitkälti Gaddafin visiosta ”vahvasta ja yhtenäisestä Afrikasta” ja Sirten vuoden 1999 julistuksen pohjalta perustettiin Afrikan unioni, joka on myös hyötynyt huomattavasti rahallisesti Gaddafin tuesta.
Libya suostui korvauksiin Lockerbien iskusta elokuussa 2003. Gaddafi tuomitsi syyskuun 11. päivän terrori-iskut, ja purki Irakin sodan jälkeen joukkotuhoaseohjelmansa ja avasi suhteita useimpiin maihin. Tony Blairista tuli ensimmäinen Libyassa vuosikymmeniin vieraillut länsijohtaja maaliskuussa 2004. Ranskan presidentti Nicolas Sarkozy solmi puolestaan Libyan kanssa yhteistyösopimuksen ydinvoimayhteistyöstä ja kolmen ydinvoimalan rakentamisesta Libyaan heinäkuussa 2007 ja Silvio Berlusconi ilmoitti elokuussa 2008 Italian maksavan Libyalle kolme miljardia euroa korvauksia ja tukea siirtomaa-ajan tuhoista. Vastineeksi Italia sai sopimuksia Libyasta. Syksyllä 2008 Gaddafi vieraili Moskovassa. Libya sai Venäjältä anteeksi vanhat monen miljardin velkansa vastineeksi uusista kaupoista.
Muammar Gaddafi tunnetaan eräistä erikoisuuksistaan. Hän asui ja otti vastaan vieraansa beduiiniteltassa. Vierailevat valtiovieraat joutuivat kiipeämään Yhdysvaltain pommitusten jättämien hänen entisen palatsinsa raunioiden yli, jotka oli jätetty mielenosoituksellisesti raivaamatta. Gaddafi asui teltassa myös ulkomailla vieraillessaan, jolloin hänen telttansa pystytettiin yleensä isännän presidentinpalatsin tms. läheisyyteen, esim. Pariisissa Hôtel Marignyn pihamaalle, Moskovassa Kremliin ja Roomassa Pamphilin puistoon. Hänellä oli myös pelkästään naisista koostuva henkivartiokaarti.
Christopher Olgiati esitti elokuvassaan 'Mad Dog: Gaddafi’s Secret World' väitteen, jonka mukaan Gaddafi sieppasi ja raiskasi järjestelmällisesti satoja teini-ikäisiä tyttöjä ja poikia, joita hän valikoi itselleen esim. koulukäynneillä yleisöstä. Elokuvan mukaan hän myös säilöi joitakin poliittisia vastustajiaan pakastimessa muistoesineinä.
Monet uskoivat 1. maaliskuuta 2011 Muammar Gaddafin kaatuvan häntä vastaan suunnatuissa mielenosoituksissa, jotka olivat jakaneet maan Gaddafin kannattajiin ja vastustajiin. Gaddafi sanoi televisiossa muun muassa että mielenosoittajat ovat huumeiden vallassa ja ansaitsevat maan lakien mukaan kuolemantuomion. Seuranneessa ”rottajahdissa” surmattiin aseettomia mielensoittajia joukoittain. Ulkomaat reagoivat näihin ihmisoikeusrikkomuksiin jyrkästi. Muun muassa YK, Yhdysvallat ja EU ajoivat politiikkaa, joka tähtäsi Gaddafin nopeaan eroon.
24. helmikuuta mielenosoittajat pitivät hallussaan maan itäosaa, mukaan lukien Tobruk ja Bengasi. Gaddafille uskollisten joukkojen hallussa olivat pääkaupunki Tripoli ja hänen synnyinkaupunkinsa Sirte. Näidenkin välillä ja Tunisian rajalla olleista kaupungeista käytiin taisteluja.
Sisällissota jatkui monessa kaupungissa maaliskuussa, jolloin länsivallat olivat alkaneet tehdä ilmaiskuja Libyan hallituksen joukkoja vastaan. 23. maaliskuuta Gaddafi julisti yhä kuolemaa vihollisilleen ja uhosi voittavansa sekä kotimaiset että ulkomaiset vastustajansa.
Tämän jälkeen rintama aaltoili ja vakiintui kesäksi. Sisällissota jatkui melko pitkään siten, että kapinallisten asemat olivat idässä ja myös lännessä vuorilla. Rintamalinja alkoi siirtyä merkittävästi vasta 13. elokuuta, jolloin kapinalliset lähtivät etenemään läntisiltä vuorilta kohti Tripolia. Kapinalliset soluttautuivat Tripoliin 19. elokuuta 2011. Tämän jälkeen he valtasivat kaupungin keskustan ja alkoivat saartaa Gaddafin tukikohtaa. Kapinalliset ottivat vangeiksi Gaddafin kaksi poikaa, nämä kuitenkin pakenivat pian. Kapinalliset onnistuivat lopulta murtautumaan Gaddafin tukikohtaan, josta Gaddafi oli paennut. Gaddafi oli paossa 27. elokuuta, jolloin sisällissota yhä jatkui, vaikka pääkaupungin taistelut olivat hiljenemässä kapinallisten vallattua siitä suuren osan. Gaddafin valtakausi oli käytännössä päättynyt. 31. elokuuta Algerian viranomaiset ilmoittivat monien Gaddafin perheenjäsenten olevan Algeriassa, muttei itse Gaddafin olinpaikkaa vieläkään tiedetty.
Muammar Gaddafi oleskeli elämänsä viimeiset viikot kapinallisten saartamassa Sirtessä. Saartorengas kiristyi, ja lopulta Gaddafi päätti paeta seurueineen autosaattueessa. Koalition ilmaisku pysäytti saattueen surmaten kymmeniä välittömästi. Gaddafi pääsi henkivartijoineen pakoon ja piiloon viemäriputkeen. Alkoi taistelu, jossa henkivartijat yrittivät puolustaa Gaddafia, joka haavoittui. Kapinalliset vangitsivat Gaddafin. He pistelivät Gaddafia veitsellä ja surmasivat ampumalla 20. lokakuuta 2011. Kapinalliset myös surmasivat monia saattueessa olleita ilmaiskussa henkiin jääneitä, muun muassa Gaddafin pojan Mutassimin.
Gaddafilla on kahdeksan lasta, joista seitsemän on miehiä.
Muammar Gaddafi on suomen kieleen vakiintunut nimen muoto. al-Qaddhāfī olisi virallinen translitterointitapa (SFS 5755). Monissa beduiiniperäisissä murteissa ”Q” lausutaan ”G”:nä. Gaddafin nimeä voi kuitenkin nähdä ulkomaisissa lähteissä kirjoitettuna monilla eri tavoin. Yhdysvalloissa suositeltu kirjoitustapa on ”"Qaddafi, Muammar"”