Crazy Days
Crazy Days on suomalaisen Hurriganes-yhtyeen 3. marraskuuta 1975 julkaistu kolmas albumi. Sitä myytiin Suomessa timanttilevyyn oikeuttava määrä, ja lisäksi siitä tuli listaykkönen kolmen kuukauden ajaksi. Albumi on yleisesti yhtyeen aiempia levyjä kevyempi ja popmaisempi, ja sillä on yksi yhtyeen suosituimmista kappaleista, basisti Cisse Häkkisen tulkitsema ”My Only One”. Levy äänitettiin edellisen "Roadrunner"-albumin tavoin Marcus Music -studioilla Tukholmassa. Levytykseen kului kolme päivää.
Kitaristi Albert Järvinen oli eronnut yhtyeestä aiemmin vuonna 1975, ja hänen tilalleen tuli Hurriganesin alkuperäiskitaristi Ile Kallio. Useiden kriitikoiden mielestä Kallio ei täysin kyennyt korvaamaan Järvistä, ja monet katsoivat itse albumin olevan "Roadrunneriin" verrattuna vaisu. Arvostelua aiheutti myös Suomen arvostetuimman kitaristin vaihtaminen teinityttöjen suosiossa olleeseen ”idolipoikaan”. Kallio itse on kertonut, että äänityksiä olisi pitänyt siirtää muutamalla kuukaudella itseluottamuksen kasvattamiseksi.
Albumi nousi listalle myös Ruotsissa. Se oli sijalla 38 elokuussa 1976.
Hurriganesin toinen albumi "Roadrunner" (1974) oli ollut erittäin suuri menestys. Sitä myytiin parissa kuukaudessa timanttilevyyn oikeuttavat 50 000 kappaletta, minkä lisäksi se sai kehuja kriitikoilta. Sitä pidetään samalla mahdollisesti merkittävimpänä suomalaisena rock-albumina. Lisäksi Hurriganesista tuli selvästi Suomen suosituin yhtye. Joulukuun 20. päivänä 1974 "Roadrunner"-albumin kappale ”Get On” voitti kansainvälisen European Pop Jury -kilpailun, mikä teki suuren vaikutuksen suomalaisiin. Samalla Hurriganesista alettiin kiinnostua ulkomailla, ja "Roadrunner" julkaistiin Suomen lisäksi myös Ruotsissa.
Vuodenvaihteessa 1974–1975 Hurriganesin kitaristi Albert Järvinen alkoi uupua tiiviiseen työtahtiin ja raskaaseen elämään. Omien sanojensa mukaan hän halusi soittaa muuta kuin suoraa rock and rollia. Järvinen erosi yhtyeestä kesällä 1975. Tämä loi yhtyeelle haasteen, sillä Järvistä pidettiin yleisesti sen tärkeänä jäsenenä.
Järvisen tilalle otettiin kesäkuussa 1975 alkuperäisjäsen Ile Kallio, joka oli kuulunut yhtyeeseen ennen sen levytysuran alkamista vuosina 1971–1972. Kallion naapurinpoikamainen olemus pehmensi yhtyeen ennestään jopa hieman pelottavana pidettyä imagoa. Siinä missä Järvinen oli ollut itse musiikkia harrastavien miesfanien suosikki, aiheutti Kallio hysteriaa yhtyeen naisihailijoissa. Järvinen soitti viimeisen keikkansa Hurriganesissa 7. kesäkuuta, ja Kallion ensimmäinen esiintyminen tapahtui Riihimäen Riutalla 13. kesäkuuta. Yhtye pyrki tekemään uuden kokoonpanonsa mahdollisimman tunnetuksi, joten se esiintyi muun muassa isoilla festivaaleilla, kuten Tulivuorirockissa ja Kuusrockissa sekä ainoana suomalaisena esiintyjänä maan merkittävimmällä festivaalilla Ruisrockissa.
Hurriganesin oli tarkoitus aloittaa uuden albumin äänitykset jo keväällä 1975, mutta Albert Järvisen lähtö yhtyeestä muutti suunnitelmat. Tosin uutta materiaalia ei muutenkaan juuri ollut.Aaltonen & al. 2007, s. 191.
Syyskuussa alkoi tiivis harjoittelukausi, sillä albumin äänitysten studioaika oli varattu lokakuun alkuun Tukholman Marcus Music -studioille. Koska yhtyeellä ei ollut varsinaisia harjoitustiloja, vuokrattiin tähän tarkoitukseen Espoon Haukilahdesta Stella Maris -niminen talo. Ile Kalliolla oli valmiina kitarariffejä, ja jo kesän keikkojen soundcheckeissä niistä oli alkanut muodostua valmiimpia sävellyksiä. Keikoillaan yhtye yllätti yleisönsä esittämällä uusia kappaleita, kuten ”Chinatown”, ”11th Street Boogie”, ”Bad to Me” ja ”Polly Anna”.
Harjoittelu Stella Marisissa tuotti materiaalia kokonaisen albumin verran. Kappaleet syntyivät siten, että yhtye äänitti ”jammailua” pienellä kasettisoittimella, ja jos jokin kuulosti hyvältä, ryhdyttiin siitä työstämään kappaletta. Sanoituksia ryhtyi kirjoittamaan tuottaja Richard Stanley, jolloin yhtyeen tekstit tulivat ensimmäistä kertaa olemaan kokonaisuudessaan harkittuja, vaikkakin rock and rollin tyyliin pelkistettyjä. Ne käsittelivät yhtyeen arkea, kuten nuoria naispuolisia ihailijoita. Lisäksi joissakin sanoituksissa oli viittauksia kannabishuumeisiin.Aaltonen & al. 2007, s. 192. Stanley oli sitä mieltä, ettei olisi järkevää tehdä tyylillisesti uutta "Roadrunneria". Se olisi hänen mukaansa merkinnyt mahdollisesti enemmän rahaa, mutta myös yhtyeen uran lyhenemistä.
"Crazy Days" levytettiin kolmessa päivässä, 25.–27. elokuuta 1975. Albumin äänitti Marcus Music -studion johtaja Marcus Österdahl, sillä "Roadrunnerin" äänittänyt Leif Måses oli siirtynyt muihin tehtäviin. Konservatiivinen Österdahl erosi toimintatavoiltaan kokeilunhaluisesta Måsesista, mitä on pidetty syynä "Crazy Daysin" äänimaailman erilaisuuteen, sillä niin kitara-, basso- ja rumpusounditkin ovat huomattavasti edellislevyä vaimeammat. Österdahl paneutui työskentelyssään soittimien selkeään erottelevuuteen eikä niinkään siihen, miltä ne kuulostaisivat yhdessä. Remu Aaltonen on kritisoinut Österdahlin toimintaa, sillä hänen mukaansa tätä kiinnosti itse musiikin sijaan raha. Aaltonen on toisaalta kuitenkin todennut, ettei yhtye yrityksistä huolimatta saanut kappaleita kuulostamaan sellaisilta kuin olisi halunnut.Aaltonen & al. 2007, s. 198. Ile Kallio on sanonut, ettei Österdahl ymmärtänyt mitään Hurriganesin tyylistä ja että tämä oli vääränlainen äänittäjä projektiin. Kallion mielestä yhtyeen olisi lisäksi pitänyt ensin äänittää Suomessa studiodemot ja mennä vasta sen jälkeen varsinaiseen studioon. Kallio olisi halunnut saada äänittämisestä kokemusta ennen varsinaista levytystä, sillä ennen "Crazy Daysiä" hän oli soittanut studiossa vain yhden kerran.
Remu Aaltonen kertoi "Crazy Daysin" ilmestyttyä "Suosikin" haastattelussa, että kaikkiin albumin kappaleisiin pyrittiin luomaan samanlainen äänimaailma ja siltä osin yhtenäinen kokonaisuus. Aaltosen mukaan levyllä ei käytetty ”mitään ihmeellisiä äänityskikkoja”, vaan äänimaailman haluttiin kuulostavan mahdollisimman paljon siltä, miltä se kuulosti Hurriganesin keikoilla.Aaltonen & al. 2007, s. 197.
Albumin masternauha valmistui 25. elokuuta 1975.
Hurriganesin musiikillinen ilmaisu muuttui "Crazy Days" -levyllä. Edellisen albumin tyypilliset rock and roll -coverit puuttuvat yhtä lukuun ottamatta – niiden sijaan mukana on popmaisia kappaleita, joissa on tunkkainen äänimaailma. Tätä on myöhemmin kuvattu ”muutokseksi, joka Hurriganesin piti ottaa”. Yhtye myös palasi lähemmäs alkuaikojensa bluesrock-riffittelyä.Aaltonen & al. 2007, s. 193. Ile Kallio olisi halunnut albumin jatkavan musiikillisesti "Roadrunnerin" viitoittamalla tiellä, mutta hänen mukaansa Remu Aaltonen halusi levystä äänimaailmaltaan edeltäjäänsä pehmeämmän. Radiotoimittaja Klaus Flamingin mukaan "Crazy Daysiltä" puuttuu "Roadrunnerin" särmikkyys ja sen soundit ovat säyseämmät. Kappalemateriaali on silti hänen mukaansa vähintäänkin Hurriganesin kuuloista. Toimittaja Pekka Laineen mielestä kappaleet ”Crazy Days” ja ”Talkin’ ’Bout You” osoittavat, että Hurriganesin soitossa oli tuolloin hieman samanlaista rhythm and blues -vimmaa kuin Dr. Feelgoodin kaltaisten uuden polven brittiyhtyeiden soitossa.
Albumilla on vain yksi niin sanottu ”vanhan ajan rock”, Chuck Berry -cover ”Talkin ’Bout You”,Aaltonen & al. 2007, s. 194. joka on nimiraidan ohella esimerkki yhtyeen rhythm and blues -vaikutteista. Kappaleita ”Jailbait Stalemate” ja ”11th St. Boogie” on puolestaan kuvattu esipunkiksi. Lisäksi "Roadrunnerin" kappale, Cisse Häkkisen laulama cover ”I Will Stay”, oli keikoilla niin suosittu, että "Crazy Daysille" levytettiin kaksi samankaltaista Häkkisen laulamaa 1960-luvun kappaletta, ”My Only One” ja ”Bad to Me”.
Hurriganesin aiempiin albumeihin verrattuna "Crazy Daysillä" on enemmän yhtyeen itse kirjoittamia kappaleita, sillä lainakappaleita on vain kolme. Tuottaja Richard Stanleyn mukaan tähän on syynä se, että hän vihjasi Remu Aaltoselle, että omilla kappaleilla saisi enemmän rahaa. Hurriganesin itse kirjoittama materiaali edustaa yhtyeen nostalgiapohjaisiin varhaishitteihin verrattuna selvemmin oman aikansa rockmusiikkia. Toimittaja Pekka Laine onkin katsonut yhtyeen ottaneen ”terhakoiden riffien ja karun melodisuuden” ansiosta laulunteon näkökulmasta selvän harppauksen eteenpäin. Yhtyeen omat kappaleet sanoitti Richard Stanley. Kaikkien kappaleiden sovituksista vastasi yhtye itse.
Avausraita ”Crazy Days” osoitti yhtyeen tyylin hieman muuttuneen 1950-luvun rock and rollista. Kappale on musiikillisesti keskitempoinen ja selkeärakenteinen. Se syntyi, kun Ile Kallio soitti kitarariffiä ja Remu Aaltonen tuli mukaan rumpukompillaan. Kappaletta ”Mary Jane” esitettiin keikoilla jo ennen levytystä, tosin tuolloin vielä ”Polly Anna” -nimisenä. Mary Jane on marihuanan slangitermi. Basisti Cisse Häkkisen tulkitsema ”My Only One” on alkujaan suomalaisen Jim & The Beatmakers -yhtyeen levyttämä kappale. Se oli ollut pitkään yhtyeen keikkasuosikki, ja Häkkinen oli ehdottanut sen levyttämistä jo "Roadrunner"-albumille. Laulun valitsemiseen "Crazy Daysille" vaikuttivat myös yhtyeen fanien vaatimukset. Hurriganesin versio on huomattavasti alkuperäistä hidastempoisempi, ja Remu Aaltosen mukaan se ei onnistunut toivotulla tavalla. ”Jailbait Stalemate” on luokiteltu niin bluesrockiksi kuin esipunkiksikin. Kappaleen sanoitus kertoo kauniiksi kuvatusta teinitytöstä, joka istui kuuntelemassa yhtyeen harjoituksia Stella Marisin ulkopuolella. Progressiivisvaikutteisen ”I Can’t Get the Feelingin” sanoitus sisältää viittauksia kannabikseen. Laulu myös hämmensi tyylinsä vuoksi yhtyeen nuoria faneja. Kappaletta ei koskaan esitetty keikoilla.
B-puolen aloittaa ”Chinatown”, joka sai innoituksensa Jack Nicholsonin tähdittämästä samannimisestä elokuvasta. Kappaleen alussa kuultavat itämainen gongi ja kiinalaisella korostuksella puhuttu osuus olivat tuottaja Richard Stanleyn ideoita, jotka hän myös itse toteutti. Niitä tehostettiin itämaiseen musiikkiin mielletyllä sävelkuviolla. Itse kappale on kuitenkin Klaus Flamingin sanoin ”tyylipuhdasta ränttätänttää”, johon on luotu hieman jämerämpi äänimaailma esimerkiksi käyttämällä kitarasoolossa säröpedaalia. ”Reptile Woman” edustaa albumin bluesrock-vaikutteisia kappaleita. Sitä seuraa Cisse Häkkisen laulama ”Bad to Me”, joka on John Lennonin ja Paul McCartneyn kirjoittama ja Billy J. Kramer & The Dakotas -yhtyeen levyttämä kappale. Hurriganesin versiossa Ile Kallio soittaa 12-kielistä akustista kitaraa sekä laulaa taustoja yhdessä Häkkisen kanssa. Kappaletta ”Bye Bye Birdie” Honey Aaltonen kuvaa "Hurriganes"-kirjassaan ”perinteiseksi ränttäshufleksi”. ”11th St. Boogiessa” yhdistyvät menneiden vuosikymmenten musiikin melodisuus ja Hurriganesin raskas soitto. Kappaleen riffin Remu Aaltonen kopioi New York Dolls -yhtyeen "Too Much Too Soon" -levyltä kappaleesta ”There’s Gonna Be a Showdown”, joka on alun perin Archie Bell & the Drellsin soulhitti vuodelta 1969. Ile Kallio vastusti riffin käyttämistä Hurriganes-kappaleessa, mutta Aaltonen totesi: ”Niin ne kaikki muutkin tekee (kopioi) ja niin tehdään mekin”. Albumin päättävää Chuck Berry -coveria ”Talkin ’Bout You” oli soitettu keikoilla jo ennen sen levyttämistä. Kyseessä on myös albumin ainoa ”vanhan ajan rock”, joita edellislevy "Roadrunnerilla" oli useita.
Levyn kannen kuvan otti Risto Vuorimies, joka oli vastannut myös "Roadrunner"-albumin kansikuvasta. Varsinaista ideaa ei ollut, mutta kuvassa haettiin jonkinlaista ”hullujen päivien hillittömän keikkatahdin lepohetken tunnelmaa”. Kuva otettiin yhtyeen vanhan tutun Jamlo Sarisalmen asunnossa. Vuorimies ei käyttänyt tyylinsä mukaisesti lainkaan salamavaloa, vaan kuvan valaistus syntyi huoneen omista valoista. Myöhemmin sävyjen suhteen tehtiin radikaali päätös, kun Vuorimies päätti, että kuva painetaan kartongin nurjalle puolelle, sillä hän ei ollut tyytyväinen alkuperäiseen, kiiltävään lopputulokseen. Lopullinen kuva oli sävyiltään huomattavasti alkuperäistä hämärämpi.
Takakannen kuvaan Vuorimies yritti ensin pimeässä kirjoittaa taskulampulla ilmaan sanan ”Crazy Days”, mikä ei kuitenkaan täysin onnistunut. Sen sijaan hän asetteli pianon päälle neilikoita, joiden väriä hän tehosti valaisemalla niitä taskulampulla. Vuorimies käytti erittäin pitkää valotusaikaa. Hän valotti filmin laittamalla katkaisijasta hetkeksi kattokruunun päälle. Valotustilanteessa Vuorimiehen käsi jäi vahingossa näkyviin verhon takana olevaan katkaisimeen. Kuva päätyi silti takakanteen.
Sekä Hurriganes että levy-yhtiö Love Records halusivat joulumarkkinoille menestyslevyn, joten "Crazy Days" ilmestyi 3. marraskuuta 1975. Sen merkiksi Hurriganes esiintyi samana päivänä Leppävaaran Maxissa soittaen useita viidentoista minuutin settejä pitkin iltapäivää. Seuraavana päivänä Love Records varasi käyttöönsä ravintola Adlonin, missä yhtyeen jäsenille luovutettiin timanttilevyt albumista "Roadrunner" sekä lisäksi kultalevyt "Crazy Daysista", sillä uusi albumi oli ylittänyt siihen oikeuttavan myyntimäärän yhdessä päivässä, mikä oli virallinen Suomen ennätys. Timanttilevyyn (yli 50 000 kappaletta) se ylsi viikossa. Albumilistan kärjessä "Crazy Days" pysyi marraskuusta 1975 tammikuuhun 1976, kunnes Queen-yhtyeen "A Night at the Opera" pudotti sen ykköstilalta. Kärkikymmenikössä "Crazy Days" säilyi vielä kaksi seuraavaa kuukautta. Albumia myytiin ilmestyessään vieläkin enemmän kuin edellislevy "Roadrunneria", vaikka edeltäjä olikin pysynyt myyntilistoilla vuoden ja noussut vielä puoli vuotta ilmestymisensä jälkeen listaykköseksi. "Roadrunner" oli merkinnyt Hurriganesille vähittäin kasvavaa suosiota, mutta "Crazy Days" oli ilmestyessään faneille pakollinen hankinta.
Ruotsissa albumin julkaisi Sonet-yhtiö. "Roadrunnerin" ilmestymisestä lähtien Hurriganes oli kerännyt suosiota paikallisten raggarien keskuudessa,Aaltonen & al. 2007, s. 189. ja ensimmäisen esiintymisensä Ruotsissa se teki Tukholman Club Malmenilla 28. kesäkuuta 1975. Listalle "Crazy Days" ylsi vuoden 1976 elokuussa: sijoitus oli 38 ja listaviikkoja yksi ainoa.
Albumi ilmestyi alun perin vinyylilevynä ja C-kasettina. Alkuperäisestä suomalaisesta vinyylipainoksesta on olemassa kaksi hieman erilaista versiota. Myöhemmissä uusintapainoksissa kuva ja valkoinen fontti ovat vaaleammat. Ensimmäinen CD-versio ilmestyi vuonna 1989. Vuonna 2001 ilmestyi Mika Jussilan remasteroima uusi CD-versio.
Kriitikoiden suhtautuminen "Crazy Daysiin" oli kaksijakoista. Suuri osa oli sitä mieltä, ettei Ile Kallio onnistunut täysin korvaamaan Albert Järvisen jättämää aukkoa Hurriganesin kitaristina, ja myös itse albumin katsottiin olevan "Roadrunneriin" verrattuna ”lähinnä ikävystyttävä”. Kuitenkin esimerkiksi "Musa"-lehden positiivinen arvio painotti Kallion tuoretta panosta sekä albumin musiikillisesti monipuolisempaa ilmettä ja uskallusta vaihdella suoraviivaista rockia dynamiikalla, nyansseilla ja kevyemmillä kappaleilla:
Vaikka uutta albumia ei varsinaisesti tuomittu, yhtyeen menestyksen myötä kriitikoiden suhtautuminen yhtyeeseen alkoi viilentyä. "Roadrunneriin" verrattuna "Crazy Daysin" todettiin olevan vain varjo edeltäjästään. Arvostelua herätti muun muassa se, että Suomen arvostetuin kitaristi Albert Järvinen oli vaihdettu teinityttöjen suosiossa olleeseen ”idolipoikaan”. Väitettiin jopa perättömästi, ettei Cisse Häkkinen soittaisi bassoa kaikilla yhtyeen kappaleilla. Kuitenkin esimerkiksi "Suosikki"-nuortenlehti kirjoitti yhtyeestä ja uuden albumin menestyksestä hehkuttavaan sävyyn. "Helsingin Sanomien" Helena Ylänen totesi, että omien sävellysten määrä on lisääntynyt ja tullut oleelliseksi. Levyn sointi on hänen mielestään aiempaa modernimpaa ja monisäikeisempää. Unski Torniainen arvioi "Musassa", että yhtyeen musiikilliset ainekset on motivoitu tarkkaan ja ”koko hommasta kuultaa läpi jonkinlainen rakkaus rockmusiikkiin”. Torniaisen mielestä Hurriganes soittaa musiikkiaan sopivan leppoisasti ”eikä tee siitä mitään väkinäistä kallonporausta”. Radiotoimittaja Klaus Flaming totesi vuonna 2014, että albumin latteahkoon soundimaailmaan olisi voinut lisätä rosoisuutta. Honey Aaltonen katsoo, ettei tuoreen kokoonpanon yhteissoitto ollut vielä kehittynyt tarpeeksi ja harjoitustiloissa harjoiteltuja ja sovitettuja kappaleita olisi vielä pitänyt päästä hiomaan keikoilla.
Kitaristi Ile Kallion mukaan hänen kokemattomuutensa kuuluu levyllä ”jäykkänä ja huonona” soittona. Hänen mielestään äänityksiä olisi pitänyt siirtää muutamalla kuukaudella, jotta hän olisi saanut enemmän itseluottamusta. Kallio on todennut levyn olevan kaikesta huolimatta hyvä, mutta hänen mielestään siitä olisi pitänyt tulla vieläkin parempi.Aaltonen & al. 2007, s. 199. Musiikillisesti "Crazy Days" on Kallion makuun liian siistiä. Solisti-rumpali Remu Aaltosen mielestä kappaleet ovat hyviä, mutta huonosti soitettuja, mihin hän epäili syyksi yhtyeen tottumattomuutta studiotyöskentelyyn. Sen sijaan tuottaja Richard Stanley on kertonut olevansa tyytyväinen albumiin. Hänen mielestään "Crazy Days" on luovana työnä yhtä hyvä kuin "Roadrunner". Stanleyn mukaan myös aikaa studiossa oli nyt enemmän, ja yhtye oli aiempaa rutinoituneempi. Hänen ystävyytensä Cisse Häkkisen kanssa oli syventynyt, ja lisäksi hän tuli paremmin toimeen Remu Aaltosen kanssa. Stanley on kuitenkin myös sanonut, että olisi ollut hyvä, jos levyllä olisi ollut neljäkin klassikkokappaletta.Aaltonen & al. 2007, s. 197.Muusikot
Muut tiedot