hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Der er et Yndigt land
Der er et Yndigt Land on Tanskan kansallislaulu. Jos monarkki on läsnä, lauletaan kuninkaallinen sävelmä "Kong Kristian stod ved højen mast".
Laulun sanat kirjoitti 1819 Adam Gottlob Oehlenschläger. Sävelmän teki 1835 H.E. Krøyer ja sovituksen myöhemmin Th. Laub ja Carl Nielsen. Kansallislaulu kappaleesta tuli 1866.
"Der er et yndigt land" perustuu Adam Oehlenschlägerin runoon "Isänmaallinen laulu". Runon kolme ensimmäistä ja viimeinen säkeistö otettiin kansallislauluksi. Seuraavassa koko Oehlenschlägerin runo:
Horatiuksen motto, jonka Oehlenschläger on valinnut laulunsa otsikkoon, merkitsee: "Tämä maankolkka nauraa minulle enemmän kuin mikään muu". Runon teksti noudattaa vanhaa tanskalaista oikeinkirjoitusta.
Kde domov můj
Kde domov můj? (, suomeksi 'Missä on kotini?') on Tšekin kansallislaulu. Se on ollut käytössä Tšekin itsenäistymisestä alkaen eli vuodesta 1993. Tšekkoslovakian aikaan (vuoden 1992 loppuun) laulu muodosti ensimmäisen osan maan kansallislaulusta, ja nykyinen Slovakian kansallislaulu toisen osan.
Laulun kirjoittivat säveltäjä František Škroup ja dramaatikko Josef Kajetán Tyl komediaan "Fidlovačka aneb žádný hněv a žádná rvačka". Se esitettiin ensimmäisen kerran Prahassa Stavovské divadlossa (Säätyteatterissa) 21. joulukuuta 1834. Alkuperäisessä laulussa on kaksi säkeistöä, mutta vain ensimmäinen niistä on virallistettu kansallislauluksi.
O Canada
O Canada (englanniksi) tai Ô Canada (ranskaksi) on Kanadan kansallislaulu. Musiikin sävelsi Calixa Lavallée ja alkuperäiset sana kirjoitti Sir Adolphe-Basile Routhier, kanadanranskalainen patriootti isänmaalliselle Société Saint-Jean-Baptiste-järjestölle. Englanninkieliset sanat kirjoitti Robert Stanley Weir 1908. Ne eivät ole kuitenkaan käännös alkuperäisestä.
Laulu esitettiin ensimmäisen kerran 24. kesäkuuta 1880 Johannes Kastajan päivän (juhannuksen) juhlallisuuksissa Québecissa, mutta siitä tuli virallinen kansallislaulu vasta 1. heinäkuuta 1980. Vuonna 1980 englanninkielisiin sanoihin lisättiin uskonnollinen viittaus.
Vuodet 1867–1980 O Canada, "God Save the Queen" ja "The Maple Leaf Forever" kilpailivat epävirallisen kansallislaulun asemasta. 1960-lukuun mennessä O Canada päätyi selvästi suosituimmaksi. Monet kanadalaiset yllättyivätkin kun laulusta tehtiin virallinen kansallislaulu, koska he uskoivat sen jo olevan virallinen. God Save the Queen on Kanadan kuninkaallinen hymni ja "The Maple Leaf Forever" lähes unohdettu.
Julkisissa tilaisuuksissa lauletaan usein ensimmäiset kaksi riviä englanniksi, seuraavat neljä ranskaksi ja loppu englanniksi. Muitakin tapoja on. Nunavutissa kansallislaulu lauletaan englanniksi, ranskaksi ja inuktitutin kielellä. Laulun nimi on inuktitutiksi O'Kanata.
Luonnonfilosofia
Luonnonfilosofia () on filosofian osa, joka pyrkii selittämään luonnon kokonaisuutta. Sen aluetta on todellisuuskäsitys eli maailmankuva. Ennen kuin fysiikka ja filosofia eriytyivät, kutsuttiin luonnontiedettä yleisesti luonnonfilosofiaksi. Luonnonfilosofiassa on keskeistä, että teorioiden postulaatit eli taustaoletukset tuodaan esiin, ja ne muodostavat matematiikan kanssa yhtenäisen kokonaisuuden. Suomessa tätä näkökulmaa tieteeseen pitää esillä Luonnonfilosofian seura.
Latokartano
Latokartano () on asuinalue Helsingin Viikissä. Se sijaitsee Helsingin yliopiston Viikin kampusalueesta koilliseen, yliopiston koetilan peltojen vieressä. Aluetta rajoittavat luoteessa ja pohjoisessa Lahdenväylä ja Kehä I, etelässä Viikintie ja idässä laaja metsäalue (Hallainvuori), jonka toisella puolella on Myllypuro. Helsingin keskustaan on matkaa noin kahdeksan kilometriä.
1950-70-luvuilla Latokartanon alueelle rakennettiin jonkin verran lähinnä opiskelija-asuntoja (Latokartanon ylioppilaskylä). Alueen uudisrakentaminen aloitettiin vuonna 1998 ja se on 2000-luvulla kuulunut Helsingin tärkeimpiin asuntorakennuskohteisiin. Rakentaminen jatkuu aina 2010-luvun loppupuolelle. Asukkaita alueella oli 2010 alussa 7 921 ja työpaikkoja 341.
Latokartanon eteläisin osa on ns. ekologista asuinaluetta, jossa on pyritty kestävän kehityksen mukaiseen asumiseen. Ekoalueen rakentamisesta on järjestetty kaksi suunnittelukilpailua, joiden seurauksena alueen taloissa on kokeiltu muun muassa aurinkoenergiajärjestelmiä.
Latokartanon peruspiiri on Helsingin piirijaossa laajempi alue, joka jaetaan seuraaviin osa-alueisiin: Viikinranta, Latokartano, Viikin tiedepuisto, Viikinmäki, Pihlajamäki ja Pihlajisto. Peruspiirin maapinta-ala on 10,03 km² ja asukasluku vuoden 2010 alussa 21 149. Työpaikkoja peruspiiri tarjosi 5 521 hengelle.
Lahdenväylä ja Viikintie ovat alueen tärkeimmät henkilöautoliikenteen runkoväylät. Kehä I kulkee aivan Latokartanon asuinalueen vierestä koillisessa ja lähimmät liittymät sille on Pihlajamäessä ja vuonna 2016 avattu uusi Kivikon liittymä.
Latokartanoon liikennöi Munkkiniemestä ja Kontulasta bussilinja 57, keskustasta linja 78, sekä Herttoniemestä ja Puistolasta linja 79. Lisäksi runkolinja 550 kulkee Viikin halki, ja 506 kulkee Meilahdesta Latokartanon ja Viikin kampuksen läpi Myllypuroon. Kehä I varrella liikennöi Itäkeskuksesta Malmin suuntaan linjat 554 ja 561 sekä Pitäjänmäkeen linja 54, Itä-Helsingistä Malmin kautta Myyrmäkeen Runkolinja 560.
Latokartanon osa-alue on saanut nimensä Viikin latokartanosta, joka perustettiin 1500-luvulla läheisen Helsingin kuninkaankartanon talousalueeksi. Latokartano muodostettiin kuudesta Östervikin ja kolmesta Västervikin kylän talosta. Vuonna 1629 se lahjoitettiin ratsumestari Gert Skyttelle, mutta peruutettiin kruunulle vuonna 1655, minkä jälkeen se oli Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherran virkatalona.
Viikin latokartanoon kuului myös nykyinen Viikinmäen alue, joka siirtyi 1900-luvun alkupuolella Helsingin kaupungin omistukseen. Tilan jäljelle jäänyt osa luovutettiin vuonna 1946 Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteelliselle tiedekunnalle Viikin koetilaksi, jonka yhteyteen myös Viikin kampus on vähitellen muodostunut. Suurin osa tilan yhä jäljellä olevista pelloista sijaitsee kuitenkin Viikintien eteläpuolella ja kuuluu nykyisin Viikinrannan osa-alueeseen.
Liettuan kieli
Liettua ("lietuvių kalba") on balttilainen kieli, ja se kuuluu indoeurooppalaiseen kielikuntaan. Sen sukukieliä ovat latvia ja sammunut muinaispreussi.
Liettuassa kielen puhujia on noin 3 miljoonaa (80 % väestöstä), Liettuan ulkopuolella noin miljoona. Se on Liettuan virallinen kieli. Kielessä on kaksi päämurretta, yläliettua ("aukštaičių tarmė") ja alaliettua ("žemaičių tarmė"). Murre-ero saattaa vaikeuttaa keskinäistä ymmärtämistä.
Liettuaa kirjoitetaan latinalaisin aakkosin, eräitä erikoismerkkejä käyttäen. Aakkosia on 32 kappaletta:
Vanhin painettu liettuankielinen kirja on katekismuksen käännös vuodelta 1547.
Liettua on inflektoiva kieli, eli verbien ja nominien taivutusmuodot ovat tärkeitä ilmausten muodostamisessa. Nominien sijamuotoja on 7, sukuja kaksi, lukuja kaksi (mutta murteissa esiintyy myös duaali eli kaksikko). Verbeillä on neljä yksinkertaista aikamuotoa sekä niitä vastaavat yhdistetyt aikamuodot ja neljä tapaluokkaa; lisäksi verbien nominaalitaivutus on hyvin rikas.
Liettua on SVO-kieli kuten suomi: lauseenjäsenten tavanomainen järjestys on subjekti–predikaatti–objekti.
Liettuassa ääntämyksessä ja kieliopissa on paljon arkaaisia piirteitä, toisin sanoen kielessä on säilynyt indoeurooppalaisen kantakielen ominaisuuksia, jotka muista kielistä ovat hävinneet. Se onkin kaikkein vanhakantaisin kaikista nykyään puhutuista indoeurooppalaisista kielistä. Tämän tähden sillä on poikkeuksellisen merkittävä sija indoeurooppalaisessa vertailevassa kielentutkimuksessa.
Liettuan kielessä ja suomen kielessä on yhteisiä lainasanoja, kuten: "aikštė (aukio), kirvis (kirves), kalakutiėna (kalkkuna), žirnis (herne), laivas (laiva), sergti (särkeä, tuntea kipua), abejoti (epäillä)."
Sorbi
Sorbin kieli (myös: "vendin kieli") kuuluu länsislaavilaisiin kieliin. Kieltä puhutaan itäisessä Saksassa Lausitzissa eli sorbin kielellä Lužicassa, joka sijaitsee Brandenburgin ja Saksin alueella Saksan itärajalla ja sivuaa sekä Tšekkiä että Puolaa. Kieli jakaantuu ylä- ja alasorbiin, joilla molemmilla on oma kirjakielensä.
Yläsorbin kieltä (hornjoserbšćina tai hornjoserbska rěč) käytetään Ylä-Lausitzissa nykyisessä Saksin osavaltiossa. Sitä puhuu äidinkielenään noin 15 000 henkeä. Alasorbi (dolnoserbšćina tai dolnoserbska rěc) on noin 7 000 puhujan äidinkieli, ja sitä käytetään lähinnä Ala-Lausitzissa, nykyisessä Brandenburgin osavaltiossa. Lisäksi sorbin osaajia on useita kymmeniä tuhansia, mutta heidän pääkielensä on saksa. Kaikki sorbin puhujat osaavat myös saksaa. Saksan kieli on vaikuttanut sekä sanastoon että lauseoppiin.
Tšekin, puolan ja sorbin välinen sukulaisuus on ilmeinen, mutta niiden keskinäinen ymmärrettävyys on silti heikko.
Sekä ylä- että alasorbin asema vähemmistökielenä on tunnustettu Saksassa. Lausitzin eli Lužican kaksikielisyys on taattu Saksin ja Brandenburgin laeissa. Useissa kymmenissä alueen kouluissa sorbi on oppiaineena; eräissä kouluissa muutamia aineita opetetaan sorbiksi. Ylempää opetusta ei sorbiksi juuri ole tarjolla. Yliopistotasolla sorbia tutkitaan ja opetetaan ennen kaikkea Leipzigissa.
Yläsorbiksi ilmestyy sanomalehti Serbske Nowiny, alasorbiksi (ja saksaksi) ilmestyy viikkolehti Nowy Casnik.
Arkielämässä, kuten viranomaisten kanssa asioitaessa, sorbinkieliset käyttävät yleensä saksaa. Kielen säilyminen ei ole välittömästi uhattuna, joskin puhujamäärä saattaa olla laskussa.
Kielellä on myös jonkin verran puhujia Yhdysvalloissa Texasin Lee Countyssa, jossa ilmestyi vielä hiljattain sorbinkielinen sanomalehti.
Cerium
Cerium on kemiallinen lantanoideihin kuuluva alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ce () ja järjestysluku 58 sekä CAS-numero 7440-45-1. Tiheys on 6,75 g/cm3. Sen sulamispiste on 1 071 K (798 °C) ja kiehumispiste 3 699 K (3 464 °C).
Cerium on teräksenharmaa, kiiltävä metalli, joka hapettuu kosteassa ilmassa. Hapot ja kuuma vesi reagoivat ceriumin kanssa, jolloin kehittyy vetyä. Puhdas cerium todennäköisesti syttyy, jos sitä raaputtaa veitsellä.
Ceriumilla on se mielenkiintoinen ominaisuus, että puristamalla tai viilentämällä metallia sen hapetusluku muuttuu kolmesta neljäksi.
Ceriumia käytetään pyroforisissa metalliseoksissa, muun muassa sytyttimien kivissä. Lisäksi ceriumia on käytetään myös itsepuhdistavissa uuneissa ja kestomagneeteissa.
Ceriumin löysivät Jöns Jacob Berzelius, Wilhelm von Hisinger ja Martin Heinrich Klaproth vuonna 1803. Nimensä alkuaine sai kääpiöplaneetta Cereksen mukaan, joka oli löydetty pari vuotta aikaisemmin. Cerestä pidettiin alkuaineen nimeämisen aikaan vielä planeettana.
Cerium(IV)oksidia lisätään eräisiin lasilaatuihin, joita käytetään esimerkiksi ydinvoimaloissa, röntgenlaitteissa ja televisioissa. Ceriumoksidi suojaa lasia röntgen- ja ultraviolettisäteilyltä. Ceriumoksidia käytetään myös autojen katalysaattoreissa.
Ceriumsulfidia käytetään punaisena väriaineena, jolla värjätään laatikoita, leluja ja kotitaloustavaroita.
Ceriumnitraattia lisättiin aikoinaan kaasuvalojen sukkaan, jotta kaasu paloi puhtaammin.
Luonnossa esiintyvä cerium koostuu neljästä isotoopista: pysyvästä Ce (osuus 88,48 %) ja kolmesta radioaktiivisesta, jotka ovat Ce (11,08 %), Ce (0,25 %) ja Ce (0,19 %). Alkuaineella on yhteensä 38 tunnettua radioaktiivista isotooppia joiden massaluvut vaihtelevat välillä 119–157 ja joiden puoliintumisajat vaihtelevat 1,02 sekunnista (Ce) 5×10 vuoteen (Ce).
Kone
Kone on laite, jonka avulla voidaan aikaansaada energian muodon, vaikutustavan, -suunnan tai -kohdan säännöllisiä muutoksia. Täten koneilla voidaan muuttaa kappaleen asemaa tai muotoa. Säännöllisyyttä on se, että kone toistaa jatkuvasti tai vähintään aina samankaltaisesti toimintonsa tai toimintojensa yhdistelmän. Toistettavuus tässä rajoittuu luonnollisesti valmistustarkkuuteen.
Tavallisimmin koneilla tarkoitetaan laitteita, joiden voidaan sanoa tekevän työtä ihmisen puolesta ja käyttävät siis energian lähteenään jotakin muuta kuin ihmisen lihasenergiaa. Sellaisia ovat esimerkiksi höyrykoneet, poltto- ja sähkömoottorit sekä kaikki niillä toimivat laitteet. Fysiikassa termiä kone käytetään kuitenkin yleisemmässä merkityksessä, jolloin koneita ovat kaikki laitteet, joilla voidaan muuntaa voiman suuruutta tai suuntaa käytännöllisemmäksi. Tässä mielessä koneita ovat myös niin sanotut yksinkertaiset koneet kuten vipu ja kalteva taso, sekä monet muut käsikäyttöiset mekanismit kuten mekaaninen ovikello tai lukko, jossa työn tekee ihminen.
Toimiakseen kone tarvitsee energialähteen ja tämä energian lähde on yleensä jokin moottori, mutta voi olla myös käyttäjä itse. Työkalun, esimerkiksi haarukan tai lapion, erottaa koneesta se, että sillä tehtävän liikkeen toistettavuus riippuu käyttäjästä. Varhemmin koneen käsitteeseen on liitetty vaatimus liikkuvista osista, mutta koska sähköliesi on myös energiaa muuntava kone ja siinä ei tarvita liikkuvia osia, niin tästä vaatimuksesta on luovuttu. Kone-termin merkitys on tullut laajemmaksi tietokoneen vuoksi, koska siinä muunnetaan informaatiota muodosta toiseen. Laajin "kone"-termin käyttö esiintyy filosofisessa väitteessä "eläin on kone", jossa koneella tarkoitetaan, että eläimen kaikki, niin mekaaniset, sähköiset ja kemialliset toiminnot toimivat luonnonlakien mukaan eli eläimeen ei sisälly mitään yliluonnollista.
Ihmisen ja koneen ero on tekniikan kehittyessä tullut yhä vaikeammin erotettavaksi ja ongelmakohdaksi on tullut yhä enemmän ihmisen määrittely tässä vertailussa. Aihepiirin termeissä on siirrytty automaateista, roboteista ja androideista enemmän käsittelemään kyborgeja, "kyberneettisiä organismeja". Tekniikka ei ole enää välttämättä ihmisen suoraan käyttämä väline, vaan se saattaa olla ihmistä itseään, esimerkkinä sydämentahdistin, sisäkorvaimplantti ja tekonivel.
Koneita voidaan jaotella sen mukaan, kuinka itsenäistä niiden toiminta on. Esimerkiksi käsiporakone vaatii toimiakseen jatkuvasti ihmisen sitä käyttämään. Automatisoituun tuotantolinjaan liitetty porakone voi toimia itsenäisesti ohjelmointinsa mukaan vikaantumiseen saakka. Koneista voidaan muodostaa erilaisia laitoksia, joissa useat erilaiset koneet tekevät teollisia prosesseja kuten tuotteiden valmistusta. Koneet auttavat ihmisiä tekemään liian raskaat tai yksitoikkoiset työt ihmisten puolesta.
Koneet voidaan jaotella myös niiden käyttötarkoituksen perusteella.
Fysiikassa nimitetään "yksinkertaisiksi koneiksi" eräitä yksinkertaisia laitteita, joita ei yleiskielessä tavallisesti nimitetä koneiksi, mutta joita käytetään myös varsinaisten koneiden osina. Sellaisia ovat:
Kuljetus
Kuljetus on ihmisten, tavaroiden, sähkön ja tiedon siirtämistä paikasta toiseen.
Suomessa on useita kuljetukseen erikoistuneita yrityksiä. Posti kuljettaa kirjeitä ja paketteja. Postin omistukseen kuuluvat myös postilaatikot, jotka se tyhjentää säännöllisesti. Kuljetuksesta maksetaan postimerkillä. VR-Yhtymä suorittaa tavara- ja matkustajaliikennettä Suomen rautateillä. Suomen rautatieverkosto kattaa koko Suomen Pohjois-Suomea lukuun ottamatta. Lisäksi maanteillä kulkevat linja-autot, kuorma-autot ja ajoneuvoyhdistelmät. Merillä kulkevat laivat; tankkerit ja matkustajalaivat.
Intermodaalinen kuljetus on kuljetus, jossa yhdistetään eri kuljetustapoja kuljetusketjussa.
Darmstadtium
Darmstadtium (aiemmin "ununnilium" tai "eka-platina") on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ds ja järjestysluku 110. Sen isotooppien massaluvut ovat välillä 267–281. Darmstadtium on keinotekoisesti valmistettu radioaktiivinen alkuaine, joka hajoaa nopeasti. Sen oletetaan olevan metallinen ja kiinteä. Darmstadtiumin tunnettujen isotooppien puoliintumisaika vaihtelee 10 mikrosekunnin (Ds) ja 14 sekunnin (Ds) välillä
Ensimmäiseksi ainetta luotiin Darmstadtissa, Saksassa vuonna 1994. Ainetta ei ole koskaan nähty ja sitä on luotu vain joitain atomeja. Alkuaineen nimi hyväksyttiin virallisesti vuonna 2003. Darmstadtiumin nimeksi ehdotettiin myös policiumia, sillä Darmstadtiumin järjestysluku 110 on myös Saksan poliisin hätänumero. Darmstadtiumia valmistettiin pommittamalla nikkeliatomeja lyijyllä :
Darmstadiumilla ei ole pysyviä tai luonnossa esiintyviä isotooppeja. Sille tunnetaan 9 radioaktiivista isotooppia, näiden massaluvut ovat välillä 267–281. Massalukujen 268, 272, 274–276, ja 278 isotooppeja ei tunneta. Isotoopeista vakain on Ds, jonka puoliintumisaika on noin 14 sekuntia. Seuraavaksi stabiileimmat ovat Ds jonka puoliintumisajaksi on mitattu noin 11 sekuntia, ja Ds (noin 1 s). Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat selvästi alle yhden sekunnin. Lisäksi darmstadiumilla on kolme tai neljä meta­stabiilia ydinisomeeria.
Darmstadiumin isotoopit hajoavat useimmiten alfahajoamisella ja joskus spontaanilla fissiolla. Suuren atomimassan isotoopeilla Ds:sta alkaen spontaani fissio on tosin pääasiallinen hajoamistapa. Taulukossa on kaikki tunnetut isotoopit, joiden olemassaolo ja puoliintumisaika on pystytty kokeellisesti varmentamaan (vuonna 2016):
Dubnium
Dubnium (ennen "Hahnium" tai "Unnilpentium") on keinotekoinen alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Db ja järjestysluku 105. Tämä on äärimmäisen radioaktiivinen alkuaine, jonka pysyvimmän isotoopin Db puoliintumisaika on noin 29 tuntia.
Ainetta syntetisoitiin ensimmäiseksi vuonna 1968 venäläisessä Dubnan kaupungissa olevassa ydintutkimuskeskuksessa pommittamalla amerikiumia neonilla. Samana vuonna myös Albert Ghiorson tutkimusryhmä Kalifornian yliopistossa valmisti dubniumia pommittamalla kalifornium-249 kohdetta typpi-15 isotoopin ioneilla:
IUPAC katsoo kuitenkin vuoden 1970 varsinaiseksi löytövuodeksi, ja nämä molemmat tutkimusryhmät uuden alkuaineen löytäjiksi. Aineen nimeämisestä oli kiistaa, ja IUPAC valitsi pysyvän nimen "dubnium" vasta 1997. Ennen tätä dubniumia kutsuttiin myös hahniumiksi (Ha) saksalaisen fyysikon Otto Hahnin mukaan.
Dubniumilla ei ole pysyviä tai luonnossa esiintyviä isotooppeja. Sille tunnetaan 13 radioaktiivista isotooppia, näiden massaluvut ovat välillä 255:stä 270:een. Näistä vakain on Db, jonka puoliintumisaika on 29±4 tuntia. Seuraavaksi stabiileimmat ovat Db jonka puoliintumisajaksi on mitattu 2,0±1,3 tuntia, Db (1,67±1 h) ja Db (80±70 min). Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle minuutin, useimmiten vain joitain sekunnin murto-osia. Dubniumilla arvellaan olevan ainakin 1–3 meta­stabiilia ydinisomeeriä.
Erbium
Erbium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Er () ja järjestysluku 68 sekä CAS-numero 7440-52-0. Erbium on harvinaisiin maametalleihin, lantanideihin, kuuluva harvinainen alkuaine, jonka Carl Gustav Mosander löysi 1843 gadoliniitista Ytterbystä, Ruotsista. Erbiumin tiheys on 9,05 g/cm³, sulamispiste 1 712 K (1 522 °C) ja kiehumispiste 3 136 K (3 409 °C).
Erbiumin suolat ovat ruusunpunaisia, ja alkuaine antaa tunnusomaisen absorptiospektrin näkyvässä, ultra­violetissa ja lähi-infrapunavalossa. Erbiumilla ei ole biologista merkitystä, mutta sen on arveltu voivan kiihdyttää aineenvaihduntaa.
Luonnossa esiintyvä erbium koostuu kuudesta pysyvästä isotoopista: Er (osuus 33,5 %), Er (26,98 %), Er (22,87 %), Er (14,91 %), Er (1,6 %) ja Er (0,14 %). Alkuaineella on yhteensä 30 tunnettua radioaktiivista isotooppia joiden massaluvut vaihtelevat välillä 142–177 ja jotka ovat verraten epävakaita koska niiden puoliintumisajat ovat lyhyitä yhdestä sekunnista (Er) 9,4 vuorokauteen (Er) saakka.
Erbiumia käytetään valokuvaussuotimissa, metallurgisena lisäaineena, halvoissa koruissa ja ydinteknologiassa neutronien absorbaattorina. Erbium­oksidia käytetään lasin­puhaltajien suoja­laseissa sekä vaalean­punaisena väri­aineena aurinko­laseissa. Sitä käytetään myös optisissa kuiduissa signaalien vahvistamiseksi, sillä se muuttaa muita aallon­pituuksia informaatiota kuljettavan signaalin aallon­pituudelle.
Fermium
Fermium on keinotekoisesti valmistettu alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Fm (), järjestysluku 100 ja CAS-numero 7440-72-4. Fermium on hyvin radioaktiivinen metallinen aktinoidisarjaan kuuluva transuraaninen alkuaine. Vain pieniä määriä fermiumia on tuotettu ja eristetty, joten kemiallisista ominaisuuksista tiedetään vähän. Fermiumin arvellaan olevan hopeanhohtoista tai harmaata metallia. Se on nimetty fyysikko Enrico Fermin mukaan.
Fermiumia valmistetaan pommittamalla plutoniumia neutroneilla. Fermium on järjestysluvultaan korkein alkuaine, jota voidaan valmistaa reaktoreissa. Sitä raskaampia ytimiä, samoin kuin niitä Fermiumin isotooppeja joiden massaluku on suurempi kuin 257, saadaan vain hiukkaskiihdyttimistä. Pysyvin isotooppi on Fm-257, jonka puoliintumisaika on 100,5 päivää. Yhteensä 19 Fermiumin isotooppia tunnetaan.
Fermium löydettiin ensi kerran vetypommiräjähdyksen jäljiltä Marshallinsaarilla vuonna 1952. Lähiatollilla analysoitiin laskeumaa, josta löytyi kahta uutta alkuainetta. Ne nimettiin einsteiniumiksi ja fermiumiksi. Fermiumia syntyi vain parisataa atomia. Näitä uusia raskaita alkuaineita syntyi, kun uraanin U-isotoopin atomiytimet kaappasivat räjähdyksessä neutroneja.
Tällä hetkellä fermiumille ei ole mitään tunnettua käyttöä. Isotooppia Fm kuitenkin tutkitaan mahdollisena syövän säteilyhoidon välineenä.
Fermiumille tunnetaan yhteensä 19 isotooppia. Niiden massaluvut ovat 242–260 välillä.
Lähde: (247-merkitystä isotoopista ei tiedetä onko se perustilan nuklidi vaiko isomeeri)
Nenä
Nenä () on selkärankaisilla esiintyvä uloke, jonka pääasiallinen tarkoitus on toimia hengityksessä yhdessä suun kanssa ilman sisääntuloväylänä sisäänhengityksessä ja ilman ulostuloväylänä uloshengityksessä. Nenästä hengitystie kulkee nenäonteloon ja sieltä edelleen muualle hengityselimistöön. Nenään liittyvät sieraimet ja nenäkarvat, jotka suodattavat hengitysilmasta epäpuhtauksia. Ihmisen nenä sijaitsee keskellä kasvoja. Vastaavaa osaa kutsutaan kissoilla ja koirilla kirsuksi.
Nisäkkäillä nenä toimii ilman lämmittäjänä, puhdistajana ja kosteuttajana ennen sen saapumista keuhkoihin. Useimmilla nisäkkäillä nenä on pääasiallinen elin haistamiseen. Koirat ja monet muut eläimet käyttävät hajuaistiaan ihmistä tehokkaammin. Hajuhermot muuntavat nenän limakalvoon saapuvien molekyylien viestit hajureseptorien avulla hajuaistimukseksi. Hajureseptorit reagoivat nenän limakalvolle liuenneisiin molekyyleihin ja niistä lähtee aisti-impulsseja hajuhermoja pitkin aivojen kuorikerroksen primaariselle hajualueelle.
Ihmisen sieraimet toimivat vuorotellen, mikä helpottaa esimerkiksi hengitysilman lämmittämistä ja parantaa hajuaistia.
Meressä elävien nisäkkäiden sieraimet ovat muuntuneet hyvin pelkistetyiksi ja korostavat eläimen virtaviivaisuutta. Merieläimet voivat sulkea sieraimensa sukelluksen ajaksi.
Nisäkkäillä nenän rakenteet ja tarkoitukset ovat erilaiset ne ovat muodostuneet aikojen saatossa tarkoituksiinsa. Esimerkiksi norsujen nenä eli kärsä on suuri, pitkä, lihaksikas, joustava ja massiivinen, joten norsu voi käyttää sitä monipuolisesti eri tarkoituksiin. Valailla taas sieraimet ovat vähitellen evoluution myötä siirtyneet päälaelle niin, että kuono eli yläleuka ja varsinaiset hengityselimet eli sieraimet sijaitsevat kokonaan eri kohdissa päätä.
Nuha tarkoittaa vuotavaa tai tukkoista nenää. Se on hyvin usein esimerkiksi flunssan tai allergian oire. Tunnetuimpia nenän sairauksia ovat muun muassa nenäsyöpä ja nenän polyyppi. Anosmia taas merkitsee hajuaistin puutetta. Nenän agenesia on äärimmäisen harvinainen tila, jossa nenä on synnynnäisesti osittain tai kokonaan puuttunut.
Sormi
Sormet (lat. "digitus manus", mon. "digiti manus") ovat kädellisillä käden päässä olevia ulokkeita, joita käytetään tarttumiseen. Ihmisellä on varsin kehittynyt käsi, ja sitä voidaan käyttää tarttumisen lisäksi moniin muihinkin toimintoihin. Ihmisellä on syntyessään yleensä kymmenen sormea.
Peukalo koostuu kahdesta pienestä luusta, ja lopuissa neljässä sormessa on kolme pitkää luuta. Sormien päissä on kynnet, jotka suojaavat sormia. Sormissa ei ole lihaksia; sormia liikuttavat lihakset sijaitsevat kyynärvarressa lukuun ottamatta neljää peukaloa liikuttavista lihaksista. Sormet on nimetty, ja niiden nimet viittaavat sormien kokoon, asemaan ja käyttötarkoitukseen.
Sormia päällystää iho. Ihossa on uurteita, jotka muodostavat jokaiselle oman sormenjäljen. Sormenjäljen avulla voidaan tunnistaa ihminen. Sormissa on tuntoaisti, joka helpottaa esineisiin tarttumista ja voiman arviointia. Sokeille sormet ovat lukemisen apuväline.
Sormet on nimetty seuraavasti:
Useissa sarjakuvissa ja animaatioissa (muun muassa Aku Ankka, Family Guy ja Simpsonit) ihmisillä ja eläimillä on neljä sormea.
From Wishes to Eternity
From Wishes to Eternity on Nightwish-yhtyeen ensimmäinen DVD, jonka Spinefarm Records julkaisi vuonna 2001. Levyn rungon muodostaa Tampereen Tullikamarin Pakkahuoneella 29. joulukuuta 2000 kuvattu ja äänitetty konsertti. Konsertti on julkaistu myös CD- ja VHS-muodossa.
DVD sisältää myös:
Onoff
Onoff oli ruotsalainen kodinkoneiden vähittäisketju, joka syntyi Hans Westin johdolla, kun Telecall osti Sigges Radion 1982. Yritys meni konkurssiin 2011.
Onoff-nimellä toimii vielä virolainen verkkokauppa ja seitsemän myymälää Virossa sikäläisen toimitusjohtajan ostettua toiminnot konkurssipesältä itselleen.
Onoff lähti liikkeelle Hans Westin radioliikkeestä, joka myi japanilaisia stereolaitteita. Yritystoiminta oli tuolloin erittäin pientä. Liiketoiminta kannatti ja Hans Westin perusti 1973 liikkeen nimeltä Telecall. Liike sijaitsi Tukholmassa Åkersbergassa. Varsinainen myymälän Hans aukaisi 1976 ja pian aukaistiin kaksi muuta liikettä.
Liikeketju syntyi 1982, ja sillä oli seitsemän myymälää. Vuonna 1985 rakennettiin pääkonttori. Onoff osti Resurs-ketjun 1990-luvun lopulla ja vuonna 1997 Axlin-ryhmän sekä Ljud & Bildin. Suuren oston yritys teki ostettuaan BIG-ketjun 1999. Kaikkiaan ketjulla oli tuolloin yli 80 liikettä ympäri Pohjoismaita. Ruotsissa sen markkinaosuus kodinkonekaupasta oli noin 30 prosenttia.
Suomeen Onoff saapui vuonna 2001, kun se avasi kolme myymälää pääkaupunkiseudulle: Vantaalle, Espoon Isoon Omenaan ja Itäkeskukseen. Vuonna 2005 ketju laajeni vasta-avattuihin Kampin ja Sellon kauppakeskuksiin.
Keväällä 2009 Onoff sulki Kampin, Itäkeskuksen sekä Sellon myymälänsä. Samaan aikaan yhtiö vähensi yt-neuvotteluissa henkilöstöään reilusta sadasta työntekijästä 25:een.
Kesällä 2011 yhtiö hakeutui konkurssiin Tukholmassa. Viikko konkurssiin ilmoittautumisen jälkeen norjalainen Expert-kodinkoneketju kertoi ostaneensa yhtiön Ruotsissa sijaitsevat liikkeet sekä keskusvaraston. Suomen ainoa jäljellä ollut Onoff-myymälä Vantaan Tammistossa suljettiin 21. heinäkuuta 2011. Verkkokauppa suljettiin hieman aiemmin.
Puolan lippu
Puolan lippu on Puolan tunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Se on ollut käytössä 1800-luvun alkupuolelta asti. Valtiolippuun kuuluu vaakuna keskellä valkoista osaa. Lipun mittasuhteet ovat 5:8.
7. marraskuuta 1831 kansannousun aikana Sejm päätti Puolan kansallisvärien olevan samat kuin Puola-Liettuan vaakunassa, valkoisen ja punaisen. Itsenäisen Puolan lippu otettiin käyttöön nykymuodossaan 1. elokuuta 1919.
Puolan lipun päivää on juhlittu 2. toukokuuta vuodesta 2004 alkaen. Päivä on vapaapäivä.
Kaliningrad
Kaliningrad () on satamakaupunki ja Kaliningradin alueen pääkaupunki Venäjällä. Vuoteen 1946 saakka kaupunki tunnettiin saksalaisella nimellä Königsberg (, ).
Saksalaiset ristiretkeläiset saapuivat alueelle 1200-luvun alussa. Saksalainen ritarikunta perusti 1255 Pregoljajoen alajuoksulle linnoituksen ja kaupungin, jolle annettiin nimi Königsberg, ”kuninkaanvuori”. Vuonna 1340 siitä tuli hansakaupunki, joka toimi kohtauspaikkana Keski-Euroopan ja Venäjän välillä. Tärkein kauppatavara oli meripihka. Ritarit jatkoivat käännytystyötään Puolan suuntaan. 1500-luvulla heidän maaomaisuudestaan muodostettiin Itä-Preussin kuningaskunta, jonka pääkaupungiksi tuli Königsberg. Kaupunki sai yliopiston 1544 (Königsbergin Albertus-yliopisto). 1600-luvulla muodostetun Brandenburgin ja sittemmin Preussin pääkaupungiksi tuli Berliini, joka pysyi asemassaan vuonna 1806 tapahtuneeseen Ranskan hyökkäykseen asti. Sen jälkeen Königsberg toimi pääkaupunkina muutaman vuosikymmenen ennen Saksan keisarikunnan syntyä. Kaupungin eläintarha perustettiin 1896.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä Versailles’n rauhassa Saksa menetti alueitaan Puolalle ja Puolan käytävä katkaisi Itä-Preussin maayhteyden muualle Saksaan. Kaupungin lentoasema avattiin 1922. Toisen maailmansodan alussa Saksa miehitti Puolan länsi- ja keskiosat sekä rakennutti moottoritien Berliinistä Königsbergiin. Sodan lopulla kaupunkia pommitettiin ja asukkaita lähti joukoittain pakoon. Neuvostoliiton puna-armeija valtasi keväällä 1945 Königsbergin, jonka taisteluissa kaupunki kärsi pahoja vaurioita, esimerkiksi yliopisto ja monet kirkot tuhoutuivat. Yksi harvoista vanhan kaupungin säästyneistä kohteista oli filosofi Immanuel Kantin hautamuistomerkki. Potsdamin konferenssin päätöksellä Königsberg siirtyi muun Itä-Preussin pohjoisosan myötä Neuvostoliitolle ja edelleen Venäjän neuvostotasavaltaan.
Toisen maailmansodan jälkeen natsiaikaisesta Adolf Hitlerin aukiosta (alk. Hansa-aukio) tehtiin Voiton aukio, jolle pystytettiin kommunistijohtaja Vladimir Leninin patsas. Kaupunki nimettiin Kaliningradiksi Neuvostoliiton muodollisena valtionpäämiehenä toimineen Mihail Kalininin kuoltua 1946. Kaupunkiin jääneestä 25 000 saksalaisesta suurin osa karkotettiin 1947–1948. Pieni osa heistä hankki Neuvostoliiton kansalaisuuden ja jäi kaupunkiin. Tilalle otettiin väkeä muualta maasta ja muutamassa vuodessa kaupunkiin muutti lähes 60 000 ihmistä. 1960-luvulla Königsbergin linnan jäännökset purettiin monumentaalisen Neuvostojen talon tieltä.
Neuvostoajan jälkeen Leninin patsas siirrettiin pois Voiton aukiolta, jolle valmistui vuonna 2006 ortodoksinen Kristus Vapahtajan kirkko.
Kaliningradissa toimii Venäjän Itämeren laivaston päätukikohta.
Kaliningradista on kotoisin jalkapallojoukkue FK Baltika Kaliningrad, joka pelaa Venäjän jalkapallon 1. divisioonassa. Kaliningradissa pelattiin jalkapallon MM-kilpailujen 2018 otteluita.
Ammonios Sakkas
Ammonios Sakkas (n. 175 — 242) oli antiikin kreikkalainen filosofi, jota pidetään uusplatonistisen koulukunnan perustajana.
Ammonios Sakkas oli kotoisin Aleksandriasta. Hän oli alun perin kantaja, hänen lempinimensä "Sakkas" tulee sanasta "sakkoforos", "säkinkantaja". Hänen elämänsä yksityiskohdista ei tiedetä paljoakaan. Pitkien opiskelujen ja meditaatioiden jälkeen hän avasi filosofikoulun Aleksandriassa. Hänen tunnetuimpia oppilaitaan olivat Herennios, Origenes, Kassios Longinos ja Plotinos.
Ammonios ei itse kirjoittanut mitään, ja pyrki pitämään opetuksensa salaisena pythagoralaisten tavoin. Hänen opetuksistaan tiedetään ainoastaan Plotinoksen kirjoituksista. Tutkijat, kuten Eduard Zeller, ovat kuitenkin sitä mieltä, että hänen näkemyksensä olisivat kuitenkin olleet lähempänä alkuperäisiä platonilaisia, kuin Plotinoksen ajatuksia.
Hierokles, joka kirjoitti 400-luvulla, sanoo hänen keskeisimmän opetuksensa olleen eklektistä eli eri oppisuuntia yhdistävää. Hän yhdisti lähinnä platonismia ja aristotelismiä. Hänen ihailijansa sanoivat hänen saattaneen näiden koulukuntien ajatukset sopusointuun keskenään.
Ammonioksen sanotaan kuolleen joskus vuosien 240 ja 245 välillä.
Ammonios Sakkaksen elämän yksityiskohdat ovat niin hämärän peitossa, että hänet sekoitetaan joskus samannimiseen kristittyyn filosofiin. Eusebius sanoo "Kirkkohistoriassaan", että tämä olisi syntynyt kristittynä ja pysyi uskossa koko elämänsä, ja olisi jopa kirjoittanut kaksi teosta, "Mooseksen ja Jeesuksen harmonia" ja "Diatessaron" ("Neljän evankeliumin harmonia"). Hieronymus tukee Eusebiusta tässä ajatuksessa. Porfyrios, jota Eusebius käytti lähteenä, sanoo kuitenkin hänen luopuneen uskostaan myöhemmällä iällä, jättämättä jälkeensä yhtään kirjoituksia. Tästä voidaan päätellä, että Eusebius viittaa johonkin toiseen, kristittyyn filosofiin.
Nokkahuilu
Nokkahuilu on puupuhallinsoitin, jossa soittaja puhaltaa erityiseen suukappaleeseen eli ”nokkaan”. Nokkahuiluja valmistetaan sekä puusta että muovista useita eri kokoja.
Nokkahuilun syntyaikaa ei tiedetä, mutta se kehitettiin nykymuotoonsa 1600- ja 1700-lukujen vaihteessa. Soitinta arvostettiin sen suloisen äänen vuoksi ja se nousi tärkeäksi renessanssin ja barokin aikana. Nokkahuilulle ovat säveltäneet muiden muassa Vivaldi, Händel, Telemann ja Bach. Esimerkiksi monet nykyään poikkihuilulla soitettavat Bachin sävellykset sävellettiin alun perin nokkahuilulle, huomattavimpana kaiketi neljäs Brandenburg-konsertto. 1800-luvun alkaessa nokkahuilu oli enää lähinnä harrastelijoiden soitin, eikä se enää kuulunut orkestereihin.
Nokkahuilut otettiin uudelleen käyttöön 1900-luvulla. Yhtenä tavoitteena oli vanhan musiikin esittäminen alkuperäisillä soittimillaan, mutta lisäksi havaittiin nokkahuilun soveltuvan hyvin musiikin opettamiseen. Nykyään nokkahuilua pidetään usein lasten soittimena, mutta maailmalla on useita ammattilaismuusikoita, jotka hyödyntävät nokkahuilua sen koko skaalalla.
Soittimen nokkamainen suukappale ohjaa puhalletun ilman ääniaukossa olevaan terävään kulmaan. Äänen korkeutta säädetään peittämällä sormilla soittimen varressa olevia aukkoja. Jotkin äänet vaativat aukkojen osittaista peittämistä tietyllä tavalla. Jotta puinen nokkahuilu toimisi moitteettomasti, sitä pitää öljytä säännöllisesti. Nokkahuilun pitää antaa myös kuivua siihen soiton aikana kerääntyneestä kosteudesta.
Nokkahuiluja valmistetaan 22 eri kokoa, joista yleisimmin käytössä on nelisen kokoa. Soitinta valmistetaan pääasiassa kahdella erilaisella sormituksella.Nokkahuilun ääni on kirkas ja pehmeä, mikä johtuu osaksi yläsävelsarjojen heikkoudesta. Englannissa soitinta pidettiin aikanaan erityisen hyvänä lintujen äänten matkimiseen, ja sille onkin sävelletty erityisesti lintuja imitoivia kappaleita.
Palokka
Palokka on Jyväskylän 41. kaupunginosa. Laajemmin ymmärrettynä Palokka käsittää Palokan kaupunginosan lisäksi sen lähialueet Palokkajärven ja Alvajärven rannoilla nelostien molemmin puolin. Aikaisemmin Palokka muodosti taajaman, mutta nykyisin se on osa Jyväskylän keskustaajamaa. Suur-Palokassa on yli 11 000 asukasta.
Palokka muodostaa yhdessä Puuppolan kanssa Jyväskylän hallinnollisen alueen Palokka-Puuppola, jonka asukasluku on noin 14 500. Alueella toimii Palokka-Seura -niminen asukasyhdistys, joka ylläpitää myös paikallisportaalia. Palokassa ja sen ympäristössä on ilmestynyt paikallinen ilmaislehti Palokka-lehti vuodesta 2004 lähtien.
Palokassa on sekä omakotitaloasutusta että kerrostaloalueita. Palokassa sijaitsevat ostoskeskusalueet Palokankeskus ja Kirri. Palokan kirkko valmistui 1978 ja sitä laajennettiin 1999. Varsinaisen Palokan taajaman ulkopuolella maisemat ovat hyvin maaseutumaisia.
Palokka-sana on peräisin kaskenpoltosta ja tulee palokki-sanasta. Palokilla tarkoitetaan kaskenpolton loppuvaihetta.
Palokan Pyry voitti lentopallon naisten Suomen-mestaruuden 1995 ja sai hopeaa 1996. Kaukalopallossa seura sai SM-hopeaa 1985 ja pronssia 1984. Lisäksi Palokassa toimii juniorijääkiekossa Jyvässeudun Kiekko ja juniorijalkapallossa Palokan Riento.
Palokan koululla on myös järjestetty vuodesta 2004 lähtien bänditapahtuma, jossa on esiintynyt paikallisia yhtyeitä, kuten Home Junior, Excalion ja muita.
Palokan vanha tanssilava paloi 9. kesäkuuta 2014.
Tunnettuja entisiä palokkalaisia ovat Katri-Helena Kalaoja ja Heidi Willman. Nykyisistä palokkalaisista tunnettuja on voimanostaja Tuomas Korkia-aho ja ralliautoilija Mikko Hirvonen sekä Home Junior. Myös jääkiekkoilija Kalle Koskinen ja JYP:in entinen päävalmentaja Jyrki Aho ovat kotoisin Palokasta.
Richard Feynman
Richard Phillips Feynman (11. toukokuuta 1918 – 15. helmikuuta 1988) oli 1900-luvun vaikutusvaltaisimpia fyysikkoja. Hän laajensi merkittävästi kvanttielektrodynamiikan teoriaa, mistä hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Julian Schwingerin ja Shin’ichirō Tomonagan kanssa 1965. Feynmanin ansiona oli esittää kvanttielektrodynamiikka polkuintegraalien avulla ja johtaa tästä säännöt nykyään Feynmanin graafeina tunnetulle tavalle esittää sähkömagneettiset prosessit kuvina.
Muita tieteellisiä saavutuksia olivat nestemäisen heliumin teoria, betahajoamisen teoria sekä partonimalli. Feynman tunnetaan erinomaisena opettajana, ja hänen luennoistaan tehty "Feynman Lectures on Physics" on alan klassikko. Feynman esitelmöi vuonna 1959 aiheesta "There's plenty of room at the bottom" (”Pohjalla on tilaa yllin kyllin”), joka oli vaikuttamassa nanoteknologian kehitykseen.
Feynman kykeni poikkeuksellisen taitavasti visualisoimaan mielessään fysiikkaa kuvina ja intuitioimaan sitä sekä edelleen kääntämään näkemyksensä matematiikan kielelle.
Feynman oli jo lapsena kiinnostunut ratkomaan ongelmia ja harrasteli tekniikkaa. Hänen isänsä kannusti itsenäiseen ajatteluun ja asettelemaan kysymyksiä ympäröivästä maailmasta.
Feynman opiskeli perustutkintonsa MIT:ssä ja valmistui kandidaatiksi (B.Sc.) vuonna 1939. Hän julkaisi opinnäytetyönsä pohjalta artikkelin, jossa esitetään nykyään Hellmannin-Feynmanin teoreemana tunnettu tulos. Ohjaajansa John Slaterin suosituksesta Feynman vaihtoi perustutkinnon jälkeen yliopistoa ja meni tekemään väitöskirjaa John Wheelerin ohjauksessa Princetonin yliopistoon, missä Feynman väittelikin tohtoriksi vuonna 1942. Toisen maailmansodan aikaan Feynman toimi ryhmänjohtajana Manhattan-projektissa, jossa kehitettiin ensimmäinen ydinpommi.
Sitten Feynman työskenteli Cornellin yliopistossa. Hänestä tuli Kalifornian teknillisen korkeakoulun (Caltech) professori vuonna 1950. Feynman tunnetaan erinomaisena opettajana. Hänen ensimmäisen vuoden opiskelijoille pitämänsä luennot on koottu kirjaksi "Feynman Lectures on Physics", joista valikoima on julkaistu suomeksi nimellä ”Suhteellisen helppoa”. Tieteellisen uransa hän teki suurimmaksi osaksi Kalifornian teknillisessä korkeakoulussa.
Challenger-sukkulan tuhouduttua tammikuussa 1986 Feynman oli yksi onnettomuustutkijoista. Hän oli tuohon aikaan jo melko vakavasti syöpäsairas mutta oli ratkaisevassa osassa onnettomuuden teknisen syyn selvittämisessä.
Feynman on kuuluisa myös erikoisesta luonteestaan ja seikkailuistaan, joista hän on kertonut kirjoissaan "Laskette varmaan leikkiä, Mr Feynman!" ja "Mitä siitä mitä muut ajattelevat?". Esimerkiksi jouduttuaan Yhdysvaltain armeijan kutsuntoihin hän pilaili kutsuntapsykologin kustannuksella niin paljon, että hänet luokiteltiin kyvyttömäksi ja vapautettiin palveluksesta. Maapallon poikkeuksellisen hyvät olosuhteet muihin planeettoihin verrattuna saivat hänet lausahtamaan: ”Kun tulin tänne, näin auton, jonka rekisterinumero oli ARW 357. Eikö ole uskomatonta? Mikä on todennäköisyys sille, että näkisin juuri tuon auton?”
Vulgata
Vulgata on latinankielinen raamatunkäännös. Nimi tulee sanoista "versio vulgata" eli ”yleinen versio”. Termiä käytetään usein myös eräistä Aleksanteri Suurta käsittelevistä antiikin teoksista.
Lännen kirkossa syntyi 100-luvulta lähtien latinankielisiä raamatunkäännöksiä. Nämä käännökset syntyivät kreikankielisen Septuagintan pohjalta. Paavi Damasus I (noin 305–384) antoi Hieronymukselle (n. 347–420) tehtäväksi vakiinnuttaa latinankielinen tekstin. Hieronymus laati psalmien käännökset Septuagintan pohjalta. Myöhemmin hän vakuuttui varhaisemmista hepreankielisistä teksteistä ja aloitti uuden käännöstyön niiden pohjalta.
Käännös valmistui vuonna 405, mutta sen käyttö vakiintui vasta vuosisatoja myöhemmin. Katolinen kirkko julisti Vulgatan viralliseksi raamatuntekstiksi Trenton kirkolliskokouksessa vuonna 1546. Vulgatan vakiinnuttaminen oli vastine Martti Lutherin aloittamalle vaiheelle, jossa protestanttiset maat tuottivat omia kansankielisiä raamatunkäännöksiä.
Tyyliltään Vulgata ei ole taideproosaa, vaan oppimattomalle kansalle tarkoitettua tekstiä, erotuksena klassisesta latinasta, jonka myös Hieronymus hyvin taisi. Vulgata suunniteltiin sekä täsmällisemmäksi että helpommin ymmärrettävämmäksi kuin aiemmat latinankieliset Raamatun käännökset. Vulgatan teksti oli usein lähellä alkukielen rakenteita, eli käännös oli tehty sanavastaavuuden periaatteella.
Esimerkki Vulgatan latinasta:
Ja sama suomeksi:
Barbapapa
Barbapapa on alkujaan Annette Tisonin ja Talus Taylorin luoma ranskalainen lastenkirjasarja, jonka pohjalta on Japanissa tehty myös kaksi piirrossarjaa. Nimi "Barbapapa" on peräisin ranskankielisestä makeishattaran nimestä. Sarjan hahmoja, barbapapoja, kutsutaan lyhyemmin barboiksi. Barbat ovat suurin piirtein päärynän muotoisia olentoja. Niiden varsinainen barbakikka on kuitenkin kyky muuntautua mihin tahansa muotoon. Kekseliäillä muodonmuutoksilla barbat ratkaisevat kohdalle sattuvat pulmat.
Barbaperheen vanhemmat ovat vaaleanpunainen Barbapapa ja musta Barbamama. Lapsia ovat punainen Barbapaavo, keltainen Barbapoju, sininen Barbapinko, vihreä Barbalala, violetti Barbapupu, oranssi Barbatipu ja musta ja karvainen Barbapörrö. Kullakin barbalapsella on oma erikoisharrastuksensa, jotka tulevat tarinoissa aina omalla tavallaan esiin. Barbapaavo on kiinnostunut urheilusta ja erilaisista mysteereistä, Barbapoju eläimistä ja luonnosta, Barbapinko tieteestä, Barbalala musiikista, Barbatipu kirjallisuudesta, Barbapupu kauneudesta ja Barbapörrö on taidemaalari.
"Barbabapa"-nimistä televisiosarjaa esitettiin kolmessa erässä vuosina 1974–1980. Uudempi sarja "Barbapapa maailman ympäri" tehtiin vuonna 1999. Vanhempaa televisiosarjaa on näytetty useaan kertaan Suomenkin televisiossa Pikku Kakkosessa 1980-luvulta alkaen. Vuonna 2019 tv-ensiesityksensä saa ranskalaisen Normaal Animationin tuotantoyhtiön tekemä esikouluikäisille tarkoitettu Barbapapa-piirrossarja, jonka jakelusta vastaavat ranskalainen TF1-kanava ja kansainvälisesti toimiva Nick Jr.. Sarjakuvana Barbapapa ilmestyi Kotiliedessä.
Näyttelijät:Äänet: Golden Voice Oy
Viktor Tšernov
Viktor Mihailovitš Tšernov (; 1. joulukuuta 1873 Kamyšin – 15. huhtikuuta 1952 New York) oli yksi Venäjän sosialistivallankumouksellisen puolueen perustajista.
Tšernov opiskeli Moskovassa lakia ja hänestä tuli laittoman opiskelijaliiton johtaja. Hänet pidätettiin ja häntä pidettiin Pietari-Paavalin linnoituksessa Pietarissa. Vuonna 1899 Tšernov muutti Sveitsiin opiskelemaan Bernin yliopistossa.
Tšernov palasi Venäjälle vuonna 1901 ja oli perustamassa sosialistivallankumouksellista puoluetta. Hänestä tuli puolueen keskuskomitean jäsen, hän kirjoitti puolueen ohjelman ja oli sen julkaiseman "Revoljutsionnaja Rossija" -lehden toimittaja. Tšernov karkotettiin, hän palasi uudelleen Venäjälle vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen, mutta hänet karkotettiin uudelleen.
Ollessaan maanpaossa Sveitsissä ensimmäisen maailmansodan syttyessä Tšernov osallistui sosialistien Zimmerwaldin liikkeen konferenssiin 1915. helmikuun 1917 vallankumouksen jälkeen hän palasi Venäjälle ja sai paikan Kerenskin hallituksessa maatalousministerinä toukokuussa 1917. Hallituksen ohjelmaan kuului kuitenkin sodan jatkaminen ja maan puolustaminen Saksaa vastaan. Tšernov erosi hallituksesta syyskuussa.
Tšernov toimi "Delo Naroda" -lehden toimittajana ja saavutti suosiota ajettuaan talonpoikien asemaa ja vastustettuaan puolueensa vasemmistosiipeä ja bolševikkejä. Hänet valittiin lokakuun vallankumouksen ja vaalien jälkeen 18. tammikuuta 1918 kokoontuneen perustuslakia säätävän kokouksen puhemieheksi, mutta bolševikit hajottivat kokouksen seuraavana päivänä.
Tšernov oli lyhyesti mukana Venäjän sisällisodan aikana Samarassa muodostetussa sosiaalivallankumouksellisessa hallituksessa. Hän pakeni vuonna 1921 Pariisiin, jossa asui toisen maailmansodan syttymiseen asti. Sen jälkeen hän muutti Yhdysvaltoihin ja oli mukana kommunisminvastaisessa toiminnassa.
Jekaterina Breško-Breškovskaja
Jekaterina Konstantinovna Breško-Breškovskaja (1844–1934) oli venäläinen vallankumousjohtaja, joka tunnettiin lempinimellä "babuška" (isoäiti).
Hän oli syntyisin rikkaasta aatelisperheestä Vitebskin alueelta nykyisellä Valko-Venäjällä. Uskonnollinen vakaumus sai hänet kyseenalaistamaan maaorjuuden, ja hän teki avustustyötä talonpoikien joukossa 1860-luvulla.
Vuonna 1871, 26-vuotiaana, hän lähti kotoaan liittyäkseen anarkisti Mihail Bakuninin seuraajiin Kiovassa. Vuonna 1874 hänet pidätettiin Pietarissa ja 1878 tuomittiin Siperiaan 20 vuodeksi. Vapautumisensa jälkeen 1896 hän perusti sosialistivallankumouksellisen ryhmän. Vuonna 1900 hän pakeni Sveitsiin ja oleskeli 1904–1905 Yhdysvalloissa pitäen puheita ja keräten varoja puolueelle.
Breškovskaja palasi Venäjälle vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen ja hänet pidätettiin jälleen 1907 ja karkotettiin taas Siperiaan 1910. Kerenskin hallitus vapautti hänet 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Hän sai paikan väliaikaishallituksessa, joka kaatui bolševikkien lokakuun vallankumoukseen. Breškovskaja pakeni 1919 Tšekkoslovakiaan, jossa hän vietti loppuelämänsä. Hän järjesti venäjänkielistä opetusta Ruteniassa ennen eläkkeellejääntiään.
Diolit
Dioli eli dialkoholi on alkoholi, jossa on kaksi hydroksyyliryhmää (-OH). Yleisimmin tunnettu dioli on jäähdytinneste etyleeniglykoli eli etaani-1,2-dioli (HO-CH-CH-OH). 1,2-dioleja kutsutaan usein vastaavaan alkeenin glykoleiksi, esim. propaani-1,2-dioli on propyleeniglykoli.
Kun diolin hydroksyyliryhmät ovat eri päissä molekyyliä, ne voivat reagoida kumpikin erikseen, esimerkiksi esteriksi. Diolia voidaan esteröidä pitkiksi ketjuiksi dikarboksyylihapon kanssa (jossa on vastaavasti happoryhmä molemmissa päissä molekyyliä), jolloin saadaan polyesteriä. Toinen vastaava reaktio tapahtuu di-isosyanaattien kanssa, jolloin saadaan polyuretaania.
Dioleja voidaan valmistaa useilla eri tavoilla. Alkeenin dihydroksylaatio on hapetusreaktio, joka tuottaa 1,2-diolin alkeenista. Aldehydejä voi pelkistää alkoholeiksi joko katalyyttisellä vedytyksellä tai Cannizzaro-reaktiolla.
Nunchaku
Nunchaku on japanilainen nivelnuija, kaksiosainen pamppu, jossa perinteisesti naru yhdistää kaksi lyhyttä puukeppiä. Modernimmat nunchakut on tehty puun lisäksi muun muassa myös kumista sekä alumiinista, mutta lähes mitä tahansa materiaalia voi käyttää niiden valmistamiseen. Narun lisäksi ne voidaan nykyisin yhdistää myös ketjulla.
Nunchakujen alkuperästä on kiistelty paljon ja yleisimpien teorioiden mukaan ne olivat joko okinawalainen varsta tai kiinalaisten nuija. Asetta käytetään nykyisin monissa taistelulajeissa kehittämään koordinaatiota ja refleksejä. Nunchakujen pohjalta luotiin myös pidennetty kolmesta kepistä muodostettu ”kolmen-osan-sauva” "sansetsukon".
Alankomaissa on syntynyt organisaatio nimeltä World Nunchaku Association, joka keskittyy ainoastaan nunchakuihin ja ottelemiseen niillä.
Kung fu -elokuvatähti Bruce Lee käytti nunchakuja ensimmäisenä valkokankaalla. Niistä on sittemmin tullut erottamaton osa elokuvamaailman niin sanottua ninjakulttuuria.
Viipurin pamaus
Viipurin pamaus on kansantarinan mukaan suuri räjähdys, joka 30. marraskuuta 1495 käänsi pakosalle Venäjän sotaväen, joka oli juuri valloittamaisillaan Viipurin. Kansantarinoiden mukaan puolustusta johtanut Knut Posse olisi aikaansaanut Viipurin pamauksen jonkinlaisella räjähtävällä seoksella. 
Joidenkin tarinan variaatioiden mukaan venäläisten pakenemisen olisi aiheuttaut taivaalla nähty valoilmiö, joka olisi muistuttanut Pyhän Andreaan ristiä (X:n muotoinen). Tämä on tyypillinen pyhimyksiin liittyvä keskiaikainen legenda, jollainen liittyy lukuisiin taisteluihin eri puolilla Eurooppaa.
Tarinan historiallisuudesta ja tapahtumien täsmällisestä kulusta on erilaisia käsityksiä. Tiedetään, että Venäjän joukot saapuivat vuosien 1495–1497 sodan, vanhan vihan aluksi, syyskuun lopussa 1495, Viipurin edustalle. He alkoivat piirittää muurilla ympäröityä kaupunkia ja linnaa. Suomen puolella sotilaita oli vain muutama tuhat, ja lisää yritettiin värvätä talonpojista. Ensimmäiset hyökkäykset torjuttiin, mutta marraskuun lopulla venäläiset hyökkäsivät kaikella voimallaan kohti kaupunkia, ja taistelu näytti jo menetetyltä. Hyökkääjät olivat onnistuneet tunkeutumaan kaupungin muureille ja miehittämään torneja. Sen jälkeen tapahtui jotain, joka sai venäläiset vetäytymään. Ruuti tunnettiin ja erilaiset ampuma-aseet olivat kuuluneet sodan molempien puolien arsenaaliin jo pitkään.
Yhden tarinan mukaan Viipurin linnan komentaja Knut Posse asetutti ruutimiinan tai terva- ja pikitynnyreitä yhden tornin alle ja räjäytti sen ilmaan. Räjähdyksestä selvinneet venäläiset eivät tajunneet, mitä oli tapahtunut ja pakenivat kauhuissaan. Toisen tarinan mukaan venäläiset pakenivat, koska he pelästyivät pimeälle taivaalle ilmestynyttä valoilmiötä. Päivä kolmaskymmenes marraskuuta oli Pyhän Andreaan päivä, ja he luulivat valoilmiötä Andreaan ristiksi. He luulivat pyhimyksen suojelevan kaupunkia ja lopettivat hyökkäyksen.
Nykypäiviin asti säilynyttä, tarinan toistavaa materiaalia on tuotettu jo muutaman vuosikymmenen sisällä. Olaus Magnus on kuvannut vuonna 1539 Carta marinassa Viipurin kohdalle pyöreään torniin suuren räjähdyksen.
Viipurin pamauksesta kertoo muun muassa kalevalamittainen kansanruno.