hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Harriet Beecher Stowe
Harriet Elizabeth Beecher Stowe (14. kesäkuuta 1811 – 1. heinäkuuta 1896), alkuperäiseltä nimeltään Harriet Elizabeth Beecher, oli yhdysvaltalainen kirjailija ja orjuuden vastustaja. Hänen kuuluisin teoksensa on orjien elämää kuvaava romaani "Setä Tuomon tupa" ().
Harriet Beecher syntyi Connecticutissa. Hänen isänsä oli Lyman Beecher, bostonilainen orjuutta vastustava saarnaaja, ja hänen veljensä oli kuuluisa pappi Henry Ward Beecher. Vuonna 1832 Beecherin perhe muutti Ohioon, orjuuden vastustajien vahvalle tukialueelle, jossa perheen isästä tuli pappisseminaarin rehtori. Ohiossa Harriet Beecher sai ensi käden tietoa orjuudesta ja orjuutta vastustavasta liikkeestä, joka auttoi orjia pakenemaan Kanadaan.
Vuonna 1836 Harriet Beecher meni naimisiin Calvin Stowen kanssa, joka oli pappi ja jäänyt leskeksi. Myöhemmin he muuttivat Mainessa sijaitsevaan Brunswickin kylään, jonka Bowdoin Collegesta aviomies sai akateemisen viran. Harrietilla ja Calvinilla oli seitsemän lasta, mutta osa lapsista kuoli jo nuorina.
Vuonna 1850 säädetty paenneiden orjien auttamisen kriminalisoiva laki (The Fugitive Slave Law) provosoi Beecher-Stowen kirjoittamaan "Setä Tuomon tupa" -teoksen (1851), ensimmäisen tunnetun yhdysvaltalaisen romaanin, jossa oli mustaihoinen päähenkilö. Teos ilmestyi ensin orjuuden vastustajien "National Era" -sanomalehdessä jatkokertomuksena. Se herätti valtavasti huomiota ja raivostutti orjuuden kannattajia. Teoksen orjuuden kuvausta pidettiin häpeämättömän valheellisena, ja erityisesti papit syyttivät kirjailijaa jumalattomuudesta. Siitä huolimatta se oli osaltaan muokkaamassa asenteita orjuutta kohtaan vähemmän suopeiksi.
Beecher-Stowen toinen romaani "Dred: A Tale of the Great Dismal Swamp" oli myös orjuutta vastustava teos. Hän kirjoitti muitakin teoksia, mutta ne ovat jääneet paljolti "Setä Tuomon tupa" -romaanin varjoon. Beecher-Stowen pääteos on ilmestynyt useina suomennoksina, ensimmäisenä nuorisosovituksina. Suomessa hänen teoksiaan julkaistiin myös lehdissä jatkokertomuksina.
Suomalainen naisliikkeen aktiivi Alexandra Gripenberg matkusti vuonna 1888 Yhdysvaltoihin. Matkallaan hän tapasi jo iäkkään Beecher Stowen ja Mark Twainin Hartfordissa. Gripenbergin matkakertomus oli suosittu teos sekä suomeksi että ruotsiksi julkaistuna. Hän otti kertomuksessa vahvasti kantaa Yhdysvaltojen intiaanien ja mustan väestön sorrettuun asemaan. Kertomus toi osaltaan rotukysymyksen ja Setä Tuomon tuvan tutuksi suomalaisile.
Jumit
Jumit ("Anobium") ovat puunkaivajien ("Anobiidae") heimoon kuuluvia, puuta tuhoavia kovakuoriaisia, esimerkkinä tupajumi ("Anobium punctatum") ja kuolemankello ("Hadrobregmus pertinax").
Merivuokot
Merivuokot ("Actiniaria") ovat meressä eläviä kukan muotoisia selkärangattomia, korallien ja meduusoiden lähisukulaisia.
Vuokkokalat voivat elää merivuokkojen kanssa symbioosissa, jolloin vuokon polttavat lonkerot suojaavat kalaa, ja kala pudottelee ruoantähteitä vuokolle. Vuokkokalan ihon pinnan limakerros suojaa sitä merivuokon polttiaisnesteeltä.
Merivuokkoja elää kaikissa maailman merissä matalilta vuorovesirannoilta jopa yli 10 000 m:n syvyyteen. Osa lajeista elää myös suolaisilla marskirannoilla. Suurimmillaan lajirunsaus on trooppisissa vesissä.
Merivuokot elävät paikallaan saalista odottaen. Niiden lonkeroissa on polttiaissoluja eli nematokystejä. Kunkin nematokystin sisällä on kierteellä ohut, piikkipäinen ja myrkyn täyttämä ontto rihma. Kosketusärsytys saa tuhannet polttiaissolut laukeamaan sekunnin murto-osassa. Rihmat sinkoutuvat ulos ja lävistävät uhrin ihon, jolloin myrkky vapautuu. Merivuokko nielee lamaantuneen tai kuolleen saaliinsa kokonaisena ja sulattaa sen ontelossaan. Saaliiksi kelpaa mikä tahansa lähelle uskaltautuva otus, kuten kala, mato, pikkuäyriäinen tai pieni planktoneläin.
Merivuokoilla on luonnostaan vähän vihollisia, mutta monet ihmisen toimet osoittautuvat niille vahingollisiksi. Useat lajit elävät koralleilla ja kivillä rannan tuntumassa, jossa veneet ja sukeltajat häiritsevät niitä. Korallien käyttö on myös uhka, sillä usein merivuokot poistetaan, jotta päästäisiin käsiksi niiden alla oleviin koralleihin. Suuriksi ryhmiksi kerääntyvät lajit ovat erityisessä vaarassa, sillä veden likaantuminen, elinympäristön vahingoittuminen tai muut vastaavat häiriöt voivat hävittää kerralla kokonaisia populaatioita.
Aroharmaalokki
Aroharmaalokki ("Larus cachinnans") on harmaa isokokoinen lokki. Se on taksonomialtaan ongelmallinen: joko oma lajinsa "(Larus cachinnans)" tai saman lajin alalaji etelänharmaalokin "(Larus michahellis)" kanssa. Aikaisemmin luettiin harmaalokin alalajiksi.
Sen pituus on 60–68 cm, siipien kärkiväli on 140–150 cm ja paino 800–1 500 g. Väritys muistuttaa harmaalokkia, mutta jalat ovat kirkkaamman keltaiset ja pää sirompi. Nuoren linnun pää valkoisempi, nokka pidempi ja suorempi, jalat pidemmät ja selkäpuoli tummemman ruskea kuin tyypillisillä harmaalokeilla, mutta tuntomerkit menevät päällekkäin ja varma määritys on erittäin vaikeaa.
Pesimispaikan perusteella aroharmaalokki voidaan jakaa alalajeihin:
Aroharmaalokki elää laajalla alueella Etelä-Euroopassa, Välimeren rannikolla ja eteläisessä Aasiassa. Erityisesti nuoret linnut liikkuvat pohjoiseen ja niitä tavataan säännöllisesti Itämeren alueella. Suomessa harvinainen vieras erityisesti kaatopaikoilla kesäisin.
Pitkäjalka
Pitkäjalka "(Himantopus himantopus)" on Suomessa erittäin harvinainen kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili Carl von Linné 1758.
Pitkäjalalla on suhteettoman pitkät jalat: linnun vartalo on 33–36 cm pitkä ja jalat voivat olla lähes 40 cm pitkät, vaaleanpunaiset. Vartalo on päältä musta, alta valkea. Pää on musta lukuun ottamatta valkeaa alaleukaa. Nokka on pitkä ja suora - kahlaavan pitkäjalan erottaa avosetistä juuri nokan muodon perusteella. Siipien kärkiväli on 75 cm
ja paino 140–205 g.
Levinnyt lähes koko maapallolle napa-alueita lukuun ottamatta. Euroopassa ja Aasiassa esiintyminen on hyvin laikuttaista. Alalajien taksonomia on monimutkaista, mutta ilmeisesti Pohjois-Amerikan, Australian ja muiden alueiden pitkäjalat ovat kaikki samaa lajia. Maailman populaation koko on 360 000–2,3 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen, ainoastaan Havaijilla elävä alalaji on vaarantunut elinalueen supistumisen takia. Suomessa pitkäjalka on erittäin harvinainen harhailija, tavattu vuoteen 2006 mennessä 5–6 kertaa..
Pohjoisemmissa esiintymisalueen osissa pitkäjalka on muuttolintu. Eurooppalaiset pitkäjalat talvehtivat valtaosin Afrikassa päiväntasaajan pohjoispuolella sekä Lähi-idässä.
Pitkäjalka viihtyy loivilla rannoilla, rantaniityillä, matalilla järvillä ja lammilla.
Pitkäjalat pesivät rannalla avoimessa maastossa pienissä ryhmissä, joskus yhdessä avosettien kanssa. Pesä on maassa, tavallisesti lähellä vesirajaa, usein pienellä saarella tai vedestä kohoavalla maakannaksella. Yleensä pesä on avoimesti mutta toisinaan se on heinikkoon piilotettu. Joskus pesä voi sijaita jopa 200 metrin päässä vesirajasta. Munia on lähes aina 4, joskus 3 tai 5. Haudonta alkaa viimeisen munan ilmestyttyä pesään ja kestää 22–25 päivää. Molemmat puolisot hautovat. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ne lähtevät pesästä pian kuoriutumisen jälkeen ja alkavat heti etsiä itse ruokaa emoja seuraamalla. Poikaset oppivat lentämään noin kuukauden ikäisinä ja itsenäistyvät 2-4 viikon kuluttua siitä. Sukukypsä 2-vuotiaana.
Pääasiallisena ravintona ovat vedessä elävät hyönteiset. Syö myös pieniä nilviäisiä, äyriäisiä, matoja, hämähäkkejä, pieniä kaloja ja mahdollisesti kalan mätiä.
Pannonia
Pannonia oli muinainen eurooppalainen maa, jonka rajoina olivat pohjoisessa ja idässä Tonava. Se sijaitsi nykyisten Itävallan, Kroatian, Unkarin, Serbian, Slovenian sekä Bosnia ja Hertsegovinan alueilla.
Pannonian alkuperäiset asukkaat olivat pannonialaisia, jotka olivat illyrialainen heimo. Kelttiläiset heimot valloittivat alueen 400-luvulla eaa. Roomalaiset puolestaan valloittivat Pannonian 9 eaa. ja tekivät alueesta Rooman provinssin. Rooma joutui käymään ankaran sodan kapinoivia pannonialaisia vastaan keisari Tiberiuksen valtakaudella.
Trajanus jakoi provinssin kahteen osaan, jotka olivat "Pannonia superior" eli Ylä-Pannonia (länsiosa) ja "Pannonia inferior" eli Ala-Pannonia (itäosa). Edellisen pääkaupunki oli Carnuntum ja jälkimmäisen Aquincum. Diocletianus jakoi myöhemmin Pannonian neljään osaan: "Pannonia Prima" (luoteisosa), "Pannonia Valeria" (koillisosa), "Pannonia Savia" (lounaisosa) ja "Pannonia Secunda" (kaakkoisosa).
Eurooppaan työntyneet hunnit asettuivat Pannoniaan 400-luvulla. Heidän viimeisen hallitsijansa Attilan kuoltua Pannonia on ollut useiden eri kansojen ja heimojen asuinsija. Unkarilaiset saapuivat alueelle 900-luvun lopussa.
Missa Papae Marcelli
Missa Papae Marcelli (eli "paavi Marcelluksen messu") on Giovanni Pierluigi da Palestrinan säveltämä, kuusiääninen ("cum sex vocibus": sopraano, altto, kaksi tenoriääntä ja kaksi bassoa), messu, jonka hän omisti vain kolme viikkoa paavina olleelle Marcellus II:lle. Teos julkaistiin vuonna 1567 ja se on luultavasti sävelletty vuonna 1562. "Missa Papae Marcelli" on ollut Palestrinan sävellyksistä tunnetuin ja esitetyin tähän päivään asti.
Teokseen on liitetty legenda, jonka mukaan teos teki niin suuren vaikutuksen Trenton kirkolliskokoukseen, että se hautasi aikeensa kieltää polyfonisen musiikin käyttö katolisessa kirkossa. Kiihkeimmät vastauskonpuhdistajat katsoivat, että polyfonisessa musiikissa liturgisten tekstien selkeys kärsii liikaa ja vaativat sen sijaan yksiääniseen musiikkiin paluuta gregoriaanisen kirkkolaulun tapaan. Kirkolliskokouksen lopullisessa pöytäkirjassa tyydyttiin kuitenkin vain varoittamaan kaikista ”epäpuhtaista ja riettaista” elementeistä kirkkomusiikissa. Palestrinan 1800-luvulla elänyt elämäkerran kirjoittaja Giuseppe Baini sanoi tämän johtuneen "Missa Papae Marcellista", jonka Gloria ja Credo osat erityisesti ovat selkeitä ja julistavia paksun polyfonisen kudelman sijaan. Nykytutkimuksen näkemys on, että vaikka kyseistä väitettä ei voida pitää puhtaasti epätotena, on se kuitenkin suuresti liioiteltu.
Palestrinan aikaan oli jo vuosisatoja ollut tavallista, että messuihin ja muuhun liturgiseen musiikkiin lainattiin melodioita, eli imitoitiin, esimerkiksi moteteista, mutta myös maallisista lauluista. Uudistusmielisten mielestä kirkkomusiikissa ei kuitenkaan tullut käyttää maallisen musiikin melodioita. Muun muassa "Missa Papae Marcellissa" Palestrina poisti lähes kaikki viittaukset maalliseen musiikkiin ja käytti pääasiassa yksiäänisestä kirkkomusiikista lainattuja teemoja.
Sokeri-Sakari
Sokeri-Sakari (ruots. "Socker-Conny") on ruotsalaisen Joakim Pirisen luoma sarjakuvahahmo, joka esiintyi ensi kertaa albumissa "Myrsky hiekkalaatikossa" (1983, suom. 1986) nimellä Donits-Osmo, sittemmin vakiintuneella nimellä nimikkoalbumissaan "Sokeri-Sakari" (1985, suom. 1987), ja lisäksi 2001 julkaistussa teoksessa "Meitä kustaan silmään". Sokeri-Sakari on ylipainoinen, temperamenttinen, välinpitämätön, melko yksinkertainen mies, jonka sopeutuminen yhteiskuntaan on mahdoton urakka.
Amerikansirri
Amerikansirri ("Calidris minutilla") on hyvin pieni kahlaajalintu, joka pesii Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Lajin nimesi ranskalainen lintutieteilijä Louis Jean Pierre Vieillot vuonna 1819.
Linnun pituus on 11–12 cm, siipien kärkiväli 33–35 cm ja paino 16–34 g. Naaras on hieman kookkaampi. Amerikansirri on sirrien suvun pienikokoisin laji. Linnulla on kellertävät jalat sekä lyhyt ja ohut tumma nokka. Höyhenpeite on selkäpuolelta ruskeankirjava, vatsa ja rinta vaaleat. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Amerikansirri on muuttolintu, joka pesii Alaskassa ja Kanadan pohjoisosissa ja talvehtii pääasiassa Meksikonlahden rannikoilla, Länsi-Intian saaristossa ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Maailman populaation koko on noin 600 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Tuulet saavat sen joskus ajautumaan Eurooppaan, jossa se on erittäin harvinainen vierailija. Suomessa laji on tavattu kerran, vuonna 1847 Helsingissä.
Amerikansirri pesii arktisella tundralla puurajan tuntumassa, pääasiassa rannikon mutarannoilla ja soilla mutta myös sisämaan soilla ja lampien rannoilla. Muutto- ja talvehtimisseuduilla laji viihtyy mutaisilla tai lyhytkortista ruohoa kasvavilla märillä rannoilla.
Amerikansirrin pesä on maassa. Naaras munii neljä munaa, joita molemmat emot hautovat. Naaras jättää yleensä poikasten hoidon koiraan huoleksi. Poikaset etsivät itse ruokansa ja oppivat lentämään hieman yli kaksiviikkoisina.
Amerikansirrin ravintoa ovat mudassa elävät hyönteiset, madot ja nilviäiset.
Etelänharmaalokki
Etelänharmaalokki ("Larus michahellis") on harmaa isokokoinen lokki. Joskus sitä pidetään aroharmaalokin alalajina "Larus cachinnans michahellis."
Etelänharmaalokki muistuttaa harmaalokkia. Rotevampi, isonokkaisempi; käsisulkien kuviointi hieman erilainen. Nuoruuspuku harmaalokkimainen. Aikuisen etelänharmaalokin (eli ”keltajalkalokin”) erottaa helpoiten harmaalokista jalkojen väristä: harmaalokilla punertavanharmaat ja etelänharmaalokilla kirkkaan keltaiset.
Etelänharmaalokki pesii Välimerellä, ja vaeltaa ruoan ja sääolojen perässä talvella. Suomesta kahdeksan havaintoa, kaikki 2000-luvulta.
Mario Bros.
Mario Bros. () on Nintendon kehittämä ja alun perin 1983 julkaisema kolikkopeli. Peli on julkaistu myös eräille kotitietokoneille ja pelikonsoleille kuten Nintendon omalle Nintendo Entertainment System -konsolille. Peli on julkaistu myös eräänlaisena varhaisena minipelinä "Super Mario Bros. 3":ssa. Kyseessä oli ensimmäinen Mario-peli, jossa Marion nimi esiintyi (tätä aiemmin viiksekäs hahmo oli tunnettu nimellä "Jumpman"). Tämän lisäksi peli esitteli Marion veljen, Luigin, ensimmäistä kertaa. Kyseessä on myös klassisen Mario-vihollisen, Koopa Troopa -kilpikonnan ensiesiintyminen.
Peli on varhaisten Mario-hallipelien tapaan yksinkertainen, tasoloikkahenkinen peli. Pelissä pelaajien on puhdistettava kenttä vihollisista iskemällä niiden alapuolella olevaa tiiltä, minkä seurauksesta vihollinen kääntyy väärin päin ja voidaan täten "potkaista" ruudulta. Vihollisia on aina tietty määrä, ja kun vihollisia on enää yksi jäljellä, tämä vihollinen vaihtaa väriä ja alkaa liikkua aiempaa nopeammin. Vihollinen vaihtaa väriä myös, jos se nousee takaisin jaloilleen, kun sitä ei ehdi potkaisemaan riittävän nopeasti pois ruudulta (aikaa potkaisemiseen on suunnilleen 10 sekuntia). Kentän pohjakerroksen yläpuolella sijaitsee myös POW-laatikko, jota lyömällä kaikki ruudulla olevat viholliset kääntyvät väärin päin. POW-laatikkoa voi lyödä useamman kerran, mutta lopulta se katoaa. Kaksinpelissä voi voittaa kun toinen kuolee, tai keräämällä tarvittavan määrän kolikoita.
Mario Bros. on julkaistu monesti osana suurempaa pelijulkaisua. Peli sisällytettiin "Super Mario Bros. 3":een minipelinä (myös pelin "All-Stars"-versiossa). Se oli myös pelattavana "Super Mario Advance" -uudelleenjulkaisusarjan kaikissa neljässä osassa. "Super Mario Advance" -sarja sisältää seuraavat pelit: "Super Mario Bros. 2", "Super Mario World", "Yoshi's Island" ja "Super Mario Bros. 3". Myös "" -pelissä on sama paranneltu versio Mario Bros:ista. Marion nykyinen asu poikkeaa pelin puvusta. Peli oli myös yksi marraskuussa 2016 julkaistun Nintendo Classic Mini -pelikonsolin peleistä.
Lotus Cars
Lotus Cars on vuonna 1952 perustettu brittiläinen urheilu- ja kilpa-autovalmistaja, jonka autot ovat tunnettuja erityisesti keveydestään ja ohjattavuudestaan. Vuosina 1958–1994 Lotus osallistui Formula 1 -sarjaan. Kaudesta 2010 alkaen sarjaan on osallistunut Team Lotus, jolla ei nimestä huolimatta ole yhteyttä alkuperäiseen Lotus Carsiin tai alkuperäiseen Team Lotukseen.
Lotuksen logo, jossa ovat kirjaimet A, B sekä kaksi C:tä, muodostuvat Lotuksen perustajan Colin Chapmanin koko nimestä Anthony Colin Bruce Chapman. Hänen ensimmäinen kilpa-autonsa 1950-luvulla oli parikymmentä vuotta vanhasta Austin Sevenistä rakennettu erikoisauto. (Tätä autoa ei vielä kutsuttu nimellä Lotus).Lotus on myös tehnyt yhteistyötä Fordin ja Opelin kanssa. Mainekkaimpana näistä ovat 1990-luvulla Opelin kanssa syntynyt Lotus Omega ja 2000-luvun Opel Speedster.
Sekä Lotus Elise että Lotus Exige tulivat myyntiin Suomessa syksyllä 2008. Vuonna 2009 valikoima kasvoi vielä Lotus Evora -mallilla.
Team Lotus kilpaili Formula 1 -sarjassa vuodesta 1958 vuoteen 1994. Sinä aikana talli otti osaa 490 osakilpailuun ja saavutti kaikkiaan 79 voittoa, 107 paalupaikkaa, 71 nopeinta kierrosta, 1352 pistettä, seitsemän valmistajien mestaruutta (1963, 1965, 1968, 1970, 1972, 1973, 1978) sekä kuusi kuljettajien mestaruutta (1963, 1965, 1968, 1970, 1972, 1978).
Tallin menestyksekkäin kuljettaja on Jim Clark, joka voitti maailmanmestaruudet 1963 ja 1965.
Muita merkittäviä kuljettajia ovat vuoden 1968 maailmanmestari Graham Hill, Jochen Rindt (maailmanmestari Lotuksella 1970) ja Emerson Fittipaldi (1972), ja yhdysvaltalainen Mario Andretti, joka voitti maailmanmestaruuden 1978. Ayrton Senna ajoi Lotuksella ennen siirtymistään McLarenille.
Kaudesta 2010 toiminut Team Lotus ei ole sidoksissa alkuperäisen tallin kanssa.
Monica Groop
Gerd Monica Groop (o.s. Riska; s. 14. huhtikuuta 1958 Helsinki) on Suomen merkittävimpiä oopperalaulajia. Hän on äänialaltaan mezzosopraano. Groop teki ammatillisen debyyttinsä Suomen Kansallisoopperassa 1987; oopperana oli Jules Massenet’n "Werther". Hänen kansainvälisen läpimurtonsa voidaan katsoa olleen vuonna 1991 Lontoon Covent Gardenissa esitetty Richard Wagnerin "Ring".
Groop nimitettiin Sibelius-Akatemian laulutaiteen professoriksi kaudeksi 2009-2014. Hän erosi tehtävästä kesken kauden syksyllä 2013, kun hänen mukaansa uutta professoria alettiin hakea kertomatta asiasta hänelle.
Groop on urallaan vieraillut useissa maailman arvostetuimmista oopperataloista. Näihin lukeutuvat Baijerin valtionooppera, Covent Garden, Tukholman kuninkaallinen ooppera sekä Los Angelesin, Amsterdamin, Kölnin, Pariisin ja New Yorkin oopperat. Vuonna 1996 hän työskenteli Georg Soltin kanssa Opéra Palais Garnier’n uudelleenavajaisissa Pariisissa ja esitti "Don Giovannista" Zerlinan osan. Hän vierailee aika ajoin myös Suomen Kansallisoopperassa.
Oopperan lisäksi Groop on arvostettu konserttisolisti, joka on esiintynyt lukuisten sinfoniaorkesterien ja monien kuuluisien kapellimestarien kanssa ympäri maailmaa, tosin pääosin Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Hän on esittänyt myös sooloresitaaleja muun muassa New Yorkin, Lontoon ja Wienin konserttisaleissa. Vaikka Groopin repertoaari sisältää laajasti barokkia, klassismia, modernia ja nykymusiikkia, ja hän on saavuttanut erityistä mainetta barokkimusiikin tulkitsijana.
Groop on Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen.
Groopin äiti oli urkuri Astrid Riska. Groopin aviomies on lääkäri, dosentti Per-Henrik Groop, Lääketieteellisen tutkimuslaitos Minervan johtokunnan puheenjohtaja ja Folkhälsanin tutkimuskeskuksen professori.
Pantanal
Pantanal on maailman suurimpiin kuuluva kosteikkoalue Paraguayjoen lähdealueella Brasilian lounaisosassa, josta se ulottuu osaksi myös Bolivian ja Paraguayn puolelle. Sen pinta-ala vaihtelee vuodenajan mukaan 140 000 km² – 210 000 km². Yli puolet alueesta on Brasiliassa.
Pantanalissa on kaksi vuodenaikaa, kuiva kausi ja sadekausi. Kuiva kausi on loka-marraskuussa ja koko muun osan vuodesta Pantanal on vetistä tulvasavannia.
Pantanalissa kukoistaa runsaslajinen linnusto ja kalasto, ja se on eräs maailman rikkaimmista elinympäristöistä. Alueella asuu 650 lintulajia, 260 kalalajia ja erilaisia liskoja, käärmeitä sekä nisäkkäitä. Pantanalin halki virtaava Pixaim-joki tunnetaan piraijoistaan.
Eläimistöä uhkaa salametsästys ja ryöstökalastus.
Pantanalin Brasilian-puoleisista osista muodostettu Pantanalin suojelualue on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2000.
Puuhiili
Puuhiili eli sysi on kiinteä lopputuote, jota saadaan kun orgaanista ainetta (esimerkiksi puuta) kuumennetaan hapettomassa tilassa eli kuivatislataan. Prosessia kutsutaan myös pyrolyysiksi. Puusta poistuu ensin vesi, osa puuaineksesta kaasuuntuu ja osa nesteytyy puuöljyksi. Musta, huokoinen puuhiili on kuivatislauksen kiinteä jäännös, jossa on alkuainehiiltä 85–90 prosenttia.
Puuhiilen tuotanto tapahtuu joko miilussa tai retortissa. Miilumenetelmässä kuivatislaus saa tarvitsemansa lämmön miilun sisältä, kun pienen osan puuta annetaan palaa. Palamisen tarvitsema ilma päästetään säädellysti miilun sisään; menetelmässä kuivatislaus ei siis ole täysin ilmaton. Miilumetelmä on ikivanha keksintö, ja sillä tuotetaan edelleen valtaosa maapallon puuhiilestä. Yleisin miilu on kehitysmaissa vieläkin käytetty maamiilu. Siitä on kehitetty edelleen tiilimiiluja ja teräsmiiluja.
Retorttimenetelmässä kuivatislaus saa tarvitsemansa lämmön ulkopuolisesta lähteestä. Lämpö johdetaan retortin sisällä olevaan puuhun joko epäsuorasti retortin metallisen seinämän läpi tai johtamalla retortin sisään kuumaa, hapetonta palokaasua. Sitä saadaan polttamalla retortin ulkopuolella erillistä polttoainetta, kuten puuta, öljyä tai kaasua. Retorttina voidaan käyttää esimerkiksi tyhjää öljytynnyriä, johon on tehty laskuränni tervaa ja muita pyrolyysin sivutuotteita, kuten terpeenejä, varten. Kuivatislauksen käynnistyttyä siinä syntyvää ja retortin ulkopuolelta talteenotettavaa hiilivetyjä ja hiilimonoksidia sisältävää pyrolyysikaasua voidaan polttaa, ja palamiskaasu johtaa takaisin retorttiin, jolloin pyrolyysin energiatalous paranee. Retorttimenetelmässä kuivatislauksen voi säätää täysin hapettomaksi, puu ei pääse palamaan, ja sekä puuhiilen että puuöljyn saanto ovat suuremmat kuin miilumenetelmässä.
Pääosa maapallolla tuotettavasta puuhiilestä käytetään energiahiilenä kehitysmaissa. Sysi on ollut perinteinen sepäntyön raaka-aine. Länsimaissa puuhiiltä käytetään grillihiilenä. Metallurginen puuhiili on kaupallisessa mitassa käytössä muun muassa Brasiliassa ja Australiassa. Puuhiiltä käytetään myös ruudin valmistuksessa. Puuhiilen voi edelleen jatkojalostaa aktiivihiileksi, jolla on kasvava käyttö lääke- ja ympäristöteollisuudessa.
Tieteis- ja tietokirjailija Risto Isomäen mukaan puuhiili olisi tehokkain tapa poistaa hiiltä ilmakehästä, koska biologisesti hajoamaton hiili ei siirry kuormittamaan ilmakehää. Pelloille levitettynä puuhiili myös pienentää viljelykustannuksia, sillä se voi korvata lannoitteita.
Brasiliassa puuhiiltä on käytetty maanparannukseen, tällä tavoin parannettu maa tunnetaan terra preta -nimellä. Saksalaiset tutkijat ovat alkaneet tutkia puuhiiltä Brasiliassa, mutta tutkimukset ovat aivan alussa. Puuhiili olisi tehokas keino myös Itämeren puhdistukseen. Puuhiili on supertehokas suodatin, joka pelloille levitettynä estää ravinteita huuhtoutumasta mereen, Isomäki kertoo.
Kärppämakit
Kärppämakit (Lepilemuridae) on Madagaskarilla elävä kädellisten heimo, jonka ainoa suku on Lepilemur, joka sisältää 26 lajia. Yhtenä aikana heimon nimi oli Megaladapidae, mutta nykyinen nimi otettiin käyttöön kun sukupuuttoon kuollut suku "Megaladapis" siirrettiin pois heimosta.
Imperium
Imperium tarkoitti antiikin Roomassa viranhaltijoiden hallussa ollutta valtaa. Kuningasaikana imperium oli kuninkaan hallussa ollut jakamaton sotilaallinen ja hallinnollinen valta. Tasavallassa imperium jaettiin korkeimpien virkamiesten eli konsulien, preettorien, prokonsulien ja propreettorien kesken. Poikkeustilanteissa diktaattori ja magister equitum olivat osallisia imperiumista. Keisariaikana keisarilla oli pysyvä, muita virkamiehiä korkeampi imperium.
Imperium oli luonteeltaan myös uskonnollista ja sen siirtymiseen, sovellusalueeseen ja käyttöön liittyi monia tapoja. Esimerkiksi triumfia kykeni viettämään vain sotapäällikkö, jolla oli imperium.
Myöhemmin sanalla tarkoittettiin myös valtakuntaa, ja Rooman hallitsemiin alueisiin viitattiin termillä "Imperium Romanum".
Erkko Kivikoski
Erkko Johannes Kivikoski (2. heinäkuuta 1936 Iisalmi – 11. elokuuta 2005 Turku) oli suomalainen elokuvaohjaaja. Hän teki ohjaajana joukon lyhytelokuvia ja kuusi pitkää elokuvaa, joista hän sai kuusi kotimaista Jussi-palkintoa ja useita ulkomaisia festivaalipalkintoja.
Kivikoski valmistui ylioppilaaksi Ilmajoella. Vuonna 1957 hän valmistui merkonomiksi ja hakeutui sen jälkeen alan töihin, mutta suurinta vetoa hän tunsi kuitenkin elokuvantekoon. Elokuvauran rinnalla hänellä oli Solna-ravintola Helsingin Munkkiniemessä.
Kivikoski aloitti vuonna 1959 Fennada-Filmissä kamera-assistenttina, kuvaajana ja lyhytelokuvaohjaajana ja vuodesta 1962 Anelma Vuorion johtamassa Elokuva Oy:ssä, jossa hän teki lyhytelokuvan "Tori", joka sai Jussi-palkinnon ja Berliinin elokuvajuhlilla Hopeisen karhun. Kasvanut maine mahdollisti sen, että hän saattoi tehdä kokoillanelokuvan "Kesällä kello 5". Elokuva sai Jussi-palkintoja ja vuoden suurimman valtionpalkinnon; teos oli myös yleisö- ja arvostelumenestys. Seuraava pitkä elokuva oli "Käyntikorttini...", joka sai tuoreeltaan kehnot arvostelut mutta jota on myöhemmin arvostettu.
Elokuvat "Kuuma kissa?" ja "Kesyttömät veljekset" valmistuivat Kivikosken ohjaamina 1960-luvulla. Molemmat sisälsivät entistä vakavampia kannanottoja yhteiskunnallisiin kysymyksiin. Vuonna 1973 valmistunut "Laukaus tehtaalla" on kantaa ottava elokuva, joka kertoi pienestä ihmisestä voiton maksimoinnin pelissä. Elokuva herättivät aikanaan poliittista polemiikkia.
Kivikosken viimeiseksi elokuvaksi jäi 1980-luvun alkupuolella valmistunut "Yö meren rannalla", jossa hän teki paluun yksilöteemoihin. Rakkaus ja melankolia olivat jälleen esillä.
Elokuvanteon ohella Erkko Kivikoski oli 1970-luvun alkupuolella perustamassa elokuvantekijäin ammattiliittoa. Vuosina 1978–1981 hän toimi Risto Jarvan kuoleman jälkeen Taideteollisen korkeakoulun elokuva- ja tv-linjan yliopettajana, mutta vastalauseena riittämättömille resursseille hän luopui virasta ja jatkoi sen jälkeen tuntiopettajana.
Wernerin oireyhtymä
Wernerin oireyhtymä on erittäin harvinainen oireyhtymä, josta kärsivät ihmiset alkavat vanheta huomattavasti tavallista nopeammin murrosiän jälkeen. Sairauden yleisyydessä on alueellista eroa; Japanissa (arviolta 1/30 000) esiintyvyys on huomattavasti korkeampi kuin esimerkiksi Yhdysvalloissa (arviolta 1/200 000). Oireyhtymä on nimetty saksalaisen Otto Wernerin mukaan, joka kuvasi taudin väitöskirjassaan 1904.
Wernerin oireyhtymästä kärsivät ihmiset näyttävät jo noin 40-vuotiaina vuosikymmeniä ikäänsä vanhemmilta. Potilaiden keskimääräinen elinikä on 47. Wernerin oireyhtymästä kärsivät eivät yleensä dementoidu. Sairauteen voi kuitenkin liittyä useita muita varsin nuorella iällä ilmeneviä terveysongelmia, kuten kaihia, osteoporoosia, kakkostyypin diabetesta, ateroskleroosia ja syöpää.
Oireyhtymää aiheuttava geeni löytyi 1996. Se on tavallista yleisempi Japanissa ja Yhdysvalloissa.
Frank Williams
Sir Francis Owen Garbatt Williams CBE (s. 16. huhtikuuta 1942 South Shields, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen Williamsin Formula 1 -tallin perustaja ja tallipäällikkö.
Suomalaiset muistavat hänet erityisesti tämän Keke Rosbergin 1982 maailmanmestaruuteen vieneen tallin johtohahmona. Kaikkiaan Williams on voittanut yhdeksän valmistajien mestaruutta ja seitsemän kuljettajien mestaruutta tallinsa kanssa.
Williamsilla ei ollut aikoinaan varaa jatkaa kilpauraansa, joten hän siirtyi mekaanikoksi Formula Junior -sarjaan. Hän perusti tallinsa vuonna 1977 työtoverinsa ja autojen suunnittelusta vastaavan Patrick Headin kanssa. Kolmessa vuodessa kaksikko onnistui rakentamaan tallista maailmanmestaruustason kilpatallin.
Frank Williamsin kohtalonhetket olivat lähellä kun hän ajoi maaliskuussa 1986 tieltä matkalla Paul Ricardin kilparadalta Nizzaan. Perässä ajanut Patrick Head pelasti ystävänsä, mutta Williams halvaantui onnettomuudessa vyötäröstä alaspäin, koska hänellä ei ollut turvavöitä. Halvaantumisestaan huolimatta Williams jatkoi onnettomuuden jälkeen menestyksekkäästi tallin johdossa.
Viimeisimmät mestaruudet tulivat vuonna 1997, kun Jacques Villeneuven kanssa talli valloitti molemmat mestaruudet.
Frank Williams harrastaa historiaa vapaa-ajallaan. Kuningatar Elisabeth aateloi Williamsin vuonna 1998. Williams on saanut myös Kunnialegioonan kunniamerkin vuonna 1987 työstään Renault’n moottoreiden hyväksi.
Frank Williamsilla on kolme lasta, joista Jonathan työskenteli GP2-sarjan iSport International -tallissa ja tytär Claire työskentelee Williams-tallin apulaistallipäällikkönä.
Vuoden 2008 Monacon GP:ssä Frank Williams saavutti 600 GP:n merkkipaalun.
Pyhä Maria
Pyhä Maria tarkoittaa seuraavia asioita ja henkilöitä:
Johannes (Suomen piispa)
Johannes oli varmuudella toinen Turun piispa tällä arvonimellä, jonka käytöstä ensimmäinen alkuperäislähdelähde on vuodelta 1270. Hän hoiti virkaa vuosina 1286–1290. Sitä ennen hän oli Sigtunan dominikaanien priori. Hänet valittiin sittemmin Uppsalan arkkipiispaksi. Paavi hyväksyi valinnan 8. heinäkuuta 1290, mutta matkalla Roomaan 1291 hakemaan arkkipiispan arvomerkkiä, palliumia, hän kuoli Ranskassa. Ruumis tuotiin Ruotsiin ja haudattiin Sigtunan dominikaanien kirkkoon. Johanneksesta on säilynyt alkuperäistä lähdemateriaalia. Kesällä ja syksyllä 1288 hän oli Ruotsissa, samoin syksyllä 1290, jolloin hänen nimensä ja sinettinsä ovat todennettavissa asiakirjoista. Hänen sinettinsä on säilynyt.
Williams
Williams tarkoittaa seuraavia:
Williams liittyy myös seuraaviin:
Metro (täsmennyssivu)
Metro tarkoittaa seuraavia asioita:
Sm4
Sm4 on VR-Yhtymän 1990-luvulla hankkima sähkökäyttöinen lähijuna. Sm4-junasarjan lempinimi on "Pupu".
Junia tilattiin ensin 10 kappaletta, ne valmisti espanjalainen CAF. Ensimmäiset yksiköt otettiin käyttöön vuonna 1999. Vuonna 2002 tilattiin 20 yksikköä lisää ja ne toimitettiin vuosina 2004 ja 2005. Nämä yksiköt valmisti ranskalainen Alstom. Sähköjärjestelmät kaikkiin yksiköihin on valmistanut italialainen Ferroviaria Elettromeccanica Parizzi, joka oli aluksi Fiatin ja sittemmin vuodesta 2000 Alstomin omistuksessa.
Junat hankittiin korvaamaan Sm1- ja Sm2-yksiköt pääkaupunkiseudun pitkillä linjoilla Riihimäelle ja Lahteen. Niitä käytettiin alussa rinnakkain vanhojen Sm1- ja Sm2-yksiköiden kanssa, mutta nykyään kaikki R ja Z-junat ajetaan lähes poikkeuksetta Sm4-yksiköillä. Sm4-junat on teknisesti ja sisätilaratkaisuiltaan tarkoitettu pitkille reiteille, mutta niitä käytettiin pitkään myös lyhyillä linjoilla, koska saatavilla ei ollut muuta matalalattiakalustoa. Uudet Stadler Railin valmistamat matalalattiaiset Sm5-junat ovat vapauttaneet Sm4-junat lyhyiltä kaupunkireiteiltä kokonaan. Nykyisin Sm4-yksiköitä käytetään myös Riihimäen ja Tampereen välisessä taajamajunaliikenteessä.
Junayksiköiden huippunopeus on 160 km/h. Junat ovat myös aikaisempaa ympäristöystävällisempiä, sillä osa jarrutusenergiasta syötetään takaisin sähköverkkoon. Junayksiköiden sisälle on asennettu valvontakamerat sekä näyttöruudut, joilla matkustajille voidaan tiedottaa esimerkiksi seuraavista pysähdyksistä. Yksiköt ovat myös osittain matalalattiaisia ja niissä on inva-WC:t.
Sm4-junayksiköt maalattiin alun perin punavalkoisiksi. Junat maalattiin uuteen vihreävalkoiseen väritykseen vuosina 2010–2014. Kaikkiin juniin suoritettiin lisäksi peruskorjaus Hyvinkään konepajalla vuosina 2013–2016. Tämä niin sanottu RG-huolto suoritettiin yksikkö kerrallaan, kun junalla oli ajettu 2,4 miljoonaa kilometriä. Huollossa saneerattiin tekniikkaa tarvittaessa sekä peruskorjattiin kaikki isot mekaaniset osat kuten telit ja jarrut. Sisusta siistittiin ja penkkien verhoilu sekä lattiamatot uusittiin. Lisäksi ikkunalasit tummennettiin ja niistä poistettiin verhot.
Aavikkojuoksija
Aavikkojuoksija ("Cursorius cursor") on Suomessa erittän harvoin nähty rantalintu. Suomen ensimmäinen tunnettu aavikkojuoksija on Helsingin yliopiston Luonnontieteellisessä museossa vuodelta 1893. Myös toinen Suomessa nähty aavikkojuoksija kuoli, tämä tapahtui vuonna 1989 Kullaalla.
Aavikkojuoksijan pituus on 21–24 cm ja paino 93–156 g. Aavikkojuoksija on väriltään vaaleanruskea, silmän yläpuolella menee musta ja valkea raita ja siivissä on mustat reunat. Siiven alapinta on kokonaan musta. Muodoltaan kurmitsamainen, mutta nokka on pitkä ja kaareva. Jalat pitkät, liikkuu juosten. 5 alalajia tunnetaan.
Aavikkojuoksijat pesivät Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä Pohjois-Intiaan saakka. Maailman populaation koko on 56 000–210 000 yksilöä.* Ne ovat muuttolintuja ja eksyvät joskus muuttomatkoillaan Eurooppaan. Talvehtimisalueet ovat Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja Saudi-Arabiassa.
Aavikkojuoksija poikkeaa sukulaisistaan siinä, että se viihtyy aroilla ja aavikoilla.
Aavikkojuoksija munii kaksi munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä 19 päivää. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Aavikkojuoksija syö hyönteisiä, kuten muurahaisia ja termiittejä.
Aropääskykahlaaja
Aropääskykahlaaja ("Glareola nordmanni"), aiemmalta nimeltään arokahlaajapääsky, on harvoin Suomessa tavattu rantalintu. Se on saanut tieteellisen nimensä suomalaisen eläintieteilijän Alexander von Nordmannin mukaan. Suomalaisia havaintoja on 3–5 kertaa vuosikymmenessä 1960-luvulta alkaen.
Selkäpuoli ja pää ovat ruskeat, vatsapuoli valkoinen, alasiivet ja lentosulat mustat. Nokka on lyhyt ja pyrstö haarainen. Lintua on vaikea erottaa pääskykahlaajasta, tärkein ero on siipien väritys. Lajin pituus on noin 17–25 cm, siipien kärkiväli 52 cm ja paino noin 85–110 grammaa.
Aropääskykahlaaja pesii Kaakkois-Euroopassa ja Lounais-Aasiassa. Se on muuttolintu, joka talvehtii trooppisessa Afrikassa. Talviparvet seurailevat vaeltavia hyönteislaumoja.
Erilaiset kuivat avomaat, kuten suola-aavikot, arot, joenvarret ja merenrannat.
Pesii yhdyskunnittain, joiden koko vaihtelee muutamista kymmenistä satoihin, joskus jopa tuhansiin pareihin. Pesä on vaatimaton painanne maassa. Munii 3–4 munaa, molemmat emot hautovat 2½ viikkoa.
Ruokailee enimmäkseen aamu- ja iltahämärissä. Saalistaa isokokoisia lentäviä hyönteisiä, kuten heinäsirkkoja, pistiäisiä, termiittejä, muurahaisia ja sudenkorentoja. Saalistavassa parvessa saattaa olla tuhansia lintuja. Juoksee myös maassa liikkuvia hyönteisiä kiinni.
Pääskykahlaaja
Pääskykahlaaja "(Glareola pratincola)" on Suomessa harvoin vieraileva muuttolintu, entiseltä nimeltään kahlaajapääsky. Ensimmäinen havainto on vuodelta 1984, sen jälkeen havaintoja on vuosilta 1989, 1992 ja 1998. Lisäksi on havaintoja "Glareola"-lajeista, jotka ovat jääneet määrittämättä lajilleen.
Pääskykahlaajalla on harmaanruskea selkä ja pää, vaalea vatsa ja ruskeat siivet, joiden lenninsulat ovat tummemmat. Siiven alapinta on kastanjanruskea - tärkein ero aropääskykahlaajaaan. Jalat ovat lyhyet, siivet pitkät ja pyrstö haarainen. Kahlaajaksi nokka on harvinaisen lyhyt.
Välimeren ympäristöstä Pakistaniin, Afrikka. Nimirotu talvehtii eteläisessä Afrikassa, ja harhautuu joskus harvoin myös Suomeen.
Tasaiset, kuivat avomaat, kuten arot ja viljelysmaat.
Pesii yhdyskunnissa, jotka kooltaan tavallisesti pieniä, alle 20 parin, mutta joskus jopa 100 paria. Tosinaan yhdyskunnissa pesii myös aropääskykahlaajia. Pesä on maassa, joko valmiissa maakolossa tai linnun itsensä raaputtamassa kolossa. Munii tavallisesti 3 munaa, joita molemmat puolisot hautovat yhteensä 18 vrk. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Vaikka pääskykahlaaja luetaan kahlaajiin, se sieppaa pääosan syömistään hyönteisistä lennosta. Syö etupäässä heinäsirkkoja, pistiäisiä, termiittejä y. isokokoisia hyönteisiä. Huonolla säällä se poimii hyönteisiä ja matoja myös rantasoran seasta.
Mustajalkatylli
Mustajalkatylli "(Charadrius alexandrinus)" on pienikokoinen kahlaaja, jota tavataan Suomessa muutaman kerran vuodessa. Lajin nimesi Carl von Linné vuonna 1758.
Selkäpuoli, päälaki ja siivet ovat ruskeankirjavat, vatsapuoli ja "kasvot" valkeat. 
Tylleille tyypillinen tumma kaulus katkeilee ja on usein vain pari tummaa läikkää kaulan sivuilla. Silmä erottuu selvästi tummana, ja sen takana on ruskea läikkä. Nokka on lyhyt, tanakka ja tumma. Lajin pituus on noin 15–20 cm, siipien kärkiväli 35–45 cm ja paino 30–55 g, keskimäärin 46 grammaa.
Pesii subtrooppisessa ilmastossa Japanista Välimerelle, sekä Perussa, Chilessä, Yhdysvaltain eteläosissa ja Karibialla. Leviämisalueensa pohjoisimmissa osissa se on muuttolintu. 
Maailman populaation koko on 280 000–460 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen.
Mustajalkatylli pesii sekä matalilla suojaisilla merenrannoilla että sisämaan alavien alueiden järvillä ja lammilla.
Normaalisti vain yksi pesye vuodessa, poikkeuksellisesti 2. Pesä on avoimesti maassa, usein hiekassa. Mustajalkatylli munii kolmesta viiteen munaa, yleensä 3. Munat ovat usein puolittain hiekkaan hautautuneita. Haudonta alkaa viimeisen munan ilmestyttyä ja se kestää 24-27 päivää. Molemmat puolisot hautovat, erään tutkimuksen mukaan naaras pääasiassa päivällä ja koiras yöllä. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ovat pesäpakoisia. Poikaset oppivat lentämään noin kuukauden ikäisinä ja itsenäistyvät pian sen jälkeen. Sukukypsä 1- tai 2-vuotiaana.
Sisämaassa pääasiassa hyönteiset, merenrannikolla äyriäiset, nilviäiset ja madot.
Aavikkotylli
Aavikkotylli ("Charadrius leschenaultii") on pieni rantalintu, joka kuuluu tyllien sukuun. Se on nähty Suomessa ensimmäisen kerran 1964, 1970-luvulla kahdesti ja 1990-luvulla kahdesti. Vuosilta 2001 ja 2002 on jo kolme havaintoa. Lajin kuvaili ja nimesi René-Primevère Lesson 1826, ranskalaisen luonnontieteilijän Jean Baptiste Leschenault de la Tourin kunniaksi.
__notoc__
Aavikkotyllillä on pitkät jalat ja ohut nokka. Se muistuttaa suuresti ylänkötylliä mutta on hieman suurempi ja raskastekoisempi ja seisoma-asennossa vartalo on enemmän vaakatasossa. Lajin pituus on noin 13–24 cm, siipien kärkiväli 45–60 cm ja paino 55–120 grammaa.
Pesii Keski-Aasiassa ja paikoin Turkissa, Jordaniassa ja ehkä muuallakin Lähi-idässä. Maailman populaation koko on 190 000–360 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Pääosa kannasta muuttaa Australaasiaan ja Intian valtameren rannikoille. Pieni osa Turkmenian ja ilmeisesti myös Punaisen meren kannasta on paikkalintuja.
Lisääntymisaikana laji on alavien aavikoiden ja puoliaavikoiden lintu. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla se viihtyy lähes pelkästään merenrannikoilla.
Pesä on maassa, joko avoimesti tai lyhytkortisen ruohikon suojassa. Munia on 2-4, yleensä 3. Haudonta-aika on vähintään 24 päivää, molemmat emot hautovat. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ovat pesäpakoisia.
Aavikkotylli syö enimmäkseen hyönteisiä ja etenkin kovakuoriaisia, myös äyriäisiä ja matoja.
Operaatio Kesä-95
Operaatio Kesä-95 (, ) oli kroaattien hyökkäys Dinaarisilla vuorilla Bosnia-hartsegovinan serbejä vastaan 25. - 30. heinäkuuta 1995 Kroatian sodan loppuvaiheessa.
Operaatio tapahtui Dinaaristen vuorten eteläosissa Shatorin seuduilla, Bosnia-Hertsegovinan läntisen serbialueen eteläosissa.
Kroaatit hyökkäsivät Hertsegovinasta pohjoiseen tarkiituksenaan heikentää serbialueen puolustusta.
Kroatian joukot valtasivat operaatiossa 1300 neliökilometriä. Kninin takamaastossa Bosnian puolella olevat kaupungit vapautettiin; 
Serbit tekivät kovaa vastarintaa vahvalla tukialueellaan 
Bosanska Grahovossa, joka antautui 28. heinäkuuta ankarassa, kroaateille suuria tappioita aiheuttaneissa taistelussa.
Serbikaupunki Glamoč kukistui 29. heinäkuuta, ja kroaatit olivat vallanneet myös Livnosta länteen olevia kyliä.
Operaatio "Kesä-95" teki Bosnian puolelle kiilaa Bosnian serbialueiden ja Kninin Krajinan välille. Eräs serbien huoltotie katkesi, ja kroatian serbialueen Krajinan pääkaupunki Knin joutui saarroksiin kolmelta suunnalta. Kroaattien pioneerit rakensivat teitä Dinaarisille vuorille tulevien hyökkäyksien huoltoa varten. Kesä-95 hyökkäys raivasi osaltaan tietä suurelle Operaatio Myrskylle, joka luhisti Krajinan serbialueen.
Vanhan maailman häntäapinat
Vanhan maailman häntäapinat ("Cercopithecidae") on apinaheimo. Se muodostaa nykyisen luokituksen mukaan oman Cercopithecoidea-yläheimonsa. Heimoon kuuluvat muun muassa marakatit, makakit ja paviaanit. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus heimon uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on häntäapinat.
Suomalainen vaara
Suomalainen vaara () tarkoittaa Norjassa ennen toista maailmansotaa vallinnutta uhkakuvaa, jonka mukaan Suomi voisi muodostua sotilaalliseksi vaaratekijäksi Pohjois-Norjalle.
Suomalaisen vaaran pelkoa provosoi Suur-Suomi-ajatuksen leviäminen Suomessa. Suur-Suomea ajavat tahot sisällyttivät joissain tapauksissa kuvittelemansa Suur-Suomen alueeseen myös alueita Pohjois-Norjan Ruijasta. Muun muassa tämän vuoksi Norjan valtio ei ollut varma Pohjois-Norjassa asuvien suomalaistaustaisten ihmisten lojaalisuudesta Norjan valtiolle.
Suomalaista vaaraa käytettiin perusteena kveeneihin, Pohjois-Norjan suomenkieliseen vähemmistöön, kohdistuvalle syrjinnälle ja sulauttamispolitiikalle, jolla suomalaisuus pyrittiin kitkemään pois Norjasta. Samanlaista sulauttamispolitiikkaa kohdistettiin saamelaisiin . Mukana oli myös paljon ajan skandinavismille ja germanismille tyypillistä suomalaisiin kohdistuvaa rasismia. Suomalaisia ja saamelaisia pidettiin suomalais-ugrilaisten kieltensä vuoksi mongolidisen, "alemman" rodun edustajina.
"Suomalaisella vaaralla" oli myös konkreettisia vaikutuksia. Suomen kielen käyttöä ja opetusta pyrittiin vähentämään. Valtio tilasi Pohjois-Norjassa asuville suomen kieltä puhuville ihmisille norjalaisia aikakauslehtiä. Myös useiden Suomeen johtavien teiden rakentaminen Pohjois-Norjassa keskeytettiin.
Mm
Mm tai "MM" tarkoittaa seuraavia:
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Nelly Furtado
Nelly Kim Furtado (s. 2. joulukuuta 1978 Victoria, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen laulaja ja lauluntekijä.
Furtado syntyi Victorian kaupungissa portugalilaisille siirtolaisvanhemmille. Tällä hetkellä hän asuu Torontossa. Furtadon huhuttiin kesäkuussa 2006 "Genre"-lehdelle antamansa haastattelun perusteella olevan biseksuaali. Furtado kiisti aluksi huhut, mutta myönsi asian "GUS"-lehdelle heinäkuussa 2006.
Furtadon esikoistytär Nevis syntyi syyskuussa 2003. Lapsen isä on DJ ja musiikkituottaja Jasper Gahunia eli Lil' Jaz. Lil' Jazin ja Nelly Furtadon suhde päättyi kuitenkin vuonna 2005. Nelly Furtado meni kihloihin 2007 Demacio "Demo" Castellonin kanssa, joka työskenteli ääniteknikkona Furtadon "Loose"-albumilla. Furtado ja Castellon menivät salaa naimisiin 19. heinäkuuta 2008, mutta asia tuli julki vasta lokakuussa 2008. Hän erosi miehestään kesällä 2016 ja on nykyisin sinkku.
Furtadon musiikki on fadolaulun, R&B:n ja popin sekoitusta, joka käsittelee usein elämän arvojärjestystä. Myös hänen juurensa näkyvät musiikissa, sillä fado on Portugalin kansallismusiikkia. Monissa kappaleissa lauletaankin välillä portugalia englanninkielisen tekstin välissä. Furtadolta on tähän mennessä ilmestynyt vain yksi kokonaan portugaliksi laulettu kappale, ”Onde Estas”, joka suomeksi käännettynä tarkoittaa ”Missä sinä olet?”.
Nelly Furtadon albumit ovat vuonna 2000 ilmestynyt "Whoa, Nelly!" ja "Folklore", joka ilmestyi vuonna 2003. Keväällä 2006 Furtado julkaisi uuden albuminsa "Loose". Furtado tuottaa itse levynsä ja musiikkivideonsa ja hän osaa soittaa ukuleleä ja kitaraa. Ennen kuuluisuuttaan hän työskenteli tarjoilijana motellissa äitinsä kanssa. "Folklore"-levyllä oleva kappale ”Saturdays” kertoo näistä ajoista.
Furtadon hittejä ovat mm. ”I'm Like a Bird”, ”Turn Off The Light”, ”Powerless”, ”Maneater”, ”Say It Right”, ”Promiscuous”, ”All Good Things (Come to an End)” ja ”Manos al Aire”.
Furtado julkaisi 21. joulukuuta 2009 Twitter-sivullaan, että touko-kesäkuussa julkaistaan uusi englanninkielinen albumi, joka on tyyliltään samanlainen kuin "Whoa, Nelly!" mutta myös ripaus funk-musiikkia. Hän on äänittänyt remixejä espanjankielisistä lauluistaan. Nelly Furtadon uuden albumi "Mi Planin" avaussingle ”Manos al Aire” julkaistiin maailmanlaajuisesti 29. kesäkuuta 2009, mutta kuitenkin kappale rantautui Suomen radioihin vasta marraskuussa 2009 ja ensisoitto tuli Radio NRJ:llä.
Albumilta "Whoa, Nelly!":Albumilta "Folklore":Albumilta "Loose":Albumilta "Mi Plan":
Albumilta "The Best Of Nelly Furtado":
Albumilta "The Spirit Indestructible":
Vanhan maailman apinat
Vanhan maailman apinat ("Catarrhini") on Afrikasta ja Aasiasta kotoisin olevien apinoiden ("Simiiformes") yhteisnimitys.
Ericus Svenonius
Ericus Svenonius (n. 1480 – viim. 1541) oli 24. Suomen piispa ja Suomen ensimmäinen luterilainen piispa. Ericus toimi piispana vuosina 1523–1527, reformaation aattona. Hän edisti reformaatiota maltillisesti.
Paavi ei vahvistanut Ericuksen vaalia, mikä teki hänestä ensimmäisen ei-katolisen suomalaisen piispan. Svevonius oli Erasmus Rotterdamilaisen kannattaja.
Ebba Brahe
Ebba Magnusdotter Brahe (16. maaliskuuta 1596, Lerjeholm – 5. tammikuuta 1674, Tukholma) oli ruotsalainen hovineiti. Hän oli kuningas Kustaa II Aadolfin rakastettu tämän ollessa prinssi, mutta hänet kuitenkin naitettiin sotamarsalkka Jakob De la Gardielle, sillä kuningatar Kristiina ei pitänyt häntä tarpeeksi hienona puolisona prinssille.
Jakob De la Gardie ja Ebba saivat 14 lasta, joista 7 kuoli varhain. Kuuluisin lapsista oli Magnus Gabriel De la Gardie. Miehensä kuoleman jälkeen Ebba Brahe jatkoi tämän keskeneräisiä töitä ja muun muassa perusti Pietarsaaren, jolle antoi nimen ("Jakobstad") miehensä mukaan.
Magnus Gabriel De la Gardie
Magnus Gabriel De la Gardie (15. lokakuuta 1622 – 26. huhtikuuta 1686) oli ruotsalainen kreivi, upseeri ja valtiomies. Hän oli Jakob De la Gardien ja Ebba Brahen poika. Hän oli vuodesta 1647 naimisissa kuningas Kaarle X Kustaan sisaren Maria Eufrosynen kanssa. Hän oli kuninkaan läheinen avustaja.
De la Gardie yleni sotilasuralla sotamarsalkaksi vuonna 1649 ja toimi valtamarsalkkana vuodesta 1651. On kuitenkin arvioitu, että hän ei omannut erityisiä sotilaallisia kykyjä. Hän siirtyikin siviiliuralle kamarikollegion presidentiksi ja valtiovarainhoitajaksi vuonna 1652. Hän oli Liivinmaan kenraalikuvernöörinä vuodesta 1655 ja valtiokanslerina vuodesta 1660. Kuningas Kaarle X Kustaan testamentin perusteella hän toimi alaikäisen Kaarle XI:n holhoojahallituksen ajoittain keskeisenäkin jäsenenä. Hän pyrki luomaan Ruotsin ja Ranskan liittosuhteen, jolloin olisi voitu välttää aatelistolle epäedullisen reduktion jatkuminen. Vuonna 1672 tämä liittosopimus saatiinkin aikaan, mutta sen seurauksena oli, että Ruotsin oli osallistuttava Ranskan 1670-luvun sotiin.
De la Gardien asema alkoi horjua Kaarle XI:n tultua täysi-ikäiseksi 1672, vaikka hän saikin drotsin viran 1681. Hän menetti valtavan omaisuutensa holhoojahallitusta vastaan nostetuissa tuhlaussyytteissä ja isossa reduktiossa.
De la Gardie oli Ruotsin historian merkittävimpiä mesenaatteja. Hän rakennutti Ruotsiin lukuisia palatseja, palkkasi aikansa merkittäviä ulkomaisia taiteilijoita ja arkkitehteja työskentelemään Ruotsissa sekä osti niin sanotun Codex Argenteuksen eli gootinkielisen Raamatun käsikirjoituksen ja lahjoitti sen Upsalan yliopistolle.
De la Gardie
De la Gardie, joskus de la Gardie, on ruotsalainen ranskalaisperäinen aatelissuku.
Vaasan rata
Vaasan rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Seinäjoelta Vaasaan ja edelleen Vaskiluotoon. Rata liittyy Seinäjoella Suomen päärataan. Radan pituus on 78 kilometriä.
Rataosa valmistui vuonna 1883 osana vanhaa Vaasan rataa Tampereelta Haapamäen kautta Vaasaan. Vaasan asemalta rataa jatkettiin Vaskiluodon ulkosatamaan vuonna 1900.
Radalla kulkee pääasiassa useita Seinäjoen ja Vaasan välisiä taajamajunia, yksi Jyväskylän ja Vaasan välinen taajamajunapari, yksi InterCity-junapari sekä kolme Pendolino-junaparia. 1990-luvulla radalla kulki Wasalandian kautta laivajunia satamaan, mutta nyttemmin radan loppupää on hiljentynyt. Tavarajunia radalla kulkee muutamia viikossa. VR-Yhtymän mukaan myös radalla liikennöivät taajamajunat ovat itsensä kannattavia, joten VR liikennöi niitä omalla taloudellisella riskillään.
Henkilöliikenteen matkoja vuonna 2002 oli yhteensä 320 000, sittemmin radan matkustajamäärät ovat olleet nousussa. Vuonna 2009 yksin Vaasan rautatieasemalta tehtiin noin 345 000 matkaa. Tähän lisätään vielä väliasemien matkustajamäärät, niin päästään yli 400 000 matkaan vuodessa. Keväällä 2013 Pohjalainen uutisoi radan matkustajamäärien kasvaneen kymmenyksellä sähköistyksen myötä. Vuonna 2013 matkustajamäärä oli 435 000. Vuonna 2009 radalla oli matkustajia vuorokaudessa 1 030, vuonna 2013 1 260 ja vuonna 2035 Liikennevirasto on ennustanut olevan 1 510 vuorokaudessa.
Rata on yksiraiteinen ja junakohtaamiset ovat mahdollisia Isonkyrön ja Laihian (vain tavaraliikenne) liikennepaikoilla. Radan sähköistystyöt alkoivat toukokuussa 2010. Sähköistys valmistui lokakuussa 2011, ja ajolankoihin kytkettiin jännite saman kuun lopussa. Rata peruskorjattiin 1990-luvulla, joten se on teknisesti soveltuva suurille nopeuksille. Sähköistyksen myötä radalle odotettiin nopeampaa liikennettä, mutta lukuisten tasoristeysten vuoksi radalle on jouduttu asettamaan nopeusrajoitukseksi 120 km/h.
Radalla on 64 tasoristeystä, joista osaa on ehdotettu poistettavaksi.. Vuonna 2002 radalla oli 81 tasoristeystä.