Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Työväenpuolue eli Labour-puolue ("The Labour Party") on toinen Britannian kahdesta pääpuolueesta konservatiivipuolueen ohella. Aatteeltaan se on keskusta-vasemmistolainen ja sosiaalidemokraattinen. Työväenpuolue on ollut Britannian hallituksen johdossa vuosina 1924, 1929–1931, 1945–1951, 1964–1970, 1974–1979 ja 1997–2010. Puoluetta ovat edustaneet pääministerit Ramsay MacDonald, Clement Attlee, Harold Wilson, James Callaghan, Tony Blair ja Gordon Brown. Tällä hetkellä se on oppositiossa. Puolueen väliaikaisena puheenjohtajana toimi 8.5.2015 alkaen Harriet Harman siihen asti, kunnes uusi puheenjohtaja Jeremy Corbyn valittiin vuoden 2015 parlamenttivaalitappion jälkeen eronneen Ed Milibandin tilalle.
Labour kuuluu Sosialistiseen internationaaliin ja Euroopan sosialidemokraattiseen puolueeseen.
Britannian työväenpuolue on perustettu 27. helmikuuta 1900 Lontoossa. Sen alkuperäinen nimi oli "Labour Representation Committee", ja se toimi kannattaen työväenliikkeen tukemia parlamenttiehdokkaita. Saatuaan 29 paikkaa ryhmän parlamentin jäsenet päättivät ottaa nimen "The Labour Party" vuonna 1906. Labour muodosti ensimmäisen vähemmistöhallituksensa liberaalipuolueen tuella tammikuussa 1924 pääministerinään Ramsay MacDonald. Konservatiivit kuitenkin palasivat valtaan kuusi kuukautta myöhemmin "Daily Mailin" julkaistua väärennetyn kommunistikauhua herättäneen kirjeen neljä päivää ennen vaaleja.
Toukokuun 1929 vaaleissa Labour sai jälleen enemmistön alahuoneessa ja MacDonald muodosti toisen hallituksensa liberaalien tuella. Vuoden 1931 talouskriisin jälkeen puolue hajosi kahtia, MacDonaldin ja osan ministereistä mentyä hallitukseen konservatiivien ja liberaalien kanssa, ja suurimman osan puolueesta jäädessä oppositioon. MacDonaldin ”National Labour” menetti nopeasti kannatustaan, ja opposition Labour keräsi entisen tukensa muodostaen Churchillin konservatiivien kanssa toukokuussa 1940 sota-ajan koalitio­hallituksen.
Sodan päätyttyä Euroopassa toukokuussa 1945 Labour vetäytyi hallituksesta ja sai heinäkuussa 1945 murskavoiton, 46 prosenttia äänistä ja 146 paikan enemmistön.
Clement Attleen muodostama hallitus aloitti kansallistamistoimet ottaen Englannin pankin, hiilen, sähkön, kaasun, rautatie- ja terästeollisuuden valtion haltuun, ja pyrki kehittämään hyvinvointivaltiota. Vuonna 1948 luotu kansallinen terveydenhuolto (National Health Service) on pysyvimpiä saavutuksia tuolta ajalta. Hallitus jakaantui puolustusmenojen vuoksi, joihin meni Korean sodan aikana jopa kymmenen prosenttia BKT:sta. Labour hävisi niukasti konservatiiveille 1951, huolimatta saamastaan suuremmasta äänimäärästä.
1950- ja 1960-luvut puolue oli jakaantuneina perinteisempiin sosialisteihin ja maltillisempaan haaraan. Tämä hajaannus piti työväenpuolueen pois vallasta 13 vuotta.
Konservatiivihallituksen ajauduttua skandaaleihin, jotka vahingoittivat sen kannatusta, Labour palasi hallitukseen Harold Wilsonin johdolla 1964 ja pysyi vallassa vuoteen 1970 asti. Tällä hallituskaudellaan se muun muassa laillisti homoseksuaalisuuden ja lakkautti kuolemanrangaistuksen. Wilsonin hallitus hävisi niukasti 1970 vaalit Edward Heathin konservatiiveille, mutta palasi valtaan 1974.
1970-luku talouskriiseineen osoittautui katastrofaaliseksi. Britannia joutui turvautumaan IMF:n apuun talousvaikeuksissaan, ja lainan ehtojen mukaan omaksumaan Labourin suunnitelmaa vapaamman talousohjelman. 1970-lukua riivasivat myös laajat lakot ja ammattijärjestöjen taisteluhaluisuus. Puolueen kannatus laski tasaisesti koko vuosikymmenen ajan.
Vuonna 1976 Harold Wilson jäi eläkkeelle, ja hänet korvasi James Callaghan. Skotlannin edustajat osoittivat tyytymättömyytensä luvatun Skotlannin parlamentti -hankkeen hitaaseen edistymiseen, ja kaksi edustajaa erosi puolueesta. Vuonna 1977 puolue joutui menemään liberaalien kanssa Lib-Lab-liittoon hallituspaikkansa turvaamiseksi, mutta jo 1979 Labour kärsi vaalitappion Margaret Thatcherin konservatiivipuolueelle.
Vaalitappio aiheutti tyytymättömyyttä ja Labour jakautui kahteen siipeen. Vuonna 1981 puolueesta irtosi oikeistolaisempi ryhmä, joka muodosti uuden sosiaalidemokraattisen puolueen liittoutuen vanhan liberaalipuolueen jäänteiden kanssa 1988 Liberaalidemokraattiseksi puolueeksi.
Vasemmistosiiven jäätyä jäljelle Labour ehdotti 1983 vaaliohjelmassaan laajaa teollisuuden kansallistamista, eroamista Euroopan yhteisöstä ja ydinaseista luopumista. Puolueen veteraanipoliitikko Gerald Kaufman kuvasi ohjelmaa ”historian pisimmäksi itsemurhaviestiksi”. Samaan aikaan Thatcherin hallitus oli kansansuosionsa huipulla Falklandin sodan voiton jälkeen.
Puolueen kärsittyä massiivisen tappion se joutui uudistumaan ja siirtyi politiikassaan keskustaa kohti. Puolueelle koitti pitkä oppositiokausi sen hävittyä vaalit 1987 ja 1992. Vuoden 1992 häviön jälkeen puolueen johtoon nousi John Smith. Hän muutti sääntöjä siten, että ammattiyhdistysliikkeen valta ehdokkaiden valintaan väheni. Smith kuoli yllättäen sydänkohtaukseen toukokuussa 1994.
Smithin jälkeen puolueen johtoon nousi Tony Blair. Hänen johdollaan puolueen ohjelmasta poistettiin sinne 1918 lisätty tavoite tuotannon tekijöiden yhteisestä omistuksesta. Blair kuvasi ideologiaansa keskitieksi ("Third Way"; kolmas tie) Thatcherin ajan uusliberalismin ja sosialismin välillä. Yksi suosituimmista ajettavista asioista oli uusi minimipalkkalaki. Puolue itse brändättiin nimellä "new Labour" vaalikampanjassa. Labour sai lisää kannattajia keskiluokasta sitoutuessaan pitämään menot edellisen hallituksen tasolla ja olemaan koventamatta verotusta.
Toukokuussa 1997 Labour voitti vaalit ja nousi valtaan. Yksi ensimmäisistä toimista oli antaa Englannin pankille vapaus asettaa korkotaso. Menot pidettiin edellisen hallituksen tasolla huolimatta radikaalimman siiven vaatimuksista.
Puolue voitti vaalit selvästi uudelleen vuonna 2001, ja ensimmäistä kertaa Labour oli pystynyt pysymään vallassa kaksi kokonaista perättäistä hallituskautta. Toisella kaudella menoja lisättiin etenkin terveydenhuoltoon ja koulutukseen.
Labourin politiikka on pitänyt Yhdistyneen kuningaskunnan Yhdysvaltain läheisenä liittolaisena. Blair suostutteli Bill Clintonin ottamaan aktiivisemman roolin Bosniassa 1999 ja UK oli Yhdysvaltain ainoa merkittävä liittolainen vuoden 2003 Irakin sodassa. Kysymys sodan oikeutuksesta vaikutti merkittävästi Blairin kannatukseen seuraavissa vaaleissa.
Vuoden 2005 vaalissa Labour menetti merkittävästi kannatustaan mutta saavutti 356 paikkaa, konservatiivien saadessa 197 ja liberaalidemokraattien 62 paikkaa.
Puolueen tulevasta johtajasta ehdittiin keskustella jo vuosia, kunnes Blairia seurasi valtiovarainministeri Gordon Brown 24. kesäkuuta 2007. Brown tuli samalla myös pääministeriksi, mutta hävisi vuoden 2010 hajotusvaaleissa konservatiiveille ja Työväenpuolue joutui oppositioon. Tämän jälkeen Brown erosi puheenjohtajan paikalta ja hänen seuraajakseen valittiin vasenta laitaa edustanut Ed Miliband. Miliband erosi kevään 2015 vaalitappion jälkeen. Kansanedustajien täyte-ehdokkaaksi valitsema laitavasemmistolainen Jeremy Corbyn valittiin yllättäen puheenjohtajaksi syksyllä 2015 ja niin ikään yllättäen Labour sai lisää paikkoja vuoden 2017 vaaleissa, vaikkei yltänytkään enemmistöön.
Lähes 6 500 venäläistä Twitter-tiliä, ainakin osa botteja, ylisti Corbyniä ja arvosteli konservatiiveja vaikuttaakseen vuoden 2017 parlamenttivaaleihin, todetaan Swansean yliopiston ja Sunday Times -lehden tutkimuksessa. Ne tavoittivat miljoonia äänestäjiä yrityksessään kääntää vaalien voitto Labourille. Vaaleissa konservatiivit menettivät 12 paikkaa ja joutuivat ottamaan tuekseen (pienen) Pohjois-Irlannin unionistipuolueen (DUP) jatkaakseen vallassa.
Labour on tukenut Irlannin yhtenäisyyttä jo vuosia. Aiemmin puolue ei hyväksynyt Pohjois-Irlannin asukkaiden jäsenhakemuksia, vaan ohjasi heidät Pohjois-Irlannin sosiaalidemokraattisen ja työväenpuolueen (SDLP) riveihin. Vuonna 2003 puolueessa päädyttiin kuitenkin muuttamaan sääntöjä, sillä lakiteknisesti jäsenhakemusten hylkääminen asuinpaikan perusteella oli heikosti perusteltavissa. Puolue ei edelleenkään osallistu vaaleihin Pohjois-Irlannissa.