François Tombalbaye
François (Ngarta) Tombalbaye (15. kesäkuuta 1918 − 13. huhtikuuta 1975) oli Tšadin ensimmäinen presidentti. Hän johti maan itsenäisyyteen 11. elokuuta 1960 ja johti maata sen itsenäisyyden alun, kunnes hänet surmattiin vallankaappauksessa.
Tombalbaye kuului sarakansaan. Hän syntyi etelä-Tšadissa lähellä Koumaraa. Hän kävi protestanttisten lähetyssaarnaajien koulua. Hän oli ammatiltaan opettaja, mutta joutui erotetuksi ammattiyhdistystoiminnan vuoksi ja tekemään tiiliä. Hänet valittiin 1954 maan parlamenttiin.
Tšadissa oli vuodesta 1946 ollut oma parlamentti, mutta paikallisia alettiin kouluttaa hallintotehtäviin vasta 1955. Maata hallitseva puolue oli Union Démocratique Tchadienne (UDT), jota hallitsivat lähinnä eurooppalaiset ja Ranskan intressit. Sitä vastustamaan nousi Parti Progressiste Tchadien (PPT).
Tšad julistautui autonomiseksi 1957 Ranskan kolmannen tasavallan kriisin myötä. Vuonna 1959 maassa oli neljä hallitusta, joista viimeisen pääministeriksi Tombalbaye nousi. Hänen valtaannousuaan on nimitetty "sähkösanomakaappaukseksi", koska Tombalbaye lähetti entiselle pääministerille Gabriel Lisettelle sähkösanoman tämän ollessa vierailulla Israelissa, jossa hän kielsi tätä enää palaamasta maahan. Yritykset yhdistää Tšad kolmen muun entisen siirtomaan kanssa epäonnistuivat ja maa itsenäistyi 11. elokuuta 1960.
Tombalbaye varmisti asemansa PPT-puolueessa. PPT:n ja Tombalbayen vastustus väheni hänen valtaannousunsa jälkeen ja maassa otettiin käyttöön yksipuoluejärjestelmä, huolimatta maan pohjoisosan edustajien vastalauseista. PPT jäi lähes täysin sarojen hallintaan, joita pohjoisen asukkaat olivat pitäneet pakanoina ja orjien lähteenä. Pohjoisen poliitikkoja pidätettiin, etenkin syyskuun 1963 Fort-Lamyn ja Salamatin mellakoiden jälkeen ja Tombalbaye hajotti kansalliskokouksen. Kesäkuussa 1964 koottu uusi parlamentti antoi Tombalbayelle oikeuden nimittää kaikki PPT:n johtajat.
Maassa aloitettiin nopea afrikkalaistaminen ja ranskalaisia viranomaisia korvattiin valtionhallinnossa ja Tšadin kansallinen armeija korvasi ranskalaiset joukot. Suurin osa koulutetusta ja ranskaa puhuvasta väestöstä oli etelän asukkaita. Vuonna 1964 määrättiin ylimääräinen vero "kansallisen lainan" varjolla. Eräillä paikoilla veroa kerättiin kolme kertaa määrätty summa.
Ensimmäinen merkittävä kapina syttyi 1965 pääasiassa paikallishallinnon kelvottomuuden vuoksi. Tombalbaye oli täyttänyt virkapaikat lähes täysin oman kansansa jäsenillä ja korruptio oli hallitsematonta. Maan keskiosan mustat muslimit nousivat veronkeräykseen lähetettyjä virkamiehiä ja sotilaita vastaan ja hallituksen joukot tulittivat mellakoitsijoita Mangalinessa.
Vuonna 1966 perustettiin organisoitunut vastarintajärjestö Front Nationale de Liberation du Tchad. Sen pääsihteeri Ibrahima Abatcha sai Pohjois-Koreassa koulutettuine joukkoineen talonpoikaiskapinan muutettua vallankumousliikkeeksi. FROLINATin johtajia koulutettiin myös Libyassa. Abatcha kuoli taistelussa hallituksen joukkojen kanssa ja liike hajosi pian.
Tombalbayen uudistustoimet pysähtyivät äkillisesti elokuussa 1971, kun hän väitti kukistaneensa Libyan Gaddafin tukeman kapinan. Tuolloin hän katkaisi suhteensa Libyaan ja salli Gaddafin vastustajien perustaa leirinsä maahan. Vastineeksi Gaddafin tunnusti FROLINATin ja antoi sille julkisesti luvan perustaa tukikohtansa Libyaan. Kesäkuussa 1972 hallitus sai kiinni Libyassa koulutetun sabotööriryhmän, joka salakuljetti räjähteitä ja aseita pääkaupunkiin. Tuon jälkeen Tombalbaye pidätti noin tuhat epäiltyä "valtion vihollista." Parantaakseen suhteita arabimaihin Tombalbaye katkaisi syyskuussa 1972 suhteet Israeliin ja solmikin saman vuonna liittosopimuksen Libyan kanssa ja sai lainaa arabimailta. Samoihin aikoihin hän erotti maan ranskankielisten maiden OCAMM-järjestöstä ja ryhtyi ajamaan "authenticité"-kampanjaa. Maan pääkaupunki Fort-Lamy nimettiin uudelleen N'Djamenaksi, Fort-Archambault Sarhiksi ja Tombalbaye itse otti etunimen Ngarta ja määräsi myös virkamiehet käyttämään alkuperäisnimiä. Lisäksi ranskalaisia lähetyssaarnaajia karkotettiin maasta.
Tombalbayen "afrikkalaistamispolitiikkaan" kuului myös sara-kansan yondo-riittien virallinen käyttöönotto. Nämä riitit määrättiin pakollisiksi kaikille 16–60-vuotialle saroille ja ei-muslimeille valtion virkaan pyrkiville. Niihin kuului viikkojen selviytyminen luonnon armoilla erämaassa ja kivulias fyysinen ja henkinen kidutus. Vastustajat pitivät riittejä ei-kristillisinä, eivätkä ne olleet edes koko sara-kansalle tuttuja, vaan olivat lähtöisin vain yhdeltä sarojen aliheimolta. Etenkin kaupunkilaiset ja nuoret vastustivat näitä riittejä.
Tombalbayen vastustus kasvoi pitkin 1970-lukua, eikä se rajoittunut pelkästään kapinallisryhmiin. Ranskalaiset neuvonantajat huomasivat jo 1970-luvun alussa armeijan piirissä vastarintaa ja neuvojen mukaan armeija sai lisää ääntää kuuluville ja sen komentaja otettiin mukaan puoluejohtoon. Tombalbaye suhtautui epäluuloisesti kapinayrityksiin ja pidätti kesäkuussa 1973 armeijan komentajan Félix Malloumin tuntemattomien syiden nojalla, joka luultavasti koskivat epäilyä hänen suhteistaan kapinallisjohtaja Hissène Habréen.
Saman kohtalon kokivat PPT:n naisten siiven puheenjohtaja ja useat etelän poliitikot, joita syytettiin eläinten uhraamisesta. Tuon jälkeen Tombalbaye päätti hajottaa PPT:n ja korvata sen uudella MNRCS-puolueella.
Epäluulo armeijaan näkyi eri tavoilla, kuten eräiden yksikköjen suosimisena ja Tombalbaye palkkasi marokkolaisia henkilökohtaiseen vartiostoonsa. Vaikka armeija olikin isompi kuin gendarmerie, kansalliskaarti ja paimentolaiskaarti (Garde Nationale et Nomade) kasvoivat sitä suuremmaksi.
Maaliskuussa 1975 Tombalbaye määräsi lisää pidätyksiä asevoimissa toisesta kapinasta epäiltynä. 13. huhtikuuta 1975 pääkaupungin gendarmerie nousi kapinaan ja surmasi Tombalbayen, joka korvattiin kenraali Félix Malloumilla.