Švaa
Švaa on kielitieteellinen termi, jolla voidaan asiayhteydestä ja tutkimusalasta riippuen tarkoittaa erilaisia vokaaleja. Fonetiikassa švaa viittaa "väliseen keskivokaaliin" tai "neutraalivokaaliin", mutta suomen murteiden tutkimuksessa švaa-vokaaleiksi kutsutaan niin sanottuja "loisvokaaleja".
Švaa voi tarkoittaa myös kirjainta ə, jota käytetään foneettisessa tarkekirjoituksessa ja eräiden kielten oikeinkirjoituksessa.
Foneettisena terminä švaa viittaa "väliseen keskivokaaliin" . Lähtökohtaisesti se on kuin mikä tahansa vokaaliäänne, joka voi kielestä ja tilanteesta riippuen esiintyä painollisena tai painottomana. Ehkä tyypillisimmin švaalla kuitenkin tarkoitetaan painotonta, epäselvää, täysin redusoitunutta "neutraalivokaalia", jolta puuttuvat kaikki artikulatoriset piirteet. Esimerkiksi englannin kielen painottomissa tavuissa ääntyy useimmiten juuri neutraalivokaali, joka onkin puhutun englannin yleisin vokaali.
On huomattava, että švaa ei todellisuudessa realisoidu täysin redusoituneena keskivokaalina, kuten muutkaan vokaalit eivät realisoidu täysin fonologisten vastineidensa mukaisesti. Esimerkiksi ranskassa švaan realisaatio voi tilanteen mukaan olla puolisuppea tai puoliväljä , jotka molemmat suomalainen mieltää lähinnä ö:ksi.
Suomen kielen foneemijärjestelmään ei välinen keskivokaali tai neutraalivokaali kuulu, joten suomalaiset hahmottavat sen usein joksikin tutummaksi vokaaliksi. Koska švaa on äännearvoltaan kaikkien muiden vokaalien välimuoto, sen hahmotus vaihtelee. Esimerkiksi englannin sana "America" kuullaan usein "ämerikä" tai "ömerikä". Akustisesti švaata lähin suomen vokaali on useimmissa ympäristöissä "ö" .
Nopeasti puhuttaessa monet vokaalifoneemit voivat painottomina ääntyä suomessakin epämääräisesti hieman švaan kaltaisena. Esimerkiksi normaalisti laveana ääntyvä "e" voi sanassa "jäätelö" ääntyä summittaisesti , jos ääntöväylää lavean ja väljän "ä:n" jälkeen supistaessaan puhuja kiirehtii jo "e:n" aikana kääntämään huuliaan pyöreän "ö:n" mukaiseen asentoon.
Nimitys "švaa" () juontuu erään heprealaisen vokaalimerkin nimestä ( "šva", "šəva" tai "šəwâ"), jonka translitteroinnissa käytetään joskus myös švaa-kirjainta.
Suomen murteiden tutkimuksessa švaa (myös "svaa"; sanskritiksi "svarabhakti") ei tarkoita samaa äännettä kuin fonetiikassa, vaan sillä viitataan ”ylimääräiseen” "välivokaaliin" tai "loisvokaaliin", joka varsinkin savolaismurteissa ja eteläpohjalaisissa murteissa helpottaa ääntämistä kahden eri konsonantin välissä: "kolme" → "kolome", "kylmä" → "kylymä", "paljon" → "palijo", "vanha" → "vanaha". Tavallisesti loisvokaalin äännearvo on sama kuin edeltävän vokaalin.
Švaa-kirjain (ə) näyttää ylösalaisin kiepautetulta pienaakkoselta e, ja sitä käytetään kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa (IPA:ssa) välisen keskivokaalin tai neutraalivokaalin merkkinä. Lisäksi latinalainen švaa-kirjain kuuluu azerin kielen oikeinkirjoitukseen, jossa se foneettisesta kirjaimistosta poiketen edustaa laveaa väljää etuvokaalia  eli vastaa ääntämyksellisesti suomen ä-kirjainta. Suuraakkonen Ə on ulkomuodoltaan kuin isonnettu pienaakkonen. Švaa-kirjaimesta on olemassa myös kyrillinen muunnelma, joka on kuitenkin samannäköinen kuin latinalainen švaa.
Unicode-merkistöön sisältyy švaan lisäksi myös niin sanottu ylösalainen e (ǝ), joka pienaakkosena näyttää samalta kuin švaa, mutta sen suuraakkosellinen vastine näyttää E-kirjaimen peilikuvalta (Ǝ). Tämä ylösalainen tai käänteinen e-kirjain esiintyy eräiden afrikkalaisten kielten oikeinkirjoituksessa. Unicodessa on erikseen käänteinen e pienaakkosenakin, mutta sitä ei tavallisesti käytetä vastaavan suuraakkosen parina; sen sijaan kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa sillä merkitään laveaa puolisuppeaa keskivokaalia .