Hunnit
Hunnit oli etnisesti kirjava, ydinosaltaan luultavasti turkinsukuinen paimentolaisväestö, joka tunkeutui Keski-Aasian arojen suunnasta Eurooppaan 300-luvun lopulla. Heidän hyökkäyksensä oli kansainvaellusten alkusysäys. Hunnien viimeisenä ja voimakkaimpana johtajana toimi Attila. Hunnit olivat pelättyjä ja heihin yhdistetään nykyaikanakin adjektiivi hurja. Hunneja pelättiin sillä heidän sotajoukkonsa kulkivat ratsain pitkiä matkoja ja nopeasti. Historioitsija Carroll Quigleyn mukaan tämä saattoi hyvinkin johtua hevosenkenkien käytöstä.
Hunnien ydinjoukon uskotaan edustaneen ainakin osittain mongolidista ihmistyyppiä, mutta Euroopan valloitukseen osallistui myös muita hunnien alistamia kansoja. On epäselvää, paljonko Eurooppaan tunkeutuneilla hunneilla oli yhteistä Intiaa ja Kiinaa ahdistaneiden paimentolaiskansojen kanssa. Nykyisen Mongolian alueella asunut xiongnu-kansa, jota vastaan kiinalaiset taistelivat jo ennen ajanlaskun alkua, on joskus samaistettu hunneihin.
Attilan kuoltua vuonna 453 hunnien valtakunta hajosi.
Hunnit olivat taitavia ratsastajia ja jousen käyttäjiä, ja tekivät hyökkäyksiä Kiinaa vastaan. Hunneilla ei ollut yhtenäistä valtiorakennetta, vaan he muodostuivat useista keskenään kilpailevista päällikkökunnista.
Alun perin hunnit asuivat luultavasti nykyisen Mongolian alueella, ja he edustivat alkuperäistä mongolinkielistä ordaa. Hunnit loivat ensimmäisen paimentolaisheimojen valtiollisen muodostuman Keski-Aasian aroille. Kolmannen vuosisadan lopussa ennen ajanlaskun alkua tämän liittouman johdossa oli Mode. Hunnit alistivat valtaansa Jenisein varrella olevat heimot (mm. dinlinit) ja muinaisen Tuvan väestön. Valloitusretket jatkuivat vielä länteenpäin, jossa tavoitteena oli kukistaa keskiaasialaiset usunit ja juetšežit.
70-luvulla eaa. tämä hunnien varhainen valtakunta hajosi kiinalaisten, usunien ja dinlinien yhdistyneiden voimien takia. Osa hunneista pääsi pakenemaan usunien ja dinlinien välistä länteen Kangjuin aralilaisten heimojen luo ja ilmeisesti täällä sekoittui muinaisturkkilaisiin heimoihin. Hunnit perustivat uuden valtakunnan ajanlaskun alun paikkeilla, mutta tämä valtakunta tuhoutui lopullisesti v. 87 jaa. sjanbilaisten mongolinkielisten heimojen iskuissa.
Suuri joukko ns. pohjoisia hunneja lähti liikkeelle Altain ja Tienšanin välisten vuorilaaksojen kautta kohti länttä Etelä- ja Länsi-Siperiaan. Matkansa varrella he kukistivat Koillis-Kazakstanin ja Barabinskin arojen puolipaimentolaiset (etupäässä turkinkieliset) heimot. Länsi-Mongolian ("Barkauljärvi" = ?) ja ”Länsimeren” (Kaspianmeri tai Araljärvi) välisillä alueilla hunnit turkkilaistuivat. Näihin hunneihin sulautui myös sarmaatteja ja ugreja. Pohjoisilla hunneilla oli valtakunta vuosina 104–155.
Vuonna 155 jaa. sjanbilainen heimopäällikkö Tanšihai ajoi hunnit kokonaan pois itäisiltä alueilta ja karkotti heidät melkein Volgan rannoille. 100-luvun jälkipuoliskolla idästä paenneet hunniheimot (turkkilais-mongolilaiset) ja heihin sulautuneet ugrilaiset ja sarmaatit ilmaantuivat Etelä-Uralin ja alisen Volgan itäpuoleisille aroille. Tästä lähtien hunnit tunnetaan myös Euroopassa.
Hunnit lähtivät 300-luvun jälkipuoliskolla vaeltamaan, ja hyökkäsivät noin 360 Kaspianmeren pohjoispuolisille alueille, ylittivät sitten vuonna 375 Volgan ja kukistivat alaanien valtakunnan. Osa hunneista tunkeutui pohjoista kohti Kaman ja keskisen Volgan rannoille. Seuraavaksi hunnit hyökkäsivät Ukrainan ja Moldovan alueilla asuneiden ostrogoottien kimppuun ja kukistivat myös heidät. Noin vuonna 375 hunnit hyökkäsivät visigoottien kimppuun.
Hunnit asettuivat Pannoniaan ja tekivät sieltä hyökkäyksiä eri puolille Eurooppaa. Hajanaiset hunnit koostuivat useista eri ryhmistä, eikä heillä ollut yhtä johtajaa. Vuonna 432 kaikkien hunnien johtajaksi nousi kuitenkin yksi mies, Rua eli Rugila. Rugilan kuoltua 434 valta jaettiin hänen veljenpoikiensa Bledan ja Attilan kesken. Veljekset pakottivat Bysantin maksamaan hunneille veroa ja kukistivat vuonna 436 burgundit.
Vuonna 445 Attila murhasi veljensä, ja hänestä tuli kaikkien hunnien valtias. Hän kokosi vuonna 451 suuren armeijan, johon kuului hunnien lisäksi myös heidän alistamiensa germaanikansojen joukkoja. Attilan johdolla he hyökkäsivät Galliaan ja etenivät nykyisen Orléansin edustalle. Katalaunien kentillä käytiin taistelu, jossa olivat vastakkain Attilan joukot ja Länsi-Rooman sotapäällikön Aëtiuksen kokoama armeija. Aëtiuksen joukoissa taisteli roomalaisten lisäksi frankkeja, visigootteja, burgundeja ja alaaneja. Hunnit hävisivät taistelun ja Attilan oli vetäydyttävä takaisin Pannoniaan.
Attila hyökkäsi tappiostaan huolimatta jo seuraavana vuonna Pohjois-Italiaan Pojoen tasangolle. Hunnit kääntyivät kuitenkin pian takaisin, mahdollisesti alueella riehuneiden kulkutautien ja nälänhädän vuoksi.
Attilan kuoltua vuonna 453 hunnien valtakunta hajosi. Hunnien valtakausi päättyi lopullisesti, kun gepidien kuningas Ardarik löi vuonna 455 yhdessä herulien ja ostrogoottien kanssa Attilan pojan Ellakin hunnijoukot. Hunniväestö sulautui vähitellen avaareihin ja bolgaareihin.
Keskiaikaisissa lähteissä hunnit ja unkarilaiset usein sekoitettiin keskenään. Yhtenä syynä lienee ollut se, että Attila oli pitänyt päämajaansa Pannonian altaassa. Enea Silvio de’Piccolomini, joka myöhemmin tunnettiin paavina Pius II, esitti 1509 postuumissa teoksessaan "Cosmographia", että unkarin kieli polveutuisi hunnien kielestä. Simon Kézain kronikasta lähtien (n. 1283) unkarilaisia pidettiin hunnien jälkeläisinä myös unkarilaisessa historiankirjoituksessa. Kenties tämän takia myös Unkarin nimeen latinankielisissä teksteissä ja sen pohjalta monissa länsieurooppalaisissa kielissä lisättiin h (Hungaria, Hongrie, Hungary), joka siihen ei historiallisesti kuulu ja jota latinan kielen italialaisessa tai ranskalaisessa ääntämistraditiossa ei muutenkaan enää keskiajalla äännetty. (Todellisuudessa nimi "Hungaria/Unkari" jne. lienee peräisin turkkilaisista sanoista "on ogur" '10 nuolta, 10 heimoa'.) Nykyäänkin kuvitellaan yleisesti, että Hungaria-nimi viittaisi hunneihin tai jopa tarkoittaisi "hunnien maata"; tähän viittasi esimerkiksi pääministeri Viktor Orbán Kiinan-vierailullaan 2010.
Ajatusta, että unkarilaiset ainakin osaksi polveutuisivat hunneista, ei ole Unkarissa tietyissä piireissä täysin hylätty vieläkään. Vuonna 2005 ryhmä hunnien jälkeläisinä itseään pitäviä unkarilaisia keräsi 2381 allekirjoitusta adressiin, jolla Unkarin parlamenttia pyydettiin tunnustamaan hunnit kansallisena vähemmistönä. Unkarin Tiedeakatemian antaman lausunnon pohjalta parlamentti ei kuitenkaan jatkanut asian käsittelyä.
Ensimmäisen maailmansodan aikana britit käyttivät saksalaisista pilkkanimitystä "the Huns" eli ’hunnit’, mikä puolestaan viittaa hunnien ”germaanisuuteen”. Nykyisin hunnit mielletään (vain) hurjiksi, mitä osoittaa myös piirroshahmo Hunni.