Marko Tapio
Marko Tapio (oik. Marko Viktor Tapper; 15. elokuuta 1924 Saarijärvi – 14. kesäkuuta 1973 Seinäjoki) oli suomalainen kirjailija.
Marko Viktor Tapper syntyi lahjakkaan saarijärveläisen veljessarjan vanhimmaksi. Veli Harri oli kirjailija ja opettaja, Kain kuvanveistäjä ja Yrjö lavastaja. Marko kävi Saarijärven yhteiskoulua 4 luokkaa. Koulunkäynti keskeytyi asepalvelukseen 1943-44 (Rukajärvi, Ontajärvi, pst-mies JR52:n tykkikomppania, 14, div.; Ontrosenvaaran taistelu 4.8.44). Myöhemmin hän suoritti sisävesiliikenteen laivapäällikön tutkinnon. Hän työskenteli Kymin Uittoyhdistyksen metsä- ja uittotyönjohtajana vuoteen 1950 ja kirjailijana vuodesta 1952 sekä kirjoitustyön ohella tilapäisenä rakennustyömiehenä ja freelancer-toimittajana "Keski-Suomen Iltalehdessä" 1961–1962. Marko Tapio oli huomattavimpia sodanjälkeisiä prosaistejamme. Tapio-kirjailijanimen hän sai WSOY:ltä.
Kirjailijaksi valmistumisessa häntä vahvisti urheiluseura nimeltä Saarijärven Pullistus. Tämä urheiluseura oli siitä harvinainen, että sen toiminta-alaan kuului myös kulttuuri. Pullistuksen kirjallisuuskerhon klassikoita ruotivia luentoja Marko Tapper seurasi aktiivisesti. Tämä "seminaari" auttoi häntä kehittymään ja tuntemaan omat mahdollisuutensa kirjoittajana, ja kerhon järjestämissä kirjoituskilpailuissa hän korjasi monet voitot. Kerhon puheenjohtaja lehtori Pekka Mattila (myöhemmin fil. tri ja professori) seurasi "hovikriitikkona" lahjakkaan kirjailijanoviisin esikoisromaanin työvaiheita. Suuri merkitys kirjailijantyölle oli Saarijärven mehevällä kansankielellä ja metsä-, rakennus- ja uittotyömailla saaduilla kokemuksilla.
Tapion esikoisteos "Lasinen pyykkilauta" (1952) otettiin vastaan lahjakkaan "sillanpääläisen" kertojan romaanina, jossa kuvattiin nuoren miehen kypsymiskamppailua. Vuonna 1956 ilmestynyt "Aapo Heiskasen viikatetanssi" on luokiteltu moderniksi romaaniksi. Teoksessa kuvataan sotasairaalasta palaavan ylioppilaan henkistä kriisiä, joka laajentuu sodasta palaavien ”harmaiden veljien” pysähtyneeksi ajankuvaksi, kun koetuksella on koko elämisen mielekkyys ja usko tulevaisuuteen. "Korttipelisatu" (1958) kuvasi nuoren miehen suhdetta ihannoimaansa isään. Poika miehistyy ja vapautuu. Teos on vireeltään kaunis, dramaattinen ja romanssinomainen. Romaani "Terassi" (1962) oli moderni ja tyylitelty arvoitus, joka kätkeytyi romaanin päähenkilön, fiktiivisen kirjailijan sisimpään: näkemys ahdistavasta kriisistä, jonka päähenkilö-kirjailija koki sekä maailman murrokseen ulottuvana että omaan työhönsä heijastuvana.
"Arktinen hysteria", I-II on kirjailijan pääteos, teemoina Björkharryjen perheen sosiaalinen nousu ja tuho, politiikan turmeltuneisuus ja näkymät Suomen sotien väliseen kurimukseen. I osa "Vuoden 1939 ensilumi" (1967) ja sota-aiheinen II osa "Sano todella rakastatko minua" (1968).
Marko Tapio avioitui 1961 fil. yo Tuulikki Viljasen kanssa (s. 1939; nyk. Tuulikki Valkonen, fil. maist., PKLO ). Avioliitosta syntyi 1962 Janne V. Tapper (Helsingin yliop./ Helsingin yliopisto fil. tri 2012, teatteritiede; Teatterikorkeakoulu / 1987 teatteritait. maist., ohjaaja). Tapion avioliitto päättyi eroon 16.4.1973 kirjailijan alkoholin ja lääkkeiden liikakäytön vuoksi. - Vuonna 2003 ilmestyi Tuulikki Valkosen teos "Mäyhä", jossa Valkonen muistelee Marko Tapion elämää ja kirjailijantyötä ja elämäänsä hänen puolisonaan.
Marko Tapion tuotannon polttavimmaksi ja keskeisimmäksi teemaksi näyttää erottuvan jopa väkivaltaisia ratkaisuja vaativa isän ja pojan suhde. Se on mukana myös "Arktisessa hysteriassa". Voimalaitosjohtajan itsekkään hahmon suhde työläisiin laajentuu padon murtuessa tuhoisaksi yhteiskunnalliseksi ongelmaksi. "Hysteria" on pessimistinen, suorastaan nihilistinen teos. Kirkolla, papeilla, uskonnolla ei milloinkaan ollut Marko Tapiolle itselleen oleellista merkitystä. Jumalalle hän oli jättänyt sen, mikä Jumalalle kuului. Ihmisen oli itse pystyttävä hoitelemaan sarkansa omassa maailmassaan. Mutta Arktinen hysteria jäi kesken, ja 2. osaan mennessä ei toivoa ollut näkyvissä.
Marko Tapio sai useita palkintoja ja apurahoja, muun muassa valtion kirjallisuuspalkinnon, F. E. Sillanpää -palkinnon 1958 ja Bergbom-palkinnon 1961, Pro Finlandia -mitalin 1971, ensimmäisen ns. akatemia-apurahan 1957 ja viimeisen 3-vuotisena 1970.