hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
M. Night Shyamalan
Manoj Nelliyattu (M. Night) Shyamalan (s. 6. elokuuta 1970 Puducherry, Intia) on yhdysvaltalainen, intialaissyntyinen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja. Shyamalanin läpimurtoelokuva oli "Kuudes aisti" (1999). Shyamalanin elokuvia yhdistävät yliluonnolliset piirteet ja juonenkäänteiden käyttö tehosteena elokuvan lopussa.
Shyamalan syntyi Puducherryssa Intiassa ja varttui Philadelphian vauraassa esikaupungissa Penn Valleyssa. Hän sai kipinän jännityselokuvien tekemiseen Steven Spielbergin "Kadonneen aarteen metsästäjistä" (1981) ja oli tehnyt 17-vuotiaana jo 45 kotifilmiä. Hän kävi New Yorkin yliopiston taidekoulua ja otti niihin aikoihin toiseksi etunimekseen "Night".
Shyamalan teki ensimmäisen elokuvansa "Praying with Anger" vuonna 1992; se esitettiin Toronton elokuvajuhlilla. Hän saavutti menestystä kolmannella elokuvallaan "Kuudes aisti" (1999), josta hän sai parhaan ohjaajan ja käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuudet sekä useita muita palkintoja ja ehdokkuuksia.
Shyamalan torjui tarjoukset käsikirjoittaa neljäs Indiana Jones -elokuva ja ohjata kolmas Harry Potter -elokuva.
Shyamalan on filmannut kaikki elokuvansa ensimmäistä lukuun ottamatta Pennsylvaniassa, usein Philadelphiassa.
Shyamalan avioitui psykologi Bhavna Vaswanin kanssa 1993, ja hänellä on kolme tytärtä. Perhe asuu Pennsylvaniassa.
Meleguettapippuri
Meleguettapippuri ("Aframomum melegueta") on mauste, joka keskiajalla oli varsin suosittu Euroopassa. Se on inkiväärin ja kurkuman sukulaiskasvi ja kotoisin Länsi-Afrikasta. Keskiajalla sitä käytettiin varsin yleisesti korvaamaan pippuria, koska se on ilmeisesti ollut paljon edullisempi ja mausteen polte on hyvin pippurimainen. Aromi muistuttaa muuten melkoisesti pippuria, mutta sen maku on raaempi ja jälkipolte on pitkä ja kitkerähkö. Nykyään maustetta saatetaan käyttää kardemumman korvikkeena. Maustetta on ollut hyvin vaikea löytää Suomesta, mutta ulkomailta tätä maustetta voi tuoda Suomeen.
Mausteen englantilaiset nimet ovat alligator-pepper, grains of paradise, Guinea grains, ranskalaiset nimet graines de paradis, maniguette, poivre de Guinée, espanjalainen nimi malagueta ja saksalainen nimi Malagettapfeffer. Suomessa mauste tunnetaan nimillä amomum ja meleguettapippuri.
Yhteinen tilastollisten alueyksiköiden nimikkeistö
Yhteinen tilastollisten alueyksiköiden nimikkeistö (NUTS) on Euroopan unionin käyttämä alueluokitusjärjestelmä. Lyhenne tulee ranskan kielen lauseesta ”Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques”, mutta samat kirjaimet löytyvät englanninkielisestä käännöksestä ”Nomenclature of Territorial Units for Statistics”.
NUTS-tilastoluokituksen perusteella Euroopan unioni seuraa sosiaalista ja taloudellista kehitystä ja sen perusteella hyväksyy jäsenmaiden esitykset aluetueksi neuvotteluissa. Aluetukia maksetaan mm. ESR-, EAKR-, EMOTR- ja KOR-rahastoista ohjelmakaudeksi sovittavin kriteerein, minkä jakamiseksi säädetään EU-ohjelmakauden alkuun kansalliset lait yritystuista ja muista ohjelmista. Suomen ensimmäinen ohjelmakausi oli 1995–1999 ja toinen 2000–2006. Kolmas ohjelmakausi käsittää vuodet 2007–2013. EU:n laajentuessa tuet suuntautuvat pääasiassa kansantuloltaan uusien köyhien maiden alueille rikkaiden maiden kehitysalueiden sijasta, koska EU:n budjettiosuutta jäsenmaidensa kansantulosta ei haluta kasvattaa.
NUTS-järjestelmässä on kolme tasoa, NUTS 1, NUTS 2 ja NUTS 3. Niiden sisällön nimitykset vaihtelevat jonkin verran maittain. Periaate on, että isompi alue jaetaan aina pienempiin seuraavan tason NUTS-alueisiin.
Aikaisemmin tasoja oli viisi, mutta sittemmin kaksi viimeistä tasoa korvattiin paikallisilla hallinnollisilla yksiköillä ("Local administrative unit", LAU). NUTS 4 -tason tilalle muodostettiin LAU 1 -taso ja NUTS 5 -tason tilalle LAU 2 -taso. LAU 1 -taso ei ole käytössä jokaisessa Euroopan unionin maassa.
Suomessa Manner-Suomi ja Ahvenanmaa muodostavat NUTS 1 -tason. NUTS 2-tason muodostavat suuralueet ja NUTS 3 -tason maakunnat. NUTS 3 -tasoa seuraa LAU 1 -taso, jonka Suomessa muodostavat seutukunnat. Viimeinen taso on LAU 2 -taso, joka muodostuu Suomen kunnista.
Granaattiomena
Granaattiomena ("Punica granatum") on rantakukkakasvien heimoon kuuluva lehtipuu, jonka hedelmät ovat syötäviä. Se on kotoisin Keski-Aasiasta ja sitä on viljelty Kaukasuksen ja Välimeren seuduilla jo useiden vuosituhansien ajan. Kasvista käytetään myös nimeä karthagonomena. Sen hedelmä on useissa kulttuureissa ollut hedelmällisyyden symboli lukemattomien siementensä vuoksi.
Granaattiomena on pensas tai pieni puu, 2–3 metriä korkea. Sen oksat ovat poikkileikkaukseltaan nelikulmaisia. Lehdet ovat kiiltäviä ja soikeita 2–9 cm pitkiä ja 1–2 cm leveitä. Lehtiruoti on 2–10 mm pitkä.
Granaattiomenan hedelmä on suunnilleen omenan kokoinen. Sen kuori on punertava, kova ja hieman nahkamainen.
Granaattiomenan tärkeimmät viljelyalueet ovat Egypti, Israel, Saudi-Arabia, Irak, Iran, Afganistan, Pakistan, Intia, Bangladesh, Myanmar ja eteläinen Kiina. Euroopassa viljelyä on ainakin Ranskassa, Espanjassa ja Kreikassa. Yhdysvalloissa sitä viljellään Kaliforniassa ja Arizonassa.
Granaattiomenasta käytetään sisus eli malto ja siemenet, sillä hedelmälihan väliseinät sisältävät pahanmakuista happoa. Hedelmän voi esimerkiksi puristaa mehuksi, se sopii muun muassa smoothieihin ja muihin juomiin. Punaiset siemenet puolestaan sopivat hyvin salaatteihin, rahkoihin ja koristeeksi esimerkiksi leivonnaisiin. Puun lehdistä ja kaikista kuoriosista saadaan myös runsaasti tanniineja, joita on käytetty nahan parkitsemisessa. Granaattiomenapuun kukista ja hedelmän kuoresta valmistetaan väriaineita ja kaarnasta hyönteismyrkkyjä.
Punaisena elintarvikeväriaineena käytettävä grenadiini tehdään granaattiomenasta.
Kuivatut granaattiomenan siemenet ovat hieman tahmeita ja väriltään mustia tai punaisia. Siemenet on murskattava huhmareessa, sillä ne ovat niin tahmeita, että jäävät kiinni tehosekoittimen terään. Murskattuja siemeniä sirotetaan joskus mausteeksi puuroon.
Granaattiomenan siemeniä käytettiin antiikin Kreikassa raskauksien ehkäisyyn ja keskeytykseen.
Granaattiomenan siementen rubiinimainen, syvänpunainen, väri on merkki niiden sisältämästä antioksidanttien suuresta määrästä. Antioksidantit ovat yhdisteitä, jotka estävät vapaiden radikaalien aiheuttamia soluvaurioita, antioksidanttipitoista ruokaa voidaankin pitää hyvänä ennaltaehkäisijänä moniin sairauksiin ja ainakin joihinkin ikääntymisen mukanaan tuomiin muutoksiin. Esimerkiksi granaattiomenamehun antioksidanttinen kapasiteetti on 2 860 yksikköä 100 grammaa kohti ja näin ollen se asettuu samaan kategoriaan luumumehun, goji-marjojen ja melonimehun kanssa. Lisäksi granaattiomena sisältää monia vitamiineja, kuten C, B9, B5, ja K, mineraaleja, kuten kaliumia ja sinkkiä sekä mikroravinteita.
Kreikkalaisessa mytologiassa granaattiomena oli pyhitetty Afroditelle, joka istutti sen ensimmäisenä Kyproksen saarelle. Se symbolisoi naisen hedelmällisyyttä.
Demeterille kirjoitetussa Homeerisessa hymnissä kerrotaan, miten Haades, Manalan hallitsija, olisi huijannut Persefonea ja saanut tämän syömään granaattiomenan siemeniä. Tämän johdosta Persefone oli pakotettu viettämään aina osan vuodesta Haadeksen kanssa Manalassa. Tämä oli myös saanut aikaan Persefonen steriiliyden.
Sérgio Vieira de Mello
Sérgio Vieira de Mello (15. maaliskuuta 1948 – 19. elokuuta 2003) oli brasilialainen diplomaatti, joka työskenteli Yhdistyneissä kansankunnissa yli 30 vuotta. Vieira de Mello syntyi Rio de Janeirossa, opiskeli filosofiaa Sorbonnen yliopistossa Pariisissa, ennen kuin aloitti uransa YK:ssa 21 ikäisenä.
Hän aloitti työskentelynsä YK:n pakolaiskomissiossa ("UNHCR") 1969 ja oli Bangladeshissa sen itsenäistyessä 1971. Hän toimi Kyproksella 1974 Turkin miehityksen jälkeen ja vietti kolme vuotta Mosambikissä UNHCR:n toiminnoista vastaavana maan itsenäistymistä 1975 seuranneen sisällissodan aikana. Seuraavat kolme vuotta hän oli Perussa.
Vieira de Mello toimi YK:n erityislähettiläänä Kamputseassa, ja on ainoa YK:n edustaja, joka on neuvotellut Puna-khmerien kanssa. Hänestä tuli YK:n tilapäinen poliittinen neuvonantaja Libanonissa 1981–1983, jonka jälkeen hän palasi UNHCR:hen. 1990-luvun alussa hän oli järjestämässä miinojen raivausta Kamputseassa ja sen jälkeen Jugoslaviassa ja pakolaisavussa Keski-Afrikassa.
Vuonna 1996 hänestä tuli YK:n pakolaisavun varakomissaari ja humanitaarisen ja hätäavun varapääsihteeri kaksi vuotta myöhemmin. Hän oli YK:n erikoislähettiläs Kosovossa sodan jälkeen 1999. Joulukuusta 1999 toukokuuhun 2002 YK:n väliaikainen hallintojohtaja Itä-Timorilla.
Toukokuussa 2003 Vieira de Mello nimitettiin YK:n erityislähettilääksi Irakiin. Hän sai surmansa hyökkäyksessä Canal-hotelliin Bagdadissa 19. elokuuta 2003. Irakin al-Qaida ilmoitti tehneensä itsemurhaiskun.
Vieira de Mellon kuolemaa surtiin Brasiliassa virallisella kolmen päivän suruajalla. Itä-Timorin pääkaupungissa hänelle omistettiin katu. Vieira de Mello oli naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa. Hänet haudattiin Geneven "Cimetière des Rois"'lle (Ritarien hautausmaa).
Hundertwasserhaus
Hundertwasserhaus on vuosina 1983–1986 rakennettu, taiteilija Friedensreich Hundertwasserin ja arkkitehti Joseph Krawinan suunnittelema persoonallinen asuinkerrostalo Wienissä. Yhdeksi Itävallan pääkaupungin maamerkeistä muodostunut rakennus sijaitsee Wienin 3. kaupunginosassa osoitteissa Kegelgasse 34-38 ja Löwengasse 41-43.
Hundertwasser oli modernin arkkitehtuurin teräväsanainen kriitikko. Hänen mukaansa koti oli ihmisen "kolmas iho" varsinaisen ihon ja vaatteiden jälkeen, ja sen tuli mukautua elämään ja uudistua ihmisen mukana. Sen sijaan "viivoittimella murhattu" moderni arkkitehtuuri tukahduttaa ihmisen luovuuden. Hundertwasser sai ainutlaatuisen tilaisuuden toteuttaa persoonallisia ideoitaan, kun Wienin kaupunki antoi hänen suunniteltavakseen suuren tontin aivan keskustassa. Hän ei ottanut suunnittelustaan maksua, koska halusi näin estää "jonkin ruman" rakentamisen samalle paikalle.
Hundertwasserhaus sisältää 52 huoneistoa, neljä toimistoa sekä 16 yksityistä ja kolme yhteistä terassia, jotka ovat kaikki pohjapiirustuksiltaan erilaisia. Talon huoneet ovat eri muotoisia kuten kolmi- ja vinokulmaisia, sen lattiat ja käytävät ovat epätasaisia ja käyriä. Rakennuksen ulkoseinässä eri huoneistot on maalattu eri väreillä, ja asukkailla on "ikkunaoikeus" eli lupa koristella talon julkisivua niin pitkälle kuin he omasta ikkunastaan ylettyvät. Rakennuksen katolla on multaa ja siellä kasvaa ruohoa, lisäksi talossa on yhteensä 250 puuta ja pensasta; Hundertwasser halusi antaa puille ja pensaille takaisin sen tilan, joka niiltä oli viety kun tontti rakennettiin. Lisäksi paikalla aiemmin sijainneesta talosta on jätetty yksi kulma osaksi Hundertwasserhausia, jotta kummitukset voisivat muuttaa vanhasta talosta uuteen.
Hundertwasserhaus on Wienin kaupungin vuokratalo.
Samantyyppisiä rakennuksia on rakennettu ainakin Plochingeniin (1992), Wittenbergiin (1999), Darmstadtiin (1999) ja Magdeburgiin (2004).
Galantti tyyli
Galantti tyyli on taidemusiikin eräs tyylikausi. Aikakausi sijoittuu ajanjaksolle n. 1720–1775. 
Rokokoota musiikissa vastannut galantti tyyli sai alkunsa Ranskasta. Tyylille on tunnusomaista muodon kepeys, vapautuneisuus, laulavuus ja kuulijan tunteisiin vaikuttaminen. Barokin tyyliin verrattuna galantti tyyli ei ollut enää sidonnainen kenraalibassoon eikä polyfonisiin rakenteisiin. Galanttia tyyliä esiintyi yhtäaikaa perinteisen barokin kanssa, sekä myös koko siirtymäkauden klassismiin asti.
Lukija-asiamies
Lukija-asiamies toimii sovittelijana sanomalehden ja sen lukijoiden välisissä lehden journalistista sisältöä koskevissa kiistoissa.
Suomessa ensimmäisen lukija-asiamiehen (läsarombudsman) nimitti Hufvudstadsbladet, lähinnä ottamaan vastaan palautetta lehden ulkoasu-uudistuksesta. Hufvudstadsbladetin lukija-asiamies nimitettiin lehden toimituksen sisältä. Suomen ensimmäinen lehden toimituksesta riippumaton lukija-asiamies oli Keskisuomalaisen vuoden 1999 alussa nimittämä Kalevi Kivistö. Nyt Keskisuomalaisen lukija-asiamiehenä toimii Arvi Lind.
Maailmalla lukija-asiamiehiä ovat nimittäneet mm. ruotsalainen Dagens Nyheter, brittiläinen Guardian ja yhdysvaltalainen New York Times.
Kirchhoffin piirilait
Kirchhoffin piirilait ovat sähködynamiikan peruslakeja yhdessä Ohmin lain kanssa. Kirchhoffin lakeja on kaksi: Kirchhoffin virtalaki ja Kirchhoffin jännitelaki. Kirchhoffin lait kertovat, miten sähkövarauksen ja energian säilymislakeja voidaan soveltaa virtapiirien suunnitteluun. Kirchoffin ja Ohmin lakien perusteella voidaan periaatteessa ratkaista jokainen virtapiirejä koskeva tehtävä.
Preussilainen fyysikko Gustav Kirchhoff esitteli virtapiirejä koskevat lauseet vuonna 1845. Hän esitti ensimmäisenä tavan analysoida sähköisiä virtapiirejä käyttäen solmupisteitä ja virtasilmukoita sellaisissa monimutkaisissa tilanteissa, joissa Ohmin laki ei riitä. Kirchhoffin piirilakeja on kaksi: virta- ja jännitelaki. Kummatkin niistä pätevät sekä vaihto- että tasavirtapiireille.
Kirchhoffin virtalakia kutsutaan myös nimellä Kirchhoffin ensimmäinen laki. Kirchoffin virtalain mukaan sähkövirtaa ei tule mihinkään pisteeseen enempää kuin sieltä poistuu. Virtapiirin johtimet muodostavat verkon, jonka haarat liittyvät toisiinsa haaroitus- eli solmupisteissä. Näin ollen Kirchhoffin virtalain mukaan sähkövirtaa ei häviä eikä synny johtimien risteyskohdissa.
Täten missä tahansa sähköjohtimien liitoskohdassa toteutuu:
Eli solmupisteeseen tulevien ja siitä poistuvien virtojen erotus on nolla.
Kirchhoffin jännitelaki tunnetaan myös nimellä Kirchhoffin toinen laki. Jännitelaki perustuu energian säilymislakiin. Sähkövarauksen jännitelähteestä saama potentiaalienergia kuluu sähkövirran kulkuun kaikkien virtapiirin vastusten läpi. Tästä seuraa, että kuljettaessa täysi kierros virtapiirin ympäri potentiaalierojen summan pitää olla nolla.
Kirchoffin jännitelain mukaan jokaiselle suljetulle silmukalle on toteuduttava:
Eli suljetussa virtapiirissä lähdejännite on yhtä suuri kuin jännitehäviöiden summa.
Kirchhoffin piirilakeihin perustuu laskentamenetelmä, jolla voidaan ratkaista monimutkaisempienkin virtapiirien virtoja sekä myös impedansseja. Menetelmässä hyödynnetään sekä Kirchhoffin virta- että jännitelakia.Esimerkissä on esitetty vaihtovirtapiiri, mutta menetelmä pätee myös tasavirtapiireissä.
formula_3
formula_4
formula_5
formula_6
Ampèren laki
Ampèren laki on André-Marie Ampèren (1775–1836) havaitsema fysiikan laki. Laki kuvaa sähköjohtimessa kulkevan sähkövirran ja johtimen ympärille muodostuvan magneettikentän matemaattista yhteyttä. Käytännössä, Ampèren lain mukaan, sähkövirta muodostaa kulkiessaan ympärilleen magneettikentän, jonka suunta voidaan määrittää niin sanotun oikean käden säännön mukaan. Muodostuvan magneettikentän suunta riippuu siis sähkövirran suunnasta.
Laki yhdistää suljetun silmukan läpi kulkevan virran ja magneettivuon tiheyden polkuintegraalin silmukan ympäri yhtälöllä. Ampèren laista voidaan päätellä, että virran kasvaessa magneettivuo kasvaa. Ampèren laki on Gaussin sähkökenttälaille analoginen fysiikan laki. Yleistetty Ampèren laki on yksi Maxwellin yhtälöistä.
missä
Ampèren laki voidaan esittää myös differentiaalimuodossa yhtälöllä
missä siis formula_11 on magneettivuon tiheyden roottori ja formula_12 on virtatiheys.
James Clerk Maxwell havaitsi loogisen ristiriitaisuuden soveltaessaan Ampèren lakia varautuvaan kondensaattoriin ja siten päätteli tämän lain olevan puutteellinen. Ratkaistakseen ongelman hän keksi kenttämuutosvirran (siirtymävirran) käsitteen ja loi näin yleistetyn version Ampèren laista, joka sisällytettiin Maxwellin yhtälöihin. Yleistetty yhtälö tyhjiössä on:
missä formula_14 on sähkövuo mielivaltaisen, käyrän "C" rajoittaman pinnan läpi (eli sähkövuon tiheyden pintaintegraali).
Stokesin lausetta sekä virrantiheyden ja sähkövuon määritelmää käyttäen laki voidaan kirjoittaa muodossa
missä "A" on käyrän "C" rajoittama pinta, formula_16 on virrantiheys ja 
formula_11 on magneettivuon tiheyden roottori. Koska integraalimuoto pätee "kaikille" suljetuille pinnoille, "Ampére-Maxwellin" laki voidaan kirjoittaa osittaisdifferentiaalimuodossa
missä yhtälön oikean puolen toinen termi kuvaa kenttämuutosvirtaa. Sen pois jättäminen antaa alkuperäisen Ampèren lain differentiaalisen muodon. Yleensä laki kirjoitetaan magneettikentän voimakkuuden H ja sähkövuon tiheyden D avulla muodossa
Magneettikentänvoimakkuuden pyörre aiheutuu virrantiheydestä ja sähkövuontiheyden muuttumisesta.
Amperén laista on johdettu Biot-Savartin laki, joka kuvaa virta-alkioiden välistä voimavaikutusta. Biot-Savartin lakia voidaan käyttää esimerkiksi kahden virtajohtimen välisen voiman laskemiseen. Käytännössä lakia on sovellettu muun muassa solenoidin ja toroidin käyttöön.
Pujottelu (alppihiihto)
Pujottelu (joskus käytetään myös norjalaisperäistä sanaa slalom) on alppihiihdon kilpailumuoto, jossa tarkoituksena on suoriutua kepein merkitystä radasta mahdollisimman nopeasti. Porttien vuoksi urheilijan reitti radalla ei ole suoraviivainen.
Pujottelu mainittiin ensimmäisen kerran norjalaisen Ry Florensin artikkelissa vuonna 1879. Kuusi vuotta myöhemmin Husebyssä järjestettiin ensimmäiset pujottelukilpailut. Mathias Zdarsky järjesti ensimmäiset pujottelukilpailut Itävallassa vuonna 1905. Pujottelun toi vuonna 1934 Suomeen, Kuopion Puijolle - jossa järjestettiin Suomen ensimmäiset pujottelukilpailut samana vuonna, Kanadasta urheilu- ja liikemies, alppihiihdon pioneeri Erkki U. Penttilä.
Pujottelu on alppihiihdon kilpailulajeista teknisin. Siinä kilpailija pyrkii tulemaan mahdollisimman nopeasti läpi vuorotellen kahden punaisen ja kahden sinisen pujottelukepin muodostaman portin. Portteja on miehillä 55-75 ja naisilla 45-65 ja ne eivät saa olla 75 senttimetriä lähempänä toisiaan eikä kahden portin välimatka saa olla yli 13 metriä: portinvälit on alppihiihtolajeista lyhyimmät. Nykyiset carving-tyyppiset pujottelusukset, joissa on enemmän leikkausta, mahdollistavat nopeamman käännösrytmin ja suuremman laskunopeuden.
Kilpailulasku kestää yleensä 50 sekunnista minuuttiin. Kilpailussa on kaksi kierrosta, joiden yhteisaika ratkaisee voittajan.
Pujottelusukset ovat useimmiten 155–165 senttimetrin mittaiset. Niissä on alppilajien kilpailuissa käytettävistä suksista eniten sivuleikkausta. Suksien malli nykyiseen leikkaavaampaan tapahtui kausien 1997/1998 ja 1999/2000 välisenä aikana. Joillekin laskijoille siirtyminen vanhasta, suoremmasta suksesta, uuteen leikkaavaampaan on teettänyt ongelmia.
Suomalaisista Kalle Palander on voittanut pujottelun maailmanmestaruuden vuonna 1999 ja pujottelun maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 2002–2003 sekä Tanja Poutiainen pujottelun maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 2004–2005.
Palais du Luxembourg
Palais du Luxembourg (Luxembourgin palatsi) on historiallinen palatsi Pariisin kuudennessa piirissä (arrondissement), Luxembourgin puiston pohjoispuolella. Nykyisin siellä kokoontuu Ranskan senaatti.
Palatsin rakennutti alun perin Maria de Medici, Ludvig XIII:n äiti vuonna 1625. Sen koristelivat taiteilijat Nicolas Poussin ja Philippe de Champaigne. Palatsissa asui myös Napoleon Bonaparte.
Erkki Melartin
Erik ”Erkki” Gustaf Oskarsson Melartin (7. helmikuuta 1875 Käkisalmi – 14. helmikuuta 1937 Helsinki) oli yksi keskeisimmistä suomalaisista taidemusiikin säveltäjistä.
Melartin opiskeli Helsingin musiikkiopistossa Martin Wegeliuksen johdolla 1892–1899 ja jatkoi opintojaan Wienissä Robert Fuchsin johdolla. Sydänviasta ja keuhkotaudista huolimatta Melartin loi lähes kaikki musiikinlajit kattavan sävellystuotannon. Merkittäviä teoksia ovat muun muassa kuusi sinfoniaa, Jalmari Finnen librettoon sävelletty ooppera "Aino", ensimmäinen suomalainen baletti "Sininen helmi", viulukonsertto, "Marjatta" sopraanolle ja orkesterille, neljä jousikvartettoa, jousitrio sekä pianoteokset "Surullinen puutarha" ja "Fantasia apocaliptica". Melartin sävelsi myös joitakin iskelmiä oopperalaulaja Ture Aralle nimimerkillä "Eero Mela". Melartinin esitetyin sävellys on epäilemättä juhlamarssi musiikista näytelmään "Prinsessa Ruusunen", joka on Suomen suosituin häämarssi.
Säveltäjänä Melartinia pidettiin pitkään eklektisenä ja akateemisena miniatyyrimuotojen taitajana, mutta käsitystä on jouduttu tarkistamaan muun muassa sinfonioiden, jousikvartettojen ja Aino-oopperan tultua uudelleen huomion kohteeksi. Melartinin musiikilliset juuret ovat Anton Brucknerin ja Pjotr Tšaikovskin edustamassa myöhäisromantiikassa, mutta niihin yhdistyy usein kansanmusiikillisia, impressionistisia ja 1920- ja 1930-luvuilla entistä useammin myös ekspressionistisia aineksia. Tyylillisesti Melartin oli lähes vapaa Sibeliuksen vaikutuksesta. Sinfonioissaan hän osoittaa pikemminkin yhtymäkohtia Gustav Mahlerin musiikkiin.
Säveltäjänuran lisäksi Melartin teki merkittävän uran pedagogina. Vuonna 1909 Melartin perusti Viipuriin orkesterikoulun, jonka johtajana ja opettajana hän toimi vuoteen 1911 asti, jolloin hänet valittiin Helsingin Musiikkiopiston (myöhemmin Sibelius-Akatemia) johtajaksi. Melartinin aikana musiikkiopiston toiminta kasvoi ja monipuolistui. Hänen johdollaan musiikkiopisto organisoitiin konservatorioksi 1924, oman talon eduskunnan naapurina se sai 1931. Melartin erosi konservatorion johtajan paikalta 1936 terveydellisistä syistä.
Sävellyksenopettajana Melartin oli tunnettu avarakatseisuudestaan, joskus jopa suoranaisesta kiltteydestään. Hänen oppilaisiinsa kuuluivat muiden muassa Aarre Merikanto, Yrjö Kilpinen, Väinö Raitio, Ilmari Hannikainen, Uuno Klami, Sulho Ranta ja Helvi Leiviskä.
Säveltämisen ohella Melartinia kiinnostivat myös valokuvaus, eksoottiset kasvit sekä filatelia. Hän oli myös taidemaalari, jolla oli kaksi julkista näyttelyä.
Melartinin maailmankatsomus oli teosofinen. 1. tammikuuta 1921 hän liittyi Ruusu-Ristiin ja julkaisi vuonna 1928 aforismikokoelman "Minä uskon (op. 150)". "Aino"-oopperastaan Melartin sanoi, ettei se ole ooppera vaan "kalevalainen mysteerio".
Melartinin mukaan on nimetty Erkki Melartin -kamarimusiikkikilpailu. Hänen mukaansa nimetty Erkki Melartinin tie sijaitsee Helsingin Pukinmäessä, lähellä Maasalonpolkua.
Epätyhjyysongelma
Epätyhjyysongelmalla tarkoitetaan kysymystä siitä, hyväksyykö jokin mielivaltainen Turingin kone yhtään syötemerkkijonoa. Kyseessä on pysähtymisongelman tavoin ratkeamaton ongelma. Ongelman voi esittää myös formaalina kielenä seuraavasti: formula_1
Acorn Archimedes
Acorn Archimedes oli brittiläisen Acornin vuonna 1987 julkistama mikrotietokone, joka käytti Acornin omaa ARM-suoritinta. Näin se oli ensimmäinen RISC-suorittimella varustettu kotitietokone. Ensimmäinen Archimedes -malli piti näppäimistön ja keskusyksikön erillään toisistaan, mutta myöhemmin ilmestyi malleja, joissa näppäimistö oli keskusyksikön päällä.
Tietokone edelsi myös useimpien UNIX-koneiden valmistajien ensimmäisiä RISC-pohjaisia malleja.
Archimedes ei huomattavasti suuremmasta laskentatehostaan huolimatta menestynyt oman sukupolvensa kotitietokoneita, Atari ST:tä ja Amigaa, vastaan. Britanniassa konetta nähtiin varsin usein kouluissa, koska sen edeltäjä BBC Micro oli saavuttanut aseman koulujen käyttämänä koneena. Suomessa Archimedeksellä oli maahantuoja, mutta konetta ei varsinaisesti markkinoitu eikä myyty. Ihmisten tietoisuuteen se nousi ainakin MikroBITTI -lehden koneesta tehdyn artikkelin myötä.
Archimedeen tehokkuutta esiteltiin usein 3D-peleillä, erityisesti David Brabenin varta vasten sille ohjelmoimalla "Zarchilla", joka tunnetaan muilla koneilla "Virus"-nimisenä. Archimedeksen ensimmäisissä malleissa ei ollut joystick-porttia, mikä vaikeutti sen asemaa pelikoneena. Myöhempään A3010 -malliin lisättiin joystick-portti, mutta juuri mitkään Archimedeksen peleistä eivät tukeneet sitä. Archimedekselle käännettiin kuitenkin jonkun verran ST:ltä ja Amigalta tuttuja pelejä – yleensä lähes identtisenä. Archimedeksen vuonna 1991 julkaistu versio avaruussimulaattori Elitestä oli kehitetty pidemmälle kuin pelin muut versiot.
Tietokoneen seuraaja oli RiscPC.
Archimedeen käyttöjärjestelmä oli nimeltään "Arthur OS", jonka nimi vaihdettiin myöhemmin RISC OS:ksi.
Tietokoneesta oli kolme mallisarjaa: 300, 400 ja 500.
300- ja 400-sarjat käyttivät ARM-2 suoritinta, 500-sarja käytti ARM-3 suoritinta.
Tietokoneissa oli kolme erikoispiiriä: muisti- (MEMC), video- (VIDC) ja I/O-ohjaukseen (IOC).
Cannibal Corpse
Cannibal Corpse on yhdysvaltalainen Buffalossa, New Yorkissa vuonna 1988 perustettu death metal -yhtye. Yhtyeen albumien maailmanlaajuiset myyntiluvut ylittivät miljoonarajan vuonna 2003 ja pelkästään Yhdysvalloissa äänitteitä on myyty yli puoli miljoonaa.
Yhtye on tunnettu väkivaltaisista sanoituksista, mutta on kertonut, että sanoitukset pulppuavat suoraan kauhuelokuvista ja että niitä ei tarvitse ottaa liian vakavasti. Yhtyeen tunnetuin kappale lienee "Hammer Smashed Face", joka on myös elokuvassa "Ace Ventura – lemmikkidekkari" (1994). Yhtyettä ei alun perin kaavailtu elokuvaan, ohjaaja vain oli pyytänyt Metal Blade Records -levy-yhtiöltä "jotain Cannibal Corpsen tyylistä", ja levy-yhtiö oli lähettänyt paikalle yhtyeen itsensä.
Yhtyeen albumien kannet on piirtänyt Vince Locke. Kolmen ensimmäisen studioalbumin, "Eaten Back to Life", "Butchered at Birth" ja "Tomb of the Mutilated", kansitaide oli kielletty muun muassa Saksassa. Samaisilta levyiltä ei saanut myöskään soittaa esimerkiksi Saksassa yhtään kappaletta radiossa tai konserteissa ennen vuotta 2006, jolloin kielto kumottiin. 2006 vuoden "Kill"-albumin kannessa ei ole erikoisia graafisia piirroksia.
Nykyiset
EntisetStudioalbumit
Livealbumit
EP:t
Demot
Musiikkiboksit
Singlet
Acorn Computers
Acorn Computers Ltd. oli brittiläinen mikrotietokonevalmistaja, joka perustettiin Cambridgessä vuonna 1978, ja joka lopetti toimintansa 2000. Vuosina 1985–1996 yritys oli italialaisen Olivettin omistuksessa, sen jälkeen Acorn Computers myytiin Lehman Brothersille.
Acorn System 1 oli varhainen 8-bittinen tietokone joka oli suunnattu harrastajille. Se perustui MOS 6502 suorittimeen ja julkaistiin vuonna 1979.
Acorn Atom oli Acornin 1981–1983 valmistama ensimmäinen kotikäyttäjälle tarkoitettu kotitietokone.
Merkittävä Acornin valmistama kotitietokone oli vuodesta 1982 alkaen myyty Acorn Proton, jota markkinoitiin nimellä BBC Micro sen liityttyä BBC:n 1980-luvun alkupuolella ajamaan tietotekniikkalukutaitoprojektiin (BBC Computer Literacy Project) ja siihen kuuluvaan televisiosarjaan "The Computer Programme". Konetta käytettiin pääasiassa kouluissa opetustarkoituksiin ja sitä myytiin 1,5 miljoonaa kappaletta. BBC Microssa oli MOS 6502 -suoritin, 16 tai 32 kilotavua keskusmuistia ja varsin kehittynyt BASIC-tulkki. Koneelle kehitettiin myös ensimmäinen versio "Elite"-pelistä.
Vuonna 1987 Acorn julkisti Archimedes-tietokoneen, joka oli ensimmäinen RISC-suoritinarkkitehtuuria käyttävä kotimikro. Se oli prosessoriteholtaan huomattavasti nopeampi, kuin tuon ajan 16-bittisen sukupolven kotimikrot, Amiga ja Atari ST, mutta se ei kuitenkaan markkinoinnin puuttuessa lähtenyt kilpailemaan markkinaosuuksista niiden kanssa ja oli myös huomattavasti kalliimpi. Sitä käytettiin kuitenkin edeltäjänsä tapaan Britanniassa yleisesti kouluissa.
Archimedes-tietokoneen ARM-suoritinarkkitehtuuria käytetään nykyään yleisesti kämmentietokoneiden ja matkapuhelinten kaltaisissa pienissä laitteissa sekä miltei yksinomaan älypuhelimissa.
Place de la Concorde
Place de la Concorde on aukio Pariisissa, Ranskassa. Se sijaitsee Seinen pohjoisrannalla välittömästi Tuileries-puiston länsipuolella, ja aukiolta länteen johtaa Pariisin valtakatu Avenue des Champs-Élysées.
Aukion alkuperäinen nimi oli Place Louis XV silloisen kuninkaan mukaan. Sen suunnitteli Jacques Ange Gabriel vuonna 1755. Aukio oli vallihaudan reunustama kahdeksankulmio, ja sen nurkissa olivat pylväät, joihin myöhemmin nostettiin kahdeksan maakunnan symbolit. Vallihauta täytettiin myöhemmin.
Ranskan vallankumouksen aikana kuningas Ludvig XV:n patsas kaadettiin, aukio nimettiin uudelleen Vallankumouksen aukioksi ("Place de la Révolution") ja sinne pystytettiin giljotiini. Päänsä siellä menettivät hurraavan väkijoukon edessä muun muassa Ludvig XVI, Marie Antoinette, Madame du Barry, Georges Danton, Antoine Lavoisier, Saint-Just ja Maximilien Robespierre. Ahkerimmassa käytössä giljotiini oli kesällä 1794, jolloin kuukaudessa teloitettiin yli 1 300 henkilöä. Poliittisen tilanteen vakiinnuttua hallitus nimesi aukion virallisesti Place de la Concordeksi.
Aukion patsaista ja suihkulähteistä tunnetuin on sen keskellä kohoava, hieroglyfein koristeltu Luxorin obeliski. Sen laidoilla sijaitsevat muun muassa Hôtel de Crillon ja Yhdysvaltain suurlähetystö. Aukiolta pohjoiseen johtavan lyhyen Rue Royalin päässä sijaitsee Église de la Madeleine, ja vastapäätä Seinen toisella puolella Palais Bourbon.
Kavalakärpässieni
Kavalakärpässieni ("Amanita phalloides") on maailman vaarallisin kärpässieni ja yksi myrkyllisimmistä sienistä. Se on syynä lähes 90 prosenttiin kuolemaan johtaneista sienimyrkytyksistä.
Kavalakärpässienen lakin väri voi vaihdella oliivinvihreästä kellanharmaaseen, ruskeanvihertävään tai jopa aivan vihreään tai valkoiseen. Lakki on nuorena munamainen ja kupera, vanhempana laakea. Lakki on pinnalta säteittäisviiruinen, kuivana silkinkiiltoinen ja kosteana limainen. Lakin alapinnan heltat ovat irtotyviset ja kellanvalkoiset. Jalka on vihertävänvalkoinen, nöyhtäpintainen, pitkä ja hoikka. Jalassa on leveä, hauras rengas ja iso, säkkimäinen tuppi. Sienen malto on valkoista, mutta kellertää heikosti pintakelmun alla. Tuoksu on tyypillisesti makean hunajainen, mutta samalla pistävän vastenmielinen.
Kavalakärpässieni kasvaa yleisimmin ravinteikkaalla multamaalla tammi- ja pähkinälehdoissa sekä hakamailla loppukesällä ja alkusyksyllä.
Kavalakärpässieni sisältää amatoksiineja, erityisesti alfa-amanitiinia, jotka ovat myös valkokärpässienen sisältämiä solumyrkkyjä. Amatoksiinit vaikuttavat tuhoisasti erityisesti maksaan ja munuaisiin ja arviolta jo 50 gramman sienimäärän syöminen johtaa hoitamattomana kuolemaan. Sienen syönnin jälkeen oireet ilmenevät 6–24 tunnin kuluessa. Ainoa, toistaiseksi kokeellinen mutta lupaava hoitomenetelmä on lääkäri S. Todd Mitchellin Dominikaanisessa sairaalassa Santa Cruzissa, Kaliforniassa johtaman tukijaryhmän maarianohdakkeesta ("Silybum marianum") valmistama lääke. Lääkinnän aloittaminen 96 tunnin sisällä kavalakärpässienen syömisestä näyttää estävän maksavaurion ja siten mahdollistavan munuaisten poistavan myrkyn kehosta turvallisesti voimakkaan nesteytyksen avulla.
Kavalakärpässieni sisältää myös fallotoksiineihin kuuluvaa falloidiinia (CHNOS, CAS-numero 17466-45-4), joka vaikuttaa sitomalla ja stabiloimalla eläinsolujen aktiinifilamenttiverkostoja. Vasta-aineeksi tähän vaikutukseen voi nauttia suuria määriä raakaa lihaa, missä on runsaasti aktiinia.
Kavalakärpässienen tekee erityisen vaaralliseksi sen ”ruokasienimäinen” ulkonäkö ja väri, ja erään arvion mukaan jopa 90 prosenttia maailman kuolemaan johtaneista sienimyrkytystapauksista on kavalakärpässienen aiheuttamia. Keski-Euroopassa kavalakärpässientä on poimittu herkkusieninä, valmuskoina ja haperoina. Kavalakärpässienestä poiketen herkkusienillä ei ole tuppea ja niiden heltat tummuvat itiöiden kypsyttyä. Valmuskoilla ja haperoilla ei ole tuppea eikä rengasta, paitsi tietyillä valmuskalajeilla on rengas.
Monien tunnettujen henkilöiden on sanottu kuolleen kavalakärpässienimyrkytykseen, joskus sekoitettuaan sienen Keisarikärpässieneen. Näitä ovat keisari Claudius, paavi Klemens VII ja Pietari Suuren vanhemmat.
Kavalakärpässieni elää Suomessa harvinaisena vain lounaisrannikolla, muun muassa Halikossa, Turun seudun tammilehdoissa, Ruissalossa, Saaristomeren kansallispuistossa ja hieman yleisempänä Ahvenanmaalla. Suomessa kavalakärpässienen aiheuttamia kuolemantapauksia ei sen pienen levinneisyysalueen ja harvinaisuuden takia tunneta.
Öljypuut
Oliivit eli öljypuut ("Olea"), joita kutsutaan myös "oliivipuiksi", ovat oliivikasveihin (Oleaceae) kuuluva kasvisuku. Suvun tärkein laji on viljelty oliivipuu ("Olea europaea"), jonka hedelmistä eli oliiveista ("öljymarjoista") voidaan puristaa oliiviöljyä.
Yamoussoukro
Yamoussoukro on Norsunluurannikon virallinen pääkaupunki. Se sijaitsee 240 kilometriä pohjoiseen Abidjanista. Vuoden 1998 väestönlaskennassa Yamoussoukrossa oli 155 803 asukasta, vuoden 2010 väkiluvuksi on arvioitu 242 744.
Yamoussoukrosta tuli maan pääkaupunki maaliskuussa 1983, kun presidentti Félix Houphouët-Boigny oli määrännyt pääkaupungin siirrettäväksi kotikyläänsä. Kaupungissa sijaitsee yksi maailman suurimmista kirkoista, vuonna 1990 paavi Johannes Paavali II:n käyttöön vihkimä basilika Notre Dame de la Paix de Yamoussoukro.
Yamoussoukron lentoasemalla on yksi kiitotie, joka on kolme kilometriä pitkä. Kiitotie rakennettiin niin pitkäksi, että tarvittaessa sille voitaisiin lentää Concordella. Kaupungissa toimii maan ensimmäisen presidentin mukaan nimetty ammattikorkeakoulu, Institut National Polytechnique – Felix Houphouet Boigny.
Bataatti
Bataatti ("Ipomoea batatas") on makea- ja suurimukulainen viljelyskasvi. Kasvin mukulat muistuttavat perunaa ("Solanum tuberosum"), mutta siitä huolimatta ne eivät ole läheistä sukua toisilleen. Köynnöstävä koristekasvi päivänsini ("Ipomoea tricolor") puolestaan kuuluu samaan sukuun bataatin kanssa.
Bataatin syötävän juurimukulan kuori voi olla väriltään punainen, violetti, ruskea tai valkoinen. Tavallisimpia ovat oranssinväriset mukulat, joiden väri johtuu niiden suuresta beetakaroteenipitoisuudesta, samoin kuin porkkanankin. Bataatin violetin värinen lajike sisältää suurempia määriä antioksidantteja, joiden katsotaan ehkäisevän sydän- ja verisuonitauteja ja syöpää. Violettia bataattia myydään myös purppurabataatin nimellä. Bataatti on parhaimmillaan isohkona.
Bataatti kasvaa luonnonvaraisena Keski- ja Etelä-Amerikassa, missä sitä on viljelty ainakin 5000 vuoden ajan. Sen viljely oli levinnyt koko trooppiseen Amerikkaan, Karibialle ja Polynesiaan jo ennen eurooppalaisten tuloa alueelle. Bataatin viljelys Polynesiassa olikin yhtenä perusteena Thor Heyerdahlin teorialle, jonka mukaan polynesialaisten esi-isät olisivat saapuneet Etelä-Amerikasta. Nykyisin pidetään kuitenkin todennäköisempänä, että kasvi olisi levinnyt sinne alkujaan merivirtojen mukana ja otettu sen jälkeen viljelykseen.
Nykyisin bataattia viljellään lähes kaikilla maailman lämpimillä alueilla, joilla sen kasvattamiseen riittää vettä. Joitakin lajikkeita voidaan kasvattaa huonekasveina.
Bataatti on monivuotinen köynnös, mutta koska se ei kestä alle 10 °C:n lämpötiloja, sitä kasvatetaan muun muassa Yhdysvalloissa yksivuotisena. Sitä levitetään varsi- tai juuripistokkaista tai rönsyistä. Bataatti viihtyy parhaiten noin 24 °C keskilämpötilassa. Siemeniä käytetään vain jalostukseen. Bataatti ei muodosta kukkia, jos valoisaa aikaa on yli 11 tuntia, eli ei tropiikin ulkopuolella. Lajikkeesta riippuen bataatin juurimukulat kypsyvät 2–9 kuukaudessa.
FAO:n mukaan 98 % maailman bataattisadosta tuotetaan kehitysmaissa, yksin Kiinassa 83 %. Kiinan tuotannosta tosin lähes puolet käytetään karjan rehuna. Yhdysvaltojen eteläosassa tuotetaan bataattia Pohjois-Amerikan ja Euroopan tarpeisiin. 40 prosenttia Yhdysvaltain bataateista tuotetaan Pohjois-Carolinan osavaltiossa.
Bataatin mukulat sisältävät runsaasti sekä tärkkelystä että sokeria ja ovat selvästi energiapitoisempia kuin perunat. Niissä on myös paljon ravintokuitua, C-vitamiinia, A-vitamiinin esiastetta beetakaroteenia sekä B-vitamiinia. Mukulat, lehdet ja versot ovat kaikki syötäviä, ja niitä käytetään myös eläinten rehuna. Mukuloista voi tehdä jauhoa ja alkoholia. Useimmiten niitä kuitenkin syödään soseena tai sosekeittona, paistettuina kuutioina tai keitettyinä.
Taiwanilaisessa keittiössä usein valkosipulin ja kasviöljyn kanssa keitetyt bataatinlehdet ovat yleinen lisuke. Tarjoiltaessa niiden päälle tavallisesti ripotellaan suolaa.
Afrikassa bataatin syöntiä pyritään edistämään myös siksi, että se sisältää A-vitamiinia, jonka puutteesta monet lapset edelleen kärsivät.
Piinapenkki
Piinapenkki on vanha ja raaka kidutusväline. Sitä on käytetty paljon etenkin keskiajan vankiloissa.
Kuuluisimpia piinapenkin uhreista oli Henrik VIII:n valtakaudella vääräuskoisuudesta ja maanpetturuudesta syytetty Anne Askew, jota kuukausien ajan kiduttaen yritettiin saada tunnustamaan. Myös vuoden 1606 ruutisalaliittoon kuulunut Guy Fawkes joutui piinapenkkiin, jotta hän paljastaisi muiden salaliittolaisten nimet.
Piinapenkki on puinen alusta, jonka molempiin päihin tai ainoastaan toiseen oli kiinnitetty rulla, johon oli solmittu naruja. Narujen toiset päät solmittiin kidutettavan raajoihin ja rullia alettiin hitaasti veivaamaan, vetäen uhrin raajoja erilleen. Jos uhri ei ole yhteistyöhaluinen, pyörittämistä jatketaan kunnes raajojen nivelet antavat periksi ja irtoavat kehosta. Tässä vaiheessa uhri on suurissa tuskissa ja kuolee hitaasti veren valuessa kehosta. Yleensä muita vankeja tuotiin katsomaan kidutusta. Tämän oli tarkoitus luoda psykologista pelkoa vankien keskuudessa ja heitä oli tällöin helpompi käsitellä.
Piinapenkistä on useita versioita. Joskus piinapenkkiin kiinnitettiin piikikkäitä rullia. Tämä aiheutti sen, että kun uhri venyi jo entisestäänkin kivuaalla tavalla, selkänojan piikit repivät selän nahkaa ja lihaksistoa auki.
Rautaneitsyt
Rautaneitsyt (myös rautarouva, rautaleski tai rautaneito, ) on kidutusväline. Se on metallista tai puusta valmistettu kaappi, jonka sisäpinnoissa olevat piikit lävistävät uhrin kaapin ovet suljettaessa. Uhri elää muutaman päivän kunnes kuolee verenhukkaan. Joissakin rautaneitsyissä oli pohjalla reikä, josta veri pääsi pois, tai avattava luukku, jolla ruumis pudotettiin pois.
Vastoin yleistä harhaluuloa rautaneitsyttä on käytetty kidutus- ja teloitusmenetelmänä todella harvoin. Se on lähinnä Hollywood-elokuvien luoma väärinkäsitys. Rautaneitsyt kuuluu kuitenkin useiden historiallisten museoiden ja näyttelyiden esinevalikoimaan. Ulkonäöltään kuuluisin rautaneitsyt lienee saksalainen Nürnbergin rautaneitsyt, joka tuhoutui toisessa maailmansodassa liittoutuneiden pommituksissa.
Brittiläinen heavy metal -yhtye Iron Maiden on ottanut nimensä laitteen mukaan.
Hukuttaminen ja vesikäsittely
Hukuttaminen on yksinkertainen kidutusmenetelmä, jossa uhrin päätä painetaan veden alle, kunnes tämä on hukkumaisillaan. Uhri voidaan elvyttää käsittelyn uusimiseksi useita kertoja. 
CIA on käyttänyt tätä toistuvasti terroristiepäiltyjä vastaan, mutta presidentti Barack Obama kielsi sen heti astuttuaan virkaansa.
Vesikäsittelyllä voidaan tarkoittaa myös noituuden testaamiseen käytettyä keinoa, jossa köyden päähän sidottu noituudesta epäilty voitiin upottaa jokeen tai lampeen useita kertoja, joka kerta hieman kauemmin. Jos uhri hukkui, hänet julistettiin viattomaksi: noitaa ei voinut uskomuksen mukaan hukuttaa, koska tällä oli käytössään taikakeinoja (ks. vesikoe).
Painevesikidutus on ollut käytössä Etelä-Amerikan diktatuurien vankiloissa: uhrit suljetaan häkkiin tai kahlitaan, minkä jälkeen heitä ruiskutetaan paloletkuilla. Uhrit palelevat ja vedenpaine aiheuttaa usein ruhjeita.
Kiinassa kidutetaan poliittisia vankeja kastelemalla vuorotellen erittäin kylmällä ja kuumalla vedellä. Vaikka näkyviä palovammoja ei syntyisikään, uhrit kärsivät suuria tuskia lämpötilaeron vuoksi.
Rouskut
Rouskut ("Lactarius") on laaja helttasienisuku. Ne muistuttavat usein ulkoisesti lähisukulaisiaan, samaan "Russulaceae"-heimoon kuuluvia haperoita, mutta eroavat siinä, että vioitettaessa ne vuotavat maitiaisnestettä, jonka väri vaihtelee lajin ja iän mukaan; tyypillisesti rouskujen maitiaisneste kuitenkin on valkoista. Rouskulajeja tunnetaan maailmasta yli 300, Suomesta noin 70. Rouskuja on hyvin monen kokoisia ja -värisiä. Rouskut kasvavat pääasiassa metsässä, usein puiden juurisieninä. Elo-syyskuu on parasta rouskuaikaa.
Yleisinä ja satoisina rouskut ovat suosittuja ruokasieniä, joitain lajeja pidetään jopa herkullisina. Metsäntutkimuslaitoksen vuosina 2010-2012 tekemän tutkimuksen mukaan rouskut olivat suosituin ruokasieniryhmä, jota poimi yli 90% sienestäjistä.
Monet rouskut ovat kuitenkin sellaisinaan kirpeitä tai lievästi myrkyllisiä aiheuttaen vatsanväänteitä, ja ne on ryöpättävä ennen syömistä. Haaparouskulle suositellaan viiden minuutin keittoaikaa, kangas- ja karvarouskulle 10 minuuttia. Lakritsirouskun lievähkö myrkky ei välttämättä poistu ryöppäämällä, joten sen käyttämistä ei suositella. Lakritsirouskun tunnistaa kuitenkin helposti siitä, että sen maitiaisneste on kirkasta, eikä maitomaisen valkoista. Mustarouskun on epäilty olevan karsinogeeninen.
Suomessa elintarviketurvallisuusvirasto Eviran määräyksellä 3/2007 määriteltiin haaparousku ("Lactarius trivialis"), kangasrousku ("Lactarius rufus") ja karvarousku ("Lactarius torminosus") kauppasieniksi. Kyseinen määräys oli voimassa 1.7.2012 saakka, jolloin kauppasieniasetus kumottiin. Tämän jälkeen Evira on pitänyt listaa suositeltavista sienistä.
Ruokasieniä, joita ei ole määritelty kauppasieniksi ovat mm.
Melanesia
Melanesia (kreikan kielestä "mustat saaret") on Oseanian osa, joka kattaa alueen läntiseltä Tyyneltä valtamereltä Australian koillispuolelle. Oseanian kaksi muuta osaa ovat Polynesia ja Mikronesia. Termiä käytti ensimmäisenä Jules Dumont d'Urville vuonna 1832. d'Urville jaotteli Oseanian etnisesti ja maantieteellisesti, mutta nykyään hänen rotuluokitustaan pidetään epätarkkana Melanesian ollessa kulttuurisesti, kielitieteellisesti ja geneettisesti monimuotoinen alue ja nimeä käytetäänkin kuvaamaan vain maantieteellistä aluetta.
Seuraavia saaria ja saariryhmiä on perinteisesti pidetty osana Melanesiaa:
Fortepiano
Fortepiano tai vasaraklaveeri () on klassismin ajan alussa kehitetty kosketinsoitin, joka on pianon varhaismuoto. Se syrjäytti klassisen kauden pianokonsertoissa cembalon muun muassa monipuolisemman kosketusvivahteensa ansiosta. Soittimen ääni eroaa modernista pianosta selvästi.
Moderni piano syrjäytti vasaraklaveerin täysin 1800-luvun alkupuolella. 1900-luvun jälkipuoliskolla sitä on kuitenkin ruvettu käyttämään toisinaan alun perin vasaraklaveerille tehdyn musiikin esityksissä.
Haperot
Haperot ("Russula") on laaja helttasienisuku. Ne muistuttavat ulkoisesti paljon lähisukulaisiaan, samaan "Russulaceae"-heimoon kuuluvia rouskuja, mutta eroavat niistä siinä, ettei haavoitetusta haperosta valu maitiaisnestettä rouskun tapaan. Haperojen lakki on usein kirkkaan värinen, mutta harmaantuu yksilön vanhetessa. Paras haperokausi on heinä-syyskuussa. Monet haperot ovat erinomaisia ruokasieniä, eikä myrkyllisiä haperolajeja tiedetä löytyvän Suomesta. Lajeja tunnetaan Suomesta noin 130, mutta lajimäärä voi todellisuudessa olla jopa kaksinkertainen. Seitsemän lajia on Suomessa luokiteltu uhanalaisiksi.
Haperon tunnistaa helposti siitä, että jalkaa taitettaessa se "hapertuu" eli murtuu pieniksi juustomaisiksi paloiksi. Esimerkiksi seitikkien jalan voi puolestaan repiä koko jalan mittaisiksi suikaleiksi. Haperoksi tunnistamisen jälkeen sienestä voi maistaa palan ja sylkäistä pois, tärkeää on odottaa muutamasta sekunnista kymmeneen että sienessä mahdollisesti oleva kirpeys tulee esiin. Maultaan miedot haperot kelpaavat käytettäviksi ryöppäämättä, voimakkaan makuiset voi kiehauttaa, jotta väkevän maun saa pois.
Haperoiden lajilleen tunnistaminen on monesti ongelmallista. Tunnistamista voi harjoittaa ilman mikroskooppiakin. Tässä merkitystä on kasvupaikalla, läheisillä puulajeilla, lakin ja jalan värillä, helttojen tiheydellä sekä tuoksulla ja maulla. Yksi paljon käytetty tuntomerkki on mallon värimuutokset. Tärkeä on myös lakin pintakelmun irtoamistapa. Edelleen itiöpölyn väri vaihtelee paljon lajista toiseen: Se voi olla valkoista, kermanväristä, okraa tai keltaista ja näiden sävyjä. Paljon käytetty itiöiden vertailussa on Romagnesin väriluokitus. Haperoiden taksonomiassa on kuitenkin mikroskooppisilla tuntomerkeillä ja viimeaikaisilla DNA-tunnistusmenetelmillä yhä suurempi merkitys.
Dizzy Reed
Darren Reed (s. 18. kesäkuuta 1963 Hinsdale, Illinois), taiteilijanimeltään Dizzy Reed, on yhdysvaltalainen muusikko. Hän tuli tunnetuksi liittyessään Guns N' Rosesiin vuonna 1990. Dizzy on edelleenkin yhtyeen jäsen. Dizzy soittaa koskettimia, mutta hallitsee myös bongot ja tamburiinin. Lisäksi hän myös laulaa taustalaulua.
Hän esiintyy viidellä Guns N' Roses -levyllä, ja on ollut työstämässä myös uutta "Chinese Democracy" -levyä. Levyn tekeminen aloitettiin jo 1990-luvun lopussa, ja se julkaistiin Suomessa 22.11.2008. Guns N' Rosesin ohella Reed on myös tuottanut pikkubändien projekteja sekä tehnyt omia sooloprojektejansa.
Dizzy esiintyy myös elokuvassa The Still Life.
Tatit
Tatit (Boletaceae) on eräs sienten heimo. Tatit ovat yleensä suuria tai keskisuuria, harvoin pieniä sieniä. Erotuksena helttasienistä, on tateilla helttojen sijasta lakin alapinnalla löyhästi kiinni oleva pillikerros. Pillikerrosta kutsutaan pillistöksi. Tateille tunnusomaista on jykevä jalka, ja säännöllinen muoto (jalka on säännöllisenmuotoisen lakin keskellä).
Tatit ovat arvostettuja ruokasieniä. Suomessa esiintyvistä tattilajeista suurin osa on syötäviä, ja varsin moni laji herkullisena pidetty. Herkkutatti, punikkitatit, kangastatti ja voitatti kuuluivat perinteiseen suomalaiseen kauppasieniluetteloon 1.7.2012 asti, ja sen jälkeen ne ovat kuuluneet Eviran ylläpitämään suositeltavien ruokasienten luetteloon. Silti tateissa on myös syömäkelvottomia (mm. sappi- ja veritatti) ja lievästi myrkyllisiäkin lajeja (kuten piruntatti ja tauriontatti).
Paras tattiaika on Pohjois-Suomessa elokuun puolesta välistä syyskuun lopulle ja Etelä-Suomessa elokuun lopulta syys-lokakuun vaihteeseen. Tätä ajankohtaa aiemminkin ja sen jälkeenkin tapaa tatteja, ensimmäiset jo elokuun alussa.
Käyttäjäkeskeinen suunnittelu
Käyttäjäkeskeisessä suunnittelussa ("User-Centered Design", UCD) lähtökohtana pidetään käyttäjien toiveita ja tarpeita. Tämä käyttäjänäkökulma pidetään mukana koko suunnitteluprosessin ajan. Menettelyllä pyritään takaamaan tuotteen hyödyllisyys ja helppokäyttöisyys. Kansainvälisen ISO 13407:1999 -standardin mukaan käyttäjäkeskeiseen suunnitteluprosessiin kuuluu tarvittaessa uudelleen toistettavina vaiheina:
Tunnetuin ja eniten käytetty käyttäjäkeskeinen suunnittelumenetelmä on Hugh Beyerin ja Karen Holtzblattin 1990-luvulla kehittämä Contextual Design.
Myös käyttäjäkokemus on tärkeä osa käyttäjäkeskeistä suunnittelua ja sitä tulisi soveltaa niin tuotteiden kuin palveluidenkin kehitykseen. Nykyisen ajattelumallin mukaan "tuote" on laite, joka antaa ihmisen saamaa kokemusta kohentavan palvelun, kun taas "palvelu" on asiakkaan saamaa kokemusta kohentava toiminto. Näin voidaan ajatella ihmisen ostavan autonoston yhteydessä oikeastaan kuljetuspalvelua.
Käyttäjälähtöisestä tuotekehityksestä on kirjoittanut muun muassa Cagan & Vogel (2003).
Matti ja Teppo
Matti ja Teppo on veljesten Matti Tapio (s. 8. elokuuta 1949 Turku) ja Teppo Ilmari (s. 1. maaliskuuta 1948 Turku) Ruohosen muodostama iskelmälaulajaduo. Heidän tunnetuimpia kappaleitaan ovat muun muassa ”Kissankultaa”, ”Et voi tulla rajan taa”, ”Mä joka päivä töitä teen”, ”Ensimmäinen”, ”Kaiken takana on nainen”, ”Mä tanssin hullun lailla” ja ”Näitä polkuja tallaan”. Matti Ruohonen on säveltänyt ja VeePee Lehto sanoittanut valtaosan veljesten lauluista.
Matti ja Teppo nousivat suursuosioon vuonna 1969, jolloin he aloittivat esiintymiset tanssilavoilla ja tekivät ensilevytyksensä ”Jos olet onnellinen”. Seuraavana vuonna kappale ”Kissankultaa” nousi listaykköseksi. Vuonna 1972 heiltä ilmestyi ensimmäinen albumi "Matti ja Teppo", ja vuonna 1975 he perustivat oman levy-yhtiönsä M&T Tuotanto Oy:n.
Matin ja Tepon kultarajan ylittäneitä levyjä on myyty Suomessa hiukan yli miljoona kappaletta, mikä tekee heistä toiseksi parhaiten Suomessa myyneen artistin Eppu Normaalin jälkeen. Matin ja Tepon albumeista tuplaplatinaa ovat myyneet "Et voi tulla rajan taa" (121 620 kappaletta) ja "Pidä itsestäsi huolta" (115 000). Duolla on 7 platinalevyä ja 29 kultalevyä.
Matti ja Teppo ovat esiintyneet yhdessä jo lapsuusiästä lähtien. Yhdessä veljensä Seppo Ruohosen kanssa Matti ja Teppo esiintyivät erilaisissa tilaisuuksissa. Kun Turun musiikkiopisto aloitti toimintansa, olivat Matti ja Teppo ensimmäisten sinne hyväksyttyjen oppilaiden joukossa. Nuoruudessaan veljekset opiskelivat viulun ja pianon soittoa, mutta sittemmin Matti ryhtyi soittamaan kitaraa ja säveltämään lauluja, kun Teppo toimi sanoittajana. Vuonna 1966 he voittivat "Ponnahdus pinnalle" -kilpailun folk-sarjan.
Vuonna 1983 ensimmäisessä Emma-gaalassa Matti ja Teppo voittivat vuoden miessolistin Emma-palkinnon, vaikka ovatkin duo.
Matti ja Teppo tekevät koko Suomen kattavan 50-vuotisjuhlakiertueen syksyllä 2019 konsertoimalla 18:lla paikkakunnalla. Kiertue huipentuu ”Viimeiseen konserttiin” Hartwall Arenalla Helsingissä sunnuntaina 15. päivä joulukuuta. Kiertueen jälkeen he keikkailevat enää hyvin valikoiden ja vain kesäisin.