hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Brian Molko
Brian Molko (s. 10. joulukuuta 1972 Bryssel, Belgia) on brittiläinen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Placebo-yhtyeen laulaja-kitaristina. Hän myös kirjoittaa suurimman osan yhtyeen sanoituksista. Hän on biseksuaali ja tunnettu androgyynisestä imagostaan.
Brian Molko on amerikkalaisen pankkiiri-isän ja skottilaisen kristityn äidin lapsi. Hänen lapsuusaikoinaan perhe muutti usein. He asuivat muun muassa Liberiassa, Libanonissa ja Luxemburgissa. Hän kuvailee lapsuuttaan aikana, jolloin hän tunsi olevansa hyvin yksinäinen ja vieraantunut. Hän alkoi meikata 11-vuotiaana ja näytteli koulun draamateatterissa. Hän puhuu ranskaa ja on laktoosi-intolerantti. Molkon vanhemmat yrittivät kasvattaa hänet omien arvojensa mukaan. Isä halusi pojastaan pankkiirin. Tuloksena oli kuitenkin kapinointia, jonka seurauksena Molko pakeni opiskeluun ja uskontoon painostavasta perheestä.
Vuonna 1990 Molko lähti opiskelemaan draamaa Goldsmiths Collegeen Iso-Britanniaan Lontooseen.
Luxemburgissa Molko päätyi samaan kouluun nykyisen yhtyetoverinsa Stefan Olsdalin kanssa, tosin he eivät vielä silloin tutustuneet. Lontoossa opiskellessaan Molko tapasi Olsdalin South Kensingtonin metroasemalla. Molko kutsui tämän eräälle klubikeikalle, jossa hän soitti Steve Hewittin kanssa. Hewittistä tuli myöhemmin Placebon rumpali. Olsdal piti Molkon äänestä, ja he perustivat yhdessä yhtyeen nimeltä Ashtray Heart, jonka nimen he lopulta muuttivat Placeboksi. Yhdessä rumpali Robert Schultzbergin (Olsdalin ystävä Ruotsista, josta hän on kotoisin) kanssa he tekivät keikkoja vuonna 1996. Schulzberg soitti rumpuja yhtyeen nimilevyllä. Hän ei kuitenkaan sopinut yhtyeeseen eikä tullut toimeen Molkon kanssa. Pian tarvittiin uusi rumpali ja paikan sai Steve Hewitt, joka oli jo aiemmin soittanut Placebon demonauhoilla.
Molkon musiikillisiin vaikutteisiin kuuluvat muun muassa Dead Kennedys, Sonic Youth, PJ Harvey, Nick Drake, Joy Division ja The Pixies. Molko opetteli soittamaan kitaraa itse. 16-vuotiaana hän sai Telecaster-kopion lahjaksi vanhemmiltaan. Molko osaa soittaa myös bassoa, koskettimia, saksofonia ja rumpuja. Silloin tällöin Molko työskentelee myös DJ:nä klubeilla.
Kuten muillakin yhtyeensä jäsenillä, Molkolla oli pieni rooli vuonna 1998 ilmestyneessä elokuvassa Velvet Goldmine, jota varten yhtye myös levytti T. Rexin kappaleen "20th Century Boy". Molko näytteli Malcolmia, laulajaa fiktiivisessä glam rock-yhtyeessä, The Flaming Creaturesissa.
Brian Molko on ystävä muun muassa David Bowien, Marilyn Mansonin, Jonathan Davisin ja Nicola Sirkisin (Indochine) kanssa. Hän oli myös läheinen Simon Hobartin kanssa. David Bowien kanssa Molko on esiintynyt yhdessä livekonsertissa, esittäen Placebon kappaleen "Without You I'm Nothing" ja T.Rexin kappaleen "20th Century Boy"
Brianin ja hänen pitkäaikaisen puolisonsa Helena Bergin esikoislapsi Cody syntyi vuonna 2005.Hän myös kirjoitti englanninkielisen sanoituksen ranskalaisen rockyhtye Indochinen kappaleeseen "Pink Water 3".
Pasi Rautiainen
Pasi Pentti Rautiainen (s. 18. heinäkuuta 1961 Helsinki) on suomalainen jalkapallovalmentaja, tv-kommentaattori ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Rautiainen edusti Suomessa Helsingin Palloseuraa ja Helsingin Jalkapalloklubia, josta hän puolestaan siirtyi Saksaan. Siellä hän edusti FC Bayern Münchenia (yhden ottelun), Werder Bremeniä, DSC Arminia Bielefeldiä ja SG Wattenscheid 07:ia. Lisäksi hän pelasi Sveitsissä FC Locarnon riveissä.
Maajoukkueessa Rautiainen pelasi 29 ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Rautiainen on edelleen nuorimpana Suomen maajoukkueessa esiintynyt pelaaja, kun hän pelasi 5. helmikuuta 1979 Irakia vastaan 17 vuotta ja 202 päivää vanhana.
Valmentajana Rautiainen muistetaan PK-35:stä sekä FC Jokereista. PK-35:n Rautiainen nosti aina Veikkausliigaan asti. Myöhemmin seuran nimeksi tuli FC Jokerit Hjallis Harkimon ostettua sen. Jokereissa Rautiainen voitti Suomen Cupin vuonna 1999. Vuonna 2000 Rautiainen johdatti Jokerit Veikkausliigan hopeasijalle, mutta se ei riittänyt Harkimolle ja näin Rautiaiselle näytettiin ovea.
Tämän jälkeen hän siirtyi Kotkaan valmentamaan kaudeksi FC KooTeePee:tä, jonka hän nosti Kakkosesta Ykköseen. Kotkasta Rautiainen lähti Viroon, jossa hän valmensi Levadia Maardua kauden verran. Vuonna 2003 Rautiainen palasi jälleen FC Jokereihin. Sijoitus oli kuitenkin vain alemmassa keskikastissa. Vuonna 2004 seura lopetti toimintansa.
Lokakuussa 2005 Rautiainen sopi kolmen vuoden valmennuspestistä Viron pääsarjassa Meistriliigassa pelaavan tallinnalaisen FC Floran kanssa. Hän aloitti uudessa toimessa joulukuussa 2005 ja saavutti seuran peräsimessä kolmen kauden aikana pronssia 2005 sekä hopeaa 2007 ja 2008. Marraskuussa 2008 hänet nimettiin Turun Palloseuran uudeksi päävalmentajaksi. Kauden 2009 päätteeksi TPS sijoittui kolmanneksi HJK:n ja Hongan jälkeen Veikkausliigassa.
Tammikuussa 2010 Rautiainen päätti jättää valmennustehtävät Turun Palloseurassa.
Rautiainen tuli tutuksi myös YLE:n, MTV:n, Nelosen jalkapallolähetysten kommentaattorina. Hän aloitti YLE:llä EURO 1992 turnauksen aikaan, jolloin kanavalla oli ensimmäistä kertaa kisastudio jalkapallon arvokisoissa. Televisiossa intohimoinen jalkapallomies Rautiainen osoittautui räväkäksi sanankäyttäjäksi. Myöhemmin saman vuoden syksynä hän jatkoi YLE:lle UEFA:n juuri lanseeraaman Mestareiden Liigan kommentaattorina. Vuonna 1994 hän oli studiossa kommentoimassa USA:n MM-kisoja.
Nelosen hankittua Mestareiden Liigan oikeudet vuosituhannen vaihteessa, Rautiainen siirtyi kanavan kommentaatoriksi. Hänet muistetaan myös toteutetusta lupauksestaan kävellä Pasilan TV-studiolta kotiinsa Porvooseen, kun AC Milan sensaatiomaisesti putosi kaudella 2003/04 Mestarien liigan puolivälierissä. Rautiainen ei pitänyt sukkia jalassa edes suorassa televisiolähetyksessä.
Myöhemmin Rautiainen siirtyi Canal +- ja MTV Sport-kanaville kommentoimaan Englannin valioliigaa ja Mestareiden liigaa.
Nykyisin Rautiainen toimii Viasat Urheilu -kanavilla tv-kommentaattorina.
Lieko Zachovalová
Lieko Tuuli Zachovalová (o.s. Leino, 13. elokuuta 1927 Helsinki – 4. kesäkuuta 2017 Praha) oli suomalaissyntyinen toimittaja, joka oli kylmän sodan aikana Suomen tunnetuimpia radioääniä toimittaessaan Suomeen useita radio- ja televisiolähetyksiä asuinmaastaan Tšekkoslovakiasta. Zachovalová asui Prahassa vuodesta 1948 lähtien, ja hän oli Tšekin kansalainen. Hän liittyi Tšekkoslovakian kommunistiseen puolueeseen vuonna 1956, mutta vuoden 1968 jälkeisissä puhdistuksissa hänet poistettiin jäsenluettelosta..
Lieko Zachovalován isä oli sisäministerinäkin toiminut tunnettu kommunistipoliitikko Yrjö Leino. Lieko-tytär pääsi ylioppilaaksi 1943 ja opiskeli Helsingin yliopiston matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa 1944–1948. Hän toimi Vapaan Sanan kirjeenvaihtajana Prahassa vuosina 1949–1950, sitten vuoteen 1960 asti Prahan radion ruotsinkielisten lähetysten toimittajana, vuodesta 1961 "Livet i Tjeckoslovakien" -lehden toimittajana ja vuodesta 1966 Yleisradion freelance-kirjeenvaihtajana, jonka ääni tuli suomalaisille tutuksi etenkin Tšekkoslovakian kriisin aikana elokuussa 1968.
Lieko Zachovalová avioitui 1948 insinööri Marcel Zachovalin kanssa, joka toimi Tšekkoslovakian tiedeakatemian tutkijana ja historioitsijana, sekä aktiivisesti kommunistisessa puolueessa. Heille syntyivät pojat Ilja (1951–2008) ja Vladimir (1955). Vuonna 1967 hänelle myönnettiin Tšekkoslovakian tiedeakatemian vuosipalkinto.
Hän kuoli lyhytaikaiseen sairauteen 4. kesäkuuta 2017 Prahan sotilaskeskussairaalassa.
Lieko Zachovalován velipuoli on Ruotsissa asuva toimittaja ja kirjailija Olle Leino.
Toppilansaari
Toppilansaari on kaupunginosa Oulussa Tuiran suuralueella. Asukkaita kaupunginosassa on noin 1 500. Toppilansaari on osittain vanhaa Toppilan satama-aluetta, osittain vanhaa Hieta- ja Mustasaaren huvila-aluetta, jossa Oulun porvaristo vietti kesänsä. Huviloista on jäljellä neljä, näistä Villa Hannala on kunnostettu vuosina 2004–2007.
Toppilansaaressa järjestettiin vuoden 2005 asuntomessut. Asuntomessualueen kohdalta valmistui 2012 uusi Möljän silta Toppilansalmen yli eli Toppilansaaren ja Toppilan sataman välille.
San Diego
San Diego on kaupunki Yhdysvaltain länsirannikolla, Kalifornian osavaltion lounaiskulmassa. Vuonna 2013 kaupungissa asui 1 355 896 ihmistä. San Diego on Kalifornian toiseksi suurin ja Yhdysvaltain kahdeksanneksi suurin kaupunki.
Kaupunki sijaitsee osittain San Diegon lahden rannalla. Lahti on syvä luonnonsatama, jossa sijaitsee Yhdysvaltain asevoimien sotilassatama. Kaupungissa on muun muassa laivaston sekä merijalkaväen tukikohta sekä rannikkovartioston asema. Asevoimat on kaupungin suurin työnantaja. San Diegon lahtea ympäröivät myös National Cityn, Chula Vistan, Imperial Beachin ja Coronadon kaupungit.
Yhdysvaltojen Census Bureaun mukaan kaupungin pinta-ala on 964,5 km², josta 842,2 km² maata ja 122,3 km² vettä. Veden osuus on 12,68 %.
Kaupungin rajat ovat epäsäännöllisen muotoiset, sillä siihen on sulautunut useita lähialueita. Kaupunkia halkaisee useita kanjoneita, jotka muodostavat luonnollisia esteitä rakentamiselle. Kaupungin eteläosa rajoittuu Meksikoon ja Tijuanan kaupunkiin.
San Diegon aluetta asutti pitkään kumeyaay-heimo. Ensimmäiset eurooppalaiset vierailivat alueella Juan Rodriguezin Cabrillon purjehtiessa alueelle Espanjan lipun alaisuudessa vuonna 1542. Hän nimesi alueen San Migueliksi. Alue sai nykyisen nimensä, kun Sebastian Vizcaino kartoitti Alta Californian rannikkolinjaa Espanjalle vuonna 1602. Kaupunki siirtyi Yhdysvalloille vuonna 1850.
San Diego on suosittu matkailukohde, suurelta osin sen lämpöisen ilmaston, hiekkarantojen, aavikoiden ja monipuolisten harrastusmahdollisuuksien ansiosta, joita tarjoavat esimerkiksi alueella sijaitsevat golfkentät. Kaupungissa on suuri eläintarha, San Diego Zoo, jossa on nähtävillä monenlaisia eksoottisempiakin villieläimiä. SeaWorld San Diego on suosittu teemapuisto, jossa on muun muassa delfiinejä ja pingviinejä.
DeForest Kelley
Jackson DeForest Kelley (s. 20. tammikuuta 1920 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat – 11. kesäkuuta 1999 Woodland Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan tohtori Leonard ”Bones” McCoyna "Star Trek" -televisiosarjassa. Televisiosarjan lisäksi Kelley näytteli kuudessa Star Trek -elokuvassa sekä cameoroolin "Star Trek – uusi sukupolvi" -sarjan pilottijaksossa.
Kelley debytoi halvassa film noir -elokuvassa "Fear in the Night" (1947). Hän esiintyi 1960-luvulla monissa westerneissä kuten "Death Valley Days", "Bonanza" ja "Tracktown", kunnes päätyi tohtori McCoyn rooliin. Ironista kyllä, Kelley halusi lääkärin uralle ennen näyttelijänuraa. Hänen tavaramerkikseen muotoutui paitsi äärimmäinen vastuuntunto, myös joka asiassa vastaansanominen, eräänlaisena ”vastarannan kiiskenä” toimiminen. Parikin kertaa hän naureskeli, kun saikin periä viimeisen sanan ainaisissa väittelyissä.
Kelley kuoli 79-vuotiaana vatsasyöpään vuonna 1999, ensimmäisenä alkuperäisen "Star Trek" -sarjan päänäyttelijöistä.
Anna Magdalena Bach
Anna Magdalena Bach (o.s. Wilcken, 22. syyskuuta 1701 Zeitz − 27. helmikuuta 1760 Leipzig) oli Johann Sebastian Bachin toinen puoliso, laulajatar ja klaveerinsoittaja.
Johann Sebastian ja Anna Magdalena avioituivat 3. joulukuuta 1721 Köthenissä, seitsemäntoista kuukautta sen jälkeen kun Bachin ensimmäinen vaimo Maria Barbara oli kuollut. He saivat yhdessä kolmetoista lasta, joista seitsemän kuoli lapsena. Muiden muassa säveltäjät Johann Christian Bach ja Johann Christoph Friedrich Bach ovat Anna Magdalenan lapsia. Johann Sebastian omisti useita teoksiaan Anna Magdalenalle, erityisesti kaksi kokoelmaa nimeltä "Notenbüchlein für Anna Magdalena Bach" (Anna Magdalena Bachin nuottikirjanen). Anna Magdalena auttoi miestään hänen työssään teosten puhtaaksikirjoituksessa, ja hänen käsin jäljentämiään nuotteja on säilynyt paljon.
Axel Oxenstierna
Axel Oxenstierna (16. kesäkuuta 1583 – 28. elokuuta 1654) oli valtakunnankansleri Kustaa II Aadolfin aikana ja Ruotsin historian merkittävimpiä valtiomiehiä.
Axel Oxenstierna kuului merkittävään ja vanhaan ylhäisaatelissukuun. Hän oli 28-vuotias valtaneuvos, kun Kustaa II Aadolf nousi 17-vuotiaana valtaistuimelle. Kustaa II Aadolf nimitti Oxenstiernan valtakunnankansleriksi. He olivat läheisiä ystäviä ja yhteistyökumppaneita ja tekivät yhdessä useita tärkeitä uudistuksia, jotka nostivat Ruotsin suurvallaksi. Oxenstierna oli luonteeltaan kuningasta tasapainottava, harkitseva ja jarruttava, kun kuningas itse oli kiihkeä. Niinpä Oxenstierna oli haluton hyökkäyssotiin, joita kuningas usein suunnitteli. Oxenstierna korosti valtiopäivien merkitystä kuninkaanvallan rinnalla. Siitä huolimatta hän oli monarkisti, joka kannatti vahvaa kuningasvaltaa.
Kustaa II Aadolfin kuoltua taistelussa vuonna 1632 otti Oxenstierna kolmikymmenvuotisen sodan johdon itselleen. Muutenkin Oxenstierna oli kuningatar Kristiinan kauden alkupuolella käytännössä Ruotsin hallitsija. Vuonna 1634 Oxenstierna ajoi läpi hallitusmuotouudistuksen, joka määritteli käytännössä hänet itsensä holhoojahallitsijaksi Kristiinan alaikäisyyden ajalle ja jonka vaikutus oli hallintoa modernisoiva.
Kolmikymmenvuotisen sodan aikana Oxenstierna kykeni selvittämään vaikeat ongelmat, joita olivat Ruotsin heikko taloudellinen tilanne, lisääntyneet vaikeudet säilyttää liittolaisuus saksalaisten protestanttien kanssa, Ranskan sekaantuminen sotaan ja ristiriidat oman sodanjohdon kanssa. Vuonna 1648 solmittu Westfalenin rauha sinetöi Ruotsin suurvalta-aseman.
Kuningatar Kristiinan ja Oxenstiernan välit olivat alkaneet heiketä kuningattaren epäiltyä Oxenstiernan käyttävän hyväkseen hänen ikäänsä ja sukupuoltaan. Tultuaan täysi-ikäiseksi 1644 Kristiina aloitti Oxenstiernaa vastaan suunnatut operaatiot. Oxenstierna ei monarkistina voinut asettua Kristiinaa vastaan, eikä hänen valtansa enää noussut aiempiin mittoihin, vaikka avoin konflikti kuningattaren kanssa saatiinkin soviteltua.
Lentäväksi lauseeksi ovat muodostuneet Oxenstiernan sanat: “Poikani, kunpa tietäisit, miten vähällä järjellä tätä maailmaa hallitaan.” Alun perin lainaus kuuluu latinaksi: “"An nescis, mi fili, quantilla prudentia mundus regatur."” Tällä hän halusi rohkaista poikaansa, joka edusti Ruotsia kolmikymmenvuotisen sodan päättäneissä rauhanneuvotteluissa ja epäili omia kykyjään kokeneiden valtiomiesten ja diplomaattien seurassa. Jälkipolvi kuitenkin on kuullut lausahduksessa vanhan valtioviisaan pettyneen huokauksen.
Oxenstierna sai 1621 Kustaa II Adolfilta kruununläänityksenä Lounais-Suomessa sijaitsevan Kemiönsaaren. Samalla kuningas myönsi oikeuden perustaa alueelle kaupungin. Kaupunkia ei kuitenkaan koskaan perustettu.
Oxenstierna
Oxenstierna-suku oli tai on eräs Ruotsin pitkäikäisimmistä ja vaikutusvaltaisimmista aatelissuvuista. Ensimmäiset maininnat suvun edustajista ovat 1300-luvulta ja suvun jäseniä on esiintynyt Ruotsin kulttuurin ja politiikan vaikuttajissa näihin päiviin asti.
Petri Neittaanmäki
Petri Juhani Neittaanmäki (s. 3. maaliskuuta 1975 Jyväskylä) on keskustalainen poliitikko. Hän toimi kansanedustajana vuosina 1999–2007.Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen hän ollut vuosina 1997–2008 ja uudestaan vuodesta 2017 lähtien. Heinäkuussa 2016 hänestä tuli eduskunnan I varapuhemiehen, Mauri Pekkarisen, erityisavustaja.
Neittaanmäki valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1999 Jyväskylän yliopistosta. Vuosina 1996–1999 hän työskenteli Paavo Väyrysen erityisavustajana Euroopan parlamentissa ja osallistui vuosina 1997–1999 Politiikan korkeakouluun.
Neittaanmäki valittiin eduskuntaan Keski-Suomen vaalipiiristä vuoden 1999 vaaleissa ja toiselle kaudelle vuoden 2003 vaaleissa. Kansanedustajana hän yritti vuonna 2000 kerätä nimiä valitukseen pääministeri Paavo Lipposen toiminnasta Itävallan boikottikohun aikana. Lipponen oli tehnyt päätöksen boikottiin liittymisestä ilman tasavallan presidentti Martti Ahtisaaren suostumusta, jonka tämä antoi kuitenkin jälkikäteen. Vuonna 2004 Neittaanmäki arvosteli Suojelupoliisin toimintaa Rusi-tutkinnassa ja vaati vuonna 2006 Tarja Haloselta selvitystä tämän osallisuudesta ssa 1970-luvulla.
Vuosina 2007–2009 Neittaanmäki toimi Hannu Takkulan erityisavusajana Euroopan parlamentissa. Sittemmin Neittaanmäki toimi ulkomaankauppa- ja kehitysministeri Paavo Väyrysen erityisavustajana.
Marraskuussa 2009 Neittaanmäki valittiin Kivijärven kunnanjohtajaksi, mutta hän ei ottanut virkaa vastaan valinnan jälkeen palkkatoiveesta syntyneiden erimielisyyksien vuoksi. Hän oli ehdolla vuoden 2011 eduskuntavaaleissa muttei tullut valituksi. Vuonna 2013 Neittaanmäki oli 38-vuotiaana nuorin kansanedustajan sopeutumiseläkkeen saaja. Hän oli ehdolla vuoden 2015 eduskuntavaaleissa yltäen ensimmäiselle varasijalle.
Jyväskylän kaupunginvaltuustossa Neittaanmäki on ollut vuosina 1997–2008 ja uudelleen vuodesta 2017.
Neittaanmäen perheeseen kuuluu vaimo ja kolme lasta. Hänen isänsä on Jyväskylän yliopiston tietotekniikan professori Pekka Neittaanmäki.
Ampuma-ase
Ampuma-ase on ase, jota käytetään ampumiseen eli ammuksen, nuolen tai vastaavan saattamiseen nopeaan liikkeeseen. Alkeellisimmillaan ampuma-ase tarkoittaa ritsaa, jousta tai katapulttia ja kehittyneimmillään tuliasetta kuten nykyaikaista konetuliasetta, sinkoa tai tykkiä.
Suomen lain mukaan "ampuma-ase" ampuu räjähdyspaineen avulla luoteja tai muita ammuksia. Ampuma-aselaki kattaa myös tehokkaat ilma-aseet, jotka ampuvat metalliluoteja. Esimerkiksi paintball-ase ei näin ollen ole lain tarkoittama ampuma-ase. Muiden maiden lait voivat määritellä ampuma-aseen muilla tavoin.
Pyöräsuunnistus
Pyöräsuunnistus on maastopyöräilyn ja suunnistuksen risteytys. Tehtävänä on hakea pyöräilykelpoisten polkujen varrelle sijoitetut rastit mahdollisimman nopeasti. Laji on varsin nuori – sen ensimmäiset MM-kisat järjestettiin vuonna 2002. Lajin kilpamatjkat ovat kilpailumatkat ovat sprintti, keskimatka, pitkä matka ja viesti.
Puujalat
Puujalat ovat puusta (tai kevyestä metallista) valmistetut jalkalisäkkeet, joiden avulla ihminen voi kävellä normaalia korkeammalla ja ottaa pidempiä askeleita. Puujaloilla kävelyä voi harrastaa huvin vuoksi tai niitä voidaan käyttää hyödyllisesti esimerkiksi kävelyyn soisilla tai mutaisilla alueilla tai jokien ylittämiseen. Sirkusesityksissä tai paraateissa puujalkoja käyttävät yleensä jonglöörit.
Namurin kaupungissa Belgiassa on järjestetty puujalkaturnajaisia 1500-luvulta lähtien. Ranskassa Landesin alueella paimenet ovat käyttäneet puujalkoja lauman tarkkailemiseen tavallista korkeammalta.
Alumiinista valmistettuja, säädeltäviä jalkalisäkkeitä käyttävät nykyisin esimerkiksi maalarit, ikkunanpesijät ja puutarhurit yltääkseen korkeammalle.
British Union of Fascists
British Union of Fascists ("Brittiläinen fasistiunioni") oli 1932 perustettu fasistipuolue, jonka johtaja oli Oswald Mosley.
BUF oli luonteeltaan kokoomuspuolue, joka koostui pienemmistä fasistipuolueista, kuten British Fascists -järjestöstä. Se oli antikommunistinen ja protektionistinen ja kannatti kaupankäyntiä vain Brittiläisen imperiumin kesken. Puolue kannatti italialaistyylistä korporativismia, jossa parlamentin ylähuone korvattaisiin teollisuuden, kirkon ja siirtokuntien edustajilla, ja alahuonetta pienennettäisiin riitaisan puoluepolitiikan karsimiseksi.
Liike tunnettiin karismaattisesta johtajastaan ja mustista paidoistaan, joista se sai lempinimen "Blackshirts". Kannatus oli suurinta 1930-luvulla. Puolue keräsi jäsenistöä aristokratiasta ja sotilaspiireistä. Nimekäs sotateoreetikko J. F. C. Fuller liittyi puolueen jäseneksi. Sanomalehdistä lordi Rothermeren julkaisemat "Daily Mail" ja "Daily Mirror" tukivat puoluetta. Daily Mail muistetaan otsikostaan ”"Hurrah for the Blackshirts!"”
BUF ei ikinä osallistunut vaaleihin, vuoden 1935 vaalit se jätti väliin ja lupasi ”fasismia ensi kerralla”, mutta vaaleja ei sodan vuoksi järjestetty ennen vuotta 1945.
1930-luvun loppua kohti puolueen väkivaltainen toiminta vähensi sen kannatusta keskiluokassa ja vuoden 1934 kommunistien vastaisen väkivaltaisen yhteenoton jälkeen "Daily Mail" lakkasi kannattamasta puoluetta. Puolueen linja ajautui myös enenevässä määrin juutalaisvastaiseksi. Tämä johti 4. lokakuuta 1936 kuuluisaan Cable Streetin taisteluun fasistien, antifasistien, East Endin juutalaisasukkaiden, irlantilaisten, sosialistien ja kommunistien kanssa. Pian tämän jälkeen säädettiin "Public Order Act", joka kielsi poliittiset univormut julkisilla paikoilla tai kokouksissa ja vaati marsseille poliisin hyväksynnän.
Puolueella oli sympatiota Saksaa ja etenkin Italiaa kohtaan. Sodan Saksaa vastaan kestäessä Britannian hallitus antoi 22. toukokuuta 1940 ilmoituksen turvallisuussäännös 18B:n toimeenpanosta, mikä salli sisäasiainministerin pidätyttää ja vangituttaa vaaralliset henkilöt ilman oikeudenkäyntiä. Mosley vangittiin seuraavana päivänä. Myös muita brittifasisteja vangittiin. BUF julistettiin lakkautetuksi 30. toukokuuta 1940 ja sen julkaisut kiellettiin.
Hypergrafia
Hypergrafia tarkoittaa vastustamatonta halua kirjoittaa ja dokumentoida omaa elämäänsä ja ajatuksiaan. Sitä ei pidetä virallisesti häiriötilana, mutta esimerkiksi neurologi Alice Weaver Flaherty käyttää sitä kirjassaan "The Midnight Disease: The Drive to Write, Writer's Block, and the Creative Brain". Ei ole myöskään tiedossa, onko sillä yhteyksiä hyperleksiaan.
Monia päiväkirjan ja blogin kirjoittajia on arveltu hypergrafisiksi. On myös spekuloitu, että muun muassa kirjailija Philip K. Dickillä olisi ollut epilepsia ja hypergrafia.
Fiktion puolella hypergrafiaa on nähty esimerkiksi elokuvassa "Seitsemän", jossa murhaajan asunnosta löydetään valtava määrä pienellä käsialalla kirjoitettuja satunnaisia ajatuksia sisältäviä vihkoja.
Päiväkirja
Päiväkirja on henkilökohtainen kirja tai vihko, johon kirjoitetaan muistiinpanoja omasta elämästä aikajärjestyksessä, yleensä kerran päivässä. Päiväkirjaan voi laittaa kuvia ja muita tärkeitä asioita talteen. Päiväkirjaa voi myös pitää piirtäen, eli piirtää päivän tapahtumat.
Päiväkirjan merkinnät voivat olla yleisluontoisia tai hyvinkin henkilökohtaisia. Anne Frank, jonka kuuluisa päiväkirja toisen maailmansodan ajalta julkaistiin, kutsui päiväkirjaansa nimellä ”Kitty”. Päiväkirjalle kirjoittaminen on minä-muotoista, ja Anne Frankin tavoin jotkut nimeävät päiväkirjansa ja kirjoittavat kuin rakkaalle ystävälleen.
Päiväkirjan pitoa vaaditaan monissa ammateissa. Matkailijat pitävät usein matkapäiväkirjaa. Laivoilla ja muilla aluksilla pidetään lokikirjaa, johon merkitään muistiin tärkeät tapahtumat; kauppalaivoissa lokikirjasta vastaa yliperämies, sotalaivoissa tehtävä kuuluu vanhimmalle aliupseerille, erittäin usein ruorimestarille.
Yliopistoissa tehdään luentopäiväkirjoja, jotka sisältävät ohjeiden mukaan laadittuja havaintoja tai referointia luennoista, sekä kirjoittajan omia kommentteja.
Blogi (typistymä englannin sanasta "weblog") on verkkopäiväkirja. Muita käytössä olevia nimiä ovat weblogi, loki, verkkopäiväkirja ja nettipäiväkirja. Blogi on verkkosivu tai -sivusto, johon yksi tai useampi kirjoittaja kirjoittaa enemmän tai vähemmän säännöllisesti niin, että uudet tekstit ovat helposti löydettävissä. Blogissa on mahdollista julkaista sisältöä tekstin lisäksi myös kuvien, videokuvan tai äänen muodossa. Tiedon esityksessä blogeille tunnusomaista muihin www-sivuihin verrattuna on ajan, linkityksen ja henkilökohtaisen näkökulman painotus. Muita piirteitä blogeille on kommentointimahdollisuus, kirjoitusten pysyvät verkko-osoitteet (engl. "permalinks") ja RSS- tai Atom-syötteet.
Musiikkipäiväkirja on teknisin ratkaisuin toteutettu Internet-palvelu, joka kokoaa käyttäjien musiikinkuuntelutietoja ja julkaisee ne käyttäjänimen alla kuuntelulistoina ("chartteina"). Musiikkipäiväkirja voi olla osa verkkopalvelua, joka tarjoaa käyttäjilleen muitakin toimintoja. Musiikkipäiväkirjan avulla voidaan esimerkiksi luoda dynaamisia radioita, joiden soittolista perustuu musiikkipäiväkirjoihin tallentuneisiin kuuntelutietoihin. Esimerkiksi Last.fm -palvelu hyödyntää musiikkipäiväkirjapalvelua käyttäen hyväksi Audioscrobbleria.
Philip Noel-Baker
Philip Noel-Baker (1. marraskuuta 1889 – 8. lokakuuta 1982) oli brittiläinen työväenpuolueen poliitikko, diplomaatti, yliopistomies, aseistariisunnan puolustaja ja taitava amatööriurheilija. Noel-Baker voitti olympiahopeaa Antwerpenin olympialaisissa ja hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto 1959. Hän on historian ainoa ihminen, joka on sekä voittanut olympiamitalin että vastaanottanut Nobel-palkinnon.
Philip Noel-Baker, alkujaan Baker, syntyi Kanadassa, mutta muutti pian isänsä Joseph Allan Bakerin mukana Englantiin. Isä oli mukana politiikassa ja toimi kansanedustajana Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentissa.
Cambridgen yliopistossa opiskellessaan Noel-Baker harrasti aktiivisesti urheilua opiskelijoiden urheilukerhossa. Hänet valittiin Ison-Britannian olympiajoukkueeseen Tukholmaan 1912. 1920 hän sekä toimi joukkueen kapteenina että osallistui kisoihin Antwerpenin olympialaisissa. Antwerpenissa Noel-Baker voitti hopeaa 1 500 metrin juoksussa. Hänen aikansa oli 4.02,4, joka oli 0,6 sekuntia hitaampi kuin kilpailun voittaneella Albert Hillillä.
1915 Philip Baker nai Irene Noelin. Yhdysnimen hän otti käyttöön 1943.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Noel-Baker katsoi, ettei voinut osallistua sotatoimiin pasifistisen maailmankatsomuksensa ja väkivallan kieltävän uskontonsa (Noel-Baker oli kveekari) takia. Sen sijaan hän organisoi ja johti vapaaehtoista ambulanssiyksikköä Ranskan rintamalla. Sodan loppupuolella hän toimi brittiläisen ambulanssiyksikön adjutanttina Italiassa. Toimistaan sodassa hän vastaanotti kunniamerkit sekä Ranskalta, Italialta että Isolta-Britannialta.
Sodan päätyttyä Noel-Baker osallistui aktiivisesti Kansainliiton perustamiseen ja toimi sen ensimmäisen pääsihteerin Sir Eric Drummondin avustajana. 20- ja 30-luvuilla hän toimi myös luennoi kansainvälisestä oikeudesta Lontoon yliopistossa ja Yalessa. Erityisesti hän työskenteli aseistariisunnan hyväksi ja toimi kansainvälisessä aseistariisuntakomissiossa sekä julkaisi lukuisia kirjoja aiheesta.
Noel-Bakerin poliittinen ura Britannian työväenpuolueessa alkoi vuoden 1924 parlamenttivaaleissa, joissa hän ei saanut tarpeeksi ääniä tullakseen valituksi. Vaaleissa 1929 hän kuitenkin pääsi edustamaan Coventryn kaupunkia parlamenttiin. Toisen maailmansodan aikana Baker toimi parlamentin sihteerinä. Sodan päätyttyä hän piti hallussaan eri ministerin salkkuja eri Clement Attleen hallituksissa. Noel-Bakerilla oli merkittävä asema Labour-puolueen sisällä ja hän toimi puolueen puheenjohtajana 1964.
Noel-Baker oli mukana Britannian ensimmäisessä edustajistossa Yhdistyneisiin kansakuntiin ja osallistui sen peruskirjan laatimiseen. Vuonna 1959 hän vastaanotti Nobel-palkinnon työstään aseistariisunnan hyväksi.
Muumimamma
Muumimamma () on Tove Janssonin Muumi-tarinoiden äitihahmo. Hän on Muumipeikon äiti ja Muumipapan vaimo. Muumimammalla on lähes aina musta käsilaukku sekä hieman myöhemmin mukaan tullut punavalkoraitainen esiliina.
Muumimamma on luonteeltaan lempeä ja kärsivällinen. Hän suuttuu harvoin mistään eikä anna suurimpienkaan katastrofien haitata itseään. Hän on hahmona hyvin perinteinen naisen roolissaan ja äidillinen muillekin kuin omalle lapselleen. Muumimamman esikuva on Tove Janssonin oma äiti, pilapiirtäjä ja kuvittaja Signe Hammarsten-Jansson (1882–1970).
Muumimamma ja Muumipappa tapasivat, kun Muumimamma oli vaarassa hukkua myrskyisenä yönä mereen, mutta Muumipappa pelasti hänet.Muumimamma on tyyni ja itsevarma, mutta menee kuitenkin aina mukaan perheensä hullutuksiin. Muumimamma toimii vastakohtana ja rauhallisena hahmona Muumipapan mahtipontisuudelle.
Televisiosarjassa "Muumilaakson tarinoita" Muumimamma on väriltään vaaleankeltainen ja hänellä on vihreät silmät. Sarjassa hän käyttää aina esiliinaa, paitsi nukkuessaan. Hän ei koskaan kiellä Muumipeikolta tai tämän ystäviltä mitään, paitsi aseiden käytön jaksossa "Feeniks-lintu" ja kerran Pikku Myytä pyydystämämästä lintuja jaksossa "Tuoli". Lisäksi hän vihastui, kun lapset ottivat maksua vastaan Muumipeikon kultaisen hännän näyttämisestä jaksossa "Muumipeikko ja kultainen häntä".
Televisiosarjassa Muumimamma ei vuole kaarnalaivoja niin kuin Janssonin kirjoissa, vaan omistautuu kokonaan kotitöille.
Muumimamma esiintyy lähes kaikissa sarjan jaksoissa. Jaksot, joissa hän ei esiinny, ovat "Keskitalven kokko" ja "Aikakoneella renessanssiin". Muumimamma ei puhu lainkaan jaksossa "Muumipeikko ja linnut". Jaksossa "Talven vieraita" hänet nähdään vain muutaman sekunnin ajan Muumipapan kanssa nukkumassa talviunta ja heistä nähdään vain päät.
Long Now Foundation
Long Now Foundation on vuonna 1996 perustettu säätiö, joka pyrkii edistämään ja ylläpitämään pitkän tähtäimen ajattelua.
Säätiön projekteja ovat mm.
Säätiö järjestää myös seminaareja kerran kuukaudessa San Franciscossa.
Elisha Cuthbert
Elisha Ann Cuthbert (s. 30. marraskuuta 1982 Calgary, Alberta, Kanada) on kanadalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on televisiosarjassa "24", jossa hän esittää päähenkilön tytärtä Kim Baueria. Roolin avulla Cuthbert löi itsensä läpi Hollywoodissa.
Veroäyri
Veroäyri on Suomen kunnallisverotuksessa aikaisemmin käytetty verotettavan tulon yksikkö. Verotettavat tulot laskettiin vero­äyreinä siten, että yhden markan tulo vastasi yhtä vero­äyriä.. "Veroäyrin hinta" osoitti, kuinka paljon kunnallis­veroa oli maksettava kutakin vero­äyriä kohti, ja se ilmoitettiin penneinä. Ennen vuoden 1963 rahan­uudistusta yksi vero­äyri vastasi 100 markan (vanhan markan) tuloa, ja vero­äyrin hinta ilmoitettiin markkoina. Vaikka veroäyrin hinta siis ilmoitettiin markkoina tai myöhemmin penneinä, se tarkoitti itse asiassa prosenttilukua, jonka mukainen osuus tuloista meni kunnallis­veroon.
Nykyisessä, vuonna 1995 vahvistetussa kunta­laissa ei enää käytetä termiä vero­äyri, vaan sen sijasta puhutaan kunnallis­vero­prosentista. Lopullisesti käsite vero­äyri poistettiin lain­säädännöstä, kun vero­lakeja vuoden 2002 alussa uudistettiin euroon siirtymisen vuoksi.
Stelarc
Stelarc (s. 19. kesäkuuta 1946), oikealta nimeltään Stelios Arcadiou, on australialainen, alun perin Kyproksella syntynyt keho- ja performanssitaiteilija, jonka teokset käsittelevät yleensä ihmisen ja koneen suhdetta sekä näiden yhdistymistä. Hän on tehnyt esityksiä ympäri maailmaa 1960-luvulta lähtien, käyttäen niissä muun muassa lääketieteellisiä instrumentteja, robotiikkaa, mekaanisia proteeseja ja virtuaalitodellisuutta.
Tulimyrsky
Tulimyrsky on ilmiö, jossa monet tulipalot laajalla alueella yhdistyvät valtavaksi roihuksi. Näin tapahtuu, koska suuri tulipalo synnyttää pyörteisen nousevan ilmapatsaan ja nouseva ilmapatsas imee ilmaa sisäänsä myrskyn nopeudella.
Kun jokin alue alkaa palaa, sen ympärille syntyy tulen lämmittämä kuuma "ilmakupla" jossa on runsaasti kaasumaisia palamistuotteita ja joka alkaa nousta ylöspäin. Kun ilmakupla nousee, tilalle virtaa ympäristöstä viileämpää ilmaa, joka myös tuo palamiseen tarvittavaa happea. Liekin lämpötila voi nousta jopa 2 000 asteeseen.
Myrskystä lähtee maan pintaa pitkin vaeltemaan nopeita ilmapyörteitä, "tulitornadoita". Tulimyrsky on voimakkain tulirintamassa, joka etenee alkuperäisestä palopaikasta. Voimakas kuumuus kuivattaa ennen tulen saapumista materiaaleja helposti syttyviksi, ja irrottaa materiaaleista palavia kaasuja. Australiassa eukalyptuspuut ja muut puut varastoivat öljyä kuivuuden takia, ja palavat helposti. Myös jotkut muut kasvit erittävät kuumetessaan helposti syttyviä kaasuja.
Tulimyrsky on yleensä metsäpalon aiheuttama ilmiö, mutta myös ihminen voi saada tulimyrskyn aikaiseksi esimerkiksi räjähteillä. Hampurin pommitus toisessa maailmansodassa synnytti valtavan tulimyrskyn: tuli levisi nopeasti ja siihen päin puhaltava myrskynomainen tuuli imi ihmisiä palavaan pätsiin, joka muistutti sulatusuunia. Myös Dresdeniä, Tokiota ja Kasselia pommitettiin palopommeilla, ja tulimyrskyt syttyivät, samoin kuin Darmstadtissa ja Stuttgartissa.
Toisessa maailmansodassa talot pommitettiin ensin hajalle, ja sitten pudotettiin palopommeja, joilla paljastunut puutavara syttyi. Tämän jälkeen pommitettiin vielä alueita palomiesten toiminnan estämiseksi. Palopommeissa käytettiin toisen maailmansodan alussa fosforia, myöhemmin napalmia.
Jos suuri vetypommi räjäytetään kaupungin yllä, sen lämpösäteily voi synnyttää tulimyrskyn. Hiroshimassa ja Nagasakissa tulipalot aiheuttivat huomattavia tuhoja.
Archaeopteryx
Archaeopteryx ("muinaissiipinen") on sukupuuttoon kuollut liskolintu. Sen nimesi Christian Erich Hermann von Meyer vuonna 1861. "Archaeopteryxia" pidetään "puuttuvana renkaana" dinosaurusten ja lintujen välillä sekä Darwinin evoluutioteoriaa tukevana todisteena lajien kehityksestä.
"Archaeopteryx" oli höyhenpeitteinen, kuten nykyiset linnut, mutta sillä oli useita hirmuliskomaisia piirteitä. Sillä oli leuoissaan rivi teräviä hampaita, siipien päässä kolme sormea raatelukynsineen ja pitkä luinen pyrstö. Kooltaan "Archaeopteryx" vastasi varista. Nykyisen tiedon perusteella sen lähimpiä sukulaisia olivat dromaeosaurit ja oviraptorit.
Archaeopteryxista on kuvailtu kaksi lajia, "Archaeopteryx lithographica" ja "Archaeopteryx siemensii".
Ei olla varmoja, pystyikö "Archaeopteryx" lentämään vai vain hyppimään maata pitkin ja liitämään puista. Vuoden 2005 lopussa paljastui, että "Archaeopteryxilta" puuttui "käänteinen varvas", joten se ei olisi pystynyt ottamaan otetta esimerkiksi puiden oksista. "Archaeopteryxin" siipien muoto ja höyhenten rakenne ovat samankaltaisia kuin nykyisillä linnuilla. Lisäksi suuret siivet ja pitkä pyrstö viittaavat siihen, että se olisi pystynyt ohjailemaan itseään helposti lennossa. Sen siipien lihasten kiinnityskohdat ovat kuitenkin nykylintuja kehittymättömämmät.
"Archaeopteryxin" fossiileja on löydetty kymmenen. Ne kaikki on löydetty Solnhofenin läheltä Saksasta.
Meritorni
Meritorni on Suomen kolmanneksi korkein asuinrakennus ja Espoon viidenneksi korkein rakennus Fortumin ja Koneen toimitalojen, asuintorni Niittyhuipun ja Leppävaaran Panorama Towerin jälkeen. Se on yli 70 metrin korkuinen, 22-kerroksinen tornitalo, joka sijaitsee aivan merenrannassa Espoon Kivenlahdessa. Rakennus valmistui marraskuussa 1999 ja oli Suomen korkein asuinrakennus aina vuoteen 2006 saakka, jolloin Vuosaaren tornitalo Cirrus valmistui.
Meritornin rakentamisprosessi oli varsin pitkä ja vaiheikas. Sille annettiin rakennuslupa jo vuoden 1984 syksyllä, ja perustustyöt aloitettiin kesällä 1989. Lopullinen sopimus toteutuksesta solmittiin vasta maaliskuussa 1998 ja rakennustyöt aloitettiin heti keväällä 1998. Meritornin on suunnitellut arkkitehti Juha Mutanen, luonnosvaiheen suunnittelu on arkkitehti Simo Järvisen.
Silmäsairaus
Silmäsairaudet ovat sairauksia, jotka esiintyvät silmän eri osissa, esimerkiksi silmäluomissa, sarveiskalvolla, sidekalvolla tai lasiaisessa. Silmäsairauksia tutkiva lääketieteen osa-alue on nimeltään oftalmologia tai silmätaudit.
Silmäsairaudet ovat kansainvälisen ICD-10-tautiluokituksen pääluokassa H (koodit H00–H59):Silmäsairauksien oireina voi esiintyä esimerkiksi silmien ärsytystä, kutinaa, kirvelyä ja kipua. Silmissä voi näkyä punoitusta, verestystä tai rähmintää. Liiallinen kyynelvuoto tai toisaalta silmien kuivuus saattaa olla sairauden oireena. Näköön liittyvät oireet voivat kertoa silmätaudeista: näön hämärtyminen, heikkeneminen, näkökenttäpuutokset tai vääristymät. Silmäluomilla oireina voi olla punoitusta, turvotusta tai ihottumaa.
Tutkiminen alkaa näöntarkastuksella ja silmien taittovoiman tutkimisella. Näkökenttätutkimus tehdään yksinkertaisella kokeella, ja myös värinäkö voidaan tutkia. Sarveiskalvovaurioiden toteamiseksi saatetaan tehdä fluoreseiinivärjäys. Silmien verenkierron tutkimiseen voidaan käyttää varjoainetutkimusta ja kaikudopplerkuvausta, näkökykyyn vaikuttavien aivosairauksien tutkimiseen magneettikuvausta ja tietokonetomografiaa.
Silmäntähystimellä eli oftalmoskoopilla nähdään silmänpohjat, näköhermon lähtökohta ja verkkokalvon sekä sen verisuonten tila. Silmämikroskooppitutkimus paljastaa esimerkiksi glaukooman silmänpainemittauksen avulla. Glaukooma voi aiheuttaa näköhäiriöiden lisäksi päänsärkyä ja aiheuttaa hoitamattomana näön pysyvän heikkenemisen.
Pentti Kaskipuro
Pentti Ensio Kaskipuro (vuoteen 1935 Krut, 10. lokakuuta 1930 Helsinki – 4. syyskuuta 2010 Kauniainen) oli suomalainen taidegraafikko. Hänen kuivaneula- ja akvatintatöidensä aiheet ovat usein peräisin keittiöstä: lanttuja, sipuleita, leipiä, makkaraa. Sommittelu on rauhallisen tasapainoinen, valon käyttö juhlallista. Kohde – rupsahtanut lanttu, poltettu tulitikku – muuttuu arkitodellisuutta suuremmaksi.
Kaskipuro syntyi työläiskotiin ja vietti useita vuosia sotalapsena Ruotsissa. Siellä hän kiinnostui kuvataiteesta. Häntä ei kuitenkaan hyväksytty Taideteolliseen oppilaitokseen, joten hän alkoi opetella taidegrafiikan tekemistä päivätyön ohella omin päin ja professori Aukusti Tuhkan yksityisoppilaana. Ensimmäisen kerran hänen töitään oli esillä vuonna 1953. Alkuajan töiden aiheet olivat kaupunkinäkymiä ja työläiskuvia. Informalismi alkoi näkyä hänen töissään 1960-luvulla. Hän sai valtion taidekilpailun ensimmäisen palkinnon 1964. Sen jälkeen toimi grafiikan opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1965–1974 ja taiteilijaprofessorina vuosina 1974–1979.
Hänet palkittiin ruotsalaisella Prinssi Eugenin mitalilla vuonna 1974. Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilija hän oli vuonna 1979. Hän sai ansioituneelle vantaalaiselle taiteilijalle myönnettävän Vantaan kulttuuripalkinnon vuonna 1979 ja professorin arvonimen vuonna 1980. Opettajantyöstään Pentti Kaskipuro sai Suomen Kulttuurirahaston 30 000 markan tunnustuspalkinnon, perusteluna "olennaisen pelkistävä taide ja omintakeisuuteen rohkaiseva opettajantyö" vuonna 1983.
Monet nykyiset eturivin graafikot kuten Outi Heiskanen ovat Kaskipuron eli "Mestari K":n entisiä oppilaita. Hänen töitään on maailman johtavissa grafiikkakokoelmissa ja museoissa, esimerkiksi Dresdenin Kupferstich-kabinetissa, New Yorkin MoMassa ja Washingtonin Kongressin kirjastossa.
Kaskipurolle myönnettiin 2011 Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäen viimeinen hauta.
Vantaan kaupungintalon siipirakennuksessa Tikkurilassa toimivan Galleria K:n K viittaa graafikko Kaskipuroon. Galleria on Vantaan taidemuseon ja Vantaan taiteilijaseuran ylläpitämä ja esittelee toisinaan Vantaan taidemuseon laajaa Pentti Kaskipuron töiden kokoelmaa.
Esa Saarinen
Esa Jouni Olavi Saarinen (s. 27. heinäkuuta 1953 Hyvinkää) on suomalainen filosofi, yritysvalmentaja ja kirjailija. Saarinen on ollut vuodesta 2002 systeemitieteiden, soveltavan filosofian ja luovan ongelmanratkaisun professori Teknillisessä korkeakoulussa (Aalto-yliopisto). Saarinen on ollut tunnettu julkisena keskustelijana, suosittuna luennoitsijana ja filosofian oppikirjojen tekijänä.
Saarinen väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1978 tutkimuksellaan "Backwards-Looking Operators in Intensional Logic and in Natural Language", joka käsitteli logiikkaa ja kielifilosofiaa. Väittelynsä jälkeen hän toimi filosofian laitoksen assistenttina ja dosenttina sekä virkaatekevänä professorina. Saarinen haki Helsingin yliopistosta myös vakituista professorin virkaa mutta ei saanut sitä. Toimittuaan yrityselämän parissa Saarinen nimitettiin vuonna 2002 systeemitieteiden, soveltavan filosofian ja luovan ongelmanratkaisun professoriksi Teknilliseen korkeakouluun.
Vuonna 1980 Saarinen tuli tunnetuksi ”punktohtorina”, Jan Blomstedin kanssa kirjoittamansa kirjan "Punk-Akatemia" jälkeen. Saarisen julkisuusura jatkui 1980-luvulla muiden kirjojen tukemana: M. A. Nummisen kanssa kirjoitettu "Terässinfonia" (1981), "Epäihmisen ääni" (1984), ja "Erektio Albertinkadulla" (1988). Saarinen levytti myös musiikkia. Vuonna 1984 julkaistiin albumi "Filosofia" (mukaan lukien laulu "Poikarakkaus"), jonka kappaleiden sävellyksistä vastasi valtaosin Paajanen ja teksteistä Saarinen itse. Saarinen myös palkittiin opetusansioistaan Helsingin yliopiston Eino Kaila -palkinnolla. Saarinen auttoi julkisuuteen ohjaamansa, itsensä tapaan poikkeuksellisen nuorena väitelleet filosofian tohtorit Heidi Liehun ja Pekka Himasen. Vuonna 1994 ilmestynyt "Imagologies: Media Philosophy" (yhdessä Mark C. Taylorin kanssa) on Saarisen kansainvälisesti tunnetuin teos. "Imagologies" käsitteli postmodernin kulttuurin mediafilosofiaa.
Yritysmaailmassa Saarinen on toiminut muun muassa Nokian ja Marimekon valmentajana ja konsulttina. Saarinen on mukana myös Ensio Miettisen perustaman Enston hallituksessa. Yksi työmuoto on vuodesta 1995 lähtien ollut 'Pafos-seminaari', jossa eritaustaiset ihmiset pohtivat elämänkäsitystään Saarisen johdolla. Saarinen sijoittui yhdeksänneksi Suomen Thinkers 20 -listalla "Nordic Business Report" -lehden valitessa Suomen suurimpia bisnesajattelijoita elokuussa 2012.
Saarinen on naimisissa Pipsa Pallasvesan kanssa. Pariskunnalla on kaksospojat. Saarisen oppilaita ovat olleet muiden muassa Pekka Himanen, Heidi Liehu ja Mauri Ylä-Kotola.
Saarista puukotettiin 5. maaliskuuta 2014 Espoossa sijatsevan Aalto-yliopiston Dipoli-rakennuksen edustalla. Poliisi otti murhan yrityksestä epäiltynä kiinni 21-vuotiaan miehen. Puukottajaa ei kuitenkaan tuomittu rangaistukseen, sillä mielentilatutkimuksen mukaan hän oli syyntakeeton, ja hänet määrättiin tahdosta riippumattomaan hoitoon oikeuspsykiatriseen sairaalaan.
Stan Lee
Stan Lee (28. joulukuuta 1922 New York City, New York – 12. marraskuuta 2018 Los Angeles, Kalifornia), oikealta nimeltään Stanley Martin Lieber, oli yhdysvaltalainen sarjakuvien käsikirjoittaja ja toimittaja. Hän loi, yleensä Jack Kirbyn tai Steve Ditkon kanssa, Marvel Comics -sarjakuvayhtiölle useita supersankareita ja supersankariryhmiä, joista merkittävimmät ovat Ihmeneloset, Hulk, Thor, Hämähäkkimies, Ryhmä-X, Daredevil ja Rautamies. Hänen menestyksensä auttoi Marvelia kasvamaan pienestä kustantamosta suureksi sarjakuvayhtiöksi.
Stan Lee alkoi teini-ikäisenä työskennellä Martin Goodmanille Timely Comics -kustantamossa, josta myöhemmin tuli Marvel Comics. Goodman oli naimisissa Leen serkun kanssa. Ensimmäinen Stan Leen tekemä sarjakuva julkaistiin Kapteeni Amerikka -lehdessä "Captain America Comics #3" vuonna 1941. Hän alkoi käyttää taiteilijanimeä Stan Lee, ja 17-vuotiaana hänestä tuli Timelyn nuorin toimittaja.
Lee palveli toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain maavoimissa. Sodan jälkeen hän palasi töihin Timelylle, jonka nimi muutettiin Marveliksi. 1950-luvulla Marvel alkoi jälleen julkaista supersankarisarjakuvia ja kilpailla DC Comics -sarjakuvayhtiön kanssa. 1960-luvulla Lee alkoi kehittää uudenlaisia supersankareita, joilla olisi ongelmia ja inhimillisiä heikkouksia. Aiemmin supersankarit olivat olleet käytännössä täydellisiä ihmisiä, joilla ei ollut minkäänlaisia vaikeuksia. Leen supersankarit sen sijaan eivät olleet niin voimakkaita, että heidän vihollisensa eivät kykenisi tarjoamaan todellista vastusta. Hän keksi useimmat Marvelin tunnetuimmista supersankareista, joista merkittävin oli Steve Ditkon kanssa luotu Hämähäkkimies, Marvelin menestynein ja tunnetuin supersankari.
Leestä tuli Marvelin päämies, ja hän on esiintynyt vieraana useilla yhdysvaltalaisilla sarjakuvafestivaaleilla. Hän on toiminut useimpien Marvelin sarjakuvasankareihin pohjautuvien elokuvien tuottajana ja tehnyt niissä cameo-esiintymisiä. Hän on esimerkiksi esittänyt "X-Menissä" uimarannalla esiintyvää nakkisämpylöiden myyjää.
Stan Lee oli naimisissa Joan B. Leen kanssa vuodesta 1947 tämän kuolemaan asti. He saivat kaksi lasta.
Stan Lee kuoli sydämen vajaatoimintaan ja hengitysvajaukseen 95-vuotiaana Los Angelesissa 12. marraskuuta 2018, jouduttuaan sairaalaan aiemmin samana päivänä.
Lee teki cameo-esiintymisiä monissa Marvelin supersankareihin perustuvissa tuotannoissa.Stan Lee ehti ennen kuolemaansa kuvata cameokohtaukset myös tuleviin elokuviin "Captain Marvel" ja "".
Veritas Stadion
Veritas Stadion (alkuperäiseltä nimeltään Kupittaan jalkapallostadion) on Turussa Kupittaalla sijaitseva jalkapallostadion, joka avattiin vuoden 1952 olympialaisia varten. Stadion toimii Veikkausliigassa pelaavan FC Interin sekä TPS:n kotikenttänä. Stadionin kapasiteetti on 8 072 katsojaa.
Kupittaanpuiston ensimmäiset jalkapalloharjoitukset pidettiin jo vuonna 1890 ja saman vuosikymmenen lopulla alkoi turkulainen voimisteluopettaja August Blomberg järjestää luokkienvälisiä jalkapallo-otteluita. Aukio, jonka laidalla Veritas-stadion sijaitsee onkin nimetty hänen muistokseen. Itse stadionin nimi oli valmistuessaan "Kupittaan jalkapallostadion", mutta uuden pääkatsomon valmistuttua 2003 se sai nykyisen nimensä.
Uutuuttaan hohtanut Kupittaan jalkapallostadion oli yksi Helsingin olympialaisten jalkapalloturnauksen pääareenoista. Kupittaalla pelattiin kaksi alkusarjan ottelua sekä kaksi varsinaisen ensimmäisen kierroksen ottelua. Alkusarjan ottelut olivat Unkari–Romania 15. heinäkuuta 1952 ja Brasilia–Alankomaat 16. heinäkuuta. Jatko-ottelut olivat Saksa–Egypti 20. heinäkuuta sekä Tanska–Puola 21. heinäkuuta. Kaikki neljä ottelua vetivät paikalle mukavasti yleisöä, eniten (16 000 katsojaa) oli Brasilia–Hollanti- ja vähiten (8 000) Tanska–Puola-ottelussa.
Liigakauden 2006 alkuvaiheessa Veritas-stadionin nurmi oli todella ala-arvoisessa kunnossa. Huonon kunnon syyksi esitettiin pinnan ja lämmitysjärjestelmän väliin muodostunut tiivis savikerros, joka esti järjestelmän toiminnan. Huonokuntoisella savikentällä jouduttiin kuitenkin jatkamaan sarjan kesätaukoon asti, jolloin ryhdyttiin suurimittaisiin huoltotöihin. Kentän pinnasta kuorittiin usean sentin savikerros lämmityksen toiminnan varmistamiseksi ennen uuden siirtonurmen ja kasvukerroksen asentamista. Operaation hinnaksi tuli noin 70 000 euroa. Loppukausi Turussa pelattiinkin erinomaisella nurmella.
TPS piti Kupittaan jalkapallostadionia kotikenttänään Mestaruussarjassa ja Veikkausliigassa vuoteen 2014 asti. TPS putosi kauden 2014 päätteeksi Ykköseen ja siirtyi Turun Urheilupuiston yläkentälle taloudellisten vaikeuksien takia kaudesta 2015 alkaen. TPS palasi Veritas Stadionille kaudella 2017.
Stadion käsittää kolme katsomoa: vuoden 1952 olympialaisiin valmistuneen "Olympiakatsomon", vuonna 2003 valmistuneen uuden pääkatsomon sekä vuoden 2009 jalkapallon naisten EM-kisoihin valmistuneen päätykatsomon. Olympiakatsomon on suunnitellut arkkitehti Erik Bryggman ja uuden pääkatsomon Schauman Arkkitehdit. Näiden istumapaikkakapasiteetti on yhteensä 8 072 paikkaa, jonka lisäksi stadionilla on optio 1 300 seisomapaikalle. Veritas Stadionin omistavat Turun kaupunki sekä Kupittaan Stadion Oy.
Veritas-stadionin yleisöennätys on vuodelta 2009 TPS:n ja Interin ottelusta, joka veti paikalle 9 089 katsojaa.
Jos aika ennen nimenvaihdosta ja uuden katsomon valmistumista lasketaan mukaan, kamppailee ennätyksestä kaksi ottelutapahtumaa: TPS:n ja italialaisen Internazionalen UEFA Cup -ottelu vuodelta 1987, joka veti noin 15 000 katsojaa sekä edellä mainittu Helsingin olympialaisten kamppailu Brasilia–Alankomaat (16 000 katsojaa). Molemmat luvut ovat tosin arvioita eivätkä tarkkaa faktatietoa.
Vapaamuurarin hauta
Vapaamuurarin hauta on Helsingin Kaisaniemen puistossa sijaitseva yksinäinen nimetön hautakivi, joka on peräisin 1700-luvun lopulta. Hauta sijaitsee nykyisen Kaisaniemen urheilukentän koilliskulman tuntumassa Kasvitieteellisen puutarhan ympärysaidan vieressä.
Hautakivessä ei ole vainajan nimeä vaan salaperäinen kirjoitus: "Lika godt / om verlden vet hvem här hvilar / alt nog / Gud käńer hvad Han gjort / och / Uſlingen välſignar / H minne". ("Yhdentekevää, tietääkö maailma, kuka tässä lepää. Joka tapauksessa Jumala tuntee hänen tekonsa ja kurja siunaa hänen muistoaan.") Vapaamuurarin hauta on Helsingin vanhin julkinen muistomerkki.
Haudassa lepää majuri Fredrik Granatenhjelm (1708–1784), joka oli toivonut saada tulla haudatuksi juuri tälle paikalle, koska siinä hänen oli tapana levätä päiväkävelyllään silloisessa Edbomin puutarhassa. Granatenhjelmin on oletettu kuuluneen vapaamuurareihin ja osallistuneen järjestön hyväntekeväisyystoimintaan, mutta mahdollisesti hän ei eläessään kuulunut mihinkään seuraan, vaikka kuoltuaan saikin arvostusta monessa. Valhalla-seuran jäsenet kantoivat hänen arkkunsa hautaan ja olivat olleet aloitteentekijöinä, että kuningas Kustaa III oli Parolan joukkojentarkastuksensa yhteydessä antanut erivapauden haudata Granatenhjelm hautausmaan ulkopuolelle; ja myös Valhalla-seura postuumisti korotti Granatenhjelmin kunniajäsenekseen. Muistomerkin pystytti eversti Lars Jägerhorn af Storby, kun toiveet patsaan pystyttämisestä olivat hiipuneet. Hautaa ympäröi takorautainen aita, jossa on vapaamuurarien ja Granatenhjelmin aselajin, tykistön, tunnukset.