hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kairokosken rautatieasema
Kairokoski () on Parkanon keskustassa sijaitsevan Haapamäki–Pori-rautatien Parkanon vanhan rautatieaseman ja liikennepaikan nykyinen nimi. Suomen rataverkon nykyinen Parkano-niminen liikennepaikka sijaitsee Tampere-Seinäjoki -radan varressa noin 5 kilometrin päässä Parkanon keskustasta.
Kairokosken vuonna 1934 valmistuneen asemarakennuksen on suunnitellut arkkitehti Thure Hellström; samoin piirustuksin on rakennettu Kankaanpään (1933) ja Virtain (1936) asemarakennukset samalla rataosalla. Tiilinen kaksipaikkainen veturitalli ja siihen liittynyt vesitorni valmistuivat vuonna 1935, jolloin alkoi henkilö- ja tavaraliikenne Porin ja Parkanon välillä. Parkanon kirkonkylä oli jo junaliikenteen alkamisen aikoihin merkittävä Koillis-Satakunnan palvelukeskus ja maanteiden risteys, josta lähtivät tiet Tampereelle, Kuruun, Kankaanpäähän, Karviaan ja Vaasaan. Parkano muuttui kauppalaksi vuonna 1972 ja kaupungiksi vuonna 1977.
Entinen Parkanon liikennepaikka nimettiin Kairokoskeksi Parkanon oikoradan valmistuttua 1971, jolloin myös Parkanon uusi liikennepaikka avattiin. Henkilöliikenne Haapamäki–Pori-radalla lopetettiin vuonna 1981 ja Kairokoski muutettiin miehittämättömäksi liikennepaikaksi vuonna 1987.
Kairokosken veturitallin purkaminen aloitettiin elokuussa 2008 kiivaista vastustuksista huolimatta.
Kuolinpesä
Kuolinpesällä tarkoitetaan kuolleen henkilön varojen ja velkojen muodostamaa taloudellista kokonaisuutta. Tällainen pesä ei ole oikeushenkilö vaan osakkaidensa väliaikainen henkilöyhteenliittymä. Kuolinpesän osakkaita ovat henkilön perilliset, eloonjäänyt puoliso avio-oikeuden nojalla sekä mahdollinen yleisjälkisäädöksen saaja tai saajat. Kuolinpesään liittyviä oikeudellisia seikkoja ovat muun muassa perunkirjoitus, osakkaiden mahdollinen vastuu pesän veloista erityistilanteissa, perinnönjako ja lesken oikeus hallita jäämistöä jakamattomana. Kuolinpesää kutsutaan joskus arkikielessä vanhahtavasti perikunnaksi.
Kuolinpesän hallinto edellyttää osakkaiden yksimielisyyttä kaikista päätöksistä. Jos tätä ei voida saavuttaa, kukin osakas voi hakea tuomioistuimelta pesänselvittäjän määräämistä. Kun kuolinpesä on pesänselvittäjän hallinnossa, hän yksin tekee päätökset pesän asioista.
Kuolinpesä tavallisesti lakkaa perinnönjaossa, mutta se voidaan myös osakkaiden niin halutessa pitää jakamattomana hyvinkin pitkiä aikoja. Osakkaat voivat tehdä kirjallisen sopimuksen jakamattomassa pesässä elämisestä ja luopua täten määräajaksi oikeudestaan pesänselvittäjän tai pesänjakajan hakemiseen. Kun kuolinpesän osakas kuolee, hänen sijaansa osakkaiksi tulevat automaattisesti hänen perillisensä.
Bosnian sodan keskitysleirit
Bosnian sodan keskitysleirit olivat eri kansojen, melkein aina serbien ja kroaattien muita kansoja varten perustamia vankileirejä Bosnian sodassa vuosina 1992–1995. Näihin vangittuja ihmisiä muun muassa surmattiin, hakattiin, kidutettiin, raiskattiin, muuten kohdeltiin kaltoin ja pidettiin nälässä. Tunnettuja serbien pitämiä leirejä olivat esimerkiksi Manjacan, Omarskan ja Trnopoljen leirit.
Alla lueteltu joitain tunnetuimpia pitämiä keskitysleirejä bosnian sodassa vuonna 1992–1995.
Serbien pitämiäKroaattien ja/tai muslimien pitämiä
Kroaattien pitämiä:Muita:
HELI-rata
HELI-rata tarkoittaa Helsingistä itään kulkevaksi suunniteltua rautatietä, jota kutsutaan myös itäiseksi rannikkoradaksi tai rantaradaksi. Ratavaraus esiintyy yleis- ja seutukaavoissa ja kuntien asemakaavoissa.
Suomen rataverkko hahmottui suurelta osin 1800-luvun loppupuolella. Suomen sisäisten, pitkälti kehittyvän metsäteollisuuden tarpeiden pohjalta muodostuneiden yhteyksien ohella välttämättömänä pidettiin Helsingin ja Pietarin välisen radan toteuttamista.
Rata Helsingistä itään ei kuitenkaan toteutunut suorinta reittiä rannikkoa pitkin. Linjaus Riihimäen, Lahden ja Kouvolan kautta oli seurausta tavoitteesta kytkeä Päijänteen vesitieyhteydet rataverkkoon. Toisaalta suurvaltapoliittinen tilanne vaikutti linjaukseen: Krimin sota (1853 – 1856) ja siihen liittynyt laivaston hyökkäys Suomeen oli hyvin muistissa, jonka vuoksi rata haluttiin sijoittaa laivastotykkien ulottumattomiin kauas rannikosta.
Nykyinen rataverkosto Kotka-Haminan seudun ja koko itäisen Suomenlahden ovat satamia ja raskasta teollisuutta palvelevia pohjois-eteläsuuntaisia pistoratoja. Etelä-Kymenlaakson kaupunkien ja Helsingin välinen joukkoliikenne perustuu käytännössä busseihin ja valtatiehen 7. Suoraa ratayhteyttä sekä länteen että itään on kuitenkin aina toivottu, ja ratalinjaukseen on varauduttu eri kaava- ja suunnittelutasoilla.
Uusi ratayhteys Helsingistä itään lyhentäisi matka-aikaa Venäjältä HaminaKotkan satamaan ja Sköldvikiin suuntautuvissa kuljetuksissa ja parantaisi siten rautatiekuljetusten kilpailukykyä.
Rata kulkisi vaihtoehtojen mukaan joko Helsingin Tapanilasta Porvooseen, Loviisaan, Kotkaan ja Haminaan kulkien E18-tien kanssa samassa maastokäytävässä. Haminasta eteenpäin vaihtoehtoja ovat E18-tien kautta kulkeva suora linjaus Haminasta Vaalimaalle, Viipuriin ja Pietariin tai Haminasta nykyiseen Riihimäki–Pietari-rataan Luumäen kautta yhdistyvä linjaus. Lahden oikoradan rakentamisen myötä radan linjaus Porvoon kautta Kouvolaan menetti merkityksensä ja poistettiin suunnitelmista.
Lokakuussa 2011 Uudenmaan maakuntaliitto teki periaatepäätöksen, jonka mukaan Helsingistä itään suuntautuva rata linjattaisiin Pasilasta Helsinki-Vantaan lentoaseman ja Sipoon keskiosien kautta. Linjauksen mukaan rata kulkisi Pasilasta tunnelissa lentoaseman kautta Keravalle. Keravan kohdalla rata alittaisi nykyisen pääradan. Rata jatkuisi maan pinnalla Sipoon kautta Porvooseen, Kotkaan ja edelleen kohti Pietaria.
Toukokuussa 2018 Kouvolan kaupunki, Etelä-Karjalan-, Pohjois-Karjalan-, Etelä-Savon- ja Pohjois-Savon- sekä Kainuun maakuntaliitot esittivät rataa Helsinki-Vantaan lentoasemalta Porvoon kautta Kouvolaan.
Æ
Æ (æ) on latinalainen kirjain, joka sisältyy fäärin, islannin, tanskan, norjan ja osseetin aakkosiin. Sitä käytettiin myös muinaisenglannissa, sekä keskiaikaisessa ja varhaismodernissa latinassa, sekä ranskassa. Merkki on ligatuuri kirjaimista a ja e.
Islannissa æ on diftongi []. Fäärissä pitkä æ lausutaan [] ja lyhyt æ []. Tanskassa æ on [] ja norjassa [].
Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa merkki æ ilmaisee laveaa väljää etuvokaalia, jota ruotsissa ja suomessa merkitään ä-kirjaimella.
Merkki tehdään Windowsilla painamalla ALT ja numeroita 0198 peräkkäin näppäimistön numero-osasta.
HTML-entiteettiviittauksissa Æ on "Æ" ja æ "æ".
Islannin lippu
Islannin kansallislippu () otettiin käyttöön vuonna 1915. Siinä yhdistyvät Islannin perinteiset värit, valkoinen ja sininen. 1900-luvun alkupuolella Islannille suunniteltiin lippua, jossa olisi ollut valkoinen risti sinisellä pohjalla, kuvaamassa merta ja jäätä. Myöhemmin valkoisen ristin keskelle lisättiin kapeampi punainen risti kuvaamaan tulivuoria.
Skandinaavinen risti muistuttaa siitä, että Islanti kuuluu Skandinavian kulttuuripiiriin. Lippu on muuten samanlainen kuin Norjan lippu, mutta punainen ja sininen esiintyvät päinvastoin. Valtiolippu, jota myös sotalaivasto käyttää ja joka on tyypillinen halkio- eli kielekelippu, noudattaa Pohjoismaiden mallia.
Islannin lipun korkeus on 18 ja pituus 25 mittayksikköä. Lippu jakautuu pystysuunnassa suhteessa 7:1:2:1:7 ja vaakasuunnassa (lipputangon puolelta lähtien) suhteessa 7:1:2:1:14. Ristin punaisen osan leveys on siis 2 mittayksikköä ja valkoisen reunan 1 mittayksikkö. Siniset kentät ovat 7 mittayksikön korkuiset. Lipputangon puoleisten sinisten kenttien leveys on 7 ja uloimpien kenttien vastaavasti 14 mittayksikköä.
Lipun viralliset SCOTDIC-järjestelmän ("Standard Colour of Textile, — Dictionaire Internationale de la Couleur") mukaiset värit ovat:
Lisäksi Islanti on harkinnut esittävänsä lipulle myös Pantone-, CMYK- ja RGB-järjestelmien mukaiset väriarvot. Toistaiseksi nämä ehdotetut arvot ovat kuitenkin vielä epävirallisia:
Pantone:
CMYK:
RGB heksadesimaaliarvot:
James Ussher
James Ussher (myös Usher) (4. tammikuuta 1581 – 21. maaliskuuta 1656) oli Armaghin ja koko Irlannin arkkipiispa vuosina 1625–1656. Hän oli merkittävä uskonoppinut, ja hänet tunnetaan ennen kaikkea hänen julkaisemastaan Raamatun tapahtumien kronologiasta, joka ajoitti luomisen vuoteen 4004 eaa.
Ussher syntyi Dublinissa suhteellisen varakkaaseen englantilais-irlantilaiseen perheeseen. Hän oli lahjakas lingvisti ja aloitti opiskelut vastikään perustetussa Dublinin Trinity Collegessa 9. tammikuuta 1594 kolmentoista vuoden ikäisenä. Hän valmistui vuonna 1600 ja sai maisterin arvon vuonna 1601. Vuonna 1602 hän sai diakonin ja papin viran koulun kappelista sedältään, joka oli Armaghin ja koko Irlannin arkkipiispa.
Hän jatkoi opintoja ja valmistui teologian tohtoriksi ja professoriksi vuonna 1607. Hän toimi koulun varakanslerina vuosina 1614 ja 1617. Vuonna 1621 hän sai Meathin piispan viran, ja vuonna 1625 Armaghin arkkipiispan viran nykyisessä Pohjois-Irlannissa. Näin hänestä tuli Irlannin protestanttisen eli anglikaanisen kirkon pää. Tehtävä ei ollut helppo Irlannissa, joka oli ja on edelleen enimmäkseen katolinen maa. Monien aikalaistensa tavoin hän oli jyrkästi katolista oppia vastaan. Vuonna 1626 hän esimerkiksi kirjoitti seuraavasti:
Ussher osallistui mittaviin väittelyihin katolisten teologien kanssa, ja ajoi toimenpiteitä Irlannin katolisia vastaan. Perinteisen kuvan mukaan Ussher oli maallisista asioista piittaamaton oppinut, joka oli parhaimmillaan keskinkertainen poliitikko ja hallintomies. Todellisuudessa hän oli hyvinkin tehokas piispa ja arkkipiispa, ja tällä tavalla hän ansaitsi suuren kunnioituksen myös poliittisissa piireissä.
Ussher vietti viimeiset kuusitoista vuotta elämästään Englannissa. Hän matkusti sinne vuonna 1640, mutta ei kyennyt palaamaan takaisin Irlannin kansannousun (1641), Englannin sisällissodan (1642) ja Oliver Cromwellin hallituksen vuoksi. Sisällissodassa hän oli kuninkaan puolella. Hän kuoli 75 vuoden ikäisenä vuonna 1656. Hänet haudattiin valtiollisilla hautajaisilla Westminster Abbeyhin, huolimatta rojalistisista sympatioistaan.
Ussher tuotti suuren määrän uskonnollisia kirjoituksia. Niistä kuuluisin on "Annales veteris testamenti, a prima mundi origine deducti" (”Vanhan testamentin aikakirjat, johdettuna maailman alkuhetkistä”), joka julkaistiin vuonna 1650. Tässä teoksessa hän esitti kuuluisan väitteensä, jonka mukaan maailma luotiin sinä iltana, joka edelsi päivämäärää 23. lokakuuta vuonna 4004 eaa. Yleensä kellonajan siteerataan virheellisesti olleen joko 9.00 aamulla, keskipäivä tai kello 21.00 illalla 23. lokakuuta.
Teos oli peruskivi Ussherin–Lightfootin kalenterille. Nuoren maan kreationistit, jotka uskovat maailman olevan noin 6 000 vuotta vanha, viittaavat teokseen edelleen. Teoksessa käsitellään Genesiksen lisäksi kattavasti myös muuta muinaishistoriaa, kuten Persian, Kreikan ja Rooman valtakuntien nousua.
Nuoren Maan kreationismi
Nuoren Maan kreationismi on Raamattuun pohjautuva kristillinen ajatussuuntaus, jonka mukaan Maa on noin 6 000–10 000 vuoden ikäinen. Nuoren Maan kreationismin mukaan Raamatun luomiskertomus on kirjaimellisesti tosi. Keskeinen näitä käsityksiä on levittävä järjestö Answers in Genesis. Nuoren maan kreationistit pyrkivät etsimään tieteellisistä julkaisuista väitettään tukevia faktoja ja teorioissa ilmeneviä ristiriitaisuuksia.
Nuoren Maan kreationistit kieltävät kaikki muut evoluutioteorian alueet paitsi mikroevoluution ja esittävät vaihtoehtoisena näkemyksenä eliöiden geneettistä rappeutumista.
Kreationistinen luomiskäsitys lähtee siitä, että kaikella on oltava alkunsa ja alullepanijansa ja että tämä alullepanija on Jumala. Kreationistisen käsityksen mukaan Jumala on ajasta sekä materiasta riippumaton persoona.
Nuoren Maan kreationistien mukaan Jumala loi alkuaineet Genesiksessä kerrottuna ensimmäisenä luomispäivänä. He eivät usko niiden olevan peräisin alku­räjähdyksestä ja kehittyneen itsestään miljardien vuosien aikana, kuten evolutionistit esittävät. Kreationistit eivät usko, että olemattomuudesta voisi syntyä alkuräjähdystä. Sen sijaan he uskovat, että Jumala voi luoda olemattomasta olevan sanansa voimalla. Tähtitieteessä kaukaista tähtivaloa pidetään miljardeja vuosia vanhana. Kreationistien mukaan Aurinko, Kuu ja tähdet luotiin neljäntenä päivänä noin 6 000 vuotta sitten, joten tähtivalo ei heidän mukaansa ole tuon vanhempaa vaikka näyttäisikin vanhalta. Institute for Creation Research- ja Creation Research Society -yhdistysten perustajajäsenen, modernin kreationismin isänä pidetyn Henry M. Morrisin mukaan Kuun kraatterit ovat syntyneet arkkienkeli Mikaelin ja Saatanan välisen taistelun tuloksena.
Nuoren Maan kreationistit eivät hyväksy mantereisten kivilajien vähittäistä syntyä metamorfoosin myötä eivätkä käsityksiä hitaista mannerliikunnoista. Maa luotiin ensimmäisenä luomispäivänä, ja alkeellisten eliöiden sekä dino­saurusten fossiilit, fossiiliset polttoaineet mukaan lukien, syntyivät maailmanlaajuisessa veden­paisumuksessa.
Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa (1. Moos. 1:1-2:3) kuvattu luomisjärjestys kuutena luomispäivinä on seuraava:
Ensimmäisen Mooseksen kirjan toisessa luvussa (1. Moos. 2:4-25) luomista kuvataan hieman toisella tavalla. Luomispäiviä ei mainita eikä erotella, ja ihmisen luominen mainitaan ennen eläinten luomista. "Ja Herra Jumala sanoi: Ei ole ihmisen hyvä olla yksinänsä, minä teen hänelle avun, joka on hänelle sopiva. Ja Herra Jumala teki maasta kaikki metsän eläimet ja kaikki taivaan linnut - -" .
Vanhan Maan kreationismi
Vanhan Maan kreationismi on oppi, jonka mukaan elämä on luotu, eikä kehittynyt esimerkiksi evoluutioteorian mukaisesti. Vanhan Maan kreationismi on ylemmän tason termi useille luomisoppityypeille, jotka eri tavoin pyrkivät selittämään Raamatun tai muiden luomiskertomusten kohtia niin, että ne sopivat nykyisiin tieteellisiin havaintoihin, erityisesti arvioihin Maapallon iästä.
Vanhan Maan kreationismi hyväksyy yleisesti tieteellisesti määritellyn iän Maapallolle, toisin kuin Nuoren Maan kreationismi. Yhtenä määritelmänä on pidetty sitä, että Vanhan Maan kreationismin mukaan Jumala tai jumalainen olento on suunnitellut koko nykyisen biologisen monimuotoisuuden ollen aktiivinen toimija sekä alun luomisprosessissa että myös sen jälkeisinä aikoina.
Vanhan Maan kreationismi jakaantuu useisiin alalajeihin, jotka selittävät Maapallon tieteellisesti havaittua ikää eri tavoilla. Esimerkiksi Aukkojen kreationismin mukaan Raamatun tarinassa on pitkiä ajallisia aukkoja, erityisesti kahden ensimmäisen jakeen välissä, jolloin Jumala ensin loi Maan ja vasta paljon myöhemmin aloitti seitsemän päivän luomistyönsä. Raamatun luomistarinan seitsemän päivän voidaan myös selittää olevan vertauskuvallisia ja tarkoittavan todellisuudessa huomattavasti pidempiä ajanjaksoja. Progressiivisen kreationismin mukaan Jumala on luonut elämänmuodot vaiheittain, niin että ensin on luotu yksinkertaiset eliöt ja myöhemmin miljardien vuosien kuluessa jaksoittain aina monimutkaisempia elämänmuotoja. Näin voidaan selittää fossiililöydöissä havaittu elämän monimuotoisuuden hidas kehitys miljoonien vuosien kuluessa ja ristiriita Raamatun kanssa. Progressiivisen kreationismin mukaan luomisjaksojen välissä on pitkiä ajanjaksoja, jolloin elämänmuodot voivat lisäksi kehittyä mikroevoluution mukaisesti. Makroevoluutiota, eli lajien kehittymistä toisiksi lajeiksi ei kuitenkaan progressiivisessa kreationismissakaan hyväksytä.
Jehovan todistajat uskovat eräänlaiseen vanhan Maan kreationismin muotoon, jossa maailma on luotu, mutta Raamatun luomiskertomuksessa mainitut päivät voivat viitata hyvinkin pitkään ajanjaksoon, ja siksi Maapallon tieteellisesti määriteltyä ikää ei pidetä vääränä. Jehovan todistajat eivät kuitenkaan oman määritelmänsä mukaan ole kreationisteja.
Helvetialaiset
Helvetialaiset () olivat kelttiläinen heimo, joka asui nykyisen Sveitsin alueella, jota roomalaiset kutsuivat nimellä Helvetia. Julius Caesar kertoo heistä kirjassaan "Gallian sota" ("Commentarii de bello Gallico").
Helvetialaiset asuivat alun perin Germanian eteläisissä osissa, mutta kun germaanit työntyivät etelämmäs, he siirtyivät vuonna 61 eaa. nykyisen Sveitsin alueelle. Koska germaaniheimot työntyivät pian myös helvetialaisten uusille asuinseuduille, he päättivät muuttaa Galliaan päällikkönsä Orgetorixin johdolla.
Gallia Narbonensisin gallialaiset pyysivät Caesaria suojelemaan heitä maahan tunkeutuvilta helvetialaisilta. Caesar komensi tuolloin kuutta legioonaa, ja hän värväsi nopeasti avukseen vielä kaksi legioonaa lisää. Kokeneet ja hyvin organisoituneet roomalaiset joukot löivät helvetialaiset, vaikka näitä olikin huomattavasti enemmän kuin roomalaisia. Tosin suurin osa helvetialaisista oli naisia, lapsia ja vanhuksia, eikä suinkaan sotilaita. Roomalaiset tappoivat suurimman osan helvetialaisista, ja osan he ottivat orjiksi. Loput helvetialaiset ajettiin takaisin Helvetiaan.
Vuonna 52 eaa. 10 000 helvetialaista liittyi Vercingetorixin johtamaan kapinaan.
Tiberius ja Drusus liittivät helvetialaisten alueet Rooman valtakuntaan 15 eaa. Alamannit hyökkäsivät helvetialaisten asuinalueille 200-luvulla jaa., ja helvetialaiset sekoittuivat vähitellen germaaneihin.
Amanuenssi
Amanuenssi on henkilö, joka hoitaa yliopiston tai tutkimuslaitoksen hallintovirkaa.
Yliopistojen laitoksilla amanuenssit toimivat opintojen ohjaajina ja järjestelijöinä. Tehtävät kuitenkin vaihtelevat, sillä jotkut amanuenssit toimivat myös opetus- ja tutkimustehtävissä. Amanuenssien hallinnollisiin tehtäviin kuuluvat laitoksilla esimerkiksi opetussuunnitelmien ja opetusohjelmien laatiminen, opinto-ohjaus, henkilöstöhallinto, tiedotus ja raportointi. Amanuenssi on eräänlainen """akateeminen sekatyömies""".
Museoiden amanuenssit vastaavat tyypillisesti museon kokoelmista, niiden luetteloimisesta sekä näyttelyiden järjestelemisestä. Samantapaiset tehtävät on myös kirjastoamanuenssilla ja tietopalveluamanuenssilla.
Lääketieteen opintoihin kuuluu sairaalaharjoittelu amanuenssin nimikkeellä. Vastaavasti joissakin paikoissa, kuten Hesperiassa, psykologian harjoittelijoista käytetään nimikettä psykologian amanuenssi. Ennen koulutuksen täyttä uudistusta eli noin vuoteen 1970 lääketieteen amanuenssit olivat yleensä valmiita lääkäreitä, jotka työskentelivät 3–5 vuotta sairaalalääkäreinä nimellisellä palkalla kerätäkseen kokemusta; erikoislääkäriksi pätevöityminen alkoi juuri amanuenssin toimen hoitamisesta. Sotien jälkeen amanuensseja käytettiin lähes ilmaisena ammattityövoimana, koska lääkäreistä oli tuolloin kova pula. Yksi amanuenssin velvollisuuksista tuolloin oli sairaanhoitajien ja kätilöiden opettaminen ja ohjaaminen.
Gallialaiset
Gallialaiset () oli roomalaisten antama nimitys niille kelttiläisille heimoille, jotka asuivat nykyisten Ranskan, Belgian, Sveitsin ja Pohjois-Italian alueilla. Gallialaiset eivät muodostaneet yhtenäistä valtakuntaa, vaan he olivat jakautuneet keskenään taisteleviin heimoihin ja yksinkertaisiin valtioihin. Tämä helpotti roomalaisten Gallian valloitusta.
Gallialaispäällikkö Brennus uhkasi valloittaa Rooman 390 eaa.
Vercingetorix pyrki yhdistämään gallialaiset roomalaisia vastaan vuosien 53 eaa.–52 eaa. kansannousussa. Julius Caesar kuitenkin löi hänet Alesian piirityksessä.
Laajemmassa merkityksessä galleiksi on sanottu muitakin kelttiläisiä kansoja. Heidän asuma-alueensa käsitti aikoinaan hyvin laajan osan Keski-ja Länsi-Eurooppaa ja ulottui nykyisen Espanjan Galiciasta Puolan Galitsiaan saakka. Nämä molemmat maakunnat ovatkin saaneet heistä nimensä. Myös Walesin () nimi on samaa alkuperää.
Wall Street
Wall Street on katu Manhattanilla New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Se sijaitsee lähellä Manhattanin saaren eteläpäätä ja johtaa Broadwayltä Manhattanin itärantaa pitkin kulkevalle South Streetille. Wall Street on Manhattanin finanssialan keskittymän "Financial Districtin" keskus, jossa pitää majaansa muun muassa New Yorkin pörssi. Wall Street on ollut maailman johtava finanssikeskus, mutta vuonna 2007 Lontoon City kasvoi kansainvälisenä finanssikeskuksena ohi Wall Streetin.
Kadun nimi "Wall Street" (suom. ""Muurikatu"") on peräisin vuodelta 1652, kun sen kohdalla kulki Manhattanin saaren eteläpäähän perustetun, hollantilaisten asuttaman Uuden Amsterdamin pohjoisraja, ja paikalle rakennettiin muuri suojaksi lenape-intiaaneja, brittejä ja Uuden Englannin uudisasukkaita vastaan. Britit, joiden siirtomaahan alue kuului vuodesta 1664, hävittivät muurin vuonna 1699, ja rakensivat sen tilalle kadun ja sen varrelle asuin- ja toimistotaloja, Näiden joukossa oli uusi kaupungintalo Broad Streetin ja Wall Streetin kulmassa.
Kadun mukaan on nimetty myös sanomalehti "The Wall Street Journal".
Wall Street on esiintynyt useissa elokuvissa sekä tapahtumapaikkana että kuvauspaikkana. Wall Streetille perustuvia elokuvia ovat muun muassa Wall Street – rahan ja vallan katu (1987) sekä sen jatko-osa (2010) ja The Wolf of Wall Street (2013).
Uusi-Englanti
Uusi-Englanti () on alue Yhdysvaltojen koilliskolkassa. Alueen suurin kaupunki ja kulttuurin sekä liike-elämän keskus on Boston. Uusi-Englanti muodostuu kuudesta osavaltiosta, jotka ovat:Joskus myös New Yorkin osavaltion Hudson-joen itäpuoliset alueet on laskettu alueeseen kuuluviksi.
Tenjan taistelu
Tenjan taistelu oli kiivas aseellinen välikohtaus Tenjan kylässä Kroatian sodassa 7. heinäkuuta 1991. Se oli yksi sodan ensimmäisistä taisteluista. Taistelu kesti noin kahdeksan tuntia ja vaati ehkä 8-12 kuollutta sekä lukuisia haavoittuneita.
Tenja (Tenje) on esikaupunkimainen kylä jonkin matkaa Osijekista etelään.
Serbien pyssymiehet, četnikit olivat linnoittautuneet kaupunkiin hiekkasäkein, puhdistaneet ilmatorjuntatykkejä ja asentaneet niitä kuorma-autojen lavoille. Serbit väittivät ettei Tenjassa ollut četnikkejä, ja että kroaatit halusivat vallata Tenjan puhdistaakseen sen etnisesti.
Nationalistiset serbit pelkäsivät kroaattien serbeihin kohdistamaa kansanmurhaa. Serbisiviilit kertoivatkin, että kroaatit ryöstelivät heitä.
Serbijohtaja Nemaja Sumbotinovicin mukaan noin 300 kroaattia hyökkäsi n 10000
asukkaan Tenjaan, jonka asukkaista oli 70% serbejä. Kroaattien mukaan serbien četnikit hyökkäsivät ensin kello 2 aamulla kroaattien tukikohdan kimppuun.
Joka tapauksessa kroaatit yrittivät vallata Tenjan tunkeutumalla kaupunkiin. Ensin Tenjaan hyökkäsi joukko kroaattipoliiseja ja aseisteutuneita siviilejä,
jotka taistelivat serbien kanssa tuntikausia.
Kroaattien puolella taisteluissa oli mukana kansalliskaartin komentaja Igor Vrandecic.
Paikalle saapuneen kroaattien kansalliskaartin sotilaat käyttivät kiväärien lisäksi tykistöä
ensi kertaa serbejä vastaan. Kroaateilla oli 120 mm tykkejä ja yksi panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo.
Tiedot taistelun uhreista ovat epätäydellisiä. Erään tiedon mukaan 2 serbiä kaatui, samoin 2 puolisotilaallista kroaattia, ja 24 kroaattia haavoittui. Kroaattisotilaiden mukaan 4 sotilasta kuoli, 15 loukkaantui. AP:n mukaan 12 kuoli, joista Tanjugin mukaan kaksi serbiä, 10 kroaattia. Vammautuneiden serbien määrää ei ilmoitettu.
Taistelu alkoi varhain sunnuntaiaamulla ja kesti iltapäivään asti.
Serbihohtoinen Jugoslavian liittoarmeija lähetti paikalle tankkeja, kun kroaattien ammukset osuivat sen tukikohtien lähelle, armeijan antaman tiedon mukaan taistelua rauhoittamaan ja rauhaa turvaamaan.
Mutta kroaatit sanoivat armeijan asettuneen serbien puolelle ja näin kääntäneen taistelun serbeille voitolliseksi.
Paikalle tulleen iittoarmeijan panssariyksikön komentaja kuoli, kun liittoarmeijaa alussa tulitettiin kovasti. Kroaatit ja serbit syyttivät toisiaan armeijan upseerin kuolemasta.
Taistelun jäljiltä Tenjan talot olivat täynnä luodinreikiä, ja joidenkin talojen kattoihin oli osunut raketteja. Ajoneuvoista oli särkynyt tuulilaseja ja renkaita oli puhki. Luodinreikäinen, veriroiskeinen jäätelökone joka toimi vielä
näytti makaaberilta.
Siviilit olivat viimeistään taistelun jälkeen kadonneet, ja kroaateilla oli Tenjaan johtavila teillä tiesulkuja. Serbit pysyivät Tenjassa.
Tenjan taistelu oli ensimmäisiä Itä-Slavonian taisteluja ja verisimpiä kuukausiin. Näihin aikoihin taisteluja oli Itä-Kroatiassa lähinnä öisin Backa Palackan lautan lähellä. Samana päivänä kuin Tanjassa taisteltiin, Brionissa sovittiin rauha Sloveniaan.
Pakracin välikohtaus
Pakracin välikohtaus oli veretön yhteenotto Pakracin kaupungissa Kroatiassa maaliskuussa 1991. Se oli yksi ensimmäisistä vakavista väkivallan purkauksista, joista kehittyi Kroatian sota. Yhteenotto alkoi, kun serbikapinalliset valtasivat kaupungin poliisiaseman ja hallintorakennuksen sekä häiritsivät Kroatian hallituksen virkamiehiä. Kroatian hallitus teki vastahyökkäyksen ja lähetti sisäministeriön erikoispoliisin palauttamaan järjestyksen. Jugoslavian kansanarmeijan väliintulosta huolimatta Kroatian hallitus onnistui saamaan kaupungin kontrolliinsa.
Plitvicen välikohtaus
Plitvicen välikohtaus eli Plitvicen veripääsiäinen oli ensimmäinen kuolemaan johtanut aseellinen välienselvittely Jugoslavian hajoamissodissa. Se sattui pääsiäisenä 1991 Kroatiassa. 
Plitvicen kansallispuisto on kuuluisa matkailukohde.
Ääriserbit valtasivat myöhäiskeväällä 1991 Plitvicen kansallispuiston rakennuksen ja ajoivat puiston valvojat pois. Kroaattivalvojien tilalle tuli Krajinan serbipoliisi. Kroatian sisäministeriön erikoispoliisi teki hyökkäyksen 
serbien miehittämään puistoon 31. maaliskuuta 1991. Jotkut serbipoliiseista tekivät vastarintaa, mutta muuten puiston takaisinvaltaus sujui kroaateilta hyvin. Monet aluetta miehittävät Krajinan serbit olivat hämmästyneitä yllätyshyökkäyksestä ja pakenivat paniikissa. He olivat aliarvioineet kroaattien kyvyn mobilisoida joukkojaan. Kuukausia aikaisemmin oli serbilehdistössä turhaan huhuttu tulevasta Franjo Tuđmanin miesten hyökkäyksestä. Kun uhka ei ollut toteutunut, serbit eivät uskoneet kroaattien kykenevän vastustamaan heitä.
Kroaattipoliisi onnistui pidättämään monia serbiaktivisteja, mm. Goran Hadžićin, mutta vapautti serbit piakkoin eri vankienvaihto-ohjelmissa. Josip Jović -niminen kroaattipoliisi kuoli serbien väijytykseen Plitvicen järvien läheisellä tiellä. Hänet saattoi ehkä tappaa omien tulitus. Jovićia on usein pidetty Kroatian sodan ensimmäisenä uhrina. Pian kroaattien vallattua Plitvicen paikalle saapui serbijohtoinen Jugoslavian liittoarmeija muka puolueettomana taistelevien osapuolten väliin. Tosiasiassa liittoarmeija varmisti, että Plitvicen alue pysyy serbeillä ja kroaattien ilo operaation onnistumisesta jäi ennenaikaiseksi.
Plitvicen välikohtaus kertoi serbien pyrkimyksestä vallata stategisesti tärkeitä kohteita Kroatiassa
keväällä 1991. Tieto tästä kroaattien ja serbien taistelusta levisi kulovalkean tavoin entiseen Jugoslaviaan ja sähköisti ilmapiiriä entisestään. Plitvicen välikohtaus johti maltillisen serbijohtaja Jovan Raskovićin eroon. Rasković sanoi erotessaan, ettei "ole sotilasjohtaja".
Liittoarmeijan väliintulo serbien puolella radikalisoi kroaatteja. Plitvicen välikohtauksen aikoihin serbit pystyttivät yhä enemmän katusulkuja Kroatiassa. Kroaattipoliisi oli Plitvicen alueella muodollisesti vallassa vielä muutaman kuukauden välikohtauksen jälkeen.
Kirkonkirja
Kirkonkirjat ovat seurakuntien ylläpitämä luettelo seurakunnan jäsenistä ja sen alueen kirkollisista toimituksista. Ne ovat monissa maissa väestörekisterijärjestelmän ydin. Suomessa tällaisessa asemassa ovat evankelis­luterilaisen ja ortodoksinen kirkon kirkon­kirjat, sillä nämä kirkko­kunnat ovat vanhastaan hoitaneet väestö­rekisterin yllä­pidon omien jäsentensä osalta. Kirkonkirjoja ovat muun muassa luettelot seurakunnan jäsenistä, kastetuista, rippikoulun käyneistä, vihityistä ja kuolleista.
Katolinen kirkko määräsi 1200-luvulla, että jokaisen tuli käydä ripillä kerran vuodessa. Ruotsissa säilyi uskonpuhdistuksen jälkeenkin tapa kerran vuodessa kokoontua toistamaan Isä meidän -rukous ja osallistua ehtoolliselle. Ripittäytymisestä pidettiin kirjaa. Vuoden 1686 kirkkolaki määräsi, että rippikirjat, historiakirjat (eli syntyneet, kuolleet ja vihityt) ja muuttaneiden luettelot on pidettävä ajan tasalla jokaisessa Ruotsin (mukaan lukien siihen silloin kuuluneen Suomen) seurakunnassa. Kirkonkirjoja oli alettu pitää useilla paikkakunnilla jo aiemmin. 1800-luvulla rippikirjoihin lisättiin huomautussarake, johon pappi saattoi kirjoittaa henkilökohtaisia muistiinpanoja kustakin seurakuntalaisesta. 1900-luvulla rippikirjoihin kirjattiin myös asukkaiden kirjoitustaito ja koulusivistys sekä muun muassa rokotukset.
Kirkonkirjoja voidaan käyttää hyväksi muun muassa sukututkimuksissa. Niissä mainitut kylännimet eivät enää ole läheskään sellaisinaan voimassa, sillä kyliä on saattanut kadota kartalta, nimet ovat voineet muuttua toisiksi tai kirjoitusasu vaihtua huomattavastikin. Niiden merkitys on siis pääasiassa historiallinen kunkin alueen nykyisen nimistön kannalta. Vuodesta 2011 alkaen kirkkohallitus on suositellut, että yksityisyyden suojan vuoksi alle satavuotiaisiin kirkonkirjoihin ei enää suoraan pääsisi käsiksi. Tietoja saa kuitenkin tilaamalla.
Post-rock
Post-rock on eräs rockin suuntauksista. Termin ”post-rock” määritteli ensimmäisenä Simon Reynolds "The Wire" -lehden numerossa 123 (toukokuu 1994) – tosin hän on myöhemmin todennut termiä käytetyn jo 1970-luvulla. Hän kuvaili sitä musiikiksi, ”jossa käytetään rockin soittimia epä-rockmaisiin tarkoituksiin, kitaraa luomaan äänenvärejä ja rakennetta ennemmin kuin riffejä ja voimasointuja”. Post-rockille ominaista on dynamiikan (erityisesti crescendon) ja rytmin kirjava käyttö, pelkistetyt ja toistuvat harmoniset kulut sekä hidas tempo. Joidenkin post-rock-yhtyeiden äänimaailma lähestyy jopa orkestraalisuutta; etenkin Constellation-yhtyeet ovat enimmäkseen kollektiiveja, joissa vaski- ja jousisoittimet ovat tavanomainen näky.
Alun perin termiä post-rock käytettiin kuvaamaan sellaisten yhtyeiden kuin Stereolab, Disco Inferno, Bark Psychosis ja Pram musiikkia. Vuoden 1994 jälkeen nimitykseen on yhdistetty kaikenlainen jazz- ja krautrock-vaikutteinen instrumentaalinen ja elektroninen musiikki.
Ensimmäisiä tunnettuja post-rock-yhtyeitä olivat muun muassa Tortoise, Mogwai, Sigur Rós ja Godspeed You! Black Emperor, muita suosittuja yhtyeitä ovat esimerkiksi Explosions in the Sky, Mono, Do Make Say Think ja Trans Am. Suomalaisista post-rock-yhtyeistä menestynein lienee Magyar Posse.
Post-rockilla on usein yhteyksiä taiderockiin.
Talk Talkin voidaan nähdä edustavan post-rockia kahdella viimeisellä albumillaan "Spirit of Eden" ja "Laughing Stock". Post-rock-käsitettä ei ollut vielä tosin keksitty siihen aikaan.
Kanadalainen Constellation Records on merkittävimpiä post-rock-levy-yhtiöitä.
Vinland
Vinland oli Grönlannista saapuneiden viikinkien antama nimi jollekin Pohjois-Amerikan alueelle, joka todennäköisimmin on sijainnut Kanadan itärannikolla. "Grönlantilaisten saagan" mukaan yksi Leif Eerikinpojan mies, Tyrkir, löysi paikasta viinirypäleitä, minkä johdosta Leif antoi maalle nimen Vinland, Viinimaa. Kertomus viinirypäleistä nykyisen Kanadan alueella on kuitenkin mahdoton, ja usein onkin arveltu, että Vinland-nimen todellinen etymologia olisi "niittymaa" ("Vinnland").
Vinland on mainittu ensimmäisen kerran Adam Bremeniläisen kirjassa "Descriptio insularum Aquilonis" noin vuodelta 1075. Pääasialliset Viinimaasta kertovat lähteet ovat kuitenkin kaksi islantilaista saagaa, "Grönlantilaisten saaga" ja "Erik Punaisen saaga". Ne on kirjoitettu noin 250 vuotta kuvaamiensa tapahtumien jälkeen, eikä niitä voi pitää yksityiskohdissaan luotettavina.
Joka tapauksessa on varmaa, että viikingit kävivät Pohjois-Amerikassa. Vuonna 1960 arkeologit löysivät Newfoundlandin pohjoisesta kärjestä L'Anse aux Meadows'ta todisteita viikinkien vierailusta. Paikka nimettiin UNESCOn maailmanperintölistalle vuonna 1978. Paikan kumpuilevaan maastoon on rekonstruoitu asumuspaikat oletettuun viikinkiaikaiseen asuun. Tätä siirtokuntaa on usein pidetty saagojen Vinlandina, mutta asiasta ei ole täyttä varmuutta.
Anni-Kristiina Juuso
Anni-Kristiina Juuso (, s. 4. toukokuuta 1979 Ivalo, Inari) on saamelainen näyttelijä, joka on esittänyt naispääosaa elokuvissa "Käki" (2002) ja "Kautokeinon kapina" (2008).
Sekä Venäjän elokuva-akatemia että lehdistö valitsi Juuson Venäjän parhaaksi naisnäyttelijäksi vuonna 2002. Juuso on saanut myös elokuvataiteen valtionpalkinnon, jonka luovutti presidentti Vladimir Putin. Elokuussa 2008 Anni-Kristiina Juuso palkittiin norjalaisella Amanda-palkinnolla roolistaan "Kautokeinon kapinassa".
Juuso on opiskellut Kallion ilmaisutaidon lukiossa Helsingissä. Vuosina 1998–1999 hän opiskeli Lahden kansanopistossa teatterilinjalla.
Juuso on työskennellyt yhteispohjoismaisen saamenkielisen uutislähetyksen Ođđasatin uutisankkurina 2010–2012.
Juuso valmistui oikeustieteen maisteriksi Lapin yliopiston oikeustieteiden tiedekunnasta vuonna 2014. Hän teki maisteritutkielmansa aiheesta: Gii jáhkát don leat? Gii lea sápmelaš? : oikeudellisen saamelaismääritelmän vaikeudesta alkuperäiskansan olemassaoloon.
Löytöretket
Löytöretket ovat matkoja ennalta tuntemattomiin paikkoihin: maapallon tultua kartoitetuksi löytöretket tai tutkimusmatkat ovat jatkuneet avaruudessa ja merten syvyyksissä. Sana kuitenkin viittaa yleensä eurooppalaisten ensimmäisiin matkoihin muille mantereille ja maapallon ympäri. Varsinaisten löytöretkien aika alkoi 1400-luvun loppupuolella. Varhaisiksi löytöretkeilijöiksi voidaan kutsua esimerkiksi Marco Poloa ja Leif Erikssonia ja Kristoffer Kolumbusta.
Suurten löytöretkien aika alkoi 1400-luvulla ja päättyi 1700-luvulla. Tuona aikana eurooppalaiset löytöretkeilijät purjehtivat ympäri maapalloa kartoittaen Euroopalle aiemmin tuntemattomia alueita. Renessanssin aikainen kartografian sekä navigointi- ja laivanrakennustaidon kehitys mahdollisti valtameripurjehduksen, mikä oli edellytyksenä näille retkille. Portugalilainen Prinssi Henrik Purjehtija panosti tieteiden edistämiseen, minkä johdosta Portugali kasvoi merenkulkuun tukeutuvaksi maailmanvallaksi.
Mongolien valtakunnan hajoaminen ja ottomaanien voimistuminen sai eurooppalaiset kääntymän pois idän kauppateiltä ja Välimeren reiteiltä.
Löytöretkille oli neljä perussyytä: taloudellinen, poliittinen, uskonnollinen ja tieteellinen. Kaukomailta etsittiin etenkin mausteita ja jalometalleita. Valloittamalla lisää alueita Euroopan valtiot hankkivat itselleen poliittista valtaa. Uskonnollinen aspekti, pakanoiden käännyttäminen, oli jatkoa 1200- ja 1300-lukujen ristiretkille. Tieteellinen uteliaisuus liittyi renessanssin arvoihin ja ihmiskunnan tietämyksen kasvattamiseen.
Portugalilaiset olivat ensimmäisiä, jotka toivat mausteita kaukoidästä Hyväntoivonniemen ympäri. Heitä seurasivat Espanjan lipun alla purjehtinut Kristoffer Kolumbus ja 1400-luvun lopussa britti John Cabot.
Löytöretkien seurauksena eurooppalaista kulttuuria levitettiin ympäri maailmaa, välillä jopa tuhoten muiden mantereiden alkuperäistä kulttuuria. Myös erilaiset kasvit, eläimet ja jopa taudit välittyivät mantereilta toisille.
Paikallinen hallinnollinen yksikkö
Paikallinen hallinnollinen yksikkö (eli LAU, joka on lyhenne englannin kielen sanoista "Local administrative unit") on osa Euroopan unionin käyttämää NUTS-alueluokitusjärjestelmää. NUTS-alueluokitusjärjestelmässä oli aikaisemmin viisi NUTS-tasoa, mutta sittemmin NUTS-tasot neljä ja viisi muutettiin LAU-tasoiksi yksi ja kaksi. Suomessa LAU-1-tason muodostavat seutukunnat ja LAU-2-tason kunnat. LAU-1-taso ei ole käytössä jokaisessa Euroopan unionin maassa, mutta periaatteessa se voitaisiin muodostaa jokaiseen maahan.
Vennaskond
Vennaskond on virolainen folkpunk- ja folkrock-yhtye. Yhtye aloitti toimintansa vuonna 1984. Nimi "Vennaskond" (suomeksi "Veljeskunta) on peräisin George Orwellin romaanista 1984, jossa esiintyy samanniminen vallankumouksellinen järjestö. Neuvostoliiton aikana anarkistisen punk-yhtyeen toiminta oli vaikeaa, ja KGB:n uhkailujen jälkeen yhtye pakeni Suomeen. Nykyisistä jäsenistä mukana tuolloin oli Tõnu Trubetsky, Allan Vainola ja Anti Pathique. Yhtye palasi Viroon sen itsenäistyttyä uudelleen vuonna 1991.
Kitaranräimeen ohella musiikkiin tuo omanlaisensa vivahteen viulu, puhaltimet ja myös harvinaisemmat kielisoittimet, kuten mandoliini.
Vennaskond on esiintynyt myös nimillä "The Flowers of Romance" ja "Vennaskond D".
Opintosuunnitelma
Opintosuunnitelma on opiskelijan tekemä ajankäyttösuunnitelma organisoimaan hänen omaa opiskeluaan siten, että tutkinto tulee suoritetuksi tavoitellussa aikataulussa. Opintosuunnitelmassa valitaan opiskelijan mieltymysten mukaan opintosuunta ja ylimääräisiä kursseja.
Opintosuunnitelma aikatauluttaa opiskelun siten, että kurssit tulevat suoritetuiksi sellaisessa järjestyksessä, että johonkin kurssiin vaatimuksena oleva kurssi on suoritettu ennen ko. kurssin aloittamista. Aikataulutuksen toinen tarkoitus on täyttää viikoittainen lukujärjestys siten, että opiskelijan resurssit tulevat hyödynnettyä tarpeeksi hyvin. Opintosuunnitelma huolehtii myös opiskelijan tiedon ja taitojen kasvusta mielekkäällä tavalla varsinkin sellaisissa oppiaineissa, joissa uuden tiedon oppiminen perustuu vanhaan osaamiseen.
Opintosuunnitelman teko on tärkeää oppilaitoksissa, joissa opiskelu vähemmän koulumuotoista vapaata opiskelua. Nykyisin koulut ovat menossa vähemmän vapaaseen opiskeluun johtuen koulutuksen tehokkuusvaatimuksista. Opiskelijalle vapaamuotoisuus olisi parempi, sillä hän voi käydä samaan aikaan töissä ja hänellä voi olla muita sosiaalisia ja yhteiskunnallisia sitoumuksia.
Henkilökohtaisen opiskelusuunnitelman (HOPS) tarkoituksena on hahmottaa rakenteellisesti koulutuksen eri vaiheisiin tarvittavaa aikaa ja tarkentaa opintojen päämäärää. HOPS määrittää opiskelijalle kiinteän tavoitteen, jota on helpompi noudattaa. HOPS kannattaa laatia opiskelun alkuvaiheessa yhdessä koulutuksen ohjaajan, tuutorin, opinto-ohjaajan, koulutuksen johtajan tai vastaavan henkilön avustuksella.
Korkeakouluissa on vuoden 2005 tutkintouudistuksesta lähtien ollut pakollista tehdä HOPS. Se kuuluu sarjaan opinnonohjauksen parantamistoimenpiteitä, jolla tähdätään valmistumisajan pitkittymisen ennaltaehkäisyyn. HOPS on hyväksytettävä virallisesti, ja sitä säilytetään koululla. Henkilökohtainen opintosuunnitelma on tarpeen siksi, että korkeakouluissa on kurssien suhteen suuri valinnanvara, niillä on esitietovaatimuksia eikä kaikkia kursseja edes järjestetä joka vuosi. Toisekseen suunnitelma antaa käsityksen valmistusajankohdasta. Kouluissa, joissa opintosuunnitelma on valmiiksi kirjoitettu, laaditaan henkilökohtainen opintosuunnitelma, jos opiskelijalla on aiempia hyväksyttäviä opintosuorituksia, opiskelu on muuten tavanomaisesta poikkeavaa tai tarvitsee erityistä tukea.
Henkilökohtainen opetuksen järjestämistä koskeva suunnitelma (HOJKS) on erityisopetusta tarvitsevalle opiskelijalle tehty opintosuunnitelma silloin, kun oppiminen täytyy yksilöllistää. Suunnitelmassa määritellään opiskelijan yksilölliset oppimisen tavoitteet. HOJKS on käytössä perusopetuksen ja ammatillisen opetuksen kouluissa.
Lastenkirja
Lastenkirja on nimitys eräälle kirkolliselle asiakirjaryhmälle, joka sisältyy kirkonarkiston henkilörekisteriarkistoon. Muodoltaan se on rippikirjan kaltainen ja sitä täydentävä. Lastenkirjan tehtävänä oli kontrolloida niiden lasten edistymistä kristinopintaidoissa, jotka eivät vielä olleet päässeet ripille ja näin olleen tulleet merkityiksi seurakunnan rippikirjaan muun perheen yhteyteen.
Lastenkirjat ovat vielä 1700-luvulla pääsääntöisesti käsin kirjoitettuja, mutta jo aivan 1800-luvun alussa tavataan painettuja blanketteja, joihin rippikirjan tavoin vietiin käsin tarvitut tiedot. Malliltaan ne ovat tosin rippikirjoja yksinkertaisempia. Lastenkirja on jaoteltu kylittäin, taloittain ja perheittäin. Tavallisesti se sisältää seuraavat tiedot henkilöistä: Isän nimi ja ammatti, äidin nimi ja ikä, lasten nimet, syntymäajat ja kristinopintaitojen kehitys. Lisäksi kirjaan on useimmiten merkitty mahdolliset kuolemantapaukset ja henkilön siirto varsinaiseen rippikirjaan. Myös aviottomat lapset on lastenkirjoissa saatettu kirkollisen kontrollin piiriin. Itä-Suomen suurpitäjien laajuus ja pitkät kirkkomatkat aiheuttavat toisinaan lastenkirjoihin kronologista sekavuutta, minkä vuoksi niihin on suhtauduttava paikoin kriittisesti, kuten muihinkin vastaaviin asiakirjaryhmiin.
Lastenkirjat ovat tyypillisesti itäsuomalainen ilmiö. Alun perin ne näyttävät syntyneet itäsuomalaisten seurakuntien tarpeisiin nopeasti kasvaneen mutta silti hajallaan asuvan väestön kontrolloimiseksi. Läntisessä osassa maata lastenkirjoja ei välttämättä edes pidetty, vaan ne korvattiin erilaisilla lukukirjoilla ja ripille päässeiden luetteloilla, jotka eivät kuitenkaan vastaa täysin käyttötarkoitukseltaan varsinaista lastenkirjaa.
Yleisesti lastenkirjoja on säilynyt n. 1790-luvulta lähtien, mutta myös vanhempia tunnetaan. Vanhoja lastenkirjoja tavataankin Savon alueella seuraavista pitäjistä: Pieksämäki 1744, Iisalmi 1747, Kaavi 1748, Kuopio 1749, Mäntyharju 1755, Joroinen 1757, Maaninka 1766, Kiuruvesi 1768, Rautalampi 1769, Mikkeli 1770, Rantasalmi 1771.
Lastenkirjoja ei pidä missään nimessä sekoittaa ns. historiakirjoihin (syntyneiden ja kastettujen, kuulutettujen ja vihittyjen sekä kuolleiden ja haudattujen luettelot), vaikka näin toisinaan tehdään.
Pirkka (nimi)
Pirkka on suomalainen miehen etunimi. Etunimi on ollut suomalaisessa nimipäiväalmanakassa vuodesta 1950 lähtien. Nimipäivä on 1. syyskuuta. Vuoden 2009 loppuun mennessä nimi Pirkka on annettu noin 410 henkilölle, joista noin 20 on naisia.
Pirkka on tullut tunnetuksi Eino Leinon Helkavirsien runosta "Orjan poika". Nimen lähtökohtana olivat Lapin verotusta hoitaneet pirkkalaiset (birkarlar). Epävarmat perimätiedot kertovat, että pirkkalaiset ovat saaneet nimensä Pirkkalan pitäjästä, ja että pirkkalaiset pohjankävijät olivat hämäläisiä.
Kesko käyttää Pirkka-nimeä tavaramerkkinä ja asiakaslehden nimenä.
Pentti Gregoriuksenpoika
Pentti (Benedictus) Gregoriuksenpoika (k. 1338) toimi Suomen piispana vuosina 1321–1338.
Ruotsalaissyntyinen Pentti otti viralliseksi jumalanpalveluskaavaksi dominikaanisen liturgian. Hänen aikanaan tehdyn Pähkinäsaaren rauhan (1323) johdosta jouduttiin perustamaan uusia seurakuntia ja järjestämään raja-alueiden verotus. Palmsköldin katkelman maininta "ordinarium predicatorum instituit" dominikaanien kultin järjestämisestä saattaa toisaalta merkitä myös pyhimyskultin järjestämistä, sillä Pentin edeltäjistä niin Tuomas kuin Johanneskin olivat dominikaaneja ja lienee luonnollista olettaa, että myös heidän aikanaan on jo seurattu dominikaanista liturgiaa, joka Suomen lisäksi oli käytössä myös Baltiassa, mutta ei Ruotsissa.
Otto Lasanen
Otto Abraham Lasanen (14. huhtikuuta 1891 Kuopio – 25. heinäkuuta 1958 Asikkala) oli suomalainen painija ja olympiamitalisti.
Lasanen edusti seuratasolla Helsingin Jyryä ja Helsingin Atleettiklubia.
Lasanen oli aktiivisesti mukana työväen urheiluliikkeessä, ja hän edusti seuraansa Jyryä Työväen urheiluliitossa. Vuonna 1929 Lasanen valittiin TUL:ssä oppositioon joutuneiden kommunistien perustaman Työläisurheilun Yhtenäisyyskomitean jäseneksi. Toukokuusta heinäkuuhun 1930 hän toimi TYK:n puheenjohtajana.
Tuomiokirjakortisto
Tuomiokirjakortisto on Kansallisarkiston pitkäaikainen projekti, joka tunnetaan myös lyhenteellä TUOKKO. Sen tuloksena syntyi kortistokokonaisuus, joka käsittää suuren osan läntistä Suomea sekä Käkisalmen läänin. Näistä Käkisalmen läänin kortisto on julkaistu HTML-muotoisena hakemistona Internetissä osana Arkistolaitoksen verkkopalvelua vuonna 1997. Muun Suomen osalta kortiston aineistoa on korteilta kuvatiedostoiksi luettuina julkaistu internetissä 2000-luvulla osana Kansallisarkiston digitaaliarkistoa..
TUOKKO käsittää sekä yksityiskohtaisen aiheenmukaisen hakemiston, paikannimihakemiston että henkilöhakemiston, jossa säätyläiset ja rahvas on erotettu toisistaan. Henkilönnimitietueita Käkisalmen TUOKKO käsittää yli 40 000.
Tuomiokirjakortisto ei referoi itse oikeusjuttuja, mutta antaa alkuperäisasiakirjan tarkan signumin, jonka perusteella kyseinen oikeusjuttu on vaivattomasti löydettävissä muuten monimutkaisesta mikrofilmatusta alkuperäislähteestä.
Alppo Asikainen
Alfred Johan (Alppo) Asikainen (2. marraskuuta 1888 Viipuri – 7. tammikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen painija ja olympiamitalisti. Asikainen edusti painiseuroja Viipurin Tarmo ja Karjalan Tarmo.
Tukholman olympialaisten 1912 välisarjan mitaliottelussa Asikainen ja virolainen, Venäjää edustanut Martin Klein painivat ennätykselliset 11 tuntia 40 minuuttia. Lopulta loppuottelupaikka ratkaistiin 5 minuutin mattopainilla, jonka Klein voitti. Ruotsalaiset järjestäjät ohjasivat uupuneen Kleinin heti ottelun jälkeen sarjan finaaliin kohtaamaan Ruotsin Claes Johanssonin. Klein kuitenkin luopui ja tyytyi hopeaan.
Alppo Asikaisen poika Toivo Asikainen oli jalkapalloilija, joka voitti Suomen mestaruuden vuonna 1940 ja pelasi kahdessa A-maaottelussa.
Collatzin konjektuuri
Collatzin konjektuuri on yksinkertaisesti muotoiltu matemaattinen väittämä, jolle ei kuitenkaan ole toistaiseksi löydetty todistusta (ks. konjektuuri). Sen mukaan tietynlaiset lukujonot päättyvät aina samalla tavalla, riippumatta mistä luvusta kyseinen lukusarja aloitetaan. Paul Erdősin mukaan ""Matematiikka ei ole ehkä vielä valmis tämän kaltaisiin ongelmiin"".
Väittämä voidaan havainnollistaa seuraavasti:
Mielivaltaiselle positiiviselle kokonaisluvulle suoritetaan seuraava toimenpide:Eli matemaattisesti ilmaistuna määritellään funktio "f":
Tämän jälkeen toistetaan operaatio useita kertoja peräkkäin alkaen mistä tahansa mielivaltaisesta kokonaisluvusta ja suoritetaan seuraava operaatio edellisen operaation lopputulokselle.
Eli:
Tällöin Collatzin väittämä kuuluu: "Tämä prosessi johtaa aina loppujen lopuksi lukuun 1, huolimatta siitä, mikä luku valitaan sarjan aloitusarvoksi." Toisin sanoen:
Collatzin väittämää on tutkittu tietokoneita käyttäen huomattavan pitkälle.
Elokuun 2005 alkuun mennessä on osoitettu, että Collatzin jono päätyy triviaaliin
silmukkaan {1,4,2}, kun jonon ensimmäiseksi luvuksi valitaan mikä tahansa lukua 6×2 (n.1,729×10) pienempi positiivinen kokonaisluku. Yhtään vastaesimerkkiä ei ole löydetty.
Väittämän kumoamiseksi tulisi löytää sellainen positiivinen kokonaisluku, josta alkava edellä kuvatulla tavalla muodostettu lukujono joko
On osoitettu, että mikäli jälkimmäinen näistä toteutuu jollakin Collatzin lukujonolla, ts. löytyy ei-triviaali silmukka, niin tämä silmukka on miljardien lukujen pituinen.
Collatzin konjektuuria pyritään ratkaisemaan samannimisessä projektissa BOINC-alustalla.
Lapsiasiavaltuutettu (Suomi)
Lapsiasiavaltuutettu () seuraa lasten ja nuorten elinoloja ja arvioi heidän oikeuksiensa ja hyvinvointinsa toteutumista. Tehtävänä on lisäksi edistää eri tavoin YK:n lapsen oikeuksia koskevan yleissopimuksen toteutumista. Suomen ensimmäinen lapsiasiavaltuutettu valtiotieteen lisensiaatti Maria Kaisa Aula aloitti toimintansa syyskuussa 2005 ja irtisanoutui huhtikuusta 2014 alkaen, ja uudeksi lapsiasiavaltuutetuksi valittiin Tuomas Kurttila.
Valtuutetun tehtävänä on toimia lasten aseman ja oikeuksien vahvistamiseksi kaikkialla yhteiskunnassa. Lapsiasiavaltuutetun toiminnan perustana on YK:n lapsen oikeuksia koskeva yleissopimus.
Lapsiasiavaltuutettu ei tehtävämäärityksensä perusteella ratkaise yksityisten lasten tai perheiden asioita, mutta periaatteessa hänellä on vastuu ja velvoite seurata näiden prosessien toteutumista lapsen edun määrittymisen näkökulmasta.
Lapsiasiavaltuutettu on toimissaan muusta hallinnosta riippumaton ja hänelle on pyritty antamaan käyttöön asiantuntemusta eri hallinnonaloilta. Valtuutetulla on oma toimisto, joka toimii sosiaali- ja terveysministeriön alaisuudessa Jyväskylässä.
Valtuutetun tueksi on asetettu erilaista asiantuntemusta edustava neuvottelukunta, jossa on edustajina muun muassa kansalaisjärjestöjä.
Suomen nykyinen lapsiasiavaltuutettu on linjannut lapsiasiavaltuutetun tehtäviä seuraavasti: