hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
John Diefenbaker
John George Diefenbaker, PC, CH, QC, FRSC, FRSA (18. syyskuuta 1895 – 16. elokuuta 1979) oli kanadalainen keskustaoikeistolainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä 21. kesäkuuta 1957 − 22.elokuuta 1963. Hänet tunnettin lempinimellä "Dief the Chief" (suom. "Päällikkö Dief"). Koulutukseltaan hän oli juristi ja valtiotieteilijä.
Diefenbaker toimi uransa alussa asianajajana, mutta alkoi vuodesta 1925 lähtien saada Kanadan konservatiivisen puolueen luottamustehtäviä. Vuonna 1945 hänet valittiin Kanadan parlamenttiin. Konservatiivien vuonna 1957 saavuttamaa vaalivoittoa pidetään paljolti Diefenbakerin ansiona, ja hänet valittiin vaalien jälkeen hallituksen muodostajaksi. Hallitus kärsi vaalitappion 1963, jolloin valtaan nousi vapaamielisen Lester Pearsonin hallitus. Yhtenä tappion syynä pidetään, että Diefenbaker kieltäytyi ottamasta Yhdysvaltojen ydinaseita Kanadan maaperälle, vaikka niin oli aiemmin periaatteessa sovittu.
Asianajajana Diefenbakerin tunnetuin oikeusjuttu oli lennätinoperaattori Alfred John "Jack" Athertonin puolustusasianajanana toimiminen. Athertonia epäiltiin kuolemantuottamuksesta 21. joulukuuta 1950 tapahtuneen ja 21 kuolonuhria vaatineen Canoe Riverin junaonnettomuuden vuoksi. Valamiehistö totesi Athertonin syyttömäksi.
Punahuppukaijat
Punahuppukaijat ("Geoffroyus") on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Kassandreia
Kassandreia (, ) oli antiikin aikainen kaupunki Pallenen niemen kapeimmalla kohdalla Khalkidiken niemimaalla Kreikassa. Se sijaitsi samalla paikalla kuin aiempi Poteidaian kaupunki, nykyisen Néa Propontídan kunnan Néa Poteídaian kylän kohdalla.
Kassandreian perusti Makedonian kuningas Kassandros vuonna 316 eaa. Hän nimesi kaupungin itsensä mukaan. Kaupunki rakennettiin entisen Poteidaian kaupungin raunioiden paikalle. Sinne koottiin suuri määrä lähiseudun kreikkalaisia, erityisesti vuonna 348 eaa. tuhottujen Poteidaian ja Olynthoksen entisiä asukkaita.
Kassandreia oli hyvä satamapaikka, ja se kasvoi nopeasti yhdeksi Makedonian valtakunnan suurimmista ja merkittävimmistä kaupungeista. Kaupungissa oli oma tasavaltainen hallinto Makedonian alaisuudessa ja se löi omaa rahaa. Vuonna 279 eaa. kaupunki päätyi kuitenkin Apollodoroksen erittäin julmaksi kuvatun tyranniuden alle. Filippos V:n aikana kaupunki oli tämän merkittävä laivastotukikohta.
Vuonna 169 eaa. roomalaiset piirittivät kaupunkia yhdessä Eumeneen armeijan kanssa. He kuitenkin joutuivat vetäytymään. Myöhemmin Octaviuksen aikana vuonna 43 eaa. roomalaiset perustivat paikalle kolonian nimeltä "Colonia Iulia Augusta Cassandrensis". Kaupunki kukoisti edelleen seuranneella roomalaisella kaudella.
Gootit hyökkäsivät Kassandreiaan vuonna 269 jaa., mutta hyökkäys torjuttiin. Varhaiskristillisellä kaudella kaupunki toimi piispanistuimena. Hunnit ja slaavit tuhosivat kaupungin 539–540.
Pallenen niemi tunnetaan kaupungin mukaan nykyään nimellä Kassándra. Niemellä sijaitsee nykyinen Kassándreian kaupunki, joka on ottanut nimensä antiikin aikaisesta kaupungista. Se sijaitsee kuitenkin eri paikassa.
Kassandreian kaupungista on tehty suhteellisen vähän arkeologisia löytöjä. Samoin kuin Poteidaian tapauksessa, ne ovat pitkälti peräisin Kassándran niemen nykyisen kylän pohjoispuolelta halkaisevan kanavan vuosina 1935–1937 tehtyjen kaivutöiden yhteydestä. Merkittävin rakennuslöytö ovat Poseidonille omistetun temppelin rauniot. Löytöihin lukeutuu myös muun muassa piirtokirjoituksia, joiden perusteella kaupungissa oli ainakin gymnasion, sekä rahoja.
François Vatel
François Vatel (1631 – 24. huhtikuuta 1671) oli ranskalainen kokki, jonka merkittävä saavutus oli Crème Chantillyn, makean vaniljanmakuisen kermavaahdon keksiminen. Vaahto tuli kuuluisaksi 2 000 hengen juhla-aterialla, jonka Louis II Condé järjesti Ludvig XIV:n kunniaksi huhtikuussa 1671. Juhlien pitopaikka, Château de Chantilly, antoikin nimen Vatelin keksinnölle.
Vatelin kuolema samojen juhlien yhteydessä oli aikanaan kansallinen tragedia. Juhlia varten toimitetut kalatarvikkeet vaikuttivat tulevan liian myöhään Vatelin valmisteltaviksi. Madame de Sévignén kirjeen mukaan perfektionistinen Vatel stressaantui asiasta ja teki itsemurhan lyömällä miekan vatsansa läpi. Huhun mukaan kokin kuolleena löytänyt palvelija olisi ollut juuri saapumassa ilmoittamaan hänelle kalojen saapuneen.
Vatelista on tehty hänen kuolemaansa liittyen myös filmatisointi. Vuonna 2000 julkaistun "Vatel"-elokuvan pääosan kokkina esittää Gérard Depardieu.
Paratiisikaijat
Paratiisikaijat ("Psephotellus") on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Mirella
Mirella on naisen etunimi. Mirella on alkujaan italialainen muunnos ranskalaisesta nimestä Mireille, joka taas on muunnos oksitaaninkielisestä nimestä Mirèio. Nimi Mirèio on peräisin Frédéric Mistralin samannimisestä runosta, ja hän todennäköisesti muodosti sen oksitaaninkielisen verbin "mirar" ’ihailla’ pohjalta.
Suomessa nimen Mirella on saanut vuoden 2012 loppuun mennessä hieman yli 1 550 henkilöä. Mirellan nimipäivä on vuodesta 2015 lähtien 30. huhtikuuta.
Six Degrees of Inner Turbulence (kappale)
Six Degrees Of Inner Turbulence on Dream Theaterin kappale samannimiseltä levyltä. Kappale on kestoltaan Dream Theaterin pisin kappale, kestäen 42 minuuttia ja 4 sekuntia. Kappale on jaettu kahdeksaan osaan. Kappale kertoo kuudesta henkilöstä, jotka sairastavat eri mielenterveyshäiriöitä.
alkusoitto
Kertoo tytöstä joka kärsii kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä.
Kertoo miehestä jolla on Post-traumaattinen stressioireyhtymä. Hän on ilmeisesti ollut Vietnamin sodassa (Napalm Showers, Showed the cowards, We weren't there to mess around). Mies luulee olevansa edelleen sodassa ja kuulee ja näkee muistikuvia sodasta.
Osa kertoo pojasta, joka kärsii skitsofreniasta. Osa on kappaleen nopeatempoisin.
Kertoo äidistä joka kärsii synnytysmasennuksesta.
Osa kertoo pojasta joka kärsii autismista. Esim. ("A Monday-morning lunatic, disturbed from time to time") kertoo arvaamattomista liikkeistä. Kappaleen alussa kuvaillaan miten normaali hän oli aluksi.
Jatkaa siitä mihin toinen osa, About to Crash, jäi. Tällä kertaa se on kuvattuna sairastajan näkökulmasta.
Kertoo tytöstä joka kärsii dissosiatiivisesta identiteettihäiriöstä. Osan, ja samalla koko kappaleen, päättää loppusoitto. Grand Finale kertoo miten meidän pitää auttaa ja ymmärtää taudeista kärsiviä.
My Way (kappale)
”My Way” on Frank Sinatran esittämä klassikkolaulu, jonka on sanoittanut Paul Anka. Se on englanninkielinen versio ranskalaisesta ”Comme d’habitude” -kappaleesta, jonka ovat säveltäneet Claude François ja Jacques Revaux ja jonka Claude François alun perin esitti. Ankan englanninkielisellä sanoituksella ei ole yhteyttä Claude François’n ja Gilles Thibaut’n ranskankieliseen alkuperäistekstiin.
Sanoitus kertoo minä-muodossa miehestä, joka kertoo viimeisen esiripun laskeutuessa eli kuoleman koittaessa tavastaan, jolla hän eli arvokkaan ja täyden elämän. Vaikka henkilö ei ollut ylpeä kaikista teoistaan, hänellä oli hyvä itsetunto ja varma ote ja mikä tärkeintä, hän eli "omalla tavallaan" ("my way").
Paul Anka kuuli vuonna 1967 ranskalaisen popkappaleen ”Comme d’habitude” Claude Francois’n esittämänä lomallaan Ranskassa. Hän lensi Pariisiin neuvottelemaan laulun tekijänoikeuksista. Haastattelussaan vuonna 2007 Anka haukkui esitystä, mutta sanoi kappaleessa olevan ”sitä jotain”. Hän hankki laulun oikeudet maksutta. Kaksi vuotta myöhemmin Anka aterioi Frank Sinatran ja kahden mafioson kanssa. Tuolloin Sinatra kertoi lopettavansa pian uransa.
Anka kirjoitti lauluun englanninkieliset sanat New Yorkissa varta vasten Sinatran tyyliin sopivaksi. Anka viimeisteli laulun kello viideltä aamulla ja soitti Nevadassa, Caesars Palacessa olevalle Sinatralle ja kertoi laulun olevan vain Sinatralle eikä kenellekään muulle. Bon Jovi viittasi kappaleeseen hitissään ”It’s My Life” (”My heart is like open highway, like Frankie said I did it my way”).
Ainakin seuraavat artistit ovat tehneet "My Waystä" oman versionsa:
Anglokatolisuus
Anglokatolisuus on moderni nimitys Englannin kirkon ja koko anglikaanisen kirkon korkeakirkollisen tradition kehittyneemmälle osalle. Nimi esiintyy ensimmäisen kerran 1838 ja palautuu Oxfordin liikkeeseen. Latinankielinen termi "Anglo-Catholicus" tunnetaan jo 1600-luvulta.
Anglokatoliset korostavat kristillisen opin ja elämän dogmaattisia ja sakramentaalisia aspekteja sekä nykyisen Englannin kirkon historiallista jatkumoa keskiajan kirkosta. Yleisesti ottaen anglokatolinen ryhmittymä on halunnut solmia mahdollisimman läheisen yhteyden katoliseen kristikuntaan luopumatta kummankin kirkkokunnan olennaisista opillisista ja käytännöllisistä eroavaisuuksista. Vähemmistö traditionalistiosista anglokatolisista (nk. "Anglo-Papalists") katsoo historiallisista ja opillisista syistä olevansa paavin alaisuudessa riippumatta toistaiseksi puuttuvasta täydestä yhteydestä kirkkokuntien välillä.
Anglokatolisuus oli suosionsa huipulla 1920- ja 1930-luvulla. Anglikaanisuudessa se oli keskeinen intellektuaalinen ja uskonnollinen voima aina ensimmäisen maailmansodan alkuun asti. Yksi anglokatolisen teologian huomattavia vaikutuksia oli inkarnaation merkityksen korostaminen, josta tuli tunnusomainen osa anglikaanisuutta, antaen perustan myös sosiaalietiikalle. Erilaisia anglokatolisia teologeja ovat olleet mm. H.P. Liddon, Charles Gore, Darwell Stone, E.L. Mascall, C.B. Moss, Edwyn Hoskyns, Michael Ramsey ja Gregory Dix.
Anglokatolisen ryhmittymän merkittävimpiä järjestöjä ovat mm. "Church Union", pappisveljeskunta "Society of the Holy Cross" (SSC) sekä ehtoollishartautta edistävä "Confraternity of the Blessed Sacrament". Naispappeutta vastustava "Forward in Faith" on pääosin anglokatolinen organisaatio.
Liberaalit korkeakirkolliset anglikaanit eivät yleensä käytä itsestään traditionalistiseksi leimautunutta termiä anglokatolinen, vaan sen sijaan nimitystä liberaali katolinen ("Liberal Catholic").
Luterilaisella korkeakirkollisuudella pohjoismaissa on ollut kiinteät yhteydet traditionalistiseen anglokatolisuuteen.
Siniviikunakaijat
Siniviikunakaijat ("Cyclopsitta") ovat kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Valomainos
Valomainos on ulkomainonnan muoto, jossa yrityksen tai tuotteen nimi, logo tai muu viesti on toteutettu valoa tuottavista materiaaleista tai varustettu valaisimin niin, että mainoksen viesti on nähtävissä erityisen hyvin pimeänä vuorokaudenaikana. Valomainokset sijoitetaan näkyville paikoille, kuten rakennusten katoille tai seiniin tai liikkeen ikkunaan tai sen yläpuolelle.
Ensimmäiset valomainokset oli toteutettu polttimoilla, jotka muodostivat nimen tai sanan. Myöhemmin ne toteutettiin värillisistä, taivutetuista, matalapaineisella neonilla tai muulla kaasulla täytetyistä putkista tehdyillä kirjaimilla tai kuvilla. Sellaisia kutsutaan yleisesti "neonputkiksi" ja niillä aikaansaatuja valoja "neonvaloiksi", vaikka neonin ohella niissä käytetään muitakin jalokaasuja, erityisesti argonia. Valon väri riippuu käytetystä kaasusta tai kaasuseoksesta. Neonputken toimintaperiaatteen patentoi Georges Claude 19. tammikuuta 1915 (U.S. Patent 1,125,476).
Nykyään valomainoksissa käytetään paljon LED-tekniikkaa, joka kuluttaa huomattavasti vähemmän sähköä kuin neonvalo.
Vastaava idea saatiin toteutettua myös edullisemmin valon sisältävällä kirjaimen muotoisella tai neliömäisellä laatikolla. Läpikuultava, värillinen mainos painetaan tai teipataan läpikuultavalle pohjamateriaalille. 2000-luvulla JCDecaux toi katukuvaan valolaatikot, joissa mainos vaihtuu rullaamalla kelalta toiselle.
Uusin valomainoksen muoto on isokokoinen litteä näyttö, jossa mainoksen sanoma vaihtuu sähköisesti.
Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fame
Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fame on vuonna 1993 perustettu kunniagalleria, joka sijaitsee Suomen Jalkapallomuseossa Valkeakoskella. Siihen voidaan valita suomalaisen jalkapalloilun kehittämisessä ansioitunut pelaaja, valmentaja, erotuomari tai järjestötoiminnassa vaikuttanut henkilö.
Hall of Fameen valittavat henkilöt päättää Suomen Palloliiton, Suomen Urheilumuseon, Jalkapallomuseon ja jalkapallotoimittajien yhdistyksen Pallo-Koplan edustajista koostuva toimikunta. Pelaaja voidaan valita Hall of Fameen, kun hänen pelaajauransa päättymisestä on kulunut kolme vuotta.
Bernard du Bus de Gisignies
Bernard Amé Léonard du Bus de Gisignies (21. kesäkuuta 1808 Sint-Joost-ten-Node – 6. heinäkuuta 1874 Bad Ems, Saksa) oli belgialainen poliitikko, lintutieteilijä ja paleontologi.
Bernard oli Leonard Pierre Joseph du Bus de Gisigniesin toinen poika. Hän avioitui Petronilla Truytsin kanssa 19. toukokuuta 1845, ja heille syntyi kaksi lasta.
Du Bus de Gisignies opiskeli lakia Leuvenin katolisessa yliopistossa, mutta kiinnostui pian lintutieteestä. Vuonna 1835 hän esitteli Belgian kuninkaalliselle akatemialle tutkimuksensa, jossa hän kuvaili linnun nimeltä vyöpitkäjalka (silloinen nimi "Leptorhynchus pectoralis", nykyisin "Cladorhynchus leucocephalus"). Hän oli Soigniesin parlamenttiedustaja.
Du Bus de Gisignies valittiin Belgian luonnontieteellisen museon (Muséum des sciences naturelles de Belgique) johtajaksi vuonna 1846. Tässä yhteydessä hän lahjoitti museolle kokoelmastaan 2 474 lintua. Vuonna 1860, Antwerpenin ympäristön vallitustöiden yhteydessä, hän joutui tekemisiin paleontologian kanssa. Löydetyt fossiilit olivat pääasiassa valaita. Hän tutki muun muassa grönlanninvalaan ("Balaena mysticetus") ja nuoren sinivalaan ("Balaenoptera musculus") luurankoja. Nämä luurangot ovat yhä esillä museossa. Vuonna 1860 Lierin läheltä löydettiin mammutin luuranko, joka tuotiin museoon ja asetettiin näytteille vuonna 1869. Tuohon aikaan maailman museoissa oli näytteillä vain kaksi mammuttia, ja niistä toinen oli Pietarissa.
Du Bus de Gisignies valittiin 1867 Belgian kuninkaallisen akatemian (Académie royale des sciences, des lettres et des beaux-arts de Belgique) tieteellisen osaston johtajaksi.
Du Bus de Gisignies nimesi linnuista ainakin jouhihapsukolibrin ("Discosura popelairii").
Nero Wolfe
Nero Wolfe on yhdysvaltalaisen dekkarikirjailija Rex Stoutin luoma kuvitteellinen salapoliisihahmo. Wolfe on Stoutin dekkareiden lihava, kulinarismia rakastava ja orkideoiden hoitoa harrastava huippuälykäs päähenkilö. Stoutin Wolfelle antama rooli on omaperäinen: Wolfe ei käytännössä koskaan poistu suuresta New Yorkin ruskeakivitalostaan vaan antaa apulaisensa Archie Goodwinin hoitaa kaikki kenttäetsivän työt. Huomionarvoista on myös, että vaikka vuosikymmenet dekkarisarjan edetessä vierivät, Wolfe, Goodwin ja heidän läheiseen tuttavapiiriinsä kuuluvat henkilöt eivät vanhene.
Stout kirjoitti 1930-luvulta alkaen 1970-luvulle saakka yhteensä 33 Nero Wolfe -romaania ja 39 novellia. Stout sai työstään Wolfe-dekkaristina paljon tunnustusta, merkittävimpänä ehkä ehdokkuus vuoden 2000 vuosisadan parhaaksi dekkarikirjailijaksi maailman suurimmassa mysteeri- ja scifi-kirjallisuustapahtumassa Boucherconissa. Palkinnon voittaneen Agatha Christien lisäksi ehdolla palkituiksi olivat myös Raymond Chandler, Dashiell Hammett ja Dorothy Sayers.
Stoutin perikunnan luvalla amerikkalainen toimittaja ja kirjailija Robert Goldsborough jatkoi 1980-luvulla Nero Wolfe -dekkareiden kirjoittamista. Hän on julkaissut yhdeksän Nero Wolfe -romaania, näistä yksi Nero Wolfen ja Archie Goodwinin ensi kohtaamista käsittelevä esiosa. Seuraavat sisältävät 2–4 Nero Wolfe -tarinaa.
Shefali Chowdhury
Shefali Chowdhury (s. 20. kesäkuuta 1988 Denbigh, Wales) on walesilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan Harry Potter -elokuvista, joissa hän esitti vuosina 2005–2009 Parvati Patilia. Häntä ennen samassa roolissa esiintyi Sitara Shah sarjan kolmannessa osassa "Harry Potter ja Azkabanin vanki" (2004). Chowdhuryn vanhemmat ovat kotoisin Bangladeshista.
Heikkilä (Kuortane)
Heikkilä on yksi Kuortaneen kylistä. Se sijaitsee kunnan eteläosissa Lapuanjoen molemmin puolin. Heikkilä rajoittuu pohjoisessa Mäyryyn ja Leppälänkylään, idässä Löyään ja Alavuden kaupunkiin, etelässä Ylipäähän sekä lännessä Luhtalaan ja Kivenmäkeen .
Heikkilässä on noin 200 asukasta. Kylässä oli aiemmin oma ala-aste, Heikkilän koulu, jonka tiloista osa on nykyään kyläläisten käytössä. Heikkilässä on myös pallokenttä, lentopallokenttä, uimaranta, pyöräilyreitti sekä luistinrata. Kylän alueella sijaitsee myös lounaskahvila Kuhapirtti.
Hanna-Mari Sarlin
Hanna-Mari Sarlin (s. 1964) on suomalainen aktiiviuransa päättänyt jalkapalloilija ja salibandynpelaaja.
Koulutukseltaan Sarlin on kasvatustieteiden maisteri ja on työurallaan toiminut muun muassa Pohjois-Suomen aluehallintoviraston opetustoimen ylitarkastajana ja koulunjohtajana Espoossa.
Sarlin pelasi Helsingin Jalkapalloklubissa ja Puotinkylän Valtissa vuosina 1979–1996 voittaen peräti 11 Suomen mestaruutta. Näistä kymmenen tuli HJK:n riveissä ja yksi Valtissa. Sarlin pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 236 ottelua ja teki niissä 107 maalia. Hän voitti maalikuningattaruuden kahdesti vuosina 1986 ja 1987 sekä vuoden parhaan naispelaajan tittelin 1983 ja 1986. Suomen Cupin Sarlin voitti HJK:ssa viidesti. Ruotsin Damallsvenskanissa Sarlin pelasi vuosina 1989–1990 edustaen Hammarby IF:a.
Maajoukkueessa Sarlin pelasi 47 A-maaottelua ja teki 5 maalia.
Hanna-Mari Sarlin on ensimmäinen nainen, joka on valittu Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen. Hänet valittiin sinne vuonna 2007. Sarlin oli ainoa HJK:n Hall of Fameen valittu naispelaaja, kun se perustettiin 1997.
Sarlin oli myös liigatason pelaaja salibandyssä. Hän pelasi m/s ICS:ssä ja Espoon Oilersissa, jossa hän voitti mestaruuden kaudella 1993–1994. Sarlin pelasi salibandyssa myös 5 maaottelua.
Edward William Nelson
Edward William Nelson (8. toukokuuta 1855 Amoskeag, New Hampshire – 19. toukokuuta 1934 Washington, DC) oli yhdysvaltalainen luonnontieteilijä ja etnologi.
Nelsonin vanhemmat olivat William Nelson ja Nancy Martha Wells, jotka olivat tulleet Englannista. Hänen isänsä kaatui sisällissodassa ja äiti muutti lapsineen Chicagoon. Vuonna 1871 heidän kotinsa tuhoutui suuressa Chicagon tulipalossa. Vuonna 1876 Nelson muutti Washingtoniin ja aloitti biologian opinnot Johns Hopkinsin yliopistossa Baltimoressa.
Vuonna 1877 Nelson liittyi Yhdysvaltain armeijan viestijoukkoihin (Signal Corps). Spencer Fullerton Baird oli vastuussa viestiupseerien värväämisestä kaukaisille tutkimusasemille ja valitsi tehtäviin miehiä, joilla oli kokemusta tieteellisestä työskentelystä ja jotka olivat kykeneviä tutkimaan paikallista kasvistoa ja eläimistöä. Baird lähetti Nelsonin St. Michaeliin Alaskaan, missä hän palveli vuoden 1881 loppuun.
Nelson toimi luonnontieteilijänä USRC "Corwinilla", joka purjehti Wrangelinsaarelle etsimään kadonnutta USS "Jeanettea" vuonna 1881. Nelson julkaisi havaintonsa kirjoituksessaan "Report upon Natural History Collections Made in Alaska between the Years 1877–1881" (1887). Hän julkaisi myös etnologiset havaintonsa Beringinsalmen eskimoista kirjoituksessaan "The Eskimo about Bering Strait" (1900).
Vuonna 1890 Nelson osallistui Clinton Hart Merriamin johtamalle tutkimusmatkalle Kuolemanlaaksoon. Tämän retken jälkeen hänet komennettiin kenttätutkimuksiin Meksikoon. Nelson vietti Meksikossa seuraavat 14 vuotta työskennellen muun muassa Edward Alphonso Goldmanin kanssa. Sen jälkeen hän jatkoi työskentelyä Bureau of Biological Surveyssa aina vuoteen 1929 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle. Vuosina 1916–1927 hän toimi toimiston johtajana.
Nelson toimi muun muassa Amerikan lintutieteellisen yhdistyksen (American Ornithologists’ Union), Amerikan nisäkästutkijoiden (American Society of Mammalogists) ja Washingtonin biologisen yhdistyksen (Biological Society of Washington) puheenjohtajana. Hän omisti valtavan kokoelman, johon kuului näytteitä monista eläinryhmistä, ja kuvaili ryhmineen satoja uusia lajeja. Linnuista hän nimesi muun muassa pirrenkolibrin ("Goethalsia bella"); kaikkiaan hän nimesi 18 lintulajia tai alalajia. Nelson julkaisi kaikkiaan yli 200 kirjoitusta. Hän ei koskaan avioitunut, vaikka hänen tiedettiin seurustelleen lukuisten naisten kanssa, myös eräiden työtovereiden.
Nelsonin kunniaksi on nimetty Nelsoninsaari ja Nelsoninlaguuni Beringinmeressä ja Nelson Range -vuorijono Kaliforniassa. George Washingtonin yliopisto myönsi hänelle tohtorin arvon vuonna 1920.
Op-taide
Op-taide tai optinen taide on kuvataiteen suuntaus, joka käyttää välineinään optisia illuusioita ja ihmisen havaintojärjestelmän toimintaa. Taidesuunnan pyrkimyksinä oli tutkia liikkeen, kaksiulotteisen kuvapinnan ja havaintomaailman olemusta. Pelkistetyimmillään op-taiteen voidaan sanoa olevan kokemus näkemisen toiminnasta.
Op-taide tuli laajemmin tunnetuksi 1960-luvulla ja saavutti laajaa suosiota myös taidepiirien ulkopuolella varsinkin Yhdysvalloissa. Termiä op-taide käytettiin ensi kerran "Time"-lehdessä 1964. Yksi suuntauksen merkittävimmistä katalysaattoreista laajemman yleisön piirissä oli New Yorkin Modernin taiteen museossa MoMAssa pidetty "The Responsive Eye" -näyttely.
Op-taideteoksille on tyypillistä teoksissa olemattoman liikkeen, tilan tai värien illuusio. Ne koostuvat usein melko puhdaslinjaisista geometrisistä muodoista ja käyttävät usein hyvin pelkistettyä väripalettia. Monissa teoksissa värejä on vain kaksi, tai ne ovat monokromaattisia.
Op-taiteeseen on vaikuttanut erityisesti 1900-luvun alkuvuosikymmenien suuntaukset, kuten Bauhausissa vallinnut konstruktivismin ajatusmaailma ja käytäntö László Moholy-Nagyn (1895–1946) valokuvaamalla tekemän ja oppilailleen opettaman op-tyylin kautta, dadaismi, ja futurismi. Bauhauslainen värioppi, kuten Josef Albersin, vaikutti myös. Varsinkin pohjois-amerikkalaisen op-taiteen syntyyn vaikutti minimalismi ja sen piirissä toimineet taiteilijat.
Op-taide vaikutti kineettisen taiteen suuntauksiin, kun kaksiulotteisten maalausten ilme ja illuusiot siirtyivät liikkuvien veistosten tehokeinoiksi. Samoin op-taiteen suosion kasvettua 1960-luvulla se vaikutti laajalti populaarikulttuurin kuvastoon ja tehokeinoihin, hyvinä esimerkkeinä vaatekuosit ja levynkansigrafiikka. Op-taiteen vaikutus jatkuu edelleen sekä kuvataiteen kentän sisä- että ulkopuolella.
Tunnetuimpia op-taiteilijoita ovat Victor Vasarely (1908–1997) ja Bridget Riley (s. 1931). Op-taiteen keinoja on myös käytetty ennen itse taidesuuntauksen tai sen nimen keksimistä. Esimerkiksi Josef Albers (1888–1976) ja Maurits Cornelis Escher (1898–1972) käyttivät monissa teoksissaan op-taiteelle ominaisia tehokeinoja.
Op-taide saattaa aiheuttaa epätavallisia tai uusia aistimuksia. Nämä saattavat aiheuttaa herkille ihmisille pahoinvointia, huimausta tai päänsärkyä ja epilepsiasta kärsiville ihmisille jopa epileptisiä kohtauksia.
Resurssiloukku
Resurssiloukku on kehitysmaatutkimuksen termi, jolla kuvataan tapahtumaa, kun luonnonvarojen myynnistä saadut varat nostavat valtion valuutan arvoa ja kiihdyttävät kotimaista inflaatiota. Se taas heikentää muiden vientisektoreiden kilpailukykyä.
Useimmiten kehitysmaissa kaivosten työllistämisvaikutus, paikallinen jalostusarvo ja muut linkit paikalliseen talouteen ovat lähes olemattomat. Valtion hyöty kaivoksista ja luonnonvaroistaan onkin lähinnä sen saama tuotto niiden myynnistä. Valtion viennin ja tulojen riippuvuus muutamasta luonnonvarasta taas altistaa ne raaka-aineiden rajujen hintavaihteluiden aiheuttamille kriiseille.
Resurssiloukku on yksi kuudesta kehitysloukusta. Taloustieteilijä Paul Collierin mukaan suurin osa luonnonvaroiltaan vauraista ja hallinnon rakenteiltaan heikoista maista on jumissa resurssiloukussa.
Vicenzan maakunta
Vicenzan maakunta () on yksi Italian maakunnista. Se sijaitsee Veneton alueella maan koillisosassa.
Vicenzan maakunnan pinta-ala on 2 723 km² ja asukasluku noin 870 000. Maakunta muodostuu 121 kunnasta, pääkaupunki on Vicenza.
Maakunnan suurimmat kaupungit ovat:
Laqua
Laqua voi tarkoittaa:
Padovan maakunta
Padovan maakunta () on yksi Italian maakunnista. Se sijaitsee Veneton alueella maan koillisosassa.
Padovan maakunnan pinta-ala on 2 142 km² ja asukasluku noin 910 000 (2007). Maakunta muodostuu 104 kunnasta ja sen pääkaupunki on Padova.
Kari Saari
Kari Jyrki Johannes Saari (5. lokakuuta 1956 Alavus – 4. toukokuuta 1997 Äänekoski) oli Vapaa-ajattelijain liiton puheenjohtaja ja "Vapaa ajattelija" -lehden päätoimittaja. Kari Saari oli Ilkka Niiniluodon mukaan johtavia suomalaisia ateistisia vapaa-ajattelijoita V. T. Aaltosen, Väinö Voipion ja Erkki Hartikaisen ohella. Vapaa-ajattelijain liiton vuonna 1993 hyväksytty kulttuuriohjelma oli pitkälti Saaren käsialaa.
Saari valmistui sosionomiksi Tampereen yliopistosta vuonna 1980 ja työskenteli raittiussihteerinä Äänekoskella ja kuluttaja- ja velkaneuvojana Äänekoskella, Saarijärvellä ja Viitasaarella. Vapaa-aikanaan hän itseopiskeli filosofiaa ja muita aiheita. Saari julkaisi runsaasti artikkeleita "Vapaa ajattelija" -lehdessä vuodesta 1978 lähtien. Saari oli Vapaa-ajattelijain liiton hallituksessa 1987–1997, pääsihteerinä 1992–1993, liiton lehden päätoimittajana 1994–1997 ja liiton puheenjohtajana 1993–1997. Hän oli myös juhlapuhujana uskonnottomissa hautajaisissa ja muissa tilaisuuksissa ja oli ennen kuolemaansa laatimassa uskonnottomien juhlapuheiden kokoelmaa. Saari oli mukana tekemässä aloitetta Vapaa-ajattelijain liiton jakamalle Väinö Voipio -palkinnolle. Hän ajoi uskonnottomien muistolehdon perustamista sekä Äänekoskella että Jyväskylässä.
Saari osallistui sekä maakunnalliseen että valtakunnalliseen keskusteluun yleisempinä aiheinaan ateismi, uskonto, kirkko ja moraali. Saari oli Skepsis ry:n perustajajäsen. Hän osallistui myös humanistien järjestötoimintaan Jyväskylässä sekä Prometheus-leiritoimintaan. Saari osallistui Vapaa-ajattelijain liiton julkaisujen toimittamiseen ja muun muassa kirjoitti yhdessä Helena Klementjeffin kanssa "Vapaa-ajattelijan käsikirjan" (1993, toinen painos 2000). Saaren artikkeli ”Sekulaarihumanismin maailmankuva” on julkaistu elämänkatsomustiedon 10-vuotisjuhlakirjassa "Arvot, hyveet ja tieto" (1995) sekä teoksessa "Kansanhumanismin ABC" (1998). Saari kuoli äkillisesti sairauteen 40-vuotiaana. Hänen jälkeensä jäivät aviopuoliso ja tytär.
Viirikaijat
Viirikaijat ("Prioniturus") on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Sergei Šoigu
Sergei Kužugetovitš Šoigu (, s. 21. toukokuuta 1955, Tšadanaa) on venäläinen poliitikko. Hän on ollut vuodesta 1991 Venäjän kansalaissuojelun, hätätila-asioiden ja luonnononnettomuuksien selvityskomitean johdossa, vuodesta 1994 hätätilaministeri, sittemmin Moskovan alueen kuvernööri ja vuodesta 2012 puolustusministeri. Šoigu on sotilasarvoltaan armeijakenraali sekä Venäjän federaation sankari.
Šoigu on etnisesti tuvaani. Hän on opiskellut Krasnojarskin polyteknillisessä instituutissa rakennusinsinööriksi. Hän työskenteli rakennusprojekteissa oli myös vuodesta 1988 Abakanin NKP:n keskuskomitean toinen sihteeri ja piirintarkastaja. Vuonna 1990 hän muutti Siperiasta Moskovaan ja pääsi 1991 pelastusjoukkojen johtoon, josta tuli 1991 valtionkomitea ja 1994 ministerinvirka, jota hän on hoitanut siitä lähtien yhtäjaksoisesti.
Šoigu saavutti näkyvyyttä hoitaessaan erilaisia pelastustoimia, kuten tulvien, maanjäristyksien ja terrori-iskujen selvittämistä. Hän on kerännyt mainetta myös ulkomailla hätätilaministeriön hoitaessa apua Kiinan maanjäristysalueille ja hurrikaanituhojen koettelemaan Kuubaan. Hänelle myönnettiin 1999 Venäjän federaation sankarin kunniamerkki.
Šoigusta tuli 1999 yksi Putinin hallitusta kannattavan Yhtenäisyys-puolueen johtajista. Hän oli puolueen listan kärjessä Aleksandr Karelinin kanssa. Puolue sai toiseksi eniten ääniä duuman vaaleissa kommunistisen puolueen jälkeen. Šoigu piti paikkansa ministerinä, eikä liittynyt duumaan, jossa Boris Gryzlov valittiin parlamenttiryhmän johtajaksi. Yhtenäisyys yhdistyi Isänmaa – Koko Venäjä -puolueen kanssa Yhtenäiseksi Venäjäksi 2001.
Bydgoszczin roomalaiskatolinen hiippakunta
Bydgoszczin roomalaiskatolinen hiippakunta on puolalainen hiippakunta, jonka keskus on Bydgoszcz ja joka kuuluu Gnieznon roomalaiskatolisen arkkihiippakunnan alaisuuteen. Hiippakunta perustettiin 24. helmikuuta 2004 ja sen pinta-ala on 4000km². Vuonna 2004 hiippakunnassa oli ihmisiä 596 202. Sitä on johtanut koko sen olemassaolon ajan piispa Jan Tyrawa.
Tehtaanmyymälä
Tehtaanmyymälä tai outlet-myymälä (englanniksi "factory outlet") tarkoitti alun perin vain kulutustavaroiden valmistajan ylläpitämää, usein tehtaan välittömässä läheisyydessä sijaitsevaa myymälää, jossa myydään valmistajan priimatavaran ohella myös kakkoslaatua ja mallikappaleita. Nykyisin termi outlet-myymälä tarkoittaa yhä useammin vähittäiskauppa- tai maahantuojayrityksen perustamaa, myymättä jääneiden jäännöserien poistomyymälää eli viimeistä myyntipaikkaa, jossa tuotteet myydään huomattavalla alennuksella. Sanaa tehtaanmyymälä käytetään usein markkinointimielessä herättämään mielikuvia suoramyynnistä ja edullisista hinnoista. Outlet-myymälän voi valmistajan, vähittäiskaupan tai maahantuojan sijasta omistaa myös itsenäinen yrittäjä, joka ostaa poistoeriä yhdeltä tai useammalta taholta. Jotkut tehtaanmyymälät ovat matkamuistomyymälän kaltaisia, ja alennukset tuotteiden hinnoista ovat nimellisiä. Outlet-myyntiä harjoitetaan nykyisin myös verkkokauppana. Suosituimmat outlet-myynnin tuoteryhmät ovat vaatteet, asusteet ja jalkineet, joista usein muodostuu jäännöseriä sään ja muodin vaihteluiden sekä väärien sisäänosto- ja hinnoittelupäätösten takia.
Kävijämääriensä maksimoimiseksi merkkitavaroiden jäännöseriä myyvät outlet-myymälät hakeutuvat usein toistensa läheisyyteen edullisen vuokratason mutta hyvät liikenneyhteydet ja paikoitusmahdollisuudet tarjoaviin sijaintipaikkoihin, kuten entisiin teollisuushalleihin tai tyhjentyneisiin liikekeskuksiin kaupunkien liepeillä ja valtateiden varsilla. Outlet-myymälöiden kasvava suosio mahdollistaa myös uudisrakentamisen, joista suosittu muoto on kylämäisen pienimittakaavaiseksi, monista erillisistä rakennuksistä muodostuvaksi kehitetty outlet-kylä. Tällaisia on ympäri maailmaa satoja. Suomen ensimmäinen outlet-kylähanke piti olla Liminkaan suunniteltu Nordlett, mutta hanke peruttiin.
Yksi outlet-myynnin muoto on kausittainen myyntitoiminta. Tätä mallia edustaa Orimattilassa toimiva Megamyynti Areena, joka vuonna 2012 oli avoinna seitsemän erillistä myyntikautta, yhteensä 155 kauppapäivää. Helsingin Messukeskuksessa on vuodesta 2011 järjestetty kaksi kertaa vuodessa Outlet Expo -myyntinäyttely yhtä aikaa muiden kuluttajille suunnattujen messutapahtumien kanssa.
Outlet-myymälöitä ja niistä muodostuvia kyliä tai muita keskuksia on hankkeilla myös Suomen itärajalle Luumäelle, Virolahdelle ja Vaalimaalle.
Ruohokaijat
Ruohokaijat ("Neophema") on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Kilperik I
Kilperik I (539–584) oli Neustrian kuningas ja Klotar I:n ja Aregundin poika.
Isänsä kuoltua vuonna 561 Kilperik pyrki aluksi ottamaan haltuunsa koko frankkien valtakunnan. Hänen veljensä pakottivat kuitenkin jakamaan valtakunnan heidän kesken. Kilperikin pääkaupungiksi tuli Soissons. Karibert I:n kuoltua 567 (tai 568) Kilperik sai haltuunsa osan veljensä alueista .
Vuonna 568 hän hylkäsi vaimonsa Audoveran mennäkseen naimisiin Galsvintan kanssa. Tämä oli Sigebert I:n puolison, visigoottiprinsessa Brunhilden sisar. Kilperik murhautti kuitenkin pian Galsvintan ja meni heti sen jälkeen naimisiin entisen rakastajattarensa Fredegundan kanssa. Nämä tapahtumat johtivat verisiin riitoihin Kilperikin ja Sigebertin sukujen välillä.
Sisarensa murhasta raivostunut Brunhilde yllytti Sigebertin sotaan Kilperikiä ja Fredegundaa vastaan. Sigebert olikin voitokas hyökätessään veljeään vastaan, mutta Fredegundan lähettämät salamurhaajat onnistuivat vuonna 575 tappamaan Sigebertin mykytetyillä tikareilla.
Kilperik ei kuitenkaan onnistunut valloittamaan Austrasiaa Sigebertin ja Brunhilden pojalta Kildebert II:lta, jota Burgundin kuningas Guntram tuki. Kilperik muodosti vuonna 581 lyhytaikaisen liiton Kildebertin kanssa Guntramia vastaan, mutta Kildebert ja Guntram liittoutuivat uudestaan vuonna 583. Seuraavana vuonna salamurhaaja surmasi Kilperikin.
Robert Bosch (yritys)
Robert Bosch GmbH tai tunnetummin tuotemerkiltään Bosch on saksalainen monialayritys. Boschin päätoimialat ovat ajoneuvoteollisuuden alihankinta, käyttöhyödykkeiden valmistus (kodinelektroniikka, työkalut), teollisuus- ja rakennustekniikka sekä pakkaustekniikka. Yrityksen perusti Robert Bosch vuonna 1886 Stuttgartissa. Yrityksen liikevaihto oli 51,4 miljardia euroa vuonna 2011, ja se työllistää maailmanlaajuisesti noin 303 000 työntekijää. Robert Bosch on Saksan suurin rajavastuuyhtiö (GmbH).
Bosch oli vuonna 2012 maailman suurin autoteollisuuden osatoimittajayritys. Vuoden 2017 tutkimuksessa Bosch oli maailman toiseksi suurin käsi- ja sähkötyökalujen valmistaja Stanley Black & Deckerin jälkeen. Boschin muita työkalumerkkejä ovat Beissbarth, CST/berger, Diablo, Dremel, Freud, Hawera, OTC, Robinair, Rolatape, RotoZip ja Vermont American.
Ortodoksinen kirkko Mongoliassa
Ortodoksinen kirkko Mongoliassa on hyvin pieni, se käsittää vain yhden seurakunnan Ulaanbaatarissa. Se kuuluu Moskovan patriarkaatin (Venäjän ortodoksisen kirkon) alaisuuteen. Alun perin seurakunta perustettiin rakentamalla vuonna 1864 Elämänantavan Kolminaisuuden kirkko Venäjän konsulaatin yhteyteen. Vuonna 1917 vallankumous lakkautti seurakunnan toiminnan, ja se perustettiin uudelleen vasta vuonna 1998. Vuonna 2006 seurakunta sai oman kirkon, kun Pyhän Kolminaisuuden kirkko valmistui.
Alina Alexandra Dumitru
Alina Alexandra Dumitru (s. 30. elokuuta 1982 Ploiești) on romanialainen judoka, lajin olympiavoittaja ja kahdeksankertainen Euroopan-mestari.
Dumitru voitti alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden 48 kg:n sarjassa Nabeulissa vuonna 2000. Seuraavana vuonna hän saavutti samassa ikäluokassa EM-hopeaa Budapestissa. Ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa Dumitru sai oltuaan kolmas 52 kg:n painoluokassa Mariborin EM-kilpailuissa 2002. Tätä lukuun ottamatta kaikki hänen merkittävät saavutuksensa ovat tulleet 48-kiloisissa.
Dumitru sijoittui vuonna 2003 pronssille sotilaiden MM-kilpailuissa Cataniassa ja oli seitsemäs niin Düsseldorfin EM- kuin Osakan MM-kisoissakin. Seuraavana vuonna hän voitti Bukarestissa Euroopan mestaruuden kukistettuaan loppuottelussa Valko-Venäjän Tatjana Moskvinan. Ateenan olympialaisissa hän sijoittui viidenneksi.
Dumitru voitti vuonna 2005 Euroopan mestaruuden Rotterdamissa voitettuaan loppuottelussa ranskalaisen Frédérique Jossinet'n. Kairon MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia. Seuraavana vuonna Dumitru voitti jälleen Euroopan mestaruuden kukistettuaan Tampereella käytyjen kisojen 48-kiloisten finaalissa Turkin Nese Sensoyn. Lisäksi hän voitti sotilaiden maailmanmestaruuden Vinkovcissa.
Vuonna 2007 Dumitru voitti neljännen kerran peräkkäin 48-kiloisten Euroopan mestaruuden kukistettuaan Belgradin EM-kisojen loppuottelussa italialaisen Valentina Moscattin. Rio de Janeiron MM-kilpailuissa Dumitru saavutti pronssia. Seuraavana vuonna hän voitti jälleen EM-kultaa Lissabonin kisoissa, loppuotteluvastustajana oli Frédérique Jossinet.
Pekingin olympialaisissa Dumitru voitti kultaa 48 kg:n sarjassa kukistettuaan finaalissa kuubalaisen Yanet Bermoit'n. Vuonna 2009 hän sai pronssia Tbilisin EM-kisoissa ja sijoittui viidenneksi Rotterdamin MM-kilpailuissa. Wienin EM-kilpailuissa 2010 hän voitti kultaa kukistettuaan loppuottelussa unkarilaisen Éva Csernoviczkin. Saman vuoden Tokion MM-kilpailuissa hän sai pronssia. Istanbulissa 2011 hän voitti EM-loppuottelussa jälleen Éva Csernoviczkin. Hän sai samana vuonna pronssia sotilaiden MM-kilpailuissa Rio de Janeirossa ja oli seitsemäs Pariisin MM-kilpailuissa.
Dumitru voitti Euroopan-mestaruuden jälleen Tšeljabinskissa 2012 kukistettuaan loppuottelussa belgialaisen Charline van Snickin. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sai hopeaa hävittyään loppuottelussa Brasilian Sarah Menezesille.
Dumitru on voittanut kymmenen maailmancup- tai Continental Open -kilpailua, ollut seitsemän kertaa toinen ja 11 kertaa kolmas. Masters-, Grand Slam- ja Grand Prix -kilpailuissa hänellä on kaksi turnausvoittoa, kolme kakkossijaa ja neljä kolmossijaa. Romanian mestaruuden hän on voittanut kolmesti.
Jean Louis Émile Boudier
Jean Louis Émile Boudier (1828-1920) oli ranskalainen apteekkari ja sienitietielijä. Hän tutki kotelosieniä ja määritti useita kärpässienilajeja.
Sienitieteessä käytetty auktorilyhenne Boud. tarkoittaa Boudieria.
Johannes Hällström
Johannes Hällström (20. maaliskuuta 1898 Tampere – 19. marraskuuta 1961) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen äitinsä oli Maria Beata Hällström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Hilve Elina Monosen kanssa.
Hällström kävi kansakoulun ja suoritti Meripuolustuksen radiokurssin vuosina 1931–1932 sekä viestikurssin ja 1. luokan sähköttäjätutkinnon vuonna 1935. Merivoimien kaapelikurssin hän suoritti vuonna 1940.
Hällström työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 3. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 11. toukokuuta 1916 ja pataljoonan 3. komppaniaan 30. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hän joutui 21. marraskuuta 1916 sairaalaan ja laskettiin 13. maaliskuuta 1917 siviilitöihin.
Takaisin Suomeen hän palasi sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja astui Suomen armeijan palvelukseen 27. helmikuuta 1919 alikersantiksi ylennettynä ja hänet sijoitettiin Vuoristoprikaatin miinanheittäjäkomppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen 18. maaliskuuta 1919 alkaen Porin rykmentin 5. komppaniaan koulutusaliupseeriksi. Hänet siirrettiin 24. huhtikuuta 1921 alkaen koulutusaliupseeriksi Uudenmaan rykmentin 8. komppaniaan ja 24. elokuuta 1921 alkaen 5. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 15. helmikuuta 1923 ja siirtyi Vaasan poliisilaitoksen palvelukseen poliisikonstaapeliksi. Poliisina hän ei kuitenkaan kauan ollut vaan toimi sekalaisissa töissä muun muassa Ruotsissa, kunnes 25. kesäkuuta 1926 hän astui Joensuun rajavartioston palvelukseen ja hänet määrättiin koulutusaliupseeriksi 3. komppaniaan. Tässäkään tehtävässä hän ei kauaa viihtynyt vaan erosi palveluksesta 25. kesäkuuta 1927 ja siirtyi kauppamatkustajaksi Sortavalaan ja Savonlinnaan, kunnes viimein astui takaisin armeijan palvelukseen 1. heinäkuuta 1931 ja sijoitettiin Erilliseen (myöhemmin 1. Erillinen) rannikkotykistöpatteristoon koulutusaliupseeriksi. Hän toimi patteristossa 1. lokakuuta 1933 alkaen valonheittäjä-aliupseerina ja 1. huhtikuuta 1934 alkaen viestialiupseerina.
Talvisotaan Hällström osallistui rauhanaikaisessa joukko-osastossaan Russarön linnakkeen radioaseman päällikkönä. Välirauhan aikana hänet komennettiin Ahvenanmaan Puolustuksen esikunnan toimituskomppanian radioaseman hoitajaksi, mistä hänet siirrettiin edelleen Rannikkotykistörykmentti 5:een erikoismestariksi. Jatkosotaan hänet komennettiin viestiupseeriksi Utön linnakkeelle, mistä hänet siirrettiin vuonna 1942 Rannikkotykistörykmentti 17:n 1. patteristoon. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Helsingin Laivastoaseman viestivarastonhoitajaksi, josta hänet siirrettiin sodan loputtua Viesti- ja tiedustelu-upseeriksi Pohjanlahden rannikkovartiostoon, mistä hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945 ja siirtyi varastonhoitajaksi Vaasaan Oy Strömberg Ab:lle, mistä hän siirtyi vuonna 1947 Oy Panimo Bock Ab:n palvelukseen. Hällström toimi Jääkäriliiton Vaasan alaosaston sihteerinä vuodesta 1956 alkaen.
Olst-Wijhe
Olst-Wijhe on kunta Alankomaissa Overijsselin provinssissa, IJssel-joen varrella. Asukkaita kunnassa on 17 389 (30.6.2008) ja väestötiheys on 152/km². Kunnan pinta-ala on 118,38 neliökilometriä, josta vettä on 4,22 km². Olst-Wijhen pormestarina toimii Ton Strien. Kunnan keskuspaikat ovat Wijhe ja Olst.
Kunnan molemmat keskuspaikkakunnat, Olst ja Wijhe ovat vanhoja kaupunkeja. Olst mainitaan ensimmäistä kertaa vuonna 947. Tuolloin paikkakunta tunnettiin nimellä "Holsto". Wijhestä ensimmäinen maininta on vuodelta 960.
Nykyinen Olst-Wijhen kunta syntyi vuonna 2001, kun Olst ja Wijhe yhdistyivät.
Olst-Wijhen alueella virtaa IJssel-joki, joka on osittain myös Overijsselin ja itäpuolella jokea sijaitsevan Gelderlandin provinssin raja. Joen itäpuolella, Olstin ja Wijhen kaupunkeja vastapäätä, sijaitsee kuitenkin kaksi Olst-Wijhen eksklaavia: Welsum ja Welsumerveld Olstia vastapäätä ja Marle Wijheä vastapäätä. Olstin ja Welsumin sekä Wijhen ja naapurikunta Heerdeen kuuluvan Vorchtenin välillä on kaapelilautta. Marle ei puolestaan ole mitenkään yhteydessä Olst-Wijheen eikä siten koko Overijsselin provinssiin.
Kunnan naapurikunnat ovat Zwolle pohjoisessa, Raalte pohjoisessa ja idässä, Deventer etelässä sekä Gelderlandin provinssiin kuuluvat Voorst, Epe ja Heerde lännessä.
Olst-Wijhen kunta muodostuu seuraavista osista ():
Muut viralliset osat:
Lymykaijat
Lymykaijat ("Pezoporus") on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Nurmikasvit
Nurmikasvit ovat sellaisia heinä- ja palkokasveja, joita viljellään karjan ravinnoksi. Osa säilötään rehuksi, osaa karja saa laiduntaa suoraan pellosta.
Heinäkasveihin kuuluvista nurmikasveista ovat Suomessa eniten viljeltyjä timotei, nurminata, englanninraiheinä, italianraiheinä ja koiranheinä sekä poutaa kestävä ruokonata, jonka viljely yleistyy vuosi vuodelta. Tärkein nurmikasvina viljelty palkokasvi on puna-apila.
International Democrat Union
International Democrat Union (lyh. IDU) on konservatiivisten poliittisten puolueiden muodostama kansainvälinen internationaali. Järjestö on perustettu vuonna 1983 ja sen jäseninä on konservatiivisten puolueiden lisäksi myös muita keskustaa ja keskusta-oikeistoa edustavia puolueita.
Nokilakki
Nokilakki ("Myxomphalia maura") on kupera, navallinen mustanruskea sienilaji. Sen heltat ovat aluksi vaaleat ja vanhemmilla sienillä ruskeatäpläiset. Jalka on musta tai harmaanruskea. Sieni kasvaa palopaikoilla ja paljaalla maalla puutarhoissa ja tienvarsilla. Se on Suomessa melko yleinen.
Ketonapalakki
Ketonapalakki ("Arrhenia griseopallida" vanh. "Omphalina griseopallida") on kupera tai laakealakkinen tumman harmaanruskea sienilaji. Sen jalka on lakin värinen. Heltat ovat myös lakin väriset. Sieni ei ole syötävä. Se kasvaa melko harvinaisena avoimilla paikoilla lyhyissä ruohikoissa.
Poimunapalakki
Poimunapalakki ("Lichenomphalia umbellifera", syn. "Omphalina ericetorum") on kupera tai laakealakkinen ruskeankeltainen tai valkea sienilaji. Sen heltat ovat vaaleat tai kermanväriset. Sienen jalka on ruskeanvioletti ja alhaalta vaalea. Sieni kasvaa yleisenä koko maassa humuksella, turpeessa ja lahonneissa lahopuissa "Botrydina vulgaris" -jäkälän seuralaisena.
Palonapalakki
Palonapalakki ("Loreleia postii" syn. "Gerronema postii") on kupera tai laakealakkinen kirkkaanoranssi sienilaji. Sen jalka on vaalean kellanoranssi. Malto on lakin värinen. Heltat ovat sienessä kellertävät. Sieni kasvaa kosteissa paikoissa ja turpeessa. Se ei ole ruokasieni. Laji on Suomessa harvinainen.
Keltanapalakki
Keltanapalakki ("Lichenomphalia alpina" vanh. "Omphalina luteovitellina") on kupera tai laakea navallinen sienilaji. Lakki on keltainen. Sienen heltat ovat keltaiset tai kellanvalkoiset ja juomuiset. Sienen jalka on kellanvalkoinen tai keltainen, mutta lakkia vaaleampi. Sieni kasvaa humuksella ja matalassa sammalikossa tuntureilla. Se on pohjoinen laji Suomessa ja kasvaa "Botrydina vulgaris" -lajin seurassa.
Mario Capecchi
Mario Renato Capecchi (s. 6. lokakuuta 1937 Verona Italia) on italialaissyntyinen yhdysvaltalainen geneetikko ja vuoden 2007 lääketieteen Nobel-palkinnon saanut tutkija. Capecchi sai Nobelin palkinnon yhdessä Martin Evansin ja Oliver Smithiesin kanssa hiirien geenien muokkaamisesta kantasolujen avulla.
Martin Evans keksi ensimmäisenä menetelmän kasvattaa hiiren alkion kantasoluja. Lisäämällä niitä kehittyvään hiiren alkioon hänen onnistui kasvattaa hiiriä, joiden soluista osa oli viljeltyjä kantasoluja. 1980-luvun aikana Capecchi ja Smithies kehittivät toisistaan riippumatta menetelmän sammuttaa hiiren jokin tietty geeni siirtämällä vierasta DNA:ta hiiren kromosomistoon tarkasti tiettyihin kohtiin. Vieras DNA lopettaa geenin toiminnan ja näin voidaan tutkia mikä geeni vaikuttaa mihinkin hiiren ominaisuuteen. Vuonna 1987 Capecchi ja Smithies onnistuivat Evansin keksinnön avulla kasvattamaan hiiren alkion poistogeenisiä kantasoluja. Niiden avulla voitiin saada aikaan hiiriä, joiden jälkeläiset olivat poistogeenisiä.
Capecchi on tutkimusryhmineen selvittänyt poistogeenisten hiirten avulla mitkä hiirten 22 000:sta geeneistä määräävät hiirten raajojen, sisäelinten ja ruumiinrakenteen kehitystä.
Leopold Arends
Leopold Alexander Friedrich Arends (1817 Vilna – 1882 Berliini) oli saksalainen pikakirjoitusjärjestelmän kehittäjä.
Leopold Arends syntyi vuonna 1817 Vilnassa, joka tuolloin kuului Venäjään. Arendsin isä oli kotoisin Saksan Braunschweigista, mutta toimi Vilnassa puutarhurina. Arends joutui jättämään lukion kesken perheen rahavaikeuksien takia, mutta suoritti myöhemmin filosofian ja kielitieteen opintoja. Hän toimi kotiopettajana, kunnes vuonna 1844 muutti Saksaan.
Saksassa Arends hankki toimeentuloaan kirjoittamalla artikkeleita eri aiheista, muun muassa luonnontieteistä ja musiikin historiasta. Vuonna 1847 hän kiinnostui pikakirjoituksesta ja perehtyi Gabelsbergerin ja Stolzen järjestelmiin, mutta oltuaan niihin tyytymätön hän alkoi kehittää omaa järjestelmää. Arends julkaisi järjestelmänsä vuonna 1850, mutta varsinaisen oppikirjan vasta kymmenen vuotta myöhemmin, jolloin hän oli myös parannellut järjestelmäänsä. Vuodesta 1859 hän opetti Berliinin käsityöläisyhdistyksen kursseilla kemiaa ja myöhemmin myös pikakirjoitusta.
Arends kuoli Berliinissä vuonna 1882. Hänen pikakirjoitusjärjestelmänsä suosio jäi Saksassa vähäisemmäksi kuin Gabelsbergerin ja Stolzen järjestelmien, eikä sitä käytetty valtiopäivillä lainkaan. Ruotsin kielelle sovitettu versio Arendsin järjestelmästä menestyi kuitenkin hyvin, ja esimerkiksi Ruotsin eduskunnan pikakirjoittajien keskuudessa se oli suosituin järjestelmä vuosina 1907–1933.
My BFF
My BFF on seurapiirijulkimo Paris Hiltonin ensimmäinen julkaistu kappale debyyttilevyn Paris jälkeen.
Kappale on myös Hiltonin tosi-tv ohjelman "Paris Hilton's My New BFF" tunnusmusiikki.
My BFF soitettiin Yhdysvalloissa KIIS-FM -radiokanavalla ensimmäisen kerran 30. syyskuuta 2008.
FK Himki
Himki on jalkapalloseura samannimisestä kaupungista Moskovan alueelta, Venäjältä. Seuran edustusjoukkue pelaa Venäjän valioliigassa, jonne se nousi kaudeksi 2007.
Himki-niminen seura syntyi, kun "Novator"- ja "Rodina"-nimiset amatööriseurat yhdistyivät. Valmentajaksi tuli Vladimir Šapov. Heti ensimmäisen kautensa päätteeksi 1997 joukkue juhli alueensa amatöörisarjan mestaruutta. Himki nousi tämän myötä Venäjän liigan sarjoihin, kolmosliigan keskisen sarjan Moskovan A-lohkoon, jonka mestaruuden se voitti heti debyyttikaudellaan ja nousi jälleen sarjatasoa ylemmäs. Vuonna 2000 puikkoihin astui uusi valmentaja, entinen Spartakin keskikenttäpelaaja Viktor Papajev, joka nosti seuran 1. divisioonaan.
Ykkösdivisioonassa pelatessaan Himki vaihtoi valmentajaa useita kertoja, samoin vaihtuvuus pelaajistossa oli voimakasta. 2005 joukkue eteni Pavel Jakovenkon valmennuksessa Venäjän Cupissa loppuotteluun saakka, missä se kuitenkin kärsi tappion TsSKA:lle. Samaisella kaudella Himki taisteli loppuun asti sarjanoususta, mutta jäi lopulta neljänneksi. Seuraavalla kaudella valmentajaksi tuli Vladimir Kazatšonok, joka johdatti joukkueen 1. divisioonan mestaruuten ja sarjanousuun. Syyskuussa 2007 Kazatšonok joutui jättämään valmentajan hommat terveydellisten syiden vuoksi ja uudeksi päävalmentajaksi tuli serbialainen Slavoljub Muslin. Ensimmäinen kausi pääsarjassa päättyi yhdeksänteen sijaan. Kaudella 2008 joukkue sijoittui Sergei Juranin valmentamana 14:nneksi.
Kauden 2008 jälkeen Himkin oli määrä fuusioitua taloussyiden vuoksi toisen Moskovan alueen seuran Saturnin kanssa, mutta yhdistyminen ei lopulta toteutunut.