Pistetulo
Pistetulo eli skalaaritulo on matematiikassa vektoreille määritelty lasku­toimitus, jonka tulos on skalaari. Euklidisen avaruuden tapauksessa sitä nimitetään joskus myös sisätuloksi tai "projektio­tuloksi", joka korostaa sen geometrista, vektorin projektioon liittyvää merkitystä. Vektorit voidaan ilmaista järjestetyillä luku­jonoilla, joista kummassakin on piste­tuloa muodostettaessa oltava yhtä monta lukua (ne ilmoittavat yleensä vektorin koordinaatit, kun taas vektorien piste­tulo on vain yksi luku.
Nimitys pistetulo johtuu siitä, että sen merkkinä yleensä käytetään vektorien symbolien väliin merkittyä pistettä samaan tapaan kuin pistettä lukujen välissäkin käytetään (vinoristin ohella) kertomerkkinä. Täten vektorien a ja b piste­tuloa merkitään a⋅b. Toisinaan kuitenkin käytetään myös merkintää (a,b). Pistetulon toinen nimi "skalaari­tulo" taas korostaa sitä, että tuloksena on skalaari. Kolmi­ulotteisessa avaruudessa vektoreille on pistetulon lisäksi määritelty toinenkin tulo, ristitulo, jonka tulos on pseudovektori ja jolle käytetään merkintää a × b. Ulottuvuuksien luku­määrästä riippumatta pistetulo liittyy suoraan vektorien välisen kulman kosiniin.
Pistetulo voidaan määritellä kahdella tavalla: algebrallisesti tai geometrisesti. Geometrinen määritelmä perustuu kulman ja etäisyyden käsitteisiin, joista jälkimmäinen merkitsee myös vektorin suuruutta. Kun euklidisessa avaruudessa käytetään karteesista koordi­naatistoa, nämä määritelmät voidaan osoittaa yhtäpitäviksi.
Nykyaikaisessa analyyttisessä geometriassa avaruuden pisteet määritellään niiden karteesisten koordinaattien avulla, ja euklidinen avaruus itse samastetaan reaalisen koordinaatti­avaruuden formula_1 kanssa. Tällaisessa lähestymistavassa pituuden ja kulman käsitteitä ei oleteta annettuina, vaan ne määritellään vasta pistetulon avulla: vektorin pituus määritellään neliöjuurena sen piste­tulosta itsensä kanssa, ja vektorien välinen kulma määritellään siten, että sen kosini on vektorien pistetulo jaettuna vektorien pituuksien tulolla. Tällöin piste­tulon algebrallisen ja geometrisen määritelmän yhtä­pitävyys on oleellinen osa euklidisen geometrian klassisen ja modernin, analyyttiseen geometriaan perustuvan muotoilun yhtä­pitävyyttä.
Kahden vektorin ja pistetulo "n"-ulotteisessa avaruudessa määritellään seuraavasti:
missä formula_3 tarkoittaa summausta. Esimerkiksi kolmi­ulotteisessa avaruudessa vektorien ja pistetulo on:
Euklidisessa avaruudessa vektori on geometrinen olio, jolla on sekä suuruus että suunta. Vektoria voidaan kuvata nuolella. Sen suuruus on nuolen pituus ja suunta se, mihin nuolen kärki osoittaa. Vektorin A pituudelle käytetään merkintää formula_5. Euklidisten vektorien A ja B piste­tulo määritellään seuraavasti:
missä formula_7 on vektorien A ja B välinen kulma.
Erityisesti jos A ja B ovat kohtisuorassa, niiden välinen kulma on 90° ja
Toinen ääritapaus on, että vektorit ovat samansuuntaisia. Silloin niiden välinen kulma on 0° ja
Tästä seuraa, että vektorin A pistetulo itsensä kanssa on
mistä saadaan vektorin pituudelle lauseke
Euklidisen vektorin A skalaariprojektio eli skalaarinen komponentti toisen euklidisen vektorin B suunnassa on määritelmän mukaan
missä formula_7 on vektorien A ja B välinen kulma.
Pistetulon geometriseen määritelmään perustuen tämä voidaan kirjoittaa myös muotoon
missä formula_15 on B:n suuntainen yksikkövektori.
Pistetuloa luonnehtii näin ollen geometrisesti
Tähän tapaan määriteltynä pistetulo on homogeeninen skaalattaessa jokaista muuttujaa, mikä merkitsee, että jokaiselle skalaarille formula_17 pätee:
Pistetulolle pätee myös osittelulaki, toisin sanoen
Näistä ominaisuuksista yhteen­vetona voidaan todeta, että pistetulo on bilineaarinen muoto. Lisäksi tämä bilineaarinen muoto on positiivinen definiittinen, mikä merkitsee, että
formula_20
ei ole koskaan negatiivinen, ja nolla se on jos ja vain jos formula_21
Jos e, ..., e ovat formula_22:n standardikanta eli koordinaattiakselien suuntaiset yksikkövektorit, voidaan kirjoittaa:
Vektorit e muodostavat avaruuden ortonormaalin kannan, sillä ne kaikki ovat yhden pituusyksikön pituisia ja keskenään kohtisuorassa. Koska ne ovat yksikön pituisia, on
ja koska ne ovat keskenään kohtisuorassa, jos formula_25, on
Tällöin voidaan todeta, että kaikissa tapauksissa pätee:
missä formula_28 on Kroneckerin delta.
Geometrisen määritelmän perusteella voidaan toisaalta todeta, että jokaiselle kanta­vektorille e ja jokaiselle vektorille A pätee:
missä "A" on vektorin A komponentti yksikkö­vektorin e suunnassa.
Soveltamalla geometrisesti määritellyn pistetulon osittelulakia saadaan
mikä on täsmälleen sama kuin pistetulon algebrallinen määritelmä. Kahden vektorin geometrinen pistetulo on siis aina
yhtä suuri kuin niiden algebrallinen pistetulo.
Jos a, b ja c ovat reaalikertoimisia vektoreita ja "r" skalaari, vektorien pistetulolla on seuraavat ominaisuudet.Sen sijaan piste­tulolle ei ole olemassa liitäntälakia. Tämä seuraa jo siitä, ettei skalaarin (a ⋅ b) ja vektorin (c) tai vektorin (a) ja skalaarin (b' ⋅ c) piste­tulo ole edes määritelty. Edellä mainittua skalaarilla kertomis­sääntöä sanotaan kuitenkin toisinaan "skalaarin ja pistetulon liitäntä­laiksi", tai sanotaan, että "pistetulo on liitännäinen skalaarilla kertomisen suhteen, koska "c" (a ⋅ b) = ("c" a) ⋅ b = a ⋅ ("c" b).
Myöskään supistussääntö ei päde. Tavallisille luvuillehan pätee, että jos "ab" = "ac", on aina myös "b" = "c", ellei "a" ole nolla. Näin ei kuitenkaan ole vektorien pistetulon laita, sillä jos ja formula_37, tästä seuraa osittelu­lain mukaan, että : tämä edellyttää vain, että "a" on kohti­suorassa vektoria b − c vastaan, mutta vektorin b − c ei tarvitse olla nollavektori, joten b ei välttämättä ole yhtä suuri kuin c.
Oletetaan kaksi vektoria, a ja b, joiden välinen kulma formula_7, kuten oheisessa kuvassa. Niiden avulla voidaan muodostaa kolmio, jonka kolmantena sivuna on vektori . 
Tämän kolmannen sivun pistetulo itsensä kanssa on:
Näin ollen on:
mikä tulos tunnetaan kosinilauseena.
Vektorien piste- ja ristitulon yhdistää toisiinsa seuraava Lagrangen kaava:
mille voidaan käyttää muistisääntöä "BAC miinus CAB", kunhan muistetaan, mille vektoreille pistetulo muodostetaan. Tämän kaavan avulla vektoreilla suoritettavia lasku­toimituksia voidaan yksin­kertaistaa varsinkin fysiikassa.
Fysiikassa pistetulo on skalaari myös fysikaalisessa merkityksessä. Se on käytetystä koordinaatti­järjestelmästä riippumaton fysikaalinen suure, jolla on lukuarvo ja yksikkö. Esimerkkejä fysikaalisista suureista, joiden arvo voidaan laskea vektori­suureiden pistetulona, ovat muun muassa seuraavat:
Sovellettuina vektoreihin, joiden komponentit ovat kompleksilukuja, edellä esitetyt pistetulon määritelmät antaisivat sille varsin erilaisia ominaisuuksia. Esimerkiksi vektorin pistetulo itsensä kanssa voisi olla mikä tahansa kompleksi­luku, ja se voisi myös olla nolla, vaikka kyseessä ei olisikaan nollavektori; sellaisia vektoreita sanotaan isotrooppisiksi; tällä taas olisi pituuden ja kulman käsitteisiin liittyviä seurauksia. On kuitenkin mahdollista määritellä kompleksi­vektoreillekin pistetulo siten, että se on ominaisuuksiltaan lähempänä reaali­vektoreiden pistetuloa ja että sillä esimerkiksi on aina positiivis-definiittinen normi. Tällöin pistetulo määritellään seuraavasti:
missä "b" on "b":n 
kompleksikonjugaatti.
Näin määriteltynä jokaisen vektorin pistetulo itsensä kanssa on ei-negatiivinen reaaliluku, ja se on nolla vain, jos kyseessä on nollavektori. Näin määritellyllä kompleksi­vektorien piste­tulolla ei kuitenkaan ole reaali­vektorien pistetulon symmetria­ominaisuuksia eikä se ole bilineaarinen. Sen sijaan se on sekskvilineaarinen: se on konjugaattilineaarinen, mutta ei lineaarinen "b":n suhteen. Se ei myöskään symmetrinen, sillä
Kompleksivektorien välinen kulma määritellään tällöin seuraavasti:
Tämäntyyppinen skalaaritulo on kaikesta huolimatta käyttö­kelpoinen, ja se johtaa hermiittisen muodon ja yleisen sisätulo­avaruuden käsitteisiin.
Sisätulo on pistetulon yleistys abstarkteihin vektori­avaruuksiin, joiden kerroin­kuntana
on joko reaalilukujen (formula_48) tai kompleksilukujen kunta (formula_49). Sisätulolle käytetään yleensä merkintää formula_50.
Kun kerroinkuntana ovat kompleksiluvut, kahden vektorin sisätulo on yleensä kompleksiluku, ja sisätulo on seskvilineaarinen, ei bilineaarinen. Sisätuloavaruus on normitettu vektoriavaruus, ja vektorin sisätulo
itsensä kanssa on positiivis-definiittinen.
Sisätulo on määritelty vektoreille, joilla on äärellinen määrä komponentteja. Koska vektorit voidaan esittää lukujonoina, voidaan "n"-vektori käsittää myös diskreetiksi funktioksi, joka on määritelty joukossa formula_51, jolloin "u" eli vektorin "i":s komponentti on funktion arvo argumentin arvolla "i".
Tämä käsite voidaan yleistää jatkuville funktiolle. Samoin kuin vektorien sisätulo lasketaan
vastaavien komponenttien tulojen summana, funktion sisätulo määritellään integraalina jonkin välin "a" < "x" "b"
yli, jolle välille käytetään myös merkintää ["a","b"]:
Tämä voidaan edelleen yleistää kompleksifunktioille formula_53 ja formula_54 samaan tapaan kuin kompleksivektorien sisätulo edellä määriteltiin. Tällöin saadaan:
Sisätuloilla voi olla painofunktio, toisin sanoen funktio, joka painottaa sisätulon jokaista termiä jollakin arvolla.
Matriiseilla sisätuloa vastaa Frobeniuksen sisätulo, joka on analoginen vektorien sisätulon kanssa.
Kahden matriisin Frobeniuksen sisätulo on määritelty edellyttäen, että kummassakin on yhtä monta riviä ja yhtä monta saraketta. Tällöin matriisien A ja B sisätulo on niiden vastaavien komponenttien tulojen summa:
Samaan tapaan myös dyadeille on määritelty sisätulo ja "kaksinkertainen" sisätulo.
Kahden tensorin sisätulo, joista toinen on astetta "n" ja toinen astetta "m", on asteen "n" + "m" − 2 tensori.