hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Seiche
Seiche (äännetään /sɛʃ/) on suljettuun altaaseen syntyvä ominaisheilahtelu eli seisova aalto. Seiche voi syntyä esimerkiksi järvissä, poukamissa tai satama-altaissa, kun painovoima pyrkii palauttamaan esimerkiksi tuulen poikkeuttaman vesirungon takaisin tasapainotilaan ja altaan reunat heijastavat häiriön takaisin synnyttäen interferenssin.
Termiä ehdotti ensimmäisenä sveitsiläinen hydrologi François-Alphonse Forel vuonna 1890. Forel oli tarkkaillut ilmiötä Genevejärvessä Sveitsissä. Termi tulee sveitsinranskan murteellisesta sanasta, joka merkitsee "heilahdella edestakaisin" ja jota oli ilmeisesti käytetty alueella jo pitkään kuvaamaan alppijärvien oskillaatioita.
Seiche-heilahtelut ovat usein paljaalle silmälle näkymättömiä, eivätkä järvellä liikkujat sitä välttämättä lainkaan huomaa. Ilmiö aiheutuu, kun vesirungon tasapainoa häiritsee yksi tai useampi tekijä siten, että vedenpinta on altaan toisessa päässä korkeammalla kuin toisessa. Tämän voi aiheuttaa esimerkiksi pitkäkestoinen tuuli tai maankuoren seisminen aktiivisuus. Painovoima pyrkii palauttamaan pinnan takaisin tasapainoon eli horisontaaliseksi. Tästä syntynyt impulssi kulkee altaan päästä päähän veden syvyydestä riippuvalla nopeudella ja heijastuu takaisin altaan reunasta. Toistuvat heijastukset synnyttävät altaaseen seisovan aallon, jossa on yksi tai useampia solmukohtia (pisteitä, joissa pystysuuntaista liikettä ei tapahdu). Värähtelyn taajuus määräytyy altaan koosta, sen syvyydestä ja ääriviivoista sekä veden lämpötilasta. Järven pituus on solmujen välisen etäisyyden monikerta.
Seiche-aallon jaksonaika suljetussa suorakaiteen muotoisessa altaassa on
missä "L" on vesirungon pituus, "d" keskisyvyys ja "g" painovoimakiihtyvyys.
Ilmiön jaksonajat vaihtelevat sekunneista päiviin (Itämeressä noin päivä, Norjan vuonoissa kolme päivää, uima-altaissa sekunteja).
Seiche-heilahtelun laukaisija voi olla esimerkiksi tuuli, myrsky, maanjäristys tai tsunami. Ilmiölle alttiita ovat etenkin maanjäristysherkillä alueilla sijaitsevat järvet. Maanjäristyksen aiheuttamia seiche-aaltoja voi havaita tuhansienkin kilometrien päässä episentristä. Varsinkin uima-altaat alkavat herkästi heilahdella maanjäristysten vuoksi kaukanakin järistyksen keskuksesta. Esimerkiksi vuoden 1964 suuri järistys Alaskassa heilutti uima-altaita aina Puerto Ricossa asti.
Pieniä säännöllisiä seiche-heilahteluja sattuu suuremmissa järvissä jatkuvasti. Muun muassa Loch Ness -järvessä Skotlannissa havaitaan ilmiö usein, ja sillä voidaan ehkä selittää osa Loch Nessin hirviön olemassaoloa perustelevista väitteistä: seiche-heilahtelut saattavat nostaa pohjasta puunrunkoja. Pohjois-Amerikan suurissa järvissä seiche-ilmiö on yleinen. Siellä vedenkorkeuden ero järven eri puolilla voi olla jopa viisi metriä.
Elämänkatsomustieto
Elämänkatsomustieto (ET) on rekisteröityihin uskonnollisiin yhdyskuntiin kuulumattomille oppilaille suunnattu peruskoulun ja lukion oppiaine. Elämänkatsomustieto on uskonnon kanssa vaihtoehtoinen oppiaine.
Elämänkatsomustietoa opiskelevien määrä oli 6,1 prosenttia kaikista Suomen peruskoululaisista vuonna 2016. Elämänkatsomustietoa opiskelevien määrä on ollut viimevuosina tasaisessa kasvussa. Uskontokuntiin kuulumattomia koululaisia on noin 10–15 prosenttia oppilaista. Myös se, että kirkosta voi itse ilman vanhempien suostumusta erota vasta 18-vuotiaana nostaa automaattisesti uskonnon opiskelijoiden määrää, sillä jos kuuluu kirkkoon, ei oppilaalle järjestetä elämänkatsomustietoa tämän mielipiteestä huolimatta.
Elämänkatsomustiedon opetukseen voi peruskoulussa ja lukiossa osallistua seuraavin edellytyksin:Elämänkatsomustiedon opetus on järjestettävä, jos siihen oikeutettuja oppilaita on opetuksen järjestäjän alueella (yleensä kunta) vähintään kolme.
Perusopetuksen opetussuunnitelman perusteissa oppiainetta luonnehditaan näin:
Perusopetuksessa luokilla 1-5 opiskellaan yhteensä 6 vuosiviikkotuntia ja luokilla 6-9 yhteensä 5 vuosiviikkotuntia, yhteensä 11 vuosiviikkotuntia. Määrä on aina sama, mutta se jakautuu luokille mahdollisesti eri tavoin, kun nivelkohta on määrätty luokkien 5 ja 6 väliin.
Opetuksen teemoina perusopetuksessa ovat:Lukiossa on kolme pakollista kurssia ja kaksi syventävää valtakunnallista kurssia. Uskontoa opiskeleva voi käyttää niitä tutkintoonsa soveltavina kursseina. Samoin ET-opiskelijat voivat käyttää uskonnon kursseja tutkintoon kuuluvina soveltavina kursseina.
Lukion kurssit ovat:Syventävän kurssin opetussuunnitelmaan kuuluu sosiologinen, moraalinen, antropologinen ja psykologinen uskontokritiikki.
Elämänkatsomustieto kuuluu lukion reaaliaineisiin. Elämänkatsomustiedon ainereaalissa ylioppilaskokelas valitsee kymmenestä vaihtoehdosta kuusi kysymystä vastattavakseen. Elämän­katsomustieto kirjoitetaan toisena ainereaalikokeiden koepäivänä.
Suomen ateistiyhdistys on tehnyt oman ehdotuksen elämänkatsomustiedon opetussuunnitelmaksi.
Elämänkatsomustietoa voi opiskella myös yliopistossa. Elämänkatsomustieto ei kuitenkaan ole itsenäinen oppiaine, eikä sitä voi opiskella pääaineena. Opinnot tähtäävät yleisesti erityisesti opettajan kelpoisuuteen, jolloin opiskelija voi opettaa elämänkatsomustietoa toisena opetettavana aineena. Tällöin opiskelijan on suoritettava sekä perus- että aineopinnot.
Elämänkatsomustiedon perus- ja aineopinnot koostuvat yleisesti monien eri aineiden opinnoista. Näitä ovat yliopistosta riippuen filosofia sekä aate- ja oppihistoria, kasvatustiede, kulttuuriantropologia, kulttuurihistoria ja uskontotiede.
Dialogi-sarja:
Lukion elämänkatsomustieto -sarja:
Parturi-kampaaja
Parturi-kampaaja on ammatti, jonka harjoittajan tehtäviin kuuluu hiusten leikkaaminen ja parranajo sekä hiusten ja parran hoito. Parturi-kampaajat tekevät myös hiusten ja parran värjäyksiä, kampauksia, kihartamiskäsittelyjä eli permanenttejasekä kulmien ja ripsien värjäyksiä. Alun perin miehiä on palvellut parturi ja naisia kampaaja, mutta nykyään suurin osa ammatinharjoittajista on nimenomaan parturi-kampaajia. Nimensä mukaisesti parturi on ollut alkujaan vain parranajaja, mutta nykyään hiustenleikkuu on tullut partureidenkin ensisijaiseksi tehtäväksi, eikä parranajo välttämättä kuulu enää ollenkaan kaikkien parturi-kampaajien valikoimiin.
Parturi-kampaajista enemmistö on itsenäisiä yrittäjiä. Osa toimii yksin omassa parturi-kampaamossa ja osa taas toisen liikkeessä sopimusyrittäjänä tai vuokratuoliyrittäjänä. Vuokratuoliyrittäjä vuokraa parturi-kampaamossa itselleen tuolipaikan. Vuokratuoliyrittäjä on kirjanpitovelvollinen ja velvollinen maksamaan yritystoiminnan kulut, kuten eläkemaksut. Hän maksaa vuokraa kuukaudessa paikastaan ja käyttämistään aineista tai vaihtoehtoisesti hankkii itse oman ainevarastonsa, riippuen sopimuksesta vuokralaisen ja liikkeen omistajan välillä.
Parturi-kampaajan tutkinnon voi suorittaa yleisessä kunnallisessa, ammatillisessa oppilaitoksessa. Yksityisissä oppilaitoksista valmistutaan hiusmuotoilijaksi, joka ei ilman tutkintotoimikunnan hyväksymää näyttötutkintoa ole virallinen tutkinto.
Kampaajalla ei saisi olla shampoiden, hiusvärien, hoitoaineiden ja yms. aiheuttamaa yleistä ja jatkuvaa käsi-ihottumaa ja astmaa.
Aikaisemmin oli tavallista, että parturit suorittivat myös yksinkertaisia lääketieteellisiä toimenpiteitä, kuten haavojen sitomista, verisuonen avaamista, murtuneiden käsien ja jalkojen lastoittamista, paiseiden puhkaisemista ja entisajan alkeellista kirurgiaa. Näitä tehtäviä pidettiin tuolloin liian halpa-arvoisina lääkärien suoritettaviksi.
Alejandro Sanz
Alejandro Sánchez Pizarro (s. 18. joulukuuta 1968 Madrid) tunnetaan Alejandro Sanzina popin ja balladien laulajana. Sanz aloitti uransa 1991 levyllä "Viviendo deprisa". Hänen kolmas albuminsa "Más" (1997) julkaistiin kansainvälisesti, ja sitä myytiin kolme miljoonaa kappaletta Espanjassa. Vuonna 2005 hän teki Shakiran kanssa kappaleen "La tortura".
Sisäkorvaistute
Sisäkorvaistute (muita nimityksiä ovat sisäkorvaimplantti, sisäkorvaproteesi ja kokleaimplantti) on sähköinen kuulokoje, joka on tarkoitettu kuuroutuneille tai henkilöille, joilla on erittäin vaikea kuulovamma.
Sisäkorvaistute koostuu leikkauksella ihon alle kalloluuhun ja sisäkorvaan asennettavasta sisäisistä osista eli implantista ja ulkoisesta osasta eli puheprosessorista ja magneettikelasta. Sisäkorvaistutteen avulla ohitetaan sisäkorvan vaurioituneet kuulosolut hiussolut ja stimuloidaan kokleahermoja suoraan elektronisilla impulsseilla, mikä mahdollistaa äänien aistimisen. Puheprosessin mikrofonit keräävät äänet, laite muuntaa sille tehtyjen ohjelmointien mukaisesti äänet sähkösignaaleiksi ja välittää sen magneettikelan ja sen johdon avulla sisäisen osan vastaanottimeen, joka puolestaan välittää signaalit kuulohermoon. Kun kokleaimplantti on paikallaan, ääni ei enää kulje korvakäytävää pitkin, vaan kuuleminen tapahtuu kokonaan kalloon kiinnitetyn mikrofonin kautta. Audiologi ohjelmoi implantin erikseen jokaiselle käyttäjälle. Sisäkorvaistutteella ei saavuteta normaalia kuuloa, mutta laite mahdollistaa ääniaistimukset ja kommunikoinnin puhekielellä kuulonvaraisesti. Monet sisäkorvaistutteen saaneet nauttivat myös musiikista.
Sisäkorvaistutteet ovat aiheuttaneet runsaasti keskustelua kuurojen yhteisössä. Laite ei tee käyttäjästä normaalikuuloista. Kaikki eivät pidä kuuroutta sairautena, joka pitäisi parantaa. Jotta istute toimisi kunnolla, se täytyy asentaa mahdollisimman nuorena, jolloin lapsi ei vielä kykene tekemään itsenäistä päätöstä asiasta. Tätä on pidetty jopa kulttuurikansanmurhana, sillä kuurouden poistaminen johtaa kuurojen kulttuurin ja viittomakielen katoamiseen.
Toisaalta moni on myös ollut tyytyväinen sisäkorvaistutteeseensa. Osa tulee leikkauksen jälkeen toimeen kuulon avulla lähes kaikissa tilanteissa. Myös monet kuurojen lasten kuulevat vanhemmat ja sukulaiset ovat olleet tyytyväisiä, kun pystyvät kommunikoimaan kuuron lapsen kanssa omalla äidinkielellään. Sisäkorvaistutteen käyttäjistä ei siis vielä nykytekniikalla tule täysin kuulevia. Leikkausten tulokset ovat vaihtelevia, ja leikkauksen jälkeen tarvitaan kuntoutumistukimuotoja, kuten puheterapiaa. Mitä vähemmän aikaa potilas on ollut kuuro ennen leikkausta, sitä todennäköisempää on, että hän oppii sujuvan puhekielen. Syntymäkuuro aikuinen ei hyödy implantista. Leikkauksen tulokset eivät ole täysin ennustettavissa.
Perinteisesti sisäkorvaistutetta ei ole voinut käyttää uidessa. Nykyään on kuitenkin saatavissa erillisiä suojapusseja sekä itsessään vesitiiviitä laitteistoja.
Ensimmäiset korvaimplanttikokeilut tehtiin jo 1950-luvulla Ranskassa. Suomessa ensimmäiset sisäkorvaproteesit asennettiin 1980-luvulla. vuosina 1984–1985.
Kuuroina syntyvistä lapsista 90 prosenttia saa istutteen. Istutteet ovat vähentäneet kuurojen määrää merkittävästi, niin että esimerkiksi kuurojen erityiskoulut kärsivät oppilaspulasta.
Scandinavian Weekend Radio
Scandinavian Weekend Radio (lyhennettynä SWR) on vuonna 2000 perustettu Suomesta lähettävä kansainvälisesti kuuluva radioasema. Se aloitti lähetyksensä heinäkuussa 2000. Ohjelmisto koostuu musiikista, suorista juonnoista ja DX-kuunteluun liittyvistä ohjelmista.
SWR lähettää ohjelmiaan joka kuukauden ensimmäisenä lauantaina, ja sen lähetinpaikka on Virroilla. Asema toimii viestintäviraston myöntämillä lyhytaikaisilla teknisillä luvilla 14 vuorokautta vuodessa.
Lähetykset rahoitetaan PR-tuotteiden myynnillä ja jäsenmaksuilla. Mainonta on myös mahdollista lähetyksissä. Toiminnasta vastaa Vaihtoehtoisen radiotoiminnan tukiyhdistys ry. Juontajakunnassa on mukana joitakin entisiä piraattiradioaktiiveja, radioamatöörejä ja DX-kuuntelijoita.
Yhdistyksen tarkoituksena on edistää ja tukea taloudellisesti vaihtoehtoista radiotoimintaa Suomessa. Se tarjoaa vaihtoehtoisesta radiotoiminnasta kiinnostuneille järjestöille ja yksityisille ihmisille mahdollisuuden osallistua yksityiseen ja riippumattomaan radiotoimintaan.
SWR:n toiminta alkoi 1. heinäkuuta 2000, kun se lähetti 24 tuntia 50 watin lähettimellä. Lähetysmasto oli tehty talkoovoimin. 2. kesäkuuta 2001 lähetykset laajenivat uusille taajuuksille. 30. lokakuuta 2004 lähetettiin ensimmäisen kerran keskiaalloilla.
Juudas Makkabi
Juudas Makkabi johti juutalaisten makkabealaiskapinaa Syyrian seleukideja vastaan vuosina 167–160 eaa.
Syyrian Antiokhos IV halusi kreikkalaistaa valtionsa. Tärkeä vähemmistöryhmä olivat juutalaiset, joiden uskonto oli suunnitelman tiellä. Juudas Makkabi aloitti sissisodan muutaman sadan sotilaan voimalla. Tuhottuaan syyrialaisten armeijan yllätyshyökkäyksellä hän sai paljon lisää voimaa armeijaansa. Hän itse kuoli taistelussa seleukideja vastaan vuonna 160 eaa. Kapinaa ei voinut kuitenkaan enää pysäyttää, ja seleukidit tunnustivat lopulta Juudean itsenäisyyden 152 eaa.
Juudas Makkabin johtama kapina on aiheena Georg Friedrich Händelin oratoriossa "Judas Maccabeus".
Rättäri
Rättäri oli 1500-luvulta 1800-luvulle nimismiehen apulaisena toiminut alempi kruununpalvelija. Sanan taustalla on ruotsin kielen työnjohtajaa ja voutia merkitsevä sana "rättare". Koska rättärin toimi liittyi kyydityksen järjestämiseen, häntä kutsuttiin myös kyytirättäriksi (ruotsiksi "skjutsrättare"). Tointa hoitivat joko pitäjän tilalliset vuorollaan tai he palkkasivat jonkun hoitamaan sitä sivutoimenaan.
Nimismies oli hallintopitäjässä 1500-luvulla valtion edustajana keskeinen henkilö, kun hän toimi välimiehenä kruunun ja pitäjäläisten välillä. Hän järjesti pitäjässään käräjät ja huolehti valtion virkamiesten ja sotilaiden kyydityksestä, kestityksestä ja majoituksesta näiden liikkuessa hänen pitäjässään. Palkkioksi tästä hän sai jokaiselta pitäjän talolliselta nimismiehenveron.
Kyytirättäri toimitti nimismiehen antamat määräykset, esimerkiksi kyyditysmääräykset, pitäjän eri osiin. Hän saattoi myös kestitä ja majoittaa kruunun virkamiehiä. Kyytirättäri sai palkkiokseen osuuden nimismiehenverosta ja joskus vielä erillisiä palkkioita.
Suuria hallintopitäjiä jaettiin 1600-luvulla pienemmiksi ja syntyi kestikievarilaitos huolehtimaan kestityksistä ja kyyditsemisestä. Näiden tehtävien hoitoon ei enää tarvittu kyytirättäreitä. Heidän uudeksi tehtäväkseen tuli vankien kuljettaminen ja vartioiminen. Nämä olivat yleensä tutkintovankeja, sillä vielä 1600-luvulla pidettiin käsittämättömänä, että yhteiskunnan pitäisi käyttää varojaan vankien elättämiseen vankiloissa. Rankaisemiseen oli halvempiakin keinoja. Poliittiset rikolliset olivat tosin tästä poikkeuksia. Kyytirättäri seurasi vankia kuljetettaessa mukana, vaikka itse kuljetus kuului pitäjäläisten velvollisuuksiin, elleivät he suorittaneet siitä jollekin erillistä korvausta.
Vankien kuljetuksen lisäksi kyytirättärin virkatehtäviin kuului 1700-luvulla avustaa nimismiestä ulosotoissa ja rikollisten pidättämisessä. Rättäreitä alettiin käyttää myös käräjillä oikeudenpalvelijoina huutamassa asianosaiset tai todistajat esiin. Myöhemmin se saattoi olla rättärin ainoakin toimi. Kansa alkoi kutsua tällaista oikeudenpalvelijaa huutorättäriksi.
Etelä-Pohjanmaalla oli 1700-luvun alussa kyytirättäri joka pitäjässä. Vuosisadan kuluessa toimesta alkoi tulla epäsäännöllisempi ja tilapäisempi. Suomessa kyytirättäreitä oli 1800-luvun lopulla enää Vaasan- ja Oulun lääneissä. Vuoden 1902 alussa kyytirättärin virat lakkautettiin siellä missä sellainen virka vielä oli olemassa. Samalla 14. syyskuuta 1901 annetulla armollisella asetuksella vapautettiin talot antamasta kapallinen viljaa vuosittain rättäreille palkaksi. Rättärien virat vaihtuivat näin lopullisesti poliisikonstaapelin viroiksi.
Joissakin pitäjissä oli kylärättäreitä, joiden tehtävät määriteltiin kyläjärjestyksissä. He eivät olleet kyytirättärien kaltaisia valtion virkamiehiä.
Kuolemanjälkeinen teloitus
Kuolemanjälkeinen teloitus on rituaali, jossa jo kuollut ihminen "teloitetaan". Tavallisesti menetelmänä on ollut silpominen tai polttaminen.
Menetelmää on käytetty vihattuihin henkilöihin, jotka on haluttu häpäistä heidän kuoltuaan. Tällaisiin kuuluivat paavi Formosus 800-luvulla, Englannin lordiprotektori Oliver Cromwell vuonna 1661, kenraali Lavr Kornilov vuonna 1918 ja Haitin diktaattori François Duvalier vuonna 1986.
Osa menetelmän pelkovaikutuksesta on liittynyt uskoon siitä, että väärin haudatut, erityisesti silvotut, ruumiit eivät kokisi ylösnousemusta.
Björn Westerlund
Björn Georg Wilhelm Westerlund (27. tammikuuta 1912 Hannover, Saksan keisarikunta – 11. maaliskuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri, vuorineuvos ja Nokian entinen pääjohtaja. Hän oli myös hetken aikaa kauppa- ja teollisuusministeri V. J. Sukselaisen II hallituksessa (19. kesäkuuta – 14. heinäkuuta 1961).
Westerlund valmistui diplomi-insinööriksi 1935 Teknillisestä korkeakoulusta. Valmistuttuaan hän aloitti pitkän Nokia-uransa Suomen Kaapelitehtaalla laboratorioinsinöörinä 1936–1940, osastoinsinöörinä 1940–1947, teknisenä johtajana 1947–1956 ja Verner Weckmanin seuraajana toimitusjohtajana 1956–1967. Westerlundin päätöksellä Kaapelitehtaalle perustettiin elektroniikkaosasto 1960, joka oli ensimmäiset 15 vuotta tappiollinen.
Kun Suomen Kumitehdas Oy, Suomen Kaapelitehdas Oy ja puunjalostus- ja voimayhtiö Nokia Ab fuusioituivat Oy Nokia Ab:ksi, tuli Westerlundista sen ensimmäinen pääjohtaja 1967. Hän jäi eläkkeelle 1977, mutta toimi vielä kaksi vuotta hallituksen puheenjohtajana. Hän vaikutti myös keskeisesti Teollisuuden Voima Oy:n perustamiseen 1969 ja sen Olkiluodon ydinvoimalahankkeeseen. Ydinvoimala saatiin tilattua lännestä, kun Neuvostoliitto painosti tilaamaan idästä.
Westerlund oli Teknillisen Korkeakoulun Ylioppilaskunnan kunniajäsen, jolle ylioppilaskunta 16. marraskuuta 2002 myönsi ikiteekkarin arvonimen ja ketjun käyttöoikeuden. Tämä arvonimi on myönnetty vain kerran aiemmin.
Simo Vuorilehto
Simo Sakari Vuorilehto (s. 8. elokuuta 1930 Savonlinna) on vuorineuvos ja Nokian entinen pääjohtaja. Nokiassa hän toimi kakkosmiehenä 1980-luvulla, ja Kari Kairamon kuoltua vuonna 1988 hän nousi neljän vuoden ajaksi pääjohtajaksi ennen eläkkeelle jäämistään.
Hän kuului ERTI:n (”Euroopan teollisuusjohtajien pyöreä pöytä”) jäsenistöön 1989–1992.
Lähdekirjallisuudessa Simo Vuorilehto mielletään hyvin erilaiseksi johtajaksi kuin edeltäjänsä Kairamo. Häntä pidetään vanhan polven teollisuusjohtajana, joka ei uskonut kulutuselektroniikan nousuun. Suomen valtio oli myynyt Televan osake-enemmistön Nokialle 1980 luvulla. Nokian ajauduttua kriisin partaalle 1980-luvun lopussa rupesi Vuorilehto kuitenkin toteuttamaan laajaa saneerausohjelmaa, jonka seurauksena Nokia irtautui kumiteollisuudesta, televisioista ja tietokoneista.
Nokiaan Kairamo oli jättänyt jälkeensä myös johtajakriisin, joka huipentui keväällä 1990, kun yhtiön hallintoneuvoston puheenjohtaja, SYPin Mika Tiivola nosti toimitusjohtajaksi vävynsä Kalle Isokallion. Kerrotaan, että Vuorilehto ja Isokallio olivat ainaiset kinastelukumppanit. Vuorilehto nimitti vuonna 1990 Olli-Pekka Kallasvuon rahoitusjohtajaksi ja johtokunnan jäseneksi.
Nokian hallituksessa on 1980-luvun lopussa pahoja ristiriitoja: Antti Lagerroosilla ja kulutuselektroniikan johtaja Jacques Noelsilla ei ollut yhteistä näkemystä yrityksen tulevaisuudesta seurauksella, että Nokian pörssikurssi laski voimakkaasti ja televisioteollisuus taantui. Antti Lagerroosin ja pääjohtajana toimineen Vuorilehdon välille syntyi riitaa. Silloinen rahoitusjohtaja Jorma Ollila yritti rauhoitella sijoittajia, kun SYP:n Mika Tiivola ja KOP:n Jaakko Lassila kiistelevät valta-asemastaan. Vuorilehto määräsi Isokallion panemaan elektroniikkaliiketoiminnot myyntiin. Nokian hallituksessa kuitenkin ymmärrettiin, ettei Isokallio voisi jatkaa Vuorilehdon asemassa tämän jäätyä eläkkeelle. Vuorilehto ei kuitenkaan saavuttanut alaistensa ja yrityksen hallintoneuvoston luottamusta seurauksella, että johtaja, Vuorilehdon pahin kiistakumppani, Kalle Isokallio, joka oli vasta 43-vuotias, ostettiin eläkkeelle ja Nokian kaksoisjohto purettiin. Sittemmin Vuorilehdon korvasi vuonna 1992 Jorma Ollila kun Vuorilehto siirtyi eläkkeelle 61-vuotiaana.
Vuorilehto on suomen suurituloisimpia eläkkeensaajia. Hänen eläkkeensä vuonna 2010 oli 28 538 euroa kuukaudessa.
Typpioksidi
Typpioksidi eli typpimonoksidi (NO) on typen (N) ja hapen (O) muodostama kaasumainen yhdiste. Se on yksi typen oksideista, joilla tarkoitetaan kaikkia typen ja hapen yhdisteitä. Typpioksidia käytetään muun muassa lääketieteessä ja hitsauksessa, mutta se esiintyy ilmassa myös haitallisena saasteena.
Typpioksidi on pariton molekyyli eli siinä on pariton määrä elektroneja. Useimmista muista parittomista molekyyleistä poiketen typpioksidi ei kuitenkaan sanottavasti dimeroidu. Se kestää kuumennusta 1000 °C:n lämpötilaan. Hapen läsnä ollessa se kuitenkin helposti hapettuu typpidioksidiksi:
Koska typpioksidi on pariton molekyyli, se on paramagneettinen aine. Kaasuna se on väritön, mutta esiintyessään matalissa lämpötiloissa kiinteänä tai nesteenä se on sinistä.
Typpioksidin moolimassa on 30,01 g/mol ja CAS-numero 10102-43-9.
Typpioksidia valmistetaan polttamalla ammoniakkia noin 500 °C:n lämpötilassa platinan toimiessa katalysaattorina:
Laboratoriotarkoituksiin sitä voidaan valmistaa myös pelkistämällä typpihappoa kuparilla:
Typpioksidia käytetään lääketieteessä, inhalaattorilla hengitettynä muun muassa sirppisoluanemian hoidossa, ja se helpottaa äkillistä hengitysvajausta eli ARDS-oireyhtymää, samoin se auttaa vastasyntyneitä hengitysvaikeuksissa ja myös estää ohitusleikkauksessa siirretyn suonen tukkeutumisen.
Typpioksidia käytetään muun muassa kaasukaarihitsauksessa suojakaasuun lisättynä. Typpioksidi reagoi hitsauksessa muodostaen otsonin kanssa typpidioksidia (NO + O ⇒ NO + O).
Muiden typen oksidien tavoin myös typpioksidi on haitallinen luonnon ja maaperän happamoitumista aiheuttava kaasu. Varsinkin teollisuudesta ja liikenteestä aiheutuu paljon typen oksidien päästöjä. Typen oksidien päästöt ovat ongelma, koska niitä syntyy teollisuuden palamisreaktioissa (kuten kivihiiltä poltettaessa) aina, vaikka palava aine ei sisältäisikään typpeä, sillä ilmassa on typpeä.
Ilmakehässä typpioksidi reagoi herkästi hapen kanssa muodostaen typpidioksidia. Se taas reagoi veden kanssa, jolloin syntyy muun muassa typpihappoa. Kun tämä typpihappo sataa maaperään, se aiheuttaa luonnon happamoitumista.
Jääpingviini
Jääpingviini ("Pygoscelis adeliae") on keisaripingviinin ohella toinen Etelämantereella elävistä pingviinilajeista.
Jääpingviinin ruumis on mustavalkoinen, sillä on evämäiset siivet ja pyöreähkö pää. Nokka on väriltään tummanpunainen, mutta sitä peittävät osaksi höyhenet.
Pituus: 46-71 cm Paino: 4-5,5 kg
Jääpingviini elää lähinnä Etelämantereen ja subantarktisen vyöhykkeen ahtojääalueella. Se pesii Antarktiksen ja sen syrjäisten lähisaarten kalliorannoilla, mutta siirtyy pesimäkauden jälkeen pohjoisemmaksi.
Rannikkoseudut ja jääpeitteiset alueet.
Naaras munii 2 munaa, joita se sitten hautoo 30-43 vuorokautta.
Jääpingviinit saalistavat usein parvina ja voivat siirtyä antoisille vesille kilometrien päähän yhdyskunnastaan. Ne pyydystävät etenkin krillejä ja löytävät näitä pikkuäyriäisiä usein ahtojäiden lähivesiltä. Jääpingviini pystyy tavoittamaan myös nopealiikkeisiä mereneläviä, kuten kaloja ja mustekaloja. Tarvittaessa se sukeltaa 20 metrin syvyyteen ja kykenee kirimään vauhtiaan entisestään.
Makean veden puute ei tuota pingviinille ongelmia, sillä linnun munuaiset ja sierainten alla sijaitsevat erityisrauhaset poistavat ravinnon mukana tulleen ylimääräisen suolan. Janoisten yksilöiden on kuitenkin nähty syövän silloin tällöin lunta. Ne ovat lähinnä olleet maissa pesimässä olleita lintuja, jotka eivät ole päässeet merelle syömään.
Minas Morgul
Minas Morgul voi tarkoittaa seuraavia:
Archie Moore
Archie Moore (oik. Archibald Lee Wright, 13. joulukuuta 1913 Benoit, Mississippi – 9. joulukuuta 1998 San Diego, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen keskiraskaan ja raskaansarjan ammattinyrkkeilijä. Moorea pidetään yhtenä maailman kaikkien aikojen lahjakkaimmista painoluokassaan.
Archie Moore itse väitti syntyneensä 13. joulukuuta 1916, mutta hänen äitinsä mielestä oikea syntymäpäivä oli kolme vuotta aikaisemmin 1913. Jälkimmäistä pidetään nykyään oikeellisempana, vaikka syntymäaika on kiistanalainen.
Archie siirtyi ammattilaiseksi ("riisui paitansa") 1930-luvulla. Ura alkoi välisarjasta, nousten siitä hiljalleen raskaaseen keskisarjaan. Uran alku oli todella kivinen. Pienistä palkkioista johtuen ottelutahti oli pidettävä tiiviinä, jos mieli elättää itsensä. Välillä sattui tappioitakin, sillä osa nyrkkeilijöistä oli niin kovia, että niitä ei voinut voittaa ilman tyrmäystä. Tyrmäykset estettiin maksamalla Archielle ylimääräistä rahaa. Rahaa maksettiin siksi, että tuona aikana rasismi kukoisti, ja Archie oli "colored fighter", halusi hän tai ei.
Oman aikakautensa ihmiseksi Archie matkusteli poikkeuksellisen paljon. Hän kävi nyrkkeilemässä muun muassa Australiassa ja Brasiliassa. Syy matkustamiseen oli raha, sillä värillisillä palkkiot olivat mitättömiä, joten otteluita piti olla paljon, jos aikoi elää nyrkkeilyllä. Moore joutui itse toimimaan omana promoottorinaan, ja sen taidon hän osasi hyvin. Kerrotaan jopa Muhammad Alin saaneen vaikutteita hänestä.
Uran loppupuolella Moorelle tarjoutui tilaisuus päästä vihdoin iskemään titteliotteluun. Vastakkaiseen kulmaukseen astui hallitseva maailmanmestari Joey Maxim. Archie onnistui kukistamaan kivikovan Maximin 15 erän jälkeen. Unelman saavuttaminen vei häneltä 17 vuotta. Hän oli kehässä keskimäärin jokaisena noiden 17 vuoden kuukautena. Palkkaa Moore sai menojen jälkeen vain 800 dollaria.
Vuonna 1955 Archie sai ottelun itseään Rocky Marcianoa vastaan pilkattuaan tätä ensin pitkän aikaa. Marciano oli suunnitellut lopettavansa uran piakkoin. Ennen ottelua Moore ei ollut hävinnyt kertaakaan liki neljään vuoteen, ja näistä otteluista suurimman osan hän kävi ajan huippumiehiä vastaan. Moore sai kunnian käyttää Marcianoa hänen uransa toisen ja viimeisen kerran lattiassa ottelun toisessa erässä. Marciano kuitenkin tyrmäsi Mooren ottelun yhdeksännessä erässä ja lopetti uransa voittamattomana raskaan sarjan maailmanmestarina.
Uransa loppuvaiheilla Moore kohtasi Rooman olympialaisten voittajan, suurisuisen Muhammad Alin. Ali ei antanut kokeneemmalle vastustajalleen mitään armoa vaan tyrmäsi hänet neljännessä erässä. Pian tämän jälkeen Moore lopetti nyrkkeilyuransa.
Vaikka Moore lopetti nyrkkeilemisen, hän ei jättänyt kehää lopullisesti. Hän toimi Alin uran alkuaikoina hänen avustajanaan. Myöhemmin hän avusti George Foremania Rumble in the Jungle -ottelussa. Uransa jälkeen Moore ryhtyi ajamaan afroamerikkalaisten oikeuksia. Moore kuoli 84-vuotiaana sairastettuaan lyhyen aikaa.
Kaj-Erik Relander
Kaj-Erik Relander (s. 21. kesäkuuta 1962, Helsinki) on ekonomi ja yksityissijoittaja, joka toimii hallituksen jäsenenä ja neuvonantajana useissa kansainvälisissä yrityksissä. Hänen erikoisalaansa ovat telekommunikaatio ja rahoitus. Relander on vuonna 2018 nimitetty DU-teleoperaattorin hallitukseen Dubaissa, Yhdistyneissä Arabiemiirikunnissa. Hän toimii myös luxemburgilaisen SES-satellittiioperaattorin sekä videopalveluja Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa tuottavan Starzplay Arabian hallituksessa. Lisäksi Relander toimii turvallisiin mobiilipalvelujen tuottamiseen erikoistuneen suomalaisen BookIT Oy:n hallituksessa ja neuvonantajana rahastopalveluita tarjoavassa Limestonessa sekä sijoitusyhtiö Mustard Seedissä. Relander on myös rahoitusalan start-up -yhtiöihin Aasiassa ja Afrikassa erikoistuneen Apis Partnersin sijoituskomitean puheenjohtaja.
Kaj-Erik Relander on teknologiaan ja internetpalveluihin erikoistuneen SEQ Capital Partnersin perustajaosakas. Hän työskentelee itsenäisenä neuvonantajana Abu Dhabin hallituksen kehitysyhtiössä Mubadalassa ja toimii neuvontantajana yksityisissä sijoitusyhtiöissä Abu Dhabissa ja Zürichissä.
Relander tukee aktiivisesti hyväntekeväisyystyötä toimimalla puheenjohtajana Refugees United -säätiössä.
Vuoteen 2011 Relander oli partnerina pääomasijoitusyhtiö Accel Partnersissa vuoteen 2009 asti. Sitä ennen hän toimi Telen ja Soneran johdossa ja ennen eroaan noin puoli vuotta Sonera Oyj:n toimitusjohtajana. Relanderin johdolla entisestä valtionyhtiö Telestä kehittyi kansainvälinen pörssiyhtiö Sonera. Relander oli siirtynyt vuonna 1994 Sitrasta silloisen Telecom Finlandin talousjohdon tehtäviin.
Uuteen viestintäteknologiaan liittyneet kasvuodotukset romahtivat vuosituhannen vaihteessa, mikä vaikeutti Soneran toimintaa. Ristiriidat yhtiön johdossa ja tietovuodot medialle johtivat tapahtumiin, joiden seurauksena Soneran johto tuomittiin viestintäsalaisuuden loukkaamisesta. Relander tuomittiin kuuden kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. .
Kardinaalit
Kardinaalit (Cardinalidae) on luokittelutavasta riippuen yhdestätoista kolmeentoista suvun muodostama Uuden mantereen lintuheimo varpuslintujen lahkossa. Sitä pidettiin aiemmin sirkkujen heimon alaheimona Cardinalinae. BirdLife Suomen luokituksen mukaan heimossa on 11 sukua ja 48 lajia.
Heimon nimilaji punakardinaali ("Cardinalis cardinalis") on yleinen, Kanadan Quebecista Guatemalaan ulottuvalla alueella esiintyvä jykevänokkainen lintu.
Leppäkertut
Leppäkertut eli leppäpirkot ("Coccinellidae") on kovakuoriaisheimo. Ne ovat puolipallonmuotoisia ja hidasliikkeisiä vajaan 10 mm:n pituisia hyönteisiä. Niiden peitinsiivet ovat usein pilkulliset, ja pilkkujen määrä ja väritys vaihtelevat lajikohtaisesti. Kirkkaalla värillään ne varoittavat muita petoja pahanmakuisuudestaan. Nimi leppäkerttu viittaa hyönteisen verenpunaiseen väriin. Sana leppä merkitsi verta vanhoissa itämerensuomalaisissa kielissä.
Leppäkerttulajeja on maailmassa noin 4000. Eräs yleisimmistä on seitsenpistepirkko ("Coccinella septempunctata"). Leppäkerttujen luokittelussa on päädytty myös vakioimaan pääteosaa leppäkerttulajin ulkonäön mukaan. Tämä tehdään peitinsiipien pohjavärin ja pilkkujen värin mukaan siten, että "punctata"-päätteisillä leppäkerttulajeilla on tummat pilkut vaalealla pohjalla ja jos lajilla on tummempi pohja ja vaaleammat pilkut, lajinimen loppuosassa ovat "guttata" tai "pustulata". Näin esimerkiksi ahopirkko eli 22-pistepirkko, jonka keltaisella pohjalla on mustat pilkut on "Psyllobora vigintiduopunctata" ja närepirkko, jolla on ruskealla pohjalla kermanvaaleita pilkkuja on "Myrrha octodecimguttata". Värityksenä voi olla myös mustavihreä.
Suomessa leppäkerttulajeja on runsaat 60, joista useimmat syövät kirvoja, kilpikirvoja tai punkkeja ja ovat siten hyödyllisiä sekä viljelijöille että muutenkin kasvustolle.
Melkein kaikki leppäkertut, kuten niiden toukatkin, ovat petoja. Kirvat muodostavat niiden ravinnosta pääosan. Joskus toukat voivat syödä jopa lajitoverinsa. Mutta on myös poikkeuksia, kuten neilikkapirkko ("Subcoccinella vigintiquattuorpunctata"), joka ei ole peto, vaan elää monilla kasveilla syöden kukkia ja lehtiä.
Häirittynä leppäkertut erittävät jalkojensa hajurauhasista keltaista tahmeaa nestettä. Se haisee ja maistuu erittäin pahalta ja kovettuu puuromaiseksi massaksi. Jos nesteen ruikkiminen ei auta, leppäkerttu vetää raajansa sisään ja esittää kuollutta.
Leppäkertut elävät 1–2 vuotta.
Loinen tekee leppäkertusta zombin: loispistiäiset aivopesevät leppäkerttuja isännikseen, jotka saattavat myöhemmin toimia myös pistiäisen kasvavien toukkien aggressiivisina puolustajina.Populaarikulttuurissa leppäkerttu tunnetaan muun muassa lastenlaulusta "Lennä, lennä, leppäkerttu" ja XTC-yhtyeen pop-kappaleesta "Ladybird". Myös 22-Pistepirkko-yhtye on saanut nimensä leppäkertun mukaan.
Oulujoen kirkko
Oulujoen kirkko sijaitsee metsäsaarekkeessa Oulujoen pohjoisrannalla Kirkkokankaan kaupunginosassa Oulussa. Kirkko ja Oulujoen seurakunta kuuluvat Oulun seurakuntayhtymään. Kirkko kuuluu Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luetteloon.
Suomen senaatin päätös kirkon rakentamisesta tehtiin vuonna 1904, kun silloisen Oulujoen kunnan alueen seurakunta erosi Oulun emäseurakunnasta. Vuonna 1908 valmistuneen puisen kirkkorakennuksen suunnitteli lääninarkkitehti Viktor J. Sucksdorff. Rakennuksen arkkitehtuuri heijastelee kansallisromanttista tyylisuuntausta Suomen Suuriruhtinaskunnan ja sortokausien hengessä. Sucksdorff itse sai vahvoja kansallisromanttisia vaikutteita mm. Vienan retkiensä seurauksena. Myös toisessa kirkon kelloista on aikakautta kuvastava teksti ""Oi Herra siunaa Suomen kansa"".
Valmistuessaan kirkko nimettiin Pyhän Hengen kirkoksi. Se on Pohjois-Suomen ainoa säilynyt puinen jugend-kirkko.
1900-luvun aikana alkuperäistä sisustusta on korjaustöiden yhteydessä muutettu useaan kertaan. Vuoden 1984 entisöintityöt suunnitteli arkkitehti Anna-Maija Ylimaula professori Esko Järventauksen myötävaikutuksella, tarkoituksena oli palauttaa kirkko mahdollisimman lähelle sen alkuperäistä olemusta eli ennen muuta poistaa sotien jälkeen tehdyt modernisoinnit.
Kirkko on 34 metriä pitkä ja 15 metriä leveä. Katon korkeus on 20 metriä, kellotornin 43 metriä. Kirkon rakenteen omaperäisin seikka lienee sen pääty- eli itäseinä. Kirkon keskiakseliin on yhdistetty alttari, saarnatuoli, kuorolehteri ja urut yhdeksi kokonaisuudeksi. Vastaavaa ratkaisua ei ole missään muussa Suomen kirkossa. Kirkon vastakkaisessa eli länsipäädyssä on taas ratasikkuna, jossa olevan ristin keskellä ovat kirjaimet JHS, "Jesus Hominum Salvator" eli Jeesus ihmisten pelastaja. Kirkon päätyyn on lisäksi kirjoitettu kaikkien Jeesuksen opetuslasten eli apostolien nimet, mutta niin että Juudaksen nimi on sijoitettu muita alemmaksi.
Kirkon tekstiilit on suunnitellut Raija Rastas.
Ulkopäin valkoiseksi maalattu, sisältä hirsipintainen Oulujoen kirkko on suosittu vihkikirkko. Kirkon ympäristö on metsää ja lähellä olevat pappilan pellot ovat edelleen viljelyskäytössä. Myös kirkon ympärille tehty nurmikko on tarkoitus palauttaa alkuperäisen kaltaiseksi metsän aluskasvillisuudeksi. Oulujoen hautausmaa sijaitsee kirkon lähellä.
Oulujoki (kunta)
Oulujoki (aiemmin "Oulun maalaiskunta") oli Pohjois-Pohjanmaalla sijainnut Suomen kunta. Oulun maalaiskunnan kunnanvaltuusto päätti nimenmuutoksesta Oulujoeksi vuonna 1910. Oulujoen naapurikunnat olivat Kempele, Kiiminki, Muhos, Oulu, Tyrnävä, Utajärvi ja Ylikiiminki.
Oulujoen kunta lakkautettiin 1965. Kunnan alue jaettiin Haukiputaan, Kempeleen, Kiimingin, Oulun, Oulunsalon, Tyrnävän, Utajärven ja Ylikiimingin kesken. Selvästi suurimmasta osasta oulujokelaisia tuli liitoksen myötä oululaisia, vaikka maa-alueista suurempi osa liitettiinkin muihin kuntiin.
Viktor J. Sucksdorffin suunnittelema Oulujoen kirkko on vuodelta 1908.
Vuonna 2006 eräät vaikuttajat Paavo Vasalan johdolla halusivat irrottaa Oulujoen jälleen omaksi kunnakseen mahdollisesti matalamman veroäyrin toivossa. Maanomistajien ja Oulun kaupungin välillä on myös linjaerimielisyyksiä siitä, millä tavoin kaupunki toteuttaa Oulujoen varteen tonttikaavoitusta asuntoaluekäyttöön.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Oulujoen taajamat olivat kirkonkylä (608 asukasta 3,3 neliökilometrillä) ja Oulunlahti (711 asukasta 2,8 neliökilometrillä). Kummastakin taajamasta osa sijaitsi Oulun puolella, ja Oulun keskustan taajamasta osa sijaitsi puolestaan Oulujoen puolella.
Brittipop
Brittipop tarkoittaa brittiläistä pop- ja rockmusiikkia. Nykyisin käsite yhdistetään ennen kaikkea 1990-luvun keskivaiheilla vallinneeseen brittiläiseen rocksuuntaukseen, jonka englanninkielinen nimi on "Britpop".
Brittipop oli melodista ja kitaravoittoista. Musiikillisesti se nojasi vahvasti perinteiseen brittiläiseen rockmusiikkiin. Brittipopyhtyeiden suurimpina vaikuttajina toimivat 1960-luvun menestyneet brittiläiset yhtyeet kuten The Beatles, The Who, The Kinks ja Small Faces. Jonkin verran vaikutteita haettiin myös punkista, glam rockista ja The Smithsin kaltaisista 1980-luvun yhtyeistä. Tyylilajin menestynein ja tunnetuin albumi on Oasiksen "(What’s the Story) Morning Glory?", jota on myyty maailmanlaajuisesti arviolta 20 miljoonaa kappaletta.
Ulkoisessa tyylissä henki vahvana 1960-luvun mod-kulttuurin ja lad-henkisyyden sulautuminen. Asiaan kuuluivat täten moppitukat ja peribrittiläiset brändit kuten Ben Sherman, Burberry, Fred Perry, Clarks ja Paul Smith. Brittipop-tyyliä ja koko ilmiötä pidetäänkin korostetun valkoihoisena, konservatiivisena, retrohenkisenä ja menetettyyn ”parempaan Britanniaan” kaihoavana.
Jochem Uytdehaage
Jochem Uytdehaage (s. 9. heinäkuuta 1976 Utrecht, Alankomaat) on alankomaalainen pikaluistelija.
Uytdehaage nousi maailman huipulle melko yllättäen voitettuaan vuonna 2001 Alankomaiden yleisluistelumestaruuden ja pääsi EM-kisojen joukkueeseen. EM-kisoissa hän sijoittui neljänneksi ja samana talvena yleisluistelijoiden MM-kisoissa kymmenenneksi.
Vuonna 2002 Uytdehaage voitti EM-kultaa selvällä erolla hopealle sijoittuneeseen maanmieheensä Carl Verheijeniin. Samana vuonna Salt Lake Cityn olympialaisissa hän voitti kultaa sekä 5 000 että 10 000 metrillä ja sai lisäksi hopeaa 1 500 metrillä. Hän voitti molemmat matkat silloisilla maailmanennätysajoilla (6.14,66 ja 12.58,92). 10 000 metrin voittoaikansa oli myös kautta aikain ensimmäinen 13 minuutin alitus maailmassa. Myös 1 500 metrillä hän luisteli uuden maailmanennätyksen, mutta amerikkalainen Derek Parra puristi ajasta vielä 0,62 sekuntia ja vei kultamitalin. Samana keväänä Uytdehaage voitti kultaa vielä yleisluistelijoiden MM-kisoista Heerenveenistä.
Vuoden 2003 matkakohtaisissa MM-kisoissa maaliskuussa Berliinissä Uytdehaage voitti kultaa 5 000 metrillä. Tammikuussa 2004 hän saavutti EM-kisoissa pronssia, mutta vuoden kuluttua tästä kirkasti mitalin kultaiseksi.
Alankomaiden mestaruuskisoista Uytdehaagella on kaikkiaan yhdeksän mitalia, joista kultaisia neljä.
Uytdehaage piti aateliskalenterin kaikkien aikojen ykkössijaa hallussaan aikavälillä 17. marraskuuta 2001—2. helmikuuta 2002 ja uudelleen 9. helmikuuta 2002—13. marraskuuta 2005.
Giffenin hyödyke
Giffenin hyödyke on taloustieteessä käytetty termi, jolla kuvataan tuotetta tai palvelua, jonka kysyntä kasvaa hyödykkeen hinnan noustessa. Giffenin hyödykkeiden olemassaolosta ei saatu kiistatonta empiiristä varmuutta, mutta taloustieteen teoria tarjoaa mahdollisuuden hyödykkeiden olemassaololle. Nimensä Giffenin hyödyke on saanut Robert Giffeniltä, joka Alfred Marshallin mukaan keksi tällaisten hyödykkeiden mahdollisen olemassaolon. Yksi mahdollisuus Giffenin hyödykkeelle on välttämättömyystavara, jonka hinta on suurempi kuin asiakkaiden maksukyky ja tarjonta alhaisempi kuin sen kysyntä.
Tyypillisesti mahdollisesta Giffenin hyödykkeestä on käytetty esimerkkinä heikkolaatuisia peruselintarvikkeita köyhissä olosuhteissa. Heikkolaatuisten peruselintarvikkeiden hintojen noustessa köyhyydessä elävät eivät voi ostaa kalliimpia elintarvikkeita ruokavalionsa täydentämiseksi, joten he joutuvat ostamaan enemmän halpoja (mutta siis hinnaltaan nousseita) peruselintarvikkeita. On esitetty myös, että öljystä tulisi Giffenin hyödyke öljyhuipun jälkeen.
Alfred Marshall
Alfred Marshall (s. 26. heinäkuuta 1842, Lontoo – k. 13. heinäkuuta 1924, Cambridge) oli brittiläinen kansantaloustieteilijä, jota pidetään yhtenä aikansa merkittävimmistä taloustieteen tutkijoista. Marshallin vuonna 1890 julkaistu "Principles of Economics" oli erityisesti Britanniassa laajasti käytetty taloustieteen perusoppiteos useita vuosia.
Marshallin taloustieteellinen tutkimus oli laaja-alaista, mutta erityisesti hänen tunnetaan ensimmäisenä kysyntä- ja tarjontafunktioita hinnanmäärityksen selittämiseen käyttäneenä tutkijana. Marshall kehitti kysynnän hintajouston analyyttisenä työkaluna ja osallistui laajasti taloudellisen hyvinvoinnin määrityksen kehittämiseen. Hänet tunnetaan myös epätäydellisen kilpailun käsitteestä: hän huomasi miten yritykset tekevät sinänsä samanlaisista hyödykkeistä erilaisia muun muassa tavaramerkkien ja mielikuvien avulla.
Nick Park
Nicholas Wulstan ”Nick” Park, CBE (s. 6. joulukuuta 1958 Preston, Lancashire, Englanti) on brittiläinen animaattori ja elokuvantekijä. Park tunnetaan etenkin suosituista Wallace & Gromit -vaha-animaatioistaan. Nick Park on ollut Oscar-ehdokkaana vuoteen 2016 mennessä kuusi kertaa ja voittanut Oscarin niistä neljästi: "Koti kaikilla mukavuuksilla" (1989), "Väärät housut" (1993), "Läheltä piti" (1995) ja "" (2005).
Kouluaikoina Nick Parkilla oli tapana piirrellä vihkoihinsa erilaisia sarjakuvia. Tästä opettajat eivät pitäneet ja sanoivat hänelle monesti, ettei hän ansaitsisi elantoaan sarjakuvilla. Park opiskeli Sheffieldin yliopistossa sekä Britannian kansallisessa elokuvakoulussa National Film and Television Schoolissa, jossa hän alkoi tehdä lopputyönään ensimmäistä Wallace & Gromit -animaatiotaan. Vuonna 1985 hänet palkattiin animaattoriksi Aardman Animations -elokuvayhtiöön Bristoliin. Vuonna 1989 Park julkaisi kaksi lyhytanimaatiota, jotka tekivät hänestä kuuluisan: ensimmäisen Wallace & Gromit -elokuvan "Suurenmoinen huviretki" ("A Grand Day Out") sekä satiirin "Koti kaikilla mukavuuksilla" ("Creature Comforts"), jossa kotioloistaan puhuvien brittien äänet oli pantu animoitujen eläintarhan eläinten suuhun. Jälkimmäinen elokuva toi Parkille hänen ensimmäisen Oscarinsa. "Suurenmoinen huviretki" sai ehdokkuuden.
Park jatkoi Wallacen ja Gromitin parissa lyhytelokuvilla "Väärät housut" ("The Wrong Trousers", 1993) ja "Läheltä piti" ("A Close Shave", 1995), jotka molemmat voittivat Oscarit. Parkin elokuvien on sanottu tehneen teknisen vallankumouksen savianimaation saralla: niiden juonet ovat äärimmäisen hiottuja, niiden lavastus, kuvaus, äänitehosteet ja musiikki ovat "oikeiden" elokuvien luokkaa.
Parkin elokuvien ja niiden menestyksen ansiosta Aardman teki hollywoodilaisen Dreamworks-studion kanssa sopimuksen sarjasta pitkiä animaatioelokuvia. Ensimmäinen oli Parkin ja Peter Lordin ohjaama "Kananlento" ("Chicken Run", 2000), jota seurasi Parkin ja Steve Boxin "" ("Wallace & Gromit: The Curse of the Were-Rabbit", 2005), joka teki Oscar-gaalassa uuden aluevaltauksen vaha-animaatiolle voittamalla parhaan animaatioelokuvan Oscarin ensimmäisenä vaha-animaationa. Park ja Aardmanin animaattorit ovat pitäneet tiukasti kiinni vanhanaikaisesta "stop motion" -animaatiotekniikastaan: savihahmoa pitää liikuttaa 24 kertaa sekunnin otosta varten, ja valmista elokuvaa valmistuu vain muutamia sekunteja päivässä. Park on jopa jättänyt tahallaan sormenjälkiään näkyviin hahmojen pinnalle, kontrastiksi kliinisille tietokoneanimaatioille.
Raisa Smetanina
Raisa Petrovna Smetanina (venäjäksi Раиса Петровна Сметанина; s. 29. helmikuuta 1952 Komin ASNT, Neuvostoliitto) on kilpahiihtäjä, moninkertainen maailmanmestari ja olympiavoittaja. Kansalaisuudeltaan hän on venäläinen ja kansallisuudeltaan komi.
Smetanina kilpaili kaikkiaan viisissä olympialaisissa, joissa neljissä hän edusti Neuvostoliittoa ja viidensissä kisoissaan Albertvillessä 1992 Itsenäisten valtioiden yhteisön ja Georgian muodostamaa yhdistynyttä joukkuetta. Innsbruckissa 1976 Smetanina hävisi viiden kilometrin matkalla kultamitalin vain reilun sekunnin erolla Helena Takalolle. Seuraavana päivänä 10 kilometrin kisassa hän voitti kultamitalin ja eroa hopealle sijoittuneeseen Takaloon jäi alle sekunti. Lake Placidin olympialaisissa 1980 Smetanina voitti 15. helmikuuta olympiakultaa 5 kilometrin matkalla. Viimeisen olympialaisten kultamitalinsa Smetanina voitti hieman alle 40-vuotiaana Albertvillessä IVY:n viestijoukkueessa. Tuolloin hänestä tuli vanhin talviolympialaisten kultamitalin voittanut nainen. Kaikkiaan hän saavutti 21 olympia- ja MM-mitalia.
Vuonna 1979 Smetaninalle myönnettiin Holmenkollen-mitali yhdessä Erik Håkerin ja Ingemar Stenmarkin kanssa.
Dolly (perävaunu)
Dolly on rekisteröitävä yksi- tai kaksiakselinen apuvaunu, joka on varustettu vetopöydällä. Tämän apuvaunun ja puoliperävaunun yhdistämisen jälkeen saadaan kuorma-autoon miltei samanlainen perävaunu, kuin varsinainen perävaunu. Dollyssa pitää olla jarrut ja takavalot. Katsastus vuosittain.
Suomessa haetaan satamista Manner-Euroopasta saapuneet puoliperävaunut usein myös dollyn avulla puoliperävaunun vetoauton asemesta. Tähän on syynä Suomen Manner-Eurooppaa vapaammat pituussäännökset. Dolly kytketään normaalisti vetokytkimellä varustettuun kuorma-autoon. Vetokytkimen tulee olla hyväksytty dollyn vetoon, koska dollyn aisa on kiinteä, toisin kuin varsinaisen perävaunun aisa, joka on helakiinnitteinen.
Dolly voi olla myös henkilöauton vetokoukkuun kytkettävä 1- tai 2-akselinen toisen ajoneuvon hinaamiseen tarkoitettu laite. Yleensä siinä on irrotettavat ajorampit. Hinattaessa dollylla hinattavan ajoneuvon etupyörät tai takapyörät ajetaan dollylle ja auto sidotaan kiinni siihen. Toinen akseli autosta tulee hinauksessa dollyn kantaessa toisen. Suomessa nopeusrajoitus on 60 km/h eikä dollyä tarvitse rekisteröidä.
Elokuvien teossa dolly on kameravaunu, jolla tehdään kamera-ajoja.
Persikka
Persikka ("Prunus persica") on luumunsukuinen hedelmäpuu ja sen samanniminen hedelmä. Persikka on alun perin kotoisin Kiinasta. Tämä lehtipuu kasvaa 5–10 m korkeaksi, siinä on puikeat 7–15 cm pitkät lehdet ja hennon vaaleanpunaiset kukat. Nukkapintainen, punakeltainen hedelmä on makea, mehukas ja omenankokoinen sekä -muotoinen. Se on tyypillinen luumarja, ja sen sisällä on yksi kovan puisen kiven suojaama siemen.
Persikoita on kasvatettu perinteisesti Kiinassa, Japanissa, Iranissa, Turkissa ja muissa Välimeren maissa. Nykyisin niitä kasvatetaan edellä mainittujen lisäksi myös Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Australiassa.
Sana persikka ("persica") viittaa Persiaan. Euroopassa luultiin, että persikka olisi ollut kotoisin Persiasta. Nykytietämyksen mukaan se olisi kulkeutunut Kiinasta Silkkitietä pitkin Persiaan jo 2000-luvulla eaa.
Persikan hedelmiä pitää käsitellä varovasti, koska ne vaurioituvat herkästi paineltaessa. Hedelmä tuottaa runsaasti eteeniä, joten sitä ei pidä säilyttää eteenistä herkästi kärsivien kasvisten lähellä. Persikka on maultaan makea, ei erityisen hapan. Se on kuitenkin happamampi kuin aprikoosi.
Tavallisemman keltamaltoisen persikan lisäksi on olemassa valkomaltoista, joka itse asiassa on alkuperäisempi. Keltamaltoinen on syntynyt vasta 1800-luvulla. Sen lähtökohta on lajike Chinese Cling, jonka taimia vietiin 1850-luvulla Kiinasta Yhdysvaltoihin. Erään puun siemenstä kasvoi yksi keltamaltoisia freestone-persikoita tuottava puu, joka nimettiin Elbertaksi.
Elberta on edelleen tunnetuin keltamaltoinen lajike. Se kestää kuljetusta ja tuli siksi alalla suosioon. Se on myös ns. freestone, eli sen kivi irtoaa helposti mallosta. Se oli aiemmin viljelyssä valta-asemassa, kunnes 1940-luvulla tuli Redhaven, mutta se on kuitenkin useimpien nykyisin Yhdysvalloissa kaupallisessa viljelyssä olevien keltamaltoisten lajikkeiden taustalla.
Persikan alalaji on myös litteä persikka. Sitä on viljelty Kiinassa jo 1800-luvulla, mutta Euroopassa se on yleistynyt myynnissä vasta 2000-luvulla.
Nektariini ("Prunus persica" var. "nucipersica") on persikan sileäkuorinen muunnos. Se on usein kooltaan persikkaa pienempi ja maultaan yleensä makeampi. Kypsä nektariini on pehmeä. Sen hedelmäliha on herkempi vaurioitumaan kuin persikan.
Samara
Samara () on venäläinen kaupunki Volgajoen rannalla. Kaupungissa on 1 170 381 asukasta (2012), esikaupunkeineen yli kaksi ja puoli miljoonaa. Se on Samaran alueen pääkaupunki.
Samaran perustivat venäläiset vallattuaan alueen mongoleilta vuonna 1586. Se kasvoi nopeasti viljakaupan keskukseksi. 1800-luvun puolivälistä vuoteen 1928 se oli Samaran kuvernementin keskus. Esimerkiksi 1897 väestönlaskun mukaan kaupunki oli tuolloin vahvasti ei-venäläinen, sillä venäläisiä oli vain 1,5 % kaupungin noin 90 tuhannesta asukkaasta.
Vuosina 1935–1991 kaupunkia kutsuttiin nimellä Kuibyšev (Куйбышев) poliitikko ja vallankumoussankari Valerian Kuibyševin mukaan. Samara toimi Neuvostoliiton toissijaisena pääkaupunkina, kun Moskova oli uhattuna toisessa maailmansodassa vuosina 1941–1943. Neuvostoliiton aikana Kuibyšev oli sotilaallisista syistä suljettu kaupunki.
Kaupungin keskustasta ammattikoulun kellarista löytyi 1990-luvulla Josif Stalinille sota-aikana tehty salainen bunkkeri, joka nykyään on matkailunähtävyys.
Nykyään kaupunki on tärkeä teollisuuskeskus ja liikenteen solmukohta.
Kaupungissa on tärkeä jokisatama Volgan varrella. Samaran rautatieasema on kaupungin pääasema. Valtatie M5, joka on osa eurooppatie E30:sta, kulkee kaupungin pohjoispuolitse ja valtatie M32 (eurooppatie E131) lähtee kaupungista etelään. Samaran kansainvälinen lentoasema sijaitsee hieman kaupungin pohjoispuolella. Tätä lentoasemaa kutsutaan sijaintipaikkansa () perusteella myös Samara-Kurumotšin lentoasemaksi ja se palvelee myös noin 50 kilometrin päässä lännessä sijaitsevaa Toljattia.
Lada Samara -merkkistä autoa tehdään läheisessä kaupungissa Toljattissa.