hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ronald Sukenick
Ronald Sukenick (14. heinäkuuta 1932, New York – 22. heinäkuuta 2004, New York) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija.
Sukenick syntyi Brooklynissa, New Yorkissa. Hän opiskeli Cornellin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1962 englantilaisesta kirjallisuudesta Brandeisin yliopistossa. Väitöskirja, "Wallace Stevens: Musing the Obscure" julkaistiin vuonna 1967.
Päätyönään Sukenick opetti kirjallisuutta ja luovaa kirjoittamista eri yliopistoissa. Hän vieraili luennoimassa myös Ranskassa ja Israelissa. Vuodesta 1974 vuoteen 2002 hän toimi Colodaron yliopiston opettajana.
Ensimmäinen romaani "Up" (1968) on metafiktio, jonka päähenkilönä on Ronald Sukenick, joka kirjoittaa kirjaa ja uskoo, ettei fiktio olekaan muuta kuin mustia merkkejä paperilla.
1960-luvulla Sukenick osallistui John Barthin tavoin romaanin kuolemaa koskevaan keskusteluun teoksellaan "The Death of the Novel and Other Stories" (1969).
Sukenick perusti vuonna 1974 yhdessä Raymond Federmanin kanssa "The Fiction Collective" –nimisen kustannusyhtiön, joka julkaisee metafiktiota ja ei-kaupallista kirjallisuutta. Vuonna 1977 hän perusti "The American Book Review" –aikakauslehden, jossa arvostellaan sellaisia teoksia, jotka eivät muuten pääsisi lehdistössä esille. Hän avusti myös "Black Ice" –lehteä.
Asikkalan Raikas
Asikkalan Raikas on suomalainen urheiluseura. Seura perustettiin vuonna 1900 nimellä Asikkalan Urheiluliitto. Vuonna 1910 nimi muutettiin nykyiseen muotoon.
1900-luvun alkupuolella Asikkalan juoksijat olivat hyvää kansallista tasoa. 1930-luvulla murtomaahiihto oli voimissaan. Sotien jälkeen Raikas osallistui Suomen Suurkisoihin 1946 ja urheilutoiminta oli selvästi piristymässä.
Lahden piirin suunnistusharrastus alkoi Asikkalassa ja vuonna 1947 piirin nuorin seura Vesivehmaan Vire järjesti piirin suunnistusmestaruuskilpailut. Asikkalan Raikkaan suunnistusjaosto perustettiin vuonna 1949. Suunnistus on laji, joka toi Asikkalan Raikkaan seurana suuren yleisön tietoisuuteen. Raikas on voittanut Jukolan viestin 1955, 1959, 1967 ja 1968. Minna Kauppi on Raikkaan kasvatteja ja edusti seuraa vuoteen 2014 ja hänen johdollaan naisten joukkue voitti Suomen mestaruuden viestistä vuonna 2006 sekä Venlojen viestin vuonna 2007.
Asikkalan Raikas on aina ollut yleisseura. Edellä mainittujen lajien lisäksi alkoi lentopallotoiminta 1960-luvulla. Koripallojaosto sai alkunsa 1980-luvulla. Erittäin aktiivinen kausi seuran historiassa sattui 1980- ja 1990-luvuille. 1980-luvun alussa nuoret mieshiihtäjät saivat SM-mitaleja viesteistä ja henkilökohtaisista kisoista. 1985 Asikkalan Raikkaan yleisurheilijat olivat viidensiä Suomen ikäkausitilastoissa. Yleensä kärjessä on suuria kaupunkiseuroja eikä pieniä maaseutuseuroja.
Roudari
Roudari () on yhtyeen tai muun esiintyjän tekninen avustaja, joka muun muassa pystyttää ja purkaa esiintymispaikalla käytettävät äänentoistojärjestelmät ja muut siirrettävät laitteet ja rakenteet.
Roudarit työskentelevät etenkin musiikkialalla keikoilla, kiertueilla ja festivaalijärjestelyissä. Heitä toimii myös esimerkiksi teatteri- ja tanssialan tapahtumien järjestelytehtävissä. Roudarin työt vaihtelevat avustavista tehtävistä teknistä osaamista vaativiin erityisalojen töihin. Osa roudareista toimii ääni- tai valomiehinä. Roudari voi olla myös esimerkiksi soitinteknikko, autonkuljettaja, kuormaaja tai myyjä. Keikan aikana jotkut roudarit voivat toimia miksaajina miksauspöydän ääressä tai tehostekoneen käyttäjinä.
Roudarin työhön kuuluu paljon pitkiä työpäiviä, yötyötä ja matkustamista.
Eric Koston
Eric Koston (s. 29. huhtikuuta 1975, Bangkok, Thaimaa) on yhdysvaltalainen, alkujaan thaimaalainen ammattirullalautailija, jota monet pitävät yhtenä maailman parhaista. Koston on ollut ammattilainen vuodesta 1991, ja voittanut useita tärkeitä alan kilpailuja. Eric Koston on kehittänyt joitain temppuja, kuten Fandanglen. Koston toi myös tunnetuksi jo aiemmin keksittyä K-Grindiä, nykyisin Krookedina tai Crookedina tunnettua temppua. Aiheesta voi lukea amerikkalaisessa rullalautailulehdessä Skateboard Mag. Hän oli pelattavana hahmona EA:n Skate 2:ssa ja Skate 3:ssa sekä Tony Hawk pelisarjan monissa peleissä.
John Gielgud
Sir Arthur John Gielgud ['ɡiːlɡʊd] (14. huhtikuuta 1904 Kensington, Lontoo, Englanti – 21. toukokuuta 2000 Wotton Underwood, Englanti) oli arvostettu brittiläinen teatteri- ja elokuvanäyttelijä.
Gielgud saavutti ensimmäisen kerran menestystä klassisissa rooleissa teatterissa. Hän näytteli ja ohjasi useita näytelmiä Royal Shakespeare Companyssa Stratford-upon-Avonissa. Gielgudin "Hamlet"-rooli vuonna 1936 sai etenkin laajaa tunnustusta.
Ensimmäiset isot elokuvaroolinsa Gielgud teki jo 1930-luvulla brittiläisissä elokuvissa, mutta hän teki vasta viimeisinä vuosikymmeninä vaikutuksen suureen yleisöön. Hänen varhaisiin rooleisihinsa lukeutuvat brittiläinen valtiomies Benjamin Disraeli elokuvassa "The Prime Minister" (1940), roomalainen senaattori Gaius Cassius Longinus elokuvassa "Julius Caesar" (1953) ja George Plantagenet elokuvassa "Rikhard III".
Vanhemmiten Gielgud alkoi näytellä myös moderneissa näytelmissä. Hän esiintyi muun muassa Alan Bennettin ("Forty Years On"), David Storeyn ("Home"), Charles Woodin ("Veterans"), Edward Bond ("Bingo") ja Harold Pinterin ("No Man’s Land") näytelmissä. Elokuvarooleista merkittävimmät lienevät suoritukset elokuvissa "Arthur", josta hän sai parhaan miessivuosan Oscarin, Peter Greenawayn "Prosperon kirjat", jossa Gielgud esittää Milanon herttua Prosperoa lausuen myös suuren osan muiden henkilöhahmojen repliikeistä, sekä "Loisto", jossa Gielgud esittää David Helfgottin opettajaa Cecil Parkesia.
Gielgudin viimeiseksi suureksi elokuvarooliksi jäi vuoden 1998 "Elisabet", jossa hän esitti paavia. Viimeinen roolityö oli Samuel Beckettin näytelmään perustunut lyhytelokuva "Katastofi". Gielgud kuoli muutamia viikkoja tuotannon jälkeen 96-vuotiaana.
Gielgud on yksi harvoista ihmisistä, jotka ovat voittaneet sekä Emmyn, Oscarin, Grammyn että Tonyn. Lisäksi hänet palkittiin kaksi kertaa Bafta-palkinnolla ja Golden Globella. Gielgud sai myös muita huomionosoituksia. Vuonna 1953 hänet lyötiin ritariksi, ja vuonna 1996 hänet otettiin jäseneksi Ansioritarikuntaan, johon kuuluu kulloinkin vain 24 elossa olevaa henkilöä.
Ehdokkaana:
Ehdokkaana:
Ehdokkaana:
Ehdokkaana:
Jürgen Röber
Jürgen Röber (s. 25. joulukuuta 1953) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Heinäkuusta 2017 lähtien hän on toiminut belgialaisen Excelsior-Péruwelzin urheilutoimenjohtajana.
Saksan demokraattisen tasavallan alueella syntynyt Röber muutti perheensä mukana Saksan liittotasavaltaan 1956, Bertlichin kaupunkiin.
Röberin jalkapalloilijan ura alkoi bertlichiläisessä SuS Bertlichin juniorijoukkueessa 1963. Urallaan, joka päättyi vasta 1991, Röber pelasi 303 ottelua Saksan Bundesliigassa tehden niissä 75 maalia. Röberin pelaajauran kirkkain kruunu oli Saksan mestaruus 1981 FC Bayern Münchenissä.Röber aloitti valmennusuransa pelaaja-apuvalmentajana Rot-Weiss Essenissä. 1991 hänestä tuli seuran päätoiminen päävalmentaja ja tässä tehtävässä Röber toimi joulukuuhun 1993 saakka. VfB Stuttgart palkkasi Röberin päävalmentajaksi samaisena joulukuuna. Stuttgartissa Röber valmensi kevääseen 1995 saakka.
Röber palasi valmentajaksi tammikuussa 1996, seurana oli Hertha Berliini. Röber valmensi berliiniläisseuraa aina helmikuuhun 2002 saakka. Röber nosti Herthan 1. Bundesliigaan 1997 ja 1999 seura oli liigassa kolmas.
Herthasta lähtönsä jälkeen Röber oli vuoden verran valmentamatta, kunnes maaliskuussa 2003 astui VfL Wolfsburgin ruoriin. Vuoden kuluttua Röberin oli aika lähteä.
Jälleen kului runsas vuosi, kunnes Röber palkattiin lokakuussa 2005 FK Partizanin päävalmentajaksi. Serbiseurassa Röberin tie päättyi keväällä 2006.
Joulukuun 19. päivänä 2006 Saksan 1. Bundesliigassa pelaava Borussia Dortmund nimesi Röberin päävalmentajakseen kauden 2006/07 loppuun ulottuvalla sopimuksella.
Maaliskuun 12. päivänä 2007 Röber ilmoitti eroavansa päävalmentajan tehtävistä, syynä pidetään erimielisyyksiä Röberin ja seurajohdon välillä.
Röber palasi valmennustehtäviin elokuussa 2008, kun Venäjän liigan häntäpäähän juuttunut FK Saturn Ramenskoje palkkasi hänet päävalmentajakseen. Kausi 2009 alkoi kuitenkin vaisusti ja toukokuussa Röber sai potkut tehtävistään.
22. kesäkuuta 2009 Röber siirtyi Turkin Superliigassa pelaavan Ankarasporin päävalmentajaksi. Hän sai kuitenkin potkut jo joulukuun lopussa 2009.
Heinäkuussa 2017 Röber aloitti Belgian pääsarjaseura Excelsior-Péruwelzin urheilutoimenjohtajana.
Thomas Logan
Thomas Logan on fiktiivinen henkilö Marvelin sarjakuvissa. Hän on Bill Jemas, Joe Quesadaja Paul Jenkinsin luoma ja esiintyi Origin-sarjassa, joka kertoi Wolverinen nuoruudesta ja sitä julkaistiin vuoden 2001 marraskuusta vuoden 2002 heinäkuuhun.
Thomas Logan asui Albertassa, Kanadassa 1800-luvun lopulla. Hän oli töissä Howlettin tilalla ja hänellä oli poika, Dog Logan. On myös useita viitteitä siitä, että hän olisi ollut James Howlettin, eli Wolverinen, isä. Tähän viittaavat muun muassa täsmälleen samanlainen ulkonäkö ja käytös. Lisäksi James alkaa myöhemmin käyttämään Logan nimeä.
Thomas oli alkoholisti ja huono isä, joka hakkasi omaa poikaansa ja sai tämänkin juomaan alkoholijuomia. Hänellä oli myös luonteeltaan kiivas. Hänet loppujen lopuksi karkotettiin Howlettin tilalta hänen poikansa tapettua Jamesin koiran ja ahdisteltua tilalla työskennellyttä Rosea.
Thomas raivostui ja palasi myöhemmin aseistettuna poikansa kanssa ja tappoi entisen työnantajansa, John Howlettin. Samalla James astui huoneeseen nähden isänsä kuolevan. Hän juoksi isänsä ruumiin luokse itkien ja Thomas käski Dogin ampua James kuoliaaksi James ehti kuitenkin raapaista tätä juuri kasvaneilla luukynsillään naamaan, minkä jälkeen hän iski Thomasia tappavasti rintaan.
Vanakeltto
Vanakeltto ("Crepis praemorsa") on Euraasian lehtimetsävyöhykkeellä yleinen vanakasvi. Suomessa laji on hyvin harvinainen. Vanakeltto on Suomessa rauhoitettu.
Monivuotisen vanakelton varsi on lyhyt- ja pehmeäkarvainen ja voi kasvaa 30–40 senttimetriä pitkäksi. Lehdet ovat yhtenä tyviruusukkeena. Ne ovat lyhytruotisia, pitkulaisia ja vastapuikeita. Lehtien laidat ovat ehyitä tai harvaan ja matalasti nirhalaitaisia. Keltaiset mykerökukat ovat terttumaisesti varren päässä. Mykeröitä on lukuisia ja ne ovat 1,5–2 cm leveitä. Kehtosuomut ovat jokseenkin kaljuja. Vanakeltto kukkii kesä-heinäkuussa. Vanakeltto leviää paitsi siemenistä, myös pitkien, helposti katkeilevien rönsyjen avulla.
Vanakeltto on tyypillinen kasvi mantereisen ilmaston lehtimetsävyöhykkeellä. Levinneisyysalue ulottuu Keski-Euroopasta itään päin aina Uralin takaiseen Siperiaan saakka. Euroopassa lajia tavataan yleisenä Keski-Ruotsiin ja Viroon asti. Suomessa vanakeltto on erittäin harvinainen ja kasvaa levinneisyysalueensa pohjoisrajoilla. Lajia on tavattu kaikkiaan noin kolmeltakymmeneltä kasvupaikalta. Nykyään sitä kasvaa vain Ahvenanmaan Hammarlandissa ja Hämeenlinnassa.
Vanakeltto viihtyy kalkkipitoisilla kuivahkoilla mailla valoisissa paikoissa. Tällaisia ovat harvat metsät, tienpientareet ja niityt. Suomessa lajin kasvupaikkoja uhkaa rakentaminen sekä umpeenkasvu metsälaidunnuksen loputtua. Myös metsäpalojen estäminen lienee ollut haitallista lajille.
Fast Tracker
Fast Tracker ja erityisesti sen kehitysversio "Fast Tracker 2" on MS-DOS-pohjainen trackerohjelmisto ja yksi laajimmin käytetyistä tracker-ohjelmista. Ohjelman loivat ruotsalaiset Fredrik ”Mr. H” Huss ja Magnus ”Vogue” Högdahl, kaksi Triton-demoskeneryhmän jäsentä. Tritonista muodostui myöhemmin kuuluisa ruotsalainen pelikehittäjä Starbreeze Studios. He loivat trackerin alun perin ryhmänsä omaan käyttöön vuonna 1992.
Fast Trackerin käyttöliittymä perustuu vahvasti Amigan varsin suosittuun ProTracker-ohjelmistoon. Fast Tracker oli aikanaan ensimmäinen tracker-ohjelma, joka tuki 44 kHz/16-bit-tason ääninäytteitä. Lisäksi se tukee 64 erillistä kanavaa ja sataa yhtäaikaista samplea ja instrumenttia. Yhtenä suurena uudistuksena verrattaessa Protrackeriin tai Scream Trackeriin, Fast Tracker sisälsi ominaisuuden luoda instrumentteja, jotka voivat sisältää yhtä aikaa useampia sampleja ja niihin voi sovittaa volyymivaippoja sekä stereopanorointia tai muuttaa äänen korkeutta. Lisäksi instrumenteille voitiin määrittää äänenvoimakkuuteen ja stereokuvaan vaikuttavia vaippakäyriä. Jokaiselle ääninäytteelle voitiin editorissa erikseen määrittää yleinen äänenvoimakkuus, stereosijainti ja vibrato. Ohjelma sisältää uuden ping-pong-looppauksen (tunnetaan myös nimellä bidi), jolla ääninäytteelle määritettiin alku ja loppukohta, joiden väliä ääni toistaa edestakaisin.
Fast Trackerin efektinotaatio on suhteellisen yhteensopiva verrattuna Protrackerin vastaavaan, mutta se sisältää kuitenkin monia uusia efektejä, kuten Key off (Kxx) ja Set envelope positionin (Lxx).
Fast Trackerin kehitystyö on lopetettu virallisesti ja ohjelman uusimmaksi versioksi jäi 2.08, joskin betaversio 2.09 vuoti julkisuuteen vuonna 1999. Vuonna 2000 espanjalainen demoskeneryhmä "Chanka" julkaisi ohjelman, jota kutsuttiin alun perin nimellä Fast Tracker 3, josta jatkokehittelyn myötä syntyi huomattavan paljon alkuperäistä Fast Trackeria muistuttava Skale Tracker.
Fast Tracker on ohjelmoitu pääasiassa Pascal-ohjelmointikielellä.
Ommadawn
Ommadawn on Mike Oldfieldin vuonna 1975 julkaistu albumi. Sen on julkaissut Virgin Records.
Levyllä on Oldfieldin aiempiin levyihin verrattuna entistä vahvemmin esillä vaikutteita kelttiläisestä kansanmusiikista.
Oldfield levytti koko A-puolen kahteen kertaan, koska hän ei ollut tyytyväinen ensimmäiseen tuotokseen. B-puolen alussa on nauhoitettu 60 kitaraa päällekkäin.
Levyllä on kolmantena raitana kappale "On Horseback" (vinyylillä B-puolen toinen raita), jota ei kuitenkaan ole mainittu kannessa. Toisen raidan kesto sisältää kuitenkin tämän kappaleen, jota ilman B-puoli olisi 14 minuuttia.
Vuonna 1996 albumin julkaisi halpana painoksena Disky Communications. Sen jälkeen Virgin on julkaissut levyn uudestaan remasteroituna.
Hämeenkyrön kirkko
Hämeenkyrön kirkko on Hämeenkyrön seurakunnan pääkirkko Pappilassa. Lisäksi seurakunnalla on toinen, pienempi kirkko Jumesniemessä sekä siunauskappeli Mäntyrinteen hautausmaalla Turkillassa. Pääkirkko on puurakenteinen kapeilla poikkisakaroilla varustettu tornillinen pitkäkirkko, jonka suunnittelusta vastasi Tukholman yli-intendentinvirasto 1780-luvun alussa. Kirkon rakentamisesta vastasi Abraham Tennberg ja se valmistui viimeistään vuonna 1782. Alkuperäisessä asussaan se edusti yli-intendentinviraston suosimaa uusklassista arkkitehtuuria. Kuitenkin myöhemmät korjaukset, etenkin 1880 tehdyt sakaristojatke sekä tornin muutos, ovat suuresti muuttaneet sen ulkonäköä. Kirkon sisäkatteena ovat puuholvit.
Kirkossa on sähkölämmitys ja istumapaikat noin 900 ihmiselle. Kirkon nykyiset urut ovat Kangasalan urkutehtaan 1942 rakentamat 38+3 äänikertaiset, kolmisormioiset sähköpneumaattiset urut. Kirkon alttaritaulun on maalannut vuonna 1849 J. Z. Blackstadius ja se on nimeltään "Jeesus Getsemanessa".
Kirkon alueella sijaitsee toukokuussa 2015 käyttöönotettu muistolehto.
Islands
Islands on Mike Oldfieldin vuonna 1987 julkaistu albumi.
Kaikki kappaleet on säveltänyt Mike Oldfield.
Patagonianmerileijona
Patagonianmerileijona eli harjasmerileijona ("Otaria flavescens") on suuri eteläamerikkalainen korvahyljelaji.
Patagonianmerileijonakoiraat voivat olla 2,6 metrin pituisia ja 500 kilon painoisia, naaraat ovat 1,8–2 metrin pituisia ja yli 150 kilon painoisia. Lajin tunnistaa pienistä korvista ja vanhojen urosten suuresta kaulaharjasta. Turkki on lyhyttä ja harvaa, lyhintä se on rinnasta. Uroksilla niskasta keskiselkään ulottuu leveä ja paksu harja. Naaraan rinta ja vatsa ovat usein kellanharmaat ja ne ovat uroksia hieman tummempia. Urosten raajat ovat isommat kuin naarailla, joten ne ovat maalla paljon naaraita nopeampia.
Patagonianmerileijonia elää Perun, Chilen, Argentiinan, Uruguayn ja Etelä-Brasilian rannikoilla. Runsaiten niitä on Patagoniassa ja Falklandinsaarilla. Merileijonat suosivat viileitä vesiä ja lisääntyvät rauhallisilla rannoilla.
Patagonianmerileijonien elintavat ovat hyvin samantapaiset kuin muillakin merileijonilla. Ne liikkuvat laajalla alueella ravinnonhaussa ja vaeltavat joka vuosi lisääntymisrannoille. Patagonianmerileijonat viipyvät kuukausia valitsemallaan lisääntymispaikalla, missä naaraat synnyttävät yhden, harvoin kaksi poikasta 330 päivän kantoajan jälkeen. Koiraat valtaavat haaremin, jossa on keskimäärin yhdeksän naarasta poikasineen. Urokset käyvät usein verisiäkin kamppailuja naaraista. Sukukypsiä patagonianmerileijonat ovat viisivuotiaina. Patagonianmerileijona syö pääasiassa kalaa, mutta etenkin urokset saalistavat usein pingviinejä. Niillä itsellään on miekkavalasta ja kuutteja usein syöviä merileopardeja lukuun ottamatta vähän luonnollisia vihollisia. Kuutteja menehtyy myös tiheässä yhdyskunnassa, kun niitä jää suurten urosten alle. Patagonianmerileijonakanta on useita satojatuhansia yksilöitä eikä se ole uhanalainen. Osasyy lajin menestymiseen on sen melko arvoton turkki ja ohut rasvakerros, joiden takia niiden pyynti ei ole ollut yhtä kannattavaa kuin muiden korvahylkeiden.
Yamaha YBR
Yamaha YBR125 on Yamahan valmistama 125-kuutioinen 4-tahtinen kevytmoottoripyörä, jossa on kaksi istumapaikkaa. Kahden hengen istumapaikka mahdollistaa toisen ihmisen kuljetuksen laillisesti. Pyörässä on sähkökäynnistys, tehokas levyjarru edessä, rumpujarru takana ja 18-tuumaiset kevytmetallivanteet. Yamaha YBR:n huippunopeus on normaaleissa olosuhteissa normaalissa ajo-asennossa noin 95–105 km/h. Tekniikan maailman kevytmoottoripyörä arvostelussa arvosteltiin kuutta eri kevytmoottoripyörää ja Yamaha YBR päätyi toiselle sijalle, voiton vei Husqvarnan 
Supermoto.
Schmier
Marcel "Schmier" Schirmer (s. 22. joulukuuta 1966) on saksalaisten Headhunter ja Destruction -yhtyeiden laulaja ja basisti.
Marcel on 192 cm pitkä ja painaa 88 kg. Hänen lempiyhtyeitään ovat Judas Priest, Motörhead, Dead Kennedys, Exodus, System of a Down ja Kreator.
Lempielokuva on Matrix.
Marcel on ollut Destruction-yhtyeen jäsen vuosina 1983–1989 ja uudelleen vuodesta 1999.
Five Miles Out
Five Miles Out on vuonna 1982 julkaistu Mike Oldfieldin albumi.
Albumi jatkoi Platinum- ja QE 2 - albumien suuntaa sisältämällä lyhyempiä kappaleita Oldfieldin tyylille tunnusomaisten instrumentaalien lisäksi. Albumi antoi samalla suuntaa tulevalle, sillä se sisälsi selkeän, lauletun pop- kappaleen "Family Man", josta niin ikään lauluosuuksia sisältävän nimikappaleen ohella tuli albumin tunnetuin kappale sekä hitti. Nimikappaleella Reillyn kanssa toisena laulajana on Oldfield osaksi vokooderin kautta.
Yhdysvaltalainen Hall & Oates -duo teki "Family Man"-kappaleesta version ja hitin.
Elite Ice Hockey League
Elite Ice Hockey League ("EIHL") on korkein Britanniassa pelattava jääkiekon sarjataso. Liiga muodostettiin vuonna 2003, ja se korvasi sitä edeltäneen British Ice Hockey Superleaguen (BISL).
Koska jääkiekko on pieni laji Britanniassa, on sarjalla ollut vaikeuksia pysyä suosiossa ja saada mediahuomiota. Sarjassa kilpailee kaudella 2018–2019 11 joukkuetta, ja sarjamestaruus on jakautunut näille vaihtelevasti eri kausina. Pelaajista suurin osa on ulkomaalaisia, etenkin pohjoisamerikkalaisia.
Sarjassa on voitettavana kolme eri palkintoa. Näistä arvostetuimpana pidetään runkosarjan voittoa, mikä on muihin maihin nähden melko epätavallista. Syynä onkin, että jalkapallohullussa maassa on totuttu pelkän perussarjan pelaamiseen. Runkosarjamestaruuden ratkettua pelataan kuitenkin vielä pudotuspelit, joiden huipennus on joka vuosi eri paikassa pelattava viikonlopputurnaus. Näiden lisäksi sarjan joukkueet kilpailevat myös vähemmän arvostettujen Challenge Cupin ja Knockout Cupin voitoista.
Joukkueista kuusi on Englannista, neljä Skotlannista, yksi Pohjois-Irlannista ja sekä Walesista.
Opus (valokuvataide)
Opus on valokuvataiteellinen suomalaisten kuvateosten sarja. Ensimmäinen Opus oli Pentti Sammallahden kuvasalkku "Cathleen Ní Houlihan, irlantilainen kuvasalkku" vuodelta 1979. Sittemmin sarjassa on ilmestynyt noin 45 kirjaa tai kuvasalkkua noin kymmeneltä taiteilijalta. Yhteistä niille on kirjataiteellinen kunnianhimo ja pyrkimys soveltaa painomenetelmiä valokuvataiteellisiin tarkoituksiin. Opuksia julkaisseita taiteilijoita ovat esimerkiksi Kristoffer Albrecht, Kari Holopainen, Joakim Eskildsen, Taneli Eskola, Ritva Kovalainen, Japo Knuutila ja Jorma Puranen. Opukset ovat vakiinnuttaneet taiteilijoiden itsensä suunnittelemat ja toteuttamat kuvasalkut osaksi suomalaista valokuva- ja kirjataidetta.
Varignonin lause
Varignonin lause voi viitata
Varignonin lause (geometria)
Varignonin lause on geometriassa Pierre Varignon vuonna 1831 todistama tulos, jonka mukaan nelikulmion sivujen keskipisteitä yhdistävät janat muodostavat aina suunnikkaan, oli nelikulmio minkä muotoinen tahansa. Suunnikasta kutsutaan siksi Varignonin suunnikkaaksi ().Sekä yksinkertaisen että kompleksisen nelikulmion "Varignonin suunnikkaalla" on yleensä kahden pituiset sivut ja suuruiset kulmat. Silloin suunnikkaan lävistäjät ovat eri pituisia ja ne leikkaavat toisensa terävässä kulmassa.
Kun nelikulmio on yleinen nelikulmio, puolisuunnikas tai suunnikas, on "Varignonin suunnikas" aina yleinen suunnikas. Kun nelikulmio on tasakylkinen puolisuunnikas tai suorakulmio, on Varignonin suunnikas neljäkäs. Vielä, kun nelikulmio on neljäkäs tai leija, on "Varignonin suunnikas" aina suorakulmio. Nelikulmion ollessa neliö, on myös "Varignonin suunnikas" neliö.
Jos "Varignonin suunnikkaan" sisälle piirtää toisen "Vargnonin suunnikkaan", on myös se suunnikas. Lisäämällä toistuvasti uusien "Varignonin suunnikkaiden" piirtämistä sisempien "Varignonin suunnikkaiden" sisälle, syntyy loputon jono pieneneviä suunnikkaita. Näiden suunnikkaiden kuvioiden jono suppenee yhteen pisteeseen, joka on nelikulmion keskipiste. Lukuun ottamatta ensimmäistä nelikulmiota, ovat jonon parilliset jäsenet yhdenmuotoisia keskenään, ja jonon muut kuviot ovat taas yhdenmuotoisia vain keskenään.
Lause voidaan todistaa homotetian avulla: Soveltamalla homotetiaa keskipisteitä yhdistävään janaan homotetiakeskuksena neliön kärkipisteet kertoimella 2 nähdään, että nelikulmion keskipisteitä yhdistävät janat kuvautuvat nelikulmion lävistäjiksi. Koska homotetia säilyttää janojen yhdensuuntaisuuden, on keskipisteitä yhdistävät vastakkaiset janat yhdensuuntaiset, eli nelikulmio on suunnikas.
Keskinen kolmio on vastaava tilanne kolmiolla. Jos merkitään monikulmion sivuille keskipisteet ja yhdistetään viereiset keskipisteet janoilla, saadaan muodostettua keskinen monikulmio mille monikulmiolle tahansa.
Ramonesin diskografia
Ramones-yhtyeen diskografia.
Veikko Litzen
Veikko Juhani Hjalmari Litzen (1. joulukuuta 1933 Helsinki – 17. tammikuuta 2011 Rooma, Italia) oli suomalainen filosofian tohtori, kulttuurihistorian professori ja entinen Kansallisarkiston pääjohtaja. Hän oli erikoistunut keskiajan historiantutkimukseen.
Litzen syntyi keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli työnjohtaja Harry Litzen ja äiti Aune Laitinen. Hänen puolisonsa vuodesta 1969 lähtien on ollut Aulikki Laitinen, ja heillä on yksi lapsi, Johanna (s. 1977). Litzen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1953 ja valmistui filosofian maisteriksi 1961, lisensiaatiksi 1968, ja hän väitteli vuonna 1974 (Helsingin yliopisto). Hänen väitöskirjansa "A war of roses and lilies: The theme of succession in Sir John Fortescue’s works" käsitteli vallanperimyksen ongelmaa, jota hän oli tarkastellut jo aiemmin lisensiaatintyössään. Lisäksi hän on suorittanut arkistotutkinnon vuonna 1963.
Veikko Litzen toimi pääasiassa arkistolaitoksen palveluksessa: Helsingin kaupunginarkistossa 1962–1963, valtionarkistossa avustajana ja arkistonhoitajana 1962–1972, Turun maakunta-arkiston hoitajan 1973, valtionarkiston tutkimusosaston johtajana ja arkistoneuvoksena 1973–1978 sekä Valtionarkiston tai myöhemmin Kansallisarkiston pääjohtajana eli valtionarkistonhoitajana 1987–1996.
Vuonna 1978 hän aloitti Turun yliopiston ensimmäinen kulttuurihistorian professuurin ja tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1987 saakka. Tuona aikana hän käynnisti kehittämistyön, joka on johtanut nykyiseen, omaleimaiseen kulttuurihistorian oppiaineeseen.
Lisäksi Veikko Litzen toimi akateemisella urallaan Suomen Rooman instituutin eli Villa Lanten johtajana vuosina 1983–1985. Hän oli toiminut dosenttina Helsingin, Turun ja Tampereen yliopistoissa ja opettajana Sibelius-akatemiassa ja Teknillisessä korkeakoulussa. Lisäksi hän oli mukana useiden kansainvälisten arkistojärjestöjen johtotehtävissä ja alan lehtien toimituskunnissa.
Kun kulttuurihistorian professori Veikko Litzen täytti 60 vuotta 1.12.1993, merkkipäivän kunniaksi oppiaine päätti aloittaa vuosittaiset Veikko Litzen -luennot. Professori Litzen itse piti ensimmäisen luennon aiheesta "Konstantinus Suuri, Leni Riefenstahl ja minä". Tämä vuosittain Veikko Litzenin syntymäpäivään ajoittuva luento on määritelty kulttuurihistoriaan perustuvaksi kriittiseksi puheenvuoroksi jostakin ajankohdan keskeisestä kulttuurisesta ja yhteiskunnallisesta kysymyksestä.
Luennon ovat pitäneet:
Grand Island
Grand Island voi viitata seuraaviin maantieteellisiin kohteisiin:
Teiskon kirkko
Teiskon kirkko on puurakenteinen ristikirkko, jonka sanotaan olevan järjestyksessään kolmas kirkko Teiskossa. Ensimmäinen tunnettu kirkko rakennettiin 1621, ja toinen vuonna 1669. Nykyisen kirkon rakensi Matti Åkerblom vuosina 1787–1788. Kirkko on rakenteeltaan keskikorostamaton sisäviisteinen ristikirkko. Sakaroissa ja niiden eteishuoneissa on laakeat aumakatot. Ikkunat ovat pyörökaariset. Itse kirkkosalissa on päistään pyöristetyt tynnyriholvit ja laakea välikattokupoli.
Kirkossa on kuumailmalämmitys ja istumapaikat 850 ihmiselle. Kirkon alttaritaulu on vuodelta 1801 ja nimeltään "Jeesus Getsemanessa". Sen ovat maalanneet Pehr Sundberg ja Gabriel Sweidel. Kuorissa on lisäksi Albert Edelfeltin suunnittelema lasimaalaus.
Messukylän kirkko
Messukylän kirkko on luterilainen kirkko Tampereella. Se on Messukylän kaupunginosan kahdesta kirkosta uudempi. Puhtaaksi muurattu tiilikirkko rakennettiin korvaamaan huonokuntoinen Messukylän vanha kirkko, ja se valmistui vuonna 1879.
Kirkon on suunnitellut Theodor Höijer. Se on rakenteeltaan suorakaiteen muotoinen päätytornillinen pitkäkirkko, jonka runkohuoneen keskiosasta ulkonee poikkilaiva. Alttaripäädystä ulkonee monikulmainen kuori, jota ympäröi matala monikulmainen sakaristo. Ulkoseiniä jäsentävät tukipilarit ja erittäin korkeat pyörökaariset ikkunat, joista tulee valoa itse kirkkosalin lisäksi myös lehtereille. Ulkoseinän tukipilarit ovat kuitenkin vain arkkitehtoninen yksityiskohta, sillä sisäkatteena on puupylväiden varassa lepäävä holvaamaton puukatto. Arkkitehtoniselta tyyliltään kirkko edustaa lähinnä myöhäistä uusgotiikkaa.
Messukylän uudessa kirkossa on keskuslämmitys ja istumapaikat 790 hengelle. Kirkon vuodelta 1888 peräisin oleva alttaritaulu on nimeltään "Kanaanilainen vaimo", ja sen tekijä on Alexandra Frosterus-Såltin. Kirkon kahdesta kellosta toinen on vuodelta 1839 ja toisen valmistusvuosi on tuntematon.
Kirjailija Kalle Päätalo on haudattu kirkon vieressä sijaitsevalle hautausmaalle.
Kuusaa (Haapajärvi)
Kuusaa on noin 250 asukkaan ja alle sadan talouden kylä Haapajärven kaupungissa Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Se sijaitsee Kuusaanjärven rannalla kantatien 58 varrella noin 22 kilometrin päästä Haapajärven keskustaajamasta Kärsämäen suuntaan.
Kuusaan Kylätoimikunta on perustettu vuonna 1989 ja toimintaan on yhdistynyt naapurikylä Jokela 1990-luvun puolessa välissä. 1990-luvun loppupuolella Kuusaanjärven ympäristön maamiesseura uudistettiin palvelemaan kylätoimintaa ja nimeksi muutettiin Jokuset kyläyhdistys ry. Kuusaa-Jokelan kylä tunnetaan Haapajärven aktiivisempana kylänä (Kaupunginjohtaja Järvinen). Muun muassa Kuusaan marathon on tunnettu kautta maan. Juoksija-lehden kyselyn mukaan Kuusaan marathon on Suomen parhaiten järjestetty maraton. Kuusaa-Jokelan kansainvälinen toiminta ja muun muassa työleirit ovat kannustaneet myös naapurikuntien kyliä aktiiviseen kansainväliseen toimintaan. (Niityiltä-Nummille hanke ja maitolaiturilta-maailmalle hanke). Kuusaa-Jokelan väki on toteuttanut useita hankkeita joista suurin on Kuusaanjärven kunnostus (2006).
Kylässä on SRK:n Kallion leirikeskus sekä vanhustenkoti ja muutama muu pienyritys. Kuusaalla on myös suuri suo, Hankilanneva, jonka Vapo Oy on valjastanut turvetuotantoon, turvetuotanto on loppunut ja alue on laajalti viljelys käytössä. Nuijunjärvi on alueen merkittävä lintujärvi. Nuijunjärvi on kunnostettu kosteikoksi, Haapajärven Pohjoisen metsästysseuran hankkeella. Kuusaan ala-aste lakkautettiin 2006, ja koulurakennus on helmikuussa 2007 siirtynyt kyläyhteisön omistukseen. Kyläntalossa (Eurola) järjestetään nykyisin kylää aktivoivaa toimintaa. Eurolan kunnostukseen on saatu rahoitus 2011. Talo maalataan kauttaaltaan ulkoa ja sisältä, keittiö remontoidaan kokonaan (2012). Kylä kehittyy edelleen sillä kylälle on muuttanut jälleen (2011) perhe Oulusta. Uudistalo rakennetaan perheelle (neljä lasta)2012. Jokelan kylään nousee samaan aikaan kaksi uutta ok-taloa.
2017 kylälle saatiin merkittävä n. 180 000 € "Kehittyvä Kuusaa-hanke" Keskipiste Leader:ltä.
Kuitia
Kuitia () on 1400-luvulla rakennettu kartano Paraisilla.
Paraisten kaupungin Lemlahdensaaren pohjoisosassa sijaitseva Kuitian kivilinna on vanhin Suomessa säilynyt kartano. Sen rakentamisen pani alulle valtaneuvos Joachim Fleming oletettavasti 1480-luvulla. Jo aiemmin Kuitia mainitaan asuttuna kartanona 1400-luvun alussa. Sen varhaisin tunnettu omistaja oli Turun piispa Maunu Tavast. Vuonna 1439 hän lahjoitti kartanon veljelleen Jöns Olofinpojalle sekä tämän vaimolle Marta Klauntyttärelle, joka oli Turun linnan päällikön Klaus Lydekenpoika Djäknin tytär. Joachim Fleming oli Marta Klauntyttären tyttären poika, ja peri Kuitian vuonna 1477.
Maantieteellisesti Kuitia sijaitsee 400 metriä merestä, Pito sund -salmesta. Keskiajalla meri lainehti lähellä kartanoa, sillä lähimmät rantapellot ovat alle kymmenen metriä korkeammalla kuin nykyinen merenpinta. Kivilinna rakennettiin niinä levottomina aikoina, jolloin juutit purjehtivat ja ryöstivät Suomen rannikkoa. Sillä on varmasti ollut myös puolustuksellinen tarkoitus. Aivan lähellä on korkea vuori, meren puolelta jyrkkärinteinen Råbäckbergen, joka on saattanut olla muinainen linnavuori.
Kuitia on rakennettu luonnonkivistä muuraamalla. Tiiliä on käytetty ovien ja ikkunoiden pieliin sekä kellariholveihin. Linnassa on kellarikerroksen päällä kolme kerrosta, joihin pääsee keskellä taloa olevaa portaikkoa. Eteläpäässä on poikittain kivinen siipirakennus, joka on ilmeisesti rakennettu samaan aikaan päälinnan kanssa, mutta josta mahdollisesti on myöhemmin purettu kaksi ylintä kerrosta. Linnan rakennutti valmiiksi Joachimin poika, amiraali ja valtaneuvos Erik Fleming.
Tilan uusi, kivilinnan lähellä sijaitseva päärakennus, on rakennettu 1700- ja 1800-luvuilla. Kartano on ollut jatkuvasti asuttuna, ja se oli af Heurlin -suvun omistuksessa 1800-luvulta 2010-luvulle. Viimeksi kartanon omistajana oli agronomi ja maatalousyrittäjä Anders af Heurlin. Vuonna 2014 kartanon osti Cargotecin hallituksen puheenjohtaja Ilkka Herlin. Hänen kerrottiin aikovan jatkaa tilalla maatalousyrittäjyyttä menetelmillä, jotka kuormittaisivat Itämerta mahdollisimman vähän.
Maatilalla on yhteensä 250 hehtaaria viljelysmaata, jossa kasvaa tällä hetkellä vehnää, kauraa, ohraa sekä sokerijuurikkaita. Tavoitteena on, että maatilalla kehitetään entistä parempia lannoitteita ja yhä tehokkaampia luonnonmukaisia viljelymenetelmiä. Tulevaisuudessa tilalla aletaan harjoittaa myös karjankasvatusta. Kartano on mukana CarbonToSoil -projektissa.
Vuonna 2009 Museovirasto määritteli Kuitian kartanolinnan valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Vuonna 1951 ilmestyneen seikkailuelokuvan "Sadan miekan mies" ulkokuvaukset kuvattiin Kuitian kartanon ympäristössä.
Vallikynsimö
Vallikynsimö ("Draba muralis") on yksivuotinen, lähinnä Euroopassa tavattava ristikukkainen kasvi. Suomessa vallikynsimö on 
luokiteltu silmälläpidettäväksi, mutta aiemmin se on luonnonsuojeluasetuksessa määritelty uhanalaiseksi lajiksi.
Vallikynsimö kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Varsi on hoikka, haaraton tai haarova ja tähtikarvainen. Varren tyvellä on lehtiruusuke. Varren puoliväliin saakka vuorottain kasvavat lehdet ovat ruusukelehtiä pienempiä. Lehtiä kasvaa myös haarojen tyvillä. Lehdet ovat leveän herttamaisia, sepiviä ja hammaslaitaisia. Valkoiset kukat, jotka ovat halkaisijaltaan 2–4 mm, ovat kukintona latvassa melko pitkien perien päässä. Punertava kukkapohjus erottuu selvästi. Suomessa vallikynsimö kukkii touko-kesäkuussa. Kuihduttuaan kukat muuttuvat soikeiksi, sirottaviksi siemenkodiksi, liduiksi.
Vallikynsimö muistuttaa suuresti samoilla kasvupaikoilla viihtyvää keltakynsimöä ("Draba nemorosa").
Vallikynsimöä tavataan lähes ainoastaan Euroopasta, jossa sen levinneisyysalue ulottuu etelässä Portugalista Bulgariaan, pohjoisessa Britteinsaarille, Fennoskandian eteläosiin ja Viroon. Yleisin laji on Etelä-Euroopassa. Euroopan ulkopuolella laji kasvaa harvinaisena Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Suomessa vallikynsimö on harvinainen ja lajia tavataan satunnaisesti lounaissaaristossa ja Ahvenanmaalla. Lajista on havainto myös Keski-Pohjanmaan rannikolta.
Vallikynsimö viihtyy paahteisilla kalliokedoilla ja hakamailla kalkkipitoisella alustalla, ja muureilla ja valleilla. Se hyötyy laidunnuksesta, joka pitää kasvupaikkoja avoimina. Se on harvinaistunut laidunnuksen loputtua.
X-Men: Madness in Murderworld
X-Men: Madness in Murderworld on Paragon Softwaren suunnittelema ja julkaisema tietokonepeli DOS:lle, Commodore 64:lle ja Amigalle vuodelta 1989.
Peli sijoittuu Murderworldiin, vaaralliseen kauhun huvipuistoon. Ryhmä-X, johon kuuluu Kolossi, Kyklooppi, Dazzler, Painajainen, Storm ja Wolverine, taistelee arkkivihollisiaan, Armotonta ja Magnetoa, vastaan.
Valkopärskäjuuri
Valkopärskäjuuri ("Veratrum album") on Euraasiassa laajalti tavattava komea, valkokukkainen kasvi, joka kuuluu sudenmarjakasveihin ("Melanthiaceae"). Lajista on runsaasti muunnoksia, eikä toisistaan poikkeavien kantojen asema ole selvä. Kasvi on myrkyllinen. Suomessa lajia tavataan vain yhdeltä kasvupaikalta, ja se onkin rauhoitettu. Kasvin pääasiallisia kasvupaikkoja ovat kosteat niityt ja jokienrannat.
Monivuotisen valkopärskäjuuren jämäkkä varsi kasvaa 60–120 cm korkeaksi ja 1,5–2 cm paksuksi. Leveänsoikeita, kielomaisia ja voimakassuonisia lehtiä on runsaasti. Lehdet ovat alapuoleltaan hienokarvaisia. Lehtilapa on 10–20 cm pitkä ja 5–10 cm leveä. Kukinto on runsaskukkainen, kerrannainen latvaterttu, joka muodostuu vihertävän- tai kellanvalkeista noin 2 cm leveistä kukista. Valkopärskäjuuri kukkii kesäkuun lopusta elokuuhun.
Valkopärskäjuuri on runsaasti muunteleva kasvi, minkä takia toisistaan poikkeavien kantojen taksonominen asema on epäselvä. Pohjoismaissa esiintyvä kanta luokitellaan kuuluvaksi alalajiin ssp. "lobelianum".
Koko valkopärskäjuuri on vahvasti myrkyllinen, sillä sen kaikki osat, erityisesti maavarsi ja mukulat, sisältävät steroidialkaloideja (mm. protovertriiniä, gemeriiniä ja glykoalkaloideja).
Valkopärskäjuurta esiintyy laajalla mutta laikukkaalla alueella Euraasiassa Etelä- ja Keski-Euroopasta Pohjois-Norjaan ja Kuolan niemimaalle sekä Pohjois-Venäjälle. Norjassa lajia tavataan pääasiassa Ruijan alueella. Suomessa valkopärskäjuurta on tavattu vain yhdeltä kasvupaikalta Utsjoella syrjäiseltä erämaa-alueelta Vaisjoen varrelta läheltä Norjan rajaa, josta laji löydettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1971.
Valkopärskäjuurta tavataan hyvin monenlaisissa ympäristöissä. Etelä- ja Keski-Euroopassa se on vuoristoseutujen kasvi, pohjoisessa sitä tavataan yleensä merenrannikoiden läheisyydestä. Kasvupaikat ovat tyypillisesti kosteita niittyjä ja joenrantoja. Suomen ainoa kasvupaikka on jokivarsipensaikossa.
Euroopassa valkopärskäjuuresta on aikoinaan tehty aivastuspulveria, mikä lieneekin syynä kasvin erikoiselle nimelle.
Lajin vaaleampikukkaista muotoa etelänpärskäjuurta (ssp. "album") kasvatetaan myös puutarhakasvina.
Peseytyminen avaruudessa
Peseytyminen avaruudessa on tärkeää, sillä bakteerit lisääntyvät nopeammin avaruudessa. Peseytyminen eroaa olennaisesti Maanpinnalla peseytymisestä, sillä avaruudessa vesi asettuu painottomassa tilassa tyypillisesti saksanpähkinän kokoisiksi pisaroiksi, mikä vaikeuttaa peseytymistä.
Suihkussa astronautit Kansainvälisellä avaruusasemalle eivät suoraan sanoen käy, sillä he peseytyvät pyyhkeiden avulla. He käyttävät pesu-vaahtoa, jota levitetään käsin tai pesusienellä, ja pyyhitään pois kosteuspyyhkeillä. Pyyhe tekee veden hallinnasta helpompaa, sillä se pitää veden paikoillaan, ja käyttökelpoisena, kunnes se haihtuu. On myös sampoota, jota ei tarvitse huuhdella pois.
Kansainvälisellä avaruusasemalla on myös avaruussuihkut, mutta koska ne eivät toimi kovin hyvin, miehistö suosii sampoo-pesua ja kosteita pyyhkeitä. Astronauteilla on avaruudessa mukanaan henkilökohtainen hygieniapakkaus, joka sisältää hammasharjan, hammastahnaa, hammaslankaa, kamman, ja karvanpoisto höylän.
Hiusten pesu avaruusasemalla on hankalampaa, jos henkilöllä on pidemmät hiukset. Hiukset pitää kastella, ja vesi pitää harjata hiuksien läpi jotta se levittyy tasaisesti, ja sama pitää tehdä sampoon kanssa. Tämän jälkeen hiukset pyyhitään kostealla pyyhkeellä, ja veden annetaan haihtua hiuksista pois. Haihtunut vesi menee avaruusaseman veden-suodatusjärjestelmään.
Hampaiden pesu avaruudessa ei poikkea suuresti maan tavoista. Astronautit käyttävät hammastahnaa ja hammasharjoja juuri niin kuin Maassa. Astronautit saavat valita mukaan haluamansa tahna-merkin ja hammasharjan.
Vaihtoehto hampaiden pesuun on hammastahna-tabletit, mutta ne eivät ole yhtä tehokkaita hampaiden puhdistuksessa kuin perinteinen hammastahna ja harja.
On myös olemassa avaruus-hammastahnaa, joka on nieltävää ja ei vaahtoa. Vaahto on hankalaa avaruudessa, sillä se lähtee leijumaan pois suusta jos suu on vähänkin raollaan. Se, että tahnan pystyy nielemään, tekee hampaiden pesusta avaruudessa helpompaa, sillä siitä ei jää jätettä joka pitäisi hävittää.
Koliikki
Koliikki tarkoittaa vauvan pitkäkestoisia itkujaksoja, joita eivät helpota vanhempien lohdutus, imetys tai muutkaan tavalliset itkuun auttavat keinot. Koliikin oireita on keskimäärin joka kymmenennellä lapsella. Koliikkiin ei ole hoitoa, eikä sen syytä tunneta. Se ei ole vahingollinen lapselle ja häviää itsestään noin kolmen kuukauden iässä.
KISS-periaate
KISS-periaate () on ajatusmalli, joka pyrkii yksinkertaisuuteen. Termin alkuperästä ei ole varmaa tietoa. Jo Albert Einstein muotoili sanonnan "everything should be made as simple as possible, but no simpler" (Kaikesta pitäisi tehdä niin yksinkertaista kuin mahdollista, mutta ei yksinkertaisempaa). Tämä vastaa KISS-periaatetta. Tämä periaate tunnetaan nimellä Einsteinin hiomakivi, ja sitä käytetään Occamin partaveitsen tarkastelussa.
KISS-termiä käytetään usein järjestelmä-, ohjelmistosuunnittelussa ja viestinnässä.
Mikko Rahkamaa
Mikko Rahkamaa (s. 21. syyskuuta 1981 Oulu) on entinen suomalainen jalkapallomaalivahti.
Rahkamaa on Oulun Luistinseuran kasvatti. Hän siirtyi FC Jokereihin kaudeksi 2000 ja teki Veikkausliiga-debyyttinsä seuraavalla kaudella. Rahkamaa debytoi myös samana vuonna 20-vuotiaana UEFA Cupissa, kun FC Jokerit pelasi ensimmäisellä karsintakierroksella ukrainalaista TsSKA Kiovaa vastaan vieraissa. Rahkamaa pelasi molemmissa otteluissa, jotka päättyivät 2-0 TsSKA Kiovan voittoon ja täten ukrainalaiset selvisivät jatkoon 4-0 yhteismaalien turvin.
Joulukuussa 2001 Rahkamaa allekirjoitti sopimuksen alankomaalaisen FC Twenten kanssa ja hän siirtyi seuraan tammikuussa 2002. Kahden kauden aikana Rahkamaa pelasi kaksi sarjaottelua. Kaudeksi 2004–05 hän siirtyi sarjatasoa alemmaksi Go Ahead Eaglesin riveihin, jossa hän oli ykkösmaalivahtina kaksi seuraavaa vuotta. Kesällä 2006 Rahkamaan sopimusta ei kuitenkaan jatkettu, joten hän jäi ilman seuraa. Joulukuussa 2006 ilmoitettiin Rahkamaan siirtyvän Veikkausliigaan nousseen FC Viikinkeihin. Hän kuitenkin kärsi lukuisista loukkaantumista, jotka hankaloittivat kauteen valmistautumista, jättäen Rahkamaan kakkosmaalivahdiksi Luís Fernandon taakse.
Loppukaudeksi hänet lainattiin Ykkösessä pelanneeseen Gamlakarleby Bollklubbiin. Lainapesti jäi kuitenkin vain kahden pelin mittaiseksi Rahkamaan loukkaantuessa kauden loppuun asti. Useiden loukkaantumisten johdosta Rahkamaa lopetti uransa kauteen 2007.
Rahkamaa edusti Suomen maajoukkueita vuosina 1999–2003. Hän pelasi kolme poikamaaottelua ja viisi nuorten maaottelua.
Testivetoinen kehitys
Testivetoinen kehitys (, TDD) on ohjelmointia tukeva tekniikka, jossa luodaan ensin uusi testitapaus ja vasta sen jälkeen muokataan kehitettävää ohjelmaa niin, että se läpäisee uuden testin. Yksikkötestit siis kirjoitetaan pienissä osissa ennen varsinaista tuotantokoodia. Tällä pyritään paitsi parempaan rajapintasuunnitteluun, myös varmistumaan ohjelmiston oikeasta toiminnasta. Mikäli yksikkötestit aiottaisiin kirjoittaa tuotantokoodin jälkeen, ne jäisivät usein tekemättä. Jälkikäteen on vaikeampi nähdä yksikkötestien hyötyjä, joten sille ei yleensä osoiteta aikaa.
Kun testikoodi kirjoitetaan etukäteen, tuloksena saadaan jatkuvasti kehittyvä testiverkosto jonka varassa uusien toimintojen kehittäminen ja virheiden korjaaminen on huomattavasti turvallisempaa, koska jo olemassa olevia testejä suorittamalla huomataan, mikäli virhettä korjatessa tulee tehneeksi uusia virheitä.
Testivetoinen kehitys yhdistetään usein johonkin ketterään ohjelmistoprosessiin. Erityisesti tulee huomata, että testivetoinen kehitys ei ole "testausmenetelmä", vaan "suunnittelumenetelmä", vaikka sivutuotteena syntyykin joukko käyttökelpoisia testejä.
Wim Jonk
Wilhelmus Maria "Wim" Jonk (s. 12. lokakuuta 1966, Volendam, Alankomaat) on alankomaalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Jonk edusti urallaan seuratasolla kotimaassaan FC Volendamia, Ajaxia ja PSV Eindhovenia, Italiassa Inter Milanoa sekä Englannissa Sheffield Wednesdayta.
Jonk pelasi myös Alankomaiden maajoukkueessa. Hän kuului Alankomaiden joukkueeseen vuoden 1992 EM-kisoissa, vuoden 1994 MM-kisoissa ja vuoden 1998 MM-kisoissa.
Johannes Brønsted
Johannes Nicolaus Brønsted (22. helmikuuta 1879 Varde, Tanska – 17. joulukuuta 1947 Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen kemisti, jolla on ollut varsin huomattava vaikutus nykyaikaisen fysikaalisen kemian kehitykseen. Brønsted ja hänestä riippumatta myös Thomas Martin Lowry ottivat käyttöön nykyiset hapon ja emäksen määritelmät joiden mukaan "happo on protonien luovuttaja ja emäs niiden vastaanottaja". Nämä määritelmät ja niihin perustuva protolyysia koskeva teoria syrjäytti aikaisemmat määritelmät.
Alentejonkoira
Alentejonkoira on portugalilainen koirarotu. Suomeen on tuotu yksi yksilö Portugalista.
Alentejonkoira on suurin portugalilaisista koiraroduista. Se on massiivinen, voimakas ja vaikuttavanoloinen. Sen pää muistuttaa karhun päätä. Uros on 66-74 cm ja narttu 64-70 cm korkea. Karvapeite on joko puolipitkä tai lyhyt. Kelta-valkoiset yksilöt muistuttavat ulkonäöllisesti hieman pitkänomaista bernhardinkoiraa. Muita hyväksyttyjä värejä ovat yksivärinen kellanruskea, sudenharmaa ja musta sekä kaksiväriset kellanruskea-valkoinen, sudenharmaa-valkoinen ja mustavalkoinen. Myös brindle ja täplikäs ovat mahdollisia.
Alentejonkoira on hyvin itsenäinen, vahvatahtoinen, omapäinen ja vartioviettinen. Se on erinomainen vahtikoira ja karjan vartija paitsi voimiensa, myös itsevarmuutensa ja valppautensa ansiosta.
Alentejonkoira on kotoisin Etelä-Portugalin Alentejosta. Se on vanha laumanvartija, joka polveutuu estrelanvuoristokoirasta, espanjanmastiffista ja paikallisroduista.
Africanis
Africanis ("Canis africanus") on afrikkalainen koirarotu. Sillä on kotiseudullaan monta nimeä, mutta africanis eli "afrikkalainen koira" on niistä yleisin ja muuallakin maailmassa käytetty. Etelä-Afrikan virallinen kennelliitto Kennel Union of Southern Africa on tunnustanut ja sijoittanut sen ryhmään "kehittyvät rodut". Sen tarkempi luokittelu suoraan rotumääritelmässä on "alkukantainen metsästyskoira".
Africaniksen ulkonäössä on piirteitä niin vinttikoirasta kuin lyhytkarvaisesta keskikokoisesta portugalinpodengostakin. Sen kuuluu olla keskikokoinen, hoikkarakenteinen ja nopea mutta kuitenkin lihaksikas. Sen säkäkorkeus on 52–65 cm, ja se voi olla minkä värinen tahansa (näyttelyissä hylkääviksi virheiksi on kuitenkin määritelty merle, liila ja dalmatiapilkkuisuus). Selässä saattaa toisinaan kasvaa samanlainen harja kuin rhodesiankoiralla, thai ridgebackilla, phu quocinkoiralla ja hottentottikoiralla, mutta ridge-mutaatioon liittyvästä dermoid sinus -terveongelmasta johtuen tällaisia yksilöitä ei yleensä suosita jalostuksessa. Pää on pitkänomainen, kartionmuotoinen ja virtaviivainen. Kartionmuotoinen kuono on lähes yhtä pitkä kuin kallo-osa. Otsapenger on vähäinen. Silmät ovat soikeat ja niiden koko vaihtelee keskikokoisista suuriin. Ne voivat olla joko meripihkanväriset tai ruskeat. Korvat ovat v:n muotoiset ja ne voivat olla joko pystyt, puolipystyt tai riippuvat (toisinaan jopa keskenään eriasentoiset). Yleensä africanis on lyhyt- ja sileäkarvainen, mutta myös karkeakarvaisia yksilöitä esiintyy.
Africanis soveltuu paitsi metsästykseen, myös karja-, vahti- ja seurakoiraksi. Se on vuosisatojen saatossa oppinut hakeutumaan ihmisten läheisyyteen saadakseen ravintoa ja lämpöä. Africaniksen kuuluisi olla myös älykäs. Koira on erinomainen juoksija, ja se tarvitsee hyvin paljon tilaa. Africanis on ystävällinen, mutta se vartioi reviiriään tarkkaan.
Africanis on ikivanha rotu, kenties kaikkein vanhimpia. Niilin jokisuistoilta ja Afrikan muista osista on löydetty todisteita, joiden mukaan se olisi säilynyt melko samanlaisena jo tuhansia vuosia. Sen arvellaan syntyneen 4700-luvulla eaa. Etelä-Afrikassa paikallinen rotuyhdistys on ottanut tehtäväkseen rodun suojelemisen, mutta muualla maailmassa yhdistyksiä ei vielä ole.
Africanis on säilynyt alkukantaisena ja melko terveenä luonnollisen jalostuksen ansiosta.
Africaniksen turkki ei tarvitse erityisiä hoitotoimenpiteitä. Africanis tarvitsee hyvin paljon tilaa, sillä luonnollisessa elinympäristössään Afrikassa se juoksee ja metsästää hyvin paljon. Africanis on myös seurallinen koira. Se ei tarvitse erikoisruokia.
Pommerinvirna
Pommerinvirna (kašubianvirna) ("Vicia cassubica") on pääasiassa Euroopassa kasvava hernekasvi. Suomessa laji on hyvin harvinainen ja rauhoitettu.
Monivuotisen pommerinvirnan varret kasvavat 30–60 cm pitkiksi. Varret ovat pystyjä ja pehmeäkarvaisia. Lehdet ovat 5–13 cm pitkiä ja niissä on pareittain 6–12 paria kapeansoikeita tai suikeita lehdyköitä. Kukkavarsi on noin viisisenttinen. Huulimaisten kukkien teriö on punavioletti ja venho valkoinen. Kukat kasvavat 10–12 kukan kukintoina. Hedelmä on kellertävä, kalju ja pari senttiä pitkä palko. Pommerinvirna kukkii heinäkuussa. Muista Suomessa tavattavista virnalajeista pommerinvirna muistuttaa lähinnä aitovirnaa ("V. sepium").
Pommerinvirnan pääesiintymisalue ulottuu Saksasta ja Italiasta Balkanin ja Puolan kautta Keski-Venäjälle. Pohjoisessa kasvualue ulottuu eteläiseen Skandinaviaan, Baltiaan ja Etelä-Suomeen. Lajia tavataan myös paikoin Ranskassa, Kaukaasiassa ja Vähässä-Aasiassa. Suomessa pommerinvirna kasvaa vain maan lounaisosissa. Ensimmäisenä laji löydettiin vuonna 1936 Tenholasta ja myöhemmin myös Kiskosta. Suomessa pommerinvirna on levinneisyysalueensa pohjoisrajalla, minkä takia sen leviämiskyky on esiintymisalueella varsin heikko.
Suomessa pommerinvirna kasvaa kivisillä, kuivahkoilla metsärinteillä, hakkuuaukioilla ja pellon- ja metsänreunoilla. Lajin kasvupaikkoja uhkaavat lähinnä niiden umpeenkasvu ja metsittyminen. Ilmeisesti metsäpalojen torjunta on yksi syy lajin taantumiseen.