hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Aérospatiale
Aérospatiale oli ranskalainen ilmailualan yritys, joka valmisti pääasiallisesti sekä siviili- että sotilaslentokoneita ja raketteja. Yrityksen pääkonttori sijaitsi Pariisin 16. arrondissementissa.
Yhtiö muodostettiin vuonna 1970, kun valtion omistamat Sud Aviation, Nord Aviation ja "Société d'études et de réalisation d'engins balistiques" (SÉREB) yhdistyivät.
Vuonna 1992 Daimler-Benz Aerospace AG (DASA) ja Aérospatiale yhdistivät helikoptereiden valmistaneet osansa muodostaen Eurocopter Groupin. Vuonna 1999 Aérospatiale fuusioitui Matra Hautes Technologiesin kanssa lukuun ottamatta satelliitteja valmistavia toimintojaan muodostaen Aérospatiale-Matran. Tämä yksikkö valmistaa ohjuksia osana MBDA-yhtymää. Aérospatiale-Matra fuusioitui 10. heinäkuuta 2000 muiden eurooppalaisten yritysten kanssa muodostaen EADS-konsernin.
Mulatti
Mulatti on vanhentunut nimitys kaukasoidin ja negridin jälkeläisestä. Sanan alkuperän uskotaan olevan peräisin espanjan muulia merkitsevästä sanasta "mula", joka alkujaan tarkoittaa yleisesti mitä tahansa hybridiä.
Ihonväri on polygeeninen ominaisuus. Kahden ihonväriltään äärimuodon (musta ja valkoinen) jälkeläisen ihonväri on lähes poikkeuksetta täsmälleen keskiarvo tummanruskean negridin ja vaaleanpunertavan europidin ihonväreistä, sillä polygeenisessä periytymisessä mikään geeni tai alleeli ei ole toiseen nähden dominoiva, vaan vaikutus on summautuvaa. Kun kaksi ääripään tyyppiä lisääntyy keskenään, syntyy yksilöitä, jotka edustavat keskiarvotyyppiä.
Mulatin ja valkoihoisen jälkeläinen on "tertseroni", ja tertseronin sekä europidin jälkeläinen "kvarteroni". Näiden ryhmien ihonväri sen sijaan vaihtelee suuresti. Tämä aiheutuu siitä, että ihonväriin vaikuttavia geenejä on ainakin neljä.
Varsinkin väestökirjanpidossa mulateiksi lasketaan monissa maissa muun muassa myös tertseronit ja kvarteronit. Latinalaisessa Amerikassa mulatit muodostavat valtaosan väestöstä Dominikaanisessa tasavallassa (73 %) ja Kuubassa (51 %). Muita merkittäviä mulattiväestönosuuksia on Brasiliassa (n. 38 %), Kolumbiassa (14 %) ja Panamassa (14 %). Meksikossa ja Hondurasissa mulatit ja jopa täysveriset negridit luokitellaan yleisesti mestitseiksi, vaikka sana varsinaisesti tarkoittaa europidin ja intiaanin jälkeläistä.
Haitissa mulatit, jotka siellä olivat pääasiassa ranskalaisten kartanonherrojen ja mustien sisäorjatyttöjen jälkeläisiä, muodostivat itsenäistymisen jälkeen eräänlaisen eliittiryhmän, joka kohteli erittäin huonosti alempina pitämiään mustia maatyöläisorjien jälkeläisiä. Tästä tilanteesta johtui lopulta maaorjasukua olleen lääkäri François Duvalierin valtaannousu, joka lopulta suistui terroriin koska mulattieliitti ei hevin suostunut luopumaan etuoikeuksistaan.
Rodulliseen perimään perustuvina nämä luokittelevat termit koetaan usein loukkaaviksi, etenkin niiden rasistisen historian vuoksi. Erityisesti Yhdysvalloissa tertseronin ja kvarteronin kaltaisia termejä käytettiin historiallisesti määrittämään, kuinka paljon negridiperimä oli ”puhdistunut” ja montako sukupolvea vielä tarvittiin, ennen kuin jälkeläisten voitiin katsoa olevan ”riittävän valkoisia” tullakseen luokitelluiksi valkoihoisiksi edes teoriassa. Rajapyykkien saavuttaminen ei ollut tae orjuudesta vapautumiselle, ja eräiden luokitusten mukaan valkoihoisuutta ei voitu koskaan saavuttaa. 1700-luvun lopulla termiin mulatti liitettiin myös väitteitä hedelmättömyydestä ja mahdollisten jälkeläisten elinkelvottomuudesta tukemaan ja oikeuttamaan rotuerottelua sekä todistamaan musta- ja valkoihoisten ihmisten kuulumisesta eri lajeihin. Vastakkaisista todisteista ja argumenteista huolimatta näillä teorioilla oli Yhdysvalloissa runsaasti kannatusta vielä 1900-luvulla.
Muinaiskirkkoslaavi
Muinaiskirkkoslaavi eli muinaisbulgaria on vanhin slaavilaisen kirjakielen muoto. Sen kehittivät 800-luvulla veljekset Kyrillos ja Methodios, jotka harjoittivat kristillistä lähetystyötä slaavien keskuudessa.
Muinaiskirkkoslaavia on kirjoitettu kahdella kirjoitusjärjestelmällä, ns. glagoliittisella kirjoituksella eli glagolitsalla ja kyrillisellä kirjoituksella eli kyrillitsalla. Näistä glagoliittinen kirjoitusjärjestelmä on vanhempi, Kyrilloksen kehittämä - myöhempi kyrillitsa on vain nimetty hänen kunniakseen. Suurimmassa osassa slaavilaista kielialuetta glagolitsa syrjäytyi varhain kyrillisen tai latinalaisen aakkoston tieltä, mutta se säilyi pitkään eteläslaavin alueella, erityisesti Dalmatiassa hengellisten tekstien ja salakirjoitusten kirjoitusjärjestelmänä.
Kyrilliset aakkoset, jotka pohjautuvat kreikkalaisiin kirjaimiin ja joiden nimitys on johdettu Kyrilloksen nimestä ovat nykyään myös muassa venäjän, bulgarian, serbian, ukrainan, mongolian ja monien Venäjällä puhuttujen kielten kirjoituksen perusta. Kirjaimistoa on kuitenkin sittemmin kehitetty eri maissa ajan ja kunkin kielen ääntämisen tarpeita vastaavaksi.
Muinaiskirkkoslaavi on hyvin lähellä slaavilaisten kielten pohjalta rekonstruoitua kantaslaavia ja sillä on suuri merkitys vertailevalle indoeuropeistiikalle. Indoeurooppalainen standardirekonstruktio on yleensä laadittu latinan, kreikan, sanskritin, liettuan ja kirkkoslaavin pohjalta. 1900-luvun jälkipuoliskolla tokaarin ja heetin merkitys on tosin kasvanut näiden vanhastaan tunnettujen vanhojen indoeurooppalaisten kielimuotojen rinnalla.
Keskeinen muutos indoeurooppalaisesta kantakielestä kantaslaaviin oli umpitavujen muuttuminen avotavuiksi. Tällöin konsonanttiloppuisista tavuista tuli vokaaliloppuisia ja syntyi arkaaisille slaavilaisille kielimuodolle ominaisia nasaalivokaaleja.
Muinaiskirkkoslaavin morfologia on huomattavasti kaikkia nykyisiä slaavilaisia kieliä mutkikkaampaa. Kirkkoslaavissa on kolme sukua (maskuliini, feminiini ja neutri) ja kolme lukua (yksikkö, kaksikko eli duaali, ja monikko). Verbijärjestelmää luonnehtii partisiippien runsas käyttö, jossa on havaittavissa voimakas kreikan vaikutus. Kirkkoslaavin sanajärjestys oli hyvin vapaa ja lauserakenteita luonnehtivat monimutkaiset alistussuhteet.
Muinaiskirkkoslaavin kielellä kirjoitetut tekstit ovat enimmäkseen hengellisiä. Myöhemmin muinaiskirkkoslaavilla on ollut suuri merkitys erityisesti venäjän kielen kehitykseen tärkeimpänä lainanantajakielenä. Siitä on eri aikoina omaksuttu huomattava määrä sivistyssanastoa venäjään ja nykyvenäjää luonnehtiikin alkuperäisen itäslaavilaisen ja kirkkoslaavilaisen sanaston käyttö rinnakkain, tyylilajista riippuen.
Ortodoksisessa kirkossa etenkin slaavilaisissa maissa käytetään yleisesti kirkkoslaavinkielistä raamattua ja jumalanpalveluskirjoja. Ortodoksisessa jumalanpalveluksessa ei kuitenkaan puhuta muinaiskirkkoslaavia, vaan nykyään yleisimmin käytetty kielimuoto vakiintui 1600-luvulla. Tämä modernisoitu slaavin variantti ei täysin vastaa Kyrilloksen ja Metodioksen viljelemää slaavin muotoa. Merkittävimmät erot koskevat oikeinkirjoitusta.
Seututie 834
Seututie 834 on Muhoksen ja Ylikiimingin välinen seututie, joka yhdistää seututien 833 valtatiehen 22.
Tie alkaa Muhoksen kunnan Laukan kylästä Oulujoen etelärannalta, jossa se haarautuu valtatiestä 22. Tie ylittää Oulujoen ja johtaa Sanginjoen kylän, Ison Seluskanjärven sekä Karahkan kylän kautta Ylikiimingin taajamaan Ouluun. Tien pituus on noin 24,5 kilometriä. Sanginjokea seuraileva Sanginjoentie yhtyy siihen Sanginjoen kylällä.
Lähes koko matkalla nopeusrajoitus on 80 km/h, asutusalueilla kuitenkin 60 km/h. Tien alku- ja loppupää on valaistu. Tien rinnalle sen pohjoispäähän rakennettiin 1980-luvun lopulla kilometrin pituinen kevyen liikenteen väylä koululaisten turvallisuuden vuoksi.
Novorossijsk
Novorossijsk () on kaupunki Venäjän Krasnodarin aluepiirissä Mustanmeren rannalla. Se on yksi Venäjän tärkeimmistä satamakaupungeista; siellä on Venäjän suurin rahtisatama. Novorossijsk on yksi harvoista kaupungeista, joille Neuvostoliiton aikana annettiin arvonimi "sankarikaupunki". Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui yhteensä 241 952 henkeä.
Novorossijsk on perustettu vuonna 1838 Venäjän laivastotukikohdaksi entisen turkkilaisen linnoituksen paikalle. Vuonna 1942 Saksan armeija valtasi kaupungin, mutta neuvostoliittolaiset merimiehet, heidän joukossaan Leonid Brežnev, puolustivat yhtä kaupunginosaa 225 päivän ajan.
Novorossijskin satama on rahtimääränsä suhteen Venäjän suurin merisatama. Sataman kautta kulki esimerkiksi tammi–kesäkuussa 2012 yhteensä 81,6 miljoonaa tonnia rahtia. Novorossijskin sataman satamatoimijoista keskeisin on Moskovan ja Lontoon pörsseissä noteerattu satamaoperaattori Novorossijski morskoi torgovyi port. Sen osuus oli esimerkiksi vuonna 2011 yhteensä 74,97 miljoonaa tonnia koko sataman kautta kulkeneesta 116,14 miljoonasta rahtitonnista.
Vuonna 2003 presidentti Putin määräsi uuden Mustanmeren laivaston tukikohdan perustamisesta kaupunkiin. Tuolloin Venäjän laivastotukikohdan jatko Krimin Sevastopolissa oli epävarmaa. Uuden tukikohdan on määrä olla kokonaisuudessaan valmis 2020, jolloin siihen on käytetty 92 miljardia ruplaa (3 mrd. US$).
Seututie 836
Seututie 836 on Oulun Ylikiimingin taajamasta Utajärven Sanginkylään johtava seututie.
Tie alkaa seututieltä 833 Ylikiimingin kirkonkylän itäpuolella, ja kulkee Jokelankylän, Vepsän ja Ylivuoton kylien kautta Utajärven kunnan Sanginkylään, jossa se liittyy seututiehen 837. Tien pituus on noin 42 kilometriä.
Tien profiilissa ei ole suuria korkeuseroja. Suurimmat nousut ovat tien länsipäässä lähellä Ylikiimingin taajamaa Pylkönmäen hiihtokeskuksen luona sekä Vepsän Tervahaarassa. Muutoin tiellä ei ole mainittavia nousuja. Tie on kaksikaistainen päällystetty tie. Osuus Suoperästä Sanginkylään päällystettiin vasta 1990-luvun lopulla, jolloin myös pahimpia mutkia suoristettiin. Aiemmin päällystettyä osuutta ei ole sanottavasti oikaistu, päällystäminen tehtiin 1970-luvun lopulla.
Tietä käyttävät Ylikiimingin itäosien kylien asukkaat, ennen muuta kesäisin myös monet kesäasukkaat. Se on myös Sanginkylän läntisimpien osien yhdystie Utajärvelle. Vapon turvekuljetukset tiellä alkoivat 1970-luvulla, sitä myöten kuljetetaan myös puutavaraa Ouluun ja se on lyhin läntinen reitti Paljakan hiihtokeskukseen Puolangalle. Koska tie seurailee Ylivuotolta Sangin Tervolankylään Kiiminkijokea, siltä on useita liittymiä joen urheilukalastuspaikkoihin. Sen sijaan Kiiminkijoen taakse tieltä pääsee vain Alavuoton sillan kautta. Myöskään etelään Oulujoen suuntaan tieltä ei ole läpimenoyhteyttä, joskin Aittokylän ja Kivijärven tiet siihen suuntaan risteävät.
Tieyhteyksien ja asutuksen historiaa seututien 836 varrella:
Oberstdorf
Oberstdorf on parantola- ja talviurheilukeskus Allgäun Alpeilla Baijerin osavaltion lounaisosassa Saksassa. Oberstdorfin kunta sijaitsee keskimäärin 815 metrin korkeudessa merenpinnan yläpuolella. Korkeat Nebelhornin ja Fellhornin huiput hallitsevat maisemaa.
Oberstdorf on Saksan eteläisin kunta. Sen osa-alueet ovat Oberstdorf, Kornau, Reichenbach, Rubi, Schöllang ja Tiefenbach. Saksan eteläisin maantieteellinen alue, Haldenwanger Eck, sijaitsee kunnan alueella. Oberstdorfissa sijaitsevista vuorenhuipuista merkittävimmät ovat:Oberstdorfissa sijaitsee useita järviä ja lampia:Oberstdorfissa vuoden lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 21,7 °C, mutta elokuu on lähes yhtä lämmin. Keskimääräinen alin lämpötila on pakkasen puolella marraskuusta maaliskuuhun, tammikuussa jopa –6,6 °C. Sadetta saadaan ympäri vuoden yli sata milliä kuukaudessa, kesä- ja heinäkuussa yli 200 mm.
Varhaisin kirjallinen maininta Oberstdorfista on vuodelta 1141. Maksimilian I myönsi paikkakunnalle markkinaoikeudet (Marktrecht) 1495. Kolmikymmenvuotisen sodan aikana Oberstdorf kärsi Ruotsin joukkojen harjoittamasta terrorista. Seitsemisensataa oberstdorfilaista sai surmansa vuosien 1634–1635 ruttoepidemiassa. Kansansivistys otti askeleen eteenpäin 1787, kun paikkakunnan ensimmäinen koulurakennus valmistui. Oberstdorfia kohtasi suurpalo 5. ja 6. toukokuuta 1865, jolloin kaksi kolmasosaa rakennuskannasta tuhoutui. Liikenneyhteydet kehittyivät merkittävästi, kun rautatieyhteys Sonthofen–Oberstdorf avattiin 1888. Oberstdorfista alkoi kehittyä matkailukeskus. Nebelhornin köysirata (Nebelhornbahn) rakennettiin 1928–1930 ja uusittiin 1977 ja 1991. Söllereckin köysirata avattiin 1950 ja Fellhornin rata 1972. Vuonna 1937 Oberstdorf nimettiin kylpyläkeskukseksi (Kurort). Kunnan keskusta suljettiin henkilöautoliikenteeltä vuonna 1992. Oberstdorf liittyi niin kutsuttuun Zipfelbund-ryhmään kolmen muun saksalaisen paikkakunnan kanssa 1999. Ryhmään kuuluvat Saksan eteläisin paikkakunta eli Oberstdorf, sekä pohjoisin, itäisin ja eteläisin paikkakunta.
Oberstdorfin rautatieasema on 20,7 kilometriä pitkän yksirataisen ja sähköistämättömän Immenstadt–Oberstdorf-radan päätepiste. Paikkakunnan keskeisin maantieyhteys on 529 kilometriä pitkä Bundesstraße 19 (Krauthausen–Oberstdorf), joka on rakennettu nelikaistaiseksi Sonthofenin kaupungista pohjoiseen. B19 on ainoa maantieyhteys Oberstdorfista Itävallan puolella sijaitsevaan Kleinwalsertalin kuntaan.
Vuosittaisia matkailijoiden yöpymisiä Oberstdorfissa on noin 2,3 miljoonaa. Matkailijoiden saapumisia on noin 400 000 vuosittain.
Oberstdorf on järjestänyt Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut vuosina 1987 ja 2005. Oberstdorfissa sijaitsee myös yksi maailman viidestä lentomäestä (K 185, HS 211 m), jossa on pidetty maailmanmestaruuskilpailut vuosina 1973, 1981, 1988, 1998 ja 2008. Oberstdorfissa järjestetään myös yksi arvostetun ja perinteikkään Keski-Euroopan mäkiviikon kilpailuista. Oberissa Mäkiviikolla hypättävä kisa on ensimmäinen kaikista kiertueen neljästä osakilpailusta. Eniten voittoja (3) siellä ovat saavuttaneet saksalaiset Dieter Thoma ja Martin Schmitt.
Jacques Villeneuve (vanhempi)
Jacques Villeneuve vanhempi (s. 4. marraskuuta 1953 Quebec, Kanada) on kanadalainen autourheilija. Hän on Gilles Villeneuven veli ja Jacques Villeneuve nuoremman setä.
Kilpailu-uransa Vileneuve aloitti vuonna 1976 osallistumalla Kanadan Honda Civic -kilpailuluokassa. Hänet palkittiin vuoden lopuksi vuoden tulokkaana. Samaan aikaan hän osallistui myös Sno-Pro-moottorikelkkakisoihin. Vuonna 1977 hän voitti Honda-luokan mestaruuden.
Vuosina 1979–1981 Villeneuve osallistui Formula Atlantic -luokkaan. Vuonna 1979 hänet palkittiin vuoden tulokkaana ja ensimmäiset neljä voittoa tulivat vuonna 1980. Hän keräsi kyseiseltä ajanjaksolta yhteensä 8 voittoa ja kaksi mestaruutta (1980 ja 1981).
Vuoden 1981 lopuksi hän sai ensimmäisen Formula 1 -testinsä. Villeneuve ajoi Arrows-tallissa viimeiset kaksi kisaa. Formula 1 -luokan vastus oli kuitenkin kova eikä hän päässyt yhteenkään kilpailuun vanhentuneella autollaan. Vuodeksi 1982 Villeneuve ei saanut sopimusta mihinkään formulaluokkaan, ja hän ajoi CanAm-urheiluautoja seuraavat kaksi vuotta voittaen vuoden 1983 CanAm -mestaruuden. Vuonna 1983 hän sai vaihteeksi tilaisuuden ajaa Formula 1 -autoa RAM Racing-tallissa. Kilpailuun pääseminen osoittautui kuitenkin jälleen kerran liian suureksi haasteeksi eikä hän päässyt kilpailuun.
Vuosina 1984–1986 Villeneuve nähtiin lähinnä CART-sarjassa, missä hän kolaroi usein mutta saavutti myös kohtuullista menestystä. Tähän päättyi hänen säännöllinen kilpailu-uransa autoissa. 1986–1999 hän ajoi moottorikelkkakisoissa voittaen useita kilpailuja. Lisäksi hänet nähtiin formulaveneen ratissa 1999.
Villeneuven nimi on lisätty suoritustensa ansiosta Canadian Motorsport Hall of Fameen vuonna 2001.
Seututie 837
Seututie 837 johtaa Utajärven keskustasta Sanginkylän, Juorkunan ja Särkijärven kylien kautta Puolangan keskustaan, jossa se risteää seututie 800 ja kantatien 78 kanssa.
1960-luvulla asvaltoitu 69 kilometrin pituinen seututie on vanha kulkureitti Utajärven kirkonkylästä ns. Pohjanperien kyliin ja Puolangalle. Sille rakennettiin aikanaan myös yhteys Ylikiiminkiin Ylivuoton ja Vepsän kylien kautta, seututieltä 836. Siltä on sen sijaan vain metsäautotieyhteys itään, Sanginkylän Yli-Utoksen kautta seututielle 800, joka johtaa Puokion kautta Vaalasta Puolangalle. Seututeiden 837 ja 800 välisellä alueella onkin yhä suuria asumattomia metsä- ja suoalueita
Tietä käyttävät ennen muuta Utajärven pohjoisosien kylien asukkaat reittinä kirkonkylälle ja eteenpäin, samoin kuin puolankalaiset. Erityisesti kesällä sen kautta kulkee paljon kesämökkiläisiä, talvisin se taas muodostaa myös lounaisen reitin Paljakan hiihtokeskukseen Puolangalla. Koska tie seuraa Kiiminkijoen yläjuoksua Juorkunan, Särkijärven ja Puolangan alueilla, joen virkistyskalastuspaikat ovat sen kautta helposti saavutettavissa. Tie on myös tärkeä kuljetusväylä Puolangan–Suomussalmen alueen Ouluun suuntautuvissa raakapuukuljetuksissa.
Juorkuna
Juorkuna on noin 150 asukkaan kylä samannimisen järven rannalla Kiiminkijoen yläjuoksulla Utajärven kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla Oulun läänissä.
Kylän läpi kulkeva Utajärven ja Puolangan välinen seututie 837 on alueen tärkein kuljetusväylä. Alueella ei ole erillisiä kevyen liikenteen väyliä, joten vilkasliikenteinen tie 837 muodostaa turvallisuusriskin.
Kylästä alkava Olvasjärventie johtaa Kivijärven ja Marttisjärven kyliin, ja sen sivuteitä pitkin on yhteys myös Pudasjärven Keinäsperään.
Kahvila
Kahvila on julkinen paikka, josta voi ostaa yleensä kahvia, teetä, virvoitusjuomia ja pikkulämpimiä. Suomalaiset kahvilat ovat yleensä auki vain päiväsaikaan ja niissä ei läheskään aina myydä alkoholijuomia. Suomen ensimmäinen kahvila, "Kaffehus", perustettiin Turkuun vuonna 1778.
Islamilaisissa maissa kahvilat ovat suosittuja kokoontumispaikkoja, joissa pelataan shakkia tai backgammonia. Venäläisistä kahviloista saa myös ruokaa ja alkoholia.
Hollannissa ja muissa maissa joissa mietojen huumausaineiden käyttö on sallittua, joistakin kahviloista, joita kutsutaan coffee shopeiksi voi ostaa kannabistuotteita.
Kahviloiden juuret ovat Arabian niemimaalla ja Lähi-idässä islamilaisen kulttuurin piirissä, josta saatiin malli ensimmäisiin Eurooppaan 1600-luvun puolenvälin tienoilla perustettuihin kahviloihin. Noin sadan vuoden ajan kahvilat joko jäljittelivät pitkälle itämaisia esikuviaan tai olivat entisiä baareja ja majataloja, jotka olivat alkaneet tarjota suosiota saavuttanutta uutuusjuomaa kahvia ja muuttaneet nimensä kahviloiksi. Melko nopeasti kahviloiden kirjo alkoi kuitenkin laajeta ja eurooppalaisen kahvilakulttuurin omaleimaisuus kehittyä.
Monet ensimmäisistä kahvia myyneistä yrittäjistä pyörittivät liiketoimintaansa liikuteltavista kojuista tai kaulassa kannettavilta tarjottimilta. 1700-luvulla puistoihin ilmaantui suosittuja kahvitelttoja ja -paviljonkeja. Silloin tällöin kahvilanpitäjät pyrkivät luomaan kahviloihinsa ylellisyyden ja hienostuneisuuden leimaa, mutta näyttäviä, suuria luksuskahviloita alkoi esiintyä vasta 1700-luvun lopulla. Ne saavuttivat täyden komeutensa vasta 1800-luvun puolella, jolloin parhaimmillaan kahvila saattoi olla sisustettu useaan kerrokseen. Porvarilliseen makuun kuuluva koristeellisuus ja mahtavuus lisääntyivät kahviloiden sisustuksessa vuosisadan mittaan.
Tyypillistä kahvilakulttuurille on ollut yhä uusien kahvilatyyppien kehittyminen. Kuitenkin myös kahviloiden vanhat muodot ovat usein säilyneet uusista tulokkaista huolimatta.
Kahvilatyyppejä:
Nettikahvila
Nettikahvila on tila, jossa voi käyttää internetiä yleensä minuutti- tai tuntitaksalla. Usein nettikahviloissa ei ole lainkaan kahvitarjoilua. Myös tarjotun Internetyhteyden laatu vaihtelee. Suurimmassa osassa nettikahviloita ainoa tarjolla oleva palvelu on verkkoselain. Nettikahvilaa käyttävät yleensä henkilöt, joilla ei ole omaa tietokonetta sekä matkailijat. Jotkin nettikahvilat ovat erikoistuneet pelkiksi peliasemiksi.
Yksi Euroopan ensimmäisistä nettikahviloista perustettiin Helsinkiin loppuvuodesta 1993. CompuCafé avautui aluksi Kluuvin kauppakeskukseen, ja siellä esiteltiin uusimpia tietokoneita ja laitteita yhteistyössä maahantuojien kanssa. Vuodenvaihteen jälkeen ravintola siirtyi Annankadun ja Eerikinkadun kulmaan. Uusissa tiloissa oli muun muassa olutrobotti, josta saattoi valuttaa etukäteen ostettua olutta magneettikorttia vilauttamalla. Baarin toiminta loppui lyhyeen, sillä asiakkaat tekivät pääasiassa muuta kuin kuluttivat rahojaan juomiin. Ravinolaketju otti tilan muuhun käyttöön loppuvuodesta 1995.
Porin maalaiskunta
Porin maalaiskunta () oli Satakunnassa sijainnut Suomen kunta. Se liitettiin vuonna 1967 toteutetun suuren kuntaliitoksen yhteydessä Porin kaupunkiin.
Kunta sijaitsi nykyisessä Satakunnan maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Sen naapurikunnat olivat Porin kaupunki sekä Ahlainen, Kullaa, Luvia, Noormarkku ja Ulvila.
Porin maalaiskunta oli aikoinaan nykyisten Nakkilan, Noormarkun, Pomarkun, Siikaisten, Merikarvian, Ahlaisten ja Kullaan kanssa osa Suur-Ulvilaa.
Porin maalaiskunta oli viimeisten kuntien joukossa, joka sai oman kunnankirjastonsa vuonna 1952. Nyt tämä kirjasto on yksi Meri-Porin aluekirjastoista Porin Pihlavan kaupunginosassa nimenään Pihlavan kirjasto. Kirjasto täytti 50 vuotta 19. joulukuuta 2002.
Porin maalaiskuntaan kuuluivat nykyiset Meri-Porin kaupunginosat ja Yyterin hiekkaranta sekä nykyiset Porin rannikon eteläosan kylät Viasvedeltä Lyttylään ja Kokemäenjoen pohjoisrannan kylät Ruosniemestä Toukariin.
Seurakunnallisesti Porin maalaiskunnan alue kuului vuoteen 1960 saakka Porin kaupunki- ja maaseurakuntaan, sen jälkeen Keski-Porin, Länsi-Porin ja Pihlavan seurakuntiin.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Porin maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Vuonna 1946 Porin maalaiskunnasta liitettiin Poriin alue, jossa oli 5 057 asukasta.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Porin maalaiskunnassa oli neljä taajamaa: Järvikylä (338 asukasta 1,7 neliökilometrillä), Kyläsaari (752 asukasta 3,2 neliökilometrillä), Pietniemi (253 asukasta 2,2 neliökilometrillä) ja Pihlava (2 806 asukasta 6,7 neliökilometrillä). Lisäksi osa Porin keskustan ja Ulasoorin taajamista sijaitsi maalaiskunnan puolella. Järvikylän ja Pietniemen taajamat ulottuivat osittain kaupungin puolelle.
Luettelo englannin kielen murteista
Tämä on luettelo englannin kielen murteista. Murteet ovat kielen variantteja, jotka eroavat toisistaan lausumisen, sanaston ja kieliopin suhteen. Murretta ei pidä sekoittaa aksenttiin, joka on kielen standardin version lausumista tietyllä tavalla.Vaikka nämä eivät ole varsinaisesti murteita, ne ovat silti englannin tietynlaisia variantteja.
Syöksykierre
Syöksykierre on lentokoneen epätavallinen lentotila, jossa kone putoaa nokka maata kohden suurella kohtauskulmalla pystyakselinsa ympäri pyörien. Koneen toinen siipi kantaa ja toinen sakkaa. Painuvan siiven kohtauskulma kasvaa ja nousevan siiven kohtauskulma pienenee. Ylisuurella kohtauskulmalla kone pyrkii jatkamaan pyörimistään ja seurauksena on "autorotaatio" (ei pidä sekoittaa vastaavaan termiin, kun käsitellään helikoptereita). Hieman pienemmällä kohtauskulmalla kone pyrkii itsestään lopettamaan pyörimisen siipien muuttuvien kohtauskulmien johdosta; painuvan siiven nostovoima kasvaa ja nousevan siiven nostovoima pienenee.
Syöksykierteen oikaisu tapahtuu painamalla jalkaohjaimella sivuperäsin täysin pyörimiselle vastakkaiseen suuntaan, jolloin pyöriminen lakkaa. Tämän jälkeen pienennetään kohtauskulmaa eli tuodaan ohjainta eteenpäin sakkaustilan poistamiseksi ja turvallisen nopeuden saavuttua oikaistaan kone kiihtyvästä syöksystä. Alkavan syöksykierteen tunnistaminen ja oikaisu kuuluvat yksityislentäjän lupakirjan (PPL, private pilot's licence) koulutukseen. Muistisääntö on "vastajalkaa ja sauva eteen".
Syöksykierteestä oikaisuun liittyy vakavasti otettava aistiharha vastakkaissuuntaisesta liikkeestä. Korvan kaarikäytävissä oleva neste jatkaa liikettään lentokoneen pyörimisen lakattua ja tämä aiheuttaa lentäjälle voimakkaan aistimuksen koneen pyörimisestä vastakkaiseen suuntaan. Lentäjä korjaa aistimuksen perusteella alkuperäisen liikkeen suuntaan ja joutuu näin juuri oikaistusta kierteestä uuteen saman suuntaiseen kierteeseen. Psykofysiologisilla testeillä lentäjiä valitessa pyritään karsimaan alalta pois ne ihmiset, joilla tällainen harha-aistimus on voimakas.
Ilmailun alkuaikoina syöksykierre oli erityisen vaarallinen, koska monet konetyypit eivät oienneet siitä lainkaan ja monet muutkin oikenivat vain vaihtelevin oikaisutoimin (mm. moottoritehosta riippuen). Lentokone voidaan myös suunnitella sellaiseksi, ettei se mene syöksykierteeseen lainkaan. Tällaisia ovat mm. monet purjekoneet.
Syöksykierrettä ei tule sekoittaa lattakierteeseen, joka on erittäin vaarallinen tila ja johtuu koneen painopisteen joutumisesta liian taakse pituusakselilla.
Jorma Kurvinen
Jorma Kurvinen (3. kesäkuuta 1931 Oulu – 19. helmikuuta 2002 Oulu) oli suomalainen kirjailija. Kurvinen tunnetaan eritoten sotakirjoistaan sekä "Susikoira Roi" -nuortenkirjasarjastaan.
Oululainen kirjailija Jorma Kurvinen syntyi Juho Kurvisen ja Eva Karvosen perheeseen vuonna 1931. Hän tapasi vaimonsa Aira Rinteen (1928–2001) työskennellessään opettajana Marraskoskella, Rovaniemen lähistöllä. Pariskunnalle syntyi neljä lasta: Pentti (s. 1953), Anna-Maija (s. 1955, nyk. Kurvinen-Tikkanen), Matti (s. 1956) ja Pekka (s. 1963).
Jorma Kurvinen oli tuottoisa ja monipuolinen kirjailija. Hänen ensimmäinen romaaninsa "Anna – kartanon opettajatar" julkaistiin vuonna 1958. Ensimmäisen kirjallisuuspalkintonsa hän sai kuusi vuotta myöhemmin nuortenromaanista "Kolmas palo". Ensimmäiset parikymmentä vuotta Kurvinen kirjoitti sivutoimisesti. Hän työskenteli lehtialalla muun muassa toimittajana Outsider-lehdessä ja Nyyrikissä, päätoimittajana Uusi Oulu -lehdessä, jonka toinen omistaja hän myös oli, sekä julkaisujohtajana Kolmiokirjassa.
Päätoimiseksi kirjailijaksi Kurvinen jäi vuonna 1978. Hän on saanut useita kirjallisuuspalkintoja, mm. Valtion kirjallisuuspalkinnon kolmesti. Jorma Kurvisen tuotanto käsittää sota- ja nuortenromaanien lisäksi tietokirjallisuutta muun muassa uskonnon ja urheilun alalta. Kurvisen sotaromaaneille on tyypillistä sodanvastaisuus. Myös nuorten kirjoissa etiikka on suuressa roolissa, samoin ihmisen ja luonnon suhde. Kurvinen kirjoitti myös useita viihderomaaneja mm. salanimellä Elsa Anttila. Teoksia on kiitetty naisten keskinäisen solidaarisuuden kuvauksista.
Jorma Kurvinen työskenteli ahkerasti ja hyvin määrätietoisesti, jopa pikkutarkasti. Hän keräsi kaiken aikaa tuleviin kirjoihinsa aineistoa. Suunnitelmissa saattoi olla yhtä aikaa useampia teoksia, joita varten hänellä oli omat leikekansionsa. Niihin materiaalia kertyi mm. lehtiä lukemalla ja ihmisiä haastattelemalla. Hän kirjoitti sodasta, mutta ei ollut itse ehtinyt rintamalle. Tämä edellytti sotakirjailijalta laajaa tietojen keruuta aihepiiristä.
Kurvista arvostettiin ennen muuta nuortenkirjoistaan. Hän sanoi, että paras palkinto niistä oli lasten antama myönteinen palaute. Kirjoissa Kurvinen korosti perinteisten arvojen, toverihengen ja rehellisyyden tärkeyttä. Hän nosti kirjoissaan julkiseen keskusteluun ajankohtaisia yhteiskunnallisia aiheita. Hän oli ensimmäisiä, joka käsitteli kirjoissaan tuomitsevasti koulukiusaamista. Myös urheilulla oli tärkeä sija Kurvisen nuorten kirjoissa.
Kurvinen matkusteli mielellään. Kiinnostus Keski-Eurooppaa kohtaan syttyi hänen sanojensa mukaan pian sodan jälkeen Keski-Eurooppaan suuntautuneen pitkän polkupyöräretken aikana.
Jorma Kurvinen menehtyi äkilliseen sairauskohtaukseen vuonna 2002.Viimeksi mainittua palkintoa Kurvinen arvosti kertomansa mukaan, koska palkinnonsaajan valitsevat nuoret lukijat eivätkä kriitikot. Kurvinen ei kuitenkaan ehtinyt saada tietoa ehdokkuudestaan, sillä hän menehtyi sairauskohtaukseen samana päivänä kuin palkintoehdokkaat julkistettiin.
Vaahterat
Vaahterat ("Acer") on vaahterakasveihin ("Aceraceae") tai saippuamarjakasveihin ("Sapindaceae") kuuluva suku. Vaahteroiden syysasu on värikäs, jonka takia ne ovat yleisiä puistopuita.
Vaahterat ovat kesävihantia, tavallisesti yksikotisia puita tai pensaita. Lehdet kasvavat vastakkain. Lehtilapa on yleensä liuskainen. Kukinto on terttumainen huiskilo. Hedelmä on kaksilohkoinen lohkohedelmä. Lohkoissa on pitkä lenninsiipi.
Vaahterakasvit
Vaahterakasvit (Aceraceae) on aiemmin tunnistettu siemenkasviheimo, joka nykyisessä luokittelussa sisällytetään saippuamarjakasveihin ("Sapindaceae") kladistisin perustein. Heimossa on 160 lajia, joista kaksi kuuluu sukuun "Dipteronia".
Vaahterakasveihin luokitellut lajit ovat kesävihantia puita tai pensaita, joiden lehdet ovat tavallisesti liuskaisia. Hedelmä on kaksilohkoinen lohkohedelmä, jolla on lenninsiivet.
Lasten LukuVarkaus -palkinto
Lasten Luku-Varkaus -palkinto on suomalainen lastenkirjallisuuspalkinto, joka jaetaan vuosittain edellisvuoden parhaalle suomalaiselle ja suomenkieliselle alle 12-vuotiaille suunnatulle lastenkirjalle.
Palkinnon suuruus on 3 500 euroa ja se on jaettu vuodesta 2001. Palkinnon perustivat Varkauden kaupunki ja Stora Enso Oyj. Palkinnolla halutaan tukea lasten luku- ja kirjallisuusharrastusta.
Lasten LukuVarkaus -palkinnon voittajakirja julkistetaan ja kirjailija palkitaan Vekara-Varkaus Festivaaliviikon yhteydessä kesäkuussa.
Aikuisista koostuva esiraati valitsee 6–10 palkintoehdokaskirjaa, joista vuosittain vaihtuva 9–12-vuotiaista lapsista koottu kuusijäseninen raati valitsee varsinaisen voittajan.
Lapsiraati vaihtuu vuosittain, oppilaat tulevat vuorotellen eri Varkauden alakouluista. Lapset valitsevat keskuudestaan raadin puheenjohtajan. Lapsiraadin sihteerinä toimii aikuinen henkilö, jolla ei ole äänivaltaa raadissa.
Lähde
Sapindales
Sapindales on kaksisirkkaisiin (Magnoliopsida) kuuluva kukkivien kasvien lahko. Lajit ovat puita, pensaita tai ruohoja.
Lahkossa on 9 heimoa, 471 sukua ja noin 6070 lajia.
Mobile
Mobile on epävakaaseen ja herkästi muuttuvaan tasapainotilaan perustuva veistoksellinen rakennelma, jossa liike on keskeinen osatekijä. Mobile on kineettisen veistoksen tyyppi, jossa tasapainotetut liikkuvat osat on ripustettu yhdeksi kokonaisuudeksi.
Tavallisesti mobile riippuu ja liikahtelee vapaasti, mutta se voi toimia myös sähkön avulla. Mobilen varjoilla on usein merkitystä, koska ne kertaavat liikettä. Mobilesta ei kuvissa saa oikeaa käsitystä, koska niistä puuttuu liike.
Useimmiten mobilella tarkoitetaan erityisesti sen tyyppisiä kineettisiä veistoksia, kuin Alexander Calder teki 1930-luvun alusta lähtien. Saman suuntaisia teoksia oli tehty Venäjän konstruktivismin piirissä, mutta Calder varsinaisesti antoi mobileille niiden nykyisen muodon ja teki ne tunnetuiksi. Ne myös saivat nimensä Calderin yhteydessä. Marcel Duchamp käytti mobile-sanaa Calderin kineettisistä veistoksista vuonna 1931. Sana tulee ranskan ja italian kautta latinasta.
Calderin taustainnoittajina toimivat Piet Mondrianin ja Joan Mirón teokset. Hänen mobilensa ovat teräslangasta ja peltilevyistä tehtyjä rakennelmia, joiden osat riippuvat vapaasti ja ovat ilmavirran liikuteltavissa. Ne koostuivat kirkasvärisistä abstrakteista metallilevymuodoista, jotka oli yhdistetty metallilangalla. Värien suhteen Calder suosi päävärejä, etenkin punaista, ja lisäksi mustaa sekä valkoista. Osaset on kiinnitetty peräkkäin niin, että ne voivat liikkua vapaasti kukin omaan tahtiinsa ja pyörähdellä. Calder teki mobileitaan 1930-luvulta kuolemaansa (1976) asti.
Calderin ja venäläisen Aleksandr Rodtsenkon ohella myös Man Ray ja Kari Huhtamo ovat tehneet mobileita.
Mobilet ovat suosittu virike pienten lasten sängyn yläpuolella. Periaatteessa myös tuuliviirejä ja tuulikelloja voisi sanoa mobileiksi. Mobilet ovat lisäksi inspiroineet säveltäjiä mobilemaisesti liikahteleviin sävellyksiin. Muun muassa Frank Zappa on sanonut Calderin mobileiden toimineen joidenkin hänen sävellystensä mallina.
Rukousnauha
Rukousnauha on useimmissa maailmanuskonnoissa rukousten lausumiskertojen laskemiseen käytetty helminauha.
Ensimmäiset tarkat kuvaukset rukousnauhoista on löydetty hindujen patsaista vuosilta 185 eaa. - 320 jaa. Rukousnauhan käytön uskotaankin alkaneen esihistoriallisessa Intiassa, jossa hindut käyttivät aluksi pikkukiviä rukousten laskemiseen ja sittemmin helminauhaa. Intiasta rukousnauhan käyttö levisi Tiibetiin, Kiinaan, Japaniin, Persiaan ja Arabiaan. Buddhalaiset ja muslimit alkoivat myös käyttää rukousnauhaa. Buddhalaisuudessa se tunnetaan nimellä "mala" ja islamissa nimellä "subha".
Kristittyjen rukousnauhojen käytön arvellaan olevan aavikkoisien perua 200-luvulta jaa. Myös he käyttivät pikkukiviä lausuttujen rukousten laskemiseen. Idän kristittyjen keskuudessa rukousnauha tunnettiin nimellä "chotki". Läntisessä kristikunnassa rukousnauhan käyttö alkoi 800-luvulla jaa. ja rukousnauhan englanninkielinen nimitys "prayer bead" on lähtöisin noilta ajoilta. "Bead" perustuu anglosaksiseen sanaan "bede", joka tarkoittaa rukousta. Katolilaisuudessa rukousnauhaa alettiin Ave Marian rukouksen käyttöönoton jälkeen kutsua nimellä ruusukko. Nimitys perustuu ruusuun, jota pidetään Neitsyt Marian ja täydellisyyden kukkana.
Rukousnauhassa on solmuja ja se on useimmiten tehty villasta. Historiallisesti rukousnauhassa on 100 solmua, mutta nykyään käytetään myös 50 ja 33 solmun nauhoja. Rukousnauhan päässä on yleensä punottu risti ja tietyin välein toistuu helmiä solmujen välillä. Tavallinen satasolmuinen rukousnauha jaetaan yleensä 25 solmun eriin, jotka erotellaan suuremmilla solmuilla.
Sondre Norheim
Sondre Norheim (10. kesäkuuta 1825 – 9. maaliskuuta 1897) oli hiihdon kehittäjä ja tunnettu talviurheilumies. Hän syntyi Øverbøssä, Morgedalin kunnassa, Telemarkissa, Norjassa. Hänen perheensä oli hyvin köyhä ja myöhemmin se muutti Kvævenin tilalle Øverbøn läheisyyteen. Sondre oli vain kaksivuotias, kun hänen äitinsä kuoli.
Vuonna 1868 hän voitti ensimmäiset kansalliset hiihtokilpailut Kristianiassa (nyk. Oslo) voittaen nuoremmat kilpakumppaninsa ylivoimaisesti yhdessä muiden Telemarkista 200 kilometrin matkan matkustaneiden kumppaniensa kanssa. Noissa kilpailuissa Norheim esitteli maailmalla kehittämänsä välineet ja uuden käännöstyylin telemarkilaisen käännöksen. Myöhemmin hän esitteli christiania-parallelkäännöksen, joka vakiintui alppihiihdossa käytettäväksi.
Sondre Norheimia pidetäänkin aiheellisesti nykyaikaisen hiihdon isänä. Hän kehitti muun muassa laskettelua sekä itse lajin että myös välineiden alalla. Hän muun muassa kehitti kannantaussiteen ja suksia, joissa oli leikatut sivut, jotta kääntyminen olisi helpompaa. Norheimin keksinnöt tekivät mahdollisiksi nykyaikana niinkin yksinkertaisilta tuntuvat asiat kuin suksilla kääntymisen ja hyppäämisen ilman, että sukset irtoaisivat jalasta. Norheimin ansiosta nykyaikana sana "slalom" (norj. "slalåm", "sla" = rinne, tasainen pinta, "låm" = mäkeä alas tuleva latu) on yleismaailmallinen nimitys pujottelulle. Myöhemmin norjalaiset levittivät slalomia ja Telemark-hiihtoa Keski-Euroopan alppihiihtokeskuksiin.
Norheim hyppäsi vuonna 1868 mäkihypyn ensimmäisen maailmanennätyksen Brunkebergissä 19 metriä kantaneella hypyllään. Olaf Haugann rikkoi ennätyksen vuonna 1879, kun hän hyppäsi 20 metriä.
1952, 1960 ja 1994 talviolympialaisten olympiatuli sytytettiin Norheimin syntymäpaikassa Øverbøssä.
Rosenheim
Rosenheim on Baijerissa, Etelä-Saksassa sijaitseva kaupunki. Kaupungin asukasluku on noin 60 000. Se on tärkeä liikenteen solmukohta Münchenin (noin 60 km), Itävallan Salzburgin (80 km) ja Innsbruckin (noin 110 km) sekä Italiaan vievän Brennersolan (170 km) välillä.
Rosenheim sijaitsee Alppien juurella Innin varrella. Alue on suosittua ulkoilu- ja patikointiseutua.
Mobile (Alabama)
Mobile on Yhdysvaltojen Alabaman osavaltion keskeisiä kaupunkeja ja merkittävin satama. Kaupunki sijaitsee Meksikonlahden pohjoisrannalla Mobilenlahdella. Kaupungin nimi juontaa juurensa paikalla asuneesta mobileintiaaniheimosta.
Kaupunki perustettiin 1702, joskin jatkuvien Mobilejoen tulvien vuoksi sen sijaintia muutettiin vuonna 1711. Kaupunki oli osa Ranskan Louisianaa. Pariisin sopimuksella 1763 Mobile siirtyi brittien hallintoon. Muutos aiheutti kaoottisen tilanteen, ja ranskankreolilainen väestö muutti sankoin joukoin länteen nykyisten Mississippin ja Louisianan osavaltioiden alueille. Amerikan vallankumoussotien yhteydessä 1780 Mobilen saivat espanjalaiset ja pitivät sitä hallussaan vuoteen 1814. Sen jälkeen siitä tuli Yhdysvaltojen Meksikonlahden rannikon toiseksi suurin satama. Alkoi puuvillabuumi. Kauppa ja merenkulku vilkastuivat suuresti. Vuonna 1860 saapui virallisesti viimeinen orjalaiva "Clotilde" ilman kapteenia. Mukana tulleet afrikkalaiset rantautuivat ja ryhtyivät asuttamaan lähiympäristöä, jossa onnistuivat säilyttämään kielensä ja kulttuurinsa 1900-luvulle asti. Yhdysvaltain sisällissodan aikana Mobile oli strategisesti tärkeä satamakaupunki etelävaltioille ja sen lähistöllä käytiin Mobilenlahden taistelu vuonna 1864. Toisen maailmansodan jälkeen Mobileen rakennettiin "Brookleyn lentotukikohta". Kaupungissa sijaitsee myös yliopisto "University of South Alabama". Alue on kuuluisa ostereistaan ja katkaravuistaan, joskin näiden tuotanto on taantunut.
Elokuussa 2005 iski Hurrikaani Katrina alueelle. Mobile kärsi huomattavia vahinkoja, mutta säästyi täystuholta toisin kuin lännempänä sijaitsevat Biloxi, Gulfport ja New Orleans.
Vuoden väestönlaskennan mukaan Mobilen väkiluku on 198 915, esikaupungit mukaan lukien noin 550 000. Asukkaista ilmoitetaan olevan valkoihoisia 50,4 % ja tummaihoisia tai afroamerikkalaisia 46,3 %. Lasten osuus on 26,5 %. Virallisen köyhyysrajan alla on 21,2 prosenttia väestöstä.
Garmisch-Partenkirchen
Garmisch-Partenkirchen on noin 25 000 asukkaan kaupunki, matkailu-, parantola- ja talviurheilukeskus Saksan Baijerin osavaltiossa.
Garmisch-Partenkirchen sijaitsee 707 metriä merenpinnan yläpuolella, Baijerin osavaltion eteläosissa, lähellä Itävallan rajaa, Loisach-joen laaksossa Zugspitzen juurella.
Garmisch ja Partenkirchen ovat eri puolilla jokea ja rautatietä. Partenkirchen on vanhempi ja perinteisempi, sen pääkadun sanotaan edelleen kulkevan vanhan roomalaistien linjausta pitkin ja sen varrella on perinteisiä baijerilaistaloja. Garmisch on modernimpi ja enemmän hiihtokeskuksille tyypilliseen iltaelämään keskittynyt alue.
Paikkakunnalta on rautatieyhteydet Müncheniin ja Innsbruckiin sekä Zugspitzelle, Saksan korkeimmalle vuorelle. 2 962 metrin korkeudelle kohoava vuori on aivan kylän tuntumassa.
Kaupungin sijainti vuoristossa vaikuttaa sen ilmastoon. Keskimääräinen alin lämpötila on pakkasen puolella marraskuusta maaliskuuhun asti. Keskimääräinen ylin lämpötila on vähintään +20 astetta heinä- ja elokuussa. Eniten sataa kesä-, heinä- ja elokuussa, yli 160 mm kuukaudessa.
Kaupungin historia alkaa sen läpi kulkeneesta roomalaisten tiestä ja tienvarren levähdyspaikasta nimeltä "Partanum". Vuonna 1330 kaupungin pohjoispuolelle perustettiin benediktiiniluostari. Vuonna 1361 Garmisch-Partenkirchenistä tuli virallinen markkinapaikka. Se oli tärkeä pysähdyspaikka Saksasta Italiaan kulkeville kauppiaille.
1500-luvun lopulla alueella käytiin lukuisia noitaoikeudenkäyntejä.
Garmisch ja Partenkirchen olivat pitkään omat erilliset kylänsä, kunnes olympialaisten kynnyksellä Adolf Hitler suostutteli kylien pormestarit yhdistämään kylät.
Vuonna 1952 kaupunkiin perustettiin lasten reumasairauksiin erikoistunut klinikka, joka on nykyisin maailman suurin. Se hoitaa 2500 lasta vuodessa.
Garmisch-Partenkirchen on yksi Baijerin Alppien merkittävimpiä matkailu- ja urheilukeskuksia. Siellä on matkailijoille 10 000 vuodepaikkaa ja vierasyöpymisiä kirjataan vuosittain 1,2 miljoonaa.
Garmisch-Partenkirchenissä järjestettiin talviolympialaiset 1936. Se on lisäksi yksi neljästä perinteikkään ja arvostetun Keski-Euroopan mäkiviikon kilpailupaikoista. Garmisch-Partenkirchenissa hypätään Mäkiviikon uudenvuodenpäivän osakilpailu, joka on kiertueen toinen heti Oberstdorfin jälkeen.
Kaupungin liepeillä Schachenissa on Baijerin kuninkaan Ludvig II:n rakennuttama satumainen linna. Kasvitieteellisessä puutarhassa kasvaa etenkin Alppien lajeja.
Kaupungissa syntyneiden kuuluisuuksien, säveltäjä Richard Straussin ja kirjailija Michael Enden kunniaksi on pienet museot. Werdenfels-museon kokoelmat valottvat alueen historiaa 2000 vuoden ajalta. Aschenbrenner-museossa on pieniä posliiniesineitä.
Garmisch-Partenkirchen on Lahden ystävyyskaupunki.
Hurrikaani Agnes
Hurrikaani Agnes oli Atlantin hurrikaanikauden 1972 tuhoisin hurrikaani. Se aiheutti suurimmat tuhonsa trooppisena myrskynä Yhdysvaltojen koillisosissa, jossa se aiheutti laajoja tulvia. Agnes surmasi yhteensä 122 ihmistä Yhdysvalloissa ja seitsemän Kuubassa ja aiheutti 10-12 miljardin dollarin vahingot (vuoden 2005 dollareissa.)
Agnes kehittyi trooppisesta matalapaineesta 14. kesäkuuta Karibianmerellä. 16. kesäkuuta siitä tuli "trooppinen myrsky Agnes" ja hurrikaani 18. kesäkuuta eteläisellä Meksikonlahdella. Agnes iski Floridan luoteisosiin 19. kesäkuuta kategorian 1 hurrikaanina, liikkui koilliseen ja heikkeni trooppiseksi matalapaineeksi Georgian yllä.
Agnes saavutti trooppisen myrskyn voiman jälleen Pohjois-Carolinan yllä 21. kesäkuuta poistuessaan mantereelta jälleen Atlantin ylle. Siellä se voimistui lähelle hurrikaanin voimaa ja iski maihin lähellä New Yorkia 22. kesäkuuta. Myrsky yhtyi ei-trooppisen matalapaineen kanssa 23. kesäkuuta ja hävisi lopulta 25. kesäkuuta.
Agnes oli heikko hurrikaani iskiessään Floridaan, ja myrskyn tuulten ja aaltojen vaikutukset jäivätkin vähäisiksi. Suurimmat tuhonsa Agnes aiheuttikin Yhdysvaltojen koillisosissa, jossa se yhtyi ei-trooppisen matalapaineen kanssa aiheuttaen laajoja rankkasateita. Yleisimmin vettä satoi 15-30 cm, mutta paikoin sitä tuli jopa 35-50 cm. Sateet aiheuttivat laajoja tulvia aina Virginiasta New Yorkin osavaltioon saakka, ja tulvia esiintyi myös läntisessä Carolinassa.
Agnes aiheutti 122 ihmisen kuoleman Yhdysvalloissa. Yhdeksän näistä kuoli Floridassa pääosin rajujen ukkosmyrskyjen vuoksi ja loput kuolemat liittyivät tulviin. Agnes aiheutti tulvia myös Kuubassa, jossa kuoli seitsemän ihmistä. Vuonna 2007 arvioitiin että myrskyn aiheuttamat aineelliset vahingot nousevat 10-12 miljardiin silloiseen dollariin, mikä tekee Agnesista seitsemänneksi kalleimman Yhdysvaltoihin iskeneen myrskyn.
Frank Herbert
Frank Herbert (8. lokakuuta 1920 Tacoma – 11. helmikuuta 1986 Madison) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija, jonka tunnetuin teos on "Dyyni"-kirjasarja. Päätyökseen Herbert teki muun muassa sanomalehtitoimittajan töitä. Herbertiä pidetään teknisesti kekseliäänä tieteiskirjailijana, jonka teoksissa käsitellään monesti selviämistä eri ympäristöissä, ekologiaa, valtapolitiikkaa ja uskontoa.
Frank Herbert oli kolmesti naimisissa, ja hänen poikansa Brian Patrick Herbert on jatkanut "Dyyni"-teosten kirjoittamista Kevin J. Andersonin kanssa. Poikansa mukaan Frank Herbert halusi olla omissa maailmoissaan ja sen takia teki kiusaa lapsilleen. Herbert oli monimutkainen ja vaikea luonne.
Herbert kuoli vuonna 1986 haimasyöpään 65 vuoden iässä.
Brittiläinen heavy metal -yhtye Iron Maiden pyysi Frank Herbertiltä lupaa lukea "Piece of Mind" -albuminsa kappaleen ”To Tame a Land” alkuun pätkän "Dyynistä", johon kappale perustuu, mutta Frank Herbert kielsi tämän, koska hän ”inhoaa kaikkia rockyhtyeitä”.
Sukeva
Sukeva on taajama Sukevanjärven rannalla Sonkajärven kunnassa Pohjois-Savossa. Taajama sijaitsee valtatie 5:n varrella noin 40 kilometriä Iisalmesta pohjoiseen. Asukkaita Sukevalla on noin 1 100.
Arvo M. Soinisen mukaan Sonkajärven reitin varsille oli perustettu 1500-luvun puoliväliin mennessä kuusi savolaistaloa, joista pohjoisimmat olivat Laurilammilla ja Sonkajärven itärannalla eli siis hieman pohjoisempana kuin nykyinen Sonkajärven kirkonkylä. Reitin latvoilla olevan Sukevanjärven tienoo kuului tuolloin usean talon tiluksiin; pysyvä asutus ei sinne asti vielä yltänyt. Ensimmäinen pysyvä talo Sukevalle perustettiin ennen 1600-luvun puoliväliä. Vuonna 1651 taloja oli jo kaksi.
Sukeva kuului 1600-luvun jälkipuoliskolla hallinnollisesti Viipurin ja Savonlinnan lääniin, Pienen-Savon kihlakuntaan ja Iisalmen pitäjään. Vuosina 1650–1680 se kuului lisäksi Pietari Brahen Kajaanin vapaaherrakuntaan, ja tämä jakso on ollut kylän historiassa ainoa, jolloin se tai sen osa on ollut läänitettynä.
Sukevalla oli 1950-luvulta vuoden 2004 loppuun asti oma evankelis-luterilainen seurakuntansa, vuoden 2005 alussa se liitettiin takaisin Sonkajärven seurakuntaan. Kyseessä on yksi vain muutamasta tapauksesta, jolloin maalaiskunnassa tietyllä alueella on ollut oma seurakunta niin, että kyseinen alue ei koskaan muodostanut omaa kuntaa. Muut tällaiset alueet olivat Pielisjärven, nykyisen Lieksan Viekijärvi (oma seurakunta 1948–1998), Liperin Viinijärvi (1959–1994), Sippolan, myöhemmän Anjalankosken Inkeroinen ja Myllykoski (1964–1998), Espoon Tapiola (vuodesta 1960, kolme vuotta ennen Espoon kauppalaksi tuloa) sekä Helsingin maalaiskunnan, nykyisen Vantaan Korso ja Vantaankoski (vuodesta 1966, jälkimmäinen vuoteen 1972 nimellä Vantaan seurakunta).
Sukevan kylältä löytyvät kaikki peruspalvelut; M-Market, posti, kirjasto, yhteispalvelupiste, koulu, päiväkoti, kyläkeskus, apteekki, motelli, ravintola, Nesteen huoltoasema, osuuspankki, kampaamo ja rautatieasema.
Sukevan taajamassa sijaitsee Pohjois-Savon paloasema 72. Asemalla on yksi sammutusyksikkö.
Sukeva on tunnettu mm. Sukevan vankilasta ja rautatiestä: taajaman läpi kulkee Iisalmen ja Kontiomäen välinen rautatie. VR:n henkilöjunat pysähtyvät Sukevan rautatieasemalla.
Suprom Oy oli Sukevan kylällä toiminut metallialan yritys.
Sigurd Pettersen
Sigurd Ørjan Pettersen (s. 28. helmikuuta 1980 Kongsberg) on norjalainen mäkihyppääjä. Hän on 180 senttimetriä pitkä, painaa 60 kilogrammaa ja edusti Rollag Veggli -hiihtoseuraa.
Pettersen teki läpimurtonsa kaudella 2002–2003, jolloin hän voitti kaksi maailmancupin osakilpailua (Trondheimissa ja Sapporossa) ja sijoittui cupin loppupisteissä kymmenenneksi. Val di Fiemmen MM-kisoissa hän kuului joukkuemäen pronssia saavuttaneeseen Norjan joukkueeseen.
Seuraavalla kaudella Pettersen voitti Keski-Euroopan mäkiviikon oltuaan paras Oberstdorfissa, Garmisch-Partenkirchenissä ja Bischofshofenissa. Hän voitti kauden aikana yhteensä neljä osakilpailua ja sijoittui maailmancupissa neljänneksi. Lentomäen MM-kilpailuissa Planicassa hän kuului joukkuemäen kultaa voittaneeseen Norjan joukkueeseen ja oli henkilökohtaisessa kilpailussa yhdeksäs.
Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2005 Pettersen hyppäsi Norjan pronssikvartetissa suurmäen joukkuekilpailussa. Suurmäen henkilökohtaisessa kilpailussa hän oli kymmenes ja normaalimäessä neljästoista.
Junasuorittaja
Junasuorittaja oli VR:n käyttämä ammattinimike. Alun perin ammattinimike on ollut junanlähettäjä, joka on edelleen käytössä Jokioisten Museorautatiellä.
Junasuorittaja oli rautatieliikenteen ohjaamisesta ja turvaamisesta vastaava henkilö. Hänen tehtävänään oli yhteistyössä muiden liikenteenohjaajien, junasuorittajien ja vaihdemiesten kanssa varmistaa junien aikataulun mukainen ja turvallinen kulku liikennepaikoilla ja liikennepaikkojen välillä. Junasuorittaja asetti eli "turvasi" junille niiden käyttämät kulkutiet asetinlaitteelta käsin, tai määräsi vaihdemiehen suorittamaan kulkutien turvaamiseen liittyvät tehtävät.
Ammattinimike katosi Suomesta miehitettyjen asemien vähetessä, kauko-ohjausjärjestelmien asentamisen vuoksi, ja liikennemääräysten muuttuessa ammattinimike muutettiin muotoon "liikenneohjaaja".
Junasuorittajan tunnusmerkkinä oli virkalakin keltaisenpunainen päällys, jonka perusteella hänet erotti muusta juna- ja asemahenkilökunnasta. Se oli peräisin Itävallan rautateiltä. Lakki otettiin alun perin käyttöön junanlähettäjille vuoden 1920 virkapuku-uudistuksessa, joka perustui Valtioneuvoston asetukseen ja jonka Rautatiehallitus antoi tiedoksi kiertokirjeellään . Punalakkisena junanlähettäjänä saattoi toimia junanlähettäjä, asemapäällikkö, asemakirjuri tms. Lakin yksityiskohdat (leukapunos yms.) määräytyivät virkanimikkeen mukaan.
Sven Hannawald
Sven Hannawald (s. 9. marraskuuta 1974 Erlabrunn, Saksin osavaltio) on saksalainen entinen mäkihyppääjä, nykyinen rata-autoilija.
Hannawald on ensimmäinen, joka on kyennyt voittamaan samalla kaudella kaikki Keski-Euroopan mäkiviikon neljä osakilpailua. Tämä tapahtui kaudella 2001–2002. Hän on lisäksi voittanut lukuisia arvokilpailuja, muun muassa kahdesti lentomäen maailmanmestaruuden.
Myöhemmin urallaan Hannawald kärsi loppuunpalamisesta ja jätti kauden 2004–2005 kokonaan väliin. Vuonna 2005 hän ilmoitti lopettavansa mäkihyppyuransa lopullisesti. Asianhoitajansa mukaan Hannawald oli toipunut sairastumisestaan, mutta ei terveydentilaltaan ollut huippu-urheilijan tasolla. Lopetuspäätöstä avitti se seikka, että Hannawald tunsi voittaneensa mäkihypyssä jo kaiken voitettavissa olevan.
Vuodesta 2010 alkaen Hannawald on ajanut saksalaisessa GT Masters -rata-autoilusarjassa.
Lisäksi Hannawald on osallistunut pariin otteeseen Le-Mansin 24-tunnin autokilpailuun yhdessä ajoparinsa entisen F1-kuljettajan ja maanmiehensä Heinz-Harald Frentzenin kanssa.