Kari Hotakainen
Kari Matti Hotakainen (s. 9. tammikuuta 1957 Pori) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut romaanien lisäksi muun muassa runoja, lasten- ja nuortenkirjoja, kuunnelmia, käsikirjoituksia ja henkilökuvan.
Hotakainen sai vuoden 2002 Finlandia-palkinnon romaanillaan "Juoksuhaudantie", josta tehtiin myös elokuva. Myös neljä hänen muuta teostaan ovat olleet Finlandia-ehdokkaina: "Klassikko" (1997), "Huolimattomat" (2006), "Ihmisen osa" (2009) ja "Henkireikä" (2015). Lisäksi hänen lastenkirjansa "Ritva" oli vuoden 1997 Finlandia Junior -palkintoehdokas.
Vuonna 2013 Hotakainen sai Pro Finlandia -mitalin.
Hotakainen kirjoitti ylioppilaaksi Rautalammin yhteislukiosta vuonna 1976. Hän opiskeli kotimaista kirjallisuutta Helsingin yliopistossa ja on humanististen tieteiden kandidaatti. Kirjoittamisen Hotakainen aloitti toimittajana Porissa. Hän oli STT:n toimittaja vuosina 1981–1985, Mainonnantekijäin copywriter 1985–1986 ja WSOY:n mainostoimittaja vuosina 1986–1995. Hän on ollut myös "Helsingin Sanomien" kolumnisti sekä työskennellyt toimittajana "Savon Sanomissa". Vuodesta 1995 Hotakainen on ollut vapaa kirjailija.
Hotakainen aloitti kirjailijanuransa 1980-luvun alussa runoudella. Hänen esikoisteoksensa on vuonna 1982 julkaistu runokirja "Harmittavat takaiskut", joka on tunnelmaltaan, miljööltään sekä aiheiltaan hyvin suomalainen. Vuonna 1985 ilmestynyt teos "Kuka pelkää mustaa miestä" esittelee arkisia aiheita. Kirjojen teemoja ovat yksinäisyys ja rakkaus, mutta runojen perussävy ei ole pessimistinen tai surullinen, vaan lähinnä ironinen. Runokokoelmat "Hot" (1987) ja "Runokirja" (1988) ovat edellisiäkin vauhdikkaampia, arkisempia ja humoristisempia. Niissä on sama henki kuin hänen aikaisemmissa teoksissaan. Hotakaista on kutsuttu jo esikoiskokoelmastaan asti ”velmuksi kielipeluriksi”, joka käyttää paljon vertauksia ja sanaleikkejä ja vie niiden käytön pitkälle. Vuonna 1989 Hotakainen sai "Runokirjasta" Kalevi Jäntin palkinnon.
Runoudesta Hotakainen siirtyi lasten- ja nuortenkirjoihin ja romaaneihin. Vuonna 1990 runoilijan titteliä kantanut Hotakainen julkaisi "Lastenkirjan", jonka on kuvittanut virolainen graafikko ja animaatio-ohjaaja Priit Pärn. Kirja sopii hyvin sekä aikuisille että lapsille, sillä se vie aikuisen lasten maailmaan. Hotakainen tuntuu yhdistävän aikuisten maailman sekä lapsen ymmärryksen. Hän totesi itse eräässä haastattelussaan löytäneensä omalaatuisen kirjoittamistapansa vasta "Lastenkirjassa", jossa vaistonvaraisuuteen sisältyy ajatuksia. Sama tapa hahmottaa maailmaa ja tehdä rinnastuksia on säilynyt läpi koko hänen tuotantonsa.
Hotakaisen ensimmäinen romaani "Buster Keaton – elämä ja teot" (1991) voitti Savonia-palkinnon vuonna 1993 ja oli myös Runeberg-palkintoehdokkaana. Se on tiiviimpi ja keskittyneempi kuin Hotakaisen muu tuotanto. Kirja on pienoisromaani ja sen kielellinen huumori on Hotakaista parhaimmillaan. Romaani "Bronks" (1993) eroaa Hotakaisen muusta tuotannosta pituutensa vuoksi. Se on myös perussävyltään pessimistisempi kuin hänen aikaisemmat teoksensa. "Bronks" sijoittuu aikaan, paikkaan ja maailmaan, jota ei voi määritellä, mutta josta voi silti selvästi tunnistaa nyky-yhteiskunnan piirteitä. Se on yhteiskunnallinen romaani ja kritiikki vallitsevia järjestelmiä kohtaan. Hotakainen ei kuitenkaan esitä yhteiskuntakritiikkiään realismin normaaliromaanin puitteissa, vaan on valinnut lajityypikseen fantasian ja tieteiskirjallisuuden sekamuodon. Hotakainen sai vuonna 1993 myös Suomi-palkinnon.
Useimmissa Hotakaisen romaaneissa ollaan arjessa, tavallisessa Suomessa. Hän kuvaa kirjoissaan maaseutua tai lähiöelämää sekä ruumiillista työtä tekeviä ihmisiä. "Syntisäkki" (1995), "Klassikko" (1997) ja "Iisakin kirkko" (2004) ovat kaikki kuvauksia suomalaisista miehistä. Hotakaisen varsinainen läpimurtoteos oli osin omaelämäkerrallinen "Klassikko", joka oli vuonna 1997 Finlandia-palkintoehdokas. Siitä tehtiin myös elokuva vuonna 2001. Vuonna 1997 Hotakaisen lastenkirja "Ritva" oli Finlandia Junior -palkintoehdokas. Vuonna 2000 ilmestyi nuortenkirja "Näytän hyvältä ilman paitaa", joka on tarinakokonaisuus helsinkiläisistä nuorista ja heidän elämästään. Kirja sai ilmestymisvuonnaan Topelius-palkinnon.
Hotakaisen vuonna 2002 ilmestynyt romaani "Juoksuhaudantie" sai Finlandia-palkinnon, ja kirjasta tehtiin myös samanniminen elokuva. Hotakainen sai romaanista Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon vuonna 2004. Kirjan päähenkilö haluaa keskitasoisen, järkihintaisen omakotitalon, mutta Helsingin asuntomarkkinoilla se on melkein mahdotonta. Kun valtaosa suomalaisista haluaisi asua omassa talossa, romaani osuu suureen unelmaan. Kirja on käännetty yli kymmenelle kielelle.
Vuonna 2006 Hotakainen sai pohjoismaisen näytelmäkirjailijapalkinnon näytelmästä "Punahukka". Romaani "Huolimattomat" oli ehdolla Finlandia-palkinnon saajaksi vuonna 2006. Vuonna 2009 ilmestyi romaani "Ihmisen osa", joka oli myös Finlandia-ehdokas. Ritva Valkama luki teoksen äänikirjaksi Yle Radio Suomelle. Vuonna 2011 romaani sai ranskalaisen Prix Courrier International -palkinnon parhaana käännöskirjana.
Hotakaisen teoksista on koottu aforismikokoelma "Asialliset" (2011), jonka on toimittanut Esa Silander. Hotakainen on kirjoittanut myös lastennäytelmiä, kuunnelmia ja kolumneja sekä käsikirjoittanut kymmenenosaisen televisiosarjan "Tummien vesien tulkit". Hän on toiminut myös kommentaattorina MTV3:n "Ensi-ilta"-ohjelmassa.
Hotakainen oli vuonna 2015 Kirjan ja ruusun päivän kirjailija teoksella "Kantaja". Samana vuonna ilmestyi hänen romaaninsa "Henkireikä", joka valittiin Finlandia-palkintoehdokkaaksi. Palkintoraadin mukaan ”Hotakainen käsittelee aikamme tabuja oivaltavasti ja hauskasti.”
Hotakainen on yksi Pitääkö olla huolissaan? -ohjelman vakiopanelisteista.
Hotakaisen vanhemmat ovat kauppias, valokuvaaja Keijo Hotakainen ja myyjä Meeri Ala-Kuusisto. Hotakainen on kahden lapsen isä ja ollut naimisissa äänitarkkailija Tarja Laaksosen kanssa vuodesta 1983. Hotakainen asuu Helsingin Pakilassa.
Hotakainen loukkaantui vakavasti auto-onnettomuudessa Hämeenlinnan Rengossa 3. maaliskuuta 2012, kun vastaantuleva auto ajautui Hotakaisen auton eteen.