Allergia
Allergia on immunologisen järjestelmän häiriö, jossa elimistö käynnistää IgE-välitteisen immunologisen reaktion jollekin elimistön ulkopuoliselle mutta sinänsä vaarattomalle aineelle. Tällaista ainetta kutsutaan allergeeniksi; allergeeni toimii siis antigeeninä immunologisen reaktion käynnistyessä.
Huomaa että termit allergia ja yliherkkyys eivät ole toistensa synonyymejä. Yliherkkyys (engl. hypersensitivity) kattaa laajan joukon erilaisia immunologisella mekanismilla välittyviä haitallisia reaktioita, kun taas allergia tarkoittaa vain IgE-välitteisiä, B-lymfosyyttien aktivaation seurauksena ilmeneviä reaktioita (tyypin I yliherkkyys).
Allergia sairautena tunnistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1906, kun itävaltalainen lastenlääkäri Clemens von Pirquet huomasi osan potilastaan saavan oireita tavanomaisista ja useimpien hyvin sietämistä aineista kuten huonepölystä tai tietyistä ruoka-aineista. Hän alkoi käyttää ilmiöstä nimitystä allergia kreikankielisten sanojen allos (toinen, muu) ja ergon (työ) perusteella. 1900-alkupuoliskolla allergioiksi kutsuttiin kaikenlaisia yliherkkyysreaktioita, mutta lääketieteellisen tiedon lisääntyessä kävi selväksi, että yliherkkyysreaktioiden taustalla oli joukko erilaisilla mekanismeilla välittyviä akuutteja ja viivästyneitä tautitiloja. Vuonna 1963 otettiin käyttöön nelikohtainen yliherkkyysreaktioiden luokittelu, ja allergia-termin käyttö rajattiin vain tyypin 1 yliherkkyysreaktioihin. Keskeisin läpimurto allergian mekanismien selvittämisessä ja sen erottamisessa muista yliherkkyysreaktioista on ollut immunoglobuliini E:n merkityksen havaitseminen allergisen reaktion synnyssä.
Allergian oireet voivat vaihdella vuotavasta nenästä, punoittavista silmistä, suolioireista ja ihottumasta hengitysteiden turvotukseen ja anafylaktiseen šokkiin, siitä seuraavaan koomaan ja kuolemaan. Allergiaa voi olla kaikenikäisillä, mutta eniten sitä on lapsilla ja nuorilla.
Allergia on tila, jossa hankittu immuniteetti ja tarkemmin sanottuna sen humoraalinen osa reagoivat ei-toivotulla tavalla käynnistäen immunologisen reaktion allergeenia vastaan. Keskeisessä asemassa on auttaja-T-solujen alaluokan Th2-solujen aktivoituminen. Th2-solut tuottavat toisentyyppisiä lymfosyyttejä eli B-soluja aktivoivia sytokiinejä, etenkin interleukiini 4:ää (IL-4). B-solujen aktivoitumisen merkitys puolestaan on siinä, että ne alkavat tuottaa suuria määriä vasta-aineita: allergisissa reaktioissa nämä vasta-aineet ovat lähes yksinomaan immunoglobuliini E:tä (IgE). B-soluista erittynyt IgE kulkee verenkierron mukana ja kiinnittyy kudoksissa sijaitsevien syöttösolujen pinnalla oleviin Fc-reseptoreihin. IgE:n kiinnittyminen reseptoriin saa syöttösolun herkistymään moninkertaisesti ulkoisille ärsykkeille, ja allergeenin läsnä ollessa seurauksena onkin degranulaatioksi kutsuttu prosessi. Siinä syöttösolu vapauttaa solunulkoiseen tilaan sisällään varastoimat jyväset eli granulat. Ne koostuvat histamiinista ja muista tulehdusvälittäjäaineista (mm. prostaglandiinit, leukotrieenit ja erilaiset sytokiinit), jotka saavat aikaan allergialle tyypilliset oireet. Kudoksessa näiden tulehdusvälittäjäaineiden vaikutukset ilmenevät verisuonten laajenemisena, limanerityksen lisääntymisenä, tuntohermojen herkistymisenä ja sileän lihaksen supistumisena. Allergeenista ja altistuskohdasta riippuen havaitaan siis tyypillisiä oireita, kuten turvotusta, kutinaa ja punoitusta.
Allergeenin poistuttua elimistöstä akuutit oireet useimmiten vaimenevat vähitellen, mutta usein seurauksena on ns. toisen vaiheen reaktio, joka ajoittuu tyypillisesti 2-24 tuntia oireiden alun jälkeen. Siinä tulehduspaikalle siirtyy verenkierrosta runsaasti granulosyyteiksi kutsuttuja valkosoluja. Toisen vaiheen reaktion tarkka luonne riippuu jossain määrin tulehduspaikasta, esimerkiksi allergisessa astmassa tyypillinen löydös on etenkin eosinofiilisten granulosyyttien kerääntyminen keuhkoputkiin.
Allergian esiintyvyys on melko voimakkaasti periytyvää ja alttius allergian puhkeamiseen perustuu siis osaksi geneettisiin tekijöihin. Identtisillä kaksosilla joilla on sama geeniperimä, toisen kaksosista riski sairastua allergiaan on 70%, mikäli toinen on allergikko. Epäidenttisillä kaksosilla vastaava todennäköisyys on 30%. Myös allergisten vanhempien lapsilla allergian puhkeamisen todennäköisyys on 50%:n luokkaa, mutta allergian kohde vaihtelee usein saman perheenkin sisällä. Pähkinäallergiasta kärsivän henkilön lapsi saattaa siis saada oireita vaikkapa siitepölyistä tai kalasta. Periytyvää on siis ainoastaan alttius allergialle, ei tiettyyn allergeeniin kohdistuva allerginen sairaus.
Viime vuosikymmenien aikana allergian esiintyvyys on kasvanut huomattavan nopeasti, vaikka ei ole luultavaa että geneettiset tekijät olisivat oleellisesti muuntuneet näin lyhyessä ajassa. Siksi on ilmeistä, että esiintyvyyden kasvu on seurausta ympäristötekijöissä tapahtuneista muutoksista. Keskeisin tutkittu ympäristötekijä on kaupungistuminen ja teollistuminen: allergioiden esiintyvyys maailmanlaajuisesti korreloi melko tarkasti maan kehitystasoon siten, että kehitysmaissa allergioiden esiintyvyys on huomattavasti alhaisempaa kuin pidemmälle kehittyneissä teollisuusmaissa. Samaten maaseudulla asuvien henkilöiden keskuudessa allergioita on vähemmän kuin kaupungissa asuvilla. Näitä eroja on usein selitetty ns. hygieniahypoteesin perusteella. Sen mukaan elinympäristön muuttuminen entistä puhtaammaksi ja vähämikrobisemmaksi elimistömme puolustusjärjestelmä alkaa reagoida vaarattomiin aineisiin todellisten riskitekijöiden puuttuessa.
Varhaislapsuuden mikrobikontaktien merkitystä allergian kehittymisessä puoltaa sekin, että keisarinleikkauksilla syntyvien lasten riski saada allergisia oireita lapsuusiässä on suurempi kuin alatiesynnytyksellä syntyneiden. Syntymäänsä asti lapsi on täysin steriilissä ympäristössä äidin kohdussa, ja ensikosketus mikrobeihin tapahtuu synnytyskanavassa. Näillä varhaisilla mikrobikontakteilla on merkittävä rooli hankitun immuniteetin kehittymisessä. Toisaalta kirurgisen toimenpiteen yhteydessä on sekä lapsen että äidin terveyden vuoksi huolehdittava steriiliydestä, ja siksi tätä kautta syntyvän lapsen ajatellaan saavan kosketuksen ympäristön mikrobeihin vasta myöhemmässä vaiheessa, minkä vuoksi hankitun immuunipuolustuksen kehittyminen saattaa tapahtua viiveellä.
Mikrobikontaktien määrän lisäksi ilmeisesti myös niiden laadulla on osansa allergian kehittymisen kannalta, sillä terveen suoliston normaalimikrobiston eli normaaliflooran ajatellaan muiden hyötyjensä ohella suojaavan myös allergian synnyltä. Mikrobikontaktien suojaavan vaikutuksen uskotaan välittyvän ainakin osaksi niiden vaikutuksesta elimistön eri lymfosyyttipopulaatioiden väliseen tasapainoon: ruoansulatuskanavasta mikrobikontaktien kanssa erittyvät sytokiinit, kuten interleukiini 12, ohjaavat Th1- ja Th2-solujen välistä tasapainoa Th1-solujen hyväksi ja vähentäen samalla allergisten reaktioiden kannalta keskeisten Th2-solujen osuutta.
Useimmiten allergian diagnosoinnissa käytetty menetelmä on ihon pistokoe eli Prick-testi. Siinä tutkittavan henkilön ihon alle, esim. selkään tai käsivarteen, pistetään neulalla mahdollisia allergeeneja ja seurataan niiden aiheuttamia reaktioita ihossa. Käytettävissä on erilaisia sarjoja yleisimmistä ja hieman harvinaisemmistakin allergiaa aiheuttavista aineista, ja tutkimuksen suorittaa useimmiten allergiaan erikoistunut lääkäri. Tutkimusaineiden piston jälkeen tulokset tarkastellaan puolen tunnin kuluttua, ja tulkintana käytetään asteikkoa + - ++++, jossa yksi + merkitsee lievää punoitusta ja neljä +:aa voimakkaita vesikellomaisia rakkuloita. Joillakin henkilöillä pisto itsessään saattaa ärsyttää ihoa, ja siksi kokeessa käytetään kontrollina myös pelkän allergeenien liuottamisen käytetyn aineen pistoa. +-asteikon sijasta Prick-testin tuloksina voidaan ilmoittaa myös muodostuvan punertavan alueen läpimitta.
Usein tutkimushenkilöllä tai hänen lähiomaisillaan on jo valmiiksi oma näkemyksensä siitä, mikä allergeeni on kyseessä, mutta Prick-testi on lähes ainoa tapa allergeenin objektiiviseen toteamiseen ja siten edellytys mm. Kelakorvauksen saamiseen allergialääkitykselle.
Ammattitaudiksi epäiltävää allergiaa tutkitaan suoralla altistuskokeella esimerkiksi hengitysteihin.
Allergiaa voidaan tutkia myös verikokeilla.
Etenkin pienten lasten ruoka-aineallergioiden yhteydessä voidaan käyttää myös ns. sokkoutettua altistuskoetta, jossa tietyn aikajakson ajan lapselle annetaan allergiaklinikalta saatavaa äidinmaidonkorviketta tai muuta valmistetta. Lapsen huoltaja ei tunne tuotteen koostumusta, mutta pitää kirjaa tutkimusjakson aikana mahdollisesti ilmenneistä oireista tai ongelmista. Jakson päätyttyä aloitetaan toinen jakso toisella samankaltaisella valmisteella, ja lopuksi tulokset käydään läpi allergiaklinikalla. Tutkimusvalmisteet valitaan siten, että ne ovat muuten identtiset mutta toinen niistä sisältää epäiltyä allergeenia: jos kyseessä on kyseinen allergia, oireiden pitäisi ilmetä vain toisella jaksolla ja jäädä toisella pois.
Joitain allergioita on pystytty hoitamaan siedätyshoidolla, joka totuttaa allergian aiheuttajaan. Allergisia oireita pyritään myös vähentämään antihistamiinin avulla. Allergian hoidossa on tärkeintä selvittää syyt, jotka aiheuttavat oireita. Parasta hoitoa on poistaa kotoa allergiaa aiheuttavat tekijät. Erilaiset lääkkeet saattavat helpottaa oloa, mutta eivät poista allergian syytä. Vielä parempi olisi estää allergian synty.
Mustaherukan siemenöljyllä on todettu olevan ehkäisevä vaikutus pikkulasten atooppiseen ihottumaan. Kun äiti syö sitä raskausaikana, yksivuotiailla lapsille oli atooppisten allergioiden ja ihottumien määrä lähes kolmanneksen vähäisempi kuin verrokkiryhmällä, joka sai lumetuotteena oliiviöljyä.
Parhaillaan on kehitteillä allergiarokotteita, jotka kykenevät lieventämään jo syntynyttä allergiaa huomattavasti nopeammin kuin perinteinen siedätyshoito.