Mitsubishi A6M Reisen
Mitsubishi A6M Reisen () eli Zero, virallisesti "0-tyypin laivahävittäjä" (), oli toisen maailmansodan alkupuolella keisarillisen Japanin laivaston ilma-aseen tehokkain hävittäjälentokone. Liittoutuneiden kooditunnus koneelle oli Zeke. Zeroja käytettiin myös kamikazehyökkäyksiin sodan loppupuolella.
Zeron kehittely alkoi vuoden 1937 alussa, heti Mitsubishi A5M Clauden saavuttua tuotantoon. Keisarillisen Japanin laivasto asetti koneelle vaatimukset, joiden mukaan nopeuden tuli olla 500 km/h. Nousutavoite oli 3 000 metriin 3,5 minuutissa ja lentoajan tuli olla kaksi tuntia normaalinopeudella tai 6–8 tuntia säästönopeudella. Nakajima-yhtiö piti vaatimuksia mahdottomina toteuttaa, mutta Mitsubishi tarttui haasteeseen. 1939 loppupuolella valmistui ensimmäinen prototyyppi A6M1 11-shiki. Kone sai tyyppimerkinnän ”12-shi” keisari Hirohiton 12. hallintovuoden 1940 mukaan. Koska vuosi 1940 on japanilaisen keisarikalenterin mukaan vuosi 2400, kone sai nimen "Rei-shiki jōkansentōki" (Nolla-tyypin laivahävittäjä), josta muodostettiin lyhenne "Reisen". Koska japanin kielen kanji "rei" voidaan lukea myös "zero", konetta kutsuttiin myös nimellä "Zerosen", millä nimellä se yleisimmin tunnetaan. Liittoutuneiden A62M2-mallille antamat nimet olivat ”Ben”, myöhemmin ”Ray” ja lopulta ”Zeke”, joka oli Zeron virallinen tunnistusnimi. ”Zero” sittemmin jäi käytännössä lentäjien käyttämäksi nimeksi. A6M3-mallia luultiin alun perin täysin uudeksi koneeksi, ja sille annettiin aluksi nimeksi ”Hamp”.
Zero oli rakenteeltaan alatasoinen ja kokometallinen. Peräsin ja ohjainpinnat olivat kangaspäällysteiset. Rakenteen materiaalina oli kevyt ja kova mutta hauras ”Extra-Super Duraluminum” -alumiiniseos.
Kevyen rakenteensa ansiosta Zero pystyi täyttämään asetetut vaatimukset suorituskyvystä sekä kantamasta, mutta varjopuolina olivat ohjaamon panssaroinnin puute sekä polttoainesäiliöt, joissa ei ollut panssaria tai itsetiivistyvää kumipäällystettä.
Ohjaamon ”kasvihuonetyyppinen” rakenne antoi lentäjälle vapaan näkymän ympärilleen aiheuttaen kuitenkin jonkin verran vääristymiä näkökenttään kaarevien lasien vuoksi. Radion lisäksi Zerossa oli radiokompassi pitkien matkojen suunnistamista varten sekä radiosuuntima-antenni ohjaajan takana. Lentäjät useimmiten kuitenkin poistivat radion, koska se oli tuohon aikaan raskas ja tilaa vievä muutenkin ahtaassa ohjaamossa.
Zeron aseistuksena oli alun perin kaksi lisenssivalmistettua mallinimellä Tyyppi 97 7,7 mm brittiläistä Vickers-konekivääriä, jotka oli sijoitettu runkoon moottorin yläpuolelle. Lisäksi kummassakin siivessä oli yksi Tyyppi 99 malli 1 -mallinimellä lisenssivalmistettu 20 mm Oerlikon-konetykki. Ase oli sama kuin Me 109 E4 - versiossa käytetty MG FF, mutta käytti alkuperäistä 20x72 RB patruunaa.
Tämä aseistus oli suunnitteluaikaan tehokas, joskin 20 mm tykkien ammusten lähtönopeus oli alhainen, mikä aiheutti ongelmia suhteessa konekiväärien osumakuvioon. Muuna aseistuksena voi olla kaksi 60 kg:n pommia, yksi kummankin siiven alla. Zero voitiin varustaa rungon alle sijoitettavalla lisäpolttoainesäiliöllä.
Zeron kevyt rakenne sekä pieni siipikuormitus mahdollistivat hyvät kaartotaisteluominaisuudet. Yhdysvaltain P-40 Tomahawk, F4F Wildcat ja brittiläisten Hawker Hurricane -hävittäjät olivat usein pulassa Zeron kanssa ensimmäisen sotavuoden ajan – osaksi lentäjien puutteellisen kokemuksen, mutta myös virheellisen ilmataistelutaktiikan vuoksi, kunnes liittoutuneet kehittivät sopivat taistelumenetelmät Zeroa vastaan. Paras niistä oli käyttää hyväksi Zeron huonohkoa syöksynopeutta, hyökkäämällä nopeusedun turvin Zeron kimppuun yläpuolelta ja irtautumalla taistelusta – jatkaen syöksyä Zeron ohi. F6F Hellcatin saavuttua rintamalle, myös Zeron suuri nousunopeusetu tasoittui. Silti Zero oli erittäin vaarallinen vastustaja, etenkin kokeneen japanilaispilotin käsissä sodan loppuun asti.
A6M:n ensimmäinen palveluskäyttöversio oli A6M2 tyyppi 11, joka tuli laivueisiin 1940 lopussa. Toisen maailmansodan alussa sarjatuotanto oli aloitettu, ja tuotantomallina oli A6M2 tyyppi 21, jossa oli tukialuskoukku, kääntyvät siivenkärjet ja ahtimella varustettu Nakajima Sakae -moottori. Loppuvuodesta 1942 palvelukseen tuli A6M3 tyyppi 32, jossa oli tylpät siivenkärjet ja joka sai liittoutuneiden koodistossa nimen ”Hamp”. Koneen lopullinen sarjatuotantomalli, A6M5, jossa oli edeltäjiään tehokkaampi moottori ja parempi aseistus, tuli laivuekäyttöön loppuvuodesta 1943. Tämä malli palveli kaikilla japanilaisilla lentotukialuksilla (sikäli, kun niitä enää oli jäljellä säilyneinä) sodan loppuun asti.
A6M1, tyyppi 0, Prototyyppi
Ensimmäinen A6M1 prototyyppi valmistui maaliskuussa 1939 voimanlähteenään 780 hevosvoiman (580 kW) Mitsubishi Zuisei 13 -moottori kaksilapaisella potkurilla. Sen ensilento tapahtui 1. huhtikuuta samana vuonna, ja konetyyppi läpäisi testinsä erittäin lyhyessä ajassa. Syyskuussa kone oli jo laivaston testeissä tyyppinimellä A6M1 tyyppi 0 ainoana muutoksena potkurin vaihto kolmilapaiseksi, jotta koneen värinäongelmat saataisiin ratkaistua.
A6M2, tyyppi 0 Malli 11
Samaan aikaan kun Japanin laivasto testasi kahta ensimmäistä prototyyppiä, kolmanteen malliin ehdotettiin 940 hp (700 kW) Nakajima Sakae -moottoria. Mitsubishillä oli jo ennestään samaan luokkaan kuuluva moottori, joten he olivat haluttomia käyttämään Sakaen vastaavaa. Kun ensimmäinen Sakae-moottorinen versio A6M2 valmistui tammikuussa 1940, moottori auttoi Zeroa jopa ylittämään alkuperäiset suoritusvaatimukset.
Uusi versio osoittautui niin lupaavaksi, että laivasto käski rakentaa 15 kappaletta hävittäjiä ja lähettää ne Kiinan rintamalle jo ennen kuin testit oli käyty loppuun. Koneet saapuivat Mantšuriaan toukokuussa 1940 ja niistä saatiin ensimmäiset kokemukset Chongqingissa heinäkuussa. Koneet osoittautuivat ylivoimaisiksi Neuvostoliiton Polikarpov I-16 ja I-153- hävittäjiin verrattuna, vaikka nämä koneet olivat vaarallisia A5M-mallille. Eräässä yhteenotossa 13 Zeroa ampui alas 27 I-15- ja I-16-konetta kolmessa minuutissa ilman omia tappiota. Kuultuaan Kiinan kokemuksista laivasto tilasi A6M2 tyyppi 0 malli 11:tä välittömästi tuotantoon.
A6M2, Tyyppi 0 Malli 21
Kun ensimmäiset 65 konetta oli toimitettu marraskuuhun 1940 mennessä, tuotantolinjoilla suoritettiin lisää muutoksia. Koneeseen lisättiin taittuvat siivenkärjet, jottan kone mahtui lentotukialusten hisseihin ja hangaareihin. Tämä malli sai numerokseen 21, josta tuli valmistetuin malli toisen maailmansodan alkuaikana. Näistä 740 konetta valmistui Mitsubishin ja 800 Nakajiman tehtailla. Myös kahta muuta versiota A6M2:sta valmistettiin, mutta huomattavasti vähemmän. Nakajimalla tehtiin A6M2-N ”Rufe” -vesitasoa (joka tosin perustui malliin 11) ja A6M2-K kaksipaikkaista harjoituskoneversiota, jota tehtiin Hitachilla ja Sasebon tehtailla.
A6M3, Tyyppi 0 Malli 32
Vuonna 1941 Nakajima esitteli uuden Sakae 21 -moottorinsa, joka käytti kaksivaiheista suora-ahdinta parantaakseen Zeron suurten lentokorkeuksien lento-ominaisuuksia. Tehoa moottori tarjosi 1130 hevosvoimaa.
Uusi Sakae oli hieman painavampi ja jonkin verran pidempi kuin vanha johtuen ahtimista, joten koneen painopiste siirtyi liian eteen silloisen koneen rakenteelle. Tämän vuoksi moottorin kiinnityskohtaa siirrettiin noin 20 cm taaksepäin kohti ohjaamoa. Sivuvaikutuksena tämä toimenpide aiheutti polttoainesäiliön pienenemisen 518 litrasta 470 litraan, koska säiliö sijaitsi heti moottorin takana.
Ainoat muut suuremmat muutokset koskivat siipiä, joista poistettiin Malli 21:n taittuvat siivenkärjet. Lisäksi siipiin asennettiin suuremmat ammussäiliöt, jotka sisälsivät 100 kappaletta 20 mm ammuksia. Nämä muutokset johtivat Yhdysvallat luulemaan joksikin aikaa, että kyseessä oli uusi konemalli, joten sille annettiin koodinimeksi "Hamp". Koneeseen tehdyt muutokset vaikuttivat kuitenkin koneen lento-ominaisuuksiin enemmän kuin oli odotettu. Kone oli yleisesti nopeampi, mutta liikehtimiskyky, nousunopeus sekä lentosäde kärsivät niin paljon, että lentäjät valittivat koneen uusista puutteista.
A6M3, Tyyppi 0 Malli 22
Korjatakseen uuden malli 32:n puutteet tehtiin uusi versio, jossa olivat malli 21:n taittuvat siivenkärjet, uudet siivensisäiset polttoainesäiliöt sekä kiinnikkeet 330 litran pudotettaville lisäsäiliöille, yksi kummankin siiven alle. Sisäinen polttoainekapasiteetti nostettiin 570 litraan. Uusi kone sai mallinimekseen 22. Joitakin koneita valmistettiin koemielessä aseistuksenaan 30 mm Tyyppi 5 tykki ja koneen mallina oli tällöin A6M3b malli 22b.
A6M4
A6M4 mallin olemassaolo on kiistanalainen. Jotkin lähteet esittävät, että se oli kokeellinen turboahdettu versio suurten lentokorkeuksien hävittäjäksi.
A6M5, Tyyppi 0 Malli 52
A6M5 oli radikaalimpi muunnos A6M3 Malli 22:een verrattuna. Koneen siipien kärjet muutettiin kiinteiksi sekä kuorirakennetta muutettiin paksummaksi, jolla saavutettiin suurempi syöksynopeus. Lisäksi moottorin pakosarjaa parannettiin laittamalla neljä pakoputkea moottorin molemmin puolin pakokaasun virtauksen tehostamiseksi, jolla tehoa saatiin lisää. Tämä malli oli kaikista Zerojen versioista, suurimman lakikorkeuden omaava: joka oli 11 740 metriä.
Koneen versioihin kuuluivat:
- A6M5a Malli 52a ”Kō”, jossa oli Tyypin 99-2 tykki Mk 4 ammusvyöllä rumpulippaallisen Mk 3:n sijasta mahdollistaen suuremman ammuskapasiteetin.
- A6M5b Malli 52b panssarilasisella tuulilasilla, polttoainesäiliön palonsammuttimella sekä 13,2 mm tyyppi 3 Browning konekiväärillä, joka korvasi 7,7 mm Tyyppi 97 konekiväärin moottorin suojapellityksessä.
- A6M5c Model 52c ”Hei” panssaroinnilla ohjaamon tuulilasissa sekä ohjaajan tuolissa. Versio oli myös aseistettu kolmella 13,2 (yksi moottorin suojapellityksessä ja kaksi siivissä) sekä kahdella Tyyppi 99-II tykillä (yksi kummassakin siivessä). Koneeseen voitiin asentaa joko 367 litran lisäpolttoainesäiliö tai sen sijaan 250 kg:n pommi. Mallin huippunopeus oli 540 km tunnissa ja se saavutti 8 000 metrin korkeuden alle kymmenessä minuutissa.
- A6M5d-S yöhävittäjäversio aseistettuna ylöspäin ampuvalla (Schräge Musik-tyyppisellä) 20 mm Tyyppi 99 tykillä.
- A6M5-K kaksipaikkainen koulutusversio
A6M6c
Muutoin samanlainen kuin A6M5c, mutta koneessa oli itsepaikkautuvat polttoainesäiliöt siivissä ja Nakajima Sakae 31a -moottori vesi-metanoli-ruiskutuksella hetkellisen lisätehon aikaansaamiseksi. Huippunopeus oli 565 km/h, ja se oli Zero-versioista suurin.
A6M7, tyyppi 0 malli 63
Sama kuin A6M6, mutta tarkoitettu kamikazehyökkäyksiä varten.
A6M8
Muutoin sama kuin A6M6, mutta Mitsubishi Kinsei 62 -moottorilla. Vain kaksi prototyyppiä valmistui.
Zeron seuraajaksi suunniteltiin Mitsubishi A7M Reppū　-hävittäjää (Yhdysvaltain nimitys koneelle oli ”Sam”), mutta lukuisten viivytysten vuoksi vain yhdeksän prototyyppiä ja yksi tuotantoversio valmistui, eikä yksikään näistä osallistunut sotatoimiin.
Eniten ilmavoittoja Zerolla ovat saavuttaneet pursimies Hiroyoshi Nishizawa (87) ja aliluutnantti Tetsuzō Iwamoto (noin 80). Kaikkein tunnetuin Zero-lentäjä oli kuitenkin japanilainen pursimies, myöhemmin luutnantti Saburō Sakai, joka ampui alas 64 viholliskonetta. Elokuussa 1942 hän haavoittui vakavasti ilmataistelussa Guadalcanalilla ja menetti oikean silmänsä. Toivuttuaan hän palasi lentopalvelukseen ja saavutti sodan lopulla vielä neljä ilmavoittoa. Vuonna 1957 hän kirjoitti "Samurai"-nimisen muistelmateoksen.
Sodan ensimmäiset puolitoista vuotta Zeron ketteryys, nopeus ja suuri lentosäde takasivat keisarillisen Japanin laivastolle ilmaherruuden Tyynenmeren sodassa. Yhdysvaltain hävittäjävoimat käsittivät alkusodasta lähinnä Grumman F4F Wildcat -koneita, jotka pärjäsivät vain taitavissa käsissä Zeroa vastaan. Britannian hävittäjävoimat Itä-Aasian rintamalla käsittivät aluksi Brewster F2A Buffalo -koneita, jotka olivat jo tullessaan vanhentuneita. Tämän jälkeen rintamalle toimitettiin Hawker Hurricaneja, jotka myös jäivät alakynteen ilmataisteluissa. Sotatilanteen edelleen huononnuttua RAF toimitti alkuvuodesta 1942 Australiaan Darwinin puolustukseksi sen hetken parhaita hävittäjiään, Supermarine Spitfire Mk V:ia. Brittiläisten järkytykseksi Spitfiren tappiot olivat huomattavia johtuen pääosin Euroopan rintamalta lainatusta taistelutaktiikasta sekä Spitfiren lyhyestä toimintasäteestä – monet Spitfirien menetyksistä johtuivat lopuksi polttoaineen loppumisesta ennen kuin vaurioitunut kone pääsi kentälle. Ensimmäisissä taisteluissa tappiot saattoivat nousta jopa yli kahdeksaan Spitfireen pudotettua Zeroa kohti. Zero oli hitaammissa nopeuksissa ketteryydeltään selvästi parempi kuin tästä ominaisuudesta tunnettu Spitfire. Oikea taktiikka Zeroa vastaan oli heilurihyökkäys eli syöksy korkealta – isku – syöksy pois – pako saavutetulla nopeudella, mihin kevytrakenteinen Zero ei voinut vastata.
Ensimmäisen sotavuoden aikana japanilaisten lentäjien sekä koulutustaso että lentokokemus olivat erittäin korkealla tasolla verrattuna monen muun maan ilmavoimiin. Lisäksi monet heistä olivat saaneet taistelukokemusta Kiinan sotaretken yhteydessä, (tunnetuimpana Saburō Sakai) joten osa Zeron ylivoimasta voidaan laskea kokeneiden pilottien ansioksi. Yhdysvaltain Kiinan vapaaehtoisten hävittäjävoimien, ”Lentävien tiikereiden” komentaja Claire Lee Chennault varoitti japanilaisten ilmavoimien korkeasta tasosta juuri ennen Yhdysvaltain liittymistä sotaan nähtyään niiden toimintaa Kiinassa, missä hän toimi ilmavoimien kehittämistehtävissä vuodesta 1937. Lentävät tiikerit eivät kuitenkaan todennäköisesti kohdanneet Zeroa Kiinan rintamalla, koska Zeroa käytti vain Japanin laivasto, joka operoi Hankousta käsin. Kiinan etelärintamasta ja Burman sotanäyttämöstä, jossa Tiikerit operoivat, vastasivat Japanin maavoimat, joiden omien ilmavoimien käytössä oli muun muassa Nakajima Ki-43 Hayabusa vuodesta 1941 lähtien. Ki-43 oli kuitenkin lähes Zeron kaltainen hävittäjä jääden jälkeen vain aseistuksessa ja toimintasäteessä, joten Lentävien tiikereiden komentajan varoitus oli aiheellinen.
3. kesäkuuta vuonna 1942 lento-aliupseeri Tadayoshi Koga nousi ilmaan lentotukialus Ryūjōlta A6M2 malli 21 -hävittäjällään osallistuakseen hyökkäykseen Aleuteilla sijaitsevaa Dutch Harboria vastaan. Ammuttuaan alas PBY Catalina -lentoveneen hän joutui kiväärituleen. Paluulennolla Kogalle tuli ongelmia koska kaksi luotia maasta ammutusta kivääritulesta oli lävistänyt koneen polttoaineletkut. Koga ilmoitti laskeutuvansa Akutan Islandille, joka oli määrätty hätälaskupaikaksi. Koga ei saavuttanut lentokenttää vaan suoritti pakkolaskun hiekalle, jolloin kone kääntyi nurin ja pilotti sai surmansa. Viisi viikkoa myöhemmin Yhdysvaltain laivaston PBY Catalina huomasi ylösalaisin olevan koneen ja laivasto nouti koneen tutkittavaksi. Tätä sotasaalista pidetään eräänä Tyynenmeren rintaman merkittävimmistä, koska Yhdysvaltain suorittamat koelennot paljastivat sekä Zeron vahvuudet että heikkoudet hävittäjänä. Tämän ansiosta liittoutuneet pystyivät opettamaan hävittäjälentäjilleen parempia taistelutaktiikoita Zeroja vastaan.
Vasta 1943 puolivälissä liittoutuneet saivat uusia konemalleja tuotantoon, esimerkiksi Grumman F6F Hellcatin ja Sptfire Mk VIII:n, jotka olivat kokeneiden lentäjien käsissä oikein käytettynä parempia kuin Zero. Vuoden 1944 jälkeen Zero oli jo täysin alivoimainen liittoutuneiden uusia P-38 Lightning-, F4U Corsair-, P-51 Mustang- ja Supermarinen Spitfire-/Seafire-malleja vastaan. Zeron kohtaloksi jäi loppusodasta toimia lähinnä epätoivoisissa puolustustaisteluissa ylivoimaista vihollista vastaan sekä ottaa osaa kamikaze-tehtäviin.