Ifriqiya
Ifriqiya ("Ifrikija", "Afrikka"; ) on keskiaikainen arabialainen nimitys Välimeren ja Saharan välissä sijaitsevalle Pohjois-Afrikan keskiosalle, alueelle joka kattaa Tunisian, Itä-Algerian ja Libyan Tripolitanian. Se on siten suurin piirtein sama alue kuin aiempi Rooman provinssi Africa, josta nimi "Ifriqiya" myös juontuu. (Nykyajan arabian kielessä "Ifriqiya" merkitsee koko Afrikan mannerta.)
Maa joutui pitkällisten taistelujen tuloksena vuosien 663 ja 703 välisenä aikana islaminuskoisten arabien alistamaksi, arabivalloittajien johtajina olivat Uqba ibn Nafi, Hassan idn al-Numan ja Musa ibn Nusair. Aiemmin Bysantin valtakuntaan kuulunut enimmäkseen kristitty Pohjois-Afrikka ei antanut helpolla periksi arabialaisten hyökkääjien edessä. Erityisesti yhdistyneet berberiheimot johtajinaan Kusaila ibn Lemzem ja al-Kahina tekivät kiivaasti vastarintaa. Maa ei rauhoittunut edes arabien alistettua sen valtansa alle, sillä nyt puhkesi pitkäaikainen haridžien kansannousu johtajanaan muiden muassa Abu l-Chattab al-Maafiri. Vasta lähestyttäessä 700-luvun loppua alkoivat alueen olot rauhoittua.
Jo muslimien Pohjois-Afrikan valloituksen aikana ja pian sen jälkeen joutui koko Maghreb ja kohta myös Andalusia Ifriqiyan käskynhaltijoiden hallitsemaksi, nämä puolestaan olivat vuoteen 705 saakka Egyptin käskynhaltijoiden alaisuudessa. Alueen pääkaupunki oli aluksi Kairouan, 900-luvulta lähtien enimmäkseen Mahdia (al-Mahdiya), jonka aseman vei 1200-luvulla Tunis. Muslimien valta-aseman vakiinnuttua maassa koitti taloudellinen ja kulttuurinen nousukausi. Ifriqiyasta tuli luotettava tukialue Maghrebin berberiheimojen kattavalle arabialaistamiselle.
Alue, josta näin oli tullut arabialainen "Ifriqiya", oli ollut tärkeä koko antiikin ajan. Aikoinaan se oli ollut foinikialaisten perustaman mahtavan Karthagon valtakunnan keskus. Roomalaisten hävitettyä Karthagon se oli muodostanut vauraan roomalaisen provinssin, ja valtakunnan jakauduttua kahtia ja Länsi-Rooman hajottua ollut vandaalien valtakunnan keskus. Kun Bysantti valloitti alueen 533, tuli siitä voimakas ja myöhemmin osittain itsehallinnollinen Karthagon eksarkaatti (Afrikan eksarkaatti), pääkaupunkinaan Karthago. Ensimmäinen arabien Egyptistä käsin tekemä Ifriqiyan valloitusyritys 647 epäonnistui surkeasti, mutta omaijadien 663 aloitettu kampanja saavutti tuloksia. Bysantille uskolliset afrikkalaiset kykenivät kuitenkin 682 lyömään arabit takaisin niin perusteellisesti, että uusi hyökkäys lykkääntyi vuosikymmenellä. Arabit valtasivat lopulta Bysantin viimeisen linnakkeen Afrikassa, Karthagon kaupungin, 698, tuhoten sen täydellisesti, ja saivat tämän seurauksena ylivallan muutamassa vuodessa.
Johtuen suuresta etäisyydestä muslimien valtakeskuksiin Irakissa, alkoi sisäisesti riitainen Ifriqiya jo omaijadikalifien kauden lopulla erkaantua yhtenäisestä muslimivaltakunnasta, mikä tapahtui käytännössä abbasidikalifien vuonna 750 tapahtuneen valtaannousun aikoihin. Jo 700-luvun lopun käskynhaltijat, muhallabidit, saavuttivat laajan itsehallinnon abbasideista. Näiden kukistuttua vuoden 800 paikkeilla joutuivat abbasidit jättämään vallan Ifriqiyassa aghlabideille (800–909). Aghlabidit johtivat aluettaan Kairouanista, ja heidän valta-aikansa eli 800-luku muistetaan Pohjois-Afrikan kulta-aikana. Heitä seurasivat vallassa fatimidit (909–973), jotka hallitsivat ensin Mahdiasta, mutta vallattuaan vihdoin Egyptin siirsivät pääkaupunkinsa sinne, ja luovuttivat Ifriqiyan käskynhaltijoilleen zirideille (973–1152). Ziridit julistautuivat seuraavalla vuosisadalla itsenäisiksi fatimideista ja siirsivät keskuksen takaisin Kairouaniin, mistä seurasi kiivaita taisteluja näiden kahden välillä fatimidien lähetettyä hilaliitteja (Banu Hilal) ziridejä vastaan, ja kun Kairouan tuhottiin, palasi pääkaupunki Mahdiaan. Sittemmin alueen valtasi maghrebilainen berberidynastia almohadit (1152–1229). Se ei kyennyt pitämään Ifriqiyaa hallussaan kauan, ja valtaan nousivat hafsidit (1229–1574), yksi pitkäaikaisimmista muslimidynastioista, joka kesti kunnes ottomaaniturkkilaiset ulottivat ylivaltansa Pohjois-Afrikkaan.
Ifriqiya pysyi vuosisatojen ajan tärkeänä alueena islamilaiselle maailmalle, kunnes alkoi menettää merkitystään myöhäiskeskiajalla. Niin Lähi-idän muslimien kuin Euroopan kristittyjen mielestä alue olisi ollut avainasemassa, mikäli islamilaiset olisivat pyrkineet voimakkaasti Euroopan valloitukseen. Todellisuudessakin Ifriqiyasta käsin muslimit valloittivat Sisilian ja uhkasivat pitkään koko Italiaa. Vasta Euroopan kristittyjen valtioiden voimistuessa ja parantaessa laivastojaan keskiajan lopulla joutuivat Pohjois-Afrikan muslimit vuorostaan eurooppalaisten uhkaamiksi. Hafsidien aikana Ranskan kuningas Ludvig IX Pyhä johti kahdeksannen ristiretken (toisen laskutavan mukaan seitsemännen) Tunisia vastaan 1270. Tämän jälkeen Italian kaupunkivaltiot, Ranska ja sittemmin pääasiassa espanjalaiset tekivät hyökkäyksiä Afrikkaan, niiden tavoitteena oli ensisijaisesti lopettaa berberien merirosvous. Merirosvoilun vuoksi Välimeren etelärannikon maita nimitettiin barbareskivaltioiksi. Lopulta 1500-luvulla pohjoisafrikkalaiset katsoivat parhaaksi alistua tuon ajan islamilaisen maailman voimakkaimman valtakunnan, turkkilaisten, yliherruuteen. Ifriqiyaa ei tämän jälkeen enää ollut erillisenä alueena, ja Tunisia sai nykyiset rajansa.