Ensihoitopalvelu
Ensihoitopalvelu on yksi terveydenhuollon päivystyspalvelujen osa. Ensihoitopalveluun kuuluu ensihoito. Tässä artikkelissa kuvataan ensihoitopalvelun järjestämistapaa Suomessa.
Ennen ensihoitopalvelun aikakautta sairastuneita ja vammautuneitakin hoidettiin kotona kunnanlääkärin käydessä kotikäynneillä. Sairauden tai vamman vaatiessa potilaan lähtöä kunnanlääkärin luo, siirrettiin potilas hevosen vetämillä rattailla tai reellä. Lyhyillä matkoilla potilaita raahattiin tai he kykyjensä mukaan itse ponnistelivat kohti sairaalaa.
Helsingin kaupungin palolaitos on aloittanut sairaankuljetustoiminnan vuonna 1905 otettuaan mallia Tukholman palolaitokselta, joka oli aloittanut vastaavan toiminnan vuonna 1902. 1930-luvulle asti toimittiin hevosvaunujen ja työntöpaarien avulla, siitä eteenpäin moottorikäyttöisillä ajoneuvoilla. Toiminta oli puhtaasti kuljettamiseen keskittyvää, koska lääkärikunta ajatteli hoidon olevan mahdollista vain sairaaloissa. Henkilökunta sai vain tavanomaisen ensiapukoulutuksen eikä kuljetuskalusto sisältänyt juuri sideharsoja enempää. Sairaankuljetus kuvasikin siis toimintaa varsin hyvin.
Muualla maassa mm. Tampereella merkintöjä sairaskuljetuksista on vuodelta 1908, Lahdesta on sairaskanto-toiminnasta mainintoja 1910-luvulta.
Kansanterveyslaki tuli voimaan vuonna 1972. Tuossa määriteltiin ensimmäistä kertaa sairaankuljetus ja määrättiin se kuntien velvollisuudeksi. Siitä onkin alkanut vasta varsinainen kehitys kohti nykyaikaista ensihoitopalvelua. Tosin vielä 1990-luvulle asti kehittäminen oli hitaahkoa osan lääkärikunnasta vastustaessakin voimakkaasti hoitotoimien siirtämistä tuolloin vielä osin kouluttamattomankin henkilökunnan käsiin. Ensihoidossa toimivien koulutustausta on ollut vaihteleva ja värikäs. Toiminnassa on vielä 2000-luvullakin ollut ilman ammattikoulutusta olevia, palomiehiä, palomies-sairaankuljettajia, pelastajia, apu- ja perushoitajia, lääkintävahtimestareita, lähihoitajia, sairaanhoitajia jne. Kunnat ovat varsin vaihtelevasti järjestäneet sairaankuljetustoimintansa; loppuajasta harvahko terveyskeskus on hoitanut toimintaa itse, suurin osa kunnista on kilpailuttanut toiminnan ja ostanut palvelun yrityksiltä, osan sopiessa toiminnan järjestämisestä pelastuslaitosten kanssa. Etenkin pienempien terveyskeskusten resurssit, tiedot ja taidot huolehtia ensihoitopalvelun ohjeistuksesta, valvonnasta ja koulutuksesta vaihtelivat suuresti. Syrjäseuduilla säästettiin ostamalla vain ns. varallaolovalmiutta jossa työntekijöille maksettiin alle kolmasosa normaalista palkasta ja toivottiin heidän lähtevän hälytyksille kotoaan tai muusta sijainnista yhtä nopeasti kuin isompien kaupunkien täyden palkan työntekijät.
Lopulta apulaisoikeuskansleri Jaakko Jonkan otettua omatoimisesti tarkasteluun ensihoidon ongelmat, tuli virallisesti päivänvaloon ongelmia olevan paljon, osan niistä jopa vakavia ja potilasturvallisuutta vaarantavia. Hänen velvoitettua Sosiaali- ja terveysministeriön alkamaan toimiin epäkohtien korjaamiseksi, alkoi uuden ensihoitopalvelun suunnittelu. Sosiaali- ja terveysministeriö asetti selvitysmiehen selvittämään ensihoitopalvelun kehittämistä. Häneltä tuli 18 kohdan esityslista epäkohtien korjaamiseksi.
1.5.2011 tuli voimaan pitkään odotettu terveydenhuoltolaki joka sisältää myös lainkohtansa termille ensihoitopalvelu. Lisäksi samasta päivästä voimaan tuli ensihoitopalvelua tarkentava asetus ensihoitopalvelusta. Näiden säädösten myötä termi sairaankuljetus jää lopultakin historiaan nykymuotoista toimintaa huonosti kuvaavana. Ensihoitopalvelu kattaa nyt entisen sairaankuljetuksen kuin myös lääkinnällisen pelastustoimen.
Lain voimaan tulon myötä ensihoitopalvelun järjestämisvelvollisuus poistuu yksittäisiltä kunnilta, kun sairaanhoitopiirit alkavat vastata toiminnasta viimeistään 1.1.2013.
Ensihoitopalvelun yksikön määritelmä