Koulusurma
Koulusurma on oppilaitoksessa tai koulutusorganisaatiossa tapahtuva joukkomurha, jossa henkilö tuo koulurakennukseen lähitaisteluaseen, ampuma-aseen, pommin tai minkä tahansa muun taisteluvälineen ja käyttää sitä siellä muita henkilöitä vastaan. Joissakin tapauksissa tekijöitä on ollut enemmän kuin yksi. Tekijä on ensisijaisesti oppilaitoksen nykyinen tai entinen oppilas, mutta koulusurmaaja voi olla myös ulkopuolinen henkilö. Usein surmaaja päättää tekonsa itsemurhaan, minkä vuoksi tapauksista on joskus käytetty myös nimitystä laajennettu itsemurha.
Koulusurman kohteiden valikoituminen on sattumavaraista erotuksena väkivallantekoihin, joiden motiivi on henkilökohtainen (esim. huumerikos, jengit, rakkaussuhde).
Kouluun kohdistuneista, useita henkilöuhreja vaatineista tapauksista ensimmäinen on Charles Whitmanin teko Teksasin yliopistossa vuonna 1966. Kouluampumisesta tuli yleinen termi vuosien 1997–1998 kouluissa tapahtuneiden ampumatapausten johdosta. Tekijät olivat Luke Woodham (Pearl, Mississippi 1.10.1997), Michael Carneal (West Paducah, Kentucky 1.12.1997), Joseph Colt (Stamps, Arkansas 15.12. 1997), Andrew Golden ja Mitchell Johnson (Jonesboro, Arkansas 24.3.1998), Andrew Wurst (Edinboro, Pennsylvania 24.4.1998) ja Kip Kinkel (Springfield, Oregon 21.5.1998).
Koulusurma on tilastollisesti harvinainen ilmiö, jolle ei ole löydettävissä selittävää motiivia. Koulusurma rinnastetaan psykologisilta vaikutuksiltaan terrori-iskuun.
Keskusrikospoliisin erikoistutkijan psykologian tohtori Helinä Häkkäsen mukaan koulusurmaajilla on kaksi yhteistä tekijää: syvä pettymys ja usko omaan ylivertaisuuteen. Pettymys voi kohdistua omaan itseen, ympärillä vaikuttaviin ihmisiin tai yhteiskuntaan. Sen sijaan koulukiusaaminen ei ole kaikkien tapausten yhteinen piirre. Häkkänen on profiloinut muun muassa Jokelan koulusurmaajan Pekka-Eric Auvisen. Koulusurmaajan tekoon liittyy hänen vakava mielenterveytensä häiriö, vaikka tekijä käyttäytyy yleensä ennen tekoaan yhteisössä tavanomaisesti. Masennuksen, mediaväkivallan ja/tai huumaavien aineiden käytön katsotaan osittain lisäävän alttiutta väkivaltaisuuteen. Erakkoluonne on koulusurmaajilla harvinaista; tavallisempi on sosiaalisena pidetty yksilö, joka tuntee itsensä yksinäiseksi huolimatta sosiaalisesta toiminnastaan. Aseiden helppo saatavuus, psyykelääkkeiden käyttö tai yhteiskunnallinen syrjäytyneisyys ei yleensä lisää väkivaltaisen käyttäytymisen riskiä. Koulukiusaaminen voi olla koulusurman motiivi mutta tavallisesti yhdessä useiden muiden syiden kanssa. Koulusurmaaja voi olla itse koulukiusaaja.
Sosiaalipsykologian dosentin Atte Oksasen ja sosiologian dosentin Pekka Räsäsen mukaan on perusteltua väittää, että tapahtumien yksityiskohtainen käsittely ja erityisesti tekijöiden taustojen käsittely julkisuudessa saattaa rohkaista vastaavia tekoja suunnittelevia, ja että yhden maan tapahtumat lisäävät todennäköisyyttä vastaaviin tapahtumiin myös muualla. Koulusurmaajia yhdistää Oksasen ja Räsäsen mukaan lähinnä se, että he ovat miehiä, ja noin kaksi kolmasosaa heistä on kokenut vakavaa kiusaamista tai häirintää. Lisäksi Oksanen ja Räsänen mainitsevat yhdistäväksi tekijäksi sen, että monet koulusurmat tapahtuvat kylissä tai pikkukaupungeissa eivätkä suurissa metropoleissa. Koulusurmien taustalta voidaan heidän mukaansa hahmottaa usein kokonaisvaltaista syrjäytymistä. Tämä selittäisi osaltaan sitä, miksi koulusurmat tapahtuvat tyypillisesti pienillä paikkakunnilla. Suuret kaupungit tarjoavat runsaasti vaihtoehtoisia viiteryhmiä; pienillä paikkakunnilla näin ei aina ole.
Koulusurmien ymmärtämistä vaikeuttaa median epätarkka uutisointi: teoille etsitään yhtä selittävää tekijää, kuten koulukiusaamista tai kostoa. Koulusurmien motiivit ovat monisyisiä.
Koulusurmia on tapahtunut muiden muassa Yhdysvalloissa, Kanadassa, Unkarissa, Israelissa, Saksassa ja Suomessa. Suomessa on tapahtunut tulkinnasta riippuen kolme koulusurmiksi luokiteltavaa tapausta: Raumalla, Jokelassa ja Kauhajoella.2013;129(16):1695-1700.