hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Avarian kaanikunta
Avarian kaanikunta oli Dagestanin keskiosassa 1100-luvun lopusta 1800-luvulle saakka sijainnut feodaalivaltio. Sen keskuspaikkana toimi Hunzahin kylä. Avaarit kutsuivat valtiota "Hunzahin kaanikunnaksi".
Kaanikunta syntyi varhaiskeskiaikaisen Seririn kuningaskunnan tilalle. 1500-luvulta lähtien se oli yksi Dagestanin voimakkaimmista valtioista. Kuuluisin hallitsija oli vuonna 1634 kuollut Umma-kaani, jonka valta ulottui Carin ja Balakənin alueelle nykyisen Azerbaidžanin luoteisosaan. Hänen aikanaan laadittiin kaanikunnan lakikokoelma. Maassa ei ollut yhtenäistä hallintojärjestelmää, vaan kaani ratkaisi itse kaikki sisäiset ja ulkoiset kysymykset sekä toimi myös tuomarina.
1700-luvulla Avarian kaanit tekivät jatkuvia ryöstöretkiä Taka-Kaukasiaan. Vuosina 1776–1801 hallinneen Umma-kaani II:n aikana Širvanin, Şəkin, Quban, Bakun ja Derbentin kaanit, Georgian kuningas Erekle II sekä turkkilaisten asettama Akhaltsikhen pašša maksoivat hänelle veroa turvatakseen alueensa. Venäläiset löivät Umma II:n joukot Iorijoen rannalla vuonna 1800. Hänen seuraajansa Sultan-Ahmed vannoi vuonna 1803 uskollisuudenvalan Venäjän keisarikunnalle.
Venäjän Kaukasian-armeijan komentajan Aleksei Jermolovin kovaotteinen politiikka nostatti vuonna 1818 Dagestanin hallitsijat Sultan-Ahmedin johtamaan kapinaan, joka kukistettiin verisesti. Jermolov asetti kaaniksi Sultan-Ahmedin serkun Surhain. Hunzahin vallannut imaami Gamzat-bek surmasi hänet perheineen Kaukasian sodan aikana vuonna 1834. Šamilin johtaman Dagestanin ja Tšetšenian imaamikunnan kukistuttua vuonna 1859 venäläiset perustivat kaanikunnan uudelleen ja nimittivät sen hallitsijaksi entisten kaanien sukulaisen Ibrahimin. Kaanikunta lakkautettiin vuonna 1864 ja sen alueesta muodostettiin Avarian piirikunta.
Nykyään Avaria-nimitystä käytetään avaarien ja heidän sukukansojensa asuttamasta Dagestanin vuoristoseudusta. Vastaava avaarinkielinen nimitys on "Avaristan" (Аваристан).
Arbeit macht frei
Arbeit macht frei on saksankielinen fraasi, joka merkitsee ”työ vapauttaa” tai ”työ tuo vapauden” (kirjaimellisesti ”työ tekee vapaaksi”). Se on mahdollisesti johdettu Raamatusta: ”Totuus tekee teistä vapaita”. Protestanttisen työetiikan myötä lauseesta kehittyi saksalaisten ja sveitsiläisten talonpoikien sanonta. Nykyään se on tunnettu ennen kaikkea natsiaikaisten keskitysleirien sisäänkäyntien iskulauseena.
Vuonna 1872 saksalainen kirjailija Lorenz Diefenbach käytti sanontaa romaanin nimenä, minkä vuoksi lause tuli tunnetuksi Saksan nationalistipiireissä. Weimarin hallitus käytti sitä työttömyysohjelmansa tunnuslauseena vuonna 1928. Sanonnan käyttöä jatkoi Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue noustuaan valtaan vuonna 1933.
Lause ”Arbeit macht frei” on nykyään etupäässä tunnettu natsien keskitysleireistä, mistä johtuu sen saama erittäin kielteinen sävy. Iskulause sijoitettiin yleensä leirin pääportille, joko halveksunnan osoituksena juutalaista kulttuuria kohtaan, ironisena pilana tai vankien työmoraalin kohottajana. Historioitsija Harold Marcuse jäljittää käytännön Theodor Eickeen, Dachaun keskitysleirin komentajaan, joka tiettävästi ensimmäisenä määräsi moton näin käytettäväksi.
Auschwitzin keskitysleirin ensimmäinen komendantti Rudolf Höss kuvaili vankilassa vuonna 1946 kirjoittamassaan omaelämäkerrassa "Auschwitzin komendantti" henkilökohtaista tulkintaansa lauseesta. Moton voi ymmärtää osana keskitysleirin ”kasvatustavoitetta” samalla tavalla kuin Heinrich Himmlerin ”kuuliaisuus, ahkeruus, rehellisyys, järjestys, siisteys, raittius, totuudenmukaisuus, uhrautuvaisuus ja rakkaus isänmaahan”. Nämä sanat oli kirjoitettu suurin kirjaimin ainakin Dachaun, Sachsenhausenin, Neuengammen ja mahdollisesti myös Buchenwaldin sekä Auschwitzin rakennusten seiniin tai katoille. Kirjoituksia ei ole säästynyt muuten kuin valokuvina.
Iskulauseen ”Arbeit macht frei” voi yhä nähdä Dachaun, Gross-Rosenin, Sachsenhausenin ja Theresienstadtin keskitysleirien pääporteissa. Buchenwaldin keskitysleirissä käytettiin poikkeuksellisesti fraasia ”Jedem das Seine” (), joka on lainaus Raamatusta ( II Aikakirja 6:30, 1 Kun 8:39).
Auschwitzin Arbeit macht frei -kyltti katosi joulukuussa 2009. Kyltti oli ruuvattu irti toisesta päästä ja revitty irti toisesta. Palasiksi katkottuna se löydettiin Pohjois-Puolasta kolme päivää myöhemmin.
Suomen Lehtiyhtymä
Suomen Lehtiyhtymä oli Keskisuomalaisen omistama sanomalehtitalo. Sen perustaja ja aiempi omistaja on keravalainen yrittäjä ja kansanedustaja Eero Lehti. Lehtiyhtymä vaihtoi nimensä elokuussa 2005 Keski-Uusimaa konsernista Suomen Lehtiyhtymäksi ja yhtiöitti kaupunki- ja tilattavat lehtensä 2009 SLY-Kaupunkilehdet Oy:ksi ja SLY-Paikallislehdet Oy:ksi. Suomen Lehtiyhtymän omistuksessa oli lukuisia ilmaisjakelu- ja tilattavia lehtiä ympäri Suomen. Yhtymä omisti viisi lehtipainoa Tuusulassa, Riihimäellä, Lohjalla, Porvoossa ja Hämeenlinnassa.
Suomen Lehtiyhtymä siirtyi Keskisuomalaisen omistukseen maaliskuussa 2013 noin 26,1 miljoonalla eurolla. Kaupassa Keskisuomalaiselle siirtyi 95 prosenttia Lehtiyhtymän osakkeista. Myös kolmella vähemmistöomistajalla olleista 3,5 prosentista osakkeita on tehty kaupat 26.3.2013.
Suomen Lehtiyhtymä alkoi muodostua, kun vuoden 1979 alussa Eero Lehti ja silloinen toimitusjohtaja Jukka Virta ostivat enemmistön Keski-Uusimaa-lehtiyhtiöstä ja alkoivat alalle silloin epätyypilliseen tapaan laajentua hankkimalla omistukseensa muita alueen pieniä tilattavia ja ilmaisjakelulehtiä. Syksyllä 2004 Keski-Uusimaa osti ulkomaisen sijoitusyhtiön käsiin päätyneen, Kai Mäkelän ja Kai Öhmanin 1992 perustaman Jantonin sen omistamaa City-lehteä lukuun ottamatta. Yhtiön toiminta päättyi vuoden 2014 lopussa, jolloin Suomen Lehtiyhtymä yhdistettiin Etelä-Suomen Mediaan.
Ostrava
Ostrava () on Tšekin kolmanneksi suurin kaupunki ja Määrin-Sleesian läänin keskus. Vuonna 2009 Ostravassa oli 307 767 asukasta. Kaupunki kuului Itävaltaan vuoteen 1918 ja Saksaan vuosina 1939–1945, mihin asti kaupunki tunnettiin nimellä Mährisch Ostrau ("Moravská Ostrava").
Kaupunki toimii maan raskaan metalliteollisuuden 
keskuksena, siellä on muun muassa öljynjalostusta ja kivihiiliesiintymiä. Ostravassa pidetään yleisurheilun GP-kilpailut vuosittain.
Ostrava perustettiin vuonna 1267. Se säilyi pienenä käsityöläiskaupunkina 1700-luvulle saakka.
Vuonna 1763 alueelta löytyi suuri kivihiiliesiintymä, joka johti kaupungin teollistumiseen ja nopeaan laajentumiseen. Toisen maailmansodan aikana kaupunki toimi sotateollisuuden keskuksena ja joutui jatkuvien pommitusten kohteeksi.
Vuonna 1958 kaupungissa avattiin suuri terästehdas, joka on nykyisin Arcelor Mittalin omistuksessa.
Panamax
Panamax-tyyppiseksi kutsutaan laivaa, joka on kooltaan sellainen, että se mahtuu kulkemaan Panaman kanavan suluista. Laivan suurimman koon määrää sulkukammioiden koko ja kanavan syvyys. Koska Panaman kanava on paljon käytetty laivareitti, ovat Panamax-säännöt merkittävä tekijä laivojen suunnittelussa. Monet alukset rakennetaan tarkalleen suurimpaan sallittuun kokoon.
Panamax-mitat määräytyvät ensisijaisesti kanavan sulkukammioiden koon mukaan. Jokainen kammio on 320,0 metriä pitkä, 33,53 metriä leveä ja 25,9 metriä syvä. Käytettävissä olevan tilan pituus sulkukammiossa on 304,8 metriä. Balboassa oleva Americas-silta määrää aluksen suurimman mahdollisen kokonaiskorkeuden. Sen vapaa korkeus vedenpinnasta on keskijänteen kohdalla 61,3 metriä nousuveden aikaan.
Panaman kanavan kautta kulkevien alusten suurimmat sallitut mitat ovatSallittua mittaa korkeammat laivat , enintään 62,5 m:n korkeuteen asti, saavat kulkea kanavassa kunhan alittavat Americas-sillan vuoroveden ollessa matalalla. Myös laivojen, joiden leveys on korkeintaan 32,61 m sallitaan kulkea kanavassa, jos niiden syväys on tiettyjen ehtojen mukainen. Lisäksi voidaan erikoisluvalla sallia pituudeltaan ja leveydeltään ylisuurten alusten kulku, kun mitan ylitys on sulkukammion seiniä korkeammalla. Gatún järven veden ollessa poikkeuksellisen matalalla Panaman kanavahallinto ("ACP, Autoridad del Canal de Panamá") voi rajoittaa suurinta sallittua syväystä.
Panamax-säännöissä on määräyksiä myös kiinnitysvarusteista, koska laivoja hinataan suluissa kanavan molemmilla sivuilla kulkevilla vetureilla (englanniksi virallisesti "locomotive", epävirallisesti "mule"). Lisäksi vaaditaan että komentosillalta näkee vedenpinnan pisteessä, joka on aluksen keulasta aluksen pituuden verran edempänä.
Panamax on edelleen merkittävä tekijä laivojen suunnittelussa. Lukuisat laivat rakennetaan tarkalleen sen sallimiin mittoihin, jotta alus voi kuljettaa suurimman mahdollisen lastin.
Post Panamax -laivoiksi kutsutaan laivoja, joiden mitat ovat sallittuja suuremmat. Tällainen alus ei siis voi kulkea Panaman kanavassa. Monet konttilaivat ja tankkilaivat kuuluvat tähän ryhmään. Myös Yhdysvaltain laivaston suurimpien alusten on mahdotonta sopia kanavan sulkuihin. Monet uudet loistoristeilijät ovat myös liian suuria Panaman kanavaan
Sub Panamax -nimitystä käytetään joskus edellisen vastakohtana. Sillä tarkoitetaan Panamax-säännöt täyttävää alusta.
Panaman kanavan sulkujen suurentamista on ehdoteltu 1940-luvulta lähtien helpottamaan ruuhkia ja mahdollistamaan suurempien laivojen kulun. 2006 Panaman hallitus on hyväksynyt kanavan laajennussuunnitelman.
Artikkeli pohjautuu Panaman kanavahallinnon antamiin määräyksiin. Nämä englanninkieliset 60-sivuiset määräykset löytyvät osoitteesta http://www.pancanal.com/eng/maritime/notices/n01-05.pdf
Saimax
Saimax-nimitystä käytetään laivasta, joka mahtuu kulkemaan Saimaan kanavan suluista. Laivan suurin koko määräytyy sulkukammioiden koon ja kanavan syvyyden perusteella. Saimax-termin otti käyttöön Stora Enson logistiikkajohtaja Antti Vehviläinen. Tämän termin esikuvana on merenkulussa yleisesti käytetty Panamax-luokittelu, jolla tarkoitetaan laivaa, joka voi kulkea Panaman kanavassa. Vanhimmat Saimaan kanavan sulkujen mittojen mukaan rakennetut alukset ovat 1900-luvun alusta. Näistä Saimaan tervahöyryistä ei vain käytetty tyyliltään kansainvälistä Saimax-nimitystä.
Merenkulkulaitos antaa määräyksiä siitä millaiset vaatimukset Saimaan kanavaa käyttävien alusten ja puutavaralauttojen tulee täyttää. Alusten enimmäismitat ovat seuraavat:Jos aluksen mitat ylittävät sallitut mitat jonkin verran, niin alukselle voidaan myöntää lupa kanavassa kulkemiseen. Tällöin tutkitaan soveltuuko alus tai sen poikkeuksellinen kuorma muuten kanavaliikenteeseen.
Myös alusten varusteista on annettu määräyksiä. Esimerkiksi lepuuttajia tulee olla riittävän monta. Kauppa-alusten valonheittimistä annetaan myös määräyksiä. Näissä aluksissa tulee olla myös AIS-laite ja kaksi VHF-puhelinta.
Suezmax
Suezmax-nimitystä käytetään laivoista, jotka mahtuvat kulkemaan Suezin kanavassa. Kanavan läpi voivat kulkea vain alukset, joiden syväys on alle 20,1 metriä ja korkeus enintään 68 metriä. Monet öljyä kuljettavat supertankkerit joutuvat suuren syväyksensä vuoksi kiertämään siksi Afrikan ympäri. Kanavassa kulkevien alusten korkeutta rajoittava silta valmistui vuonna 2001. Kulkusyvyys kasvoi nykyiseen vuonna 2009 aikaisemmasta 18 metristä.
Victoria de los Ángeles
Victoria de los Angeles (1. marraskuuta 1923 – 15. tammikuuta 2005, katalaaniksi Victòria dels Àngels) oli katalonialainen sopraano ja oopperalaulaja. Hänen lyyrinen sopraanonsa oli tunnettu kauneudestaan. De los Angelesin tunnetuimpia rooleja olivat Rossinin "Sevillan parturin Rosina" ja Puccinin "La bohèmen Mimi". De los Angelesilla oli upean lauluäänensä lisäksi vahva lavakarisma. Hän oli myös alan ihmisten keskuudessa hyvin pidetty.
Eräs de los Angeleksen tunnetuimpia levytyksiä on vuonna 1958 äänitetty Heitor Villa-Lobosin itsensä johtama "Bachianas Brasileiras" "L'Orchestre National de la Radiodiffusion Francaisen" kanssa.
Pumppauslemma
Pumppauslemma on keino osoittaa jokin formaali kieli epäsäännölliseksi. Koska kaikki säännölliset kielet ovat tunnistettavissa äärellisillä automaateilla, on kyseisten automaattien pakko sisältää jokin itseään toistava osa. Pumppauslemma perustuu tähän ajatukseen, mutta sillä ei kuitenkaan voida todistaa mitään kieltä säännölliseksi.
Pumppauslemma voidaan formalisoida seuraavasti: Jos kieli formula_1 on säännöllinen, on olemassa formula_2 siten, että mikä tahansa formula_3, joka kuuluu kieleen formula_1, missä formula_5, voidaan kirjoittaa muotoon formula_6 siten, että formula_7, formula_8 ja formula_9 kuuluu kieleen formula_1 kaikilla formula_11.
Esimerkiksi kieli formula_12 voidaan todistaa epäsäännölliseksi olettamalla, että kieli on säännöllinen, eli pumppauslemma on voimassa. Valitaan formula_13, jolloin formula_14, koska formula_2, joten formula_3 voidaan jakaa osiin (kun formula_6), siten että formula_7, formula_8.
Valitaan formula_20, formula_21 ja formula_22, missä formula_23, formula_24 ja pumpataan formula_25 kertaa, eli formula_26. Tällöin saadaan merkkijono formula_27 ja koska formula_24, tämä merkkijono ei selvästikään kuulu kieleen formula_1. Päädyttiin ristiriitaan, joten oletus oli virheellinen. Siispä kieli formula_1 on saatu osoitettua epäsäännölliseksi.
Memnon (sotilas)
Memnon (noin 380 eaa. – 333 eaa.) oli rodoslainen sotilas, joka johti kreikkalaisia palkkasotilaita, jotka olivat Persian kuninkaan Dareios III:n alaisena. Hän johti joukkojaan, kun Aleksanteri Suuri hyökkäsi Persiaan vuonna 334 eaa.
Memnonin ura alkoi hänen veljensä Mentorin alaisena. Mentorista oli tullut persialaisten joukkojen ylipäällikkö lännessä ja hän oli mennyt naimisiin satraappi Artabazoksen tyttären Barsinen kanssa. Artabazos meni myös naimisiin veljesten erään siskon kanssa. Kun Artabazos alkoi kapinoida Artakserkses III:tta vastaan, asettuivat veljekset hänen puolelleen. Artabazos kuitenkin kukistettiin ja Memnon pakeni Makedoniaan kuningas Filippos II:n hoviin. Artakserkses kuitenkin armahti Mentorin ja pian myös Memnon sai palata. Kun Mentor kuoli vuonna 340 eaa., meni Memnon naimisiin Barsinen kanssa. Artakserkses ei kuitenkaan uskaltanut nimittää Memnonia ylipäälliköksi.
Vuonna 336 eaa. Filippos lähetti Parmenionin Vähään-Aasiaan tekemään esivalmisteluja Filippoksen suurelle hyökkäykselle Persian valtakuntaa vastaan. Memnon kukisti kuitenkin Parmenionin Magnesian lähettyvillä.
Vuonna 334 eaa. Filippoksen poika Aleksanteri aloitti sotaretkensä Persian valtakuntaa vastaan. Memnon uskoi, etteivät persialaiset pystyisi voittamaan makedonialaisia taistelussa ja yrittikin suostutella toisia persialaisia päällikköjä käyttämään mieluummin poltetun maan taktiikkaa. Näin ei kuitenkaan käynyt ja Aleksanteri kukisti persialaiset satraapit Granikosjoen taistelussa.
Granikoksen jälkeen Dareios III nimitti Memnonin ylipäälliköksi ja lähetti Persian laivaston Aigeianmerelle. Aleksanteri valloitti Vähän-Aasian länsirannan, mutta Memnon piti hyvin linnoitetun Halikarnassoksen hallussaan. Aleksanteri päätti alkaa piirittää kaupunkia. Halikarnassoksen piirityksessä makedonialaiset menettivät monia sotilaita, ja kun he lopulta saivat kaupungin vallattua, pääsivät persialaiset pakenemaan meritse ilman merkittäviä tappioita.
Halikarnassoksen menetyksen jälkeen Memnonin tarkoitus oli vallata Aigeianmeren saaristo ja edetä Hellespontille asti. Hän yritti myös saada Spartan kuninkaan Agiksen hyökkäämään Makedoniaa vastaan. Jos hän olisi onnistunut, olisi Aleksanterin ollut pakko luopua hyökkäyksestään ja palata Makedoniaan. Aleksanterin onneksi Memnon kuitenkin menehtyi elokuussa 333 eaa.
Memnonin vaimosta Barsinesta tuli myöhemmin Aleksanteri Suuren rakastajatar ja he saivat vuonna 327 eaa. pojan, Herakleen.
Luettelo natsien keskitysleireistä
Seuraavassa on lueteltu saksalaisten perustamat keskitysleirit toisen maailmansodan aikana. Tuhoamisleirit on merkitty vaaleanpunaisella, muuntyyppiset suuret keskitysleirit sinisellä.
Saksassa oli perustettu jo 1930-luvulla keskitysleirejä kansallissosialistisen työväenpuolueen poliittisten vastustajien internointia varten. Vaikka kaikilla leireillä kuoli vankeja, tuhoamistehokkuudeltaan suurimmat tuhoamisleirit olivat erityisasemassa vankien tuhoamisessa. Puolasta tuli merkittävä alue tuhoamisleiritoiminnalle.
Alexandre Daigle
Alexandre Daigle (s. 7. helmikuuta 1975 Montreal, Quebec) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Daiglea pidettiin 1990-luvun alussa yhtenä sukupolvensa lahjakkaimmista jääkiekkoilijoista, monet vertasivat häntä jopa lajin suurimpaan tähteen Wayne Gretzkyyn. Pelatessaan LHJMQ-liigassa hän keräsi kahdella Victoriaville Tigresissä pelaamallaan kaudella huimat tehot, kaudella 1991–1992 110 pistettä 66 ottelussa (35 maalia ja 75 syöttöpistettä) ja kaudella 1992–1993 137 pistettä 53 ottelussa (45 maalia ja 92 syöttöpistettä). Vuoden 1993 uusien pelaajien varaustilaisuudessa Ottawa Senators varasi Daiglen odotusten mukaisesti koko pelaajana ja teki pian hänen kanssaan sopimuksen, joka toi tälle jääkiekkohistorian suurimman tulokaspelaajalle annetun palkan. Muutamaa vuotta myöhemmin NHL:ssä asetettiin katto sille, miten suuren palkan tulokaspelaaja voi saada pitkälti juuri Daiglen tapauksen vuoksi.
Daigle ei kuitenkaan lopulta täyttänyt häneen asetettuja suuria odotuksia, vaan hän joutui seurassaan venäläisen keskushyökkääjän Aleksei Jašinin varjoon ja häntä arvosteltiin julkisuudessa usein yrityksen ja motivaation puutteesta. Pisteiden valossa parhaina Senators-kausinaan, 1993–1994 ja 1996–1997, hän teki 51 pistettä kummallakin. Neljän ja puolen kauden jälkeen, tammikuussa 1998, Senators kauppasi Daiglen Philadelphia Flyersiin vaihdossa Václav Prospaliin, Pat Fallooniin ja toisen kierroksen varausvuoroon saman vuoden varaustilaisuudessa. Daigle teki Flyersissa kauden 1997–1998 lopussa kohtalaisen hyvät tehot, 26 pistettä 37 ottelussa, mutta seuraavalla kaudella hän pelasi heikohkosti tehden kauden alussa vain viisi pistettä 31 ottelussa. Flyers kauppasikin Daiglen tammikuussa 1999 Edmonton Oilersiin vaihdossa Andrei Kovalenkoon; Oilers kauppasi hänet kuitenkin jo samana päivänä Tampa Bay Lightningiin vaihdossa Aleksandr Selivanoviin. Daigle pelasi Lightningissa vain kevään 1999 ja seura kauppasi hänet syksyllä 1999 New York Rangersiin. Hän pelasi Rangersissa ja sen farmiseurassa Hartford Wolf Packissa yhden kauden, mutta päätti sen jälkeen lopettaa uransa pyrkiessään luomaan uraa näyttelijänä. Kun ura Hollywoodissa ei lopulta toteutunut, hän päätti palata jääkiekon pariin ja teki lokakuussa 2002 sopimuksen Pittsburgh Penguinsin kanssa.
Daigle pelasi Penguinsissa yhden kauden, sen jälkeen hän teki syksyllä 2003 vapaana pelaajana sopimuksen Minnesota Wildin kanssa. Wildissa hän sai ensimmäisellä kaudellaan enemmän vastuuta kuin vuosiin ja oli kaudella 2003–2004 seuran paras pistemies tehtyään 51 pistettä (20 maalia ja 31 syöttöpistettä) 78 ottelussa. Työsulun jälkeisellä kaudella 2005–2006 Daigle pelasi alkukauden Wildin ykkösmiehistössä, mutta maaliskuussa 2006 Wild lähetti hänet farmiseuraansa Houston Aerosiin AHL:ään, josta hän siirtyi pian lainaan Manchester Monarchsiin. Toukokuussa 2006 Daigle siirtyi kaksivuotisella sopimuksella sveitsiläisseura HC Davosiin. Kaudella 2009–2010 hän pelasi Davosin lisäksi Fribourg-Gottéronissa ja SCL Tigersissa.
Anneli Sari
Anneli Sari (oik. Anneli Valtonen o.s. Lundberg; s. 8. maaliskuuta 1947 Taivassalo) on suomalainen laulaja, joka on esittänyt 1960-luvulta lähtien erityisesti iskelmämusiikkia, mustalaismusiikkia ja ranskalaisia chansoneita. Anneli Sari on yksi kuuluisimpia suomalaisia romaneja. Iskelmälevytysten lisäksi hän on myös laulanut Helsingin operettiteatterissa sekä opiskellut laulua Pariisin konservatorion klassisella linjalla.
Anneli Sarin laulu-ura alkoi jo 17-vuotiaana, jolloin levymoguli Toivo Kärki vakuuttui hänen taidoistaan koelauluissa. Annelin ensimmäiseksi menestyskappaleeksi nousi "Liian nuori rakkauteen", joka oli suomenkielinen versio v. 1964 Italian euroviisuvoittajasta "Non ho l'età", jonka alun perin esitti samanikäinen Gigliola Cinquetti. 1960-luvulla Anneli Sari levytti enimmäkseen perinteisiä iskelmiä ja tangoja. Muita menestyslauluja olivat mm. "Sait multa kukkaset toukokuun", "Sirpale onnea" ja "Poski poskea vasten".
Vuonna 1966 Anneli Sari lopetti tanssilavakiertueet ja siitä lähtien hän on keskittynyt esiintymään enimmäkseen suurissa konserttisaleissa ja ravintoloissa. Hän on keskittynyt estraditaiteeseen enemmän kuin muut suomalaiset laulajat.
Anneli Sari palasi v. 1974 takaisin levytysstudioihin. Hän levytti mm. Hortto Kaalo -yhtyeen kanssa kokonaisen LP:n mustalaismusiikkia. Perinteisempiä iskelmiä edustivat mm. laulut "Menin raiteiltain" (orig. "Lost in France"), "Akropolis nyt jää" ("Akropolis adieu") ja "Näin on käynyt sorry". Anneli Sari osallistui myös lukuisiin laulukilpailuihin: Suomen euroviisukarsinnoissa hänet nähtiin kahdesti: vuonna 1974 Kaj Chydeniuksen säveltämällä ikivihreällä "Jäähyväiset"-laululla sekä 1976 Dezső Baloghin laululla "Mustalaiskaravaani". Syksyn Sävelessä Anneli Sari sijoittui v. 1978 toiseksi Reino Markkulan sävellyksellä "Luonnonlapset". Myös sävelmä "Pieni laulu" nähtiin Syksyn Sävel karsitut -ohjelmassa.
Nykyään Anneli Sari esiintyy konserteissa laulaen muun muassa chansoneja sekä Suomessa että Ranskassa.
Syksyllä 2011 Anneli Sari osallistui MTV3:n Tanssii tähtien kanssa televisiosarjaan parinaan Marko Keränen.
Anneli Sari on ollut naimisissa muusikko Ari Valtosen kanssa, ja heillä on kaksi lasta, esikoinen ex-Miss Skandinavia Maria (Valtonen) ja nuorempi Ira (Valtonen) ja Sari on myös isoäiti. Hän asuu avoliitossa ranskalaisen taidemaalarimiehen kanssa Pariisissa.
Mehmed VI
Mehmed VI, oikealta nimeltään Mehmed Vahdettin tai Mehmed Vahideddin, (14. tammikuuta, 1861 – 16. toukokuuta, 1926) oli Turkin viimeinen sulttaani, joka hallitsi vuosina 1918–1922.
Ensimmäinen maailmansota merkitsi tuhoa Turkin sulttaanikunnalle. Britannian joukot miehittivät sodan aikana Bagdadin ja Jerusalemin, ja useita Turkin maa-alueita Euroopassa joutui Britannian liittolaisten alaisuuteen. San Remon konferenssissa huhtikuussa vuonna 1920 Syyria annettiin Ranskan mandaattialueeksi ja Britannia sai Palestiinan ja Mesopotamian (nykyinen Irak) omiksi mandaattialueikseen. Mehmed allekirjoitti Sèvres'n sopimuksen, jossa Turkki luopui Palestiinasta, Mesopotamiasta, Anatoliasta ja İzmirista 10. elokuuta 1920. Sopimuksessa Hejazin kuningaskunnasta (nykyisessä Saudi-Arabiassa) tuli itsenäinen valtio.
Turkkilaiset nationalistit olivat vihaisia sulttaanin hallintoon, joten uusi Turkin hallitus kokoontui Mustafa Kemalin johdolla vuonna 1920 Ankarassa. Uusi hallitus ilmoitti 23. huhtikuuta, että väliaikainen perustuslaki oli luotu ja valta oli siirretty sulttaanilta Turkin hallitukselle.
Tämä johti siihen, että sulttaani Mehmed VI luopui kruunusta 1. marraskuuta vuonna 1922 ja pakeni Konstantinopolista. Sulttaani astui brittiläiseen taistelulaivaan HMS Malayaan, joka vei hänet Maltan saarelle 17. marraskuuta. Sulttaani asui jonkin aikaa maanpaossa Maltalla, kunnes muutti myöhemmin Italian Rivieralle. Mehmed VI kuoli 15. elokuuta vuonna 1926 Sanremossa, Italiassa.
Hänen vanhimmasta serkustaan kruununprinssi Abdul Mejidista tuli Turkin kalifi, joka otti nimekseen Abdul Mejid II 9. marraskuuta 1922. Kalifi oli vallassa vuodesta 1922 vuoteen 1924, mutta todellinen valta oli Turkin uudella hallituksella.
Sakariini
Sakariini on vanhin keinotekoinen makeutusaine. Sen kehittivät Ira Remsen ja Constantin Fahlberg vuonna 1879 Johns Hopkinsin yliopistossa Baltimoressa tutkittuaan tervan johdannaisia. Löytö oli tavallaan vahinko, sillä keksijät huomasivat makeuden aterioituaan huonosti pestyillä käsillä.
Kemialliselta rakenteeltaan sakariini on aromaattinen kaksoisrengas, joka sisältää rikkiä ja typpeä. Makeudeltaan sakariini on noin 300–500-kertainen sakkaroosiin nähden. Sakariini ei sinänsä ole erityisen vesiliukoinen, ja siksi sitä käytetään lähinnä natriumsuolana eli natriumsakariinina.
Sakariinia käytetään makeutusaineena urheilijoille tarkoitetuissa proteiinivalmisteissa.
Nimi sakariini juontuu kreikan kielen sokeria tarkoittavasta sanasta σακχαρον (sakharon).
Sakariinista käytetään myös nimiä sakkariini, bentsosulfimidi, 3-okso-2,3-dihydrobentso(d)isotiatsoli-1,1-dioksidi ja 1,2-bentsoisotiatsoli-3(2H)-oni-1,1-diaksidi. Sen kemiallinen kaava on CHNOS, moolimassa 183,1845 g/mol, sulamispiste 226–230 °C ja CAS-numero 81-07-2.
Sakariinin E-koodi on E954. Samalla E-koodilla ovat myös sakariinin suolat natriumsakariini, kaliumsakariini ja kalsiumsakariini. Näiden aineiden päivittäinen enimmäismäärärajoitus eli ADI-arvo on 5 mg/kg/vrk.
Pysäköintivirhemaksu
Pysäköintivirhemaksu on maksu, joka voidaan määrätä yleensä kaupunki- ja taajama-alueella pysäköinti- ja pysäyttämissääntöjen noudattamatta jättämisestä, pysäköintikiekon käyttämättä jättämisestä, väärinpysäköinnistä tai tarpeettomasta joutokäynnistä. Se ei ole sakko, vaan ns. hallinto-oikeudellinen kurinpitomaksu. Maksu perustuu lakiin pysäköinninvalvonnasta (PysVL 17 §). Pysäköintivirhemaksun määrää poliisi tai lääninhallituksen määräämä kunnallinen pysäköinninvalvoja tai hänen alaisuudessaan toimivat pysäköinnintarkastajat. Pysäköinnintarkastajat määräävät suurimman osan maksuista. Maksun suuruus on 20–80 euroa.
Pysäköintivirhemaksumääräys on ajoneuvon kuljettajalle annettava kirjallinen määräys suorittaa pysäköintivirhemaksu. Milloin kuljettaja ei ole tavoitettavissa henkilökohtaisesti, jätetään maksukehotus näkyvälle paikalle ajoneuvoon tai mikäli esimerkiksi pakenee paikalta, lähetetään pysäköintivirhemaksu ajoneuvon omistajalle tai haltijalle.
Mikäli maksua ei suoriteta annetussa maksuajassa (30 vrk), maksu on suoritettava 14 euron määrällä korotettuna (Laki pysäköinnivalvonnasta 17 §). Maksu on ulosottokelpoinen ilman erillistä päätöstä. Ajoneuvon kuljettajalla, omistajalla tai haltijalla, joka katsoo pysäköintivirhemaksun aiheettomaksi, on oikeus 30 päivän kuluessa tiedoksisaannista tehdä oikaisuvaatimus pysäköinninvalvojalle (Laki pysäköinnivalvonnasta 15 §). Oikaisuvaatimus on tehtävä kirjallisesti.
Oikaisuvaatimus on tehtävä maksuajan kuluessa maksun määränneelle viranomaiselle. Jos viranomainen hyväksyy oikaisuvaatimuksen, pysäköintivirhemaksu palautetaan. Oikaisuvaatimuksen johdosta annettuun päätökseen saa edelleen hakea muutosta valittamalla hallinto-oikeuteen. Valituksen jättäminen ei kuitenkaan vapauta maksun maksuvelvoitteesta. Maksu on suoraan ulosottokelpoinen. Koska pysäköintivirhemaksu ei ole rikosoikeudellinen seuraamus, sen maksamatta jättämisestä seuraa vain ulosottomenettely ja viivästyskorkojen kertyminen sekä, mikäli maksua ei saada ulosottomenettelyssä perittyä, lisäksi maksuhäiriömerkintä. Ulosottoperuste on täytäntöönpanokelpoinen 15 vuoden ajan, minkä jälkeen se vanhentuu.
Pysäköinnintarkastajilla on käytössään kamerapuhelimet tai digikamerat, joilla voidaan kuvata pysäköintivirhemaksun kohteena oleva ajoneuvo mahdollista myöhempää valituskäsittelyä varten. Pysäköintivirhemaksun maksaa viime kädessä aina ajoneuvon haltija. Ajoneuvoa ajaneen sivullisen tulisi antaa kirjallinen tunnustus maksuvelvoitteen siirtämiseksi, mikäli näin on käynyt.
Ajoneuvoon voidaan myös asentaa rengaslukko, jolla estetään auton ajaminen ja jota ei poisteta ennen kuin tarvittavat maksut on suoritettu. Suomessa rengaslukko voidaan asentaa, jos ajoneuvolla on ennestään viisi maksamatonta pysäköintivirhemaksua.
Pysäköintivirhemaksua ei tietyissä tilanteissa määrätä ajoneuvolle, jossa on invapysäköintilupa näkyvissä ikkunassa.
Abdul Mejid II
Abdul Mejid II (29. toukokuuta 1868 – 23. elokuuta 1944) oli Turkin viimeinen kalifi (19. marraskuuta 1922 – 2. maaliskuuta 1924). Abdul Mejid II:lla oli vain muodollinen valta.
Abdul Mejid syntyi Dolmabahçe-palatsissa Istanbulissa sulttaani Abd-ul-Azizin poikana. Abdul Mejid sai yksityistä koulutusta. Abdul Mejidin vanhin serkku Mehmed VI:sta tuli Turkin sulttaani 4. heinäkuuta 1918. Samaan aikaan Abul Mejidista tuli kruununprinssi. Kun Turkin sulttaani Mehmed VI luopui kruunusta 1. marraskuuta 1922, Turkin sulttaanikunta lakkasi virallisesti olemasta. Mutta 19. marraskuuta 1922 Abul Mejidista tuli kalifi. Abul Mejid syrjäytettiin 24. marraskuuta 1924 ja hänen perheensä karkotettiin Turkista 3. maaliskuuta 1924.
Abul Mejid oli naimisissa monta kertaa ja hänellä oli myös monta lasta:Abdul Mejid II kuoli asunnossaan Boulevard Suchetilla Pariisissa. Hänet on haudattu Haram-i-Sharifiin, Medinaan, Saudi-Arabiaan.
Mediatiede
Mediatiede on aikalaiskriittinen tiede simulaatiokulttuurin aikakaudella. Mediatiedettä sovelletaan muun muassa mediasuunnittelussa. Suomessa mediatiedettä opetetaan omana oppiaineenaan Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnan audiovisuaalisen mediakulttuurin koulutusohjelmassa.
Mediatiede on kokeileva oppiala tieteen, taiteen ja teknologian välimaastossa. Se pyrkii ymmärtämään ja selittämään mediateknologioiden roolia nyky-yhteiskunnassa. Siihen kuuluu myös historiallinen näkökulma, jonka kautta voidaan ymmärtää tyylien, välineiden ja muotojen perinteen nykypäivän median taustalla. Ensi sijassa mediatiede on kuitenkin kiinnostunut tulevaisuudesta ja tietokoneperustaisen uusmedian eri sovellutuksista.
Mediatiede on oppiala, josta käsin jäsennetään muutosta, luodaan uusia ammattikäytäntöjä ja menetelmiä. Mediatieteessä kehitetään välineen sisältöä. Keskeisimpiä tämänhetkisiä haasteita on luoda multimediaalisia tietosisältöjä verkkoympäristöön yhteydessä palveluihin ja sähköiseen asiointiin.
Taiteen ja uusimman mediateknologian suhde muodostaa sekä mediatieteen tutkimuskohteen että sen tutkimuksellisen toimintaympäristön. Mediateknologiaa käytetään tutkimuksen apuna ja tutkimusta taiteellisten sovellutusten tukena.
Agulin kieli
Agulin kieli (aguliksi агъул чӀал, "agul č’al") on agulien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Agulin ja Kurahin piirien kylissä. Osa aguleista on muuttanut vuoristosta tasangolle Derbentin ja Kajakentin piireihin, Dagestanin kaupunkeihin, Bakuun ja Stavropolin aluepiiriiin. Agul on yksi Dagestanin virallisista kirjakielistä.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Neuvostoliitossa oli 19 900 agulia, joista 13 800 Dagestanissa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 29 400 agulin puhujaa, joista 25 400 Dagestanissa. Dagestanin aguleista 98,5 % osaa agulia ja 89,5 % venäjää. Osa aguleista puhuu myös lezgiä, azeria ja tabasarania.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 29 300 agulin puhujaa.
Agul kuuluu dagestanilaisten kielten lezgiläiseen ryhmään, jossa se muodostaa lezgin ja tabasaranin kanssa itälezgiläisen alaryhmän. Kieli jakaantuu varsinaisagulin, Kušanin ja Kerenin päämurteisiin, joiden välillä on foneettisia, sanastollisia ja osittain myös kieliopillisia eroja. Sanastossa on muinaisia iranilaisia lainoja, jotka kertovat agulien eläneen aikaisemmin huomattavasti etelämpänä.
Agulit käyttävät sivistyskielenään venäjää. 1930–1950-luvuilla kouluopetus tapahtui lezgiksi. 1990-luvun alussa luotiin kyrilliseen kirjaimistoon perustuva kirjakieli, jota käytetään opetuskielenä koulujen alaluokilla. Dagestanin muiden kielten tapaan venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään erilaisilla kirjainyhdistelmillä sekä merkin Ӏ avulla. Agulin piirin Tpigin kylässä ilmestyy vuonna 1993 perustettu agulin- ja venäjänkielinen sanomalehti "Vesti Agula".
Eskilstuna
Eskilstuna ([˘ɛskilstʉːna]) Ruotsissa sijaitseva Eskilstunan kunnan keskustaajama. Eskilstuna kuuluu historialliseen Södermanlandin maakuntaan ja nykyisessä Södermanlandin läänissä. Vuoden 1971 kuntauudistukseen asti Eskilstuna oli itsenäinen kaupunki. Väkiluvultaan Eskilstuna on lääninsä suurin taajama ja myös kunta on koko läänin suurin. Eskilstunassa asuu paljon ruotsinsuomalaisia.
Eskilstunan historia ulottuu keskiaikaan saakka, jolloin kylä nimeltä Tunafors luostareineen sijaitsi nykyisen Eskilstunaån-joen rannalla. Kylä ei kuitenkaan saanut kaupunkioikeuksia, sillä lähellä sijaitsi Torshällan kaupunki. Luostari tuhottiin kokonaan protestanttisen reformaation yhteydessä. Paikalle rakennettiin kuninkaallinen Eskilstunahusin linna.
Kaupunkioikeudet annettiin 1659, jolloin kaupunkiin kuuluivat myös Tunafors sekä Karl Gustavs Stad joen länsirannalla. Jälkimmäinen kaupungeista oli rakennettu Kaarle X Kustaan tukeman mestariseppä Reinhold Rademacherin rautatakomoiden ympärille. Takomot tuottivat käsiaseita ja tykkejä.
Karl Gustavs Stad oli vuodesta 1771 vapaakaupunki, jonne valmistajat ja käsityöläiset saivat pystyttää verovapaita työpajoja ja tehtaita. Vapaakaupungissa lisäksi vallitsi uskonnonvapaus, päinvastoin kuin muualla maassa, jossa luterilaisuus määrättiin laissa. Karl Gustavs Stad yhdistettiin Eskilstunaan 1879.
Eskilstuna kasvoi voimakkaasti teollisen vallankumouksen aikana, ja siitä tuli yksi Ruotsin tärkeimmistä teollisuuskaupungeista ja se sai lempinimen "Smestan" (). Aseiden lisäksi kaupungin teollisuus tuotti koneita sekä tarkkuusinstrumenttejä. Terästeollisuuden kunniaksi kaupungin vaakunassa on alasin ja moukari.
Vuoden 1971 kuntauudistuksessa kaupungista tuli osa Eskilstunan kuntaa. Nykyisinkin Eskilstunassa on tärkeä teollisuuskaupunki, jossa päämajaansa pitävät kansainvälisesti tunnetut yhtiöt kuten Volvo ja ASSA. Kaupungissa on myös yhdistetty eläintarha-huvipuisto "Parken Zoo", joka on tunnettu valkoisista tiikereistään.
Eskilstuna sijaitsee Svealandsbanan-rautatien (Tukholma–Hallsberg) varrella. Eurooppatie E20 kulkee kaupungin ohitse. Eskilstuna sijaitsee noin 120 kilometrin päässä Tukholmasta länteen. Viime aikoina liikenneyhteydet pääkaupungin suuntaan ovat parantuneet huomattavasti, mm. junamatka kaupunkien välillä vie vain tunnin. Eskilstunaan on muuttanut runsaasti ihmisiä, jotka käyvät töissä Tukholmassa.
Eskilstunassa on Ruotsin keskusrikospoliisin lokakuussa 2014 julkaistun raportin mukaan neljä lähiötä, jotka paikalliset rikolliset ovat ottaneet hallintaansa ja alueilla tapahtuu avoimia välienselvittelyitä, huumekauppaa ja kiristystä. Paikallisia asukkaita ei saada uhkausten vuoksi mukaan oikeuslaitoksen toimintaan eikä poliisi voi toimia hyökkäysten vuoksi. Alueet ovat Skiftinge, Årby, Fröslunda ja Lagersberg.Lisäksi Eskilstunasta on kotoisin Kent-niminen yhtye.
Lato
Lato on rakennus, jossa säilytetään esimerkiksi heiniä, viljaa, olkia tai rehua.
Suomalainen lato rakennetaan perinteisesti pyöreistä kuusi- tai mäntypuista salvamalla harvaksi eli päällekkäisten puiden väliin jätetään rako ilmanvaihdon edistämiseksi. Latoja rakennetaan myös laudasta. Erillisenä rakennuksena lato tehdään lähes aina nurkkakivien varaan. Aiemmin ladoissa oli tyypillisesti pärekatto, myöhemmin huopa- tai vielä useammin peltikatto, joka voitiin asentaa suoraan pärekaton päälle. Ladon yhteyteen voidaan tehdä katos heinäseipäille ja muille tarvikkeille. Ladossa ei ole ikkunoita eikä lämmitystä, lattia on joko pelkkää maata tai pyöreistä puista tai lankuista harvaan ladottu.
Pihalato sijaitsee joko lähellä navettaa tai jopa navetassa kiinni, heinälato yleensä pellolla tai pellon reunassa. Pelloilta korjatut ja kuivatetut heinät ajettiin ennen aikaan kesällä niittylatoon ja sitten vähitellen talven mittaan hevosreellä pihalatoon, josta ne syötettiin kotieläimille. Heinän ajon helpottamiseksi ladossa on iso oviaukko, joskus myös erillinen luukku oven yläpuolelle. Suuremmissa ladoissa saattoi olla kaksi ovea, ts. lato oli läpiajettava.
Etelä-Pohjanmaan laajojen viljelytasankojen maisemasta käytetään nimitystä latomeri, koska korkeuserot ovat erittäin vähäiset ja ”latojen meri” näyttää jatkuvan pitkälle horisonttiin. Viime vuosina latojen tarve on vähentynyt, koska heinät pakataan muovilla päällystettyihin isoihin pyöröpaaleihin, jotka voidaan säilyttää ulkona. Tämän takia ladot ovatkin häviämässä, tai niissä säilytetään muuta tavaraa kuten esimerkiksi koneita.
ACCESS.bus
ACCESS.bus on Philipsin ja DECin vuonna 1985 kehittämä sarjaliitäntäprotokolla, jolla voidaan liittää tietokoneeseen oheislaitteita. ACCESS.bus on samankaltainen kuin USB-liitäntä; sen avulla voidaan tietokoneeseen liittää oheislaitteita sammuttamatta konetta välillä.
Vaikka ACCESS.bus ilmestyi aikaisemmin kuin USB, ei siitä koskaan tullut suosittua lähinnä yritysten tuen puutteen takia.
LKAB
LKAB eli "Luossavaara-Kiirunavaara Aktiebolag" on Ruotsin valtion kokonaan omistama kaivosyhtiö, jonka päätoimiala on rautamalmin louhinta Kiirunan ja Malmbergetin rautaesiintymistä.
Osa malmista käsitellään valmiiksi tuotteeksi kaivospaikkakunnalla ja kuljetetaan Malmbanan-rautatietä pitkin raskailla tavarajunilla joko Luulajan tai Narvikin satamiin laivausta varten. Liikenteenharjoittajana toimii LKAB:n tytäryhtiö Malmtrafik i Kiruna AB (MTAB). Osa Luulajassa laivattavasta malmista kuljetetaan Rautaruukin Raahen terästehtaalle.
LKAB:n pääkonttori sijaitsee Luulajassa.
Karjalan armeija
Karjalan armeija (Kar. A) oli suomalainen sotatoimiyhtymä jatkosodassa.
Armeijaan kuului kaksi armeijakuntaa ja yksi erillinen taisteluryhmä.Armeijakuntiin kuului yhteensä viisi jalkaväkidivisioonaa. Ryhmä Oinoseen kuului Ratsuväkiprikaati sekä 1. ja 2. jääkäriprikaatit. Myöhemmin myös Saksan 163. jalkaväkidivisioona liitettiin armeijaan.
Sodanjulistus annettiin 26. kesäkuuta 1941 ja Karjalan armeija perustettiin 29. kesäkuuta 1941 komentajanaan kenraaliluutnantti Erik Heinrichs ja esikuntapäällikkönä eversti K. A. Tapola. Armeijan joukot oli ryhmitetty puolustukseen rajalle.
Karjalan armeija aloitti hyökkäyksen Laatokan Karjalaan 10. heinäkuuta 1941. Tarkoituksena oli vallata talvisodassa menetetyt alueet takaisin, mutta hyökkäystä jatkettiin yli vanhan rajan Neuvostoliiton puoleiseen Itä-Karjalaan, kun raja oli elokuussa saavutettu. Armeijan pohjoista sivustaa tuki 14. divisioona, ja etelässä Laatokka erotti sen Kannaksella toimivista joukoista. Syyskuussa armeijalle perustettiin oma radioasemansa, Aunuksen Radio. Armeija eteni ripeästi käyttäen hyökkäyksen kärkenä kevyitä jääkärijoukkoja. Lokakuussa vallattiin Petroskoi, jonka nimi muutettiin Äänislinnaksi.
Karjalan armeija lopetti hyökkäyksensä 7. joulukuuta 1941 ja siirtyi puolustusryhmitykseen linjalle Laatokka-Syväri-Ääninen-Maaselkä. Kenraaliluutnantti Heinrichs siirrettiin 29. tammikuuta 1942 yleisesikunnan päälliköksi ja väliaikaisena komentajana toimi kenraaliluutnantti Lennart Oesch 1. maaliskuuta 1942 saakka, jolloin Karjalan armeija lakkautettiin ja Päämajan alaisuuteen muodostettiin kolmen kannaksen ryhmät; Aunuksen ryhmä, Kannaksen ryhmä ja Maaselän ryhmä.
Päämaja antoi käskyn Karjalan armeijan lakkauttamisesta ja nimen muuttamisesta Aunuksen ryhmäksi (Aun. R) 25. helmikuuta 1942. II armeijakunta sille alistettuine taistelu- ja huoltojoukkoineen erotettiin Karjalan armeijasta ja siitä muodostettiin suoraan Päämajan alainen Maaselän ryhmä (Maa. R). Aunuksen ryhmään käskettiin V, VI ja VII armeijakunta sekä 163. divisioona. Ryhmien väliseksi rajaksi määrättiin silloinen II ja VII armeijakunnan välinen raja. Käskyssä toimeenpanohetkeksi oli määrätty 1. maaliskuuta 1942 kello 12.00.
GeneRally
GeneRally on suomalaisten Hannu ja Jukka Räbinän kehittämä ilmainen ajopeli, joka julkaistiin vuonna 2002. Peli on ollut vuodesta 2003 asti kuukaudesta toiseen Suomipelit.comin lataustilastojen kärkipaikoilla.
Kilpailuun ottaa osaa maksimissaan kuusi autoa, joita ohjaa ihmispelaaja tai tekoäly. Peliä kuvataan useimmissa radoissa hieman yläviistosta. Mukana tulevalla rataeditorilla voi luoda omia ratoja vapaasti, ja editoriin saa itsekin tehtyä omia rataelementtejä. Peli on kolmiulotteinen, mutta muistuttaa grafiikaltaan ja pelituntumaltaan vanhoja klassikkopelejä, kuten suomalaista "Slicks ’n Slideä" ja Atarin vuonna 1986 julkaistua "Super Sprintiä". Netissä on paljon ilmaisia apuohjelmia "GeneRallyyn", kuten autoeditori, radan esikatseluohjelma ja yörataohjelma.
General on pelin maskotti. Se on kuin Formula 1 -auto, mutta ilman aerodynaamisia siipiä. Sitä voidaan käyttää aktiivisesti lähes kaikilla ratapinnoilla. General takaa ajajalleen vauhdikasta menoa ja taitavammalle kuskille hyvät kierrosajat.
Auto, joka muistuttaa Generalia, mutta on voimakkaampi, painavampi, ja siinä on etu- ja takasiivet. Johtuen sen uniikista ajettavuudesta asfaltilla tämä auto on monien pelaajien valinta. Kiitos Formulan tasaisennopean vauhdin ja hyvien kääntymisominaisuuksien, se on ehkä pelaajien eniten suosima auto. Se ei kuitenkaan ole kovin kilpailukykyinen maastossa.
Onewheeler on varsin erikoinen, sillä siinä on vain yksi pyörä keskellä auton alla. Se ei ole kovinkaan nopea asfaltilla, mutta maastossa Onewheeler pärjää nopeimmillekin autoille. Varsinkin lumella Onewheeler on vahvimmillaan, millä se pääsee eteenpäin vaivatta muiden autojen liukastellessa. Haittapuolena se on yksi keveimmistä autoista, minkä vuoksi raskaamman auton on helppo kiilata se radalta.
McTurbo muistuttaa paljolti kiihdytysautoa: se on pitkä ja siinä on siivekkeet, avo-ohjaamo ja isot takarenkaat. McTurbo onkin pelin nopein auto, jollei pelaajien omatekoisia autoja lasketa. Nopeuden hintana on hankala käännettävyys ja pitkä jarrutusmatka, minkä vuoksi se ei sovi tiukkamutkaisiin ratoihin. McTurbo on vaikea vastus varsinkin suoremmilla asfalttiradoilla, mutta taitava kuljettaja pärjää sillä myös vähän hankalemmillakin rataosuuksilla. Auto ei ole parhaimmillaan maastossa eikä varsinkaan lumella, koska se alkaa liukkaalla pinnalla helposti liukua.
Kirill Vladimirovitš Romanov
Suuriruhtinas Kirill Vladimirovitš Romanov (Кири́лл Влади́мирович Рома́нов, 12. lokakuuta 1876 Tsarskoje Selo, Venäjä — 12. lokakuuta 1938 Neuilly, Ranska) oli venäläinen aatelismies, Romanov-suvun päämies vuodesta 1918 kuolemaansa asti ja Venäjän kruununtavoittelija.
Kirill Vladimirovitšin vanhemmat olivat suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš Romanov, joka oli tsaari Aleksanteri II:n poika, sekä suuriruhtinatar Maria Pavlovna. Kirill Vladimirovitš sai merisotakoulutuksen ja palveli myöhemmin Venäjän–Japanin sodassa Port Arthurissa komentaja Stepan Makarovin lippulaivalla "Petropavlovskilla". Suuriruhtinas selvisi aluksen uppoamisesta täpärästi ja haavoittuneena.
Nikolai II:n kruunajaisjuhlissa vuonna 1896 Kirill rakastui serkkuunsa Victoria Melita Saksi-Coburg-Gothaan, joka oli muun muassa Ison-Britannian kuningatar Viktorian pojantytär. Sukulaisuussuhde ja se, että Victoria oli jo naimisissa Hessenin suurherttuan Ernst Ludvigin kanssa, tekivät suhteesta kuitenkin hovin piirissä mahdottoman. Erityisesti sitä vastusti keisarinna Aleksandra Fjodorovna, joka oli Ernst Ludvigin sisar. Vaikka Victorian ja Ernst Ludvigin liitto päättyi eroon 1901, Kirillin pyytämä avioliittolupa evättiin säännöllisesti. Kirill Vladimirovitš karkotettiin Venäjän kaukoitään. Venäjän–Japanin sodan jälkeen hänen sallittiin muuttaa Saksaan, missä pariskunta avioitui syksyllä 1905. Tsaari riisti häneltä hänen arvonimensä ja määrärahansa eikä sallinut perheen asettua Venäjälle.
Kirill ja Victoria Melita asettuivat Saksassa Coburgiin Viktorian äidin palatsin vieressä sijaitsevaan taloon, jossa heidän ensimmäinen lapsensa Maria Kirillovna Romanova syntyi helmikuussa 1907. Toinen tytär, suuriruhtinatar Kira Kirillovna Romanova syntyi vuonna 1910.
Nikolai II leppyi vähitellen Kirillin vanhempien painostuksen vuoksi; hän tunnusti avioliiton pian ensimmäisen tyttären syntymän jälkeen ja myönsi äidille ja lapselle asianmukaiset arvonimet. Vuonna 1908 hän salli Kirillin palata Venäjälle ja palautti hänellä laivastossa olleen sotilasarvon. Kirillin asemaa vahvisti hänen nousunsa kolmanneksi kruununperimysjärjestyksessä. Vuonna 1910 Kirill asettui vaimonsa ja kahden tyttärensä kanssa Pietariin.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Kirill Vladimirovitš Romanov ja Victoria pakenivat Suomeen Haikon kartanoon. Heille syntyi Porvoossa 30. elokuuta 1917 poika, joka kastettiin Haikossa Vladimir Kirillovitš Romanoviksi. Tsaariperheen tuhouduttua vuonna 1918 suuriruhtinas Kirillistä tuli maanpakoon siirtyneen Romanov-suvun päämies. Suomesta Kirill Vladimirovitš ja Victoria muuttivat pois vuonna 1919 ja asettuivat ensin Saksaan Coburgiin. Vuonna 1925 he asettuivat Ranskaan loppuelämäkseen.
Kirill Vladimirovitš Romanov julistautui vuonna 1924 Pariisissa Venäjän maanpaossa olevaksi keisariksi ja ryhtyi tavoittelemaan kruunua. Hän kuoli vuonna 1938 Ranskassa, kaksi vuotta puolisonsa jälkeen.
Przemyślin linnoitus
Przemyślin linnoitus on Itävallan, sittemmin Itävalta-Unkarin 1800-luvun puolesta välistä 1900-luvun alkuun rakennuttama ja kehittämä Venäjän vastainen rajalinnoitus Przemyślin kaupungissa. Aikanaan Eurooppaan rakennetuista noin 200 linnoituksesta se oli kolmanneksi suurin. Przemyśl joutui Itävallan haltuun Puolan ensimmäisessä jaossa 1772. Linnoituksen tarkoituksena oli estää Venäjän pääsy Sleesiaan Krakovan suuntaan.
Kaupunkia ympäröi 15 kilometrin puolustuskehä, vallihauta, noin 30 bastionia, linnakkeita ja portteja. Linnoitukseen oli suunniteltu tilat 85 000 sotilaalle ja 656 tykille. Itävalta-Unkarin Venäjän kanssa 6. elokuuta 1914 alkaneessa ensimmäisessä maailmansodassa Venäjän 1914 tekemän hyökkäyksen aikana onnistuttiin pysäyttämään Venäjän 300 000 sotilaan hyökkäys Sleesiaan Krakovan ja Karpaattien suuntaan.
Przemyślin linnoitus joutui kaksi kertaa venäläisten joukkojen saartamaksi. Ensimmäisellä kerralla 24. syyskuuta 1914 Venäjän kolmannen armeijan komentajan Radko Dmitrievin aloittamana. Riittämättömän tykistötuen vuoksi suorat hyökkäykset aiheuttivat vain 40 000 sotilaan tappiot venäläisille. Kenraali Svetozar Boroević von Bojnan joukot riensivät avuksi keventääkseen puolustajiin kohdistuvaa venäläisten painetta.
Piiritystä kesti 11. lokakuuta saakka, kunnes venäläiset joutuivat vetäytymään. Toisen kerran venäläiset piirittivät Przemyślin linnoitus Venäjän kahdeksannen armeijan kenraali Andrei Nikolaevitš Selivanovin komentamina 9. marraskuuta 1914. Radko Dmitrievin joukot olivat vetäytyneet pohjoiseen. Päinvastoin kuin Dmitriev Selivanov ei pyrkinytkään hyökkäämään, vaan saartamalla näännyttämään puolustajat. Helmikuussa 1915 Svetozar Boroevic von Bojna teki toisen hyökkäyksen venäläisiä vastaan auttaakseen puolustajia, mutta se epäonnistui. Helmikuun 1915 loppuun mennessä kaikki yritykset tukea linnoituksen puolustajia epäonnistuivat ja Itävalta-Unkarin armeijan komentaja Conrad ilmoitti linnoitusta komentavalle kenraali Hermann Kusmanekille, ettei apua enää ole tulossa. 13. maaliskuuta murtui puolustus pohjoisessa, mutta muodostettu väliaikainen linja kuitenkin piti vielä. 19. maaliskuuta yrittivät puolustajat murtautua venäläisen saartoketjun läpi, mutta epäonnistuivat. Kusmanek käski tuhota sotilaallisen materiaalin ja antautui 22. maaliskuuta 120 000 muun Itävalta-Unkarin sotilaan kanssa venäläisille.
Qazbegin piirikunta
Qazbegin piirikunta () on piirikunta Mtskheta-Mtianetin hallintoalueella Georgiassa. Sen keskuspaikkakunta on Stepantsmindan kaupunkityyppinen taajama, entiseltä nimeltään Qazbegi. Piirikunnassa on 4 900 asukasta (2007) ja sen pinta-ala on 1 082 neliökilometriä, joten se on asukasluvultaan maan pienin piirikunta.
Qazbegin alue vastaa historiallista Khevin aluetta. Se rajautuu pohjoisessa Venäjään, idässä Dušetin piirikuntaan, etelässä Akhalgorin piirikuntaan ja lännessä itsenäiseksi julistautuneeseen Etelä-Ossetiaan (Džavan piirikuntaan). Alue on erittäin vuoristoinen ja yksi Kaukasuksen korkeimmista huipuista, 5 033 metriä korkea Kazbek (), kohoaa sen pohjoisrajalla. Tergin, Truson ja Snon jokilaaksot halkovat aluetta. Historiallinen Georgian sotilastie kulkee piirikunnan läpi.
Alueella on useita nähtävyyksiä. Gergetin Pyhän kolminaisuuden kirkko rakennettiin 1400-luvulla ja sen luota avautuu vaikuttava maisema alas Stepantsmindan kaupunkiin. Taajamassa on paikkakunnalla syntyneen Aleksandre Qazbegin museo ja pieni vuorikiipeilymuseo. Kuuluisa Darialin sola sijaitsee muutama kilometri taajaman pohjoispuolella.
Arlanda Express
Arlanda Express on nopea lentokentän raideyhteys Tukholman keskusrautatieaseman ja Arlandan lentoaseman välillä Ruotsissa. Juna on nopeampi, mutta myös kalliimpi kun Flygbussarna-linja-autot.
Junia lähtee neljästä kuuteen kappaletta tunnissa, junan nopeus on 200 km/h ja 40 kilometrin matka kestää kaksikymmentä minuuttia. Junat kulkevat osan matkasta Ruotsin itäistä päärataa (Ostkustbanan) ja 20 kilometriä lentokenttäyhteyttä varten rakennettua Arlandabanan-radalla. Tämä rataosuus valmistui vuonna 1999, jolloin Arlanda Express aloitti toimintansa. Vuonna 2015 aikuisten normaali matkalippu junaan maksaa 280 kruunua (noin 29 euroa).
Radalla on kolme asemaa: yksi terminaalin 5 ja toinen terminaalien 2, 3 ja 4 yhteydessä sekä Tukholman keskusrautatieasemalla, josta junat lähtevät raiteilta 1 ja 2. Terminaalien välillä junalla saa matkustaa maksutta.
Arlanda Express -junia liikennöi A-Train AB -niminen yhtiö, joka oli vuosina 2004−2014 australialaisen investointipankin Macquarie Groupin omistuksessa. Vuonna 2014 se myi yhtiön kiinalaisille ja australialaisille sijoittajille.
A-Train AB rakennutti lentokentälle menevän rataosuuden ja sai vastineeksi yksinoikeuden liikennöidä rataosuudella vuoteen 2040 asti.