hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Hollywood-kyltti
Hollywood-kyltti () on Los Angelesissa sijaitseva Hollywoodin tunnuksena tunnettu kyltti, joka koostuu Hollywood-sanan muodostavista kirjaimista. Kyltti sijaitsee Mount Lee -kukkulalla, joka on Hollywood-kukkuloiden korkein huippu. Kyltistä huolehtii Hollywood Sign Trust.
Hollywoodin kasvaessa ja elokuvien suosion noustessa Hollywood-kukkulalle pystytettiin vuonna 1923 kyltti, jossa luki ”Hollywoodland”. Kyltillä mainostettiin uutta kiinteistö-yhtiötä, eikä se siis alkuun liittynyt ollenkaan elokuviin. Kyltti maksoi 21 000 Yhdysvaltain dollaria. 
1930-luvun laman takia kyseinen kiinteistöyritys lopetti toimintansa ja kyltille ei tehty mitään vuosiin. 
Kyltti oli valaistu 4 000 lampulla ja lampunkorjaaja asui pienessä talossa erään kirjaimen takana. Alun perin kirjaimet olivat hieman yli yhdeksän metriä (30 jalkaa) leveät ja yli 15 metriä (50 jalkaa) korkeat. 18. syyskuuta 1932 näyttelijä Peg Entwistle teki itsemurhan hyppäämällä H-kirjaimen huipulta alas, ja usein hänet muistetaankin juuri itsemurhansa eikä näyttelijäntaitojensa takia.
Hollywood Chamber of Commerce osti kyltin vuonna 1949. Samana vuonna H-kirjain oli hajonnut, mikä oli herättänyt ihmiset huomaamaan kyltin kunnon. Hollywoodissa oli myös oltu huolestuneita New Yorkin kasvavasta televisiotuotannosta ja ajateltiin, että jonkinlainen ikoni auttaisi asiaa. Silloin neljä viimeistä kirjainta poistettiin, ja siitä lähtien kyltissä on lukenut Hollywood. Kyltistä tulikin uusi tähti ja vuonna 1973 se julistettiin Los Angelesin kulttuurihistorialliseksi monumentiksi.
1970-luvun lopulla Hollywood-kyltti oli huonossa kunnossa, ja se päätettiin rakentaa uudelleen. Rahoitusta kerättiin muun muassa kirjainkohtaisten sponsoreiden tuella. Korjaus alkoi elokuussa 1978 ja päättyi saman vuoden marraskuussa. Rahaa siihen kului 250 000 dollaria. Vanhat kirjaimet pilkottiin suorakulmaisiksi paloiksi ja myytiin 10 000 dollarilla eräälle henkilölle, joka myi palaset eteenpäin vuonna 2003.
Kyltti on maalattu viimeksi vuonna 1995.
Niittymarin kieli
Niittymari eli "itämari" on kieli, joka kuuluu uralilaisten kielten volgalaiseen haaraan. Se on toinen marilaisista kielistä. Sen lähin sukukieli on vuorimari.
Marilaisia on nykyisin 670 000 ja heistä noin 550 000 puhuu äidinkielenään jompaakumpaa marin kieltä. Nittymarin puhujia on 520 000 ja vuorimarin 30 000. Pääosa marilaisista asuu Marin tasavallassa, mutta pohjoispuolella sijaitsevan Kirovin alueella heitä on 60 000 sekä idempänä Baškortostanissa 100 000.
Niittymaria kirjoitetaan kyrillisin kirjaimin. Aakkostoon kuuluu 36 kirjainta
Futurepop
Futurepop on elektronisen musiikin tyylilaji, jossa on aineksia syntetisaattoripopista (jatkossa vain "synthpop") ja trancesta. Käsitteen otti tiettävästi ensimmäisenä käyttöön englantilaisen VNV Nation-yhtyeen laulaja Ronan Harris yhdisteltyään näiden musiikkityylien osia. Yleensä futurepop luetaan EBM:n alalajiksi, mutta jotkut sijoittavat sen synthpopin alle.
Futurepop on pehmeämpää eikä niin vihaista kuin perinteinen EBM. Sävelmät ja yleinen tuntuma on lainattu trancen ja synthpopin puolelta, mutta raskaat rytmi- ja bassokuviot juontavat juurensa EBM:stä. Laulajien käyttö on tavallista, huomattavasti yleisempää kuin trancessa.
Hyperventilaatio
Hyperventilaatio eli liikahengitys tai "(vanh.)" ylihengitys, sananmukaisesti ylituuletus, tarkoittaa olosuhteisiin nähden liian tiheää tai syvää hengitystä, jonka seurauksena on alkaloosi ja hypokalseemisen tetanian riski. Hyperventilaation aiheuttama veren hiilidioksidipitoisuuden lasku muuttaa verta normaalia emäksisemmäksi. Elimistön happo-emäs-tasapainon järkkyminen voi johtaa hengenahdistukseen, huimaukseen, puristuksen tunteeseen rinnassa, raajojen ja suun ympäristön puutumiseen tai pistelyyn, kouristuksiin ja paniikkituntemuksiin.
Hengitystaajuuden lisääntyminen on elimistön normaali stressireaktio. Hengityksen voimistuminen pakoon tai taisteluun virittäytyessä lienee hyödyllistä, koska elimistö tarvitsee silloin tavallista enemmän happea. Hyperventilaatio voi myös olla elimistön asianmukainen keino esimerkiksi äkillisesti kohonneen pääkallon sisäisen paineen alentamiseksi. Liittyessään kipuun, unettomuuteen, henkiseen ahdistukseen tai tunnekuohuun hyperventilaatio voi kuitenkin huonontaa henkilön vointia entisestään ja aiheuttaa oireiden pitkittymistä.
Toistuvassa hyperventilaatiossa oireiden tullessa tutuiksi voi niitä pyrkiä hallitsemaan hengittämällä paperipussiin, mikä ehkäisee hiilidioksidin puutetta ja siitä johtuvia oireita.
Hyperventiloidessa keuhkorakkuloiden ilmanvaihto kasvaa, hiilidioksidin pitoisuus veressä laskee liian alhaiselle tasolle ja veren ionisoituneen kalsiumin pitoisuus vähenee. Tätä tilaa kutsutaan alkaloosiksi. Alkaloosissa veren anionisiin proteiineihin voi sitoutua enemmän kalsiumia, jolloin vapaan, ionisoituneen kalsiumin määrä vähenee. Alkaloosissa on vaara hypokalseemiselle tetanialle, jossa ionisoituneen kalsiumin vähyys aiheuttaa hermojen mahdollisuuden ylieksitoitua natriumin liikkeiden helpotuttua.
Excess-3
Excess-3 "(XS-3)" on järjestelmä jota käytetään joissakin vanhoissa tietokoneissa kymmenjärjestelmän lukujen esittämiseen. Excess-3 -järjestelmässä jokainen numero esitetään neljällä bitillä kuten BCD-koodissa, mutta Excess-3-koodissa jokaiseen lukuun lisätään 3. Excess-3-koodia kutsutaan myös "kolmella lisätty -koodiksi".
Esimerkiksi luku 127 = (0100,0101,1010).
XS-3 koodin etuna on se, että vähennyslaskuissa voidaan käyttää yhdeksän komplementtilaskentaa (vrt. kahden komplementti). Myös se, että luvussa ei koskaan pitäisi esiintyä nollia voi auttaa tunnistamaan virheitä.
William Blake
William Blake (28. marraskuuta 1757 Lontoo – 12. elokuuta 1827 Lontoo) oli englantilainen runoilija, kuvataiteilija ja kirjanpainaja. Blaken tuotantoa luonnehtii mystiikka, okkultismi ja jyrkkä yhteiskuntakritiikki. Hän teki kirjansa täysin itse: hän kirjoitti, kuvitti, painoi ja kaiversi teoksensa. Aikalaisilta Blaken teokset eivät saaneet huomiota, vaan hänen tuotantonsa herätti kiinnostusta vasta 1900-luvulla.
William Blake syntyi Lontoossa osoitteessa Broad Street 28, Golden Square, ja kastettiin St. Jamesin kirkossa.
Jo kymmenvuotiaana hän alkoi kirjoittaa ensimmäistä runokokoelmaansa "Poetical Sketches", joka julkaistiin arviolta vuonna 1782, saman vuoden elokuussa hän nai Catherine Boucherin. Vuonna 1779 hänestä tuli Royal Academyn opiskelija.
Vuonna 1788 Blake alkoi työskennellä uudella tekniikalla, etsauksella, jossa runot ja kuvat tehtiin kuparilaatoille. Sen jälkeen näistä laatoista painettiin ja nidottiin teokset, jotka väritettiin käsin. Blake kutsui näitä kirjojaan termillä "illuminated books" (”valaistuneet kirjat”). Blaken ensimmäiset etsatut kirjat, "There is no Natural Religion" ja "All Religions are One", ilmestyivät vuonna 1788. Viimeinen tällä tekniikalla ilmestynyt kirja oli "Ghost of Abel" vuonna 1821.
Blakella oli elämänsä aikana vain yksi yksityisnäyttely, jonka hän ripusti veljensä kangaskaupan yläkertaan kesällä 1809 Lontoossa. Näyttelystä julkaistiin vain yksi arvostelu, jonka Robert Hunt kirjoitti "The Examineriin". Hän valitti huonosti ymmärrettävistä allegorioista ja turhanpäiväisistä yrityksistä esittää sekä ruumista että sielua, tahroista, läiskistä ja sekasotkuisesta hölynpölystä. Kirjoittaja väitti, että Blake ei osaa piirtää ja että esillä olevat kuusitoista maalausta ovat ”vain penikkatautisten aivojen kuohahduksia” ja Blake itse ”epäonninen mielisairas”, joka kärsii ”häikäilemättömästä turhamaisuudesta”.
”"Silmä näkee enemmän kuin sydän tietää".” – William Blake
Thomas Harrisin romaani "Punainen lohikäärme" kertoo muun muassa sarjamurhaajasta, joka samastuu William Blaken "Punainen lohikäärme ja aurinkoon puettu nainen" -maalauksen lohikäärmeeseen. Kirja on filmattu kahdesti, ja siinä siteerataan Blaken runoa punarinnasta pariin otteeseen. Agatha Christien romaanissa "Ikiyö" (1967) Blaken samanniminen runo esittää tärkeää osaa.
Blake esiintyy Alan Mooren ja Eddie Campbellin "Helvetistä"-sarjakuvaromaanissa. Oletetun murhaajan (Viiltäjä-Jack) muuntunut tietoisuus siirtyy kuoleman hetkenä Blaken portaikkoon. Näyn pohjalta Blake luonnostelee teoksen ”Kirpun henki ”.
William Blake ja hänen tuotantonsa ovat tärkeässä roolissa myös tunnetussa Orson Scott Card "Alvin"-fantasiaromaanisarjassa. Blake esiintyy teoksissa Jutunvaihtaja-nimisenä hahmona (engl. Taleswapper), jonka läsnäolo, tarinat ja näyt käynnistävät tapahtumia.
Bruce Dickinsonin sooloalbumi "The Chemical Wedding" sisältää Blaken runoihin pohjautuvia ja niistä innoitusta saaneita kappaleita. Lisäksi Blaken maalaus "The Ghost of a Flea" valittiin albumin kansitaiteeksi.
Gordon Giltrapin teema-albumi "Visionary" (1976) perustuu Blaken runoihin ja maalauksiin.
Pirunpelto
Pirunpelto eli muinaisranta on laaja kivikko, joka sijaitsee muinaisella rannalla. Vesi lajittelee kulkiessaan tai rantoja huuhtoessaan maa-aineita hiukkaskoon mukaan. Pirunpelto on alue, jonka maa-ainekseksi on lajittunut isoja kiviä. Myöhemmin vedenpinta on laskenut ja pirunpeltoja on jäänyt syvällekin sisämaahan.
Monet maaeläimet eivät viihdy pirunpelloilla, sillä isot kivet haittaavat niiden liikkumista. Kivien pinnalla kukoistavat jäkälät ja sammalet, sillä alueen kasvillisuudesta puuttuu pitkälti niitä isompi aluskasvillisuus, eivätkä varjostavat puutkaan viihdy kovin hyvin. Ravinteita on hyvin niukasti.
Nimitys "pirunpelto" perustuu vanhaan uskomukseen, jonka mukaan piru on viskellyt pirunpeltojen kivet sijoilleen tai vain piru olisi kykeneväinen kyntämään niin kivisen pellon.
Kulttuuriympäristö
Kulttuuriympäristö on ihmisen muokkaamaa luonnonympäristöä ja ihmisten jokapäiväinen elinympäristö. Siihen kuuluvat arkeologinen perintö, rakennetut ympäristöt ja perinnemaisemat, joita ovat perinnebiotoopit ja rakennetut perinnemaisemat. Kulttuuriympäristö ilmenee myös tarinoina, ja käsitteen lähtökohta on, että fyysisessä ympäristössä olevat historialliset piirteet ymmärretään osana laajempaa kokonaisuutta. Kulttuuriympäristöä voivat olla esimerkiksi rakennukset, pellot, tiet, vesireitit ja kokonaiset kaupungit.
Kulttuuriympäristökasvatus edistää ympäristön kulttuuristen merkitysten tunnistamista, arvioimista ja arvostamista.
Kulttuuriympäristöissä elää usein kulttuurilajeja.
Punaisen huoneen uni
Punaisen huoneen uni ("Honglou meng", yksinkertaiset merkit: 红楼梦 , perinteiset merkit: 紅樓夢, Hónglóu mèng) on tunnetuimpia kiinalaisia romaaneja. Sen kirjoittaja Cao Xueqin sai elinaikanaan valmiiksi kirjan 120 luvusta noin 80, loput kirjoitti Gao E mahdollisesti alkuperäisen kirjoittajan käsikirjoituksen pohjalta. Cao Xueqin kuoli vuoden 1763 paikkeilla, Gao En toimittamana kirja ilmestyi 1791 tai 1792. Teos tunnetaan myös nimellä ”Tarina kivestä” (石頭記, Shítóu jì).
Teoksessa kuvataan Jian-suvun jäsenten kautta kiinalaisen yläluokan elämää 1700-luvun Pekingissä, mutta sitä voidaan lukea myös buddhalaisena tai taolaisena allegoriana elämän tyhjyydestä ja merkityksettömyydestä. Päähenkilöitä on useita, lähes 30. Heistä tärkeimmät ovat perheen mahtava isoäiti, matriarkka Jia, komea ja lahjakas, mutta yleisiä normeja halveksiva pojanpoika Jia Baoyu (賈宝玉) sekä kaksi hänen naispuolista serkkuaan Lin Daiyu (林黛玉) ja Xue Baochai (薛宝钗). He vajoavat keisarin epäsuosioon ja köyhyyteen. Sivuhenkilöitä kirjassa on yli 400.
Teosta pidetään Qing-kauden kirjallisuuden ehkä suurimpana mestariteoksena. Se syrjäytti "Jinpingmein" aseman yhtenä Ming-dynastian ”neljästä loistavasta romaanista” ja on nyt "Xiyoujin", "Shui hu zhuanin" ja "Sanguo yanyin" ohella yksi ”neljästä huomattavasta romaanista”. Sen pohjalta on syntynyt kokonainen tutkimusala, josta käytetään englanniksi nimitystä ”redology”, joka voitaisiin kenties suomentaa ”punalogiaksi”.
Teos käännettiin ensin saksaksi ja englanniksi. Englanninkielisessä laitoksessa on yli 2 500 sivua. Suomenkielinen käännös ilmestyi 1957 Jorma Partasen kääntämänä ja Gummeruksen kustantamana. Yli 600-sivuinen suomennos pohjautuu saksankieliseen Franz Kuhnin lyhennelmään, jossa Kuhn ei ole ryhtynyt parafroimaan tekstiä, vaan on suorittanut lyhentelyn jättämällä pois eräitä sivurooleja ja episodeja sekä supistamalla kehyskertomusta. Hän on myös jakanut kirjan uudelleen lukuihin, joita hänen käännöksessään on 50. Kuhnin teos sisältää noin 80% koko romaanista. Suomenkielisen laitoksen johdannon on kirjoittanut kääntäjä ja runoilija Pertti Nieminen.
Wienin siirtymälaki
Wienin siirtymälaki on fysiikan laki, jonka mukaan mustan kappaleen säteilyn spektrin huippua vastaava aallonpituus "λ" on kääntäen verrannollinen kappaleen lämpötilaan:
missä formula_2 on kappaleen lämpötila kelvineinä (K) ja formula_3 on spektrin huippua vastaava aallonpituus metreinä. Verrannollisuuskerroin b = 0,002898 m K (metrikelvin) on luonnonvakio, joka saattaa etenkin vanhemmassa kirjallisuudessa esiintyä myös muodossa 0,29 cm K.
Wienin siirtymälain esitti ensimmäisenä Wilhelm Wien, mutta nykyisin se tulkitaan Planckin mustan kappaleen säteilylain approksimaatioksi, joka pätee suuritaajuiselle sähkömagneettiselle säteilylle. Vastaava approksimaatio matalataajuiselle säteilylle on Rayleigh-Jeansin laki.
Periaatteessa mitä kuumempi kappale on, sitä lyhyempi on aallonpituus, jolla se lähettää eniten säteilyä. Esimerkiksi Auringon pintalämpötila on 5780 K, jolloin huippu on noin 500 nm:n kohdalla. Tämä aallonpituus on lähellä näkyvän valon spektrin keskialuetta. Koska säteilyn spektri on huipun ympäristössä melko laakea, auringon säteilemän valon spektri on koko silmälle näkyvän valon alueella melko tasainen, ja auringon valo on siksi valkoista. (Valon kulkiessa ilmakehän läpi siitä kuitenkin siroaa pois sinistä valoa, minkä vuoksi suoraan auringosta tuleva valo on kellertävää ja ilmakehästä päivällä siroava auringon valo värjää taivaan siniseksi.)
Hehkulampussa on hehkuva lanka, jonka lämpötila on Auringon pintalämpötilaa huomattavasti matalampi. Siksi hehkulampun säteilyssä on enemmän pitkäaaltoista punaista valoa kuin lyhytaaltoista sinistä valoa ja lampun valo vaikuttaa keltaiselta. Jos hehkulangan lämpötilaa edelleen lasketaan, säteilyn painopiste siirtyy yhä enemmän punaista kohti. Samoin käy hiilloksen hiipuessa.
Roland Emmerich
Roland Emmerich (s. 10. marraskuuta 1955 Stuttgart, Länsi-Saksa) on saksalainen Hollywoodissa menestynyt elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan menestyneistä katastrofielokuvistaan. Hänen sisarensa on elokuvatuottaja Ute Emmerich.
Emmerich opiskeli lavastusta Münchenin televisio- ja elokuvayliopistossa. Hänen opiskelijaelokuvansa "Das Arche Noah Prinzip" sai ensi-illan Berliinin elokuvajuhlilla 1984. Sen jälkeen Emmerich perusti oman tuotantoyhtiön, Centropoliksen, ja ohjasi fantasiaelokuvat "Joey" ja "Haamujahti" sekä suoraan videolle tehdyn toimintaelokuvan "Rangaistussiirtola Moon 44".
Emmerich sai viimeisistä Saksassa ohjaamistaan elokuvista todella surkeat arviot, mikä oli hänen itsensä mukaan yhtenä syynä hänen lähtöönsä maasta. Emmerichin ensimmäinen Hollywood-elokuva oli "Täydellinen sotilas" (1992), jossa Jean-Claude Van Damme esitti kyborgia.
Vuoden 1994 "Tähtiportti", joka yhdisteli muinaista Egyptiä ja tieteiselokuvaa, menestyi yllättäen. Seuraavaksi Emmerich ohjasi tieteiselokuvan "Independence Day – Maailmojen sota", joka oli kesän 1996 menestynein elokuva. "Godzilla" (1998) menestyi paljon heikommin, minkä jälkeen Emmerich ohjasi maanläheisemmän sotaelokuvan "Patriot".
"The Day After Tomorrow" (2004) käsittelee ilmastonmuutoksen uhkaa ja "10,000 BC" (2008) kertoo historian ensimmäisestä sankarista. "2012" puolestaan on seikkailuelokuva, jossa maailmaa kohtaa kataklysmi. Vuoden 2013 "White House Down" on Valkoiseen taloon sijoittuva toimintaelokuva, jossa poliisit joutuvat pelastamaan presidentin hengen.
Vuonna 2015 ensi-iltansa saanut "Stonewall" on Emmerichin henkilökohtaisin elokuva. Se kertoo Stonewallin vuoden 1969 mellakoista, jotka alkoivat poliisin ratsattua erään newyorkilaisen homobaarin.
Clyde Tombaugh
Clyde William Tombaugh (4. helmikuuta 1906 Streator, Illinois – 17. tammikuuta 1997) oli yhdysvaltalainen astronomi, joka löysi ensimmäisen transneptunisen kohteen, kääpiöplaneetta Pluton 18. helmikuuta 1930.
Hän rakensi ensimmäisen kaukoputkensa alle 20-vuotiaana.
Tombaugh löysi myös 14 asteroidia ja vuonna 1931 löydetty asteroidi 1604 Tombaugh nimettiin hänen mukaansa.
Rock Hudson
Rock Hudson (viralliselta nimeltään Roy Fitzgerald, syntyjään Roy Harold Scherer Jr., 17. marraskuuta 1925 Winnetka, Illinois – 2. lokakuuta 1985 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä.
Rock Hudson sai Oscar-ehdokkuuden roolistaan elokuvassa "Jättiläinen" (1957). Hän tuli tunnetuksi myös useasta pääosastaan Douglas Sirkin 1950-luvun elokuvissa, kuten "Kaikki minkä taivas sallii" ja "Tuuleen kirjoitettu". 1960-luvun taitteessa hän näytteli yhdessä Doris Dayn kanssa kolmessa romanttisessa komediassa, joita tuona aikana pidettiin lievästi uskallettuina. Myöhemmin Hudson esiintyi myös televisiosarjassa "Dynastia" (1984–1985). Hudsonilla on tähti Hollywood Walk of Famella 6104 Hollywood Boulevardilla.
Hudson oli Yhdysvalloissa ensimmäinen merkittävä julkisuuden henkilö, joka kertoi julkisesti sairastavansa aidsia. Hänen esiintulonsa ja myöhempi kuolemansa sairauteen toivat aidsin ja hivin yhdysvaltalaisten tietoisuuteen.
Hermosto
Hermosto on kompleksisen eliön hermosoluihin eli neuroneihin ja niiden sähkökemialliseen viestintään perustuva tiedonvälitys- ja säätelyjärjestelmä, joka vastaanottaa sekä eliön sisäistä että sen ulkopuolelta tulevaa informaatiota, muokkaa sitä ja ohjaa sen perusteella elimistön toimintaa edistäen eliön sopeutumista ympäristöönsä.
Hermosto jakaantuu anatomisesti keskushermostoon eli sentraaliseen hermostoon ja ääreishermostoon eli perifeeriseen hermostoon, joilla kummallakin on sekä somaattisia että autonomisia toimintoja. Keskushermostoon kuuluvat aivot ja selkäydin. Aivot vastaanottavat ja muokkaavat informaatiota sekä säätelevät monia elintoimintoja ja käyttäytymistä. Ns. korkeampia aivotoimintoja ovat muun muassa oppiminen ja muisti sekä ihmisillä kyky tuottaa puhetta. Selkäydin sijaitsee selkärangan suojaamassa selkärangankanavassa ja välittää viestejä aivojen ja ääreishermoston välillä. 
Ääreishermosto koostuu selkäydin- ja aivohermoista sekä niiden neuronien jatkeista. Neuroneissa impulssien liikkeen nopeus voi olla jopa sata metriä sekunnissa.
Ääreishermostossa autonomisen hermoston osat kulkevat pääasiassa erillään sensorisista, motorisista ja somaattisista hermosyistä.
Sekä ääreishermostossa että keskushermostossa on motorisia ja sensorisia neuroneja. Sensoriset hermosyyt välittävät aistinsoluissa syntyvän informaation keskushermostolle ja siksi sen hermosyitä kutsutaan tuoviksi eli afferenteiksi hermosyiksi (latina. "affero" = saapua). Motoriset hermosyyt puolestaan kuljettavat keskushermoston käskyt lihaksille, jonka vuoksi niitä kutsutaan efferenteiksi eli vieviksi hermosyiksi (latin. "effero" = poistua).
Fysiologisesti ääreishermosto jaetaan somaattiseen ja autonomiseen hermostoon. "Somaattinen hermosto" on tahdonalainen ja sen avulla säädellään poikkijuovaisten lihasten eli luustolihasten liikkeitä. "Autonominen hermosto" eli vegetatiivinen hermosto on suurimmalta osin tahdosta riippumaton sillä se säätelee sydänlihaksen ja sileän lihaksiston toimintaa sekä vaikuttaa erilaisten rauhasten eritykseen. Se säätelee muun muassa sydämen sykettä, hengitystä, ruoansulatuselinten toimintaa ja hikoilua.
Autonomisen hermoston toiminta jaetaan edelleen sympaattisiin ja parasympaattisiin toimintoihin. Yleisesti voidaan sanoa, että "sympaattisen hermoston" toiminnot ovat kehon energiavarastoja kuluttavia, kun taas "parasympaattisen hermoston" toiminta auttaa elimistöä palautumaan.
Sympatikus eli sympaattinen toimii yhtäkkisissä kriisitilanteissa, esimerkiksi pelästyttäessä tai suututtaessa. Tällöin muun muassa sydämen syke nopeutuu vilkastuttaen verenkiertoa, hengitystiet avautuvat ja hien eritys lisääntyy. Sympatikus osallistuu myös moniin ”normaalitoimintoihin” kuten kehon lämpötilan säätelyyn. 
Parasympaattinen hermosto vaikuttaa usein päinvastoin kuin sympaattinen hermosto, ei kuitenkaan aina. Se toimii vilkkaasti nukkuessa, levätessä ja ruokaa sulattaessa. Se muun muassa hidastaa sykettä ja nopeuttaa ruoansulatuskanavan toimintaa.
Novaja Zemlja
Novaja Zemlja () on Venäjälle kuuluva kaksoissaari ja sitä ympäröivä pienten saarten ryhmä manner-Venäjän pohjoispuolella Pohjoisella jäämerellä.
Novaja Zemljan kaksi pääsaarta ovat pohjoinen ("Severnyi", 48 904 km²) ja eteläinen ("Južnyi", 33 275 km²). Pohjoissaari on Euroopan neljänneksi suurin saari ja eteläsaari kuudenneksi suurin. Saariston kokonaispinta-ala on 82 179 km. Pääsaaret erottaa toisistaan Matotškin Šar -salmi ja mantereen puoleisesta Vaigatšin saaresta Karansalmi. Lisäksi saaret erottavat Pohjoiseen jäämereen kuuluvat kaksi merialuetta toisistaan: itäisemmän Karanmeren ja läntisemmän Barentsinmeren.
Saaret ovat vuoristoisia ja geologisesti ne ovat Uralvuorten jatke. Pohjoissaaren korkein kohta on "Gora Sedova" (1 591 m) ja eteläsaaren 1 292 metrin korkuinen vuori. Pohjoissaaren peittävät suurimmaksi osaksi jäätiköt, eteläsaarella on jäätöntä, karua tundraa.
Luonnonvaroihin kuuluvat kupari, lyijy, sinkki ja asfaltti. Eläimiä ovat muun muassa naali, jääkarhu, mursu ja valkoposkihanhi.
Tutkimusmatkailija Hugh Willoughby kävi saarilla 1553 ja Willem Barents 1596, koillisväylän etsimisen yhteydessä, mutta Pohjois-Venäjän asukkaat tunsivat saaret jo keskiajalla.
Novaja Zemlja, sen ilmatila ja läheiset merialueet toimivat ydinaseiden testipaikkana kylmän sodan aikana. Yhteensä alueella tehtiin syyskuun 21. päivän 1955 ja lokakuun 24. päivän 1990 välillä 132 ydinräjäytystä. Näistä 87 tehtiin ilmakehässä, yksi pinnalla, kaksi veden pinnalla, kolme veden alla ja 42 maan alla.
Testialue rakennettiin 1950-luvulla. ”Alue A”, "Tšоrnaja Guba" (70,7° N, 54,6° E), oli käytössä 1955–1962. Aluetta B, "Matotškin Šar" (73,4° N, 54,9° E), käytettiin maanalaisissa kokeissa 1964–1990. Alue C, "Suhoi Nos" (73,7° N, 54,0° E), oli käytössä 1957–1962 ja 1961 siellä räjäytettiin 50 megatonnin kokoinen Tsar-Bomba. Novaja Zemljalle on myös haudattu paljon radioaktiivista jätettä aina käytetyistä polttoainesauvoista ydinreaktoreihin saakka.
Hallinnollisesti saaret muodostavat Arkangelin alueeseen kuuluvan Novaja Zemljan kaupunkipiirikunnan (ven. "gorodskoi okrug Novaja Zemlja"), jonka keskus on Belušja Guban kaupunkityyppinen taajama (71,537 °N, 52,343 °E).
Novaja Zemljan kaupunkipiirikunnan asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 2 429, josta 1 972 henkeä asui Belušja Guban taajamassa ja 457 oli kirjattu maaseutuasukkaiksi. Kaikki maaseutuasukkaat on kirjattu Rogetšjovon (Рогачёво) taajaman asukkaiksi. Heinäkuun 2013 alun asukasluvuksi kaupunkipiiri ilmoitti 2 623, josta sotilashenkilöitä oli 1 736. Siviilejä oli 603 ja lisäksi lapsia 284. Kaupunkipiirikunta ilmoittaa pinta-alakseen 137 800 neliökilometriä.
Rogetšjovossa toimii sotilaslentokenttä . Saarilla on useita sää- ja geofysikaalisia asemia.
Saarilla asuu pääasiassa länsirannikolla alkuperäisväestönä noin 100 nenetsiä. Valtaosa väestöstä saa elantonsa kalastuksesta, metsästyksestä ja hylkeenpyynnistä..
Maghreb
Maghreb (, ’länsi’) on alkuperältään arabiankielinen nimitys Pohjois-Afrikan alueille Niilin länsipuolella ja Saharan pohjoispuolella. Maghreb tarkoittaa ”auringonlaskun maita”. Vastaavasti "mashrek" tarkoittaa ”auringonnousun maita”, mutta sanaa ei käytetä yhtä yleisesti.
Maghrebilla viitataan yleensä Marokkoon, Algeriaan ja Tunisiaan, mutta Maghrebin maihin kuuluvat myös Libya ja Mauritania.
Arabiankielisessä maailmassa Marokko tunnetaan nimellä "Al-Maghreb".
Synapsi
Synapsi eli hermoliitos on kahden hermosolun liitospinta, jonka kautta hermoimpulssi siirtyy tai jää siirtymättä hermosolusta toiseen. Hermosolusta lähtee viejähaarakkeita, aksoneja, jotka nimensä mukaan vievät hermoimpulssia eteenpäin. Viejähaarake haaroittuu päästään useaksi hermoliitospäätteeksi ja päät muodostavat joko hermoliitoksen hermosolujen tuojahaarakkeiden eli dendriittien kanssa tai hermo-lihasliitoksen, joka on muutoin hermoliitoksen kaltainen järjestelmä, mutta jossa tiedon vastaanottajana toimii lihas.
Kun keskushermostosta lähtee käsky esimerkiksi lihaksille, tieto välittyy hermosolujen välityksellä. Peräkkäisten hermosolujen määrä riippuu kohteesta. Käsky välittyy hermosolusta toiseen hermoliitosten kautta. Virittäytynyt hermosolu vapauttaa viejähaarakkeensa hermoliitospäätteestä hermoliitosrakoon välittäjäaineita, joita on varastoitu valmiiksi välittäjäainerakkuloihin. Siitä onko tarkoituksena kiihdyttää vai estää toimintaa riippuu, mitä välittäjäainetta vapautuu hermoliitosrakoon. Vastaanottavan hermosolun tuojahaarakkeen vastaanottajat tunnistavat välittäjäaineet, jotka sitoutuvat vastaanottajiin ja aiheuttavat vasteen. Vastaanottajat välittävät tiedon solun sisään, jonka seurauksena ionikanavien toiminta muuttuu siten että solukalvon lepojännite muuttuu. Solukalvon jännite on negatiivinen, mutta jos hermoliitos kiihdyttää hermoimpulssia, jännite purkautuu. Tällöin kalvojännite on hetken positiivinen, ja vastaanottavassa hermosolussa syntyy toimintajännite, joka ajaa tietoa edelleen eteenpäin. Estävä hermosolu aiheuttaa jännitteen kasvun, joka aiheuttaa ionikanavien välityksellä kalvojännitteen hetkellisen muuttumisen entistä negatiivisemmaksi, ja estää tiedon edelleen siirron tai rentouttaa lihaksen.
Bad Vugum
Bad Vugum on Kari Heikosen, Antti Penttilän ja Jyrki Raatikaisen Oulussa vuonna 1987 perustama levy-yhtiö.
Aluksi tarkoitus oli julkaista vain Raatikaisen oman Radiopuhelimet-yhtyeen levyjä. Myöhemmin yhtiö on julkaissut muun muassa yhtyeiden Aavikko, Circle, Faff-Bey, Keuhkot, The Leo Bugariloves, Sweetheart, CMX, Jimi Tenor, Jolly Jumpers, Mieskuoro Huutajat ja Deep Turtle levyjä.
Kari Heikonen osti vuonna 2002 koko yhtiön itselleen ja yhdisti sen toiminnan vuotta aiemmin perustamaansa BV² Produktionsiin. Nykyään kaikki uustuotanto ilmestyy nimellisesti BV² Produktions -merkin alla, ja vanhalla Bad Vugum -logolla ilmestyy lähinnä uusintajulkaisuja. Kaikki toiminta tapahtuu kuitenkin Bad Vugum Oy:n sisällä. BV² on julkaissut levyjä muun muassa yhtyeiltä Cleaning Women, Kaucas, Kometa ja Hotguitars.
Yhteensä julkaisujen määrä on pitkälle toista sataa.
BV²:n myötä Bad Vugum laajensi julkaisutoimintaansa myös sarjakuvien puolelle lisensoimalla Daniel Clowesin "Ghost World" -albumin suomeksi vuonna 2003.
Glögi
Glögi on maustettu, kuumana nautittava, yleensä alkoholipitoinen juoma (vertaa "Glühwein", hehkuviini). Glögin kantamuotoa, maustettua viinaa, käytettiin muun muassa virvoittamaan kylmässä säässä ratsastaneita tai hiihtäneitä viestinviejiä ja postimiehiä Pohjoismaissa.
Glögin valmistus aloitetaan kiehauttamalla vettä ja lisäämällä siihen mausteita. Muutaman minuutin haudutuksen jälkeen seos siivilöidään, ja siihen lisätään esimerkiksi mustaherukkamehua ja kirkasta viinaa, rommia tai muuta alkoholijuomaa sekä manteleita. Glögi voidaan myös valmistaa viiniin. Yleisimmät suomalaisen glögin mausteet ovat neilikka, kaneli ja inkivääri, joilla saadaan glögiin jouluinen maku. Suomessa glögi yhdistetään yleensä jouluun. Muita yleisiä mausteita ovat pomeranssinkuori ja kardemumma. Glögiin käytetään usein samoja mausteita kuin piparkakkuihin. Lisäksi glögissä voi olla rusinoita tai manteleita.
Kaupoissa valmiina myytävät glögit perustuvat nykyään yleensä rypälemehuun, joskus myös mustaherukkamehuun, sekahedelmämehuun, omenamehuun tai viiniin. On olemassa myös väkevämpiä, rommipohjaisia glögejä. Kaupoista saatava valmisglögi lämmitetään ennen tarjoilua, mutta jos se on viinipohjaista tai väkevän alkoholista, sitä ei tule lämmittää kiehumispisteeseen asti. Kokonaisten manteleiden tai rusinoiden laittaminen glögiin joko lämmitettäessä tai juuri ennen juomista on tavallista.
Suomessa valmistetaan useita erimerkkisiä glögejä. Joukossa on alkoholittomia, mietoja ja väkevän alkoholisia. Alkoholiton glögi oli alkujaan vain lasten juoma, mutta nykyisin sen nauttiminen on yleistä myös aikuisten keskuudessa. Väkevässä glögissä voi olla esimerkiksi 22 % alkoholia.
1800-luvun alkupuolelta alkaen glögi on ollut miesten talvijuoma, johon sekoitetettiin mehua, siirappia ja viinaa, ja sekoitetus kuumennettiin. Padan pohjalle laitettiin mausteita, ja se nautittiin laskiaisen yhteydessä ulkosalla. Glögi on tullut Suomeen Ruotsista. Vielä 1800-luvun lopussa juotiin glögiä, johon oli sekoitettu viiniä, mutta kieltolain myötä glögin juonti hävisi melkein kokonaan. 1920-luvulla Jalostaja yritti tuoda markkinoille tehdasvalmisteista glögiä, mutta tuote ei menestynyt. Kieltolain jälkeen 1930-luvulla glögiä mainostettiin suomenruotsalaisissa aikakauslehdissä, ja 1950−1960-luvuilla glögin juonti oli lähinnä suomenruotsalainen perinne. 1960-luvun lopussa ja 1970-luvun alussa glögireseptejä alkoi ilmestyä myös suomenkielisissä aikakauslehdissä, minkä jälkeen glögistä on tullut koko Suomen jouluperinne.
Suomen sana "glögi" on peräisin ruotsin sanasta "glögg", joka puolestaan on muotoutunut sanoista "glödgat vin" eli lämmitetty viini.
Iso-Tarus
Iso-Tarus on keskikokoinen järvi Padasjoella. Sen korkeus merenpinnasta on 129,9 metriä. Järvi laskee Taruksenojan ja Heinjoen kautta Päijänteeseen. Suomen partiolaisten Tarus-Finnjamboree järjestettiin heinä-elokuun vaihteessa 2004 Iso-Taruksen alueella ja Taruksella on pidetty myös puolustusvoimien leirejä. Iso-Taruksen rannoista osa kuuluu Tarusjärven retkeilyalueeseen ja osa Suomen pelastusliiton ja Suomen puolustusvoimien yhteiseen Evon harjoitusalueeseen.
Järvellä on järjestetty myös 2008 ravustuksen Suomen mestaruuskilpailut.
Iso-Taruksen pohjoisrannalla on pysäköintialue, telttailualue, tulentekopaikka ja uintipaikka. Järven itärannalla on varattavissa oleva laavu, Vonkamies. Osa itärannasta rajoittuu maanpuolustusjärjestöjen Padasjoen koulutuskeskukseen.
Finnjamboree
Finnjamboree on Suomen Partiolaisten suurleiri ja kansainvälinen jamboree, joka järjestetään noin kuuden vuoden välein. Tähän mennessä se on järjestetty seitsemän kertaa.
Loisto oli neljäs Finnjamboree, joka järjestettiin Hangossa 18.–26. heinäkuuta 1996 ja sille osallistui noin 14 500 partiolaista. Loistolla oli neljä alaleiriä: Kipinä, Revontuli, Tuuli ja Slööri.
Vartiolaiset kävivät leirin aikana monissa ohjelmapisteissä. Lisäksi leirin aikana oli useita yhteisiä ohjelmia, kuten avajaiset, messu, seminaareja, näyttelyitä, vierailupäivän markkinat sekä päättäjäiset. Leirin aikana kilpailtiin Scout-jollien maailmanmestaruudesta sekä Suomen Partiolaisten suunnistusmestaruuksista.
Partiolaisten keskuudessa esiintyi leirin aikana Kauramies (Antti Brax), jonka tehtävänä oli suojella uhanalaisia rantakauroja. Elinvoimansa hän sai kaurapuurosta.
Tarus oli viides Finnjamboree, joka järjestettiin 28. heinäkuuta – 5. elokuuta 2004 Padasjoella, Iso-Tarus -järven rannalla. Tarukseen osallistui noin 12 000 suomalaista sekä noin 1 000 ulkomaalaista partiolaista. Taruksen leirinjohtajana toimi Marjukka Aaltonen ja varaleirinjohtajana Kaj Kanervavuori. Leirin aikana satoi suuren osan ajasta, ja lehdistössä huomioitiinkin tämä muun muassa maininnalla siitä, että monet muut ulkoilmatapahtumat olisi vastaavilla sademäärillä jouduttu keskeyttämään.
Tarus rakennettiin, kuten partioleirit yleensäkin, lähinnä vapaaehtoisvoimin. Alueella oli muun muassa kahviloita, leirisairaala sekä ensiapupisteitä, palokunta, turva (järjestyksenvalvojat) sekä kauppoja. Leirin osallistujat jaettiin kahteen luokkaan: vartiolaiset sekä muut. Vartiolaiset kiersivät leirin eri toimintapisteissä, kun taas muut olivat töissä palvelutehtävissä tai savuissa. Savu tarkoittaa yhden tai useamman lippukunnan muodostamaa majoittumisyksikköjä, joissa leiriläiset asuivat. Savut sijaitsivat alaleireissä, joita oli seitsemän: Kulo, Uitto, Justeeri, Patikka, Korpi, Stocken ja Savotta. Pienimmät partiolaiset majoittuivat vanhempiensa kanssa perheleiri Lastussa.
Kilke oli kuudes Finnjamboree. Se järjestettiin Hämeenlinnassa, Evon uudessa nuorisoleirikeskuksessa 28. heinäkuuta – 5. elokuuta 2010. Leirille osallistui noin 10 000 partiolaista, joista 600 oli ulkomaalaisia. Kilke jaettiin seuraaviin viiteen alaleiriin, jotka olivat Kaleva, Raffu, Tuikku, Lapa ja perheleiri Pöpö.
Kilkkeellä toimi neljä tehtävälaaksoa: Ilmalaakso, Vesilaakso, Maalaakso ja Tulilaakso.
Roihu oli järjestyksessään seitsemäs Finnjamboree. Se järjestettiin 20.–28. heinäkuuta 2016 edellisen Finnjamboreen tapaan Evon nuorisoleirikeskuksessa Hämeenlinnan Evolla. Leirille osallistui noin 17 000 osallistujaa, joista noin 3 000 oli ulkomaalaisia partiolaisia. Roihun perheleiri oli nimeltään Riehu.
Karelia
Karelia tarkoittaa seuraavia asioita:Carelia tarkoittaa seuraavia asioita:Katso myös
Miilu
Miilu on puuhiilen valmistusta varten rakennettu maahauta. Miilua käytetään puun kuivatislaukseen, jolloin siinä kuumennetaan suljetussa, vähähappisessa tilassa lehtipuuta joka palaa epätäydellisesti. Miilu on peitetty tavallisesti turpeella ja havuilla ja tiivistetty huolellisesti. Puuhiiltä käytettiin muun muassa rautaruukeilla masuuneissa. Puut kuljetettiin ruukeille jokia pitkin, ja miilut poltettiin ruukkien lähellä.
Nykyisin miiluissa valmistetaan muun muassa grillihiiltä.
Ceyloninkaneli
Ceyloninkaneli ("Cinnamomum verum"; vanhentunut, ei enää tieteellisessä käytössä: "C. zeylanicum") on kanelipuiden sukuun kuuluva trooppinen puu, joka on peräisin Sri Lankan saarelta. Ceyloninkanelin nuorten versojen kuivatusta kuoresta jauhetaan mausteena käytettävää kanelia.
Ceyloninkaneli ei juurikaan sisällä myrkyllistä kumariinia. Halvemmassa kassiakanelissa kumariinia on yli 200-kertaisesti. Kassiakaneli on myös ceyloninkanelia voimakkaamman makuista ja siksi yleisemmin käytössä.
OWL
OWL (Web Ontology Language) on W3C:n standardoima tiedon kuvailukielien perhe, joka on suunniteltu käytettäväksi niin, että tietokoneohjelmat voisivat paitsi esittää niin myös tehdä päättelyä ja tulkintoja kuvaillusta tiedosta. OWL:a voi käyttää esimerkiksi kuvailemaan WWW-sivujen metatietoja, mutta sitä voidaan käyttää myös laajemmin minkä tahansa ontologia-pohjaisen tiedon kuvailuun. OWL:a pidetään yhtenä Semanttisen Webin keskeisistä teknologioista, ja se onkin saavuttanut merkittävästi sekä akateemista että kaupallista kiinnostusta.
OWL jakautuu kolmeen alakieleen, jotka ilmaisuvoiman kasvavassa järjestyksessä ovat OWL Lite, OWL DL ja OWL Full. Kielistä OWL Lite ja OWL DL pohjautuvat kuvailevaan logiikkaan (engl. Description logic), jonka laskennalliset ominaisuudet tunnetaan hyvin. Toisin kuin usein luullaan, OWL itsessään ei ole laajennus RDF tai RDF Schema -kuvailukieliin. Ne kuitenkin ovat keskenään suurelta osin yhteensopivat (OWL-Full on yhteensopiva RDFS:n kanssa).
Ontologia-pohjaisella kehityksellä on tietotekniikassa pitkä historia. Käsitteenä ontologia on peräisin filosofiasta, jossa se merkitsee oppia olevaisesta. Filosofiasta tekoälytutkimuksen kautta muuhun tietojenkäsittelyyn tuodulla ontologia-termillä tarkoitetaan käsitteiden ja niiden välisten suhteiden toimialakohtaista formaalia mallinnusta, jonka avulla tiedon pohjalta voidaan tehdä päätelmiä ja tulkintaa.
1990-luvun alusta alkaen, lukuisat tutkimustyöt ovat tähdänneet tekoälytutkimuksen tiedon kuvailumenetelmien () ja ontologioiden kuvailukielien tuomista käyttökelpoiseksi osaksi World Wide Webiä. Tämä työ on keskeisesti ollut OWL-kielen kehityksen taustalla. Tarkalleen ottaen OWL-kieli on laadittu tutkimustyön pohjalta DAML+OIL-kuvailukielestä. Kielen kehityksestä vastasi W3C, jonka luoma ”Web Ontology Working Group” aloitti toimintansa 1. marraskuuta 2001 James Hendlerin ja Guus Chreiberin johdolla. Ensimmäinen työversio (W3C:n ”working draft”) määrityksestä julkaistiin elokuussa 2002. Muodollinen W3C:n suositus OWL-dokumenteista tuli 10. päivä helmikuuta 2004. Työstä vastannut työryhmä lakkautettiin kuitenkin vasta 31. toukokuuta 2004.
Alien – kahdeksas matkustaja
Alien – kahdeksas matkustaja () on Ridley Scottin ohjaama kauhu/tieteiselokuva vuodelta 1979. Elokuva voitti Oscar-palkinnon parhaista erikoistehosteista. Elokuvan alien-hirviön suunnitteli sveitsiläinen kuvataiteilija H. R. Giger, ja se kuuluu kauhuelokuvien tunnetuimpiin hirviöhahmoihin.
"Alien" uudisti lajityyppiä yhdistämällä scifiä ja psykologista trilleriä. Sen kulunutta ja eletyn näköistä maailmaa on arvostettu. Elokuvassa näkyy 1970-luvun lopun näkemys low tech -tulevaisuudesta. Elokuvien pohjalta on tehty myös pelejä ja kirjoja. Syksyllä 2014 julkaistiin selviytymiskauhu- ja hiiviskelypeli "", joka sijoittuu 15 vuotta "Alien – kahdeksas matkustaja" -elokuvan jälkeen. Elokuvasta julkaistiin vuonna 2003 erityinen ohjaajan versio.
On vuosi 2122. Kaupallisen Weyland-Yutani konsernin M-luokan tähtienvälisen malminkuljetusaluksen "USCSS Nostromo" keskustietokone vastaanottaa paluumatkallaan maahan hätäsignaalin Zeta 2 Reticulum tähteä kiertävältä "LV-426" -planeetalta ja suuntaa sitä kohti herättäen samalla aluksen seitsemän henkisen miehistön pitkän matkan horrostilasta. Emoalus vaurioituu laskussa planeetalle ja samalla kun sitä korjataan, osa ryhmästä menee etsimään signaalin lähdettä. Aluksen tietokone analysoi signaalia ja saa selville sen olevan varoitus- eikä hätämerkki.
Ryhmä on kuitenkin kohdannut jo vieraan elämänmuodon, ja se kiinnittyy yhteen ryhmän jäsenistä. Ryhmällä ei ole muuta mahdollisuutta kuin tuoda vieras eliö mukanaan alukseen pelastaakseen toverinsa. Pian havaitaan, että olennolla on täydellinen puolustusmekanismi. Kun tuntematonta eliötä yritetään poistaa ryhmän jäsenestä leikkauksen avulla, sen veri osoittautuu voimakkaaksi hapoksi, joka syövyttää avaruusaluksen metallinkin.
Painajainen alkaa, kun vieras olio purskahtaa ryhmän jäsenen rintakehästä ulos ja piiloutuu aluksen sokkeloihin. Pian kaikkien henki on vaarassa, kun peto kasvaa täyteen mittaansa ja alkaa yksitellen tappaa miehistöä. Myös joistakin miehistön jäsenistä paljastuu uusia asioita ja huomataan, ettei olento olekaan ainoa vaaratekijä.
Joitain kohtauksia kuvatessa, kuten ruokailukohtausta, ohjaaja ei kertonut näyttelijöille, missä Alien milloinkin lymyili, tai mitä seuraavana tulisi tapahtumaan, kasvattaakseen näyttelijöiden reaktioiden aitoutta.
Vuonna 1995 "Alien – kahdeksas matkustaja" valittiin Yhdysvaltojen National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia.
Aliens – paluu
Aliens – paluu () on James Cameronin ohjaama elokuva vuodelta 1986. Se on ensimmäinen jatko-osa Ridley Scottin ohjaamalle tieteiselokuvalle "Alien – kahdeksas matkustaja". Pääosissa esiintyvät Sigourney Weaver, Michael Biehn, Lance Henriksen, Carrie Henn, Bill Paxton ja Paul Reiser.
Elokuva perustuu James Cameronin, David Gilerin ja Walter Hillin käsikirjoitukseen. Elokuva on lajityypiltään nopeatempoinen toimintaseikkailu, toisin kuin alkuperäinen "Alien". Elokuva menestyi erittäin hyvin. Se seurasi Cameronin "Terminator – tuhoajaa" ja vakiinnutti hänen asemansa menestyvänä toimintaelokuvien ohjaajana. Elokuva kuvattiin Englannissa 18 miljoonan dollarin budjetilla.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Aliens – paluu" -elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta.
Elokuvan alussa "Nostromo"-rahtialuksen ainoa selviytynyt jäsen Ellen Ripley (Sigourney Weaver) pelastetaan avaruudesta sen jälkeen, kun hän on ollut 57 vuotta hyperunessa. Ripley saa kuulla, että Hadley’s Hope -niminen siirtokunta on perustettu LV-426-planeetalle, josta Nostromon miehistö löysi Alienin. Siirtokuntaan menetetään yhteys ja Ripley lähtee vastahakoisesti Weyland-Yutanin järjestämän pelastusretkikunnan mukaan neuvonantajana. Mukana on joukko kovia merijalkaväen sotilaita. LV-426:lla joukko toteaa, että Alienit ovat tappaneet siirtokuntalaiset. Retkikunta joutuu ansaan ja Alienit uhkaavat heitä.
Retkikunta törmää henkiinjääneeseen pikkutyttöön nimeltä Rebecca ”Newt” Jorden (Carrie Henn), jonka perheen kohtalo esitellään elokuvan ohjaajan versiossa. Retkikunnan sotilaiden yrittäessä tuhota Alieneita Weyland-Yutanin edustaja Carter Burke (Paul Reiser) sabotoi kamppailua ja aikoo tuoda Alienin sikiöitä yhtiölleen tutkittaviksi, joka onnistuisi vain käyttämällä retkikunnan muita jäseniä loisisäntinä sikiöille. Retkikunnan taistellessa henkensä edestä suurta Alien-joukkoa vastaan Newt joutuu olentojen haltuun, mutta piittaamatta omasta hengestään Ripley tahtoo pitää kiinni Newtille antamastaan lupauksesta olla hylkäämättä tätä. Alieneiden lisäksi Ripley joutuu taistelemaan myös aikaa vastaan, sillä siirtokunnan ylikuormittunut fuusioreaktori on lämpöydinräjähdyksen partaalla.
Ripley tunkeutuu reaktorirakennuksen sydämeen ja pelastaa Newtin juuri kuoriutuvalta facehuggerilta ja kohtaa ensimmäistä kertaa Alien-kuningattaren. Hän pakenee Newtin, Hicksin (Michael Biehn) ja Bishopin (Lance Henriksen) kanssa emoalukselle, jossa hän kohtaa jälleen kuningattaren, joka vaurioittaa Bishopin toimintakyvyttömäksi repimällä tämän kahtia. Ripley pudottaa kuningattaren lastaustrukilla ilmalukkoon ja lopulta avaruuteen. Eloonjääneet Ripley, Newt, Hicks ja Bishop asettuvat pakoaluksen hyperunikammioihin.
Sulkava (kala)
Sulkava ("Abramis ballerus", syn. "Ballerus ballerus") on Suomessa tavattavan lahnan sukuinen kalalaji.
Sulkava muistuttaa hopeanhohtoisine kylkineen särkeä, mutta sen evät ovat huomiota herättävän suuret, sulkamaiset. Sulkava on myös hieman samannäköinen lahnan ja pasurin kanssa. Pituus on maksimissaan 40 cm ja paino yleensä alle kilon.
Sulkavaa esiintyy Itämeren valuma-alueella Elbestä itään, Ruotsin eteläosassa sekä pohjoisen suunnasta Mustaanmereen ja Kaspianmereen laskevissa vesistöissä. Suomessa sen esiintymisalue on eteläinen. Sulkava ei siedä suolavettä, joten sitä tavataan järvissä ja joissa, rannikoilla vain jokisuissa.
Sulkava syö vesihyönteisiä kuten vesikirppuja, sekä jossain määrin myös kasveja.
Ernst Haeckel
Ernst Heinrich Philipp August Haeckel (16. helmikuuta 1834 Potsdam – 8. elokuuta 1919 Jena) oli saksalainen biologi ja filosofi, joka kansantajuisti Charles Darwinin evoluutioteoriaa. Hän oli myös taitava piirtäjä ja tieteellinen väittelijä.
Ernst Haeckelin vanhemmat olivat Philipp August Haeckel ja Charlotte Sethe. Hän avioitui serkkunsa Anna Sethen kanssa vuonna 1862.
Haeckel opiskeli lääketiedettä, eläintiedettä ja anatomiaa. Tutkimustensa ansiosta hänestä tuli eläintieteen (vertaileva anatomia) professori Jenan yliopistossa. Tässä virassa hän oli vuosina 1862–1909. Haeckel keksi useita nykyisin käytössä olevia käsitteitä, muun muassa ekologian vuonna 1866 ja fylogenian. Hän myös perusti uuden kunnan, alkueläimet ("Protista"). Hän nimesi satoja ellei tuhansia uusia eliölajeja, pääasiassa selkärangattomia eläimiä.
Monistisen ajattelunsa Haeckel esitteli teoksessaan "Maailmanarvotukset" (Welträtsel, 1899, suom. 1912). Hän pyrki selittämään siinä monia ongelmia, joita tutkijat olivat siihen asti pitäneet mahdottomina ratkaista.
Haeckel on tullut kuuluisaksi sikiökuvista, joista osa on väärennöksiä. Tämä tuli ilmi jo Haeckelin eläessä. Siitä huolimatta nämä sikiökuvat ovat esiintyneet monissa evoluutiobiologian kirjoissa kauan.
URI
URI "(Uniform Resource Identifier)" on merkkijono, jolla kerrotaan tietyn tiedon paikka (URL) tai yksikäsitteinen nimi (URN). Erityisesti URIn erikoistapausta URL:ää "(Uniform Resource Locator)" käytetään osoittamaan WWW-sivuja.
Esimerkiksi seuraava URI on myös URL:
Se noudattaa yleistä URIn rakennetta:
Kaikki URIt, joiden avulla tieto voidaan löytää Internetistä, ovat URL:iä. URI voi sisältää myös skeemoja, joiden avulla voidaan vain yksikäsitteisesti nimetä tieto.Tavallisin URI-skeema on "http". Sen tarkempi rakenne on:
Omistaja on tavallisesti DNS-nimi, mutta se voi olla myös IP-osoite. Polku on vinoviivoilla (/) tarkennettu tiedon sijaintipaikka omistajan sisällä. Useimmiten se kuvaa hakemistorakennetta, ja toiminto voi olla esimerkiksi lisätieto halusta muuttaa tietoa. Toiminto koostuu usein et-merkein (&) erotelluista muuttuja-arvopareista, joiden osat on eroteltu yhtäläisyysmerkillä (=).
Lopussa voi olla vielä ristikkomerkillä (#) erotettuna tiedon osan kuvaava tunniste. Tätä tietoa ei kuitenkaan lähetetä verkon ylitse, vaan käyttäjälle etsitään tiedosta kyseinen kohta paikallisesti.
Osana omistajaa voidaan myös kertoa HTTP-palvelimen käyttämän TCP-portin numero kaksoispisteen (:) jälkeen. Oletuksena porttinumero on 80, mutta se voi olla esimerkiksi 8080, jos samassa tietokoneessa halutaan käyttää useita palvelimia yhtä aikaa.
Tämä saattaa kuitenkin olla mahdotonta käytettäessä IPv6-osoitteita, jotka on jaettu kaksoispisteillä. Tällöin IP on ympäröitävä hakasulkein.
URN ("Uniform Resource Name") on URI-skeema, jonka avulla ei voi löytää tietoa, vaan se yksikäsitteisesti nimeää jonkin tiedon.
Esimerkiksi seuraava URN-skeema nimeää kirjan ISBN-numeron avulla:
XML-nimiavaruudet kuvataan URI-tyyppisesti merkkijonolla, joka yksikäsitteisesti määrittelee käytettävän nimiavaruuden. Se on tyypiltään kuten URL:
Se ei kuitenkaan välttämättä ole käyttökelpoinen WWW-sivuna. (On toki suositeltavaa, että URL:n takaa löytyy jonkinlainen kuvaus käytetystä nimiavaruudesta.) Koska tämä tunnus muistuttaa HTTP-skeeman mukaista URL:ää, mutta ei ole käytettävissä WWW-sivuna, se ei itse asiassa ole määritelmän mukainen URI.
URI määritellään seuraavissa RFC-dokumenteissa:
Väkipuukko
Väkipuukko eli skramasaksi on lyhyt yksiteräinen, suora miekka tai pitkä puukko, joka muistuttaa nykyajan viidakkoveistä ja lapinleukua. Aseen terän pituus vaihtelee 20–80 cm:n välillä. Teriä oli erimuotoisia. Väkipuukoista myös yleensä puuttui väistin, käsiä suojaava ja iskuja torjuva osa terän ja kahvan välissä. Niissä ei myöskään ollut välttämättä pontta, kuten miekassa.
Väkipuukko oli varsinkin germaanikansojen suosiossa varhaisella keskiajalla. Väkipuukkoja käytettiin Suomessakin, jossa se oli varsinkin merovingiajalla erittäin yleinen. Väkipuukko säilyi esimerkiksi englantilaisten jousimiesten vara-aseena ja yleistyökaluna 1450-luvulle asti.
Saksien kansa sai ilmeisesti nimensä suosimastaan väkipuukosta, jonka germaanisia nimiä olivat "seax" tai "sax".
Lehtimäki Group
Lehtimäki Group (virallisesti Lehtimäen Matkat Oy) on suomalainen linja-autoyrityskonserni, johon kuuluvat emoyhtiön osana matkatoimisto Lehtimäki Matkat sekä Lehtimäen Liikenne Oy:hyn kuuluvat tilausajoja ajava Lehtimäki Tilausajot ja paikallisliikennettä ajava Lehtimäki Liikenne. Lehtimäki Group on Lehtimäen Matkat Oy:n aputoiminimi. Lehtimäen Liikenne osti vuonna 2006 Arolan Kuljetuksen, 2011 Töysan Linjan liiketoiminnan Helsingissä, sekä 2013 aiemmin Helsingin Bussiliikenteen omistaman Suomen Turistiauto Oy:n.
Yhtiön perustaja, talousneuvos Alarik Lehtimäki (1906–1981) aloitti liikennöitsijän uransa vuonna 1932 Lahden sisäisessä liikenteessä, joka kasvoi vauhdikkaasti sotavuosiin saakka. Vuosi 1952 oli käännekohta Lahden seudun liikenteessä, sillä tällöin lahtelaiset liikennöitsijät perustivat Lahden Liikenne Oy:n, johon myös Alarik Lehtimäki liittyi osakkaaksi. Uudelle yhtiölle siirtyi Lehtimäeltä parikymmentä autoa ja Lehtimäelle itselleen jäi vain linja Lahdesta Nastolan Villähteelle. Nastolaan syntyi 1950-luvulla kuitenkin nopeasti uutta teollisuutta, mikä merkitsi kasvua myös Lehtimäen yhtiön toiminnalle. Vuosina 1961–1969 yhtiö hankki joka vuosi neljä uutta linja-autoa, eikä tänä aikana yhtäkään autoa poistettu käytöstä. Yritys muutettiin osakeyhtiöksi vuonna 1968. 1980-luvulla yhtiön johdossa toimivat Alarik Lehtimäen pojat, toimitusjohtaja Leo Lehtimäki ja korjaamopäällikkö Pekka Lehtimäki. Vuonna 1987 yhtiöllä oli 24 linja-autoa, siinä työskenteli 38 henkilöä ja sen liikevaihto oli noin 7,3 miljoonaa markkaa.
Lehtimäen Matkat Oy -konsernin liikevaihto vuonna 2013 oli 9,5 miljoonaa euroa, josta Lehtimäen Liikenne Oy:n osuus oli 7,7 miljoonaa euroa. Konsernin liiketulos oli 0,4 miljoonaa euroa.
Lehtimäki Liikenne liikennöi Nastolan Uudestakylästä Lahteen ja Hollolaan. Se liikennöi myös Hollolan kouluvuoroja.