hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Sidney Poitier
Sir Sidney Poitier (s. 20. helmikuuta 1927) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hän syntyi Miamissa, Floridassa, mutta kasvoi Bahamalla. Poitier voitti ensimmäisenä afroamerikkalaisena parhaan miespääosan Oscarin roolistaan elokuvassa "Kedon kukkaset" ("Lilies of the Field", 1963). Hänen kuuluisimmat elokuvansa ovat "Yön kuumuudessa" (1967) ja "Arvaa kuka tulee päivälliselle" (1967). Hän sai kunnia-Oscarin vuonna 2002.
Poitier syntyi keskosena Floridassa, mutta palasi vanhempiensa kanssa Bahamalle, mistä hänen perheensä on kotoisin, ja missä hän kasvoi. Toisen maailmansodan aikana Poitier pestautui Yhdysvaltojen armeijaan ja palveli lääkintäjoukoissa. Vapauduttuaan hän asettui New Yorkiin. Hän harjoitteli kunnes pääsi eroon bahamalaisaksentistaan ja pääsi American Negro Theatreen. Vuonna 1946 hän esiintyi ensimmäistä kertaa Broadwayllä.
Poitier oli Oscar-ehdokkaana 1958 roolistaan Stanley Kramerin draamassa "Kahle". Se käsitteli rotupolitiikkaa ja teki yhdessä kasvavien katsojalukujen kanssa Poitierista näkyvän hahmon kansalaisoikeusliikkeessä. Seuraavat roolit, kuten "Porgy ja Bess", vakiinnuttivat hänen asemansa sukupolvensa johtavana afroamerikkalaisena näyttelijänä. Vuonna 1963 hän sai Oscarin elokuvasta "Kedon kukkaset". Sitä seuraavat elokuvat menestyivät hyvin.
Tähtinäyttelijänäkin Poitier jatkoi kantaa ottavien elokuvien tekemistä. Elokuvassa "Yön kuumuudessa" hän esitti älykästä afroamerikkalaista poliisipäällikköä, joka tutkii murhaa Etelävaltioissa. Elokuva sai Oscarin parhaana elokuvana. Elokuvassa "Arvaa kuka tulee päivälliselle" Poitier esitti valkoisen naisen afroamerikkalaista sulhasta. Nämä kaksi menestyselokuvaa tekivät Poitierista vuoden 1967 lipputulojen kuninkaan.
Vuonna 1997 Poitierin kotimaa Bahama nimesi hänet suurlähettilääksi Japaniin. Hän sai luvan hoitaa tehtävää ulkomailta käsin.
Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. Poitierille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1992.
Poitier on ollut naimisissa kaksi kertaa. Hän meni naimisiin Juanita Hardyn kanssa vuonna 1950. Pariskunta erosi vuonna 1965. Vuodesta 1976 alkaen Poitier on ollut naimisissa kanadalais-irlantilaisen näyttelijän Joanna Shimkusin kanssa. Hänellä on neljä tytärtä ensimmäisestä avioliitosta ja kaksi tytärtä toisesta.
Alportin syndrooma
Alportin syndrooma tai Alportin oireyhtymä on perinnöllinen munuaissairaus. Kouluiässä sairastajan kuulo ja näkö heikkenevät hiljalleen ja munuaisissa havaitaan vajaatoimintaa. Muuten oireyhtymää sairastavien lasten elämä ja kehittyminen on normaalia. Alportin syndrooma on X-kromosomiin liittyvä dominanti. Oireyhtymän tavallisin syy on X-kromosomissa sijaitsevan COL4A5-geenin mutaatiot. Sairauden voi saada perinnöllisesti tai mutaationa.
Sairaus voidaan havaita hiljalleen huonontuvasta kuulosta ja näöstä, mutta ensimmäinen oire on verivirtsaisuus. Sairastajan virtsassa voi olla verta huomattavasti, niin että sen erottaa paljain silmin. Joissakin tapauksissa se on hyvin vähäistä. Jos sairastajan suvussa on ennestään ollut Alportin syndroomaa, on verivirtsaisuus selvä merkki sairaudesta. Joissakin tapauksessa sairastajalta on otettava koepala munuaisista sairauden havaitsemiseksi.
Hiljalleen heikentyvää kuuloa voidaan parantaa kuulokojeiden avulla. Kuulokojeiden tarve on pojilla yleisempää, sillä tautikin periytyy yleensä pojille.
Sairastajien silmissä voidaan havaita sarveiskalvon, verkkokalvon tai linssin muutoksia. Näkökyvyn heikkeneminen on usein vähäistä, joten sitä voidaan hoitaa silmälasien avulla.
Munuaisten vajaatoiminta on yleistä pojilla. Vajaatoimintaan ei ole hoitoa, mutta sairastajat elävät ja kehittyvät normaalisti. Aikojen kuluessa sairastaja voi kuitenkin joutua munuaissiirtoon.
Alportin oireyhtymä periytyy X-kromosomisesti.
X-kromosominen periytyminen ilmenee suvussa siten, että Alportin oireyhtymää sairastavan (ja siis yleensä lieväoireisen) naisen lapsilla on 50 %:n todennäköisyys periä kyseinen sairaus, joka tosin tytöillä on lieväoireinen. Alportin oireyhtymää sairastavan miehen tyttäret perivät taudin, mutta hänen pojilleen se ei voi periytyä.
Käytännössä sukupuussa on tällöin tautia sairastavia poikia, enoja ja isoisiä, ja välissä olevat naiset ovat lieväoireisia Alport-potilaita, jotka usein pitävät itseään terveinä.
Harvinaisissa tapauksissa Alportin oireyhtymä periytyy muiden kollageenin rakenteita ohjaavien geenien välityksellä, ja tällöin periytymistapa ei ole X-kromosominen vaan autosominen resessiivinen tai autosominen dominantti. Näissä perheissä oireet ilmenevät samanasteisina miehillä ja naisilla.
James Cagney
James Francis Cagney, Jr (17. heinäkuuta 1899, New York, Yhdysvallat – 30. maaliskuuta 1986, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, jolla oli norjalaiset ja irlantilaiset sukujuuret.
James Cagney aloitti uransa Broadwaylla. Hänestä tuli amerikkalaisten rikoselokuvien kova kaveri. Cagneyn kuuluisimmaksi elokuvaksi jäi "Yankee Doodle Dandy" (1942), josta hän sai Oscarin. Cagney teki viimeisen elokuvansa "Ragtime" 1981. Cagneylle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1974 ja 1984 Cagneyn hyvä ystävä presidentti Ronald Reagan myönsi hänelle kunniamerkin Presidential Medal of Freedom. Cagney sairasti diabetesta. Hän kuoli sydänkohtaukseen 86-vuotiaana.
Revell
Revell on yhdysvaltalainen pienoismallien valmistaja, joka on perustettu vuonna 1943. Revell valmistaa auto-, lentokone-, panssarivaunu-, yksikkö-, helikopteri- ja laivapienoismalleja. Revell omistaa nykyisin myös toisen perinteikkään pienoismallien valmistajan, Monogramin. Revellillä on Saksassa vuonna 1957 perustettu sisaryhtiö Revell GmbH & Co. KG. Revell valmistaa myös pienoismallitarvikkeita esim. maaleja.
Kulttuurihistoria
Kulttuurihistoria tieteenalana keskittyy menneisyydessä tapahtuneiden kulttuuri-ilmiöiden tutkimukseen. Kulttuurihistoria ei yleensä keskity täsmällisesti ajoitettaviin ”tapahtumiin” vaan pidemmän aikajakson kehityskulkuihin.
Nykyaikainen kulttuurihistoria ei rajaa kulttuurin käsitettä pelkästään taiteelliseksi tai kirjalliseksi (korkea-)kulttuuriksi, vaan mitä tahansa inhimillistä toimintaa voidaan tutkia kulttuurihistoriallisesta näkökulmasta. Hannu Salmen mukaan kulttuurihistoriassa tapahtunut muutos vastaa laajemmin humanistisissa tieteissä tapahtunutta muutosta: kulttuuristen piirteiden tai tunnusmerkkien määrittelystä on siirrytty merkitysten  ja merkityssuhteiden tutkimukseen. Siten esimerkiksi politiikkaa voitaisiin tarkastella kulttuurihistoriallisesta näkökulmasta käsin. Kulttuurihistoria on läheistä sukua monille humanistisille ja yhteiskuntatieteille, esimerkiksi folkloristiikalle ja antropologialle.
Kari Immonen määrittelee kulttuurihistorian seuraavasti:
Kulttuurihistoria on siis otteeltaan hyvin monimuotoinen historiantutkimuksen suuntaus. Kyse on pikemminkin menneisyyden lähestymistavasta kuin tietystä tutkimuksen kohteesta.
Kulttuurihistoriaa voi Suomessa opiskella pääaineena ainoastaan Turun yliopistossa, jossa alan koulutus ja tutkimus alkoi vuonna 1972. Kulttuurihistoriaa voi opiskella myös Turun yliopiston avoimessa yliopistossa, jossa järjestetään muun muassa verkko-opintoja, joihin voi osallistua paikkakunnasta riippumatta. Avoimen yliopiston kokonaisuudet ovat rinnastettavia tutkintoihin kuuluviin kokonaisuuksiin, ja niitä voi liittää  HuK- ja FM-tutkintoihin muissakin yliopistoissa kuin Turun yliopistossa.
Sivuaineena kulttuurihistoriaa voi opiskella Lapin yliopistossa perus- ja aineopintojen verran. Kulttuurihistoriaa opiskelleet voivat työskennellä useissa ammateissa ja tehtävissä, esimerkiksi opettajina, tutkijoina, informaatikkoina, kirjastonhoitajina, toimittajina, museonhoitajina, kulttuurisihteereinä, kulttuurituottajina tai tiedottajina.
MacGuffin
MacGuffin (toisinaan McGuffin) on tarinankerronnan apuväline, joka motivoi hahmoja ja pitää tarinan liikkeellä. MacGuffin on erittäin tärkeä hahmojen näkökulmasta, vaikka yleisön kannalta se on epäoleellinen ja voitaisiin selittää yksinkertaisesti. MacGuffin on tavallinen elokuvissa ja erityisesti trillereissä.
Termin "MacGuffin" keksi Alfred Hitchcock.
MacGuffin juontaa alkunsa vanhasta ja kuluneesta vitsistä, jota Hitchcock mielellään kertoi:
Ávila
Ávila on samannimisen maakunnan pääkaupunki Keski-Espanjassa, Kastilia ja Leónin itsehallintoalueella. Vuonna 2015 Ávilan väkiluku oli noin 58 000.
Ávila on tunnettu erityisesti keskiaikaisesta muuristaan, joka on Espanjan vanhin sekä 2 500 metrin pituudellaan myös pisin muuri. Sekä muuri että sen sisäpuolella sijaitseva Ávilan vanha kaupunki julistettiin vuonna 1985 kuuluvaksi UNESCO:n maailmanperintöluetteloon.
Ávilan vanhassakaupungissa sijaitsee myös Espanjan vanhin goottilaistyylinen katedraali, jonka rakentaminen aloitettiin v. 1091 ja saatiin loppuun 1400-luvulla.
http://www.lonelyplanet.com/spain/castilla-y-leon/avila/sights
Fred Astaire
Fred Astaire (10. toukokuuta 1899 Omaha, Nebraska – 22. kesäkuuta 1987 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja tanssija. Hänta pidetään yhtenä elokuvahistorian suosituimmista musikaalitähdistä ja tanssijoista.
Fred Astairen alkuperäinen nimi oli Frederick Austerlitz, mutta sukunimi vaihdettiin Astaireen kun Fred oli vielä nuori. Astaire esiintyi Broadwaylla ennen siirtymistään elokuviin. Hänestä tuli kaikkien aikojen suosituin musikaalitähti Ginger Rogersin ohella. Hän ja Ginger muodostivat 30-luvulla parivaljakon, joka teki lukuisia suosittuja musikaalielokuvia. Hän näytteli kuitenkin myös mm. Rita Hayworthin kanssa, sekä Audrey Hepburnin kanssa elokuvassa "Rakastunut Pariisissa" (1957). Astairelle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1981.
Astaire meni naimisiin Phyllis Livingston Potterin kanssa vuonna 1933. Pariskunta sai kaksi lasta. Fred Astaire jäi leskeksi kun Phyllis kuoli keuhkosyöpään 1954. Hän meni naimisiin Robyn Smithin kanssa vuonna 1980 ja tämä avioliitto kesti aina Fred Astairen kuolemaan asti. Hän kuoli keuhkokuumeeseen 88-vuotiaana vuonna 1987.
Sosiaalihistoria
Sosiaalihistoria tieteenhaarana tutkii ryhmien, säätyjen, sosiaalisten kerrostumien ja luokkien kehitystä menneisyydessä. Sosiaalihistoriaa voidaan pitää yhtä lailla humanistisena kuin yhteiskuntatieteellisenä tutkimuksen alana. Ns. uusi sosiaalihistoria puolestaan lähestyy kulttuurintutkimusta ja on ollut kiinnostunut mentaliteettien, ajattelutapojan ja käytänteiden historiallisesta tarkastelusta.
Yksi keskeisistä sosiaalihistorian tehtävistä on eri ryhmien suhteellisen merkityksen, yhteiskunnallisen aseman ja vaikutusvallan arvioiminen. Sosiaalihistoriaa ei pitkään pidetty tärkeänä historiantutkimuksen alana; poliittisen alaan kuuluvaa tapahtumista pidettiin merkittävämpänä.
Yksi merkittävä tekijä sosiaalihistorian nousulle tutkimusalana (niin Suomessa kuin muuallakin Euroopassa) oli 1960–1970-lukujen vasemmistolaisuusaalto.
Sosiaalihistorian synty ajoittuu kahteen traditioon. Toinen lähtökohta oli saksalainen Sozial- und Wirtschaftgeschichte, joka syntyi erityisesti kansantaloustieteen itsenäistymiseen liittyneissä keskusteluissa. Toisena alkuna oli englantilainen teolliseen vallankumoukseen keskittynyt taloushistoria. Englannissa 1900-luvun alussa taloushistorian kehitystä kaunistelevaan sanomaan kriittisesti suhtautuneet tutkijat synnyttivät omanlaisen sosiaalishistoriallisen perinteen. Ranskassa kehittyi näiden kahden tradition pohjalta 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa Annales. Histoire, Sciences sociales -lehden ympärille oma koulukuntansa, jonka erityispiirteenä oli vertaileva tutkimusote ja vuoropuhelu muiden yhteiskuntatieteiden kanssa.
Sosiaalihistoriassa kehittyi 1960-luvulla uusi kriittinen vuoropuhelu sosiologian hallitsevan modernisaatioteorian kanssa. Samalla ilmaantui kritiikkiä myös oman piirin ja erityisesti taloushistorian sosiologista liian helposti kopioituja ajatuksia vastaan. Tässä keskustelussa erityisesti yhteiskunnan homogeenisenä kuvaamista vastaan; yhteiskunta ei ollutkaan sama asia kuin kansallisvaltio. Sosiaalihistoriallinen tutkimus alkoikin kiinnittää entistä enemmän huomiota kansallisvaltiota suurempiin alueisiin, mutta toisaalta myös mikrohistoriaan.
Kun sosiaalihistorian tutkimus alkoi keskittyä kansallisvaltion ulkopuolellekin, se alkoi kiinnostua myös arkipäivisimmistä asioista sekä vaikuttaa myös muihin tieteenaloihin. Esimerkiksi tutkimus väkijoukkojen käyttäytymisestä ruokamellakoissa ja mielenosoituksissa on venyttänyt politiikan kenttää valtioihin ja puolueisiin liittyvien asioiden ulkopuolelle ja populaarikulttuurin ja kansainomaisen ajattelun historian tutkimus on vaikuttanut kirjallisuudentutkimukseen ja filosofiaan.
Oikeushistoria
Oikeushistoria tutkii menneiden aikojen oikeusjärjestystä ja oikeuskäytäntöjä eri maissa, pyrkien jäsentämään ja analysoimaan oikeuden kehittymistä ja siihen vaikuttaneita tekijöitä.
Oikeushistorian keskipisteessä on perinteisesti ollut roomalainen oikeus, sillä sen jälkivaikutus myöhäisemmässä eurooppalaisessa ja epäsuorasti ulkoeurooppalaisessa oikeudessa vaikuttaa vielä nykyäänkin. Toinen merkittävä oikeushistorian tutkimuskohde on varsinkin keskiajan osalta kirkollinen eli niin sanottu kanoninen oikeus. Lisäksi kussakin maassa pidetään yleensä omaa oikeushistoriaa itsenäisenä tutkimuskohteenaan.
Oikeushistorian alaan kuuluvaa tutkimusta harjoitetaan Suomen yliopistoissa sekä oikeustieteellisissä että humanistisissa tiedekunnissa. Suomen merkittävimpinä oikeushistorioitsijoina voidaan mainita ainakin edesmenneet professorit Yrjö Blomstedt ja Hannu Tapani Klami sekä professorit Heikki Ylikangas, Lars Björne, Jukka Kekkonen, Heikki Pihlajamäki ja Pia Letto-Vanamo. Heistä muut paitsi Blomstedt ja Ylikangas ovat saaneet lakimieskoulutuksen.
Koska Suomeen roomalaisen oikeuden vaikutus ulottui laajasti vasta 1800-luvun lopussa erityisesti Saksan kautta, varhaisempi oikeushistorian tutkimus kattaa Ruotsi-Suomen kauden "kruunun" eli valtion ja kirkon oikeuden sekä sitä edeltäneen suku- eli yhteisöllisen oikeuden, siinä määrin kuin se on tutkittavissa. Toisaalta oikeus kehittyi erityisesti Suomen suuriruhtinaskunnan aikana sääty-yhteiskunnasta kohti yksilökeskeistä modernia oikeuskäsitystä, mikä on toinen selkeä kotimaista oikeushistoriaa kiinnostava alue.
Lähihistoriaan kuuluva oikeuden kehittyminen on paljolti osa oikeustieteen osa-alueiden tavanomaista tutkimustraditiota, olipa kyse perinteisemmästä eli juuri roomalais- ja saksalaisperäisestä oikeudesta kuten vaikkapa varallisuusoikeus tai uudemmasta alasta kuten vasta kolmisenkymmentä vuotta Suomessa harjoitetusta oikeusinformatiikasta.
Gene Kelly
Eugene Curran "Gene" Kelly (23. elokuuta 1912 Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat – 2. helmikuuta 1996 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tanssija, näyttelijä, laulaja, ohjaaja ja koreografi. Kelly oli tunnettu etenkin energisestä ja atleettisesta tanssityylistään. Gene Kelly on Fred Astairen ohella musikaalien kirkkain miestähti.
Kelly aloitti uransa teatterissa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Sittenkin sankari" ("For Me and My Gal", 1942), jossa vastanäyttelijänä oli Judy Garland. Hän teki klassisia numeroita musikaaleissa, joista kuuluisimmat ovat "Pariisin lumoissa" ("American in Paris", 1951) ja "Laulavat sadepisarat" ("Singin’ in the Rain", 1952). Kellylle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1985.
Kelly oli naimisissa kolme kertaa. Hänen ensimmäinen avioliitto Betsy Blairin kanssa kesti vuodet 1940–1957 ja avioliitosta syntyi yksi lapsi, Kerry. Hänen toinen avioliittonsa Jeanne Coynen kanssa oli 1960–1973 ja tästä avioliitosta syntyi kaksi lasta, Bridget ja Tim. Kolmas avioliitto Patricia Wardin kanssa kesti vuodesta 1990 Kellyn kuolemaan asti. Kelly kuoli kahden halvauksen jälkeen 83-vuotiaana.
Gary Cooper
Gary Cooper, oikealta nimeltään Frank James Cooper () oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi sankarirooleistaan etenkin lännenfilmeissä.
Cooperin isä oli osavaltion korkeimman oikeuden tuomari. Cooper kävi neljän vuoden ajan koulua Englannissa ja palasi Yhdysvaltoihin 13-vuotiaana. Hän jätti koulun ensimmäisen maailmansodan aikana ja muutti isänsä ranchille karjankasvattajaksi. Hän suunnitteli taiteilijan uraa ja opiskeli vuosina 1922–1924 taidetta Grinnell Collegessa Iowassa. Sen jälkeen hän siirtyi parempien tienestien toivossa Los Angelesiin elokuva-avustajaksi ja sijaisnäyttelijäksi. Hän hankki agentin ja vaihtoi nimensä Frank James Cooperista Gary Cooperiksi. Vuodesta 1925 alkaen hän pääsi näyttelemään useassa lyhyessä mykkäelokuvassa.
Elokuvatuottaja Samuel Goldwyn antoi Cooperille hänen ensimmäisen merkittävän elokuvaroolinsa elokuvassa "Erämaan paratiisi" (1926), jossa hänen vastanäyttelijöitään olivat Ronald Colman ja Vilma Banky. Cooperin läpimurtoelokuva oli "The Virginian" (1929). Paramount teki hänen kanssaan pitkän sopimuksen, ja ajan Cooper oli yksi Hollywoodin parhaiten palkattuja näyttelijöitä. Hän näytteli 75 merkittävässä elokuvassa ja voitti Oscar-palkinnon elokuvista "Kersantti York" (1941) ja "Sheriffi" (1953). Niiden lisäksi hän sai Oscar-ehdokkuuden elokuvista "Mr. Deeds tulee kaupunkiin" (1936), "Sankaritekojen mies" (1942) ja "Kenelle kellot soivat" (1943). Hän sai myös kunnia-Oscarin 1961.
Cooper oli David O. Selznickin ykkösehdokas Rhett Butlerin rooliin suurmenestykseksi nousseessa elokuvassa "Tuulen viemää" (1939). Cooper kieltäytyi roolista pitäen tulevaa elokuvaa Hollywoodin historian suurimpana floppina.
Cooper oli vuodesta 1933 naimisissa Veronica Balfen kanssa, ja he saivat tyttären. Cooper oli ulkoilmaihminen koko ikänsä ja harrasti metsästystä, kalastusta ja sukellusta. Cooper kääntyi episkopaalisuudesta vaimonsa uskontoon katolilaisuuteen vuonna 1959. Cooper kuoli eturauhassyöpään 1961.
Spencer Tracy
Spencer Bonaventure Tracy (5. huhtikuuta 1900 – 10. kesäkuuta 1967) oli yhdysvaltalainen kahdesti Oscar-palkittu näyttelijä, jota monet (mm. Katharine Hepburn ja Humphrey Bogart) pitivät sukupolvensa parhaimpana näyttelijänä. Tracy oli 1930-luvulta lähtien yhdysvaltalaisen elokuvan suosituimpia tähtiä. Hän sai myös kaksi Oscaria, elokuvista "Meren urhoja" ("Captain Courageous", 1937) ja "Tulevaisuuden miehiä" ("Boys Town", 1938). Vuonna 1941 Tracy aloitti kuolemaansa asti kestäneen suhteen näyttelijä Katharine Hepburnin kanssa, mutta hartaana katolisena hän ei ottanut avioeroa vaimostaan Louise Treadwellistä. Tracy ja Hepburn tekivät yhdessä yhdeksän elokuvaa. Vähän yli kaksi viikkoa heidän viimeisen yhteisen elokuvansa "Arvaa kuka tulee päivälliselle" ("Guess Who's Coming to Dinner", 1967) valmistumisen jälkeen Spencer Tracy kuoli sydänkohtaukseen.
Jyri
Jyri on suomalainen miehen etunimi.
Jyri on lähtöisin kreikkalaisesta "Georgios"-nimestä, joka merkitsee maanviljelijää. Se on Jyrkin ja Yrjön rinnakkaisnimi. Läheisiä vastineita muissa kielissä ovat mm. Juri, Jüri, Jürgen ja Göran.
Vuoden 2012 loppuun mennessä nimi Jyri on Suomessa annettu noin 4 700 henkilölle.
Henry Fonda
Henry Jaynes Fonda (16. toukokuuta 1905 Grand Island, Nebraska, Yhdysvallat – 12. elokuuta 1982 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Fonda aloitti uransa teatterista. Hän teki ensimmäisen elokuvansa 1935 ja nousi tähdeksi suunnilleen samaan aikaan kuin hyvä ystävänsä James Stewart. Hän oli 1930- ja 1940-luvuilla Yhdysvaltojen suosituimpia näyttelijöitä. Hänen elokuvauransa katkaisi kuitenkin toinen maailmansota, kun Fonda päätti värväytyä palvelukseen. Fonda palveli Yhdysvaltain sotalaivastossa kolme vuotta, minkä jälkeen hän jatkoi elokuvauraansa. Elokuvien lisäksi hän näytteli myös televisiossa, kuten televisiosarjassa "The Deputy", jota tehtiin vuosina 1959–1961.
Fonda palkittiin kunnia-Oscarilla 1980, mutta vuonna 1982 hän sai parhaan miespääosan Oscarin viimeisestä elokuvastaan "Kultalampi" ("On Golden Pond", 1981). Henry Fondalla on myös tähti elokuvaurastaan Hollywood Walk of Famella. Fondan käden- ja jalanjäljet on ikuistettu Grauman’s Chinese Theatren betonilaatalle vuonna 1942 pidetyssä seremoniassa. Fondalle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1978.
Fonda oli naimisissa viisi kertaa. Näistä avioliitoista syntyi kolme lasta, joista kaksi on näyttelijöitä: Jane Fonda ja Peter Fonda. Henry Fondan 14-vuotinen avioliitto Jane ja Peter Fondan äidin, Frances Ford Seymourin kanssa päättyi traagisesti kun Frances teki itsemurhan vuonna 1950. Näyttelijä Bridget Fonda on hänen lapsenlapsensa. Fonda kuoli sydänsairauteen 77-vuotiaana, mutta hän sairasti kuollessaan myös eturauhassyöpää.
Wimbledon (Lontoon osa)
Wimbledon on taajama Englannissa Lounais-Lontoossa noin 13 kilometriä Citystä. Se kuuluu Suur-Lontoon kreivikuntaan ja Mertonin kaupunkipiiriin ("borough"). Aikojen kuluessa Wimbledon on kasvanut kiinni Lontoon suurkaupunkialueeseen. Paikka tunnetaan siellä pidettävästä Wimbledonin tennisturnauksesta.
Lontoon metron District Line pysähty Wimbledon Parkin metroasemalla. Wimbledonin rautatieasemalle on junayhteys Lontoon Waterloosta sekä monista Etelä-Englannin kaupungeista.
Tunis
Tunis () on pohjoisafrikkalaisen Tunisian pääkaupunki Välimeren rannikolla. Vuoden 2014 väestönlaskennassa kaupungissa oli 638 845 asukasta.
Kaupungin lähellä sijaitsevat muinaisen Karthagon kaupungin rauniot.
Almohadien ja hafsidien hallitessa Tunisia 1100-luvulta 1500-luvulle kaupunkia pidettiin yhtenä islamilaisen maailman suurimmista ja vauraimmista. Hafsid-dynastian aikana Tunisista tuli Tunisian pääkaupunki. Se oli myös tärkeä Euroopan kaupan keskus. Osmanit valtasivat kaupungin 1534, minkä jälkeen kaupunki saavutti lähes itsenäisen aseman ja siitä tuli merirosvoilun keskus.
Huhtikuussa 1655 englantilainen amiraali Robert Blake hyökkäsi kaupunkia vastaan ja tuhosi mereltä käsin yhdeksän laivaa ja rannikkotykkejä.
Kaupunki oli ranskalaisten hallussa 1881–1956. Toisen maailmansodan aikana marraskuusta 1942 toukokuuhun 1943 kaupunki oli akselivaltojen hallussa, se oli heidän viimeinen tukikohtansa Afrikassa.
Arabiliiton päämaja oli Tunisissa 1979–1990.
Vuoden kuumimmat kuukaudet ovat heinäkuu ja elokuu, jolloin keskilämpötila on yli 26 astetta. Sadetta saadaan 465 mm vuodessa, mutta kesäkuusta elokuuhun sadetta saadaan vain muutamia millimetrejä.
Tunisin tuotteita ovat tekstiilit, matot ja oliiviöljy. Matkailu on myös tärkeä tulonlähde kaupungille, ja se kuten talous yleensäkin kasvaa nopeasti.
Pulcheria
Aelia Pulcheria Augusta (19. tammikuuta 399 – 453) oli Itä-Rooman keisari Arcadiuksen ja Aelia Eudoxian tytär.
Hänen nuoremmasta veljestään Theodosiuksesta tuli keisari seitsemän vuoden ikäisenä vuonna 408. Nuori Theodosius oli täysin siskonsa vallassa. Pulcheria teki lupauksen olla menemättä naimisiin. Hän käytti ulkomaalaisten palkkasotilaiden tukea pysyäkseen vallassa. Tärkein heistä oli Pulcherian nimittämä "magister militum" Aspar. Vuonna 416 Theodosius oli jo tarpeeksi vanha alkaakseen itse hallita, mutta Pulcherialla oli kuitenkin suuri vaikutusvalta häntä kohtaan.
Pulcheria oli harras kristitty, ja hän sai myös veljensä ja tämän vaimon Aelia Eudocian, entisen pakanan, innokkaiksi uskonnon harrastajiksi. Vuonna 421 Pulcheria sai veljensä hyökkäämään Persiaa vastaan, koska persialaiset vainosivat kristittyjä. Aluksi Theodosius suosi nestoriolaisia, mutta Pulcheria sai hänet karkottamaan heidät. Pulcheria sai myös veljensä karkottamaan juutalaiset ja tuhoamaan Konstantinopolissa olleet synagogat.
Vuonna 441 eunukki Chrysaphius sai Theodosiuksen syrjäyttämään Pulcherian, joka vetäytyi luostariin. Kun Theodosius kuoli vuonna 450, Pulcheria oli taas saanut palata keisarin hoviin, ja alkoi valtataistelu Pulcherian ja Chrysaphiuksen välillä. Pulcheria liittoutui germaanipalkkasotilaiden kanssa ja meni naimisiin Asparin alaisen Marcianuksen kanssa. Hän julisti myös että Theodosius oli valinnut Marcianuksen seuraajakseen. Valtaan päästyään Marcianus antoi teloittaa Chrysaphiuksen.
Vuonna 451 Pulcheria oli mukana järjestämässä Khalkedonin kirkolliskokousta.
Pulcheria kuoli vuonna 453 ja hänen miehensä Marcianus vuonna 457.
Jean-Luc Ponty
Jean-Luc Ponty (s. 29. syyskuuta 1942 Avranches, Ranska) on ranskalainen jazzmuusikko, viulisti ja säveltäjä. Hän on jazzhistorioitsija Joachim-Ernst Berendtin mukaan jazzviulistina samanlainen uranuurtaja kuin Charlie Christian oli kitaristina tai Jimmy Smith sähköurkurina.
Ponty sai ammattilaistason koulutuksen klassisessa viulussa Pariisin Conservatoire National Supérieur -oppilaitoksessa. Hän innostui nuorena Miles Davisin ja John Coltranen musiikista.
Ponty muutti Yhdysvaltoihin 1973, jossa soitti ensin Frank Zappan kanssa ja John McLaughlinin toisessa Mahavishnu Orchestra -kokoonpanossa.
Soolouransa lisäksi Ponty on tehnyt yhteistyötä esimerkiksi Al Di Meolan ja Stephane Grappellin kanssa.
Ponty soittaa usein sähköviululla, johon hän lisäilee sähkökitaristeilta tuttuja efektejä kuten särkijää, phasereita ja wahwahia. Hänen musiikkinsa on ennemmin rock-vaikutteista fuusiota kuin varsinaista jazzia. Tunnetuimpiin levyihin kuuluvat esimerkiksi "Upon the Wings of Music" (1975) ja "Enigmatic Ocean" (1977).
Jean-Luc Ponty on esiintynyt Suomessa muun muassa Wolfgang Daunerin kanssa Pori Jazzissa 1970 sekä 27. lokakuuta 1975 Helsingin Kulttuuritalolla. Yhteiskonsertin järjesti Oy Viihde-Polar ja toinen esiintyjä oli Captain Beefheart yhtyeineen. Pontyn Pegasus-yhtyeen jäsenet olivat Norman Fearrington (rummut), Tom Fowler (basso), Darryl Stuermer (kitara) ja Michael Wolff (kosketinsoittimet). Pontyn vanhempaa tuotantoa edustivat kappaleet "Flipping" ja "How Would You Like a Head Like That", ja muut olivat enimmäkseen tuolloin uusimmalta "Upon the Wings of Music" -albumilta, muun muassa "Question with No Answer".
Ponty on esiintynyt myös Finlandia-talossa syyskuussa 1976 sekä uudestaan Kulttuuritalossa toukokuussa 1977.
Aspar
Flavius Ardabur Aspar (? - 471) oli alaani josta tuli Itä-Rooman korkein sotapäällikkö, "magister militum". Hänestä ei voinut tulla keisaria koska hän oli areiolainen. Hänen alaisestaan Marcianuksesta tuli keisari kun tämä meni naimisiin keisari Theodosius II:n siskon Pulcherian kanssa.
Aelia Eudocia
Aelia Licinia Eudocia oli (noin 401 – 460) oli Itä-Rooman keisari Theodosius II:n vaimo. Hän oli kotoisin Ateenasta ja hänen alkuperäinen nimensä oli Athenais.
Eudocian isä oli sofisti Leontius jolta hän oli saanut koulutusta monilla eri aloilla kuten kirjallisuudessa ja retoriikassa. Ateena oli vielä tuolloin pakanuuden keskus. Johannes Malalas kertoo tarinan siitä kuinka Eudociasta tuli Theodosiuksen vaimo. Sen jälkeen kun Eudocian isä oli jättänyt tyttärensä perinnöttömäksi, lähti tämä Konstantinopoliin jossa hän aikoi valittaa asiasta keisarille. Keisarin sisko Pulcheria piti suuresti hienopuheisesta ja sivistyneestä Eudociasta ja esitteli tämän keisarille. Theodosius rakastui tyttöön heti ensisilmäyksellä. Theodosius ja Eudocia menivät naimisiin 7. kesäkuuta 421. Eudocia vaihtanut vanhan nimensä paremmin keisarinnalle sopivaksi Eudociaksi ja hänet oli myös kastettu. Pari sai yhden lapsen, tyttären Licinia Eudoxian.
Eudocia käytti vaikutusvaltaansa suojellakseen vainottuja pakanoita ja juutalaisia.
Vuonna 440 hän vetäytyi Jerusalemiin jossa hän omisti lopun elämästään runoudelle. Hän kuoli Jerusalemissa 20. lokakuuta 460.
Toccata
Toccata () on taidemusiikin kosketinsoitinsävellys, joka vaatii esittäjältä teknistä taituruutta. Sanaa käytetään joskus myös useammalle soittimelle sävelletystä teoksesta, esimerkiksi Claudio Monteverdin oopperan Orfeo alkusoitto on nimetty toccataksi.
Toccata kehittyi Pohjois-Italiassa myöhäisrenessanssin aikana.
Toccata-nimisiin kappaleisiin lukeutuvat mm. J.S. Bachin "Toccata ja fuuga" d-molli BWV565, Sergei Prokofjevin"Toccata" op. 11 ja Charles-Marie Widorin "Toccata", finaali "Urkusinfoniasta nro 5" op. 42 nro 1 sekä Maurice Ravelin toccata sarjasta Le tombeau de Couperin.
Arpeggio
Arpeggio [] (’kuin harppu’) eli murtosointu on musiikillinen termi, jolla tarkoitetaan, että jonkin soinnun äänet soitetaan erikseen toinen toisensa jälkeen (usein matalammasta korkeampaan) sen sijaan, että ne soitettaisiin yhtä aikaa.
Arpeggio voi olla tehostuskeinona musiikissa. Esimerkiksi loppusoinnun voi soittaa hitaasti arpeggiona, vaikka kappaleessa ei muuten murtosointuja käytettäisikään. Toisaalta koko kappale voi perustua arpeggioihin kuten esimerkiksi monet pianolle sävelletyt etydit ja preludit.
Nuottikirjoituksessa arpeggiot kirjoitetaan yleensä tavanomaisilla nuoteilla, mutta tehostuskeinona esiintyessään arpeggiot kirjoitetaan usein myös piirtämällä pystysuunnassa oleva aaltoileva paksu viiva arpeggiona soitettavan soinnun eteen.
1980-luvun kotitietokoneilla tehdyssä musiikissa käytettiin arpeggioksi kutsuttua efektiä, jotta saataisiin aikaan soinnulta kuulostavia ääniä käyttämättä kuitenkaan enempää kuin yhtä äänikanavaa. Arpeggio-efektissä murtosointuja soitettiin niin nopeasti, että ne kuulostivat yhdeltä soinnulta. Näin pyrittiin kiertämään äänikanavien vähäisestä määrästä johtuvia säveltämistä koskevia rajoituksia.
Hakkapeliitta (lehti)
Hakkapeliitta oli Suomen Suojeluskunta -järjestön lehti vuosina 1925–1944. Se korvasi aikaisemman julkaisun "Suojeluskuntalaisten lehti". Hakkapeliitta ilmestyi viikoittain ja sillä oli kymmeniätuhansia tilaajia.
Hakkapeliitan toimitussihteerinä oli Tauno Karilas ja sen taiteellisesta ulkoasusta vastasi Erkki Tanttu. Viimeiseksi päätoimittajaksi jäi Yrjö Ylänne.
Suojeluskuntien päällikkö Lauri Malmberg antoi viimeisen päiväkäskynsä Hakkapeliitta-lehdessä 6. marraskuuta 1944.
Lehdessä ilmestyivät sarjakuvat Pölhölä ja Pöhköläinen ja Rymy-Eetu, sen monivärisistä kansikuvista oli tunnettu Aarno Karimo.
Naulain
Naulain eli naulapyssy on käsinkannateltava työkalu jolla lyödään nauloja puuhun, betoniin ja muihin materiaaleihin. Naulaimen käyttövoimana voi toimia sähkö, paineilma, propaani tai pienet räjähdepanokset. Naulaimella saavutetaan suurempi naulausnopeus kuin käsin naulaamalla ja naulaimen käyttöön riittää useimmissa tilanteissa yksi käsi, jolloin toinen käsi jää vapaaksi esimerkiksi naulattavan kappaleen kannatteluun.
Käyttövoiman mukaan tyypiteltyjä naulaimia ovat paineilmanaulain, impulssinaulain, sähkönaulain ja panosnaulain. Paineilmanaulaimiksi kutsutaan naulaimia, jotka saavat käyttövoimansa paineilmasta. Paineilma tuodaan naulaimeen joissain tilanteissa työtä häiritsevän letkun kautta. Paineilman tuottamiseen tarvitaan erillinen kompressori, joka tarvitsee sähköä. Impulssinaulaimet toimivat propaanilla ja sähköakulla. Ne eivät tarvitse käyttöä haittaavaa letkua eivätkä kompressoria ja ovat siten näppäriä liikuteltavia ja käytännöllisiä sähköttömillä työmailla. Panosnaulaimet toimivat myös ilman sähköä. Niitä käytetään esimerkiksi rakennuksen alajuoksun kiinnityksessä betonisokkeliin. Käyttötarkoituksen mukaan naulaimet voidaan jakaa esimerkiksi runkonaulaimiin, ulkovuorausnaulaimiin, huopakattonaulaimiin ja viimeistelynaulaimiin.
Naulaimissa käytettävät naulat on sidottu toisiinsa kammoiksi tai rulliksi, automaattisen naulojen syötön toteuttamiseksi. Nauloja on saatavilla eri kokoisina, eri teräslaaduista valmistettuna, eri tavoin ruostesuojattuina, erilaisin kannoin varustettuina ja eri tavoin toisiinsa sidottuna. Naulojen pituus on kuitenkin rajoitetumpi kuin käsin naulattavissa nauloissa, jotta naulaimien koko voidaan pitää kohtuullisena. Kampoihin naulat voidaan sitoa liimaamalla tai paperin tai muovin avulla. Rulliin naulat sidotaan teräslangoin tai muovinauhan avulla.
Kinemacolor
Kinemacolor on eräs varhainen elokuvissa käytetty menetelmä toistaa värit.
Kinemacolorin kehittivät yhdysvaltalainen Charles Urban ja brittiläinen George Albert Smith Englannissa 1900-luvun alussa. He jatkoivat Edward R. Turnerin jo vuonna 1899 patentoimaa tekniikkaa tämän kuoltua äkillisesti. Turner kaavaili alun perin värijärjestelmää, joka käyttää kolmea värikomponenttia. Tämä puolestaan perustui James Clerk Maxwellin huomioon, että lähes mikä tahansa väri voidaan toistaa käyttämällä päävärejä. Urban ja Smith kohtasivat kuitenkin suuria vaikeuksia 3-komponenttijärjestelmän toteuttamisessa, joten vuonna 1906 he tyytyivät kahta värikomponenttia käyttävään järjestelmään, ja se sai ensiesityksensä kaksi vuotta myöhemmin. Sitä käytettiin sittemmin lähinnä dokumenteissa.
Kinemacolor-kamera kuljetti filmiä nopeudella 32 kuvaruutua/sekunnissa, toisin kuin silloiset mustavalkokamerat, joiden normaalinopeus oli 16 kuvaruutua/s. Kinemacolorissa nopeus oli kaksinkertainen, koska se tallensi samalle filmille kaksi värikomponenttia peräjälkeen. Filmin edessä oli kiekko, joka suodatti toiseen komponenttiin punaiset ja toiseen vihreät sävyt. Filmi projektoitiin samalla tavalla, jolloin syntyi värikuvan vaikutelma. Kinemacolor ei ollut missään nimessä virheetön. Kahden värikomponentin järjestelmille tyypillisellä tavalla koko värispektri ei ollut tallennettavissa, ja koska yhden kuvan värikomponentteja ei tallennettu samaan aikaan, vaan pienellä viiveellä, liikkuvien kohteiden värit toistuivat huonosti.
Kinemacoloria käytettiin lähinnä Euroopassa. William Friese-Greene haastoi Kinemacolorin tekijät kuitenkin oikeuteen patenttisotkujen takia, minkä seurauksena Kinemacolorin tekniikasta tuli patenttivapaa. Lopullinen isku tekniikalle oli ensimmäinen maailmansota, minkä tappoi hetkellisesti kysynnän värielokuvatekniikalle. Maailmansodan loputtua Technicolorin tekniikka oli Kinemacoloria ylivoimaisempaa.
Pankkiholvi
Pankkiholvi on suuri kassakaappi joka sijaitsee pankin sisällä. Holviin tallennetaan pankissa olevat arvotavarat kuten rahat, velkakirjat ja sopimukset. Nykyaikaiset pankkiholvit sisältävät yleensä tallelokeroita sekä paikan jonne voidaan tallentaa kassakoneiden rahasäilöjä sekä muita asiakkaiden ja pankin arvotavaroita.
Yksi tärkeimmistä pankkiholvin tarkoituksista on antaa asiakkaille tuntu, että heidän tavaransa todella ovat turvassa pankissa. Yksi suurimmista pankkiholveista sijaitsee Cleveland Ohio Fourth District Federal Reserve District -pankissa. Sen ovi on 5,47 m paksu ja se painaa kokonaisuudessaan yli 47 tonnia. Oven kuori painaa yksinään jo 20 tonnia. Ovi sisältää suurimman saranan mitä on koskaan rakennettu. Nykyään pankit painivat sähköisten murtojen kanssa ja yrittävät osoittaa pystyvänsä tarjoamaan samanlaista turvallisuutta kuin suurien pankkiholvien ja rakennusten aikana.
Pankkiholvit rakennetaan nykyään lähinnä paksusta teräsbetonista, joskin seiniin, lattiaan ja kattoon lisätään joskus suuria teräslaattoja estämään mahdollisia kassakaappiin murtautujia jotka yrittäisivät kaivaa tunnelia holviin. Värähtelyn ja äänien tunnistimet keräävät ääniä ja jos useiden tuntien kuluessa tietty äänikynnys ylittyy, laukeaa hälytys. Täten pystytään karkottamaan useimmat murtautujat jotka yrittäisivät kaivautua seinien tai lattian läpi.
Nykyään lähes kaikki holvit lukitaan aikalukolla jotta pystyttäisiin estämään pankinjohtajan ottaminen panttivangiksi. Se estää myös pankkiryöstäjiä sulkemasta ihmisiä pankkiholviin ryöstön jälkeen. Nykyään kuitenkin holveissa on yleensä ilmastointiaukot hapen loppumisen estämiseksi, jos joku vahingossa tulisi lukituksi sinne.
Teikoku-pankissa Hiroshimassa Japanissa oli neljä kappaletta Mosler Safe Companyn valmistamaa pankkiholvia siihen aikaan, kun sinne pudotettiin atomipommi toisen maailmansodan aikaan. Ne sijaitsivat alle kolmenkymmenen metrin päässä räjähdyksen keskuksesta ja kaikkien neljän sisältö säilyi vahingoitta. Näiden holvien selviytymisellä oli Mosler-yhtiölle valtaisa mainosarvo ja myöhemmin he saivatkin toimittaa näitä "atomipommin kestäviä" holvejaan USA:n itsenäisyysjulistuksen säilyttämistä varten Washington DC:hen. Mosler toimitti holvien ovia myös Washingtonin ulkopuolella sijaitsevaan Greenbrierin ydinlaskeumasuojaan.
Lukkoseppä
Lukkoseppä on ammatinharjoittaja joka rakentaa, huoltaa, asentaa ja avaa lukkoja. Lukkosepäksi voi opiskella oppisopimuksella. Lukkoseppä voi tiirikoimalla tai yleisemmin poraamalla avata lukon, jonka avainta ei ole saatavilla.
Lukkoseppä asentaa ja huoltaa erilaisia ovien, luukkujen ja ikkunoiden sulkemiseen ja aukaisuun liittyviä laitteita, osia ja järjestelmiä. Hän asentaa ja korjaa mekaanisia ja sähköisiä lukitusjärjestelmiä. Lukkoseppä myös asentaa varmuus- ym. lukkoja sekä tekee avaimia ja lukkojen sarjoituksia. Hän suunnittelee ja asentaa kulunvalvonta-, sähkölukitus-, kameravalvonta-, palonsulku-, savunpoisto- ja hälytysjärjestelmiä, ovensulkimia ja oviautomatiikkaa sekä suorittaa kiinteistöjen turvatarkastuksia.
Yleensä lukkoliikkeiden toimintaan kuuluu myös lukkopäivystystä sekä aukaisupalvelua. Lukkojen asennus on suureksi osaksi metallin ja puun työstöä ja pintakäsittelyä käsityönä sekä sähköisten ja elektronisten osien asentamista ja vianetsintää. Lukkoseppä käyttää työssään erilaisia käsityövälineitä, kuten poria sekä mittoja ja muita asennustyökaluja. Lukkosepän työhön voi kuulua myös tilausten vastaanottoa, tarjousten laskentaa, alan tuotteiden esittelyä ja myyntiä sekä muita liikkeenhoitoon liittyviä tehtäviä. Lukkosepän tyypillinen työympäristö on lukkojen asennustyömaa asiakkaan kiinteistössä.
Lukkosepän peruskoulutukseksi soveltuvat sähköalan perustutkinto tai kone- ja metallialan perustutkinto tai ko. alojen kurssit. Alalla on mahdollista suorittaa lukkosepän ammattitutkinto ja lukkoseppämestarin erikoisammattitutkinto.
Lukkosepän työ edellyttää mekaanisten ja sähköisten lukitus- ja turvajärjestelmien hallintaa, asennuksessa ja huollossa käytettävien työmenetelmien ja -välineiden tuntemista, teknistä ongelmanratkaisukykyä, käsityötaitoja sekä myynti- ja asiakaspalvelutaitoja.
Lukkosepällä on Suomessa yleensä turvasuojaajakortti (TU-kortti) todistamassa henkilöllisyyttä. Turvasuojaajakortin myöntää poliisi sellaiselle henkilölle, jolla ei ole merkintöjä rikosrekisterissä. Lukkosepän ammattinimike ei ole suojattu. Kuka tahansa voi kutsua itseään lukkosepäksi ja ryhtyä myymään, korjaamaan ja asentamaan lukkoja.
Tiirikointi
Tiirikoinnissa pyritään avaamaan lukko ilman lukkoon kuuluvaa avainta. Lukkosepät on koulutettu tiirikoimaan lukkoja. Tiirikointiin käytettävät työvälineet ovat yleensä yksilöllisiä eri lukkotyypeille ja näitä voidaan myös improvisoida kotona löytyvistä tavaroista. Tiirikointiin sopivaa työkalua kutsutaan "tiirikaksi". Jotkut ihmiset pitävät tiirikoinnista harrastuksena ("locksporting"), koska monimutkaisen lukon tiirikointia pidetään eräänlaisena haasteena.
Tiirikoiden laillisuus riippuu Suomessa niiden käyttötarkoituksesta. Hallussapito on Rikoslain 28 luku 12 a §:n mukaan laitonta, jos katsotaan, että tiirikan pääasiallinen käyttötarkoitus on tunkeutua toisen hallinnassa olevaan suljettuun tilaan rikoksen tekemistä varten .
Locksporting-harrastuksen eettisenä periaatteena onkin, että ainoastaan lukkoja, jotka omistaa tai joiden omistaja on antanut luvan, saa tiirikoida. 
Tiirikointi on yleensä hidasta ja työlästä, mistä johtuen varkaalla ei käytännössä ole aikaa sellaiseen. Yleensä lukon ja lukituksen pystyykin ohittamaan ilman, että lukkoa varsinaisesti tiirikoidaan. Yleisimmät lukot voi ammattilainen suhteellisen helposti avata käyttäen poraa, putkipihtejä tai hydraulista tunkkia tai hakaa. Ovi tai alusta, johon lukko on kiinnitetty, voidaan myös sahata, porata tai muuten rikkoa. Lukot, jotka tarjoavat korkean turvan, eivät välttämättä tee luvatonta käyttöä vaikeammaksi, vaan vaikeuttavat huomaamattoman murron tekemistä. Tämä on tärkeää, jotta voidaan esimerkiksi päätellä, onko murtoa ylipäätään tapahtunut ja onko uhri oikeutettu esimerkiksi vakuutuskorvauksiin. Lukkoja käytetään yleensä hälytysjärjestelmien yhteydessä, jotta saadaan aikaan monipuolisempi turvaratkaisu.
Rakenteellisessa murtosuojauksessa ei ole unohdettu sitä tosiseikkaa, että vaikka alan tiirikoijat eivät enää ole järin aktiivisia, on uusia tiirikoijia nousemassa tilalle. Helsingissä asuntomurtoja tehdään edelleen noin 500 vuodessa. Esiin on noussut myös uudenlainen "tiirikointi", jossa ensin ongitaan rappukäytävien kulkuavaimet, jonka jälkeen rappukäytävään meno on helppoa. Ongelma, josta nykyisin ei juurikaan puhuta, on piittaamattomuus ja avainten kadottaminen. Tästä, ja toki monesta muustakin syystä, murtoja tapahtuu edelleen. Ne vain muuttavat muotoaan.
Markus Rautio
Eino Markus Rautio (tunnettu nimellä Markus-setä, 17. toukokuuta 1891 Helsinki – 14. helmikuuta 1973) oli Yleisradion toimittaja ja kuuluttaja sekä myöhemmin kuunnelma- ja selostusosaston päällikkö ja pääohjaaja. Parhaiten hänet muistetaan radion "Lastentunti"-lastenohjelmistaan, joita lähetettiin vuosina 1926–1956 sekä suomeksi että ruotsiksi.
Rautio aloitti uransa radiossa kuuluttajana joulukuun alussa 1926. Aikaisemmin hän oli toiminut Kansallisteatterin, Kansan näyttämön sekä Tampereen Työväen Teatterin näyttelijänä ja vuonna 1924 kävi opiskelemassa elokuvan tekemistä Hollywoodissa. Palattuaan hän työskenteli jonkin aikaa Suomi-Filmin palveluksessa.
Yleisradioon Rautio palkattiin vuonna 1926. Kuuluttajan töiden ohella Raution tehtäviin kuului hankkia ohjelmistoon kuunnelmat ja lausuntanumerot. "Suomisen perhe" perustuu ideaan, jonka hän sai ruotsalaisesta kuunnelmasarjasta "Familjen Björk".
"Lastentunti"-ohjelma loppui aina siihen, että Markus-setä kehotti lapsia syömään kaurapuuroa (”Muistakaa, lapset, syödä aamupuuronne!”). Vuonna 1927 Markus-setä kertoi lastentunnilla, että Joulupukki asuu Lapissa Korvatunturilla. Korvatunturilla on kolme huippua, joista muodostuvat myös tunturin korvat, joilla joulupukki ”kuulee” lasten lahjatoivomukset ja kiukunpuuskat.
Markus Rautio sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1958 ja teatterineuvoksen arvonimen vuonna 1967.
Markus Raution vanhemmat olivat näyttelijät Katri (o.s. Bengtson) ja Alex Rautio.
Luoti (ampumatarvike)
Luodilla tarkoitetaan yleensä pienikaliiperisen, yleensä alle 20 mm:n, aseen ei-räjähtävää ammusta eli patruunan osaa, joka ammutaan maaliin. Metsästysaseiden luodit koostuvat yleensä messinkiseoksisesta vaipasta ja lyijysydämestä. Vaippa voi olla myös pehmeää terästä ja sydän jotain muuta metallia kuin lyijyä. Luodit voivat olla myös kokonaan lyijystä tai muusta metallista valmistettuja. Nykyään ison riistan metsästyksessä käytetään myös kokokuparisia luoteja materiaalin sopivan pehmeyden (ei vaurioita aseen piippua) ja sitkeyden (muuttaa osuessaan muotoaan mutta ei sirpaloidu) vuoksi.
Luodin on oltava halkaisijaltaan aseen piippuun sopiva. Jos luoti on liian pieni, ruutikaasuista suuri osa purkautuu luodin ohitse piippuun ja jos luoti on liian paksu, se voi kuluttaa piippua merkittävästi (luodin materiaalista riippuen). On olemassa myös niin sanottuja alikaliiperiluoteja joissa patruunan normaalin luodin paikalla on vastaavan kokoinen muoviholkki/luoti -yhdistelmä. Yhdistelmän keveyden (verrattuna normaaliin luotiin) vuoksi sen lähtönopeutta on usein kasvatettu huomattavasti tavanomaisesta. Muoviholkissa on hammastuksen varassa kiinni halkaisijaltaan pienempi luoti. Laukaisun jälkeen piipun ulkopuolella muoviholkki irtoaa hidastuen ilmanvastuksen vuoksi luodista ja putoaa muutaman kymmenen metrin päähän. Luoti jatkaa normaalilla lentoradallaan eteenpäin. Alikaliiperiluotiin ei jää rihloista jälkiä toisin kuin normaaliin luotiin.
Luodeissa voidaan käyttää lisäksi myös esimerkiksi fosforia, jota voidaan käyttää sytytysluotien sytytysaineena. Valojuovaluodissa palava, yleensä magnesiumpohjainen massa on luodin peräpäässä ja se syttyy laukaisun aikana palavista ruutikaasuista. Luodin lentonopeuden (esimerkiksi 450–800 m/s) vuoksi ihmissilmä ei havaitse valojuovaluotia yksittäisenä lentävänä valopisteenä vaan luodin perässä palava massa näyttää piirtävän valojuovan lentoradalleen. Valojuovaluoteja käytetään yleensä konetuliaseissa tähtäämisen apuna.
Panssariluodin sydän on valmistettu erikoisteräksestä tai volframikarbidista. Niitä käytetään niiden läpäisykyvyn vuoksi esimerkiksi kevyesti panssaroituja ajoneuvoja vastaan. Kumiluoti on kumista valmistettu luoti, joka on suunniteltu muun muassa poliisien käytettäväksi lamaannuttavassa, mutta ei tappavassa tarkoituksessa.
Luoteja myös pinnoitetaan eri materiaaleilla kitkan vähentämiseksi. Urheiluampujat käyttävät joskus molybdeenisulfidi-pulverilla käsiteltyjä luoteja vähentääkseen luodin kitkaa aseen piipussa. Tämä vähentää piipun kulumista ja mahdollistaa pienemmän vaihtelun luodin lähtönopeuksissa. Piipun kulumisen minimoimiseksi jotkut panssariluodit on päällystetty teflonilla. Teflon ei sinällään lisää luodin läpäisytehoa. Tällaiset luodit on tarkoitettu esimerkiksi poliisin erikoisryhmien käyttöön.
Luoti (merenkulku)
Luoti on merenkulussa käytetty, alkeellisimmillaan narusta ja painosta muodostuva laite, jolla on mitattu veden 
syvyyttä eli luodattu, sen purjehduskelpoisuuden selvittämiseksi tai paikanmäärityksen apuna. Nuoraan liittyy määrävälein erivärisiä kangastilkkuja, jotka ilmaisevat syvyydet; viiden metrin välein on nahkasuikale, jossa on reikiä, yksi aina kutakin syvyyden viittä metriä kohti. Kirjailija Mark Twain on omaksunut tekijänimensä siipiratasalusten väylien luotaamisessa käytetystä syvyyttä kuvaavasta ilmauksesta "mark twain", jolla on jokislangissa tarkoitettu kahden sylen eli 3,7 metrin turvallista syvyyttä.
Lyijystä valetun luodin pohjassa oli painuma, johon voitiin laittaa talia tai muuta paksua rasvaa. Osuessaan merenpohjaan rasvaan jäi pohja-ainesta, ja merikarttoihin tehtyihin pohja-ainesmerkintöjen avulla tätä tietoa voitiin käyttää apuna paikanmäärityksessä yhdessä syvyystiedon kanssa.
Purjelaivojen aikakaudella perämiehet ja luotsit pystyivät määrittelemään alusten sijainteja tarkasti luotauksen avulla; tarkka syvyys ja pohjan laatu yhdessä elämänikäisen kokemuksen kanssa tekivät näistä miehistä suorastaan velhoja tässä suhteessa. Jopa kuvitteellisessakin kirjallisuudessa monien korkeidenkin upseerien sanotaan jättäneen luotauksen avulla tapahtuvan rannikkonavigoinnin suosiolla kokeneiden pursimiesten ja luutnanttien tehtäväksi; jo tuolloin ymmärrettiin työnjaon merkitys.
Merimieskoulutuksessa käsiluodin käyttö säilyi yhtä kauan kuin purjelaivatkin; toisen maailmansodan aikana aivan uudelle tehokkuustasolle kehittynyt ja hankintakuluiltaan valtavasti edullistunut kaikuluotain syrjäytti vanhan menetelmän 1950-luvulla. Viimeisiä käsiluodin ammattimaisia käyttäjiä olivat Gustaf Eriksonin suuret lastipurjelaivat ­– kuten monen muunkin vanhan ja perinteisen navigointimenetelmän.
Nykyisin kaikuluotain on suurelta osin korvannut perinteisen luodin merenkulun apuvälineenä. Erittäin suosituksi on tullut pienikokoinen, kädessä pidettävä kaikuluotain.
Luotia käytetään edelleen navigointiapuna pienveneilyssä. Merikartoissa on edelleen säilytetty pohja-ainesmerkinnät.
Jotkut veneilyn jatkokoulutusta antavat venekerhot ja navigaatioseurat kouluttavat vieläkin käsiluodin käyttäjiä. Toinen kohtalaisen suosittu menetelmä on käyttää syvyysmitoilla varustettua kokoon taitettavaa luotausseivästä, joka saattaa olla esimerkiksi jollan avulla rantautumispaikkaa haettaessa nopeampi ja käytännöllisempi kuin kädessä pidettävä kaikuluotain.
Luoti (mittayksikkö)
Luoti () on ollut vaihteleva, punnittavan aineen mukainen painomitta. Esimerkiksi yksi luoti apteekkipainona on 1/2 unssia eli 14,84 g ja kultapainona 13,9 g. Elintarvikepainona luoti on 13,283 6 grammaa. Vanhana venäläisenä mittana luoti on 12,79 grammaa.
16 luotia hopeaa teki yhden "markan"; hopeaesineiden valmistukseen käytetyn seoksen pienimmäksi sallituksi hopeapitoisuudeksi määrättiin Ruotsissa jo Kustaa Vaasan aikana 13/16 osaa, tästä nimitys "kolmetoistaluotinen hopea", promilleina siis 813. Vuonna 1968 tämän rinnalle päätettiin Suomessa ottaa käyttöön 830-pitoinen seos (vuodesta 1969 alkaen) ja vuodesta 1974 hopeaesineiden alimmaksi pitoisuudeksi määrättiin 830/1000.
Luoti (työkalu)
Luoti tai luotilanka on rakennusmittauksessa käytettävä työväline. Luodissa on lanka, jonka varassa roikkuu kartiomainen punnus. Punnuksen painon ansiosta lanka muodostaa pystysuoran linjan. Näin voidaan määrittää apulinja esimerkiksi savupiippua muuratessa, tai siirtää mittapisteitä korkeussuunnassa toiseen paikkaan tarkasti pystysuoraa linjaa pitkin.
Nykyään luotilangan ovat pitkälti korvanneet erilaiset laser-tekniikkaan pohjautuvat mittalaitteet, jotka eivät ole herkkiä ulkopuolisten olosuhteiden, kuten tuulen vaihtelulle.