hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Jean-Claude Duvalier
Jean-Claude Duvalier (3. heinäkuuta 1951 Port-au-Prince – 4. lokakuuta 2014 Port-au-Prince) oli Haitin presidentti ja diktaattori 1971–1986. Hän seurasi virassa isäänsä François Duvalieria. Isä ja poika saivat kansan suussa lempinimet "Papa Doc" ja "Baby Doc".
Jean-Claude Duvalier nousi valtaan vain 19-vuotiaana ja oli maailman nuorin presidentti.
Nuori presidentti karkotti maasta isänsä tärkeimmän avustajan, äitinsä veljen Gaston Jumellen ja sulki marraskuussa 1972 tämän ylläpitämän Hemo Caribbean -yhtiön, joka oli järjestänyt joukkoverenluovutuksia 3-5 dollarin korvausta vastaan henkilöä kohden. Luovutusten tuottama veri ja veriplasma myytiin ulkomaille.
François Duvalier loi pelätyt puolisotilaalliset Tonton Macoutes- joukot, jotka osallistuivat poliittisten vastustajien kiduttamiseen ja surmaamiseen. Jean-Claude Duvalier hyväksyi näiden joukkojen toiminnan ja brutaalit toimintatavat jossain määrin. Hänen hallintonsa on arvioitu olleen vähemmän väkivaltainen, mutta pahemmin korruptoitunutta isäänsä verrattuna
Duvalierin vietti ylellistä elämää. Hänen häänsä maksoivat viisi miljoonaa dollaria, vaikka samaan aikaan maa kärsi köyhyydestä. Ihmisoikeusryhmien mukaan hänen aikanaan maassa kidutettiin ja surmattiin tuhansia poliittisia vankeja.
Vuonna 1986 korruptiosyytteiden raskauttama Jean-Claude Duvalier pakotettiin luopumaan vallasta, minkä seurauksena hän muutti Ranskaan.
Kun Jean-Bertrand Aristide ilmoitti luopuvansa vallasta 2004, Jean-Claude Duvalier ilmoitti asettautuvansa ehdolle vuoden 2005 vaaleissa.
Tammikuun 2010 maanjäristyksen jälkeen hän lupasi lahjoittaa kotimaalleen viisi miljoonaa puntaa.
Duvalierilla oli Sveitsissä pankkitili, jolla olevista varoista hän taisteli oikeudessa, sillä Haitin valtio on vaatinut niitä palautettavaksi. Vuonna 2007 silloinen presidentti René Préval sanoi, että jos Duvalier olisi palannut Haitiin, hän olisi joutunut oikeuteen rahan kavalluksista ja kuolonuhreista. Duvalier palasi Haitiin tammikuussa 2011, mutta syytä paluuseen ei toistaiseksi tiedetä. 19. tammikuuta 2011 Duvalier sai syytteet korruptiosta, varkaudesta sekä varojen kavaltamisesta. Syytteet koskivat väärinkäytöksiä Duvalierin 15-vuotisella valtakaudella 1970- ja 1980-luvuilla.
Duvalier menehtyi kotonaan sydänkohtaukseen 63 vuoden iässä.
Stephen Webb
Stephen Webb on brittiläinen fyysikko ja tietokirjailija. Hän on tutkinut älyllisen elämän mahdollisuutta ja todennäköisyyttä maailmankaikkeudessa. Hän on pohtinut Fermin paradoksia, ja palkitussa teoksessaan "Missä kaikki ovat?" ("Where Is Everybody?") hän on esittänyt siihen 50 ratkaisua kolmesta eri näkökulmasta.
Webb väitteli tohtoriksi teoreettisesta fysiikasta 1988 Manchesterin yliopistosta ja on työskennellyt useissa Britannian yliopistoissa. Hän oli mukana palkitussa ("European Academic Software Award") fysiikan opetusohjelmistoja kehittäneessä ryhmässä.
Hän asuu ja työskentelee Milton Keynesissä ja osallistuu kirjoittamisen lisäksi päätyönään Open Universityn etäopiskelumateriaalia muun muassa matematiikan korkeakouluopetusta varten kehittäviin ryhmiin.
Webbin esikoisteos "Measuring the Universe: the Cosmological Distance Ladder" ilmestyi vuonna 1999.
Hänen toinen kirjansa, suomeksikin käännetty, "Missä kaikki ovat?" esittää kolme näkökulmaa elämän todennäköisyyden ja mahdollisuuden arvioimiseksi maailmankaikkeudessa. Yhden käsityksen mukaan Maan ulkopuolista älyllistä elämää on olemassa, mutta emme ole vielä saaneet yhteyttä toisiimme. Toisaalta salaliittoteorian mukaan he ovat jo keskuudessamme, mutta tavalla tai toisella heidän olemassaolonsa on piilossa. Kolmannessa vaihtoehdossa olemme ainoat älylliset koko universumissa. Kirja sai "Contact in Contextin" parhaan idean palkinnon ja oli ehdolla Aventis-palkinnon saajaksi 2003.
Kirjassa "Out of this World" käsitellään viimeaikaisia hiukkasfysiikan ajatuksia ja esitetään erikoisia teorioita kirjailijan omintakeiseen tyyliin.
Webb harrastaa jalkapalloa ja krikettiä.
Piri Reis
Piri Reis (1466–1554) oli osmanien laivastoupseeri, joka taisteli monta vuotta Turkin laivastossa ennen ylennystään amiraaliksi, josta tulee nimen osa "Reis"; hänen syntymänimensä oli Hadji Muhammad. Piri Reis tunnetaan nykyään parhaiten hänen vuonna 1513 piirtämästään maailmankartasta.
Vuonna 1929 Istanbulin Topkapin palatsin kunnostustöiden yhteydessä löydettiin kasa 1400–1500-luvuille ajoittuvia karttoja. Kahden gasellin nahalle piirretyn kartan tekijäksi oli mainittu Piri Reis. Kartat olivat huolellista työtä ja hämmästyttävän tarkkoja. On väitetty, että vastaavaan pituusasteikon tarkkuuteen päästiin vasta 200 vuotta myöhemmin. Toinen kartoista oli piirretty vuonna 1513, ja se kuvaa Etelä-Amerikan itärannikkoa. Toinen kartta on piirretty 1528, ja se kuvaa Pohjois- ja Etelä-Atlanttia, Karibianmerta sekä kiistellyn tulkinnan mukaan myös Falklandinsaaria ja Antarktista. Piri Reisin karttoihin tekemien merkintöjen mukaan niiden lähteenä on ollut "vääräuskoisen Colombon" eli Kolumbuksen kartta, joka on sittemmin kadonnut.
Vuonna 1956 historioitsija ja arkeologi Arlington Mallery alkoi tutkia karttoja päätyen siihen tulokseen, että ne eivät tukeneet vallitsevaa käsitystä eri alueiden löytöajoista. Piri Reisin aikaan sekä Pohjois- että Etelä-Amerikan rannikot olivat Euroopassa suurimmalta osaltaan tuntematonta aluetta, ja Antarktis löydettiin vasta vuonna 1818. Merkittävää kartoissa on myös niiden mahdollinen täsmääminen leveys- ja pituuspiirien kanssa, mikä tarkoittaisi lähdekarttojen tekijöiden tienneen Maan pyöreästä muodosta ja mahdollisesti hallinneen trigonometrian. Virheitäkin kartassa kuitenkin on, kuten Neitsytsaarten sekä joidenkin Etelä-Amerikan jokien kaksinkertainen määrä. Antarktikseksi tulkitulla alueella vallitsee karttamerkintöjen mukaan lämmin ilmasto. Karttaa on tutkinut muun muassa yhdysvaltalainen kartografi Charles Hapgood, joka vuonna 1966 piti karttaa todisteena siitä, että Maassa on täytynyt olla tähän asti tuntematon korkeakulttuuri.
Historiantutkija Gregory McIntosh on vastustanut Malleryn ja Hapgoodin tulkintoja. Hänen mukaansa kartta ei ole läheskään niin tarkka kuin Hapgood antaa ymmärtää; McIntoshin mukaan 1500-luvulta tunnetaan huomattavasti parempiakin maailmankarttoja. Antarktikseksi tulkittu alue Piri Reisin kartassa voi McIntoshin mukaan olla Etelä-Amerikan rannikkoa. Toisaalta McIntosh korostaa, että tuntemattoman eteläisen mantereen olemassaololla spekuloitiin jo kauan ennen sen löytymistä. Arveltiin, että maapallon pysyminen tasapainossa vaati suuren eteläisen maamassan olemassaoloa.
Solmu (tähtitiede)
Solmu (Ω, "Omega"), tavallisimmin nouseva solmu tai rataelementtinä nousevan solmun pituus on tähtitieteessä kiertoradan suuntaa kuvaava suure, joka ilmoitetaan asteina. Tässä suunnassa rata nousee ennaltasovitun tarkastelutason (Aurinkokunnassa ekliptikan tason) yläpuolelle. Aurinkoa kiertäville kappaleille suunnan nollakohta on kevätpäiväntasauspiste ja se mitataan vastapäivään. Kohtaa, jossa rata vastaavasti laskee tarkastelutason alapuolelle kutsutaan "laskevaksi solmuksi". Sille käytetään joskus merkintää formula_1. Jos radan inklinaatio on nolla, solmupisteitä (ja samalla myöskään niiden suuntia eli pituuksia) ei ole määritelty.
Kuun solmu on piste, jossa Kuu nousee ekliptikan ylä- tai laskee sen alapuolelle. Jos tällöin Aurinko on samassa suunnassa, eli on uusikuu, voi tapahtua auringonpimennys. Jos Aurinko sijaitsee vastakkaisessa suunnassa, eli on täysikuu, voi tapahtua kuunpimennys. Kuun tapauksessa kahden nousevan solmun välistä aikaa kutsutaan drakoniittiseksi kuukaudeksi.
Periastroni
Periastroni on tähteä kiertävän ellipsiradan lähin piste. Esimerkiksi jos eksoplaneetta on ratansa tähteä lähimmässä pisteessä, se on periastronissa.
"Periapsis" on yleisesti jotain kappaletta kiertävän toisen kappaleen läheisin piste ellipsiradalla.
Apastroni
Apastroni (apoastroni) on tähteä kiertävän ellipsiradan kaukaisin piste, esimerkiksi jos eksoplaneetta on ratansa tähdestä kaukaisimmassa pisteessä, se on apastronissa.
"Apoapsi" on yleisesti jotain kappaletta kiertävän toisen kappaleen kaukaisin piste ellipsiradalla.
Radan isoakselin puolikas
Isoakselin puolikas on ellipsin pisimmän halkaisijan puolikas. Tätä rataelementtiä käytetään tyypillisesti kuvaamaan ellipsiradalla kiertävän kappaleen etäisyyttä keskuskappaleesta, joka sijaitsee ellipsin yhdessä polttopisteessä.
Isoakselin puolikasta nimitetään usein "keskietäisyydeksi". Nimitys on siinä mielessä perusteltu, että isoakselin puolikas on kappaleen suurimman ja pienimmän etäisyyden keskiarvo. Etäisyyden keskiarvo voidaan kuitenkin laskea monella tavalla. Esimerkiksi etäisyyden keskiarvo ajan suhteen on suurempi, sillä ollessaan kauempana keskuskappaleesta kappale kiertää hitaammin, jolloin aikaa kuluu enemmän.
Rata-arvo
Rata-arvot eli "rataelementit" määrittävät yksikäsitteisesti taivaankappaleen sijainnin tiettynä ajankohtana ellipsiradalla tai vastaavalla. On vakiintunut käytäntö ilmoittaa tietyt rataelementit, joista voidaan laskea kappaleen paikka tiettynä ajankohtana eli eepokkina. "Puhtaat" taivaankappaleiden radat ovat ympyröitä, ellipsejä, paraabeleja, hyperbelejä tai suoria viivoja. Käytännössä kappaleiden radat ovat ajan mukana muuttuvia, jolloin rataelementit on laskettava monimutkaisilla yhtälöillä, jotka antavat rataelementit jonkin ajanhetken ympäristössä. Näitä kutsutaan radan oskuloiviksi elementeiksi.
Periaatteessa rataelementit ovat siis vakioita, mutta muiden planeettojen, tähtien, kuiden tms. aiheuttamat häiriöt muuttavat niitä. Vain tietyt ellipsiradat ovat aurinkokunnassa pitkillä, miljardien vuosien ajanjaksoilla, suhteellisen vakaita.
Kappaleen rata voidaan ilmaista ilmoittamalla sen paikka- ja nopeusvektorit jollakin mielivaltaisella ajanhetkellä. Rataliikkeen energian lisäksi myös rataan liittyvä kulmamomentti on säilyvä suure.
Tavallisimmin taivaankappaleen rataa kuvataan ns. elliptisillä rataelementeillä. Periaatteessa muitakin vastaavia kuuden vakion yhdistelmiä on olemassa (mm. Delaunayn rataelementit), mutta elliptisten elementtien geometrinen havainnollisuus tekee niistä verrattoman käytännöillisiä. Elliptiset elementit ovatNäistä kaksi ensimmäistä ("a" ja "e") määräävät radan muodon, kolme seuraavaa ("i", "Ω" ja "ω") kiinnittävät sen suunnan avaruudessa ja viimeinen ("M") asettaa kappaleen oikeaan kohtaan ratakäyrälle. Perihelin argumentin sijasta käytetään joskus perihelin pituutta ja keskianomalian sijasta kappaleen sijainti radalla voidaan ilmaista myös periheliajan tai keskilongitudin avulla.
Thomas Beecham
Sir Thomas Beecham (29. huhtikuuta 1879 St. Helena – 8. maaliskuuta 1961 Lontoo) oli 1900-luvun alkupuolen merkittävin brittiläinen kapellimestari. Hän perusti useita brittiläisiä orkestereita mukaan lukien New Symphony Orchestran, Lontoon filharmonisen orkesterin ja Royal Philharmonic Orchestran.
Carlos Kleiber
Carlos Kleiber (alk. Karl Ludwig Bonifatius Kleiber, 3. heinäkuuta 1930 Berliini, Saksa – 13. heinäkuuta 2004 Konjšica, Slovenia) oli itävaltalainen kapellimestari. Debyyttinsä orkesterin edessä Kleiber teki vuonna 1952. Hän lopetti musiikintekemisen opiskellakseen kemiaa, mutta palasi musiikin pariin kahden vuoden jälkeen. Hän työskenteli Saksassa vuodesta 1956, debytoi Wienissä 1973 ja Bayreuthissa seuraavana vuonna.
Karl Ludwig Bonifatius Kleiber syntyi vuonna 1930 Berliinissä, missä hänen isänsä Erich Kleiber työskenteli kapellimestarina Berliinin valtionoopperassa. Hän oli Erich Kleiberin ja Ruth Goodrichin toinen lapsi.
Erich Kleiber jätti Saksan perheineen vuonna 1935 natsihallinnon protestoimiseksi. Perhe asui useassa eri paikassa, kunnes he asettuvat Etelä-Amerikkaan vuonna 1940. Sodan jälkeen Carlos Kleiber palasi Eurooppaan ja opiskeli oikeustiedettä ja kemiaa Zürichissä. Hän oli kuitenkin kiinnostunut musiikista ja oli tehnyt ensimmäisen sävellyksensä jo yhdeksänvuotiaana. Carlosin isä antoi vuonna 1950 luvan hänelle lähteä opiskelemaan musiikkia Buenos Airesiin.
Kleiber muutti 1953 Saksaan, missä hän toimi korrepetiittorina. Hän teki 1955 lavadebyyttinsä kapellimestarina Potsdamissa. Hän pääsi 1957 Düsseldorfin oopperan korrepetiittoriksi ja 1960 kapellimestariksi. Kleiber vieraili kapellimestarina myös muissa orkestereissa.
Kleiber sai 1964 paikan Zürichin oopperasta. Stuttgartin valtionoopperan pääkapellimestariksi hän pääsi 1966. Stuttgartissa hän sai kuuluisuutta johtamalla oopperoita "Wozzeck" ja "Taika-ampuja". Kleiber vieraili 198 Münchenin oopperassa, missä hänen johtamansa oopperat "Ruusuritari", "Otello" ja "La Traviata" olivat suurmenestyksiä.
Kleiber ryhtyi 1970-luvulla freelanceriksi. Hän esiintyi 1973 ensimmäisen kerran Wienin valtionoopperassa "Tristan ja Isolde" -oopperan kapellimestarina. Samana vuonna ilmestyi myös hänen ensimmäinen levytyksensä. Kleiber esiintyi 1974 ensimmäisen kerran Royal Opera Housessa ja Bayreuthin musiikkijuhlilla. Kleiber johti myös Wienin filharmonikkoja, jonka kanssa hän myös levytti Ludwig van Beethovenin viidennen sinfonian.
Kleiber debytoi 1970-luvulla useissa oopperataloissa. Hän esiintyi 1976 ensimmäisen kerran La Scalassa ja 1978 Chicagon sinfoniaorkesterin kanssa. Wienissä hänen johtamansa "Carmen" televisioitiin ympäri maailmaa.
Kleiberin viimeinen studioäänitys oli vuonna 1980 äänitetty "Tristan ja Isolde". Metropolitan Operassa hän johti ensimmäisen kerran 1988, jolloin hän johti oopperan "La bohème". Viimeisen kerran Kleiber johti oopperaa 1994 Wienissä ja viimeisen konserttinsa hän piti 1999 Cagliarissa.
Kleiber meni vuonna 1961 naimisiin slovenialaisen balettitanssijan Stanislava Brezovarin kanssa. Heidän tytär Lillian syntyi 1971. Stanislava kuoli vuonna 2003 ja Carlos Kleiber seuraavana vuonna.
Isänsä Erich Kleiberin tavoin Carlos Kleiber oli perfektionisti. Hän vaati usein orkestereiltaan pitkiä harjoituksia. Kleiberiä pidettiin mielikuvituksekkaana ja kokeilevana muusikkona, joka kykeni luomaan tuoreita näkemyksiä vanhoista klassikoista.
Sherman Firefly
Sherman Firefly on brittiläisellä 76,2 mm O.Q.F 17-pdr-tykillä aseistettu versio yhdysvaltalaisesta M4 Sherman-panssarista.
Fireflyt rakennettiin muuntamalla olemassa olevia M4 Sherman -vaunuja. Alustana käytettiin kolmea mallia: M4, myöhemmän mallin M4 Composite, jossa oli valettu rungon yläosa, ja M4A4, joista britit käyttivät nimiä Sherman I, Sherman I Hybrid ja Sherman V. Yleisin muunnettu vaunu oli M4A4/Sherman V, jossa oli pidennetty hitsattu runko ja Chrysler A57 Multibank -moottori. M4A1-mallia ei voitu käyttää, koska sen pyöristetty valettu runko ei jättänyt tilaa 17-paunaisen ammustelineille. Myös miehistöä vaunuun mahtui vain neljä.
Sherman Firefly tuli liittoutuneiden käyttöön juuri ennen Normandian maihinnousua.
Erich Kleiber
Erich Kleiber (5. elokuuta 1890 Wien – 27. tammikuuta 1956) oli Itävallassa syntynyt kapellimestari. Hän omisti suurimman osan elämästään oopperalle. Opiskeltuaan musiikkia Prahassa hän siirtyi 1912 johtamaan orkesteria Darmstadtiin. Vuonna 1923 hänestä tuli Berliinin valtionoopperan musiikillinen johtaja. Vuonna 1925 hän johti Alban Bergin "Wozzeckin" kantaesityksen. Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen leimattua Bergin toisen oopperan "Lulun" ”jälkeenjääneiden musiikiksi” Kleiber erosi vuonna 1934 mielenilmauksellisesti Berliinin-työstään. Hän muutti myöhemmin Buenos Airesiin, jonka Colón-teatterissa hän työskenteli aina vuoteen 1950 saakka. Vuodesta 1938 alkaen hänellä oli myös Argentiinan kansalaisuus. Vuonna 1954 hän palasi Berliiniin töihin mutta erosi taas pian uudestaan.
Erich Kleiberin poika Carlos Kleiber on myös tunnettu kapellimestari.
Oopperoista Kleiber on levyttänyt muun muassa Mozartin "Figaron häät" ja Straussin "Ruusuritarin".
Peter Greenaway
Peter Greenaway (s. 5. huhtikuuta 1942 Newport, Gwent, Wales) on brittiläinen elokuvaohjaaja.
Greenaway syntyi Walesissa, mutta varttui Englannissa. Greenawayn perhe jätti Walesin Peterin ollessa kolmevuotias, ja he muuttivat Essexiin. Jo nuorena Peter Greenaway päätti ryhtyä taidemaalariksi. Samaan aikaan hän katsoi ahkerasti elokuvia, erityisesti Ingmar Bergmanin tuotantoa ja ranskalaisen elokuvan uuden aallon elokuvia.
Vuonna 1962 Greenaway aloitti opiskelun Walthamstowin taidekorkeakoulussa, mutta yhden lyhytelokuvan ohjattuaan hän lopetti opinnot vuonna 1965 ja sai työpaikan elokuvaleikkaajana. Leikkaajana työskennellessään Greenaway jatkoi kokeellisten lyhytelokuvien ohjaamista. 1970-luvulla Greenawayn henkilökohtaiset elokuvaprojektit kasvoivat kunnianhimoisemmaksi, ja hän sai aikaan sellaiset vielä nykyäänkin arvostetut lyhytelokuvat kuten "Vertical Features Remake" ja "A Walk Through H". Greenaway myös opettaa elokuvataidetta Sveitsissä.
Vuonna 1980 Greenaway teki ensimmäisen pitkän elokuvansa "The Falls". Elokuva ei tosin noudattanut mitään traditioita — mikä on tyypillistä Greenawayn tuotannolle — vaan se oli 92-osainen valedokumentti. 1980-luvulla Greenaway jatkoi ohjaamalla monia tunnetuimpia pitkiä elokuviaan, kuten "The Draughtman's Contract" (1982), "A Zed & Two Noughts" (1985), "The Belly of an Architect" (1987) ja "Drowning by Numbers" (1988). Vuonna 1989 julkaistiin Greenawayn ehkä parhaiten menestynyt elokuva "Kokki, varas, vaimo ja rakastaja", jonka rohkea erotiikkaa ja kannibalismia sisältänyt kuvasto joutui sensuurin käsiin monissa maissa.
1990-luvun alussa Greenaway jatkoi tekemällä toisen kiistanalaisen pitkän elokuvan "The Baby of Mâcon" (1993). Sitä seurasivat "The Pillow Book" (1996) ja "8½ Women" (1999).
Greenaway on tehnyt kunnianhimoisen multimediaprojektin "The Tulse Luper Suitcases", johon kuuluu useita pitkiä elokuvia, televisiosarja, 92 DVD-levyä, CD-ROM-levyjä ja kirjoja. Greenawayn elokuvaprojekti, Rembrandtista kertova pitkä elokuva "Yövartio", valmistui 2007 ja "Rembrandtin syytös" 2008.
Greenawayn uusin elokuva "Eisenstein in Guanajuato" on kunnianosoitus neuvostoliittolaiselle elokuvaohjaaja Sergei Eisensteinille. Elokuvan pääosaa esittää suomalainen näyttelijä Elmer Bäck ja se saa Suomen-ensi-iltansa elokuvateattereissa 4. syyskuuta 2015.
Olostunturi
Olostunturi on Muonion kunnassa sijaitseva tunturi, joka kohoaa 524 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Olostunturilla sijaitsee hiihto- ja laskettelukeskus.
Tunturin huipulle on rakennettu puolenkymmentä tuulivoimalaa. Näiden viiden 600 kilowatin voimalan kokonaistuotantokapasiteetti on 3 megawattia. Vuoden 2010 lopussa Suomen tuulivoiman kokonaistuotantokapasiteetti oli 197 megawattia.
Oloksen alueella sijaitsee saksalaisten autotehtaiden talvitestausasema, joka tarjoaa paikallisille asukkaille työpaikkoja talvisin.
Alueella sijaitsee myös Madeojan lehtosuojelualue.
Metzin epitomi
Metzin epitomi on latinaksi kirjoitettu tiivistelmä eli "epitomi" Aleksanteri Suuren elämästä. Epitomin kirjoittaja on anonyymi ja yhteenvedon alkuperäistä lähdettä ei myöskään tunneta. Alkuperäinen käsikirjoitus tuhoutui toisen maailmansodan aikana, mutta siitä on säilynyt kopio 1800-luvulta.
Teos on ehkä kirjoitettu Julianuksen vuonna 363 jaa. tapahtuneen Persian sotaretken innoittamana. Epitomin kirjoittaja on käyttänyt pitkälti samoja lähteitä kun Diodoros Sisilialainen, Junianus Justinus ja Quintus Curtius Rufus. Nämä niin sanottuun Aleksanteri "vulgataan" kuuluvat lähteet perustuvat pitkälti Kleitarkhoksen kadonneeseen Aleksanteri-elämäkertaan. Kleitarkhoksen perustuvan sisällön lisäksi epitomi sisältää muun muassa kolme pidempää pseudohistoriallista lisäystä: kirjeen intialaiselta kuningas Porokselta; kirjeen intialaisilta filosofeilta sekä Aleksanterin ja gymnosofistien keskustelun. Näiden kappaleiden on väitetty perustuvan aikaisempaan kokoelmaan, joka koostui kuvitteellisista Aleksanterin kirjeistä. Poroksen ja filosofien kirjeet on myös yhdistetty juutalaiseen Aleksanteri-traditioon.
Metzin epitomi oli osa 900-luvulta peräisin olevaa niin sanottua "Codex Metz 500" pergamentille kirjoitettua käsikirjoitusta, joka oli peräisin Metzin lähellä olevasta St. Arnulphus -luostarista. Käsikirjoitusta säilytettiin Metzin kaupunginkirjastossa vuoteen 1944 asti, jolloin se tuhoutui toisen maailmansodan aikana tulipalossa. P.H. Thomas julkaisi epitomin nykyisen version vuonna 1960. Se perustuu kahteen aikaisempaan julkaisuun ja Ranskan kansalliskirjastossa olleeseen kopioon alkuperäisestä tekstistä.
Käsikirjoitus sisälsi myös niin sanotun "Liber de Morte" -teoksen, joka tunnetaan myös nimellä "Aleksanteri Suuren viimeiset päivät ja testamentti".
Teos käsittää tapahtumat Dareios III:n kuolemasta vuonna 330 eaa. Induksen purjehdukseen asti vuonna 325 eaa.
Akira Toriyama
Akira Toriyama (鳥山 明 "Toriyama Akira", s. 5. huhtikuuta 1955 Nagoya) on japanilainen mangataiteilija. Hän aloitti uransa 23-vuotiaana. Toriyama on luonut sarjat "Dragon Ball", "Dr. Slump", mutta eniten hän on luonut lyhytsarjoja, kuten mm. "Kajika" ja "Sandland". Hän on tehnyt kuvitustaiteen peliin "Dragon Quest". Lisäksi hän on suunnitellut hahmot mm. peleihin "", "Chrono Trigger", "Tobal No. 1" ja "Tobal 2".
Akira Toriyama harrastaa pienoismallien kokoamista, videopelien pelaamista ja moottoripyörällään ajoa. "Dr. Slump" oli ensimmäinen Toriyaman hittimanga, mutta vasta "Dragon Ball" toi hänelle maailmanlaajuisen menestyksen. "Dragon Ball" on Toriyaman päätuote, jota hän piirsi yli kymmenen vuoden ajan. Hän oli itsekin yllättynyt "Dragon Ballin" saamasta suosiosta. Jatkoa Toriyaman kehittämiin mangoihin ovat mm. "Wonder Island", "Cowa!" ja "Neko Majin Z".
Käyrä
Matematiikassa käyrä on halutulla välillä jatkuva pisteiden joukko avaruudessa. Käyrän ei välttämättä tarvitse noudattaa mitään matemaattista mallia. Yksinkertaisimmillaan käyrä on suora viiva.
Olkoon formula_1 topologinen avaruus ja formula_2 reaaliakselin jokin väli. Tällöin käyrä on jatkuva kuvaus formula_3. Käyrää sanotaan yksinkertaiseksi, jos formula_4 on injektiivinen. Jos I on suljettu ja rajoitettu väli, formula_5, sanotaan käyrää yksinkertaiseksi siinäkin tapauksessa, että formula_6 ja formula_4 on välin sisäpisteissä injektiivinen.
Käyrä on suljettu käyrä, jos formula_5 ja formula_9. Suljettua yksinkertaista käyrää sanotaan Jordanin käyräksi.
Topologisessa tarkastelussa on huomattava, että käyrä ja sen kuvaaja ovat kaksi eri asiaa. Kahden eri käyrän kuvaajat voivat olla samat. Esimerkiksi fysikaalisesti tulkittuna käyrää pitkin voidaan kulkea eri nopeuksilla tai Jordan-käyrää voidaan kiertää useita kertoja.
Sytytysjärjestelmä
Sytytysjärjestelmään kuuluu bensiiniä käyttävässä perinteisessä ottomoottorissa mekaaninen, moottorin tahtia pyörivän akselin ohjaama katkoja, sytytyspuola (sytytysmuuntaja), virranjakaja ja sytytystulpat sekä näiden väliset johtimet. Sytytyspuolan ensiöpiiriin tulee jatkuva tasajännite, ja kun katkojan kärjet ovat kiinni toisissaan, sytytyspuolan ensiöpiiri maadoituu niiden kautta päästäen virran kulkemaan ensiökäämin läpi. Virranjakajan akselin avatessa katkojan kärjet puolan ensiöpiirin virtapiiri katkeaa ja tällöin toisiopiiriin indusoituu suuri, jopa kymmenientuhansien volttien jännite. Puolan toisiopiiri on yhdistetty suurjännitejohdolla virranjakajan kanteen, josta se pyörijän kautta ohjautuu oikean sylinterin sytytystulppaan ja aiheuttaa siellä kipinän.
Katkojan kärkien rinnalla on kondensaattori, jonka tarkoitus on vähentää ensiöpuolen kipinöintiä. Kun katkojan kärjet avautuvat, virta pääsee pienen hetken kulkemaan kondensaattorin kautta, mikä antaa kärjille aikaa avautua kunnolla ennen kuin virta katkeaa. Tämä estää valokaaren syntymisen kärkien välille ja pakottaa jännitteen purkautumaan toisiokäämin ja tulpan kautta.
Jos katkojan kärkiväli on liian pieni, moottorin käynti muuttuu röpöttäväksi ja kierrosten otto vaikeutuu. Sama tapahtuu, kun katkojan kärjet kuluvat. Katkojan kärjet ovat kiinni virranjakajassa sijaitsevassa kärkilevyssä.
Virranjakajassa on usein myös alipaineella toimiva sytytysennakon säätö, joka säätää ennakkoa moottorin kuormituksen ja kierrosluvun mukaan sopivaksi. Normaaleihin huoltotoimenpiteisiin kuuluu kyseisen järjestelmän toiminnan sekä itse ennakon tarkastus, joka suoritetaan helpoiten ajoituslampulla.
Nykyisissä bensiiniautoissa on yleensä käytössä kärjetön sytytysjärjestelmä, jossa puolan ensiövirtaa ohjataan elektronisesti. Katkojan kärjet on korvattu moottorin asentoanturilla ja elektronisilla sytytyksen vahvistus- ja/tai ohjausyksiköillä, jotka korvaavat mekaanisen katkojan. Nykyään virranjakajastakin on usein luovuttu, ja jokaista sylinteriä kohti on oma puolansa, minkä ansiosta moottorinohjausyksikkö voi säätää kunkin sylinterin sytytystä täysin yksilöllisesti.
Eräs vaihtoehto on käyttää niin sanottua hukkakipinäsytytysjärjestelmää, jossa esimerkiksi nelisylinterisessä moottorissa kahdelle sylinterille annetaan kerrallaan kipinä. Toisessa sylinterissä on puristustahti lopuillaan ja toisessa vastaavasti poistotahti lopuillaan. Sylinterissä, jossa on poistotahti menossa, menee kipinä "hukkaan." Järjestelmästä voidaan myös käyttää nimitystä DIS, Distributorless Ignition System. (suom. virranjakajaton sytytysjärjestelmä)
Yksi- (ja usein myös kaksi) sylinterisissä moottoreissa voi olla ns. magneettosytytys, joka sekin voi olla kärjellinen tai kärjetön.
Alpo Tuomisto
Alpo Tuomisto (s. 1937) on suomalainen taidemaalari, joka on 1980-luvun alusta lähtien ollut eräs tuotteliaimpia muotokuvamaalareita. Virallisesti julkistettuja muotokuvamaalari Tuomiston töitä löytyy pääosin pankkien, kuntien, sähkölaitosten ja erilaisten julkisyhteisöjen kokoelmista.
Tämän lisäksi Tuomisto on maalannut huomattavan määrän taiteilijaprofessoreita ja viihdetaiteilijoita. Esimerkiksi Juice Leskisen albumin "Minä" kansikuvituksessa on käytetty Alpo Tuomiston muotokuvamaalausta.
Kallaveden lukio
Kallaveden lukio on kuopiolainen lukio, jonka juuret ulottuvat vuoteen 1879 Suomalaisen tyttökoulun perustamiseen. Nimi muuttui vuonna 1928 Kuopion tyttölyseoksi, Kallaveden yhteislyseoksi vuonna 1973 ja Kallaveden lukioksi vuonna 1975.
Kallaveden lukio on yksi Kuopion neljästä päivälukiosta. Sitä käy noin 500 opiskelijaa. Opettajia on noin 40. Rehtorina on Ensio Vatanen. Samassa rakennuksessa toimii Kuopion iltalukio.
Arkkitehti Magnus Schjerfbeckin suunnittelema, alkujaan nelikerroksinen punatiilinen koulurakennus valmistui Piispanpuiston pohjoislaidalle (Maaherrankatu 2) vuonna 1924. Koulu oli alkujaan Kuopion suomalaisen tyttökoulun käytössä. Nykyisen korkeutensa koulu sai 1950-luvulla.
Lukio hyväksyttiin Unesco-kouluksi vuonna 1984. Unesco-koulu korostaa kansainvälisyyttä eri toiminnoissaan.
Kallaveden lukiossa painotetaan viestintää ja mediakasvatusta, kuvataidetta, käsi- ja taideteollisuutta sekä kansainvälisyyttä. Lukiodiplomin suorittaminen on mahdollista musiikissa, kuvataiteessa, tekstiilityössä, mediassa ja liikunnassa. Samassa rakennuksessa toimii myös Kuopion aikuislukio, jonka kursseja oppilaiden on mahdollista hyödyntää.
Kielitarjonta
Kallaveden lukiossa julkaistaan perinteistä "Oras" -lehteä, jonka perustaminen ajoittuu aivan 1800-luvun loppuun, mikä tekee siitä yhden Suomen vanhimmista opiskelijalehdistä.
Siellä on toiminut myös 10 vuoden ajan lukiolaisten oma radioasema, Putkiradio.
1980-luvun alusta on Kallaveden lukiolla ollut viisi ystävyyskoulua: Nowy Wisniczin taidelukio (Puola), Tarton 14. taidekoulu (Viro), Himmelsthurin lukio (Saksa) ja 15. lyseo Pihkovassa (Venäjä) Desenzanon lukio (Italia) . Koulut pitävät yhteyttä toisiinsa mm. vuosittaisten vierailujen merkeissä.
Kuopion Yhteiskoulun Musiikkilukio
Kuopion yhteiskoulun musiikkilukio oli musiikkiin ja tanssiin erikoistunut kuopiolainen lukio, joka perustettiin vuonna 1968 ja joka toimi itsenäisenä erikoislukiona heinäkuuhun 2015 saakka.
Elokuussa 2015 erillinen musiikkilukio lopetti, ja uusi Kuopion taidelukio Lumit aloitti toimintansa aiemmissa musiikkilukion tiloissa Kuopion Minna Canthin kadulla. Kuopion taidelukio muodostettiin Kuopion yhteiskoulun musiikkilukion ja Minna Canthin lukion pohjalta.
Tanssiopetus aloitettiin musiikkilukiossa vuonna 1983. Kuopion musiikkilukio on ensimmäinen suomalainen erikoislukio, joka erikoistui musiikkiin ja tanssiin. Nimi Kuopion yhteiskoulun musiikkilukio otettiin käyttöön vuonna 1995.
Perusopintojen lisäksi opiskelijalla oli mahdollisuus valita musiikinteoriaa, musiikintietoa, soitinopetusta, ryhmämusisointi-, orkesteri- ja kuoro-opetusta. Tanssijat saivat valita sekä klassisen baletin että nykytanssin tunteja. Opiskelijalla oli mahdollisuus käydä myös Kuopion konservatoriolla, jonka kursseista osa voitiin hyväksilukea lukio-opintoihin. Yhteiskoulun musiikkilukiossa lukioiden oppimäärään kuuluvista pakollisesta 75 kurssista kaksitoista oli oltava musiikin tai tanssin kursseja.
Lukiota kävi noin 210 opiskelijaa. Puolet opiskelijoista oli kotoisin Kuopion ulkopuolelta.
Koulu teki yhteistyötä Kuopion konservatorion, Sibelius-Akatemian Kuopion osaston ja Petroskoin Taidekoulu nro 1:n kanssa. Musiikkilukio muodosti osan ainutlaatuista musiikin koulutusketjua, joka ulottuu Kuopiossa aina päiväkodista tohtorinopintoihin asti.
Vuoden taiteilija on diplomi, joka myönnettiin vuosittain yhdelle ansioituneelle Kuopion yhteiskoulun musiikkilukion aiemmalle opiskelijalle. Kriteerinä on, että diplomin saaja oli kirjoittanut opiskellut ja kirjoittanut Kuopion yhteiskoulun musiikkilukiosta ylioppilaaksi, ja menestynyt sittemmin elämässään valitsemallaan osa-alueellaan. Nyttemmin perinne jatkuu Kuopion taidelukio Lumitissa, jossa valitaan "Vuoden taidelukiolainen".
Vuoden taiteilijat/taidelukiolaiset:
Kuopion konservatorio
Kuopion konservatorio on vuonna 1954 perustettu musiikkioppilaitos, joka antaa sekä musiikin ja tanssin perusopetusta että musiikkialan ammatillista koulutusta. Kooltaan konservatorio on yksi Suomen suurimmista. Sillä on sivutoimipisteet Juankoskella (ml. Kaavi ja Tuusniemi, 1983), Lapinlahdella, Nilsiässä (ml. Rautavaara ja Varpaisjärvi, 1976), Siilinjärvellä (1973) ja Suonenjoella (ml. naapurikunnat, 1973). Konservatorion rehtorina toimii Anna-Elina Lavaste.
Pääosa konservatoriosta toimii vuonna 1985 valmistuneessa Kuopion musiikkikeskuksessa, johon ovat sijoittuneet myös Savonia-ammattikorkeakoulun Kuopion Musiikki- ja Tanssiakatemia, Sibelius-Akatemian Kuopion osasto ja Kuopion kaupunginorkesteri. Samassa talossa on mahdollista opiskella musiikkia ja tanssia varhaislapsuudesta korkeimpiin ammattitutkintoihin saakka.
Musiikkikeskuksessa toimivilla oppilaitoksilla on monia yhteisiä tai vuorovetoisia toimintoja. Esimerkiksi kirjastopalveluista vastaa Sibelius-Akatemia ja toimistopalveluista konservatorio. Kuopion Musiikki- ja Tanssiakatemia vastaa puolestaan vuosittaisesta E5 Musiikin Kesäakatemiasta, joka tunnetaan erityisesti korkeatasoisesta Jorma Panulan vetämästä kapellimestarikurssista.
Musike-ohjelmapalvelut on oppilaitosten yhteinen konsertti- ja tanssiesityksiä tuottava toimisto.
Dol Amroth
Dol Amroth on Gondorin alaisuuteen kuuluva suuriruhtinaskunta J. R. R. Tolkienin kehittämässä Keski-Maan fantasiamaailmassa. "Tarussa sormusten herrasta" esiintyy Dol Amrothin kahdeskymmenestoinen suuriruhtinas, Imrahil, joka on yksi Gondorin armeijan päälliköistä.
Dol Amrothin satamakaupunki sijaitsee Belfalasin niemimaan länsirannikolla Suuren Meren rannalla. Suuriruhtinaiden hallitsemaa aluetta Ringló- ja Sernijokien välillä kutsutaan myös Dor-en-Erniliksi, "Ruhtinaan maaksi". Jossakin Dol Amrothin lähistöllä Morthondin suiston tuntumassa on Lórienin haltioiden muinainen satama Edhellond, joka hylättiin Kolmannen ajan toisen vuosituhannen lopulla, kun Lórienin viimeinen kuningas Amroth hukkui Belfalasin lahteen. Dol Amroth on nimetty Amrothin mukaan.
Tolkien luonnosteli Dol Amrothin ja sen suuriruhtinaiden alkuperästä kaksi toisistaan olennaisesti eroavaa versiota. Toisen mukaan suuriruhtinaat polveutuvat Belfalasissa asuneesta korkea-arvoisesta suvusta, joka oli saapunut Númenorista jo ennen sen häviötä. Kuningas Elendil, jolle he olivat sukua, antoi heille suuriruhtinaan arvonimen jo Toisen ajan lopulla ennen Viimeisen liiton sotaa. Toinen, yksityiskohtaisempi versio ajoittaa suuriruhtinaskunnan perustamisen vasta Kolmannen ajan 2000-luvun alkuun. Tällöin syntyi Belfalasissa asuneen Imrazôr Númenorilaisen ja salohaltia Mithrellasin liitosta poika Galador, josta tuli Dol Amrothin ensimmäinen suuriruhtinas ja josta kaikki myöhemmät suuriruhtinaat polveutuivat suoraan alenevassa polvessa.
Jälkimmäiseen tarinaan liittyy luettelo Dol Amrothin suuriruhtinaista, joskin toisesta kahdeksanteentoista heidät tunnetaan vain elinvuosiltaan. Vuosiluvut viittaavat Kolmanteen aikaan lukuun ottamatta kolmen viimeisenä luetellun suuriruhtinaan kuolinvuosia Neljännellä ajalla.
Järvamaa
Järvamaa eli Järva on maakunta Viron keskiosassa. Pinta-ala on 2 474 km² ja asukkaita runsaat 30 000. Maakunnan pääkaupunki on Paide.
Järvamaa rajoittuu idässä Länsi-Virumaahan ja Jõgevamaahan, etelässä Viljandimaahan, lännessä Pärnumaahan ja Raplamaahan sekä pohjoisessa Harjumaahan.
Järvamaa on etupäässä tasanko- ja kumparemaata ja pohjoisosastaan melko soista. Keski- ja itäosistaan Järvamaa on laajasti viljeltyä.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Järvamaan 11 kunnasta ja yhdestä kaupungista sekä yhdestä Raplamaan kunnasta (Käru) muodostettiin kaksi kuntaa ja yksi kaupunki. Järvamaan kunnat ovat:
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan silloisella Järvamaalla oli 30 537 asukasta, joista 28 926 (94,7 %) oli virolaisia, 828 (2,7 %) venäläisiä ja 753 (2,5 %) muita kansallisuuksia.
Maakunnan teollisuudenaloja ovat elintarvike- ja metsäteollisuus.
Läänemaa
Läänemaa (toisinaan , ) on maakunta Viron länsirannikolla. Maakunnan keskuspaikka on Haapsalu. Maakunnassa on asukkaita 21 174 (1.1.2018). Sen pinta-ala on 1 816 neliökilometriä.
Läänemaa on alavaa tasankoa tai loivasti kumpuilevaa lakeutta, jonka pääosa on viljelys- tai laidunmaata. Suurin joki on Kasari, joka laskee Matsalunlahteen Pohjois-Euroopan suurimmalla luhtasuolla. Maakuntaan kuuluvat myös saaret Vormsi ja Osmussaari.
Vuoden 2017 hallintouudistuksen jälkeen maakunnassa on yksi kaupunki (Haapsalun kaupunki) ja kaksi kuntaa: Lääne-Nigula ja Vormsi. Uudistuksessa Ridalan kunta ja vanha Haapsalu yhdistyivät uudeksi Haapsaluksi. Lääne-Nigulan kunta muodostettiin vanhasta Lääne-Nigulasta, neljästä muusta kunnasta (Noarootsi, Nõva, Martna ja Kullamaa) sekä Nissin kunnan Rehemäen kylästä. Läänemaan eteläosan kaksi kuntaa (Hanila, Lihula) siirtyivät uudistuksessa osaksi Pärnumaalle muodostettua Läänerannan kuntaa.
Vuonna 2011 Läänemaalla oli 24 140 asukasta, joista 21 499 (89,1 %) oli virolaisia, 1 965 (8,1 %) venäläisiä ja 659 (2,7 %) muita kansallisuuksia.
Maakunnan teollisuudenaloja ovat elintarvike- ja metsäteollisuus. Lisäksi maakunnassa työllistää virkistys- ja terveydenhoitoala.
Hiidenmaan, Läänemaan ja Saarenmaan maakunnat muodostavat Viron riigikogun vaalien vaalipiirin numero 5 (Valimisringkond Nr 5 Hiiu-, Lääne- ja Saaremaa), josta valitaan yhteensä kuusi kansanedustajaa Viron 101-jäseniseen parlamenttiin.
Hannunvaakuna
Hannunvaakuna (⌘) eli käpälikkö on symboli, jota on perinteisesti käytetty koristeluun monessa maailman kolkassa, etenkin Pohjois-Euroopassa ja Virossa. Suomessa on ollut tapana maalata merkki talon tai ladon seinään suojaamaan rakennuksen asukkeja huonolta onnelta ja pahoilta hengiltä. Se myös kaiverrettiin usein puisiin esineisiin, kuten lusikoihin tai juustolautoihin. Käpälikköä on käytetty myös kirjontakuviona, riipuksissa ja soljissa. Vanhin tunnettu suomalainen hannunvaakuna on kaiverrettu noin vuoden 1000 paikkeilla sukseen.
Suomen Kotiseutuliitto ehdotti 1950-luvulla hannunvaakunan käyttöä kulttuurimuistomerkkien symbolina. 1960-luvulla se otettiin käyttöön Pohjoismaissa nähtävyyttä kuvaavana liikennemerkkinä, ja nykyisin se on levinnyt kansainväliseen käyttöön. Merkkiä on käytetty myös Kalevala Korun tuotteissa kuten riipuksissa, Apple Macintoshin komentonäppäimenä sekä suomalaisissa pennin (vuodesta 1963 vuoteen 1979) ja viiden pennin kolikoissa (1963–1990). Ulkonäöltään samanlaiset, mutta markka-arvoiset kolikot olivat käytössä 1952–1962.
Hannunvaakunan nimi tulee kristillisestä pyhimyksestä Pyhästä Johanneksesta, mutta merkin alkuperä on esikristillinen.
Emily Watson
Emily Anita Watson (s. 14. tammikuuta 1967 Lontoo) on englantilainen näyttelijä. Hän on saanut kaksi Oscar-ehdokkuutta.
Watson syntyi arkkitehdin ja äidinkielenopettajan perheeseen. Tultuaan hylätyksi kolmesti teatteriopinnoista hän lopulta liittyi Royal Shakespeare Companyyn, jossa tutustui aviomieheensä Jack Watersiin.
Watsonin elokuvadebyytti oli pääosa Lars von Trierin vuoden 1996 melodraamassa "Breaking the Waves". Hän sai roolistaan ylistävät arvostelut ja ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa. Alun perin osaan kaavailtiin Helena Bonham Carteria, jolle voimakkaan eroottiset kohtaukset olivat kuitenkin liikaa.
Toinen Oscar-ehdokkuus tuli Anand Tuckerin vuonna 1998 ohjaamasta elokuvasta "Hilary ja Jackie – rakkaudesta musiikkiin", jossa Watson esittää sellisti Jacqueline du Prétä.
Vuonna 2000 Watson näytteli Marleen Gorrisin elokuvassa "Rakkauden viimeinen siirto", jossa hän esittää autismiin taipuvaisen shakkineron rakastajatarta. Miespääosassa on John Turturro. Elokuva perustuu Vladimir Nabokovin romaaniin.
Emily Watson kieltäytyi hänelle varta vasten kirjoitetusta menestyselokuvasta "Amélie", koska ei halunnut muuttaa Pariisiin ja näytellä ranskan kielellä. Osan sai Audrey Tautou.
Emily Watson esittää vuoden 2017 televisiosarjassa Pikku naisia sisarusten äitiä Marmee Marchia.
Ukkosmerkki
Ukkosmerkki on symboli, jonka slaavit uskoivat suojaavan taloa ukkoselta. Se on ilmeisesti ollut myös ylijumala Perunin merkki, ja siitä on ollut käytössä useanlaisia versioita. Ne kaikki kuitenkin muistuttavat pyörää ja ovat ilmeisesti sukua aurinkopyörälle. Merkissä on yleensä 6 vannetta.
Ukkosmerkki tehtiin usein talon kattopalkkiin, julkisivuun tai aitaan näkyvälle paikalle. Se on peräisin jo esikristilliseltä ajalta, mutta kristinuskon saapuminen Itä-Eurooppaan ei lopettanut sen käyttöä. Merkkejä onkin yhä olemassa joissakin vanhoissa rakennuksissa Venäjällä.
Statira (Dareios III:n vaimo)
Statira (noin 331 eaa.) oli Persian kuninkaan Dareios III:n vaimo. Statira oli ehkä Dareioksen sisko tai siskopuoli, missä tapauksessa kummankin äiti oli Sisygambis.
Dareios otti vaimonsa, äitinsä ja lapsensa mukaa kun hän lähti sotimaan Aleksanteri Suurta vastaan. Kärsittyään tappion Issoksen taistelussa Dareios jätti perheensä Damaskokseen ja he jäivät Aleksanterin vangeiksi (vuonna 333 eaa.). Antiikin lähteiden mukaan Statira oli Aasian kaunein nainen. Tästä huolimatta Aleksanteri ei koskenut Statiraan ja antoi tämän kuten kuningattaren kuului. Statira kuoli kuitenkin jostain syystä vuoden 331 eaa. tienoilla. Quintus Curtius Rufus väittää että Statira sairastui matkustamisen aiheuttaman rasituksen vuoksi. Plutarkhos ja Junianus Justinus taas väittävät että Statira kuoli synnytyksen yhteydessä. Jos Statira oli raskaana vuonna 331 eaa. niin isä olisi melko varmasti ollut Aleksanteri itse. Toisaalta ei tiedetä aivan tarkasti milloin Statira kuoli.
Statira sai Dareios III:n kanssa pojan Okhuksen, joka luultavasti tapettiin pian sen jälkeen kun hän jäi vangiksi. Lisäksi he saivat tyttäret n ja Drypetisin.
Aleksandrian koulukunta
Aleksandrian koulukunta on yhteisnimitys tietyille filosofian, kirjallisuuden, lääketieteen ja luonnontieteiden suuntauksille, jotka kehittyivät Aleksandriassa, Egyptissä ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Aleksandria oli tuohon aikaan merkittävä tieteen ja kulttuurin keskus, koska siellä yhdistyivät helleeniset ja itämaiset vaikutteet, se oli sijainniltaan suotuisa ja varakas kaupankäynnin keskus, ja koska Ptolemaioksen hallitsijasuku suosi tieteitä. Suuri osa oppineiden tuotoksista oli koottuna suureen Aleksandrian kirjastoon.
Aleksandrian koulukunnalla tarkoitetaan myös yhtä merkittävää varhaiskristillisen ajan Raamatun tulkinnan koulukuntaa. Koulukunta perustettiin Aleksandriassa toisella vuosisadalla jaa. Monet oppineet pitävät Klemens Aleksandrialaista koulukunnan perustajana. Koulukunta korosti Kristuksen jumalallista luonnetta ja yhdisteli pakanallisia filosofisia ajatuksia, kuten Platonin ajatuksia, kristilliseksi uusplatonismiksi. Koulukunnalle oli tyypillistä, että se tulkitsi suuren osan Raamatusta vertauskuvallisesti.
Urheiluruutu
Urheiluruutu on Yleisradion päivittäin lähettämä urheilu-uutisohjelma. Sen ensimmäinen lähetys oli 18. elokuuta 1963, johon Anssi Kukkonen teki intron ja sen juonsi ja koosti Seppo Kannas. Ohjelman nimen keksi Kukkonen ruotsalaista "Sportspegelniä" mukaillen. Sitä ennen urheilu-uutiset oli kerrottu muiden uutisten päätteeksi.
Aluksi Urheiluruutua lähetettiin 15 minuuttia vain sunnuntai-iltaisin, mutta myöhemmin se alkoi tulla myös torstaisin ja lauantaisin. Vuonna 1967 perustettiin TV1:n urheilutoimitus, jonka lippulaivaksi Urheiluruutu tuli, ja vuonna 1993 ohjelmaa alettiin lähettää joka päivä. Jouluaattona ja joulupäivänä Urheiluruutua ei kuitenkaan lähetetä.
Urheiluruudun ulkoinen ilme ja tunnusmusiikki on vaihtuneet vuosien aikana lukuisia kertoja. Ensimmäisessä tunnuksessa kukko juoksi kukkuloiden takaa kameran eteen. Tarinan mukaan tunnuksessa Kukkonen juoksi Kannaksen yli.
Tunnusmusiikeista tunnetuimmaksi on noussut 1980- ja 1990-luvulla käytetty Leevi and the Leavings -yhtyeen esikoisalbumilla oleva ”Tuhannen markan seteli”. Viimeksi ilme vaihtui 11. helmikuuta 2013, jolloin studio ja tunnus vaihtuivat ja uutiset alettiin lukea seisten.
Urheiluruutua lähetetään arkisin kolme lähetystä: klo 19.15 TV2:ssa, klo 20.55 TV1:ssä (päälähetys) ja klo 22 TV2:ssa. Ne kestävät viisi minuuttia, paitsi keskiviikon, torstain ja perjantain päälähetykset, jotka kestävät kymmenen minuuttia. Viikonloppuisin Urheiluruudun päälähetys (TV1) alkaa lauantaisin klo 20.50, jolloin se kestää 25 minuuttia ja sunnuntaisin klo 20.45, jolloin lähetys kestää 20 minuuttia. Viikonloppuna ovat lähetykset myös klo 18.10 (5 min), klo 19.05 (5 min; vain lauantaina) ja klo 22 (10 min). Aamu-TV:ssä ei lähetetä Urheiluruutua (aikaisemmin sitä tosin lähetettiin), vaan urheilu-uutiset lukee muiden uutisten jälkeen sama uutisankkuri.
Bad Brains
Bad Brains on yhdysvaltalainen vuonna 1977 perustettu punk- ja reggae-yhtye, joka oli suosionsa huipulla 1980-luvulla.
Yhtye aloitti jazz-yhtyeenä, mutta kehittikin todella nopean punk rock -soundin. Monet pitävät Bad Brainsia ensimmäisenä hardcore punk -yhtyeenä, mutta arvio on kiistelty. Punkin ohella yhtye teki myös reggae-kappaleita, ja myöhemmillä levyillä on vaikutteita myös funkista ja heavy metalista. Yhtyeen jäsenet ovat rastafareja ja kertovat elämänkatsomuksestaan paljon kappaleissaan.
Yhtye julkaisi uusimman Build a Nation -albuminsa vuoden 2007 kesäkuussa. Albumin tuotti Adam Yauch Beastie Boys -yhtyeestä.
Dead Kennedys
Dead Kennedys oli yksi tärkeimmistä 1970-luvun loppupuolen ja 1980-luvun yhdysvaltalaisista punk-yhtyeistä. Yhtye perustettiin vuonna 1978 San Franciscossa, Kaliforniassa. Yhtye hajosi vuonna 1986. Kuitenkin vuonna 2001 yhtyeen jäsenet hankkivat uuden laulajan Jello Biafran tilalle ja alkoivat soittaa nimikkeillä ”Dead Kennedys” ja ”DK Kennedys”. Yhtye ei varsinaisesti ole comebackin tehnyt Dead Kennedys, mutta promoottorit silti kutsuvat ja markkinoivat yhtyettä sillä nimellä. Dead Kennedys on saanut lisää mainetta myös vuonna 2005 julkaistussa "Tony Hawks American Wasteland" -pelissä, jossa soi tunnusmusiikkina ”California Über Alles”. Yhtye hajosi toisen kerran 2008.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1936
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1936 Garmisch-Partenkirchenissä sisälsivät kolme kilpailua hiihdossa ja yhden kisan mäkihypyssä sekä yhdistetyssä. Kilpailut toimivat myös lajien maailmanmestaruuskilpailuina.
Päivämäärä: 12. helmikuuta
Päivämäärä: 15. helmikuuta
Päivämäärä: 10. helmikuuta
Viimeisessä vaihdossa matkaan lähtiessään Suomen Kalle Jalkanen oli jäljessä Norjan Bjarne Iversenia minuutin ja 23 sekuntia. Kun osuutta oli hiihdetty puolet Jalkanen oli ottanut Iversenin jo kiinni. Eräässä alamäessä Jalkanen kuitenkin sylkäisi ja samalla hänen tekohampaansa lensivät hangelle. Hän palasi hakemaan ne ja norjalainen pääsi uudelleen johtoon. Puoli kilometriä ennen maalia Jalkanen saavutti Iversenin ja voitti lopulta kuudella sekunnilla.
Päivämäärä: 12.–13. helmikuuta
Päivämäärä: 16. helmikuuta
RPK
RPK () on AKM:n pohjalta jalkaväen ryhmäaseeksi kehitetty 7,62 mm:n pikakivääri. RPK:n eroavaisuuksia AKM-rynnäkkökivääriin verrattuna ovat muun muassa vahvempi runko, uudelleenmuotoiltu kahva, perä ja kädensuojus sekä pidempi ja raskaampi piippu. Hieman piipun suun takana on taitettava etutuki. Takatähtäin on varustettu suuremmalla asteikolla ja sivuttaissäätömahdollisuudella.
RPK:ssa käytetään joko 40 patruunan käyrää tankolipasta tai 75 patruunan rumpulipasta. Yhtenevän patruunan johdosta aseessa on mahdollista käyttää myös AK-sarjan 7,62 mm:n rynnäkkökiväärien 30 patruunan tankolipasta.
RPKS on taittoperällä varustettu versio maahanlaskujoukoille ja moottoroidulle jalkaväelle. RPK-74 on uudempi AK-74:ään perustuva versio, jonka oleellisin ero RPK:hon on sen 5,45x39 patruuna.
Alfred Schnittke
Alfred Schnittke ( () oli venäläis-saksalainen säveltäjä.
Schnittke aloitti musiikin opiskelun vuonna 1946 Wienissä ja muutti kaksi vuotta myöhemmin perheineen Moskovaan. Vuonna 1961 hän valmistui Moskovan konservatoriosta, jossa toimi myöhemmin myös opettajana. Schnittkellä oli usein ristiriitoja neuvostoliittolaisen byrokratian kanssa ja säveltäjän ensimmäinen sinfonia joutui käytännössä esityskieltoon. Hän sai myös matkustuskiellon ulkomaille vuonna 1980. Vuonna 1985 Schnittke sai aivohalvauksen ja vajosi koomaan. Vastoin lääkärien odotuksia hän kuitenkin toipui, jopa niin että kykeni jatkamaan säveltämistä. Vuonna 1990 Schnittke muutti Hampuriin. Hänen terveytensä ei kohentunut, ja hän kuoli Hampurissa vuonna 1998.
Schnittken varhaistuotannossa on paljon vaikutteita Dmitri Šostakovitšilta, mutta tutustuttuaan italialaisen säveltäjän Luigi Nonon tuotantoon hän alkoi käyttää sarjallisuutta sävellyksissään. Pian hän kuitenkin ryhtyi kritisoimaan "sarjallisen itsekieltämisen puberteettisia rituaaleja" ja säveltämään uudella monityylisellä tekniikalla, jossa erilaisia musiikillisia tyylejä sekoitetaan keskenään. Schnittken musiikki nousi esille ulkomailla 1980-luvulla muun muassa Gidon Kremerin vaikutuksesta. Schnittke on säveltänyt muun muassa oopperat "Žizn s idiotom" ("Elämä idiootin kanssa", 1992), "Gesualdo" (1995) ja "Historia von D. Johann Fausten".