Alakurtin rata
Alakurtin rata eli Kuolajärven rata on 97 kilometriä pitkä rataosuus Murmanskin alueella Venäjällä, osittain Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Alakurtin rata lähtee Muurmannin rataan kuuluvasta Rutšji-Karelskijesta länteen Alakurttiin.
Neuvostoliiton vaatimuksesta Suomen piti talvisodan jälkeisen Moskovan rauhan ehtojen mukaisesti rakentaa 86,8 kilometrin pituinen rautatie, niin kutsuttu Sallan rata, Kemijärveltä Sallaan ja edelleen Kelloselkään Moskovan rauhassa määritellylle valtakunnanrajalle. Samaan aikaan Neuvostoliitto rakensi radan Rutšjista Muurmannin radalta Alakurtin kautta valtakunnanrajalle.
Neuvostoliitto aloitti oman 171 kilometrin mittaisen osuutensa rakentamisen 19. tammikuuta 1940 ja se valmistui 25. helmikuuta 1941, kun taas Suomen rakentama osuus valmistui ja yhdistettiin Alakurtin rataan 15. toukokuuta 1941.
Neuvostoliiton puoleisen osuuden rakentamisesta vastasi Neuvostoliiton sisäasiainkansankomissariaatin NKVD:n alainen Pääleirihallinto GULAG. Rautatienrakennushanke oli GULAGin rakennushanke numero 105. Rakennustyöstä vastasi Paikallisleirihallinto, joka oli aluksi sijoitettuna Kantalahteen, mutta siirrettiin 17. lokakuuta 1940 luovutetulla alueella sijaitsevaan Alakurttiin. Paikallisleirihallinnon johtajana toimi aluksi NKVD:n kapteeni G. B. Afanasjev, ja 23. joulukuuta 1940 alkaen I. I. Orlovski.
Rakennustyömaalla käytettiin työvoimana vankeja, joita toukokuussa 1940 oli 58 198, elokuussa 31 808, marraskuussa 26 469 ja 1. tammikuuta 1941 31 618. Rakennushanke lopetettiin 30. tammikuuta 1941, jolloin pääosa vangeista siirrettiin muiden paikallisleirihallintojen alaisuuteen.
Suomalaiset kaukopartiomiehet tekivät tiedusteluretkiä Alakurtin radalle jo välirauhan aikana ja laativat päämajalle seikkaperäisen raportin radasta keväällä 1941.
3. heinäkuuta 1941 alkaen saksalaiset joukot käyttivät rataa hyökättyään Neuvostoliittoon, jonka vuoksi neuvostoliittolaiset hävittivät rakentamaansa rataa vetäytyessään. Saksalaiset ja suomalaiset joukot pystyivät etenemään tuhottua rataa pitkin Vermajoen linjalle, jonne eteneminen pysähtyi. Kaksi saksalaista rautatiepioneerikomppaniaa saivat radan korjattua Suomen rajalta Alakurttiin, 158 kilometrin päähän Kemijärveltä, ja edelleen Tuntsajoen ylitse Karhu-nimiselle armeijan purkausasemalle ja tykistön ampuma-alueelle.
Peräännyttyään syyskuussa 1944 saksalaiset tuhosivat juuri korjatun rautatien.
Venäläisten tietojen mukaan rautatie korjattiin sodan jälkeen aina Kuolajärvelle saakka, mutta liikenne osuudella Alakurtti–Kuolajärvi lopetettiin vuonna 1954. Alakurtin ja Kuolajärven välinen rataosuus on myöhemmin purettu.Jatkosodan aikana saksalaiset järjestivät partisaanivaaran vuoksi vahvat ympärivuorokautiset siltavartiot seuraaville suuremmille rautatiesilloille:
Sota-arkiston tietojen mukaan partisaanit onnistuivat kolmesti asettamaan radalle miinoja jotka räjähtivät junan alla veturin jo ylitettyä miinan. Kokonaistappiot olivat yhteensä alle 10 kuollutta ja 30 haavoittunutta koko sinä aikana kun VR liikennöi rajan takana.
15. syyskuuta 1944 jäi kolme VR:n veturia Tuntsaan eli Alakurttiin. Kaksi näistä oli aiemmin venäläisiltä vallattua sotasaalisveturia ja yksi VR:n oma veturi, no. 259.