Dynamiittityttö
Dynamiittityttö on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen mustavalkoinen komediaelokuva vuodelta 1944. Juoni rakentuu tekoajankohdalleen tyypillisesti väärille henkilöllisyyksille ja yhteiskuntaluokkien välisille eroille. Hienostoneiti Marja haluaa säpinää elämäänsä ja sekaantuu rikollisten puuhiin. Hän tosin uskoo olevansa tekemisissä vain rosvoiksi naamioituneiden valeroistojen kanssa. "Dynamiittityttö" esitettiin televisiossa ensi kerran 12. tammikuuta 1963.
Reijosten huvilaa esittää Henry Nielsenin huvila Helsingin Kuusisaaressa. Elokuvaa kuvattiin myös silloisessa Kulosaaren huvilakaupungissa ja Kulosaaren Casinolla. Sivuosissa näyttelevät muun muassa Irja Elstelä, Tarmo Manni ja Arvi Tuomi.
Salaperäiset dynamiittimiehet pitävät kaupunkia pelon vallassa. Myös johtaja Jorma Reijosen konttori joutuu tihutyön kohteeksi. Johtajan tytär Marja Reijonen kaipaa jännitystä tylsään elämäänsä ja innostuu ryöstöstä, ovathan dynamiittimiehet ”viimeinen huuto”! Reijosille neuvotteluun saapunut rikospäällikkö Esko Vuoristo kiinnostuu Marjasta ja saattaa hänet ravintolaan, jossa odottavat Marjan ystävät Lempi Rae ja taiteilija Kari Honka. Takaisin kaupunkiin Marjan puolestaan saattaa salaperäinen arkkitehti Taisto. Kari ei käsitä ihailemansa Marjan kiinnostusta rikoksiin, ja päättää antaa tytölle opetuksen; hän pyytää kavereitaan esittämään rosvoliigaa Marjalle.
Viikonloppuna Esko vierailee Reijosten huvilalla. Myös Lempi tupsahtaa paikalle ja paljastaa Karin juonen Marjalle. Paikalle saapuu myös Taisto, joka vahingossa pudottaa kirjelappusen eteisen lattialle. Marja poimii sen arvellen sen liittyvän Karin juoneen. Illalla Marja menee kirjeen neuvojen mukaisesti Rahkosen autokorjaamolle, jossa kohtaa oikeat rosvot, joita hän pitää valerosvoina. Rosvot taas luulevat Marjaa pomonsa ”Jehun” lähettämäksi avustajaksi. Seuraavana päivänä Marja ja Kari lounastavat ulkona, ja jälleen arkkitehti Taisto sattuu paikalle. Marja möläyttää isänsä arvopapereiden olevan huvilalla. Marjan poistuttua Kari kertoo juonensa Taistolle, joka ehdottaa sen toteuttamista Reijosten huvilalla.
Aamulla Reijosten kotiapulainen lukee sanomalehdestä dynamiittimiesten viimeisimmästä ryöstöstä. Marja on ollut siinä mukana, ja käsittää kauhukseen olleensa tekemisissä oikeiden rosvojen kanssa! Siltä seisomalta hän ryntää poliisiasemalle ja paljastaa kaiken Eskolle. Hieman vastentahtoisesti Esko hyväksyy Marjan osallistuvan vielä yhteen keikkaan. Kohteena on Reijosten huvila, jonne Esko lähettää poliisit etukäteen nappaamaan roistot. Poliisipa pidättääkin Karin lähettämät valerosvot ja vie heidät mukanaan. Sen jälkeen Marja tulee huvilalle oikeiden dynamiittimiesten kanssa ja kohtaa Karin, joka on jäänyt yksin haahuilemaan huvilan pihamaalle. Sisällä huvilassa on läsnä kotiapulainen Ulla, joka nukkuu sikeästi keittiön takahuoneessa. Marja järjestää rosvoille viihdettä sillä aikaa kun poliisit kiitävät takaisin. He saapuvat paikalle viime hetkellä. Taisto paljastuu Jehuksi ja Marja pyörtyy. Hän vannoo haluavansa vastedes viettää niin tylsää elämää kuin suinkin...rikospäällikkö Vuoriston kanssa.
Elokuva sai marraskuussa järjestetyssä juhlassa 1945 kaksi Jussi-palkintoa:
Uuden Suomen kriitikko arvioi elokuvan olleen ”tervetullut piristys keskelle ankeaa syksyä”. Helsingin Sanomissa kriitikko Paula Talaskivi kirjoitti: ”Suomi-Filmin uutuus on sellainen hyväntuulisuuden täysosuma, ettei meillä moniin aikoihin ole sen vertaista tehtykään. – – Mutta Tetillä ja Vaalalla on ollut tukenaan myös sellainen armoitettu komedienne kuin Lea Joutseno, jonka vertaista meillä ei tällä alalla kerta kaikkiaan ketään muuta olekaan.” Vuonna 1988 Tapani Maskula arvioi: ”William Markus ja aivan erityisesti Tapio Nurkka sopivat mainiosti eloisan Lea Joutsenon aisapareiksi. Nurkan kuivan niukka komiikka ei ole saanut meillä liiemmälti seuraajia.” Kansan Uutisissa Antti Lindqvist luonnehti Joutsenoa ”ratkipirteäksi – – jota ilman elokuvalla olisi varsin vähän annettavaa”.
Televisioesityksen yhteydessäkin kritiikissä kiitetään Lea Joutsenoa "sotavuosien säkenöivimmäksi komedienneksi" (Arto Pajukallio, Helsingin Sanomat).