Angola
Angola () eli Angolan tasavalta () on noin 18,5 miljoonan asukkaan portugalinkielinen valtio eteläisessä Afrikassa. Sen rajanaapureita ovat Namibia, Kongon tasavalta, Kongon demokraattinen tasavalta ja Sambia. Maan talous ja infrastruktuuri ovat sekaisin neljännesvuosisadan kestäneen lähes jatkuvan sotatilan jäljiltä. Timantit ja öljy tuovat maalle vaurautta, mutta monilla elintasoa kuvaavilla mittareilla Angola kuuluu maailman kurjimpiin maihin: esimerkiksi vastasyntyneen elinajanodote on vain 54,95 vuotta (vuonna 2013). Elävänä syntyneistä lapsista 15,7 prosenttia menehtyi ennen viidettä ikävuottaan (2015).
Nykyisen Angolan alueen varhaisimmat asukkaat olivat khoisan-kielisiä metsästäjä- ja keräilijäkansoja. Myöhemmin sen asuttivat bantukansat osana bantuekspansiota. He asettuivat alueelle 1300-1600-lukujen välisenä aikana, mahdollisesti aikaisemminkin. Vuonna 1483 portugalilaiset saapuivat Angolan alueelle, jossa siihen aikaan sijaitsivat bantujen perustamat Kongon kuningaskunta, Ndongo ja Lunda. 1500-luvun kuluessa portugalilaiset ottivat hallintaansa Luandan ja Benguelan kaupungit sekä suurimman osan rannikkoa. Ndongon kuninkaan kanssa liittoutuneet hollantilaiset valtasivat alueet vuosina 1641-1648. Portugalilaiset palasivat 1648 ja käynnistivät pitkän sodan, joka päättyi sekä Ndongon että Kongon kuningaskuntien valloitukseen vuoteen 1671 mennessä. Portugalilaiset vakiinnuttivat asemansa sisämaassa vasta 1900-luvun alussa.
Vuonna 1961 Angolan itsenäisyysliike käynnisti sissisodan Portugalin valtaa vastaan. Itsenäisyys saavutettiin vuonna 1975, mutta sisäinen valtataistelu puhkesi heti kolmen ryhmittymän välillä: Angolan kansallinen vapautusrintama (FNLA), Kansanliike Angolan vapauttamiseksi (MPLA) ja Angolan täydellisen itsenäisyyden liitto (UNITA). FNLA oli näistä länsimielisin ja hyvissä väleissä Zairen diktaattorin Mobutu Sese Sekon kanssa, kun taas MPLA oli marxilainen ja itäblokin tukema. UNITA oli alun perin lähinnä maolainen. Myös liikkeiden kannatusalueet vaihtelivat. UNITA sai kannatusta lähinnä ovimbundujen, FNLA bakongojen kun taas MPLA:n kannattajiin kuului monia eri heimoja, vaikka liikkeen johdossa oli pääasiassa kimbunduja.
Neilikkavallankumouksen jälkeen vuonna 1974 Portugalin uusi hallitus aloitti vetäytymisen Angolasta. Valtataistelu eri itsenäisyysliikkeiden välillä kärjistyi nopeasti sisällissodaksi, johon myös ulkovallat sekaantuivat. Portugalilaisten lähdettyä MPLA julisti maan itsenäiseksi 11. marraskuuta 1975, ja YK tunnusti sen hallituksen 1976. UNITA ja FPLA perustivat omat kilpailevat hallituksensa sisämaahan. Ensimmäiseksi presidentiksi nousi Agostinho Neto, jota seurasi vuonna 1979 José Eduardo dos Santos. UNITA jatkoi kuitenkin taistelua Etelä-Afrikan ja Yhdysvaltain tuella, kuubalaisten joukkojen tukiessa Angolan hallitusta vuoteen 1989 asti. Sisällissota pyrittiin lopettamaan rauhansopimuksilla vuosina 1991 ja 1994, mutta kummallakin kerralla taistelut käynnistyivät uudestaan. Vuonna 1992 pidettiin ensimmäiset monipuoluevaalit. Aselepo allekirjoitettiin UNITA:n johtajan Jonas Savimbin kuoltua taistelussa 22. helmikuuta 2002. Vuonna 2003 UNITA lakkautti aseistetun siipensä ja otti tärkeimmän oppositiopuolueen osan. Elokuussa 2006 hallitus allekirjoitti erillisen rauhansopimuksen yhden Cabindan itsenäisyydestä taistelevan ryhmittymän kanssa.
Angola on presidentillinen tasavalta. Vuonna 1992 se muutettiin MPLA:n johtamasta yksipuoluejärjestelmästä monipuolueiseksi. MPLA on kuitenkin pysynyt jatkuvasti kiinni vallankahvassa. Sillä on hallussaan presidentin virka ja vuoden 2008 vaalien jälkeen 191 maan 220 kansanedustajasta. Helmikuussa 2010 perustuslakia muutettiin pääministerin viran lakkauttamalla ja varapresidentin virka perustettiin. Samalla Santos nimitti uuden hallituksen ja lupasi seuraavat vaalit vuodelle 2012.
Angolassa järjestettiin parlamenttivaalit syyskuussa 2008, ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1992. Vaalit voitti MPLA-puolue yli 80 % kannatuksella.
Angola on Eteläisen Afrikan Kehitysyhteisön ja OPECin jäsen.
Angola sijaitsee eteläisen Atlantin valtameren rannikolla. Sen naapurimaat ovat Namibia, Kongon tasavalta, Kongon demokraattinen tasavalta ja Sambia. Muusta Angolasta erillään sijaitsee Cabindan eksklaavi. Angolalla on maarajaa yhteensä 5 198 kilometriä. Rantaviivaa on 1 600 kilometriä. Maasto kohoaa kapean rannikkokaistaleen jälkeen pian sisämaan ylängöksi, jonka keskikorkeus on 600 metriä merenpinnasta. Maan korkein kohta on Morro de Moco, joka kohoaa 2 620 metrin korkeuteen merenpinnan yläpuolella. Ylänkö viettää loivasti pohjoiseen ja itään yhtyen Kongo- ja Sambesi-jokien laaksoihin.
Maan tärkeimmät joet ovat Kunene, Cuanza, Kongo ja Cuando. Ne tarjoavat vesivoimaa ja kasteluvettä kuiville alueille. Useimmat joet alkavat maan keskiosasta. Monet niistä virtaavat melko suoraan länteen kohti Atlanttia. Kaksi suurta jokea, Cuanza ja Kunene, mutkittelevat kuitenkin enemmän: Cuanza virtaa pohjoiseen ja Kunene etelään ennen kuin ne kääntyvät länteen. Cuantza on ainoa Angolan sisävesistöistä, jossa voi liikkua merkittävän kokoisilla aluksilla. Lisäksi Kongo-joella, joka muodostaa osan Zairen vastaisesta rajasta, voi purjehtia. Lundan vedenjakajan pohjoispuolella virtaa Kongo-joen sivujokia. Sen eteläpuolen joista jotkut yhtyvät Sambesiin ja niiden vedet virtaavat sitä kautta Intian valtamereen. Toiset laskevat Okavangoon ja päätyvät sieltä Okavangon suistoon Botswanaan. Monet Okavangon sivujoista ja muista Angolan eteläosien joista kuivuvat osaksi vuotta kokonaan.
Angolassa vallitsee trooppinen ilmasto. Vuoden keskilämpötila on lähes aina yli 20 °C. Sadekausi ajoittuu lokakuun ja maaliskuun välille. Rannikon säätä viilentää kylmä merivirta. Kylmän meren päälle virtaava lämmin ilma synnyttää sumua ja sumupilviä, ja lämpötilaero aiheuttaa myös merituuli-ilmiön. Rannikon eteläosassa ei sada juuri lainkaan, Luandassa sataa noin 300 ja kaikkein pohjoisimmassa osassa noin 600 mm vuodessa ja sisämaassa keskimäärin 1 000–1 500 mm vuodessa.
Angola jakaantuu 18 maakuntaan.
Angolan talous on 2000-luvulla ollut vahvassa nousussa vuonna 2002 päättyneen sisällissodan jälkeen. Talouskasvu on ollut keskimäärin 10 % vuodessa. Timantti- ja öljykaupalla saaduilla varoilla on 2010-luvulla rakennettu suurellisia hankkeita kuten maanteitä, kouluja ja kauppakeskuksia. Kuitenkin yli puolet maan asukkaista elää köyhyysrajan alapuolella.
Talouskasvun ansiosta angolalaiset sijoittajat, kuten Afrikan rikkain nainen Isabel dos Santos, ovat nousseet entisen emämaansa Portugalin tärkeimpien pörssiyhtiöiden suurimmiksi omistajiksi. Talousvaikeuksista kärsivästä Portugalista puolestaan on vuodesta 2012 lähtien muuttanut yli 50 000 ihmistä Angolaan työpaikkojen perässä.
Öljyteollisuus on tärkeä maan taloudelle luoden noin 85 % maan bruttokansantuotteesta ja käsittää 95 % sen viennistä. Angola on Afrikan toiseksi suurin öljyntuottajamaa ja sen tuotanto on noin 1 840 000 barrelia päivässä. Maan bruttokansantuote on ollut huimassa nousussa - vuoden 2008 arvio oli 13,4 %. Kansainvälisen talouslaman vuonna 2009 talouskasvu kuitenkin pysähtyi. Ensimmäiset arviot vuodelle 2010 ennustavat paluuta yli kymmenen prosentin kasvuun. Vuoden 2012 talouskasvun arvio oli 8,4 %.
Vuoden 2014 BKT oli CIA:n tilastojen mukaan 7 200 dollaria per asukas. Tällä maa on maailman noin 185 valtiosta sijalla 141. YK:n kehitysohjelma UNDP:n laskeman Inhimillisen kehityksen indeksiksillä (Human Development Index, HDI) mitattuna Angola on sijalla 143 yhteensä 185 arvioidusta maasta. Osatekijöistä huonoin on vastasyntyneiden elinajanodote: se on Angolassa vain 46,5 vuotta (maailmassa sijalla 172 vuonna 2009). Tämä on kuitenkin noussut vuonna 2013 54,95 vuoteen. Lapsikuolleisuus oli vuonna 2015 yhä maailman korkein: 15,7 prosenttia lapsista menehtyi alle 5-vuotiaana. Kolmannes väestöstä elää omavaraisviljelyllä.
Angolan vienti Aasiaan, etenkin Kiinaan on kasvanut suuresti 2000-luvulla. Kiinalainen öljy-yhtiö on toiminut maassa vuodesta 2004. Angolan suurimpia vientikumppaneita vuonna 2012 olivat Kiina 45,8 % osuudella viennistä, USA (13,7 %), Intia (11 %) ja Etelä-Afrikka (4,1 %). Kiina oli vuonna 2012 myös Angolan suurin tuontikumppani (20,8 % osuus). Muita tärkeitä tuontikumppaneita olivat Portugali (19,5 %), USA (7,7 %), Etelä-Afrikka (7,1 %) ja Brasilia (5,8 %).
Öljyn lisäksi timantit ovat tärkeä vientituote. Myös timanttien hinnat kärsivät lamasta vuonna 2009. Timanttituotanto on pienten, usein laittomien yritysten käsissä. Timanttien lisäksi maassa aloitellaan kaivostoimintaa marmorin ja graniitin louhimiseksi. Kultavaroja on löydetty, mutta niitä ei juurikaan hyödynnetä vielä.
Eräitä kansantalouteen liittyviä tunnuslukuja:
Angolassa on kolme merkittävää satamaa: Luanda, Lobito ja Namibe. Niihin kaikkiin johtaa rautatie sisämaasta suunnilleen itä-länsi -suuntaisena. Rautatieverkon laajennus- ja kunnostustyöt ovat käynnissä. Luandan kansainvälinen lentoasema on maan suurin. Myös kaikissa maakuntien pääkaupungeissa on kotimaanliikenteen lentoasema. Huamban lentokentästä kunnostetaan Luandalle varakenttää.
Angolan kolme tärkeintä etnistä ryhmää ovat ovimbundut (37 % väestöstä), kimbundut (25 % väestöstä) ja kongot (13 % väestöstä). Muita ryhmiä ovat mm. chokwet (lundat), ganguelat, nhaneca-humbet, ovambot, hererot ja xindungat. Eurooppalaisperäisiä (lähinnä portugalilaisia) on noin prosentti väestöstä ja eurooppalaisten ja afrikkalaisten sekoittumisen tuloksena syntyneitä mestiçoja noin kaksi prosenttia.
Uskonnollisesti hieman yli puolet angolalaisista on kristittyjä (katolisia 38 %, protestantteja 15 %), loput taas ovat perinteisen animismin harjoittajia.
Angolalainen kulttuuri on jakautunut monia rajoja pitkin. Jo ennen siirtomaa-aikaa rikkaat kauppiaat syrjivät köyhää rahvasta. Portugalilaiset suosivat sopeutuvaisia afrikkalaisia ("assimilados") ja erottivat nämä enemmistönä olleista ”sivistymättömistä alkuasukkaista” ("indigenas "). Kolme poliittista liikettä UNITA, FNLA ja MPLA ovat suosittuja eri väestöryhmien keskuudessa.
Vuosia jatkunut sota oli ennen kaikkea miesten asia, ja siinä kaatui lähinnä miehiä. Siksi naiset ovat enemmistönä etenkin maaseudulla, missä sotalesket toimivat usein perheenpäinä ja moniavioisuus on edelleen yleistä.
Angolalaisia kirjailijoita ovat muun muassa José Eduardo Agualusa, Alda Lara ja José Luandino Vieira. Myös maan entinen presidentti Agostinho Neto kirjoitti useita poliittissävyisiä runoja.
Angolassa suosittuja musiikin tyylilajeja ovat muun muassa angolalainen merengue, kilapanda ja semba. Länsimainen populaarimusiikki on vaikuttanut angolalaiseen nykymusiikkiin. Tunnetuimpiin nykymusiikin artisteihin kuuluu muun muassa Bonga.
Angolan suosituin urheilulaji on jalkapallo, jossa maan miesten maajoukkue on selviytynyt MM-kisoihin kerran, vuonna 2006. Angola myös järjesti lajin Afrikan-mestaruuskilpailut 2010. Angola on osallistunut olympialaisiin yhteensä seitsemän kertaa vuodesta 1980 lähtien, mutta ei ole voittanut yhtäkään mitalia.
Myös koripallo ja yleisurheilu ovat suosittuja lajeja Angolassa. Maan koripallomaajoukkue on pelannut olympialaisissa viidesti ja sen paras sijoitus on kymmenes tila Barcelonan kisoista 1992. Angolan ehkä tunnetuin yleisurheilija on João N'Tyamba, joka on osallistunut kuusiin eri olympialaisiin ja oli maansa lipunkantajana Pekingin kisoissa 2008.