Vaskitsa
Vaskitsa ("Anguis fragilis") on raajaton lisko, josta on käytetty myös kansanomaista nimeä vaski- tai kuparikäärme. Suomenkielisen nimensä se on saanut vaskenhohtoisesta väristään. Vaskitsa on Suomessa rauhoitettu ja uhanalaisluokitukseltaan silmälläpidettävä laji. Rauhoitusmääräyksen rikkominen on lailla rangaistavaa: vaskitsan korvausarvo on Suomen lain mukaan 202 euroa.
Vaskitsaa tavataan Manner-Euroopassa Skandinaviasta Espanjan pohjoisosiin, Lähi-idässä ja Siperian länsiosassa sekä Britteinsaarilla lähinnä Itä-Englannissa.
Suomessa vaskitsa esiintyy harvinaisena Etelä- ja Keski-Suomessa Vaasan ja Lieksan korkeudelle saakka. Ahvenanmaalta laji hävisi tuntemattomasta syystä 1900-luvun alussa. 
Vaskitsa on kiiltävän hiekan- tai kuparinruskea, raajaton ja pitkäruumiinen lisko, jonka pituus on 25–40 cm, Etelä-Euroopassa jopa puoli metriä. Naaraat ovat hieman koiraita pidempiä. Sen selässä on usein pitkittäisjuovia ja selässä voi olla sinisiä täpliä. Toisin kuin käärmeillä, vaskitsalla on liikkuvat silmäluomet. Vaskitsalla on yksi tai kaksi erittäin pientä korva-aukkoa, tai ne voivat myös puuttua kokonaan.
Vaskitsan nahan alla olevien luulevyjen vuoksi siltä puuttuu käärmeen notkeus ja sulavuus, ja se liikkuu kömpelön oloisesti ruumistaan kääntelemällä. Vatsapuolella suomut ovat pienet, levymäiset ja pitkittäin järjestäytyneet kuten käärmeillä. Vaskitsa on hyvä uimaan.
Vaskitsa on hämäräeläin, mutta voi pilvisellä säällä liikkua myös päiväsaikaan, etenkin sateen jälkeen, kun sen mieliruokaa kastematoja ja etanoita on liikkeellä runsaasti. Auringon paahtaessa vaskitsa piilottelee kivien alla ja kuivien lehtien seassa. Tämän vuoksi vaskitsa suosii seutuja, joissa on runsaasti pintakasvillisuutta. Tyypillisiä esimerkkejä ovat metsien aukkopaikat, pensaikot, rehevät multavat lehdot, ruohikot, laidunmaat, teiden varret ja lämpimät rinteet.
Uhattuna vaskitsa pystyy katkaisemaan häntänsä kuten sisilisko. Vaskitsoja käyttävät ravintonaan muun muassa siili, kettu, supikoira ja mäyrä sekä varis- ja petolinnut. Vaskitsa voi elää luonnossa jopa 30-vuotiaaksi. Vankeudessa vanhin yksilö on saavuttanut peräti 54 vuoden iän.
Ravintonaan vaskitsa käyttää monenlaisia selkärangattomia pikkueläimiä hyönteisistä ja hämähäkeistä pieniin etanoihin ja kastematoihin. Se säilöö ravinnon häntäänsä rasvana talvea varten.
Vaskitsakoiraat tulevat sukukypsiksi kolmevuotiaana ja naaraat vuotta myöhemmin. Vaskitsan paritteluaika on keväällä touko-kesäkuun vaihteessa. Koiraat kamppailevat tuolloin rajusti keskenään naaraista. Parittelussa koiras pitää naarasta aloillaan puremalla tätä niskasta ja kiertymällä sen ympärille. Raskausaika on noin kolme kuukautta. Kuten sisilisko, myös vaskitsa on ovovivipaarinen laji, eli sen munat kuoriutuvat jo naaraan munanjohtimissa, jolloin poikaset (yleensä 6–12) syntyvät valmiiksi kuoriutuneina. Vastasyntyneet poikaset ovat 7–10 cm pitkiä.
Vaskitsat viettävät talven horrostamalla kompostikasoissa, maakoloissa tai muurahaispesissä usein yhdessä lajitovereidensa kanssa. Jos sopivaa talvehtimispaikkaa ei löydy valmiina, vaskitsa pystyy kuononsa avulla porautumaan itsekin löyhään maaperään, jopa metrin syvyyteen. Horrosaika kestää syys-lokakuusta huhtikuuhun.
Vaskitsat ovat vähentyneet Suomessa monin paikoin voimakkaasti lisääntyneen asutuksen ja tihentyneen tieverkoston takia. Päivällä lämmennyt tienpinta houkuttelee vaskitsoja lämmittelemään. Sileällä tienpinnalla vaskitsat ovat kuitenkin avuttomia eivätkä pääse liikkumaan kunnolla, ja niitä jää suuria määriä auton alle. Lisäksi vaskitsoja surmataan kyykäärmeinä, vaikka ne ovat vaarattomia eivätkä muistuta tätä. Vaskitsa ei myöskään osaa puolustautua kissoja vastaan, mikä on sen yleisimpiä kuolinsyitä ihmisten asuttamilla mailla. Vaskitsahavaintoja voi ilmoittaa Luonnontieteellisen keskusmuseon ylläpitämään matelijoiden ja sammakkoeläinten levinneisyyskartoitukseen Hatikka-havaintopäiväkirjan tai laji.fi -sivuston kautta.