Lestadiolaisuuteen liittyvät kiistat
Lestadiolaisuutta on arvosteltu liikkeen historian alusta lähtien. Alussa arvostelu kohdistui ennen kaikkea hurmosilmiöihin, kovasanaisiin parannussaarnoihin ja lestadiolaisten käännytysintoon. Myöhemmin on kritisoitu muun muassa eksklusiivista seurakuntaoppia, ehkäisyvastaisuutta ja TV-vastaisuutta. Herätysliikkeessä on tapahtunut runsaasti myös hajaannuksia. Usein eri suuntausten kannattajat pitävät toisia suuntia "eriseuroina".
Jo herätysliikkeen perustaja Lars Levi Laestadius sai osakseen kitkerää kritiikkiä. Hänestä tehtiin useita kanteluita tuomiokapituliin. Syytöksiä aiheuttivat muun muassa Laestadiuksen saarnojen värikkäät kielikuvat, heränneiden liikutukset kirkossa ja hengellisten tehtävien luovuttaminen maallikoille. Kun herätyksen kokeneet Koutokeinon saamelaiset kapinoivat norjalaisia vallanpitäjiään vastaan verisin seurauksin, tahtoi Tromssan piispa D.B. Juell vyöryttää tapahtuman "siveellisen vastuun" Laestadiukselle. Härnösandin piispa Israel Bergman vapautti sentään herättäjän syytteistä, mutta kuningas velvoitti hänet pitämään silmällä "Laestadiuksen tapaa hoitaa virkansa". Pajalan seurakunnan piispantarkastus kesällä 1853 tapahtui kireissä tunnelmissa, mutta piispa Bergman antoi lopulta Laestadiuksen toiminnasta voittopuolisesti myönteisen arvion. Lehdistön hyökkäyksiin vastatakseen Laestadius perusti oman sanomalehden "Huutavan ääni korvessa" (En ropandes röst i öknen). Pajalan tulinen kirkkoherra osoittautuu lehtikirjoituksissaan poleemisen ja satiirisen tyylin suvereeniksi haltijaksi. Lehdessään hän vuoroin puolustautuu kriitikoitaan vastaan, vuoroin ruoskii maallistuneen papiston ja virkamiesten omavaltaisuutta.
Koutokeinon tapahtumat huolestuttivat myös Venäjän keisarikunnan viranomaisia. Venäjän Tukholman-lähettiläs varoitti 27.1. 1852 Pietarissa Venäjän ulkoasiainministeriötä Norjan ja Ruotsin Lapissa leviävästä ""vaarallisesta lahkosta, joka ilmeisesti sekoittaa muinaissaamelaista pakanuutta uskonasioihin"". Lähettiläs huomautti mahdollisuudesta, että lahko leviäisi myös Suomen suuriruhtinaskunnan puolelle, jolleivät viranomaiset puutu asiaan. Venäjän ulkoministeriö tiedottikin asiasta Suomen kenraalikuvernöörille, joka taas otti yhteyttä Oulun läänin kuvernööriin ja Kuopion piispaan. Piispa Robert Valentin Frosterus lähettikin kenraalikuvernööri Menschikoffille seikkaperäisen raportin Pohjois-Lapin lestadiolaisuudesta 1.11. 1853. Piispa antoi herätykselle myös tunnustusta:
Yleisarvio oli kuitenkin kielteinen:
Piispa kauhisteli myös liikutuksia: ""vastakääntyneet -- jumalanpalvelusten aikana -- hyppien, jalkojaan tömistellen ja käsiään yhteen lyöden ovat päästäneet usein koiran ääntä muistuttavia huutoja --."" Frosterus myönsi, että ""liike maltillisen ja hengellisesti kokeneen opettajan johdossa saisi paljon hyvää aikaan"". Kuitenkin hän toivoi, että "fanaatikkojen" pääsy Suomeen voitaisiin estää.
Lestadiolaisuus kohtasi syntyessään ja levittäytyessään kritiikkiä eritoten kirkon taholta. Myös jotkut ei-hengelliset merkkimiehet arvostelivat herätysliikkeen tapoja. Yhteiskuntafilosofi J. V. Snellman piti lestadiolaisuuden mustana puolena sitä että liikkeessä ei kunnioitettu perheen yhtenäisyyttä. Lestadiolaiset eivät Snellmanin mukaan kunnioittaneet perheen sisäisiä suhteita, vaan hylkäsivät ei-lestadiolaiset perheenjäsenet, vanhemmat lapsensa, lapset vanhempansa. (Murtorinne, Eino).
Papisto piti yleisesti lestadiolaisuutta vapaakirkollisena lahkona. Kokkolan kirkkoherra Lars Schalinin leski Sophie Schalin valitti Sakari Topeliukselle vuonna 1883 kirjoittamassaan kirjeessä, että ""he (hihhulilaiset) vaivaavat ja tuomitsevat kaikkia, jotka menevät kirkkoon --."" Piispantarkastuspöytäkirjoissa liikettä kutsuttiin muun muassa "hihhuleiksi", "lahkoksi", "villiuskoksi", "rippiläisiksi", ja – liikutusten vuoksi – "tanssijalahkoksi", kansan suussa jopa "villitaudiksi" ja "koirataudiksi". Leviävän herätysliikkeen arvostelijana profiloitui Kuopion silloinen piispa, myöhempi arkkipiispa Gustaf Johansson. Hän piti lestadiolaisuutta, ""varsinkin sitä, jonka perusoppi on ottaa toisilta ihmisiltä synnit anteeksi"", kirkon ulkopuolisena lahkona: ""Pakanakuntakin seisoo tässä suhteessa korkeammalla asteella kuin lestadiolaiset, sillä pakanat rukoilevat jumalitaan"". Piispa Johansson julkaisi vuonna 1892 lestadiolaisuutta poleemisesti tarkastelleen kirjan "Laestadiolaisuus" ja vuonna 1880 Juho Tanskanen kirjan "Hihhulilaisuus oikeassa karwassansa". Johanssonin mukaan hänen kirjansa motiivi oli ""laestadiolaisten saattaminen lahvollisen lumouksen kahleista raittiiseen uskoon jälleen"". Herätysliikettä syytettiin myös antinomismista.
Liikutuksia pidettiin 1800-luvulla ajoittain kirkkopahennuksena. Liikutuksiin tulleita lestadiolaisia voitiin rangaista sakoilla, häpeäpenkissä tai jalkapuussa istuttamalla sekä lyhyellä vankeudella. Lestadiolaisten seuratoiminta aiheutti julkista vastustusta. Esimerkiksi Savitaipaleella vuonna 1884 lestadiolaissaarnaaja menehtyi, kun vaimoaan seuroista hakemaan tullut talollinen ampui häntä olkapäähän. Myös toinen saarnaaja joutui vainon kohteeksi pitäessään seuroja Teuvalla vuonna 1872. Nimismies apujoukkoineen nouti saarnaajan seuratalosta ja lähtivät kuljettamaan tätä kotiin. Matkan varrella he kuitenkin pysähtyivät kievariin ja ripustivat vangin käsiraudoilla leipäorteen. Joukko alkoi juopotella ja vanki unohtui. Kievariin sattumalta poikennut vieras huomasi tajuttoman saarnaajan ja hänet päästettiin vapaaksi.
Julkisessa sanassa lestadiolaisuutta tarkasteltiin usein hyvin kielteisessä sävyssä. Esimerkiksi Oulun Wiikko-Sanomat kutsui lestadiolaissaarnaajia "juoksu-susiksi lammasten vaatteissa:""kun vaan saarnaajille syntinsä tunnusti--niin oli ihan paikalla Jumalan lapsi.""
Lestadiolaisten seuramenoa lehti kuvasi:
Tutkija Pekka Raittilan mukaan naisia toimi saarnaajina lestadiolaisuudessa ainakin jo 1860-luvulla, herätysliikkeen lähtiessä toden teolla leviämään Laestadiuksen kuoltua. Ilmeisesti jo Laestadius itsekin oli kannustanut naisia saarnaamaan. Markku Ihosen mukaan aikalaistekstien nimityksen "saarnaavainen vaimo" tarkoittamasta toimialasta ei ole varmuutta. Raittila toteaa, että kun saarnaaminen kehittyi raamatunselityspuheeksi, jäivät naiset kuulijoiksi.
Lestadiolaisuuden tutkimuksessa on mainittu useimmiten ainakin nämä kolme varhaista puhujaa: Magdaleena ja Maria Jokela sekä Angelica Laestadius. Oskari Heikki Jussilan mukaan juuri naiset käyttivät ensimmäisinä sittemmin liikkeen tunnusmerkiksi muodostunutta synninpäästön muotoa: ”Jeesuksen nimessä ja veressä ovat synnit anteeksi annetut”. Aulis Zidbeck puolestaan kertoo juhani raattamaan käyttäneen ensimmäisenä nykyistä synninpäästön sana muotoa Kirjassaan Ole vapaa vapaaksi ostettu lauma- Juhani Raattamaa- opettaja ja sielunhoitaja(s.24).
Herätysliikkeessä kiistattoman johdon Laestadiuksen jälkeen saanut maallikkosaarnaaja Juhani Raattamaa (1811–1899) otti varsin hyväksyvän kannan naisten saarnatoimintaan, vaikka katsoikin Paavalin sanan kieltävän naisia tavoittelemasta papin virkaa. Hän kirjoitti vuonna 1878 Pohjois-Ruotsissa toimineelle lestadiolaiselle kirkkoherralle P.O. Grapelle:
Raattamaa lähettää tämän kirjeensä lopussa terveisiä Oulussa saarnaajana tuohon aikaan esiintyneelle "Kristuksen seurakunnan palvelus-piialle Hackzellin Sofialle". Oululainen kirjakauppias Maria Sofia Hackzell (1826–1904) toimi vuosina 1876–1883 Oulun ruotsinkielisen lestadiolaisryhmän raamatunselittäjänä.
Myös Raattamaan sihteerillä Mathilda Fogmanilla (1835–1921) oli tuon ajan lestadiolaisuudessa vahva hengellinen auktoriteettiasema. Fogman keskusteli saarnaajien kanssa opillisista kysymyksistä sekä puuttui lestadiolaissaarnaajien toimintaan ja sopimattomaan käyttäytymiseen ja nuhteli asianomaisia kirjeissään. Saarnaajat Erkki Antti ja Juhani Raattamaa asettuivat näissä keskusteluissa puolustamaan Fogmanin käsityksiä.
Piispa Gustaf Johansson esitti edellä mainitussa kirjassaan "Laestadiolaisuus" jyrkän paheksuntansa myös siitä, että liikkeessä sallittiin naistenkin saarnata. Johanssonin kritiikistä voidaan päätellä että lestadiolaisuudessa naiset edelleen 1890-luvullakin saarnasivat. Johansson kirjoitti:
Myös kritisoidessaan lestadiolaista rippioppia ja äänellistä syntien anteeksi julistamista Johansson kirjoittaa lestadiolaisnaisten aktiivisesta toiminnasta:
Johansson lainaa tämän jälkeen edellä siteerattua Raattamaan kirjettä ja toteaa pilkallisesti tällä "Lapin Akatemian" johtajalla olevan Raamatusta virheellinen käsitys, johon piispan velvollisuus on määrätietoisesti puuttua. Lainattuaan näytteitä lestadiolaisten siihen aikaan julkaisemista teksteistä, joissa nämä puolustavat naisten sananjulistusta, Johansson lopuksi toteaa: ""Lahko ei waan tahdo totella Apostolin käskyä."" Toisin sanoen, naispuhujia oli esiintynyt vielä Johanssonin teoksen kirjoittamisajankohtana. Toisaalta Johansson mainitsee, että: "Lahko kutsuu kumminkin yksityisten keskinäistä puhettakin saarnaksi, ja tästä syntyy osaksi epäselvyyttä. Mutta lahko asettaa sittenkin naista tässä kohden asemaan, joka ei hänelle sovi."
Vuosina 1894-1900 lestadiolaisuus jakaantui "vanhoillislestadiolaisiin", "esikoislestadiolaisiin", "uusheränneisiin" ja kiihkeän hurmoksellisiin "narvalaisiin". Monilla alueilla hajaannus tapahtui verraten rauhallisesti, mutta esimerkiksi Oulun Rauhanyhdistyksellä kerrotaan uusheränneiden "jalasta vetämällä ja käsikähmällä" estäneen vanhoillislestadiolaisia saarnaajia Juho Kieksiä ja Kaarle Helisteniä puhumasta.
Pohjois-Lapin Kittilästä alkunsa saanut uusheräys opetti, että synninpäästö tuli julistaa vain "lain alle syventyneille". "Kittilän vanhukset" vaativat "armonmurrosta", "sydämen särkymistä" ja "sydämen ympärileikkausta". Heidän mielestään evankeliumin "holvaaminen" oli johtanut "höllään" ja "pehmeään" kristillisyyteen sekä "valvomattomuuteen", jonka seurauksena oli tullut jopa karkeita "lihallisia lankeemuksia". Lisäksi uusheräys opetti lain kolmatta käyttöä: hengellinen laki ei heidän mielestään ollut vain uskottomille tarkoitettu "kurittaja Kristuksen tykö" vaan myös kristityn pyhityselämän ohjenuora.
Helsingin lestadiolaisuudesta väitelleen tohtori Martti Vuollon mukaan Viron Narvasta alkunsa saanut narvalaisuus oli uudenheräyksen lieveilmiö. Sen ominaispiirteitä olivat voimakkaat liikutukset, näyt ja muut ekstaattiset ilmiöt. Liikkeeseen liittyviltä vaadittiin julkirippiä. Narvalaisuuden "palavimmassa" vaiheessa Raamattua väheksyttiin; enemmän tuli kuunnella "Henkeä" ja "sisäistä sanaa". Esiintyi myös käsitystä, että julkiripin tehnyt ja seurakunnalta synninpäästön saanut tuli pyhäksi eikä voinut enää tehdä syntiä. Narvalaisuus toimi helluntaiherätyksen tuloväylänä Suomeen. Helluntailaissaarnaaja Thomas Ball Barratt saapui Suomeen syksyllä 1911 narvalaisten kutsumana.
Vanhoillislestadiolaiset puolustivat "avaraa evankeliumia" ja vastustivat lain kolmatta käyttöä. He katsoivat, että ""uusiheräys pitäen kristillisyytemme alkuevankeliumia kelpaamattomana -- repäisi eriseuran kristillisyydestä ja liitti sen haaraosastoksi maailman kristillisyyteen"". Epäonnistuneessa vuoden 1911 sovintokokouksessa vanhoillislestadiolaiset väittivät lain kolmannen käytön ja "sydämen särkymisen" vaatimuksen johtaneen omantunnonarkoja ihmisiä epätoivoon ja jopa itsemurhiin. Myös esikoislestadiolaiset vastustivat lain kolmatta käyttöä ja varovaisuutta synninpäästön saarnaamisessa. Lisäksi he painottivat kuuliaisuutta "esikoisten seurakunnalle", joka heidän mukaansa tarkoitti alkuheräyksen ydinalueen eli Ruotsin Lapin lestadiolaisia.
Hajaannus toi liikkeelle runsaasti kielteistä julkisuutta ja hidasti sen etenemistä. Kirkollisten piirien, esimerkiksi Kotimaa-lehden, sympatiat olivat enimmäkseen uudenheräyksen puolella.
Suuren hajaannuksen jälkeen eri lestadiolaisryhmien toiminta organisoitui ja vilkastui. Lestadiolaisia oli runsaasti erilaisissa yhteiskunnallisissa ja kirkollisissa tehtävissä, jopa ministereinä. Myös välit kirkkoon paranivat: Rovaniemen seurakunnan vuoden 1914 piispantarkastuspöytäkirjassa todetaan, että vanhoillislestadiolaisten rauhanyhdistys on ""edistänyt raittiutta paikkakunnalla ja -- hartausseurat aiheuttaneet siunausta"". Esikoislestadiolaisuus sai kuitenkin osakseen kielteistä julkisuutta 1920- ja 1930-luvuilla, kun sen saarnaajien ronskia puhetapaa ihmeteltiin.
1930-luvulla sisäiset kiistat alkoivat jälleen. Amerikan apostolis-luterilainen kirkko pyysi vuonna 1932 Suomen vanhoillislestadiolaisilta puhujia seuroihinsa. Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistyksen mielestä ALC oli ""sekaseurainen yhteisö"" ja ""ulkopuolella kristittyin rakkauden ja hengen yhteyden"". SRK kehotti puhujia kieltäytymään ALC:n pyynnöstä ""rauhan ja rakkauden säilymisen tähden"". Kuitenkin kolme saarnaajaa, Kiimingin kirkkoherra Väinö Juntunen, pyhäjokelainen Antti Krekula ja kuivaniemeläinen Ville Kaikkonen, lähtivät matkaan. Oulussa kesäkuussa 1934 pidetty puhujainkokous katsoi, että näille saarnaajille oli ""Jumalan seurakunnan merkitys hämärtynyt"". Heitä kehotettiin "parannukseen" ""sekaseuraisten tukemisesta ja rakkauden rikkomisesta"", muuten he ""repivät itsensä irti Jumalan lasten rakkaudesta"". Kokouksen enemmistö yhtyi näkemykseen, jonka mukaan:
SRK-vanhoillisuudesta eroon joutuneet saarnaajat kannattajineen pitivät Rovaniemellä syyskuussa 1934 oman kokouksen, jossa he paheksuivat tehtyjä päätöksiä:
Myöhemmin "pikkuesikoiset" perustivat toimintansa kivijalaksi Kustannusosakeyhtiö Rauhan. Yhtiö alkoi julkaista Rauhan Sana-lehteä, mistä johtuu ryhmän nykyinen nimi "rauhansanalaisuus". Rauhansanalaisuus sai kannattajia erityisesti Pohjois-Ruotsista, Tornion- ja Muonionjokilaaksosta, ruotsinkieliseltä Pohjanmaalta sekä osista Keski- ja Etelä-Pohjanmaata. SRK-vanhoilliset ja rauhansanalaiset pyrkivät sovintoon 1940-luvun puolivälissä, mutta sovinto kaatui erimielisyyksiin seurakuntaopista.
Myös uusheräyksessä kuohui. Erimielisyyksiä aiheuttivat muun muassa kirkollistuminen, yhteistyö Suomen Lähetysseuran kanssa sekä viidesläisyydestä ja anglosaksisesta pyhityskristillisyydestä saadut vaikutteet. Jo vuonna 1938 liikkeessä tapahtui hajaannus, joka päättyi kuitenkin sovintoon seuraavana vuonna. Vuonna 1954 uusheräyksen valtavirrasta erkaantui niin kutsuttu Kolkuttaja-suunta, joka 1960-luvulla jakaantui kontiolaisuudeksi ja peuralaisuudeksi.
1950- ja 1960-lukujen vaihteessa vanhoillislestadiolaisten pappien ja maallikkosaarnaajien välille kasautuneet jännitteet purkautuivat hajaannuksena. Pappislinja vaati sakramenteille tärkeämpää roolia liikkeen teologiassa sekä tiiviimpää yhteistyötä kirkollisten järjestöjen, muun muassa Suomen Lähetysseuran kanssa. Erimielisyyksien symboliksi nousi kaste. Pappien mielestä kastamattomana kuolleen lapsen kohtalosta ei voida sanoa muuta, kuin että ""hän on Jumalan hyvissä käsissä"". Maallikkosaarnaajien mukaan lapset sen sijaan syntyvät maailmaan armahdettuina, ""koska he kuuluvat Jeesuksen lunastamaan ihmissukuun"". Maallikkolinja katsoi kasteen olevan ""hyvän omantunnon liitto Jumalan kanssa"" ja ehtoollisen ""uskovaisille asetettu armoateria uskon vahvistukseksi"". Pappislinja piti maallikkosaarnaajien kantaa tunnustuskirjojen vastaisena.
Oulussa vuosina 1957 ja 1960 pidetyt SRK:n puhujainkokoukset asettuivat tukemaan maallikkosaarnaajien kantaa. "Pappiseriseuran" kannattajat - kymmenkunta pientä rauhanyhdistystä, 2/3 liikkeeseen kuuluneista papeista ja joitakin maallikkosaarnaajia - erotettiin rauhanyhdistyksistä ""siinä toivossa, että Jumala, rakas Isä, saisi vaikuttaa parannuksen armon heidän sydämissään"". Päivämiehen mukaan rauhanyhdistyksestä erottaminen ei ollut ""erottamista Jumalan valtakunnasta, sillä sen he ovat tehneet itse"". Pappislinjan mielestä heidät erotettiin, koska he eivät hyväksyneet maallikkosaarnaajien kirkon tunnustuksen vastaisia näkemyksiä.
Vanhoillislestadiolaisuuden kiistat herättivät lehdistössä vilkasta keskustelua. Esimerkiksi Oulussa ilmestyvässä Kalevassa oli jo pelkästään tammikuussa 1961 yli 30 hajaannusta käsittelevää kirjoitusta. Myös Helsingin ja Oulun hiippakuntien piispat O.K. Heliövaara ja Martti Simojoki kritisoivat SRK:n kannanottoja sakramenteista. He kehottivat SRK:ta pitäytymään ""Pyhään Raamattuun ja kirkkomme tunnustuskirjoihin"".
Pappislinja perusti vuonna 1963 toimintaansa organisoimaan Laestadius-Seura ry:n, joka alkoi julkaista Elämän Sana-lehteä. Lehden mukaan suuntausta on kutsuttu myös "elämänsanalaisuudeksi". Pappislinjalle jäi myös Helsingin Lestadiolaisten ylioppilaskoti, jonka omistaman Maitojyvä-lehden julkaisemista se jatkoi.
Vanhoillislestadiolaisuuden sisäinen kuohunta jatkui 1970-luvulla. Tämän vuosikymmenen aikana herätysliikkeen valtauomasta eriytyivät morjärveläisyys Ruotsissa, First Apostolic Lutheran Church USA:ssa ja sillanpääläisyys Suomessa. Liike sai tiedotusvälineissä osakseen erittäin negatiivista huomiota. Syinä olivat muun muassa niin kutsutut hoitokokoukset ja rajanveto ympäröivään yhteiskuntaan. Herätysliikkeessä ilmeni myös erimielisyyksiä seurakuntakurista, television hyväksymisestä, asenteesta poliittisiin puolueisiin (vasemmistopuolueisiin, SMP:en ja Kristilliseen Liittoon) sekä kulttuuriharrastuksiin. Lauri Pietilän mukaan Suomen Keskustapuolue pyrki saamaan vanhoillislestadiolaisuudessa monopoliaseman. Hänen mukaansa myös Kokoomuksen kieltämistä oli suunniteltu, mutta se jäi lopulta pois Reisjärven suviseuroissa pidetystä alustuksesta, jossa lueteltiin kiellettyjä puolueita.
Myös esikoislestadiolaisuudessa esiintyi sisäisiä erimielisyyksiä. Kiistoja aiheuttivat muun muassa Laestadiuksen postillojen uudistaminen sekä suhtautuminen yhteiskunnan maallistumiseen. Vuonna 1965 esikoisuuden valtauomasta erosi saarnaaja Levi Älvgrenin mukaan nimetty leeviläisyys, joka pitää tarkasti kiinni Laestadiuksen saarnojen alkuperäisesta asusta, suhtautuu jyrkän kielteisesti radioon ja televisioon sekä noudattaa tarkasti perinteisiä pukeutumis- ja tapanormeja. Vuonna 1977 leeviläisyydestä erkaantui steeniläisyys.
1960- ja 1970-luvuilta lähtien lestadiolaisuutta on kritisoitu ennen kaikkea eksklusiivisesta seurakuntaopista, ehkäisyvastaisuudesta ja TV-vastaisuudesta. Television katseluun ja ehkäisyyn suhtaudutaan kielteisesti ennen kaikkea vanhoillis- ja esikoislestadiolaisuudessa, jonkin verran myös rauhansanalaisuudessa. Arvostelusta suurin osa on kohdistunut herätysliikkeen pääsuuntaukseen vanhoillislestadiolaisuuteen. Herätysliikettä on syytetty tiukasta ryhmäkurista, uskonnon ja politiikan sekoittamisesta, sekä epäjohdonmukaisuudesta, kun moniin "synteihin" otetaan hyvin tiukka linja, mutta esimerkiksi tupakointi hyväksytään. Liikettä on arvosteltu myös patriarkaalisuudesta. Naisia ei hyväksytä puhujiksi eikä Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen johtokuntaan.
Kuten edellä mainittiin, Laestadius perusti oman lehden "Huutavan ääni korvessa" puolustautuakseen lehdistön, erityisesti "Norbottens Postenin", hyökkäyksiä vastaan. Hän kirjoitti myös laajan uskonnonfilosofisen teoksen "Hulluinhuonelainen" (Dårhushjonet) osoittaakseen, että hänen kiistellyn toimintansa taustalla oli selkeä psykologis-filosofinen systeemi. Niin Laestadiuksen saarnojen kuin kirjoitustenkin kieli oli usein karkeaa ja ironista, kuten katkelma hänen konventikkeliplakaattia kritisoinutta artikkeliaan osoittaa.:
Lestadiolaisten ensimmäinen lehti oli "Öljypuu", joka lopetti toimintansa vuonna 1877. Sen takana oli oululainen kirjapaino ja muutama lestadiolainen. Vuonna 1880 alettiin julkaista "Kristillistä kuukausilehteä". Sen päätoimittajana toimi Karl Abiel Heikel ja vuodesta 1883 eteenpäin Aatu Laitinen. Vuonna 1888 lehden nimeksi vaihdettiin "Sanomia Siionista" ja vuonna 1904 "Armonsanomat". Päätoimittaja ei vaihtunut. Aatu Laitinen lakkautti Armonsanomat-lehden, kun vanhoillislestadiolaiset perustivat Siionin Lähetyslehden ""Jumalan valtakunnan äänenkannattajaksi"" vuonna 1911. Juhani Raattamaa perusteli oman lehden tarvetta vuonna 1879 K. A. Heikelille lähettämässään kirjeessä:
Wäinö Havas puolusti vuonna 1927 julkaistussa kirjassaan "Laestadiolaisuuden historia pääpiirteissään" herätysliikettä näin:
Havaksen julkaisemat kirjat, hänen näkyvä poliittinen toimintansa ja hänen traaginen kuolemansa vuonna 1941 paransivat erityisesti vanhoillislestadiolaisuuden julkisuuskuvaa.
Elämänsanalaisuuden hajaannuksen jälkeen kirkkoherra Kullervo Hulkko pyrki Päivämieheen vuonna 1961 kirjoittamallaan artikkelisarjalla "Vanhoillislestadiolaisuus ja tunnustuskirjat" osoittamaan herätysliikkeensä opin luterilaisen tunnustuksen mukaiseksi.
1980-luvun alussa vanhoillislestadiolaisuus alkoi kehittää tiedotustoimintaansa ja avasi esimerkiksi suviseurat näkyvästi toimittajille. Myöhemmin Internetiin avattiin SRK:n kotisivut. Toisin kuin 1970-luku, 1980-luvun alku ja erityisesti vuosi 1984 eivät olleet julkisuudessa negatiivisia. Vanhoillislestadiolaisuuden tiedotustoiminnan aktivoituminen näkyi tuolloin sanomalehdissä. Nykyisin liike pyrkii avoimeen tiedottamiseen ja ainoat salassa pidettävät asiat ovat rippisalaisuuksia. Filosofian maisteri Jani Alatalo toteaa tutkimuksessaan "Kohti avoimuutta. Vanhoillislestadiolaisuuden käsittely julkisuudessa ja vanhoillislestadiolaisten suhtautuminen julkisuuteen Suomessa vuosina 1976-1984":