hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ville Kakko (jääkäri)
Ville Kakko (22. heinäkuuta 1894 Uusikirkko - 1. heinäkuuta 1946) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Salomon Kakko ja Helena Ikonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1932 Hanna Painilaisen kanssa.
Kakko kävi kansakoulun ja suoritti useita suojeluskuntakursseja.
Tämä kotitilaansa viljellyt maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 15. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1916 pataljoonan haupitsipatteriin ja myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Kakko komennettiin 12. tammikuuta 1918 jääkärien etukomennuskunnan mukana erikoistehtäviin Suomeen, jonne hän saapui 2. helmikuuta 1918. Suomessa hän liittyi suojeluskuntajoukkoihin ja osallistui Tornion valloitukseen. Torniosta hän siirtyi vasta perustettuun Pietarsaaren tykistökouluun, mistä hänet komennettiin 1. itsenäinen joukkueen tykin johtajana ja tykin kera Varkauteen, missä hän osallistui tykinjohtajana Varkauden taisteluun. Varkauden tapausten jälkeen hän palasi Pietarsaaren tykistökoulun koulutuspatteriin, mutta siirrettiin jo 20. maaliskuuta 1918 Hämeenkyrön komppaniaan. Hän toimi kyseisen komppanian päällikkönä ja joukkueenjohtajana ottaen osaa sotilaallisiin toimiin Kiikoisten ja Kiikan seuduilla.
Sisällissodan jälkeen Kakko siirrettiin 31. toukokuuta 1918 alkaen 2. Karjalan rykmentin (myöhemmältä nimeltään Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6) 8. komppaniaan. Armeijasta Kakko erosi 19. helmikuuta 1919 ja siirtyi 15. toukokuuta 1919 suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Terijoen suojeluskuntaan, mistä hän siirtyi 15. kesäkuuta 1921 Inon suojeluskunnan palvelukseen, missä hänet määrättiin komppanianpäälliköksi 5. huhtikuuta 1923 ja toimi tehtävässä 29. kesäkuuta 1929 saakka. Hän osallistui suojeluskuntatyönsä ohella Itä-Karjalan sotaan vuosina 1920–1921 ja otti osaa taisteluihin Karjalan metsäsissirykmentin mukana Lentierassa ja Jekonniemellä. Hän astui 29. kesäkuuta 1929 palvelukseen Polkupyöräpataljoona 1:een ja toimi 1. maaliskuuta 1930 alkaen lääkintäaliupseerina ja 1. toukokuuta 1934 lähtien keittiömestarina. Armeijasta hän erosi sairauden takia 17. maaliskuuta 1936 ja siirtyi sen jälkeen maanviljelijäksi kotitilalleen. Talvisotaan Kakko osallistui vartiopäällikkönä Inon suojeluskunnassa ja taisteluihin suojavaiheen aikana Inossa, mistä hänet siirrettiin myöhemmin Elintarvikekeskusvarikko l:n palvelukseen.
Kevätleinikki
Kevätleinikki ("Ranunculus auricomus") on leinikkikasveihin ("Ranunculaceae") kuuluva monimuotoinen ruohovartinen kasvi. Se muistuttaa paljon sukulaistaan niittyleinikkiä, josta sen erottaa lehtien muodon perusteella. Kevätleinikillä on useita satoja niin sanottuja pikkulajeja.
Monivuotinen kevätleinikki kasvaa 30–50 senttimetrin pituiseksi. Varsia on 1–5, ja niiden tyvellä ei tavallisesti ole lavattomia lehtituppia. Aluslehtiä on 1–20 kappaletta. Kalju lehtilapa on tavallisesti 3–5 cm leveä, joskus kuitenkin jopa 12 cm leveä. Lehtilavan muoto vaihtelee munuaismaisesta pyöreähköön, ja se on 3–5-jakoinen tai -osainen. Lehdykät ovat jakoisia tai hampaisia. Ruodittomien varsilehtien liuskat ovat 1,5–7 cm pitkiä, kapean tasasoukkia, ehytlaitaisia tai joskus harvoin harvaan epäsäännöllisesti hampaisia. Kukka on keltainen, tavallisesti 1–2 cm leveä, ja siinä on kaksi kehäkiehkuraa. Sekä verho- että terälehtiä on tavallisesti viisi kappaletta, joskin terälehdet ovat usein vaillinaisesti kehittyneitä. Terälehdissä on mesikuoppa. Kukkaperä on sileä, kukkapohjus 2–9 mm pitkä ja kalju tai karvainen. Kevätleinikki kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Hedelmistössä on 1–2 mm pitkiä, tiheäkarvaisia pähkylöitä, joissa on 0,4–1,8 mm pitkä ota. Kevätleinikki on muiden leinikkien tapaan myrkyllinen kasvi.
Kevätleinikistä on eriytynyt pikkulajeja, koska se lisääntyy apomiktisesti. Se tarkoittaa, että siemenet kehittyvät ilman hedelmöitystä kasvin soluista, jotka eivät välttämättä ole sukusoluja. Kasvien apomiktisyys vastaa eläinten partenogeneesiä. Yksittäiset alalajit ovat yleensä suppealle levinneitä, mutta ne voivat olla laajastikin levinneitä. Ne ovat yleensä hyvin vaikeasti erotettavissa toisistaan pienten ulkonäköerojen perusteella. Pelkästään Pohjoismaista on kuvattu noin 500 kevätleinikkien ryhmään kuuluvaa pikkulajia, joista noin 200 on tavattu Suomessa.
Nykyään apomiktiset leinikit käsitellään omina lajeinaan, mutta aikaisemmin niiden katsottiin olevan kevätleinikkien alalajeina. Apomiktiset leinikit jaotellaan seuraaviin ryhmiin:
Kevätleinikkiä tavataan ainoastaan Euroopassa, jossa se on levinnyt suurimaan osaan mannerta. Laji puuttuu Pyreneiden niemimaalta, Keski- ja Etelä-Italiasta, Albaniasta, Kreikasta, Etelä-Ukrainasta sekä Venäjän etelä- ja pohjoisosista.
Suomessa kevätleinikkiä tavataan koko maassa. Pohjois-Lapissa laji on harvinaisempi, muualla maata se on yleinen laji.
Kevätleinikkiä tavataan tavallisesti rehevihköillä ja usein kosteilla niityillä, pellonreunuksilla, tuorissa ja kosteissa lehdoissa, rantalehdoissa ja -lepikoissa sekä myös puistoissa. Aikaisemmin kevätleinikkiä hyödytti perinteinen maataloustoiminta. Useat pikkulajit ovat syntyneet viljely-ympäristössä ja levinneet ihmisen toiminnan myötä.
Suomessa kevätleinikkejä on tutkittu paljon. Erityisesti tässä työssä ansioitui Helsingin yliopiston kasvimuseon johtajana 1941–1959 toiminut Gunnar Marklund (1892–1964).
Lady Oscar
Lady Oscar on japanilais-ranskalainen vuonna 1979 ensi-iltansa saanut elokuva, jonka on ohjannut Jacques Demy. Se perustuu Riyoko Ikedan klassikkomangaan Versailles no bara.
Ranskan Versaillesissa syntyy perheeseen kuudes lapsi. Isän pettymykseksi lapsi onkin tyttö eikä odotettu poika. Tästä huolimatta isä päättää kasvattaa tytön poikana ja antaa tälle jopa pojan nimen Oscar. Lady Oscarin täyttäessä 14 vuotta hän alkaa harrastaa miekkailutaitoja palvelijansa Andren kanssa. Oscar tutustuu prinsessa Marie Antoinetteen, jonka on määrä naida kuninkaan poika. Oscar itse uskoo, että hänellä on enää kuukausi elinaikaa. Oscar pyrkii kaikin keinoin puolustamaan kuningatartaan ja joutuu lopulta kaksintaisteluun Kreivi Germainin kanssa.
Pian Ranskassa sotajoukko alkaa hyökätä Versaillesin kimppuun ja taistelu johtaa Versaillesin voittoon. Oscarin ystävä Andre kuolee saatuaan vihollisen kiväärin pistimen selkäänsä. Sen jälkeen Oscar huutaa Andre-nimeä ja jää yksin.
Ammattinyrkkeily 1920-luvulla
Ammattinyrkkeily oli 1920-luvulla suosittu kansainvälinen urheilumuoto.
Raskaansarjan mestari Jack Dempsey oli 1920-luvulla merkittävä hahmo nyrkkeilyssä. Hän voitti mestaruuden 1919 ja piti sitä hallussaan vuoteen 1926, jolloin menetti tittelinsä Gene Tunneylle. Monet hänen nyrkkeilyotteluistaan ovat jääneet historiaan, kuten kamppailu Georges Carpentieriä, Luis Fiproa ja Tom Gibbonsia vastaan. Dempsey otteli uusintaottelun Tunneytä vastaan vuonna 1927, ja tämä ottelu jäi historiaan nimellä "The Long Count Fight". Jack Dempsey oli yksi aikansa suurista urheilijoista. Yhdessä Babe Ruthin, Red Grangen, Bill Tildenin ja Bobby Jonesin kanssa he muodostivat aikansa urheiluviisikon.
Muita merkittäviä iskijöitä olivat Benny Lynch ja Panama Al Brown, joka oli ensimmäinen latino maailmanmestari.
Vuonna 1921 perustettiin National Boxing Association. Nykyään liitto tunnetaan nimellä WBA. Tex Richard oli aikansa johtava promoottori. Ray Arcel oli eräs aikansa tunnettuja valmentajia.
Heinäkuun 25. päivänä Pete Herman ja Joe Lunch ottivat uusintaottelun, jonka Herman voitti viidennentoista erän päätöksellä.
Heinäkuun 27. päivänä Johnny Wilson puolusti keskisarjan maailmanmestaruuttaan, sillä hänen vastustaja William Bryan Downeyn suoritus hylättiin seitsemännessä erässä.Maaliskuun 17. päivänä Mike McTigue Irlannista voitti raskaan keskisarjan maailmanmestaruuden kahdenkymmenen erän päätöksellä Battling Skistä. Kamppailu käytiin Dublinissa, Irlannissa.
Kuparisorsat
Kuparisorsat ("Oxyura") on sorsien heimoon kuuluva lintusuku.
Josef Erleback
Josef Erleback oli tšekkoslovakialainen hiihtäjä, joka kilpaili 1920-luvulla. Hän voitti pronssia MM-kisoista vuonna 1925 18 kilometrin matkalta.
John Lindgren
John Halvar Theofron Lindgren (8. marraskuuta 1899 Lycksele – 30. tammikuuta 1990 Lycksele) oli ruotsalainen hiihtäjä. Hän edusti seuratasolla Lycksele Idrottsförening -seuraa. Lindgren voitti kultaa MM-kisoissa 1927 sekä 18 että 50 kilometrin matkoilla. Lake Placidin olympialaisissa 1932 hän sijoittui 50 kilometrillä kahdeksanneksi.
Eric Till
Eric Till (s. 24. marraskuuta 1929) on brittiläissyntyinen, vuonna 1954 Kanadaan muuttanut elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan kansainvälisesti muun muassa Martti Lutherin elämään pohjautuvasta elokuvasta "Luther" (2003), jossa nimiroolin tulkitsi Joseph Fiennes.
Till sai Cannesin elokuvajuhlien Kultainen palmu -ehdokkuuden elokuvastaan "A Fan's Notes" (1972). Teos pohjautui Frederick Exleyn samannimiseen romaaniin vuodelta 1968.
Yliopiston Apteekki
Yliopiston Apteekki on suomalainen apteekkikonserni, jolla on Suomessa 17 toimipistettä 13 eri paikkakunnalla. Lisäksi konserniin kuuluvassa Ego-hyvinvointimyymäläketjussa on kuusi toimipistettä. Apteekkien tuotevalikoimaan kuuluvat resepti- ja itsehoitolääkkeet sekä muut apteekkituotteet. Yliopiston Apteekki palvelee kuluttajien lisäksi terveydenhuollon yrityksiä ja organisaatioita. Tytäryhtiö YA Universitetskaja Aptekalla on 38 toimipistettä VenäjälläFyysisten toimipisteiden lisäksi Yliopiston Apteekilla on verkkokauppa, josta voi tilata kosmetiikan ja lisäravinteiden lisäksi myös reseptilääkkeitä. Yrityksen kanta-asiakasohjelma on nimeltään "Uniikki", ja siihen kuuluu 900 000 asiakasta.
Yliopiston Apteekin palveluksessa oli Suomessa yli 900 henkilöä vuoden 2017 lopussa.
Yliopiston Apteekki on perustettu vuonna 1755, joten se on maan vanhimpia yrityksiä. Helsingin yliopiston farmasian opiskelijat suorittavat käytännön harjoittelujaksonsa Yliopiston Apteekissa. Apteekin omistaa Helsingin yliopisto, jolla on suoraan lain nojalla oikeus ylläpitää yhtä apteekkia Helsingissä.
Helsingin yliopiston lisäksi Itä-Suomen yliopistolla (jossa annetaan myös farmasian koulutusta) on oma apteekki Kuopion keskustassa.
Vuonna 2015 Yliopiston Apteekki äänestettiin Suomen arvostetuimmaksi lääkealan tuotemerkiksi "Markkinointi & Mainonta" -lehden ja Taloustutkimuksen vuosittaisessa Brändien arvostus -kyselyssä. Seuraavana vuonna se oli Buranan jälkeen toisena. Vuonna 2017 Yliopiston Apteekki sijoittui kolmannelle sijalle Taloustutkimuksen kansallisessa asiakaspalvelupalautetutkimuksessa ja vuonna 2018 se voitti Asiakkuusindeksi 2018 -tutkimuksen Asiakaskokemussarjan.
Seuraavilla paikkakunnilla on Yliopiston Apteekki:
Tippi Degré
Tippi Benjamine Okanti Degré on ranskalainen televisioesiintyjä. Hän on ollut pääosassa useassa luontodokumentissa. Hän syntyi Namibian pääkaupungissa Windhoekissa (s. 10. heinäkuuta 1990). Hän sai nimensä Alfred Hitchcockin elokuvan Linnut pääosan esittäjän Tippi Hedrenin mukaan.
Tippi Degré syntyi Namibiassa, jossa hänen luontokuvaaja-vanhempansa Alain Degré ja Sylvie Robert asuivat. Niinä vuosina joina Tippi ja hänen vanhempansa asuivat Afrikassa he matkustivat siellä laajasti, Botswanassa, Zimbabwessa ja Etelä-Afrikassa. Afrikassa asuessaan Degré ystävystyi eläimien kanssa ja tutustui paikallisten bushmannien elämään ja elintapoihin.
Hänellä ei ollut leikkikavereita ja sen vuoksi hän leikki leijonanpentujen, norsujen, käärmeiden, kirahvien, krokotiilien ja seeprojen kanssa. Hänen äitinsä kertoi että etelässä jossa oli hedelmätöntä tai puoliaavikkoa oli tilojen koko 10 000–20 000 hehtaaria ja viljelijät pitivät usein orvoksi jääneitä eläimiä, jotka saattoivat olla kesyjä, ja siten Tippi pystyi olemaan eläimien kanssa. Hän muutti myöhemmin 10-vuotiaana Ranskaan jossa hänen ei ollut helppo sopeutua Pariisin elämään.
Siellä hänen kokemuksistaan julkaistiin kirja. Degréstä tuli julkisuuden henkilö ja kirja menestyi hyvin. Kirja käännettiin useille kielille. 12-vuotiaana Degré palasi Afrikkaan kuvaamaan kuusiosaista luontodokumenttisarjaa Discovery-kanavalle. 18-vuotiaana hän aloitti Pariisissa elokuva-alan opinnot.
Mandariinisorsat
Mandariinisorsat ("Aix") on sorsien heimoon kuuluva lintusuku, jossa on kaksi lajia. Suomessa tavataan vuosittain muutamia keskieurooppalaisia tarhakarkulaisia.
Lahn-Dill-Kreis
Lahn-Dill-Kreis eli Lahn-Dill-piiri on piirikunta Hessenin osavaltiossa Saksassa. Hessenin eteläisin piirikunta sijaitsee Nordrhein-Westfalenin ja Rheinland-Pfalzin naapuriosavaltioiden tuntumassa ja on saanut nimensä Lahn- ja Dill-jokien mukaan. Lahn-Dill-Kreis pinta-ala on 1 066 km² ja piirikunnassa asuu 258 063 ihmistä (31. joulukuuta 2007). Piirikunnan hallinto sijaitsee Wetzlarin kaupungissa.
Lahn-Dill-Kreis rajoittuu pohjoisessa Marburg-Biedenkopf piirikuntiin, idässä Gießenin piirikuntaan sekä naapuriosavaltioon kuuluvaan Hochtaunuskreisin piirikuntaan ja Wetteraukreisin piirikuntaan, Lännessä Westerwaldkreisin ja Siegen-Wittgenstein piirikuntiin.
Lahn-Dill-Kreis kuuluu kymmenen kaupunkia ja kaksitoista kuntaa. Asukasluvut 30. kesäkuuta 2007.
Luther (elokuva)
Luther (2003) on uskonpuhdistaja Martti Lutheria käsittelevä elokuva. Sen ohjasi Eric Till ja julkaisi Metro-Goldwyn-Mayer. Lutherin roolissa esiintyy Joseph Fiennes. Vaikka elokuvan juonen pohjana ovat tosiasiat, kaikki yksityiskohdat eivät ole yhteneväisiä historian kanssa.
"Luther"-elokuva kestää kaksi tuntia. Rooleissa nähdään Fiennesin ohella muiden muassa Alfred Molina, Peter Ustinov (k. 2004), Uwe Ochsenknecht, Mathieu Carrière, Benjamin Sadler, Maria Simon, Jochen Horst, Lars Rudolph, Johannes Lang, Jindrich Fajst ja Claire Cox.
Elokuvamusiikin sävelsi Richard Harvey. Elokuvaajana toimi Oscar-palkittu Robert Fraisse.
Jo ennen tunnetuinta, vuonna 2003 ilmestynyttä "Luther"-elokuvaa, oli aihetta käsitelty elokuvissa. Vuonna 1928 "Lutherin" ohjasi Hans Kyser ja pääosaa näytteli Eugen Klöpfer. Vuonna 1973 julkaistiin versio, jonka ohjaajana toimi Guy Green ja pääosanäyttelijänä Stacy Keach.
Luettelo Francinen kappaleista
Tämä on luettelo Francine-yhtyeen levyttämistä kappaleista aakkosjärjestyksessä.
Listassa on kaikkiaan 139 kappaletta.
Kääpiösorsat
Kääpiösorsat ("Nettapus") on sorsien heimoon kuuluva lintusuku.
Telkät
Telkät ("Bucephala") on sorsien heimoon kuuluva lintusuku.
Iso Karvasjärvi
Iso Karvasjärvi on järvi Utajärven kunnan itäosassa Sanginkylässä Pohjois-Pohjanmaalla, lähellä Oulun kaupungin rajaa.
Järvi sijaitsee entisen Ylikiimingin kunnan, nykyisen Oulun kaupungin, rajan vieressä, Puutturinjärvestä vajaa kolme kilometriä lounaaseen. Vain kolmisen sataa metriä järven pohjoispäästä on Pikku Karvasjärvi. Järveä ympäröivät kankaat, idässä Yli-Karvasmaa, lännessä Karvaskoskenkangas ja etelässä laaja Maaselkä, jossa sijaitsee Sanginkylän kaakkoisin asumus, Karvasjärven talo. Se on nykyään metsästysmajakäytössä, kuten järvestä luoteeseen laskevan Karvasojan rannalla sijaitseva hirvikämppä.
Järvi on rehevä, rannoiltaan pääosin suota, mutta kangaspaikoilla myös kivikkoa. Järven kalastoon kuuluvat tavanomaiset hauki, ahven ja särki. Karvasoja, joka laskee Sanginjoen sivuhaaraan Koivujokeen lähellä Pienelle Kivijärvelle menevää tietä, on kapea mutta kymmenisen kilometriä pitkä puro. Karvasjärven talon lisäksi järven ympärillä ei ole ollut asutusta. Kulkuyhteys järvelle oli aikaisemmin ennen muuta seututie 837:ltä Maaselän kangasta kulkevaa polkua pitkin luoteeseen. Nykyään järven lähelle tulee idästä päin Kivijärven tieltä eli Vepsän kylän suunnasta Ylikiimingistä erkaneva metsäautotie, josta pääsee Koivuselän, Honkaselän ja Pehkeensuon turvetyömaan kautta myös kaakkoon eli seututie 837:lle Kemilänkylän kohdalle. Koilliseen eli Sanginkylän Puutturinjärven suuntaan ei järveltä edelleenkään ole mitään tieyhteyttä.
Lipservice
Lipservice on hard rock -yhtye Gotthardin seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2005.
Albumi nousi Sveitsissä Swiss Music Charts -listan ensimmäiselle sijalle, ja se pysyi listalla yhteensä 39 viikkoa.
Tšakhrukhadze
Tšakhrukhadze () oli georgialainen 1100-luvun lopussa ja 1200-luvun alussa elänyt runoilija, jota on perinteisesti pidetty "Tamarianin" () kirjoittajana. Se on 22 oodin ja yhden elegian kokoelma, joka ylistää ja usein jopa jumaloi Georgian kuningatar Tamaria (hallitsi 1184–1213). Runoilija on liitetty maallikko Grigol Tšakhrukhadzeen, jonka säilyneessä testamentissa kerrotaan hänen halustaan vetäytyä georgialaiseen Ristin luostariin Jerusalemissa. Myöhempien kertomusten mukaan Tšakhrukhadze oli syntynyt Khevin vuoristoalueella Georgian koillisosassa ja toimi kuningatar Tamarin sihteerinä.
Tšakhrukhadze kirjoitti uudessa, viisitavuisessa runomitassa ("tšakhrukhauli"). Hänen runoutensa on erittäin musikaalista ja kielellisesti lahjakasta, ja hän muodostaa adjektiiveista mestarillisia loppusointuja ylistääkseen Tamaria.
Hansut
Hansut ("Chloephaga") on sorsien heimoon kuuluva lintusuku.
Andorran vaakuna
Andorran vaakuna on Andorran tunnus lipun ja hymnin ohella. Vaakunan nykyinen muoto on vuodelta 1969 vaikkakin sillä on vuosisataiset juuret.
Vaakuna on jaettu neljään kenttään. Vasempaan ylälaitaan on kuvattu punaisella pohjalla hopeareunainen kultainen piispanhiippa ja kultainen piispansauva, joka symboloi Urgellin piispaa. Oikeassa ylälaidassa on Foix'n kreivikunnan vaakuna (kolme punaista pystysuoraa viivaa kultaisella pohjalla), vasemmassa alalaidassa on Katalonian vaakuna (neljä punaista pystysuoraa viivaa kultaisella pohjalla), oikeassa alalaidassa on Béarnin vaakuna (kaksi punaista lehmää kultaisella pohjalla). Vaakunan alalaidassa lukee maan latinankielinen motto "Virtus Unita Fortior", ("Yhdistynyt voima on vahvempi").
Vaakunaa käytetään myös Andorran lipussa.
Rahkarousku
Rahkarousku ("Lactarius sphagneti") on yksi rouskuihin kuuluvista sienilajeista. Sen erottaminen esimerkiksi pikkurouskusta saattaa tuottaa hankaluuksia.
Ioane Šavteli
Ioane Šavteli () oli georgialainen runoilija, joka eli 1100-luvun lopussa ja 1200-luvun alussa. Hänen kirjoittamanaan pidetään ylistysrunoa, joka on perinteisesti tunnettu epäsopivalla nimellä "Abdulmesia" () eli "Messiaan orja" (arabian kielen nimestä عبد المسيح, Abdul Masīh). Šota Rustaveli viittaa teoksensa "Pantterintaljainen" jälkisanoissa Šavteliin ja hänen teokseensa, ja Rustavelin eepos onkin Šavtelin runon nimen lähde. Hänen oodinsa on todellisuudessa eulogia keskiajan Georgian kahdelle suurimmalle hallitsijalle, Davit Rakentajalle (hallitsi 1089–1125) ja runoilijan aikalaiselle kuningatar Tamarille (hallitsi 1184–1213). Runoilijan elämästä ei juuri tiedetä. "Šavteli" vaikuttaa olevan maantieteellinen liikanimi, joka tarkoittaa "Šavšetista" (nykyinen Şavşat Turkissa). Hän oli mahdollisesti pappi, joka kulki keskiaikaisten kronikoiden mukaan Tamarin mukana useilla hänen matkoistaan ja sotaretkistään.
Šavtelin panegyriikka keskittyy ylistämään Davitin ja Tamarin kristittyjä hyveitä nimeämättä kuitenkaan kumpaakaan henkilöä. Tamariin viitataan ylistämällä hänen kauneuttaan ja rakkauttaan "tehdä hyvää vaivihkaa". Tamaria ylistävät samantyyppisin sanankääntein myös kuningattaren kronikoitsija ja kaksi aikalaisrunoilijaa: Rustaveli ja Tšakhrukhadze. Davit voidaan tunnistaa alluusioista hänen raamatulliseen kaimaansa (josta georgialainen Bagrationi-dynastia väitti polveutuvansa) ja kuninkaan omista uskonnollisista runoista (, "katumuksen hymnit") peräisin olevista, tekstiin punotuista sanoista ja fraaseista.
Seeprapleko
Seeprapleko ("Hypancistrus zebra") on Etelä-Amerikasta 1990-luvun alussa löydetty monnikala. Se on saavuttanut maailmalla suosiota akvaariokalana, mutta on ollut kallis hintatasoltaan. Hinta on laskenut viime vuosina, kun niiden viljelyssä on onnistuttu yhä useammin. Seepraplekon harvinaisuuden takia akvaariomarkkinoilla, niitä tulisi toistaiseksi hankkia vain viljelytarkoitukseen kotiakvaarioihin. Kalan lisääntymismahdollisuudet luonnossa ovat pienentymässä Amazon joen patoamisen vuoksi. Seepraplekon L-numero on L-046.
Seeprapleko kasvaa 8-12 cm pitkäksi. Sen vartalo on mustan ja valkoisen vinoraitainen, otsassa valkoinen raitakuvio näyttää E-kirjaimelta. Koiraan voi erottaa vahvemmista rintaevien eturuodoista.
Seeprapleko viihtyy lämpimässä ja virtaavassa vedessä. Akvaariossa tulisi olla kova virtaus ja paljon kivikkoa ja runsaasti luolia, jonne pariskunta voi tarvittaessa kutea. Luolia luodessa täytyy varmistaa ettei luola romahda kalan päällä, tai tulisi käyttää erityisiä seepraplekojen ja muiden "Hypancistrus"-suvun imumonnien kudetukseen tarkoitettuja erityisiä savisia kutuluolia.
Seeprapleko on lihansyöjä, joten se ei koske akvaarion kasveihin.
Seeprapleko on kotoisin Brasiliasta, Rio Xingun vesistöstä.
Seepraplekot viihtyvät parhaiten useamman yksilön parvessa. Parven yksilömäärällä ei ole sinänsä väliä, mutta hyvänä miniminä voidaan pitää 3-4 yksilöä, mieluiten enemmänkin, jotta kalat löytäisivät itselleen miellyttävimmän kutukumppanin. Akvaariossa se on normaalisti ensimmäisinä kuukausina arka ja piilotteleva. Kalat on saatu lisääntymään myös vankeudessa.
Marco Giovannetti
Marco Giovannetti (s. 4. huhtikuuta 1962 Milano) on entinen italialainen maantiepyöräilijä.
Giovannetti kuului Italian joukkueeseen, joka voitti olympiakultaa 100 kilometrin joukkueajossa Los Angelesin olympialaisissa 1984. Ammattilaisurallaan hän voitti Espanjan ympäriajon vuonna 1990. Hän kuului kilpailun kuudennella etapilla irtiottoryhmään sijoittuen viidenneksi. Tämän myötä hän nousi kokonaiskilpailun toiselle sijalle. Kymmenennen etapin jälkeen hän siirtyi kärkipaikalle, jonka piti maaliin saakka. Kolme päivää Espanjan ympäriajon päättymisen jälkeen alkaneessa Italian ympäriajossa hän sijoittui Gianni Bugnon ja Charly Mottet'n jälkeen kolmanneksi.
Ari Pulkkinen (muusikko)
Ari "Selkä" Ilmari Pulkkinen on suomalainen basisti ja lauluntekijä. Hän vaikuttaa sekä vuonna 1996 perustetussa Hauli bros -yhtyeessä että Kumma Heppu & Lopunajan Voidellut -yhtyeessä.
Pulkkinen on vaikuttanut Pispalan musiikkiyhdistyksessä sen perustajana sekä hallituksen jäsenenä. Hän on opiskellut musiikin teknologiaa vuosina 1996-1999 Tampereen konservatoriossa ja Sibelius-Akatemian koulutuskeskuksessa. Hän on ollut tekemässä "Musaa mäeltä" -levyjä.
Pulkkinen on säveltänyt erityisesti Hauli brosille, mutta jo ennen sitäkin.
Pulkkisen sävellyksiä ovat levyttäneet mm. Dave Lindholm, Pauli Hanhiniemi, Esko Kovero, Vesa Kietäväinen ja Kaija Pohjola.
Pulkkinen julkaisi 2017 soololevyn "Välilevy" esiintyjänimellä 'Selkä & Issias'.
Vannomatta Paris!
Vannomatta Paris! ("National Lampoon’s Pledge This!") on William Heinsin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva, joka julkaistiin suoraan videolle vuonna 2006. Amerikkalaiseen opiskelijaelämään sijoittuva elokuva kertoo Paris Hiltonin näyttelemästä Gamma Gamma -sisarkunnan johtajasta Victoria Englishistä ja kerhoon pyrkivistä naisopiskelijoista, joiden on suoriuduttava erilaisista tehtävistä. Paris Hilton toimi myös elokuvan tuottajana.
Waiting for Cousteau
Waiting for Cousteau (ranskaksi tunnetaan nimellä "En attendant Cousteau") on elektronisen musiikin artistin Jean-Michel Jarren studioalbumi, jonka julkaisi Disques Dreyfus -levy-yhtiö vuonna 1990. Albumi oli omistettu Jacques-Yves Cousteaulle, jonka 80-vuotispäivänä se julkaistiinkin.
Narskut
Narskut ("Netta") on sorsien heimoon kuuluva lintusuku.
Aska
Aska () oli kunta Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Se muodostettiin vuonna 1952 yhdistämällä aiemmat Varvin, Styran, Västra Stenbyn, Hagebyhögan, Fivelstadin ja Orlundan kunnat.
Vuonna 1974 Askan kunta liitettiin Motalan kuntaan. Motalan kunta jaettiin jo vuonna 1980, jolloin Hagebyhögan ja Orlundan seurakunnat liitettiin tuolloin perustettuun Vadstenan kuntaan. Muut entisen Askan kunnan osat jäivät osaksi Motalan kuntaa.
Takini
Härkägemssi eli takini ("Budorcas taxicolor"), myös takin tai taki, on Himalajalla elävä vuohieläin ja "Budorcas"-suvun ainoa edustaja. Länsimaiset eläintieteilijät löysivät lajin vasta vuonna 1910. Nykyään se on Bhutanin kansalliseläin.
Aikuinen takini on pituudeltaan 170–220 cm (hännän pituus voi olla lisäksi 10–15 cm), säkäkorkeudeltaan noin 110–120 cm ja se voi painaa 250–350 kg. Sillä on paksu, tiheä ja kihara turkki, jonka väritys vaihtelee ruskeasta harmaan- ja kullanruskeaan. Sekä uroksella että naaraalla on noin 30 cm pitkät sarvet. Ne osoittavat tyvestä sivuille ja taipuvat kärjistään taaksepäin.
Takinit elävät Himalajan bambumetsissä 2000–4500 metrin korkeudessa. Takineja tavataan Länsi- ja Keski-Kiinassa, Assamissa, Bhutanissa ja Myanmarin pohjoisosissa.
Laji jaetaan nykyisin neljään alalajiin:
Takinit ovat kasvinsyöjiä. Ne syövät lähinnä ruohoa, nuppuja ja lehtiä. Takinit ovat aktiivisia päivisin. Ne kerääntyvät talvella pieniin laumoihin, kun taas kesällä laumat ovat jopa sadan yksilön kokoisia. Vanhat urokset elävät yksin.
Takinin kantoaika on 9 kuukautta ja naaras synnyttää kerran kahdessa vuodessa yhden jälkeläisen.
Ojaleinikki
Ojaleinikki ("Ranunculus flammula") on leinikkikasveihin ("Ranunculaceae") kuuluva monivuotinen, lähinnä Euroopassa tavattava myrkyllinen ruohovartinen kasvi.
Ojaleinikki kasvaa 10–40 cm korkeaksi. Kasvi on lähes kalju ja niukkahaarainen. Varsi on koheneva tai harvoin pysty ja tavallisesti vain tyvinivelväleistä juurehtiva. Nivelvälit ovat jokseenkin suoria, ensimmäinen tavallisesti vähintään 2 mm, joskus jopa 9 mm paksu. Aluslehtien ruoti on joskus jopa 15 cm pitkä, varsinkin kasvin kasvaessa vedessä. Lehtilapa on 1–6 cm pitkä, sen muoto vaihtelee puikeasta soikeaan, ja on ehyt- tai hammaslaitainen. Varsilehdet ovat lyhytruotisia ja ylimmät lehdet ruodittomia, muodoltaan tasasoukan suikeita ja tavallisesti ehytlaitaisia. Keltaiset kukat sijaitsevat yksittäin tai muutamia yhdessä. Kukat ovat tavallisesti 8–18 mm leveitä, ja niissä on kaksi kehäkiehkuraa. Sekä verho- että terälehtiä on viisi kappaletta. Varhain variseva verhiö on noin puolet teriön pituudesta. Terälehdet ovat mesikuopallisia. Kukkaperä on uurteinen, kukkapohjus on kalju. Suomessa ojaleinikki kukkii kesä-elokuussa, joskus jopa syyskuussa. Hedelmistö koostuu 1,7–2,3 mm pitkistä kaljuista pähkylöistä, joissa on pieni, 0,2–0,3 mm pitkä ota.
Ojaleinikki muistuttaa varsin paljon pienempikokoista ja hennompaa rantaleinikkiä ("R. reptans"). Lajit myös risteytyvät ("R. flammula" x "reptans") helposti keskenään kantalajien yhteisillä kasvupaikoilla.
Ojaleinikkiä tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa lukuun ottamatta Islantia, Pyreneiden niemimaan eteläosia, Manner-Italian eteläosaa, Albaniaa, Kreikkaa, Etelä-Ukrainaa, Etelä-Venäjää sekä mantereen pohjoisimpia osia. Euroopan ulkopuolella sen on harvinainen laji. Sitä kasvaa paikoin Marokossa, Turkissa, Länsi-Siperiassa sekä harvinaisena tulokaslajina Yhdysvaltain ja Kanadan itärannikolla.
Suomessa ojaleinikki kuuluu pääasiassa alkuperäiseen kasvillisuuteen. Lajia tavataan Etelä-Lappia myöten, mutta runsas se on vain Etelä-Suomessa.
Ojaleinikki on kosteiden kasvupaikkojen kasvi. Se viihtyy ojissa, lammikoissa, lätäköissä, rannoilla, lähteiköissä, korvissa, vesijättömailla, kosteilla pellonreunoilla ja kosteikoissa. Laji suosii etenkin savimaita.
Ainakin Ruotsissa ojaleinikkiä on ennen vanhaan käytetty kansanlääkinnässä vilustumisen ja erilaisten lastentautien hoitoon.
Mustalinnut
Mustalinnut ("Melanitta") on sorsien heimoon kuuluva lintusuku.
Aatelointi
Aatelointi, naturalisointi ja adoptio olivat tapoja, joilla Suomen suuriruhtinaskunnassa ja Ruotsin kuningaskunnassa saattoi saada aatelisarvon. Aateloinnin saattoi suorittaa vain hallitsija, kuningas tai suuriruhtinas. Aateloinnin merkkinä aateloitu sai aateliskirjeen. Useimmiten aatelisarvo kuitenkin perittiin.
Introduktiossa aatelinen ja hänen sukunsa otettiin jäseneksi ritarihuoneeseen ja kirjattiin ritarihuoneen aatelismatrikkeliin. Tässä yhteydessä suku sai järjestysnumeron. Ulkomaisen aateliarvon omaava ei voinut tulla introdusoiduksi ritarihuoneeseen. Hallitsijan luvalla suku voitiin kuitenkin "naturalisoida", jolloin jäsenet voitiin introdusoida. Ruotsissa ulkomaisten aatelisarvojen omistajat, joita ei ole naturalisoitu, muodostavat niin sanotun "introdusoimattoman aatelin" ().
"Adoptiossa" aatelisarvon omistaja saattoi siirtää arvonsa perintönä adoptoidulle. Usein näin tapahtui, jos suvussa ei ollut miespuolisia jälkeläisiä. Adoptoidut olivat usein sisaren lapsia, tai aatelittoman tai alempiarvoisen veljen lapsia. Suomessa tällaisia adoption kautta periytyneitä sukuja ovat muun muassa Cronstedt ja von Berg sekä Stewen-Steinheil, Stjernvall-Walleen, Standertskjöld-Nordenstam, Indrenius-Zalewski, Hisinger-Jägerskiöld.
Suomen ritarihuoneeseen naturalisoituja sukuja ovat seuraavat: kenraalikuvernööri, ruhtinas Menschikoffin suku, kreivillinen Kuscheleff-Besborodko -suku, vapaaherralliset suvut Freedricksz ja von Hauff sekä aatelissuvut von Müller, von Briskorn, von Thomsen, von Daehn, von Weissenberg, von Schoultz ja Fischer. Lisäksi on naturalisoitu joukko vanhoja ruotsalaisia sukuja, mm. Rosenbröijer, von Nandelstadh ja Gripenwaldt.
Plastic Bertrand
Plastic Bertrand (syntyjään Roger Marie François Jouret, 24. helmikuuta 1954 Bryssel, Belgia) on belgialainen muusikko, joka tunnetaan kansainvälisestä hittikappaleestaan "Ça plane pour moi".
Jouret aloitti musiikkiuransa kouluaikana yhtyeessä nimeltä Bisons, jossa soitti rumpuja. Hän perusti 1970-luvun puolivälin jälkeen punk-yhtye Hubble Bubblen. Yhtye ei ollut vielä suosittu, mutta tuottaja Lou Derijk huomasi Jouret'n.
Jouret ja Derijk loivat yhdessä satiirisen Plastic Bertrand -hahmon, joka sai nimensä punk-toimittaja ja -muusikko Bert Bertrandilta. Vuonna 1977 Plastic Bertrand julkaisi singlen "Ça plane pour moi", josta tuli yksi kautta aikojen myydyimpiä belgialaisia singlejä. Se nousi myös toisena ranskalaisena singlenä yhdysvaltalaiseen Billboard Hot 100 -listaan. Plastic Bertrandin seuraavat albumit "Je t'fais un plan" ja "L'album" eivät olleet enää lähellekään yhtä menestyneitä ja ne edustivat enemmän uuden aaltoa, jossa oli myös reggae- ja synthpop-elementtejä.
Plastic Bertrand oli 1980-luvun alkupuolella mukana ABBAn musiikkiin perustuneessa musikaalissa "Abracadabra", jossa olivat mukana myös ranskalainen Daniel Balavoine ja Anni-Frid Lyngstad ABBAsta. Vuonna 1987 Plastic Bertrand oli Luxemburgin edustaja euroviisuissa jääden toiseksi viimeiseksi kappaleellaan "Amour amour". Kilpailu käytiin Bertrandin synnyinkaupungissa Brysselissä. Vuonna 1988 Bertrand teki new beat -tyylisuuntaa edustaneen albumin. Single "Slave to the Beat" on yksi tyylin myydyimmistä.
Plastic Bertrand ei ole julkaissut 1980-luvun jälkeen kuin kaksi albumia. Vuonna 2002 julkaistiin paluualbumi "Ultra terrestre". Hän on myös 2000-luvulla esiintynyt muutamia kertoja eri televisio-ohjelmissa ja tehnyt joitakin keikkoja.
Luhtamatara
Luhtamatara ("Galium uliginosum") on monivuotinen ruohovartinen kasvi. Sen varsi voi kasvaa puolimetriseksi, mutta jää yleensä 10–30 cm pitkäksi. Kapeat lehdet ovat kuuden lehden ruusukkeina varren ympärillä. Kukinto on haarainen, yksittäiset kukat ovat valkoisia ja pieniä ja muodostavat muutaman kukan kukintoja. Luhtamatara muistuttaa eniten rantamataraa ("Galium palustre") ja usein ne kasvavatkin samoilla alueilla.
Luhtamataraa tavataan kosteilla, kalkkipitoisilla alueilla Keski- ja Pohjois-Euroopassa.
Nuorallakävely
Nuorallakävely eli nuorallatanssi on tasapainotaitelua ja akrobatian harjoittamista korkealle pingotetulla vaijerilla tai köydellä. Nuorallatanssijat esiintyvät tavallisesti sirkuksissa tai muunkaltaisissa järjestetyissä näytöksissä.
Nuorallakävelyssä on kaksi pääsuuntausta: tiukaksi pingotetulla tai löysällä köydellä kävely, joilla kävelyn suoritustapa eroaa periaatteella toisistaan. Tiukalla köydellä nuorallatanssija pysyy tasapainossa oman ruumiinsa painopistettä muuttelemalla tai käyttämälä apunaan jotakin apuvälinettä tasapainotteluun. Löysemmällä köydellä nuorallatanssija taas voi oman ruumiinsa avulla liikuttaa alla olevaa köyttä.
Eräs pitkän aikaa suosiossa ollut nuorallakävelytaidon esittelymuoto on Niagaran puotousten yli käveleminen.
Tunnetuin suomalainen nuorallakävelijä on Antti Tuomento. Hän on ylittänyt muun muassa Imatrankosken, Kokemäenjoen sekä Salpausselän mäkimontun.
Robert Banks
Robert Banks voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Hurrikaani Hanna
Hurrikaani Hanna oli kahdeksas nimetty trooppinen sykloni ja neljäs hurrikaani vuoden 2008 Atlantin hurrikaanikaudella.
Hanna muodostui 28. elokuuta ja voimistui hurrikaaniksi 1. syyskuuta. Sen kehitys oli yhteydessä vain kolme päivää aiemmin syntyneeseen hurrikaani Gustaviin. Hanna heikkeni trooppiseksi myrskyksi keskiviikkona 3. syyskuuta. Se saapui Pohjois-Amerikan mantereelle lähellä Etelä- ja Pohjois-Carolinan rajaa varhain aamulla 6. syyskuuta.
Hannan aiheuttamat tulvat surmasivat Haitissa arvioiden mukaan yli 500 ihmistä. Suurin osa uhreista kuoli Gonaivesin satamakaupungissa. Punainen Risti vetosi lahjoittajiin 2,3 miljoonan euron avustuksen keräämiseksi Haitille. Euroopan komissio lupasi maalle kaksi miljoonaa euroa pika-apua. Suomen Punainen Risti lähetti alueelle avustustyöntekijän arvioimaan tuhoja sekä 50 000 euroa hätäapua.
Ma
Ma tarkoittaa seuraavia:
Ma on seuraavien henkilöiden nimi:Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Tony Parker
William Anthony "Tony" Parker II (s. 17. toukokuuta 1982 Brugge, Belgia) on ranskalainen koripalloilija. Hän pelaa NBA:n Charlotte Hornetsissa ja Ranskan maajoukkueessa.
Parker pelasi San Antonio Spursissa vuosina 2001–2018. Hän on voittanut NBA-mestaruuden vuosina 2003, 2005, 2007 ja 2014. Ranskan maajoukkueessa Parker on voittanut neljä EM-mitalia. Pelipaikaltaan hän on pelintekijä.
Parker oli naimisissa näyttelijä Eva Longorian kanssa. Parille myönnettiin avioero vuonna 2011.
Ennen koripallon aloittamista Parker pelasi jalkapalloa. Vuonna 1996 hän kuitenkin kävi Chicagossa, jossa hänen setänsä vei hänet katsomaan Chicago Bullsien harjoituksia. Tavattuaan Michael Jordanin ja Scottie Pippenin hän keskittyi koripalloon. Vuonna 1997 Parker valittiin Tournoi minims de Salbrisin arvokkaimmaksi pelaajaksi, jonka jälkeen hänet kutsuttiin INSEP:iin. Alun perin Parker oli jo päättänyt lähteä pelaamaan Cholet Basketiin, mutta lopulta hän vaihtoi mieltään käytyään INSEP:ssä. Ensimmäisenä kautenaan hän teki 15 pistettä ottelua kohden Nationale 2:ssa. Kausi oli myös yksi seuran parhaimmista. Toinen pelikausi Nationale 1:ssä ei sujunut yhtä hyvin. Kuitenkin kauden jälkeen Parker siirtyi PSG Racingiin.
Pariisin joukkueessa Parker joutui yleensä aloittamaan penkiltä, kun Laurent Sciarra oli joukkueen aloittava takamies. Kauden aikana Parker katsoi Sciarran pelin johtoa ja kehittyi kauden loppuun mennessä valtavasti. Kauden jälkeen hänet kutsuttiin kesällä 2000 Nike Hoop Summitiin, jossa Yhdysvaltain parhaat nuoret pelaavat muun maailman parhaimpia nuoria vastaan. Kaudella 2000–2001 Parkerista tuli joukkueen ykköspelintekijä kun Sciarra siirtyi ASVEL Lyoniin. Paris Basket Racingin kausi ei sujunut parhaalla mahdollisella tavalla, vaikka joukkue sijoittuikin runkosarjan kahdeksanneksi. Joukkue pääsi kuitenkin pudotuspeleihin, joissa vastaan asettui ASVEL. Parkerin johtama Paris Basket Racing hävisi kaksi ottelua selvästi vahvemmalle Lyonille ja Parkerin kausi oli ohi.
Ensimmäisellä NBA-kaudellaan 2001–2002 Parker pelasi San Antonio Spursissa 77 runkosarjaottelua, joista 72 aloituskokoonpanossa. Pudotuspeleissä hän pelasi 34,1 minuuttia ottelua kohden. Hänet valittiin tulokkaiden tähtiviisikkoon ensimmäisenä ulkomaalaisena takamiehenä. Toisella kaudellaan 2002–2003 hän pelasi jokaisen Spursin ottelun aloituskokoonpanossa niin runkosarjassa kuin pudotuspeleissäkin ja kauden päätteeksi Spurs voitti mestaruuden. Parker voitti Spursin joukkueessa mestaruuden myös vuosina 2005, 2007 ja 2014, ja vuonna 2007 hänet valittiin loppuotteluiden arvokkaimmaksi pelaajaksi. Hän pelasi Spursissa yhteensä 1198 runkosarjaottelua ja 226 pudotuspeliä 17 kauden aikana. Parhaat ottelukohtaiset pistekeskiarvot hän saavutti kaudella 2008–2009, jolloin hän teki ottelua kohden runkosarjassa 22,0 ja pudotuspeleissä 28,6 pistettä.
Parker nimettiin NBA:n kakkostähdistöön kausina 2011–2012, 2012–2013 ja 2013–2014 sekä kolmostähdistöön kaudella 2008–2009. ssa hän on pelannut useita kertoja, ensimmäisen kerran kaudella 2005–2006.
Kultakonna
Kultakonna ("Incilius periglenes"
, aiemmin "Bufo periglenes") on sukupuuttoon vuonna 1989 kuollut sammakkolaji.
Kultakonna oli pieni, noin 5 cm pitkä, kiiltävän keltaisenoranssin värinen sammakko. Sillä on suhteessa kehoon pienehköt silmät.
Kultakonnat elivät ainoastaan Costa Ricassa Monteverden utuisten vuorten pilvimetsissä 30 neliökilometrin alueella.
Kultakonna katosi maailmankartalta vuonna 1989, vain 23 vuotta sen jälkeen kun laji löydettiin (1966). Syynä häviämiseen on pidetty ilmaston lämpenemistä ja kuivaa vuotta 1988, joka kuivatti konnien kutulammikot.
Uusimpien tutkimusten mukaan Monteverden alue oli vuosien 1986-1987 El Niñon jälkeen kuivimmillaan sataan vuoteen, mutta kuivuus mahtuu silti alueen ilmaston luonnolliseen vaihteluun. Niinpä tutkijat päättelevät kultakonnan kuolleen sukupuuttoon luonnollisen El Niñon ja sienitaudin seurauksena, ei ilmastonmuutoksen takia.
Esseitä (Michel de Montaigne)
Esseitä ("Essais") on vuosina 1580–1588 ilmestynyt kolmiosainen kokoelma ranskalaisen filosofin Michel de Montaignen esseitä. Teoksen kaikki osat on suomentanut ja esipuheella ja selityksillä varustanut professori Renja Salminen. Teoksen on kustantanut WSOY. "Esseissä" Montaignen koko esseetuotanto julkaistaan ensi kertaa suomeksi.
Aiemmin vuonna 1922 on Karisto julkaissut Edwin Hagforsin suomentaman esseevalikoiman nimellä "Tutkielmia". WSOY on julkaissut 1955 Marketta Enegrenin suomentaman esseevalikoiman nimellä "Esseitä".
Muurila
Muurila eli Muurola () on taajama ja maalaiskunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ohtajoen rannalla Pietarin koillispuolella heti kaupungin rajan ulkopuolella. Taajamassa on asukkaita 5 000 ja kunnassa 5 700 henkeä (vuonna 2007).
Tarinan mukaan Muurilan ovat perustaneet 1700-luvun alussa Muromin kihlakunnasta muuttaneet uudisasukkaat. Kylä mainitaan kuitenkin nimellä Murila jo 1600-luvun lopun ruotsalaisessa kartassa. 1900-luvulle saakka Muurilassa asui inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Pietarin Pyhän Marian seurakuntaan.
Vuonna 1712 Pietari I lahjoitti Muurilan paroni Šafiroville. Hänen karkoituksensa jälkeen kylä palasi valtion haltuun ja siirtyi sitten kenraalimajuri Dmitrijev-Mamonoville. Vuodesta 1749 aina Venäjän vallankumoukseen saakka kylän ja sen lähiseudut omisti Vorontsovin kreivisuku, jonka jäseniä myös asui Muurilan kartanossa. Vuonna 1790 kylään rakennettiin pyhälle Katariinalle omistettu ortodoksinen kirkko, joka on edelleen toiminnassa. Ortodoksiseurakuntaan kuuluivat myös Rutšji, Pukra sekä inkerinsuomalaisten ja inkerikkojen asuttamat Ripatsu () ja Uusikylä (). 1800-luvulla Muurilaan syntyi huvila-asutusta.
Muurilassa sijaitsee Pietarin metron asema Devjatkino eli Miina, jonka yhteydessä on samanniminen Käkisalmen radan rautatieasema. Murino-niminen rautatieasema taas sijaitsee Pietarin kaupungin alueella.
Muurilan kuntaan kuuluu taajaman lisäksi Ohtajoen varrella sijaitseva Laurikkalan () kylä, joka 1800-luvun puolivälissä oli inkerikkojen asuttama. Kunnan päämies on Vladimir Brezgun, kunnanhallinnon päämies Valeri Garkavyi.
Bulgarian–Bysantin sodat
Bulgarian–Bysantin sodat käytiin Bulgarian ja Bysantin välillä viidensadan vuoden aikana. Ensimmäinen sota alkoi vuonna 755 ja viimeinen päättyi vuonna 1265. Vuonna 1018 Bulgaria liitettiin Bysantin valtakuntaan, mutta vuonna 1185 Bysantti joutui tunnustamaan Bulgarian itsenäisyyden uudelleen. Bulgaarit kapinoivat kahdesti Bysantin ylivaltaa vastaan.
Frans Pehkonen
Frans Albert Pehkonen (28. maaliskuuta 1870 Oulu – 25. elokuuta 1957) oli suomalainen senaattori, oikeusneuvos ja korkeimman oikeuden presidentti 1930-luvulla.
Pehkonen pääsi ylioppilaaksi Oulun Lyseosta 1888 ja hän suoritti kameraalitutkinnon 1890 sekä yleisen oikeustutkinnon 1892. Hän sai varatuomarin arvon 1895. Pehkonen toimi asianajajana Vaasassa 1899–1907 sekä Vaasan hovioikeuden palveluksessa ylimääräisenä virkamiehenä 1899–1906, kanslistina 1906–1907 ja notaarina 1907–1908. Hän oli sen jälkeen Oulun tuomiokunnan tuomarina 1908–1917.
Suomen itsenäistyttyä Pehkonen oli senaatin oikeusosaston jäsenenä 1917–1918, valtiorikosylioikeuden puheenjohtajana 1918–1920, korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1918–1929 ja korkeimman oikeuden presidenttinä 1929–1940. Hän oli vielä sotatalouden tarkastusoikeuden puheenjohtajana 1941–1947. Pehkonen sai lakitieteen kunniatohtorin arvon 1948.
Pehkonen oli Vaasan rahatoimikamarin jäsenenä 1907–1908 ja Oulun kaupunginvaltuuston jäsenenä 1912–1917. Hän oli Suomen lakimiesyhdistyksen johtokunnan jäsen 1918–1922 ja kunniajäsen vuodesta 1948.
Pehkonen oli naimisissa vuodesta 1904 Katarina Charlotta Forsmanin kanssa.
August Nybergh
August Nybergh (20. elokuuta 1851 Heinola – 5. joulukuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen juristi, senaattori ja korkeimman oikeuden ensimmäinen presidentti.
Nyberghin vanhemmat olivat puuseppä Gustaf Nybergh ja Maria Sofia Erikintytär. Hän pääsi ylioppilaaksi 1868 ja suoritti yleisen oikeustutkinnon 1876 ja sai varatuomarin arvon 1879. Nybergh oli Viipurin hovioikeuden palveluksessa ylimääräisenä virkamiehenä 1879–1881, kanslistina 1881–1885, ylimääräisenä viskaalina 1885, suomen kielen kääntäjänä ja notaarina 1885–1888, kanneviskaalina 1888–1890 ja asessorina 1890–1898. Hän oli senaatin lainvalmistelukunnan nuorempi jäsen vuosina 1892–1898, 1900 sekä 1909–1914, senaatin oikeusosaston jäsen 1898–1900 ja talousosaston jäsen 1899. Nybergh oli ensimmäisellä sortokaudella Privatbankenin notariaattiosaston johtajana 1901–1903 ja maasta karkotettuna 1903–1904.
Palattuaan Suomeen Nybergh oli Mechelinin senaatin jäsen ja oikeustoimituskunnan päällikkö vuosina 1905–1909, Suomen itsenäistyttyä hän toimi senaatin oikeusosaston varapuheenjohtajana 1917–1918 ja korkeimman oikeuden presidenttinä 1918–1920.
Nybergh oli mukana säätyvaltiopäivillä porvarissäädyn jäsenenä 1894, 1897 ja 1904–1905. Hän toimi säätyvaltiopäivien porvarissäädyn varapuhemiehenä 1894 ja 1897. Nybergh oli myöhemmin RKP:n kansanedustajana vuosina 1910–1914 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä.
Nybergh kuului jäsenenä patenttilakikomiteaan 1889, oikeudenkäyntilaitosta uudistavaan neuvottelukuntaan 1894, valtiopäiväjärjestystä uudistavaan komiteaan 1905–1906 sekä niin sanottuun Haritonovin komiteaan 1909. Nybergh oli myös Viipurin rahatoimikamarin sihteerinä ja asiamiehenä 1880–1888.
August Nybergh oli naimisissa vuodesta 1882 lähtien Aina Sofia Augusta Schybergsonin kanssa. Heidän poikansa oli kemisti ja filosofian tohtori Bertil Ragnar Nybergh (1896–1954), joka toimi Oy Keskuslaboratorion toimitusjohtajana.
Hjalmar Neovius
Nils Hjalmar Neovius (21. maaliskuuta 1877 Joensuu – 27. helmikuuta 1960) oli suomalainen juristi, oikeusneuvos ja korkeimman oikeuden presidentti.
Neoviuksen vanhemmat olivat piirilääkäri August Herman Konrad Neovius ja Mathilda Sofia Arppe. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896, suoritti yleisen oikeustutkinnon 1901 ja sai varatuomarin arvon 1903. Neovius oli Viipurin hovioikeuden palveluksessa ylimääräisenä virkamiehenä 1904–1905, kanslistina 1905–1906 ja notaarina 1910–1913, Hän oli vangittuna Pietarissa Krestyn vankilassa vuosina 1913–1914 vastustettuaan yhdenvertaisuuslakia. Vapauduttuaan Neovius toimi asianajajana Viipurissa 1914–1917.
Suomen itsenäistyttyä Neovius oli Viipurin hovioikeudessa viskaalina 1917 ja hovioikeudenneuvoksena 1917–1918. Hän oli sitten korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1918–1940 ja korkeimman oikeuden presidenttinä 1940–1945. Neovius erosi joulukuussa 1945 virastaan koska hänen olisi pitänyt asemansa perusteella toimia sotasyyllisyysoikeuden puheenjohtajana. Hän sai lakitieteen kunniatohtorin arvon 1948.
Neovius oli Kulosaaren huvilakaupungin valtuuston jäsenenä ja varapuheenjohtajana 1921–1945.
Hjalmar Neovius oli naimisissa Elsa Aino Elina Jäppisen kanssa.
Sappivalmuska
Sappivalmuska ("Tricholoma virgatum") on kartiomainen tai laakea polttavan kirpeän valmuskalaji. Sen heltat ovat valkoharmaat ja niissä on mustia laikkuja. Jalka on valkoinen tai harmaa. Maku on polttavan sapenkarvas eikä sappivalmuska näin ollen ole ruokasieni. Se kasvaa tuoreissa kangasmetsissä melko yleisenä. Sappivalmuska on mykorritsasieni.
Mustasuomuvalmuska
Mustasuomuvalmuska ("Tricholoma atrosquamosum" var. "atrosquamosum") on kupera tai laakealakkinen musta valmuskalaji. Heltat ovat valkoisenhermaat tai vaaleat. Jalka on valkoinen, ylhäältä mustatupsuinen ja alhaalta harmaasuomuinen. Malto on valkeaa. Maku on jauhomainen ja hieman makeahko. Valmuska kelpaa syötäväksi. Se kasvaa harvinaisena kalkkipitoisissa lehdoissa. Lajin muunnos, törrösuomuvalmuska, kasvaa puolestaan Pohjois-Suomen lehtokuusikoissa.
Oskar Möller
Oskar Möller (18. syyskuuta 1880 Kuopio – 7. tammikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen juristi ja oikeusneuvos, joka toimi korkeimman oikeuden presidenttinä ja sotasyyllisyysoikeuden puheenjohtajana.
Möller oli korkeimman oikeuden presidenttinä 1945–1950 ja sotasyyllisyysoikeuden puheenjohtajana 1945–1946. Hän oli myös jäsenenä korkeimmassa hallinto-oikeudessa ja mukana useissa valtion komiteoissa.
Hänen veljensä oli oikeuskansleri Carl Gustaf Möller ja hänen isänsä oli laamanni Frans Oskar Möller.
Kekovalmuska
Kekovalmuska ("Tricholoma argyraceum" syn. "Tricholoma inocybeoides") on kartiomainen tai laakea lyijynharmaa tai valkoinen valmuskalaji. Sen jalka on valkea ja siinä on kellertäviä tai ruskeita säikeitä. Heltat ovat valkoiset ja vanhemmiten muuttuvat kellertäviksi. Malto on valkoista. Sieni ei ole ruokasieni. Se kasvaa lehtimetsissä koivujen seurassa hyvin harvinaisena.
Hiirenvalmuska
Hiirenvalmuska ("Tricholoma scalpturatum") on kupera tai laakealakkinen harmaanruskea valmuskalaji. Sen heltat ovat valkoiset ja vanhemmiten keltalaikkuiset. Jalka on valkoinen ja harmaasäikeinen. Malto on valkoista. Sieni kelpaa syötäväksi, mutta ei ole kovin hyvä. Se kasvaa lehdoissa ja puistoissa suurina ryhminä. Se on Suomessa melko harvinainen.
Rusotyvivalmuska
Rusotyvivalmuska ("Tricholoma orirubens") on kupera tai laakealakkinen tummanharmaa suomupeitteinen valmuskalaji. Sen jalka on valkoisen punatäplikäs ja tyvi on sinertävä. Malto on valkoista. Sieni on syötävä mutta ei maistu miltään. Heltat ovat nuorissa sienissä harmahtavat, vanhemmiten punertavat. Sieni kasvaa lehtimetsissä hyvin harvinaisena.
Törrösuomuvalmuska
Törrösuomuvalmuska ("Tricholoma atrosquamosum" var. "squarrulosum") on kupera ruskeanharmaa tai kellertävä mustasuomuvalmuskan muunnos. Sienen keskusta on lähes musta. Heltat ovat harmaanvalkoiset. Jalka on harmaanruskea ja siinä on mustia suomuja. Malto on valkoista ja sieni on syötävä. Valmuska kasvaa Pohjois-Suomen lehtokuusikoissa.
Suomuvalmuska
Suomuvalmuska ("Tricholoma imbricatum") on tummanruskea suomuinen valmuskalaji. Heltat ovat aluksi valkoiset ja vanhemmiten ruskealaikkuiset. Jalka on ruskea ja ylhäältä jauheinen. Malto on aluksi valkoista ja vanhemmiten ruskehtavaa. Sieni kasvaa Etelä- ja Keski-Suomen männiköissä jokseenkin yleisenä.
Täplähelttavalmuska
Täplähelttavalmuska ("Tricholoma fulvum") on ruskea tai tumman punaruskea valmuskalaji. Lakki on reunoista kellertävä. Heltat ovat kellanvalkoiset ja vanhemmiten niihin ilmestyy ruskeita täpliä. Jalka on ruskehtava. Malto on lakissa valkoista ja jalassa kellertävää. Sieni maistuu jauholta. Se kasvaa tunturialueilla yleisenä vaivaiskoivun seuralaisena.
Partavalmuska
Partavalmuska ("Tricholoma vaccinum") on keskikokoinen, ruskeanpunainen, verraten matalajalkainen valmuskalaji. Lakki 4-7cm leveä, reunassa on partamaisia karvoja, pinnalla on tummahkoja suomuja,keskiosa on kupumaisesti koholla. Heltat ovat aluksi valkoiset ja vanhemmiten niihin ilmestyy ruskeanpunasia täpliä. Lopulta heltat muuttuvat kokonaan ruskeiksi. Jalka on alhaalta vaaleanruskeanpunainen ja ylhäältä valkea. Jalka on vanhoissa sienissä ontto. Malto on aluksi valkoista ja punertuu leikkauspinnoista. Maku on hieman karvas. Lajin sanotaan toisinaan kelpaavan ryöpättynä muiden joukkoon suolaan. Sieni kasvaa yleisenä Etelä- ja Keski-Suomen kangasmetsissä, elokuulta syysmyöhälle. Pohjoisessa sieni on harvinainen.