hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
AFC:n mestaruusottelu
AFC:n mestaruusottelu on amerikkalaisen jalkapallon ammattilaisliiga NFL:n ottelu, jonka voittaja on American Football Conferencen pudotuspeliturnauksen voittaja ja AFC:n mestari. Ottelun palkintona on Lamar Hunt Trophy ja paikka AFC:n edustajana NFL:n loppuottelussa, Super Bowlissa.
AFC:n mestaruusottelu syntyi AFL- ja NFL-liigojen yhdistyttyä vuonna 1970 NFL:ksi. AFC muodostettiin kymmenestä entisestä AFL-joukkueesta ja kolmesta NFL-joukkueesta, Baltimore Coltsista, Cleveland Brownsista ja Pittsburgh Steelersistä.
Nykyinen pudotuspelien turnausjärjestelmä on ollut käytössä vuodesta 1970, jolloin American Football League ja NFL yhdistyivät. Pudotuspelit pelataan rinnakkain kahden konferenssin, AFC:n ja NFC:n sisäisinä. AFC:n pudotuspeleihin selviää kuusi joukkuetta: neljä divisioonavoittajaa ja kaksi nk. villin kortin joukkuetta voittoprosentin perusteella. Jokaisella pudotuspelikierroksella vain voittaja selviää jatkoon ja lopulta kaksi jäljelle jäänyttä joukkuetta kohtaavat AFC:n mestaruusottelussa.
"(*) Joe Robbie Stadium on nykyään nimeltään Dolphin Stadium ja sijaitsee Miami Gardensissa, Floridassa. Ennen vuotta 2003 kaupunkia ei ollut vielä olemassa, vaan se oli osa Miami-Dade:n piirikuntaa ja stadionin virallinen osoite oli Miamin kaupunki."
Rosie Smith
Rosie Smith (s. 1984 Lontoo, Iso-Britannia) on Cradle of Filth -yhtyeen kosketinsoittaja, joka on esiintynyt yhtyeen kanssa sen kiertueilla vuodesta 2005.
Hawker Hunter
Hawker Hunter oli brittiläinen 1950- ja 1960-luvun aliäänisuihkuhävittäjä. Suunnittelutyöryhmää johti Sydney Camm, joka oli suunnitellut lukuisia Hawkerin hävittäjälentokoneita. Hunter oli ensimmäisen sukupolven suihkuhävittäjäksi suhteellisen menestyksekäs. Se palveli parinkymmenen maan ilmavoimissa, ja Hawker-Siddeley ja lisenssinhaltijat valmistivat sitä 1 927 konetta.
Hunterin prototyyppi lensi ensi kertaa heinäkuussa 1951. Korean sodan vuoksi se oli määrätty tuotantoon jo 1950, mutta ensimmäinen tuotantokone valmistui vasta maaliskuussa 1953, ja se tuli käyttöön heinäkuussa 1954. Koneella rikottiin nopeuslennon maailmanennätys, sen teki laivuepäällikkö (Sqn Leader) Neville F. Duke 7. syyskuuta 1953. Uusi tulos oli 1 171,0 km/h (727,6 mph).
Kone oli varustettu neljällä 30 mm:n ADEN-tykillä, jotka sijaitsivat erillisessä tykkipodissa ja heittoistuimella. Keulassa oli yksinkertainen tutka etäisyyden mittaukseen. Ensimmäinen 113 kappaleen sarja Hunter F.1 -mallia varustettiin Rolls Roycen "Avon 113" -moottorilla, sillä "Armstrong Siddeley Sapphire" osoittautui epäluotettavaksi. Kaksipaikkainen harjoitussuihkuhävittäjä otettiin Britannian Kuninkaallisten ilmavoimien käyttöön 1958.
Ensimmäisten koneiden polttoainekapasiteetti huomattiin pian riittämättömäksi, sillä se riitti vain tunnin toiminta-aikaan. Väärin suunniteltujen ilmanottojen vuoksi moottori saattoi tukehtua laukaistaessa tykit ja hylsyt ajautua ilmanottoon. Äänennopeuden ylittäminen matalalla osoittautui mahdottomaksi edes syöksyssä. Kone soveltui kuitenkin etenkin rynnäkkökoneena taistelutoimintaan varsin mainiosti: pommein tai raketein varustettuna, se oli rooli jossa sitä hyvin usein käytettiinkin.
RAF käytti Hunter F.6 -konetta vuoteen 1963, jolloin se korvattiin English Electric Lightningilla. Rynnäkkökoneita käytettiin vuoteen 1970, jonka jälkeen joitain kappaleita oli vielä koulutuskäytössä 1990-luvun alkuun asti.
Singaporen 1971 perustetut ilmavoimat hankki 47 konetta.
Chilessä Huntereilla oli merkittävä asema Salvador Allenden vallasta syösseessä vallankaappauksessa 11. syyskuuta 1973, jolloin Chilen ilmavoimien 7. laivue pommitti presidentinpalatsia, Allenden asuntoa Santiagossa ja radioasemia.
Somaliassa Siad Barren hallitus käytti Huntereita sisällissodassa vielä 1980-luvun lopulla.
Rhodesiassa Hunter FGA.9 -koneita käytettiin merkittävässä määrin ZANU/ZAPU-kapinallisia vastaan 1960- ja 1970-luvulla, esimerkiksi hyökkäyksiin rajan yli.
Zimbabwessa Huntereita käytti Laurent Kabilan hallitus toisen Kongon sodan aikana, mahdollisesti myös taisteluissa Mosambikissa.
Vuonna 1971 Intian ilmavoimien Hunterit tuhosivat kymmeniä Pakistanin T-59 ja Sherman-panssareita Longewalan taistelussa ja yhteensä lähes sata ajoneuvoa. Huntereita käytettiin myös strategisiin pommituksiin Karachin öljyteollisuutta ja Manglan patoa vastaan 4. ja 5. joulukuuta 1971.
Tanskan ilmavoimat sekä Ruotsin ilmavoimat liittyivät eräinä ensimmäisistä käyttämään Hunter -hävittäjäkonetyyppiä. Ruotsissa tyyppinimi oli J34.
Sveitsin ilmavoimat käytti konetyyppiä huomattavan pitkään, vuoteen 1995. Myös taitolentoryhmä Patrouille Suisse käytti perustamisestaan lähtien 1964 tätä konetyyppiä.
Comédie-Française
Comédie-Française eli Théâtre-Français on ainoa Ranskan valtion omistama teatteri, ja yksi harvoista laitoksista, joilla on jatkuvilla sopimuksilla palkattu henkilökunta. Teatteri sijaitsee Pariisin 1. kaupunginosassa Palais Royalen rakennuskompleksissa.
Teatterin kuuluisin dramaturgi on ollut Molière. Häntä pidetään nykyäänkin eräänlaisena teatterin suojelijana. Hän kuoli kuitenkin seitsemän vuotta ennen kuin teatteri, Maison de Molière, syntyi.
Comédie-Française perustettiin Ludvig XIV:n kirjeellä 21. lokakuuta 1680 ja siinä yhdistettiin kaksi Pariisissa toiminutta erillistä teatteriseuruetta: Guénégaudin ja Burgundin palatsien seurueet. 25. elokuuta näyttelijät olivat jo kokoontuneet yhteen antaakseen yhteisesityksenä näytelmän "Phèdre", jonka Jean Racine oli kirjoittanut, sekä Jean de La Chapellen näytelmän "Orléansin vaunut" (Carosses d'Orléans). Comédiens-Français kokosi yhteen nämä kaksi seuruetta 5. tammikuuta 1681. Teatterin ohjelma koostui tuolloin Molièren ja Jean Racinen näytelmistä, mutta joukossa oli myös joitakin Pierre Corneillen, Paul Scarron ja Jean Rotroun teoksia.
Vuonna 1782 teatterin näyttelijät sijoittuivat tilapäisesti Théâtre de l'Odéoniin. Teatteriryhmä hajosi kuitenkin Ranskan vallankumouksen tiimellyksessä ja teatterista tuli yksityinen yritys.
Vallankumouksen aikana 3. syyskuuta 1793 Comédie-Française oli suljettuna Kansallisen pelastuksen komitean (Comité de salut public) määräyksestä, ja näyttelijät vangittiin. Uusi hallitus antoi 31. toukokuuta 1799 teatterin käyttöön Richelieu-salin, jossa esitettiin Recinen "Talma", ja tarkoituksena oli tämän avulla saada muodostettua uusi teatteriryhmä.
Comédie-Françaisella on nykyisin lähes 3 000 näytelmän ohjelmisto kolmessa Pariisissa sijaitsevassa salissaan: Richelieu-sali (Palais Royal-rakennuksessa), Théâtre du Vieux-Colombier sekä Studio-Théâtre.
Comédie-Françaisen sisätiloja uudistusta ovat 1900-luvulla toteuttaneet useat tunnetut maalarit. He olivat Marie Laurencin, Valentine Hugo, Christian Bérard, Jean Carzou, Cassandre, Raoul Dufy, Richard Peduzzi sekä ohjaaja ja kuvanveistäjä Bob Wilson. Sisustuksen valmistumisesta vastasi yhteensä parikymmentä taiteilijaa.
Stanislav Tšistov
Stanislav Mihailovitš Tšistov (, s. 17. huhtikuuta 1983 Tšeljabinsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Tšistov aloitti ammattilaisuransa Avangard Omskissa, jossa pelasi vuodet 1999–2002. Mighty Ducks of Anaheim varasi hänet NHL:ään vuoden 2001 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella numerolla viisi.
Kaudella 2001–2002 Tšistov määrättiin suorittamaan asepalvelustaan moskovalaiseen ZSKA:n ja keräsi lopulta pääsarjatasolla vain 9 ottelua. Tämän episodin jälkeen Tšistov loikkasi Yhdysvaltoihin yhdessä Aleksandr Frolovin kanssa.
Ensimmäisellä NHL-kaudellaan 2002–2003 Tšistov kokosi 30 tehopistettä pelaamassaan 79 runkosarjaottelussa sekä kuusi pistettä 21 pudotuspeliottelussa. Seuraava kausi sujui heikommin ja Tšistov lähetettiin Anaheimin silloiseen AHL-farmiseuraan Cincinnati Mighty Ducksiin, kun runkosarjasta oli pelattu kaksi kolmannesta. Kauden 2004–2005 hän vietti kokonaisuudessaan Cincinnatissa NHL:n oltua .
Kaudeksi 2005–2006 Tšistov palasi Venäjälle Metallurg Magnitogorskin joukkueeseen, jossa hän pelasi edelliskausia menestyksekkäämmin vuorotellen Jevgeni Malkinin ja Aleksei Kaigorodovin laiturina. Kesällä 2006 Tšistov siirtyi takaisin NHL:ään ja Anaheimiin solmittuaan seuran kanssa kaksivuotisen sopimuksen. Hän ehti kuitenkin pelata seurassa vain yhden ottelun ennen siirtoaan Boston Bruinsiin marraskuussa 2006.
Tšistov ei pelannut Pohjois-Amerikassa kuin yhden kauden ja palasi Venäjälle jälleen kaudeksi 2007–2008. Hän teki sopimuksen Salavat Julajev Ufan kanssa, mutta pelasi joukkueessa vain yhdeksän ottelua. Avangard Omsk teki sopimuksen Tšistovin kanssa kesällä 2008, mutta hänet kaupattiin ennen kauden alkua Magnitogorskiin vaihdossa varausoikeuteen KHL:n varaustilaisuudessa. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi Traktor Tšeljabinskiin.
Aucklandin sinfoniaorkesteri
Aucklandin sinfoniaorkesteri () on vuonna 1975 perustettu aucklandilainen sinfoniaorkesteri. Se koostuu yli kahdeksastakymmenestä muusikosta.
Aucklandin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina ja musiikillisena johtajana toimi orkesterin perustamisvuodesta 1975 vuoteen 2011 Gary Daverne. Vuonna 2011 orkesteria ryhtyi johtamaan Peter Thomas.
NFC:n mestaruusottelu
NFC:n mestaruusottelu on amerikkalaisen jalkapallon ammattilaisliiga NFL:n ottelu, jonka voittaja on National Football Conferencen pudotuspeliturnauksen voittaja ja NFC:n mestari.
NFC:n mestaruusottelun palkintona on George Halasin mukaan nimetty George Halas Trophy ja paikka NFC:n edustajana NFL:n loppuottelussa, Super Bowlissa.
NFC:n mestaruusottelu syntyi AFL- ja NFL-liigojen yhdistyttyä vuonna 1970 NFL:ksi. NFC:en jäi kolmetoista entisen NFL:n joukkuetta ja American Football Conference eli AFC muodostettiin kymmenestä entisestä AFL-joukkueesta ja kolmesta NFL-joukkueesta: Baltimore Coltsista, Cleveland Brownsista ja Pittsburgh Steelersistä.
Nykyinen pudotuspelien turnausjärjestelmä on ollut käytössä vuodesta 1970, jolloin AFL ja NFL yhdistyivät. Pudotuspelit pelataan rinnakkain kahden konferenssin, AFC:n ja NFC:n, sisäisinä. NFC:n pudotuspeleihin selviää kuusi joukkuetta: neljä divisioonavoittajaa ja kaksi niin kutsuttua villin kortin joukkuetta voittoprosentin perusteella. Jokaisella pudotuspelikierroksella vain voittaja selviää jatkoon ja lopulta kaksi jäljelle jäänyttä joukkuetta kohtaavat NFC:n mestaruusottelussa.
Alfalaktalbumiini
Alfalaktalbumiini (α-laktalbumiini) on tyypillinen maidon proteiini.
Alfalaktalbumiinia tarvitaan maitorauhassolussa laktoosin synteesiin. Koska laktoosin synteesiin alveolisolujen Golgin laitteessa tarvitaan α-laktalbumiinia, on sitä luonnollisesti myös maidossa. Lehmänmaidossa pitoisuus on 1,2 g/kg. α-laktalbumiinin osuus kaikista maidon proteiineista on 3,7 %.
Alfalaktalbumiinin biologinen tehtävä on laktoosin muodostamisen lisäksi sitoa kalsiumia. Tämän mahdollistavat alfalaktalbumiinin sisältämät aminohapot, asparagiini ja lysiini.
Koska alfalaktalbumiini sisältää runsaasti kysteiiniä, joka muodostaa proteiinin tertiäärirakenteeseen vaikuttavia rikkisiltoja, on se helposti denaturoituva.
Great Teacher Onizuka
Great Teacher Onizuka (tunnetaan myös lyhenteellä GTO) on alun perin japanilaisen mangakan Tōru Fujisawan piirtämä ja käsikirjoittama mangasarja, johon pohjautuen on tehty myös tv-anime, elokuva sekä draamasarja.
22-vuotiaalla Eikichi Onizukalla ei ole vakituista työtä eikä muutenkaan kummempaa käsitystä tulevaisuudestaan. Hänellä on paperit huonomaineisesta "kolmannen luokan" yliopistosta, Eurasiasta. Ottaen huomioon, kuinka koulujen nimet painavat ihmisten mielissä, Eurasian yliopiston käyneillä ei katsota olevan mahdollisia akateemisiin virkoihin.
Juoni lähtee käyntiin, kun Onizuka tutustuu nuoreen lukiolaistyttöön ja ihastuu, mutta saa loppujen lopuksi selville tytön seurustelevan vanhan ja kaljuuntuneen opettajan kanssa. Silloin Onizuka päättää, että hänestä tulee "Great Teacher Onizuka" - kaikkien aikojen paras opettaja.
GTO-manga ilmestyi Japanissa vuodesta 1997 vuoteen 2001 tuotantoyhtiö Kodanshan painamassa Shounen Magazinessa. Sarja painettiin myöhemmin 25 mangakirjaksi.
Manga on ilmestynyt tähän mennessä Saksassa, Ranskassa, Italiassa, Puolassa, Indonesiassa, Yhdysvalloissa ja Ruotsissa.
Vuoden 1998 aikana esitettiin Japanilaisella Fuji TV -televisiokanavalla ihmisnäyttelijöiden tähdittämää Great Teacher Onizuka -draamasarjaa. Yhteensä sarjaa esitettiin kaksitoista 45 minuutin mittaista jaksoa. Onizukan ja Azusan rooleissa nähtiin Takashi Sorimachi ja Nanako Matsushima. Takashi myös lauloi sarjan introkappaleen "Poison".
28. elokuuta 1999 esitettiin vielä tv-spesiaalijakso, ja samana vuonna ilmestyi Japanissa elokuviin täyspitkä GTO-elokuva.
03. Heinäkuuta 2012 esitettiin uusi Great Teacher Onizuka -draamasarja. Uusi versio eri näyttelijät.
43-osainen animesarja esitettiin Fuji TV:ssä vuosina 1999 ja 2000, tuottajanaan Studio Pierrot.
On manga, joka sijoittuu Onizukan ja Danman nuoruuteen.
5-jaksoinen sarja, joka sijoittuu Shonan Junai Gumi (early years of GTO) mangaan. Kertoo Onizukan sekä Danman kouluajoista.
10 chapterin pituinen sarja, joka sijoittuu 8-luokalla olevaan Onizukaan
Kurfürstendamm
Kurfürstendamm (paikallisesti usein myös "Ku'damm") on Berliinin kuuluisimpia katuja. Alkujaan se sijaitsi selvästi Berliinin varsinaisen keskikaupungin ulkopuolella, mutta kun Berliini toisen maailmansodan jälkeen jaettiin kahtia, siitä ja varsinkin sen itäosasta ympäristöineen tuli Länsi-Berliinin tärkein liikekeskus. Nykyäänkin sitä pidetään yleisesti kaupungin tärkeimpänä ostoskatuna. Lukuisilla kuuluisimmista vaatesuunnittelijoista on liikkeensä kadun varrella, ja myös useat autonvalmistajat pitävät näyteliikkeitä Kurfürstendammilla.
Kadun alkupää sijaitsee Breitscheidplatzilla Keisari Vilhelmin muistokirkon luona lähellä Zoologischer Gartenin rautatieasemaa, entistä Länsi-Berliinin päärautatieasemaa. Sieltä katu jatkuu 3,5 kilometriä kohti länsilounasta Charlottenburg-Wilmersdorfin alueen läpi.
Kempeleen vanha kirkko
Kempeleen vanha kirkko on Kempeleen evankelisluterilaisen seurakunnan ensimmäinen kirkko. Se sijaitsee Kirkonmäellä, joka on yksi valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä..
Museovirasto on ehdottanut sitä maailmanperintökohteeksi, sen poikkeuksellisen tukipilarirakenteen vuoksi.
Kirkko on rakennettu vuosina 1688–1691, ja sen rakentaminen aloitettiin ennen kruunulta saatua päätöstä. Kun kirkko vihittiin käyttöön 18. lokakuuta 1691, Kempele oli vielä osa Limingan emäseurakuntaa. Kappeliseurakunnan oikeudet Kempeleelle annettiin vuonna 1774 ja itsenäiseksi seurakunnaksi se erottiin vasta vuonna 1899.
Kirkko on tyyliltään tukipilarirakenteinen, päätytornillinen pitkäkirkko, mutta eteläpuolen asehuone ja pohjoispuolen sakasti tekevät siitä näennäisesti ristikirkon. Kirkon suunnittelijana ja rakennustöiden johtajana toimi tyrnäväläinen Matti Härmä.
Kirkon seinä- ja kattomaalaukset sekä 1700-luvulla tehdyn saarnatuolin henkilökuvat on tehnyt vuosina 1785–1786 ja 1795 Mikael Toppelius. Kirkon ensimmäinen kellotapuli on tuhoutunut, nykyinen tapuli on valmistunut 1769. Rakennusmestarina toimi Heikki Väänänen.
Kirkon ympärillä on hautausmaa, jonka vanhimmat haudat ovat 1700-luvun loppupuolelta. Vanhempia hautoja on kirkon alla olevissa hautaholveissa yhteensä noin 150. Kirkkoon haudattiin varakkaita talollisia tai muita huomattavia henkilöitä. Kirkkoon hautaaminen loppui vuonna 1796.
Kempeleen seurakunnan kasvaessa vanha 180-paikkainen kirkko kävi pieneksi. Vanhan kirkon viereen on rakennettu uusi Pyhän Kolminaisuuden kirkko, joka vihittiin käyttöön 8. elokuuta 1993. Vanhaa kirkkoa käytetään kuitenkin edelleen varsinkin kesäisin häissä ja muissa perhejuhlissa.
Kirkossa on nähtävillä messinkisiä kynttilälampetteja vuosilta 1694–1725 ja kattokruunu samalta ajalta. Sakastissa on lisäksi lasivitriinissä kirkossa säilyneitä vanhoja esineitä kuten esimerkiksi Mikael Toppeliuksen käyttämiä vanhoja tuohisia värikuppeja.
Phoenix Roadrunners
Phoenix Roadrunners on entinen amerikkalainen jääkiekkoseura Arizonan osavaltion Phoenixista. Joukkue pelasi World Hockey Association -liigassa vuosina 1974–1977.
Seura perustettiin alun perin vuonna 1967 ja se pelasi aluksi WHL-liigaa vuosina 1967–1974 voittaen kuuden joukkueen liigan keväällä 1973 ja 1974. WHL-liigan lakkautuksen jälkeen seura siirtyi pelaamaan WHA-liigaan, jossa ei kuitenkaan menestystä herunut.
Kurfürstendammin metroasema
Kurfürstendamm on Berliinin metron asema. Linjat U1 ja U9 risteävät asemalla.
Asema sijaitsee Kurfürstendammin ja Joachimsthaler Straßen risteyksessä Wertheimin tavaratalon läheisyydessä. Asemalla ei ole hissejä. Pikabussilinjat M19, M29 ja M46 pysähtyvät aseman kohdalla.
Villi planeetta
Villi planeetta eli Levoton planeetta ("La Planète sauvage") on ranskalais-tšekkoslovakialainen animaatioelokuva, joka kertoo Ygam-nimisestä planeetasta, jossa asustaa 12-metrisiä humanoideja, draageja. Planeetalla asuu myös ihmistä muistuttavia omeja, joita draagit pitävät lemmikkieläiminään.
Villi planeetta tunnetaan surrealistisesta kuvailmaisustaan ja omaperäisestä tunnelmastaan, ja se sai vuonna 1973 Cannesin elokuvajuhlien juryn erikoispalkinnon. Elokuva perustuu ranskalaisen kirjailijan Stefan Wulin romaaniin "Oms en Série". Elokuvan tarinan voi tulkita luokkataistelun tai Tšekkoslovakian miehityksen allegoriana.
Elokuva alkaa kuvilla pakoon juoksevasta naisesta, jolla on pieni vauva sylissään. Jättiläismäiset draagit kiusaavat naisen hengiltä. Eräs nuori draagi, Tiwo, ottaa orvoksi jääneen ihmislapsen lemmikikseen ja antaa tälle nimeksi Terr.
Planeettaa hallitsevat draagit ovat iholtaan vaaleansinisiä, punasilmäisiä humanoideja, jotka kuluttavat suuren osan ajastaan meditointiin. Nuoria draageja opetetaan eräänlaisten telepaattisten kuulokkeiden avulla. Terrin kaulapanta reagoi kuulokkeiden lähetyksiin, ja näin hän saa saman opin kuin Tiwo.
Terr pakenee ja vie Tiwon kuulokkeet mukanaan. Pakomatkalla hän kohtaa villeihin omeihin kuuluvan tytön. Tyttö vapauttaa Terrin kaulapannasta ja vie hänet hylätyn puiston suuressa puussa asuvan heimonsa luo. Heimo on alkukantainen ja taikauskoinen, mutta ajan kuluessa Terr voittaa heidän luottamuksensa ja alkaa opettaa heitä draagien kuulokkeiden avulla.
Draagien neuvosto on huolissaan tuholaisina pitämiensä villien omien lisääntymisestä ja päättää tehdä puhdistuksia. Draagit saapuvat hävittämään villit omit myrkkykaasulla, ja suurin osa puistossa asuvasta kahdesta heimosta kuolee, mutta omit onnistuvat tappamaan yhden draagin.
Jäljelle jääneet omit muuttavat turvaan draagien rakettien kaatopaikalle. Sinne he perustavat omien kaupungin, johon saapuu omeja kaikkialta Ygamista. Kuulokkeista saamansa tiedon avulla omit kehittävät edistynyttä teknologiaa. He muun muassa oppivat pienentämään draagien hylkäämiä raketinosia ja tekemään niistä toimivia. Omit alkavatkin suunnitella muuttoa Ygamin kiertolaiselle, villille planeetalle.
Tällä välin draagit ovat kehittäneet tehokkaampia hävityskeinoja ja hyökkäävät omien kaupunkiin. Omit pakenevat kahdella raketilla villille planeetalle. Villillä planeetalla heille paljastuu draagien meditaation tarkoitus. Muuten autiolla planeetalla on päättömiä patsaita, joihin draagien lentävät ajatuskuplat liittyvät. Tällä tavoin draagit ovat yhteydessä toisten galaksien olentoihin ja läpikäyvät näiden kanssa "paritteluriittejä" pystyen näin lisääntymään.
Omit rikkovat patsaat, jolloin omien tuhoaminen Ygamilla loppuu ja draagit joutuvat paniikkiin. Draagien on tunnustettava, että omien sivilisaatio on noussut heidän tasolleen. Lopussa draagit ja omit elävät jonkinlaisessa symbioosissa, ja omit ovat rakentaneet Terr-nimisen keinotekoisen satelliitin Ygamille.
Felix Weingartner
Felix Weingartner, Edler von Münzberg (2. kesäkuuta 1863 – 7. toukokuuta 1942) oli itävaltalainen kapellimestari, säveltäjä ja pianisti. Hän syntyi Zadarissa Kroatian alueella itävaltalaisille vanhemmille ja asui vuodesta 1868 lähtien Grazissa.
Weingartner oli yksi Franz Lisztin viimeisistä oppilaista. Vuosina 1908–1927 hän toimi Wienin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. Sne jälkeen hän johti Wienin oopperan orkesteria, Lontoon sinfoniaorkesteria, New York Philharmonic Society Orchestraa ja Bostonin oopperatalon orkesteria. Hänen tulkintansa Beethovenin ja Wagnerin teoksista herätti huomiota, vastavetona romantikan eksentriselle tyylille hän korosti ammatillista osaamista.
Hän sävelsi lukuisten oopperoidensa lisäksi muun muassa seitsemän sinfoniaa.
Weingartnerin oppilaisiin kuuluivat Paul Sacher, Georg Tintner ja Josef Krips.
Hannu Krankka
Hannu Krankka (Hans Kranck ) oli Limingasta kotoisin ollut nuijasodan kapinallispäällikkö. Krankan syntymävuotta ei tarkkaan tiedetä. Krankan isä oli kuitenkin lohivouti, nimismies, ja voudin sijainen Eerik Pietarinpoika (k. 1579). Krankan koti sijaitsi Limingan Alapään kylässä ja talo oli täyden manttaalin tila eli pitäjän suurimpia. Eerik Pietarinpoika otti osaa lukuisiin rajakahakoihin Venäjää vastaan ja Hannu lähti kulkemaan isänsä viitoittamaa tietä.
Vuoden 1595 alkanut nuijasota veti mukaan myös liminkalaiset: linnaleirin pelko, ankara verotus ja katolisuus ajoivat sotaan talonpojat, jotka kokivat vapautensa olevan uhattuna ja vastustivat linnaleiriä. Tammikuun lopulla v. 1597 Limingan, Iin ja Kemin talonpojat valitsivat johtajakseen Hannu Krankan. Krankan johtamia talonpoikia oli enimmillään noin 3 000. Heitä vastassa olivat Suomen käskynhaltijan Klaus Flemingin joukot. Ensimmäinen yhteenotto tapahtui Kokkolan Tarharannan niityllä Flemingin voudin Abraham Melkiorinpojan johtaman osaston kanssa. Krankka varasti kahakassa Abraham Melkiorinpojan susiturkin. Abraham Melkiorinpoika jäi pian tämän jälkeen kiinni Kruunupyyssä ja toimitettiin Tukholmaan, jossa hänet myöhemmin mestattiin. Saatuaan tiedon Pohjanmaan kansannoususta Klaus Fleming lähetti 1 500 miehen koulutetut ratsujoukkonsa Pohjanmaalle nujertamaan Hannu Krankan talonpoikaisjoukot. Santavuorella 24. helmikuuta 1597 käydyssä kamppailussa kaatui noin 1 000 talonpoikaa ja 500 joutui vangiksi, joukossa Hannu Krankka. Krankka vietiin Turun linnaan. Klaus Flemingin kuoltua pian edellisen jälkeen ja Kaarle-herttuan vallatessa Turun syyskuussa 1597 Krankka vapautui.
Eversti Krankka kirjoitti sotakokemuksistaan ruotsinkielisen kertomuksen , joka on säilynyt arvokkaana dokumenttina sodasta. Hänen kuitenkin epäillään olleen äidinkieleltään suomalainen. Kaarle-herttua palkitsi Krankan muun muassa verovapaudella, hänestä tehtiin Limingan nimismies ja Pohjanmaan lohivouti vuonna 1600. Hän oli valtiopäivämiehenä vuonna 1600 ja Kustaa II Adolfin kruunajaisvaltiopäivillä vuonna 1617. Kaarle IX kävi tervehtimässä häntä Limingan Krankkalassa 1602, ja Kustaa II Adolf kenties tapasi hänet 1614 Limingassa pistäytyessään. Hannu Krankka kuoli vuoden 1630 paikkeilla.
Kuvanveistäjä Niilo Rikulan vuonna 2005 valmistunut pronssista tehty Hannu Krankan patsas sijaitsee Limingan kirkonkylällä Tupoksentien varrella.
Metal Gear 2: Solid Snake
Metal Gear 2: Solid Snake on hiiviskelypeli, jonka kirjoitti ja ohjasi Hideo Kojima. Peli ilmestyi MSX2-tietokoneelle. Peli on Metal Gear -pelisarjan toinen virallinen osa, sillä Snake's Revenge -peliä ei lasketa viralliseen juonijatkumoon.
Pelissä Solid Snaken tulee soluttautua Zanzibar Landiin. Snaken tehtävä on pelastaa tiedemies tri Kio Marv ja lopulta tuhota jättimäinen ydinasein varustettu sotakone, Metal Gear D.
Ensimmäisen Metal Gear -pelin valtavan suosion innostamana Konami alkoi teettää NES:lle jatko-osaa peliin, Kojiman tietämättä. Tästä pelistä tuli NES:n Snake's Revenge -peli. Kojima, joka ei ollut aluksi edes ajatellut Metal Gearille jatko-osaa, tapasi sattumalta junamatkalla erään Snake's Revengen tekijätiimin jäsenen. Tämän tapaamisen jälkeen Kojima päätti alkaa työstää Metal Gear 2:ta, joka julkaistiin vain Japanissa MSX2:lle.
Kun Metal Gear Solid julkaistiin, sisällytettiin Metal Gear 2:n tapahtumat peliin mukaan "Previous Operations" -tekstinpätkillä, jotta pelaajat, jotka eivät olleet pelanneet aikaisempia Metal Geareja, ymmärtäisivät juonen paremmin. Vasta -pelin mukana oli englanninkieliset versiot peleistä.
Traaginen alkusoitto
Traaginen alkusoitto, opus 81, on Johannes Brahmsin kesällä 1880 viimeistelemä konserttialkusoitto orkesterille. Osasta teoksesta oli luonnoksia jo vuodelta 1869. Alkusoitto koostuu kolmesta tärkeimmästä sektiosta, joista kaikki ovat d-mollissa:Traaginen alkusoitto on sävelletty piccololle, kahdelle huilulle, kahdelle oboelle, kahdelle klarinetille, kahdelle fagotille, neljälle käyrätorvelle, kolmelle pasuunalle, tuuballe, patarummuille ja jousille. Teos sai kantaesityksensä Wienissä 26. joulukuuta 1880. Tyypillinen esitys kestää vajaat viisitoista minuuttia.
Peninsaari
Peninsaari (, "Vähäinen", vuoteen 1950 ) on yksi Suomenlahden ulkosaarista Leningradin alueen länsiosassa Venäjällä. Hallinnollisesti se on osa Jaaman kuntapiirin Laukaansuun maalaiskuntaa. Nimen pohjalla on mahdollisesti ikivanha suomen (ja viron) koiraa merkitsevä sana 'peni' (vrt. myös matkaa ilmaiseva peninkulma ja koiranpentua kuvaava penikka).
Peninsaari oli osa Lavansaaren kuntaa, joka kuului Suomeen. Saaren itärannalla, Pataniemen lähellä, oli kalastajien asumuksia. Talvisodan alussa 1939 puna-armeija miehitti saaren ja Suomi joutui luovuttamaan sen Neuvostoliitolle sodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940.
Uusi Laatokankaupunki
Uusi Laatokankaupunki eli Uusi-Laatokka () on kaupunki Venäjällä, Leningradin alueella, Laatokan etelärannikolla, Olhavanjoen suulla. Kaupungissa oli vuoden 2010 väestönlaskun mukaan 8 839 asukasta. Paikkakunta on tunnettu 1400-luvulta, ja Pietari Suuri antoi sille kaupunginoikeudet vuonna 1704 ja siirätti sinne Laatokanlinnan asukkaat.
Kaupungin pääkatu on "Pr. Karla Marksa", jonka varrella sijaitsеvat muun muassa Pietari Suuren ja S. M. Kirovin muistomerkit, kaupunkipiirin hallintorakennus ja kaupungintalo, ortodoksikirkko (Климентовская церковь) ja jonka pohjoispäässä on vanha luostari (Николо-Медведский мужской монастирь).
Maantieyhteyksistä tärkein on etelään Olhavanjoen länsipuolitse vievä kantatie A115. Se tuo jo 3 kilometrin päässä yhteyden Pietari–Petroskoi–Murmansk-valtatiehen M18 ("Kuola", osa :ta), Olhavaan (23 km), Kirišiin ja lopulta Pietari–Moskova-valtatielle (M10, "Rossija", osa :ta) Tšudovon luoteispuolella.
Uudessa Laatokankaupungissa on satama, josta on Laatokan tai Laatokan Uuden kanavan ja Nevan kautta yhteys Itämerelle. Historiallisesti kaupungille on ollut merkittävä myös Olhavanjoen kautta ja kanavareitistöä pitkin Msta-joelle sekä edelleen Volgalle vievä vesireitti.
Myös eräs viikinkien idäntien pääreiteistä kulki Laatokan ja Olhavanjoen kautta.
Mirin linna
Mirin linna () on linna Valko-Venäjällä lähellä Mirin pikkukaupunkimaista taajamaa Karelitšyn piirissä Hrodnan voblastissa. Se valittiin vuonna 2000 UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Linnan rakentaminen alkoi 1400-luvulla goottilaiseen tyyliin. Herttua Illinitš () sai rakennustyöt valmiiksi 1500-luvun alkupuolella. Noin vuonna 1568 linna siirtyi Radvilan (Radziwiłł) herttuasuvun haltuun. Rakennus viimeisteltiin renessanssiajan arkkitehtuurityylillä. Muurin itä- ja pohjoisseinää vastaan rakennettiin kolmikerroksinen palatsi.
Linna entisöitiin 1800-luvun lopussa sen oltua melkein vuosisadan hylättynä ja kärsittyä vakavia vahinkoja Napoleonin aikana. Linnan uudelleenrakentamisessa käytettiin arkkitehti Teodor Burszen suunnitelmia. Rakennus sai tuolloin myös vaikutteita barokkiarkkitehtuurista, ja ympäröivä seutu muutettiin puistoksi.
1900-luvulla linna pääsi jälleen rapistumaan.
Mirin linnaa korjattiin ja restauroitiin perusteellisesti joulukuuta 2010 edeltäneen 27 vuoden aikana; kunnostusten aikana osa linnasta oli suljettuna. Linnasta on tullut 2000-luvulla suosittu kansallinen ja kansainvälinen matkailunähtävyys. Korjaustöistä huolimatta linnaan tutustui vuonna 2010 jo yli 185 000 turistia. Kävijämäärän arvioidaan kasvavan merkittävästi lähivuosina.
Hallinnollisesti Mirin linna muodostaa osan Valko-Venäjän suurinta museota, Valko-Venäjän kansallista taidemuseota.
Wittenbergplatzin metroasema
Wittenbergplatzin metroasema on Berliinin metron asema, jolla linjat U1, U2 ja U3 risteävät. Asema sijaitsee Wittenbergplatzilla Berliinin läntisessä keskustassa, tavaratalo KaDeWe:n vieressä.
Asema avattiin alun perin 11. maaliskuuta 1902, mutta pian sitä päätettiin laajentaa. Alfred Grenanderin suunnittelema laajennettu asema valmistui vuonna 1913. Toisen maailmansodan vaurioiden korjausten yhteydessä asemaa muutettiin jonkin verran, mutta se palautettiin suurin piirtein vuoden 1913 asuunsa vuosina 1982–1983.
Asemalla on tasonvaihtolaitteet, jotka mahdollistavat liikuntarajoitteisten pääsyn metroon. MetroBus-linjat M19, M29 ja M46 pysähtyvät aseman lähistöllä.
Kompakysymys
Kompakysymys tai vain kompa on kysymys, joka on tarkoituksella tehty niin, että kuulija ymmärtää sen väärin tai kuulija kokee kysymyksen hankalaksi vastata (muuten kuin tietosisällöltään), ikään kuin kompastuu kysymykseen. Kompakysymykset saattavat olla sanaleikkejä tai muotoiltu vaihtoehdoiltaan vaikeaksi vastata "oikein".
Yleisimpiä kompakysymyksiä:
Sampo-konekivääri
Sampo-konekivääri L-41 on Aimo Lahden suunnittelema ilmajäähdytteinen, vyösyöttöinen ja kaasumäntätoiminen kevyt konekivääri. Ase perustui Lahden vuonna 1934 kehittämään Sampo-pikakivääriin, sekä tähystäjä- ja ohjaajakonekivääreihin.
Talvi- ja jatkosodan aikaiset kokemukset osoittivat Suomen puolustusvoimille, että raskas Maxim-tyyppinen konekivääri oli osittain vanhentunut ja liian kömpelö moniin uudenaikaisen sodan vaatimuksiin. Lisäksi venäläistä perua oleva laippakantainen 7,62×53R -kaliiperinen patruuna oli hankala vyösyöttöisessä konekiväärissä. Uutta konekivääriä kehiteltäessä käytettiin metallivyötä, mutta syöttömekanismi oli edelleen Maxim-tyyppinen. Patruuna piti ensin vetää vyöstä taaksepäin, nostaa ylös piippulinjalle ja syöttää patruunapesään. Rakenne toi mukanaan monimutkaisen ja suhteellisen painavan syöttökoneiston – piirteet, jotka olivat tuttuja jo Maxim-konekivääristä.
Kaasumännän etupäässä oli erillinen säädin tulinopeuden säätämistä varten. Tähtäimet perustuivat sotilaskivääriin m/39. Takatähtäin oli lukkorungon päällä ja etutähtäin kaasusylinterin yläpuolella. Sarjatuotantoaseissa oli lyhyempi piippu, osa muodoista oli yksinkertaistetumpia sekä lukkorungossa oli kiilaura erillisen tähtäimen asennusta varten.
Aseen prototyypit valmistuivat syksyllä 1941 Valtion Kivääritehtaalta. Koeammuntojen jälkeen tilattiin ensimmäinen 50 aseen sarja. Aseita valmistui 26 kappaletta, jotka koeammuttiin heinäkuussa 1942. Huonon materiaalin (pehmeät sulkupinnat) vuoksi aseet palautettiin korjattavaksi. 16. syyskuuta 1942 aseille suoritettiin vastaanottotarkastus ja ne jaettiin rintamakäyttöön. Aseita valmistui lisäksi vielä yhdeksän kappaletta, jotka toimitettiin myös rintamalle. Aseet palvelivat sodan loppuun saakka rintamalla. Aseita valmistettiin yhteensä vain 35 kappaletta.
Aseissa ilmeni vuoden 1943 alkuun mennessä seuraavia vikoja:
Halvemmin kustannuksin levyprässäyksellä valmistettavan saksalaisen MG-42:n tultua testeihin L-41:n jatkokehittelystä luovuttiin.
Vladimir Puriškevitš
Vladimir Mitrofanovitš Puriškevitš (, 12. elokuuta 1870 Kišinjov – helmikuu 1920 Novorossijsk, Venäjä) oli venäläinen poliitikko ja Venäjän toisen, kolmannen ja neljännen valtakunnanduuman jäsen Bessarabian kuvernementista ennen vallankumousta. Hän oli köyhää aatelista syntyperää. Puriškevitš oli äärioikeistoa edustava monarkisti.
Vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen hän perusti mustasotnialaisen Venäjän kansan liiton, joka ajoi Venäjän yhtenäisyyttä ja jakamattomuutta ja itsevaltiuden säilyttämistä. Vuonna 1908 se erosi Arkkienkeli Mikaelin liitoksi. Puriškevitš tuli tunnetuksi duumassa radikaalin monarkistisen oikeiston edustajan tunteisiin vetoavista puheistaan ja antisemitismistään. Poliittista linjaansa hän luonnehti ”Minua oikeammalla on vain seinä!”. Kun yleisvaltakunnallinen lainsäädäntö ulotettiin Suomeen, Puriškevitš iloitsi latinankielisellä lausahduksella ”"Finis Finlandiae!"” ().
Ensimmäisen maailmansodan aikana Puriškevitš jätti duuman tehtävät ja hoiti sairaalajunaa rintamalla.
Puriškevitš osallistui Grigori Rasputinin murhaan ruhtinas Feliks Jusupovin ja Dmitri Pavlovitš Romanovin kanssa viimeisenä yrityksenä pelastaa tsaarinvalta. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän ajoi neuvostojen hajottamista ja lokakuun vallankumouksen jälkeen perusti Komitean isänmaan pelastamiseksi. Bolševikkien Tšeka kuulusteli häntä ja löysi hänen kirjeenvaihtonsa kenraali Aleksei Kaledinin kanssa, mutta vapautti hänet. Vapauttamisensa jälkeen Puriškevitš liittyi välittömästi Anton Denikinin joukkoihin Etelä-Venäjällä, jossa hän toimitti monarkistista Blagovest-lehteä. Puriškevitšin ilmoitettiin kuolleen lavantautiin Novorossijskissa.
Olusoji Fasuba
Olusoji Adetokunbo Fasuba (s. 9. heinäkuuta 1984) on nigerialainen pikajuoksija.
Fasuba kuului Nigerian pronssia saavuttaneeseen pikaviestijoukkueeseen 2004 Ateenan kesäolympialaisissa. Samana vuonna hän voitti Brazzavillessä Afrikan mestaruuden sadalla metrillä ajalla 10,21. 2005 Helsingin MM-kisoissa hän putosi sadalla metrillä välierissä ja 200 metrillä puolivälierissä. 2006 MM-hallikisoissa Moskovassa hän oli 60 metrillä viides ajalla 6,58 ja samana vuonna Kansainyhteisön kisoissa Melbournessa saavutti satasella hopeaa ajalla 10,11.
12. toukokuuta 2006 Fasuba juoksi Dohassa toiseksi Justin Gatlinin voittaessa maailmanennätystä sivunneella ajalla 9,77. Fasuban aika 9,85 oli uusi Afrikan ennätys. Ennen tätä samana päivänä Fasuba oli alkuerissä juossut 9,93. Hänen ennätyksensä ennen näitä kahta juoksua oli 10,09. Dohan juoksujen jälkeen paras aika johon Fasuba pystyi kaudella 2006 oli myös 10,09. 200 metrillä hän on juossut parhaimmillaan ajan 20,52, Brysselissä 3. syyskuuta 2004.
Osakan MM-kisoissa 2007 hän juoksi 100 metrillä neljänneksi ajalla 10,07. Maaliskuussa 2008 Fasuba voitti Valenciassa sisäratojen MM-kilpailuissa 60 metrin maailmanmestaruuden kauden kärkiajalla 6,51. Pekingin olympialaisissa 2008 ja Berliinin MM-kisoissa 2009 hän karsiutui puolivälierissä.
Fasuban isä on nigerialainen ja hänen äitinsä on jamaikalainen Evelyn Quarrie, joka on jamaikalaisen pikajuoksijan Don Quarrien serkku. Fasuba on 165 senttimetriä pitkä ja painaa 70 kilogrammaa.
Nollendorfplatzin metroasema
Nollendorfplatzin metroasema on Berliinin metron ainoa asema, jolla pysähtyy jopa neljä linjaa. Se on linjojen U3 ja U4 pääteasema. Lisäksi asemalta kulkevat linjat U1 ja U2. Asemalla on hissit. Lasikupoli rakennettiin uudelleen vuonna 1999 vanhan, ennen sotaa valmistetun näköiseksi. Pikabussilinja M19 pysähtyy asemalla.
Asema avattiin vuonna 1902 ja se sijaitsee Nollendorfplatzin aukiolla Schönebergin pohjoisosassa.
Teiresias
Teiresias () on Kreikan jumaltaruston hahmo, joka tietää kaiken ja osaa ennustaa.
Tarinan mukaan Teiresias on muuttunut naiseksi lyötyään yhdynnässä olevia käärmeitä sauvalla, ja lyötyään toisen kerran takaisin mieheksi. Hän on puoleksi mies ja puoleksi nainen. Hera on hävittänyt Teiresiaan näkökyvyn suuttuessaan tälle.
Teiresias esiintyy useissa vanhoissa, erityisesti antiikin ajan, näytelmissä ja teksteissä, kuten esimerkiksi Sofokleen "Kuningas Oidipuksessa".
Český Krumlov
Český Krumlov () on pieni kaupunki Etelä-Böömin läänissä Tšekin tasavallassa. Sen nimessä käytetään määrettä Český, böömiläinen, erotukseksi Moravsky Krumlovista maan kaakkoisosassa Määrissä. Český Krumlov tunnetaan hienosta arkkitehtuuristaan ja vanhasta kaupunginosasta, joka on Unescon maailmanperintöluettelokohde. Kaupungissa on 13 650 asukasta (2009).
Český Krumlovin linna Vltava-joen rannalla on goottilaista tyyliä ja sen rakentamisen aloittivat vuonna 1250 Krumaun veljekset. Suurin osa vanhasta kaupungista on 1300–1600-luvuilta ja edustaa gotiikkaa, renessanssia ja barokkia. Vanhankaupungin ydinalue on joen hevosenkenkämutkassa linnaa vastapäätä.
Kommunismin kaudella vanha kaupunki pääsi rapistumaan rauhassa, samettivallankumouksesta alkaen sitä on restauroitu ja nykyisin alue on saksalaisten ja itävaltalaisten turistien suosiossa (vrt. Tallinnan vanha kaupunki).
Elokuvat Pinokkion seikkailut ja Hostel on kuvattu suurimmaksi osaksi tässä kaupungissa.
Kurfürstenstraßen metroasema
Kurfürstenstraßen metroasema sijaitsee Berliinin metron linjalla U1. Vuonna 1926 avattu asema ei ole esteetön. Se sijaitsee Kurfürstenstraßella, jonka mukaan se on nimetty.
MetroBus-linja M48 pysähtyy aseman läheisyydessä.
Toveri (nuorisolehti)
Toveri (1971–1981) oli taistolaisen nuorisoliikkeen lehti. Toveria julkaisivat Suomen demokraattisen nuorisoliiton (SDNL) järjestöt, jotka kannattivat Suomen kommunistisen puolueen (SKP) oppositiota. Lehden kustantaja oli "Nuorisojulkaisujen tuki" -yhdistys.
1970-luvun loppupuolella Toverin levikki oli noin 25 000–30 000.
Altamira
Altamira on kalliomaalauksistaan tunnettu luola Espanjan Kantabriassa Santillana del Marin kunnassa 30 kilometriä länteen Santanderista. Sen maalaukset löydettiin vuonna 1879. Altamira on ollut Unescon maailmanperintöluettelon kohde vuodesta 1985. Vuonna 2008 kohteen määrittelyä laajennettiin koskemaan myös muita alueen luolia, joissa on jäänteitä esihistoriallisesta asutuksesta.
Luola on 270 metriä pitkä ja sen leveys vaihtelee kahdesta kuuteen metriin. Luolasto on syntynyt karstimaan liikkeistä. Luolan suuaukko sulkeutui kivivyöryssä 13 000 vuotta sitten, ja avautui uudelleen 1879 läheisellä louhoksella tehtyjen räjäytysten takia. Arkeologiset tutkimukset ovat paljastaneet että luolassa on asunut ihmisiä kahteen otteeseen Solutrén kulttuurin aikana (noin 18 500 vuotta sitten) ja Madeleinen kulttuurin aikana (16 500 – 14 000 vuotta sitten). Näiden asutuskausien välissä luola on ollut eläinten lymypaikkana.
Luola suljettiin matkailijoilta vuonna 1977, kun huomattiin hengitysilmasta tiivistyneen kosteuden vahingoittavan maalauksia. Luolista on tehty maanpinnalle jäljennös, jossa pääsee vierailemaan.
Permanentti
Permanentti on kemiallinen tapa kihartaa hiukset. Siinä hiusten sisältämien keratiiniketjujen väliset rikkisidokset ensin hajotetaan, jolloin ketjut pääsevät liukumaan toistensa lomassa. Kun hiukset on muotoiltu halutulla tavalla kiharalle, rikkisidokset palautetaan, jolloin keratiiniketjuissa olevat rikkiatomit tarttuvat toisiinsa ja siten hius jää pysyvästi siihen muotoon, jolla se kiinnittymisen vaiheessa on, yleensä kiharaan.
Permanentti tarkoittaa pysyvää, ts. pysyvää kiharaa. Muita ilmaisuita permanentille ovat "Mini Vogue", pehmennys, rakennemuokkaus, suoristuspermanentti ja volyymipermanentti tai tyvikohotus. Kullakin nimityksellä viitataan saman kemiallisen käsittelyn erilaisiin hiusten kihartumisen asteisiin. Permanentti sanana kalskahtaa vanhanaikaiselta, ja siksi mainoksissa lanseerataan uusia ilmaisuja.
Permanentin varsinainen käyttötarkoitus on olla kampauksen pohja. Hiuksen rakenne tehdään muokkautuvaksi niin, että kampauksen keinoin saadaan näyttävä ja ilmava lopputulos. Liian hyväkuntonen hius ei kampaudu ja pysy muodossaan niin hyvin kuin rakennekäsitelty, esim. permanentattu.
Canal du Centren nostolaitteet
Canal du Centren nostolaitteet on neljän hydraulisen nostolaitteen sarja Belgiassa lähellä La Louvièren kaupunkia. Nostolaitteet ovat seitsemän kilometrin matkalla Canal du Centre -kanavassa, joka yhdistää Maas- ja Schelde-joet. Vedentaso nousee matkalla 66,2 metriä, joten eron voittamiseksi rakennettiin neljä nostolaitetta, joista ensimmäinen Houdeng-Goegnies avattiin vuonna 1888 ja kolme muuta 1917.
UNESCO listasi nostolaitteet vuonna 1998 maailmanperintöluetteloon. Niistä kahdeksasta laitteesta, jotka rakennettiin 1800-luvun alussa ja 1900-luvun alussa, vain nämä neljä on enää käyttökelpoisia alkuperäisessä muodossaan.
Vuodesta 2002 vanhojen nostolaitteiden käyttö on rajattu vain virkistyskäyttöön. Kauppaliikenne menee nykyään valtavan Strépy-Thieun nostolaiteen kautta. Tämä nostaa laivat 73 metriä korkeammalle ja oli valmistuessaan maailman suurin lajissaan.
Tammikuussa 2002 sattuneen onnettomuuden takia ensimmäisen nostolaite otettiin pois käytöstä. Vuonna 2005 alkaneiden kunnostustöiden aikana laitetta myös entistetään.
Hämeenlinnan Pallokerhon SM-liigakausi 2005–2006
Hämeenlinnan Pallokerho saavutti seurahistoriansa ensimmäisen SM-kullan 22.4.2006 kaudella 2005–2006. 
Tässä HPK:n mestarijoukkue:
Eero Ojanen
Eero Ojanen (s. 1954) on suomalainen Parolassa asuva filosofi ja tietokirjailija. Hän on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden lisensiaatti. Ojanen edustaa filosofiaa, joka ei viihdy yliopistofilosofian piirissä, vaan etsii aiheensa ihmisyyden ja todellisuuden perusaiheista. Hän kirjoittaa paljon uskonnollisista kysymyksistä ja Ojasta voidaan luonnehtia enemmän uskonnolliseksi kirjoittajaksi kuin varsinaiseksi filosofiksi.
Hänen kirjallinen tuotantonsa sisältää tietokirjoja ja kaunokirjallisia teoksia, suomennoksia sekä radioteatterille kirjoitettuja tekstejä ja kertomuksia. Hän on toiminut filosofian ja kirjoittamisen opettajana muun muassa Oriveden Opistossa ja Kriittisessä Korkeakoulussa.
Filosofisissa teoksissaan Ojanen kirjoittaa elämän peruskysymyksistä. Hänen ajattelunsa ei perustu tiettyyn perinteeseen. Hänen kirjoituksensa tukeutuvat kuitenkin vahvasti Raamattuun ja kristittyihin lähtökohtiin. Teoksissaan Ojanen arvostelee muun muassa liian yksilökeskeistä ajattelua ja painottaa ihmisen olemis- ja olemuspuolien moninaisuutta sekä ihmisen ja luonnon muodostamaa kokonaisuutta.
Filosofiassaan Ojanen on pohtinut runsaasti hyvyyden käsitettä. Hyvyys edustaa hänelle ihmisyyden ja luonnon toteutumisen perustavia tapoja. Hyvyys on eräs yhteiskunnan selittämisen peruasia, Ojasen sanoin ”todellisuuden kova tosiasia”.
Vuonna 2002 Ojaselle myönnettiin Hämeen liiton jakama kulttuuritunnustuspalkinto. Vuonna 2009 hänet palkittiin Suomen tietokirjailijat ry:n Tietokirjailijapalkinnolla.
Gleisdreieckin metroasema
Gleisdreieckin metroasema on Berliinin metron asema, jolla linjat U1 ja U2 risteävät. Aseman nimi tarkoittaa kolmioraidetta, jollainen paikalla oli vuoteen 1912 asti. Asemalla ei ole hissejä.
26. syyskuuta 1908 kaksi metrojunaa törmäsi raideristeyksessä, kun toinen kuljettajista ei havainnut seis-opastetta. Junista toinen putosi sillalta. Onnettomuus vaati 18 kuolonuhria ja 21 vakavasti loukkaantunutta. Tämän jälkeen asema rakennettiin kaksikerroksiseksi. Nykyisin U2 alittaa U1:n asemalla. Gleisdreieck toimi M-Bahnin pääteasemana vuosina 1984-1991.
Aseman lähellä sijaitsee Berliinin tekniikan museo.
Möckernbrücken metroasema
Möckernbrücke on asema Berliinin metroverkossa. Linjat U1 ja U7 risteävät asemalla. U1 pysähtyy maan päällä ja U7 aseman vieritse kulkevan joen toisella puolella maan alla. Asema ei ole esteetön. Asema sijaitsee läntisessä Kreuzbergissä.
Victor Horta
Victor Horta (1. tammikuuta 1861 Gent, Belgia – 9. syyskuuta 1947 Bryssel, Belgia) oli belgialainen arkkitehti. Häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä eurooppalaisista jugend-tyylin arkkitehdeista. Joissakin lähteissä annetaan Hortan suunnittelemalle Hôtel Tasselille Brysselissä asema ensimmäisenä jugend-tyylisenä rakennuksena.
Horta sai ensimmäisen kosketuksensa arkkitehtuuriin, kun hän auttoi setäänsä 12-vuotiaana rakennustyömaalla. Horta opiskeli Gentissä, mutta muutti Pariisin Montmartreen tullakseen sisustussuunnittelijaksi. Pariisissa Hortaa innostivat nousevat impressionisti- ja pointillistitaiteilijat ja mahdollisuus työskennellä teräksen ja lasin kanssa.
Horta palasi Belgiaan, kun hänen isänsä kuoli vuonna 1880. Hän muutti Brysseliin opiskellakseen kuvataiteita. Horta meni myös naimisiin ja sai kaksi lasta.
Brysselissä Horta ystävystyi arkkitehti Paul Hankarin kanssa, joka myös omaksui jugend-tyylin. Horta menestyi opinnoissaan ja hänen professorinsa Alphonse Balat, joka oli kuningas Leopold II:n hoviarkkitehti, otti hänet avustajakseen. He suunnittelivat yhdessä Laekanin kuninkaalliset kasvihuoneet, jonka rakentamiseen Horta käytti ensimmäistä kertaa terästä ja lasia.
Vuonna 1885 Horta työskenteli jo omillaan ja suunnitteli kolme rakennusta, jotka rakennettiin samana vuonna. Tämän jälkeen hän kuitenkin päätti vältellä rikkaiden asiakkaiden asuinrakennuksien suunnittelua ja omistautui julkisiin töihin. Hän omaksui sosialistisia aatteita ja halusi talojen olevan kansan käytössä. Tähän vaiheeseen liittyy työväentalon "Maison du Peuple" rakentaminen sosialistipuolueelle Brysseliin. Tuona aikana Horta liittyi myös vapaamuurareihin. Tämä takasi vakituisen asiakaskunnan, ja hän palasi yksityistalojen suunnitteluun 1893. Taidekoulu Académie des Beaux-Artsin johtajana hän toimi vuosina 1926-1931. Hän käytti talojensa rakenteissa uudenlaisia muotoja ja materiaaleja, esimerkiksi rautaa. Hänen näkemyksensä mukaan asuintalon suunnittelussa tuli ottaa huomioon sosiaaliset tekijät ja siten pohjapiirros tuli tehdä vapaaseen muotoon.
Useita Hortan rakennuksia tuhottiin jugendin menetettyä suosiotaan. Näistä merkittävin oli "Maison du Peuple", joka purettiin 1965. Neljä hänen yksityistaloistaan ("hôtel") on listattu UNESCOn maailmanperintöluetteloon:
Dora Carofiglio
Dora Carofiglio on italialainen italodiskolaulaja, joka oli kuuluisimmillaan 1980-luvulla.
Carofiglio levytti useita hittikappaleita kuten "Movin' On" ja "The Only One" enimmäkseen Novecento-yhtyeensä laulajana. Novecenton lisäksi hän toimi solistina mm. nimillä Nico Band, The Voyagers, Susanne Meals, Funky Family, Angie ja Reflectors julkaistuissa singleissä sekä oli taustalaulajana tunnetun italoartistin Valerie Doren lauluissa.
Kukkakaali
Kukkakaali ("Brassica oleracea" var. "botrytis") on kaalin muunnos. Kukkakaalilla on ylöspäin varsilehtien suojaama kupu, joka on muodostunut nuorista, kutistuneista ja epämuodostuneista kukinnoista. Se muistuttaa rakenteeltaan, vaikka ei väriltään, parsakaalia. Kukkakaalista löytyy myös eksoottisen näköisiä muunnelmia, kuten Romanesco, jonka kukinnot ovat täysin symmetrisiä ja muodostavat fraktaalikierteitä.
Kukkakaalia syödään useimmiten keitettynä tai höyrytettynä, joskus gratiinissa, mutta se sopii myös raakana dipattavaksi. Raa'assa kukkakaalissa on paljon C-vitamiinia (61 mg/100g), mutta se aiheuttaa helposti ilmavaivoja. Kukkakaali on tärkeä kesäkeiton ainesosa.
Kukkakaalin viljely on vaikeampaa kuin muiden kaalilajikkeiden. Suomen ilmastossa taimia pitää esikasvattaa sisällä. Siihen tulee helposti tuhohyönteisiä. Liian lämpimässä ilmastossa kukkakaali ei tuota kukintoja.
Kukkakaalia on viljelty parin tuhannen vuoden ajan Egyptissä, Syyriassa ja Turkissa.
Kukkakaali valittiin vuonna 2001 vuoden vihannekseksi.
Hallesches Torin metroasema
Hallesches Tor on Berliinin metron asema Kreuzbergissä, Friedrichstraßen eteläpäässä. Asema sijaitsee Berliinin juutalaisen museon läheisyydessä, joen partaalla. Asemalla ei ole hissejä. MetroBus-linja M41 pysähtyy asemalla. Linjat U1 ja U6 risteävät Hallesches Torilla. Asema avattiin 18. helmikuuta 1902.
Star Wreck IV: The Kilpailu
Star Wreck IV: The Kilpailu on vuonna 1996 valmistunut Star Wreck -sarjan neljäs osa. Se oli ensimmäinen sarjan elokuva, joka editoitiin Windows-pohjaisessa editointiohjelmassa.
Ylennyksen saanut amiraali Pirk uuden miehistönsä kanssa saa tehtävän zarquoneilta. Pirkin laivasto edustaa ihmiskuntaa kilpailussa, jossa pitää osoittaa pystyvänsä olemaan zarquonien arvoinen. Voittaja saa palkinnoksi voittamatonta teknologiaa. Kilpailuun on ottanut osaa muitakin; väkivaltakeinoja käyttäviä plingoneita, matalaa profiilia pitäviä turengeita sekä vapaakauppias ja palkkamurhaaja Hans Duo laivastoineen.
Prinzenstraßen metroasema
Prinzenstraßen metroasema on asema U1:llä, yhdellä Berliinin metron linjoista. Se sijaitsee Kreuzbergissä. Aseman vieressä on pieni Böcklerpark-niminen puisto, jossa järjestetään usein musiikkitapahtumia. Puistossa on myös suosittu uima-allasalue. Asemalla on hissi länteen päin käytettävälle laiturille.
Kottbusser Torin metroasema
Kottbusser Torin metroasema on metroasema Berliinissä Kreuzbergin alueella. Linjat U1 ja U8 kohtaavat asemalla. Asema sijaitsee samaa nimeä kantavalla aukiolla, jota kutsutaan puhekielessä myös nimellä "Kotti". Alueen maine on huono johtuen muuhun Kreuzbergiin verrattuna suuresta määrästä rikoksia. Asema avattiin 18. helmikuuta 1902, eikä sillä ole hissejä.
Serbian vaakuna
Serbian vaakuna on Serbian kansallistunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 17. elokuuta 2004. Se on yksinkertaistettu versio aiemmasta Obrenovićin suvun vaakunasta, ja siinä on Bysantin valtakunnan Palaiologos-suvun kaksipäinen kotka. Vaikkakin Serbia on tasavalta, uuteen vaakunaan kuuluu kuningaskunnan kruunu.
Entinen sosialistisen tasavallan vaakuna oli samaa tyyliä kuin muutkin sosialistimaiden vaakunat, viljantähkät symboloivat maanviljelyä ja ratas teollistumista, päällä oleva tähti symboloi kommunismin valtaa maan yli. Vanha vaakunakilpi jäi edelleen paikalleen. Risti poistettiin niiden välistä kommunismin ateistisen ideologian vuoksi.