hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Frasier
Frasier on yhdysvaltalainen komediasarja, jota esitettiin Yhdysvalloissa yksitoista tuontantokautta vuosina 1993–2004. Sarjan päähenkilö on seattlelainen radiopsykiatri Frasier Crane (Kelsey Grammer). Alun perin Frasier oli spin-off "Cheers"-nimisestä komediasarjasta, jonka yksi päähenkilö Frasier Crane oli. Frasier Crane pitää monista ylellistä elämäntapaa osoittavista asioista, kuten viineistä, oopperasta, hyvästä ruoasta ja kalliista vaatteista.
Sarjan muita päähenkilöitä ovat Frasierin pikkuveli, psykiatri Niles Crane (David Hyde Pierce), isä, eläkkeellä oleva poliisi Martin Crane (John Mahoney), Frasierin radio-ohjelman tuottaja Roz Doyle (Peri Gilpin) sekä kodinhoitaja Daphne Moon (Jane Leeves). Tärkeässä roolissa on myös Martinin koira, jackrussellinterrieri Eddie (Moose, Enzo). Sarja palkittiin lukuisilla Emmy- ja Golden Globe -palkinnoilla ja pääosan esittäjät Kelsey Grammer ja David Hyde Pierce saivat useita henkilökohtaisia palkintoja.
Frasieriä on usein luonnehdittu tyylipuhdasta amerikkalaista sitcomia älykkäämmäksi. Sarjan ydinteema oli, kuinka päähenkilö kykenee omaa ammattietiikkaansa hyödyntäen ymmärtämään itsensä ja läheistensä elämää hämmentävät tapahtumat. Tuloksena oli yksi NBC:n kaikkien aikojen menestyksekkäimmistä sarjoista. Grammer esitti Frasieria yhteensä kahdenkymmenen vuoden ajan "Terveydeksi"- ja "Frasier"-sarjoissa, joka on jaettu ennätys lajissaan, yhdessä James Arnessin "Gunsmokessa" esittämän Matt Dillonin kanssa.
Sarjan alussa Frasier muuttaa Bostonista entiseen kotikaupunkiinsa Seattleen ja aloittaa työt paikallisena KACL-radion radiopsykiatrina. Hän alkaa myös lämmittää uudelleen suhdetta isäänsä Martiniin ja neuroottiseen pikkuveljeensä Nilesiin. Martin muuttaa Eddie-koiransa kanssa asumaan Frasierin luokse jouduttuaan jäämään eläkkeelle poliisin työstään lonkkavamman takia. Martinia kuntouttamaan palkataan englantilainen fysioterapeutti Daphne, joka niin ikään asettuu asumaan Frasierin luokse. Sarjassa seurataan muun muassa Cranen veljesten ja näiden isän välisiä perhekonflikteja: Frasier ja Niles arvostavat molemmat korkeakulttuuria sen kaikissa muodoissa eivätkä välttele asian korostamista muille, kun Martin taas on arkisempi ja ajautuu tuon tuostakin päivittelemään poikiensa erikoisia tempauksia. Varsinkin sarjan alkupuolella Frasierin ja Martinin totutteleminen toisiinsa asuintovereina on monien vitsien aihe, ja läpi sarjan eräs ydinteemoista on myös Frasierin ja Nilesin välinen kilpailu ja kädenvääntö keskinäisestä paremmuudesta. Tärkeäksi juonikuvioksi kohoaa lisäksi Nilesin tuntema vetovoima Daphnea kohtaan ja hänen yrityksensä hurmata Daphne.Suomessa Frasieriä esitti Yle TV1 vuosina 1994–2005. Nelonen on esittänyt sarjaa myöhäisilloissaan 5. toukokuuta 2008 lähtien.
Eversti
Eversti (lyhenne ev.) on Suomen Puolustusvoimissa käytettävä maa- ja ilmavoimien upseerinarvo. Merivoimissa sitä vastaa kommodori. Everstin (lyhenne "ev") arvoon voidaan ylentää reservissä tai vakinaisessa palveluksessa oleva everstiluutnantti. Ylennyksen edellytyksenä on kuitenkin aina vakinainen palvelu puolustusvoimissa ja yleisesikuntaupseerin tutkinto. Upseerin perustutkintoja ovat sotatieteiden kandidaatin tutkinto ja sotatieteiden maisterin tutkinto. Jatkotutkintoja ovat yleisesikuntaupseerin tutkinto ja sotatieteiden tohtorin tutkinto.
Vain muutamia upseereita on ylennetty everstiksi ilman yleisesikuntaupseerin tutkintoa. Jatkosodan aikana Itä-Karjalan sotilashallinnon komentaja V. A. Kotilainen ylennettiin everstiksi.
Everstin normaaliajan tehtäviä ovat joukko-osaston komentajatehtävät ja puolustushaaraesikuntien osastopäällikkötehtävät.
Everstin tyypillisiä poikkeusolojen tehtäviä ovat esimerkiksi rykmentin tai prikaatin komentajana toimiminen sekä ylimpien esikuntien komentajatehtävät. Everstin arvomerkissä maavoimissa kauluslaatassa on kolme isoa heraldista ruusua, merivoimissa (kommodori) käytettävissä hihamerkeissä taasen neljä keskikokoista viivaa. Everstiä seuraava ylempi arvo on maa- ja ilmavoimissa prikaatikenraali ja merivoimissa kommodoria ylempi lippueamiraali.
Nimitys "eversti" tarkoittaa ylempää eli tässä tapauksessa pataljoonaa komentanutta majuria ylempää henkilöä, joka sai aikanaan vastuun rykmentin komentamisesta. Venäjän kielessä sana "eversti" ei tarkoita "ylempää" niin kuin saksassa "Oberst", vaan rykmentin (polk) komentajaa (polkovnik). Englannin ja ranskan kielissä eversti on puolestaan "colonel". Varhaisella uudella ajalla palkkasoturirykmentit olivat liikeyrityksiä, joiden toimitusjohtamisesta eversti vastasi myös talouden ja huollon osalta.
Gluteeni
Gluteeni on vehnän, ohran ja rukiin sisältämien varastoproteiinien, gliadiinin ja gluteniinin muodostama aine. Gluteenilla on merkittävä rooli leivän ja leivonnaisten valmistuksessa. Jauhoista ja vedestä tehtyä taikinaa vaivattaessa gliadiini ja gluteniini järjestyvät gluteeniksi eli tiiviiksi, venyväksi ja joustavaksi verkostoksi, joka antaa taikinalle sen sitkon.
Joillakin ihmisillä on keliakia, jossa gluteenin prolamiiniosa gliadiini aiheuttaa ohutsuolessa tulehduksen. Keliaakikoille on olemassa tuotteita, jotka on valmistettu luontaisesti gluteenittomista aineksista tai joista gluteeni on poistettu teollisesti. Ne jaetaan kahteen luokkaan: Erittäin vähägluteeninen tuote saa sisältää gluteenia enintään 100 mg/kg. Gluteeniton tuote saa sisältää gluteenia enintään 20 mg/kg. Luontaisesti gluteenittomia viljoja ovat muun muassa riisi, hirssi, tattari ja maissi sekä puhtaasti tuotettu kaura, jonka joukkoon ei ole päätynyt gluteenipitoisia viljoja.
Keliaakikot ja gluteenia huonosti sietävät ihmiset noudattavat usein gluteenitonta ruokavaliota.
Vehnägluteenista valmistetaan seitania, jota voidaan käyttää lihan korvikkeena.
Luettelo arkkitehdeista
Luettelo tunnetuista arkkitehdeista.
Etelä-Australia
Etelä-Australia () on Australian kolmanneksi suurin osavaltio. Sen pääkaupunki on Adelaide. Etelä-Australian pinta-ala on 1 043 514 km² ja väkiluku oli 1 676 653 vuoden 2016 väestönlaskennassa. Nimestään huolimatta Etelä-Australia ei ole Australian eteläisin osavaltio.
Etelä-Australia on harvaan asuttua aluetta, siellä asuu alle kymmenen prosenttia koko mantereen väestöstä. Pääosa asukkaista keskittyy Adelaiden kaupunkiin, loput asuvat viljavilla mailla Murrayjoen varrella tai etelärannikolla.
Etelä-Australian merkittävimmät vientituotteet ovat viini, vehnä ja villa. Yli puolet Australian viineistä tuotetaan tämän osavaltion alueella.
Etelä-Australia on Australian osavaltio, mikä tarkoittaa että sillä on oma itsenäinen hallinto ja lainsäädäntö. Osavaltion lait eivät saa olla ristiriidassa liittovaltion lakien kanssa. Kuningattaren seremoniallista valtaa osavaltiossa pitää kuvernööri. Osavaltion päämies on hallituksen pääministeri. Etelä-Australialla on 12 edustajaa Australian parlamentin ylähuoneessa ja 11 edustajaa alahuoneessa.
Etelä-Australialla on oma kaksikamarinen parlamentti, jonka ylähuoneessa on 22 paikkaa ja alahuoneessa 47 paikkaa. Parlamentin jäsenet valitaan vaaleilla neljän vuoden välein. Vaalit voittaneen puolueen puheenjohtajasta tulee pääministeri ja hän kokoaa hallituksen ja valitsee sen ministerit. Osavaltion toimeenpanovalta on kuvernöörillä, joka allekirjoittaa osavaltion lait ja muut viralliset asiakirjat. Hänellä on myös oikeus hajottaa parlamentti mikäli hallitusta ei saada muodostettua.
Osavaltion tuomivalta on tuomioistuimilla. Osavaltion korkein tuomioistuin on Korkein oikeus (engl. "Supreme Court"). Tämän alapuolella ovat käräjäoikeudet (engl. "District Courts") ja niiden alapuolella maistraatit (engl. "Magistrates Courts"). Osavaltiolla on myös neljä erikoistunutta alaoikeuslaitosta, jotka ovat erikoistuneet tiettyihin oikeustoimiin kuten alaikäisiin, työpaikkoihin, ympäristöön ja perinkirjoituksiin.
Paikallishallinnosta vastaavat paikallishallintoalueet, joita osavaltiossa on 74. Alueet vastaavat kuntia ja niiden tehtävänä on ylläpitää kunnallistekniikka. Kunnat saavat myös tarjota lisärahoitusta ja -resursseja paikallisille palveluille kuten esimerkiksi terveydenhuollolle, palokunnalle, poliisille tai kouluille, joiden ensisijainen toiminnasta vastaa osavaltio. Paikallishallintoalueet saavat tulonsa osavaltiolta minkä lisäksi niillä on pieni verotusoikeus.
Islay
Islay on saari Hebridien eteläosassa, Skotlannin länsirannikolla. Nimi pohjautuu gaelin kielen sanaan "ìle". Saaren koillispuolella sijaitsee Juran saari. Saaren pääkaupunki on Bowmore ja toinen suurempi kaupunki on Port Ellen. Pienempiä asutuskeskuksia ovat mm. Port Charlotte, Portnahaven, Bridgend, Port Askaig ja Bruichladdich. Saarella elää noin 3 400 asukasta ja sen pinta-ala on noin 620 km². Se on noin 40 km pitkä ja leveimmillään 32 km leveä. Islay'lle pääsee lentämällä Glasgow’sta sekä Edinburghista tai lautalla Kennacraigin satamasta. Lauttayhtedet ovat Port Elleniin ja Port Askaigiin.
Saaren päätulonlähde on viskin tislaus. Saarella tuotetaan ainoastaan mallasviskejä useissa eri tislaamoissa. Voimakkaan turpeinen ”Islay-viski” onkin käsite viskiharrastajien keskuudessa.
Islay'lla sijaisevat seuraavat tislaamot:
Toinen merkittävä tulonlähde on matkailu. Saari on tunnettu kauniista ja vielä varsin koskemattomasta luonnostaan. Tämä houkuttelee viskimatkailijoiden lisäksi myös linnuista ja luonnosta kiinnostuneita matkailijoita. Golfvirran ansiosta saaren ilmasto on miellyttävämpi kuin muualla Skotlannissa. Saarella on myös merkkejä pronssikautisesta asutuksesta ja muita muinaismuistoja.
Tunnetuin saaren kasvatti lienee George Robertson, joka on toiminut Naton pääsihteerinä ja Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministerinä. George Orwell kirjoitti kuuluisan romaaninsa "Vuonna 1984" Islayn naapurisaarella Juralla.
Conrad Schumann
Hans Conrad Schumann (1942 – 20. kesäkuuta 1998) oli itäsaksalainen sotilas, joka muistetaan kuuluisasta lehtikuvasta, jossa hän loikkasi rakenteilla olevan Berliinin muurin yli. Hän oli yksi kuuluisimmista Itä-Saksasta länteen paenneista henkilöistä.
Hän palveli Itä-Saksan kansanarmeijassa Dresdenissä, josta hän päätyi vapaaehtoisena Potsdamin kautta Berliiniin. 19-vuotiaana, 15. elokuuta 1961 hän oli vartioimassa Berliinin muurin kolmatta rakennuspäivää Ruppinerstraßen ja Bernauerstraßen kulmassa. Tähän aikaan muuri ei ollut kuin matala piikkilanka-aita. Nähtyään tilaisuutensa tulleen hän päätti hypätä aidan yli länsipuolelle, jossa hänet otettiin poliisiauton kyytiin. Paikalla ollut valokuvaaja Peter Leibing onnistui saamaan hänestä valokuvan juuri kun hän on hyppäämässä aidan yli. Tästä kuvasta tuli yksi kuuluisimmista kylmää sotaa kuvaavista valokuvista.
Myöhemmin hänen sallittiin poistua Länsi-Berliinistä, josta hän muutti Baijeriin, jossa hän avioitui ja eli lopun elämäänsä. Schumann työskenteli Baijerissa yhtäjaksoisesti Audin kokoonpanolinjalla 27 vuoden ajan. Schumann sai perheeltään useita kirjeitä, joissa häntä pyydettiin palaamaan takaisin Itä-Saksaan. Schumann ei kuitenkaan tiennyt, että Stasi oli painostanut hänen perhettään pyytämään häntä palaamaan takaisin kotiin, minkä vuoksi hän vakavissaan harkitsi perheensä luona käymistä. Lopulta hän kuitenkin tapasi Itä-Saksan puolelle jääneen perheensä ja ystävänsä ensimmäisen kerran vasta muurin murtumisen jälkeen. Schumannin mukaan osa hänen läheisistään ei vielä tuolloinkaan ollut antanut hänelle anteeksi sitä, että hän oli loikannut länteen.
Schumann hirtti itsensä 20. kesäkuuta 1998. Hän ei jättänyt jälkeensä itsemurhaviestiä.
Yykeänperä
Yykeänperä (kveeniksi "Yykeänperä", , ) on kylä ja taajama Omasvuonon kunnassa, Tromssan läänissä, Norjassa. Se sijaitsee Yykeänvuonoon kuuluvan Storfjorden-vuonon rannalla. Kylän asukasluku on 479 (vuonna 2006). Kylässä on kolme kylänosaa: Markkina, Outa ja Apaja.
Vain 50 kilometrin välimatkasta Kilpisjärveen huolimatta ero esimerkiksi maastonmuodoissa on Norjan ja Suomen välillä huomattava. Yykeänperä sekä läheinen Yykeän alue ovat keskellä Kölivuoria. Verrattain Suomen puolella sijaitseva Kilpisjärvi sijaitsee puolestaan Kölivuorten reunalla. Matkalla Kilpisjärveltä Norjanmerelle maastonmuodot jyrkkenevät, ja korkeuserot laaksonpohjien, vuonojen sekä vuorten välillä kasvavat nopeasti, vaikkakin jo Kilpisjärven maastossa on muuhun Suomeen verrattuna selvästi vuoristomaisempia piirteitä.
Maastollisesti Yykeänperä sijaitsee laaksossa vuonon rannalla ja sitä ympäröivät vuorenhuiput, jotka pääsääntöisesti nousevat 1,5 kilometrin korkeuteen. Yykeänvuono on lähes pohjois-etelä-suuntainen ja Yykeänperä sijaitsee sen itärannalla. Kylä sijaitsee E8- ja E6-teiden risteyksessä. Lähellä on NATO:n bunkkereiden suuaukkoja kallioseinissä aivan kylään johtavan tien kupeessa.
Vuonon länsirannalla olevien huippujen, esimerkiksi Nállangáisin ja Imagáisin välinen Steindalsbreen, Bálggesvárrin viereinen Sydbreen ja Storfjelletin huipun katveessa oleva Fornesbreen ovat kesälläkin pysyviä jäätiköitä, joilla järjestetään retkeilijöille muun muassa jäätikkövaelluskursseja. Ikijää antaa mahdollisuuksia jäätikköharjoitteluun, kuten myös muuhun teknisempäänkin kiipeilyyn sekä jo hieman alppimaiseen vuoristovaellukseen. Retkeilijät, kiipeilijät ja extreme-laskettelijat suosivatkin Yykeänperän seutuja.
Yykeänperä sijaitsee Eurooppatie 8:n ja Eurooppatie 6:n risteyksen lähettyvillä. Näistä Eurooppatie 8 toimii tieyhteytenä Suomeen, Kilpisjärvelle, ja näiden kahden kylän välimatka on 50 kilometriä. Toisessa suunnassa E8 johtaa Tromssan kaupunkiin asti. Eurooppatie 6 puolestaan vie koko manner-Norjan läpi Kirkkoniemestä aina Oslon eteläpuolelle, Ruotsissa sijaitsevaan Trelleborgiin. Näin ollen Yykeänperä on eräs monista tien varrella sijaitsevista kylistä. Lähin lentokenttä on Tromssassa.
Tromssalla on muutenkin merkittävä vaikutus Yykeänperään, sillä esimerkiksi Tromssan yliopistolla on paljon toimintaa Yykeänperässä, muun muassa observatorio.
Kirjailija ja taiteilija Nils-Aslak Valkeapää asui Yykeänperässä rakennuttamassaan Lásságámmi-talossa. Nimi tarkoittaa kalliomajaa. Nykyisin talo on kesäisin museona ja talvisin sitä vuokrataan saamelaistaiteilijoille ja saamelaisen kulttuurin tutkijoille.
Stroh
Stroh on itävaltalainen alkoholijuomamerkki. Se kehitettiin alun perin kotimaiseksi korvikkeeksi rommille, koska Itävalta-Unkarilla ei ollut siirtomaita, joissa olisi voinut tuottaa ruokosokeria aitoa rommia varten. Sitä markkinoitiin alun perin nimellä "Inländer-Rum" ("kotimainen rommi"), mutta maustettuna sitä ei voi nykyään markkinoida rommina ("Ordinance (EG) No. 1576/89 on the Council and Codex Alimentarius Austriacus, Section B23").
Stroh’ta valmistetaan alkoholipitoisuudeltaan 38-, 40-, 54-, 60- ja 80-tilavuusprosenttisina versioina. Suomessa Stroh’ta saa vain Alkosta 54- ja 60-prosenttisena.
Lucio Gutiérrez
Lucio Edwin Gutiérrez Borbúa (s. 23. maaliskuuta 1957, Quito) on ecuadorilainen sotilas ja poliitikko. Hän osallistui tammikuussa 2000 presidentti Jamil Mahuadin syrjäyttäneeseen vallankaappaukseen ja valittiin Ecuadorin presidentiksi kesken jääneelle kaudelle 15. tammikuuta 2003 – 20. huhtikuuta 2005. Hän edustaa perustamaansa "Sociedad Patriótica - 21 de Enero" -puoluetta.
Gutiérrez on opiskellut Quitossa Eloy Alfaron sotilaskoulussa, asevoimien ja maavoimien instituutissa sekä U.S. Inter-American Defense Collegessa.
Eversti Gutiérrez Borbúan joukot määrättiin 21. tammikuuta 2000 hajottamaan Quiton keskustaan maan talousvaikeuksien vuoksi kokoontuneet intiaanijoukot, mutta hän siirtyikin mielenosoittajien puolelle. Joukko syöksi vallasta presidentti Jamil Mahuad Wittin. Gutiérrez, CONAIE:n puheenjohtaja Antonio Vargas ja entinen korkeimman oikeuden tuomari Carlos Solorzano muodostivat juntan, joka kuitenkin luopui vallasta kolmen tunnin kuluttua, kun sitä ei tunnustettu. Varapresidentti Gustavo Noboa nimettiin presidentiksi. Kaappauksen seurauksena Lucio Gutiérrez ja kolmisensataa muuta kaapparia vangittiin, Gutiérrez kuudeksi kuukaudeksi ja hänet erotettiin myös armeijasta.
Päästyään vankilasta Gutiérrez aloitti populistisen kampanjan ja vasemmistopuolueiden ja alkuperäisväestön
Pachakutikin ja CONAIE:n tuella hänet valittiin presidentiksi perustamansa "Sociedad Patriótica - 21 de Enero" -puolueen ehdokkaana marraskuussa 2002.
Presidenttinä Gutiérrez alkoi kuitenkin soveltaa edeltäjäänsäkin tiukempaa talouspolitiikkaa ja 40 prosenttia budjetista osoitettiin ulkomaanvelan lyhennyksiin. Hallitus solmi myös Kansainvälisen valuuttarahaston IMF:n kanssa helmikuussa 2003 sopimuksen, jonka ehtoja edellinen hallinto oli pitänyt liian ankarana. Siihen kuului mm. kaasun hintojen korotus 375 %, palkkojen jäädytys vuoteen 2007 asti, lakko-oikeuden rajoitus julkisella sektorilla ja laajat yksityistämiset. Menetettyään aikaisemman tukensa hän liittoutui oikeistopuolueiden kanssa.
Joulukuussa 2003 Gutiérrez erotti 27 korkeimman oikeuden 31 tuomarista ja peruutti entisiä presidenttejä Abdala Bucaramaa ja Gustavo Noboaa vastaan käydyt oikeudenkäynnit. Tammi- ja helmikuussa seuraavana vuonna Quitossa ja Guayaquilssa oli 100 000 hengen mielenosoituksia.
Maan kongressi erotti hänet 20. huhtikuuta 2005 useita päiviä jatkuneiden mellakoiden jälkeen, sillä perusteella että hän oli "hylännyt perustuslailliset velvoitteensa", ja nimitti virkaatekeväksi presidentiksi loppukaudeksi varapresidentti Alfredo Palacion. Eron jälkeen Gutiérrez pakeni Brasilian suurlähetystöön ja siirtyi maanpakoon. Kolumbia myönsi hänelle turvapaikan, mutta hän palasi maahan lokakuussa 2005. Ecuadorissa Gutiérrez julisti kansainväliselle medialle olevansa edelleen maan laillinen valtionpäämies ja käyttävänsä kaikkia perustuslaillisia ja laillisia keinoja asemaansa palaamiseen. Gutiérrez pidätettiin maan turvallisuuden vaarantamisesta, mutta oikeus hylkäsi syytteet ja hänet vapautettiin marraskuussa 2006.
Gutiérrez asettui myös uudelleen ehdolle vuoden 2009 vaaleissa vannoen pitävänsä Yhdysvaltain dollarin maan valuuttana, luovansa työpaikkoja ja alentavansa korkoja.
Assistentti
Assistentti tarkoittaa yleisesti apulaista. Yliopistossa assistentti on määräaikainen tehtävä (tyypillisesti 3-5 vuotta), joka on tarkoitettu tieteellistä jatkotutkintoa eli lisensiaatin tai tohtorin tutkintoa suorittaville jatko-opiskelijoille. Työtehtäviin kuuluu tutkimustyön lisäksi opetustehtäviä, kuten harjoitusten pitoa, harjoitustöiden tai laboratoriotöiden ohjausta sekä joskus myös luennointia. Assistentti on nimikkeenä poistumassa ja vastaavasta tehtävästä käytetään jatkossa tutkijakoulutettavan nimikettä.
Riippumatta henkilön varsinaisesta asemasta tarkoittaa assistentti akateemisessa puhekielessä usein ketä tahansa yliopistossa opettavaa henkilöä, joka antaa pääsääntöisesti muuta kuin luennointiopetusta.
Erotukseksi varsinaisista assistenteista käytetään joskus termiä "tuntiassistentti" tarkoittamaan yliopistoissa tuntityönä muuta kuin luento-opetusta antavaa henkilöä. Tässä tehtävässä voi olla myös opiskelijoita, joilla ei vielä ole tutkintoa. Varsinaista tuntiassistentin nimikettä ei ole, vaan näitä tehtäviä hoitavat henkilöt ovat työnimikkeeltään sivutoimisia tuntiopettajia, tutkimusapulaisia tai tutkimusavustajia.
Yliassistentti on yliopiston määräaikainen tehtävä (tyypillisesti 5 vuotta), johon pääsemiseksi vaaditaan pääsääntöisesti tohtorin tutkinto. Myös lisensiaatintutkinto tai ylempi korkeakoulututkinto ja erityinen perehtyneisyys alaan voi tulla kyseeseen.
Käytännössä yliassistentuuri on nykyään pätevöitymistehtävä tohtoreille, joskin tämä nimike on korvaantumassa nimikkeellä tutkijatohtori. Tavallisesti työtehtäviin kuuluu opetusta samaan tapaan kuten assistentillakin, mutta luennoinnin osuus on suurempi. Yliassistentit ohjaavat myös opinnäytetöitä, erityisesti kandidaattitasolla.
Dekaani
Dekaani ( 'kymmenenpäämies') on akateeminen ja kirkollinen hallintotehtävä.
Suomessa dekaani on yliopiston tiedekunnan johtaja. Dekaanin tehtävää ei mainita yliopistolaissa, joten nimikkeen käyttö riippuu yliopistosta. Dekaaniksi valittavan on oltava ennestään tiedekunnan professori. Dekaanin tehtävä on määräaikainen, ja tehtävään valitaan yleensä 3−5 vuoden ajaksi. Perinteisesti dekaanin on valinnut tiedekuntaneuvosto järjestäytyessään, mutta vuoden 2010 alusta voimaan tulleen yliopistolain myötä dekaanin nimitystapa riippuu yliopistosta.
Dekaani johtaa ja valvoo tiedekunnan toimintaa ja kehittämistä sekä toimii tiedekuntaneuvoston tai tiedekunnan johtokunnan puheenjohtajana. Dekaanin ollessa estynyt hänen tehtäviään hoitaa varadekaani.
Dekaani voi vastata myös tiedekuntaa suuremman yliopiston osan hallinnoinnista. Tällainen tehtävä oli jonkin aikaa Aalto-yliopistossa käytössä ollut johtava dekaani.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon tuomiokapitulin virastossa hiippakuntadekaani johtaa hiippakunnallista seurakuntia tukevaa toiminnallista työtä. Aikaisemmin kyseisen viran haltijasta käytettiin nimitystä hiippakunnan pääsihteeri.
Dekaani ("decanus") tarkoitti alun perin Rooman keisarikunnan armeijassa ja sittemmin luostareissa kymmenen sotilaan ja munkin päämiestä. Ensimmäisten yliopistojen syntyessä usein luostareiden yhteyteen nimike siirtyi tarkoittamaan eriasteisia hallintotehtäviä yliopistoissa.
Varsinkin englanninkielisessä maailmassa dekaani () voi tarkoittaa myös muunlaista hallintotehtävää kuin tiedekunnan johtamista. Toisaalta dekaani voi myös vastata jostain toiminta-alueesta kuten opiskelijapalveluista. Myös vuosikursseilla voi jokaisella olla oma dekaaninsa.
Dekaania käytetään jokin verran myös alemmissa oppilaitoksissa tarkoittamassa hallintotehtävää.
Dekaani on yhä käytössä myös katolisen ja anglikaanisen kirkon eri tasoisista johtotehtävistä. Esimerkiksi Joseph Alois Ratzinger (edellinen Rooman piispa ja katolisen kirkon johtaja) oli kardinaalikollegion dekaani, kunnes hänet valittiin Rooman paaviksi.
Laajavuori
Laajavuori on mäki Jyväskylässä Kortepohjan asuinalueen vieressä. Alue on vain muutaman kilometrin päässä kaupungin keskustasta, ja siellä on laskettelu- ja vapaa-aikakeskus. Laajavuoren lähellä on Vuorilampi-niminen pieni lampi. Laajavuori kohoaa hyppyrimäkien ja hissien yläasemien välissä lähes 227 metrin korkeuteen. Laajavuoren alueella sijaitsee myös Matti Nykäsen mäki.
Jyväskylän päättäjät suunnittelivat alueelle hiihtokeskusta vuodesta 1954 alkaen. Sen rakentaminen alkoi vuonna 1961. Ensimmäinen laskettelurinne (nykyinen kilparinne) avattiin 13. tammikuuta 1963. Hissin pituus oli 250 metriä, ja nousu maksoi ensimmäisenä talvena 30 penniä. Murtomaahiihtäjien tukikohtana oli Jyväskylän Hiihtoseuran maja. Suurempi ”kansanrinne” avattiin laskettelijoiden käyttöön vuonna 1966. Hyppyrimäki valmistui 1965 ja se nimettiin Matti Nykäsen mäeksi 22. helmikuuta 1988. Laajavuoren rallipolulla ajettiin vuosittain Suomen rallin erikoiskoe vuosina 1972–1996. Jyväskylän kaupunki myi laskettelukeskuksen ja vuokrasi sen alueet yksityisille yrityksille vuonna 2011.
Yhdeksän laskettelurinteen lisäksi on tarjolla kilparinne sekä kaksi lastenrinnettä. Hiihtolatuja on yhteensä 62 kilometrin edestä. Talvisin alueella on järjestetty muun muassa hiihtosuunnistuskilpailuja. Laajavuoren aktiviteetteihin on jo useamman vuoden ajan kuulunut myös alamäkiluistelurata. Laajavuoren radalla on järjestetty vuosina 2016–2019 kansainvälisiä Red Bull Crashed Ice -osakilpailuja. Ravintola- ja majoituspalvelut löytyvät Retkeilyhotelli Laajiksesta mäen juurelta sekä parin sadan metrin päässä sijaitsevasta Kylpylähotelli Laajavuoresta. Läheiseltä Vuorilammelta voi vuokrata savusaunaa. Alueella toimii lisäksi 88-paikkainen Caravan-alue matkailuvaunuille.
Kesäisin Laajavuoressa voi ulkoilla lenkkeilypoluilla ja ajaa maastopyörillä. Vuodesta 2014 alueella on ollut köysiseikkailupuisto. Seikkailupuistoon on rakennettu sen jälkeen vielä lisää ratoja, joista viimeisin avautui vuonna 2018. Laajavuoressa järjestetään myös maastopyörä- sekä alamäkiajokisoja. Tarjolla on myös maksullinen 18-väyläinen frisbeegolfrata, ja läheisellä Vuorilammella pienempi ilmainen rata.
Kortepohja
Kortepohja on noin 9 800 asukkaan kaupunginosa Jyväskylässä. Nimensä alue sai siten, että otettiin paikannimen Kortesuo alkuosa ja paikannimen Rautpohja loppuosa nimeksi. Kortepohjaa, samoin kuin Helsingin Itä-Pasilaa suunniteltaessa palattiin ruutukaavaan.
Kortepohjassa sijaitsee suuri osa Jyväskylän ylioppilaskunnan opiskelija-asunnoista, noin 2 000 asukkaan ylioppilaskylä. Kortepohjan kupeessa on Laajavuoren laskettelurinne. Kortepohja on kerrostalovaltainen alue; lisäksi siellä on rivitaloja, joita kutsutaan "legotaloiksi". Kortemäen omakotialue sijaitsee Kypärämäen länsirinteellä. Maantieteellisen Kypärämäen huippu kuuluu myös Kortepohjan kaupunginosaan. Kortemäestä pääsee autolla muualle Kortepohjaan vain Kypärämäen kautta.
Arkkitehdit Bengt Lundsten ja Esko Kahri suunnittelivat Kortepohjan asuinalueen 1964–1968. Alue on rakennettu pääosin 1960- ja 1970-luvulla. Kortesuon alueen rakennuskanta on valmistunut enimmäkseen 1990-luvulla ja 2000-luvun ensikymmenellä.
Rap-artistit kuten Tohtori Getto, Lyttä, Gettomasa, Mike Mo ja Super Duve ovat tehneet Kortepohjaa tunnetuksi suomalaisessa rapkulttuurissa.
Nykyinen Kortepohjan alue tuli osaksi Jyväskylää vuonna 1941. Se nimettiin Kortepohjaksi virallisesti vuonna 1965. Alueen asemakaava hyväksyttiin vuonna 1966 ja rakentaminen aloitettiin seuraavan vuoden aikana. 1970-luvulla Kortepohjaan rakennettiin koulu, päiväkoti, ostoskeskus, kirjasto ja kirkko, ja 1980-luvun alkuun mennessä kaupunginosaa pidettiin valmiina. Tämän jälkeen alkoi täydennysrakentaminen, josta syntyi muun muassa Kortesuon 1990-luvulla ja 2000-luvun ensikymmenyksellä valmistunut asuinalue.
Kortemäki on asuinalue Jyväskylässä Kortepohjan länsiosassa. Sen eteläosan omakotitalot ovat enimmäkseen jälleenrakennuskauden taloja, useimmat pohjoisosan omakoti- ja rivitalot 1970–1980-luvulla rakennettuja, tosin vielä 2000-luvun alussa alueelle rakennettiin vähän lisää. Alueen kokoojakatuna on Pyssymiehenkatu, josta alueen muut kadut haarautuvat. Nykyinen Kortemäen eteläosa oli ennen pohjoisosan rakennusta osa Kypärämäkeä ja vaikka nykyään Kortemäki virallisesti kuuluu Kortepohjan kaupunginosaan, on sillä läheiset yhteydet Kypärämäkeen: se kuuluu Kypärämäen äänestysalueeseen sekä Kypärämäen-Köhniön asukasyhdistyksen toimialueeseen ja autotieyhteys sinne on pelkästään Kypärämäen kautta. Kortemäkeen kulkevat Jyväskylän liikenteen bussit 1 ja 2.
Viitaniemi
Viitaniemi on Nisulan kaupunginosaan kuuluva pienalue Jyväskylässä.
Viitaniemen asuinalue koostuu vuosina 1959–1964 rakennetuista kerros- ja rivitaloista. Alueen rakennutti Asuntosäätiö arkkitehti Jorma Järven vuonna 1958 laatiman asemakaavan pohjalta. Se on Jyväskylän ensimmäinen lähiö, ja sitä pidetään rakennushistoriallisesti merkittävänä. Viitaniemi edustaa aikakautensa puutarhakaupunki-ideologiaa. Vuonna 2007 alueelle laadittiin säilyttävä suojelukaava.
Viitaniemen alue kuuluu Museoviraston ylläpitämälle valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen listalle. Viitaniemessä on myös laajoja hoidettuja viheralueita kaupunkilaisten virkistyskäytössä. Viitaniemessä on Alvar Aallon suunnittelema 13-kerroksinen Viitatorni, joka oli pitkään Jyväskylän korkein rakennus. Viitatorni, kuten muutkin alueen kerrostalot, on väriltään valkoinen.
Viitaniemessä sijaitsevat Viitaniemen koulu, Jyväskylän ammattiopiston Viitaniemen kampus, Viitaniemen liikuntapuisto eli Nisulan monttu, Stavangerin puisto, Viitaniemen uimaranta ja Viitaniemen liikennepuisto.
Kinkomaa
Kinkomaa on Muurameen Kinkomaan sairaalan ympärille, Päijänteen läheisyyteen syntynyt asuinalue. Muuramen keskustasta Kinkomaalle on matkaa kahdeksan kilometriä, Säynätsalon keskustasta neljä kilometriä ja Jyväskylän keskustasta 12 kilometriä. Kinkomaa sijaitsee Jyväskylän kahden kaupunginosan, Keljonkankaan ja Säynätsalon välissä, minkä seurauksena tie Muuramen keskustaan kulkee Jyväskylän alueen kautta. Kinkomaan asukasluku on yli 1400, ja se on toinen Muuramen taajamista yhdessä kunnan keskustan kanssa. Näissä taajamissa asuu suurin osa muuramelaisista.
Varhaisin todiste Kinkomaalla sijainneesta asutuksesta on kivikauden loppupuolelle ajoitettu kivikirves. Hiihtolatu Säynätsalosta Kortteisen rantaan tehtiin 1920-luvulla, ja alueen ensimmäisen auton hankki Rikhard Salonen vuonna 1925.
Kinkomaalle valmistui 200 oppilaspaikan koulu 1-6 vuosiluokan oppilaille maaliskuussa 2016. Rakentamisen yhteydessä kouluun liitettiin vuonna 1998 valmistunut liikuntasali. Alakoulun lisäksi alueella on kaksi yksityistä päiväkotia. Koulun läheisyydessä on myös urheilukenttä sekä tekojääkaukalo.
Kinkomaan keskustaan rakennettiin ruokakauppa syksyllä 2016.
Kinkomaan sairaala-alue on valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö, ja museovirasto suojelee sen päärakennusta. Sairaalan tiloissa on erilaisia palveluja, kuten parturi-kampaamo, hyvinvointipalveluja ja lounasruokala.
Suomen Kansalliskirjaston mukaan Kinkomaa tarkoittaa "pienten vuorten maata". Alun perin nimen on ajateltu viittaavan jäätyneisiin "kinkamiin", joita rengit rikkoivat keväisin puunuijalla. Kinkamat syntyivät, kun savipellot kuokittiin syksyllä ja kynnökset jäätyivät. Myös painon alle laitettavaa tuohilevynippua kutsutaan kingoksi.
Jyväskylän seudun joukkoliikenteen linja-autovuorot 16 ja 16M liikennöivät Jyväskylän ja Säynätsalon suuntaisesti Kinkomaantiellä. Linja-autovuoro 21 liikennöi Jyväskylän, Säynätsalon ja Muuramen suuntaisesti.
Moottoroitu lossi liikennöi Kinkomaan alueen vesistöissä vuosina 1930–1947.
Pinaatti
Pinaatti ("Spinacia oleracea") on ruohokasveihin kuuluva vihannes. Sen lehdet ovat "ruttuiset" ja tummanvihreät. Talvilajikkeiden väri on tosin hieman vaaleampi. Se on tullut Eurooppaan Persiasta 1000-luvulla, kun arabit valloittivat Espanjan. Persiassa sitä on viljelty ainakin jo neljännellä vuosisadalla. Arabialainen kirjailija Ibn al-Awam totesi pinaatista 1100-luvulla, että se on "vihannesten prinssi".
Pinaatti on tunnettu rautapitoisuudestaan, vaikka todellisuudessa siinä on yhtä paljon rautaa kuin vihreissä vihanneksissa keskimäärin. Sen sisältämät oksaalihapot kuitenkin vaikeuttavat raudan imeytymistä. Lisäksi oksaalihappo sitoo kalsiumia. Siksi pinaatti tarjotaankin usein maitokastikkeen kera. Pinaattia käytetään ruoanlaitossa yleensä kastikkeen osana, pinaattikeitossa tai täytteenä esimerkiksi pastassa. Täytteenä käytettäessä pinaatti yhdistetään usein ricotta-juustoon ja kananmuniin. Yleensä pinaatti kypsennetään keittämällä, mutta joitakin hentolehtisiä pinaattilajikkeita voi käyttää tuoreena salaatissa. Kypsennettäessä pinaatti painuu kasaan erityisen paljon. Litra tuoretta pinaattia saattaa kypsennyksen jälkeen olla tilavuudeltaan enää desin verran. Usein pinaattia käytetään värjäämään ruokaa. Paté tai terriini saa vihreän koristeraidan, kun johonkin osaan taikinaa lisätään hienonnettua pinaattia, mutta myös vihreä pasta on saanut värinsä pinaatista.
Keskiajan lopulla ja 1600-luvulla pinaatti oli erittäin muodikas vihannes, etenkin sen värjäävien ominaisuuksiensa vuoksi. Silloisissa resepteissä pinaattia yhdistettiin yleensä makeisiin ruokiin. Sokerin varmaan ajateltiin tasapainottavan pinaatin makua. Hieman kitkerästä mausta johtuen pinaatti jakaa ihmisten mielipiteitä voimakkaasti. Toiset rakastavat sen makua, ja toiset eivät voi sietää sitä. Kirjassa "Flaubert's Dictionnaire des idées" Le Prudhomme toteaa pinaatista seuraavaa: "Inhoan sitä ja olen onnellinen inhotessani sitä, koska, jos pitäisin siitä, söisin sitä, enkä voi sietää sitä".
Vuonna 1870 tehtyjen laskelmien perusteella pinaatin luultiin sisältävän kymmenenkertaisen määrän rautaa verrattuna todelliseen arvoon. Tämän uskomuksen seurauksena esimerkiksi Kippari-Kalle saa voimansa pinaatista. Lopulta vuonna 1937 kävi kuitenkin ilmi, että käsitys pinaatin valtavasta rautapitoisuudesta perustui laskelmissa tapahtuneeseen desimaalivirheeseen, joka oli päässyt leviämään hämmästyttävän laajalle. Karoliinisen instituutin hiirillä tekemässä tutkimuksessa juomaveteen lisätty nitraatti, jota on myös esimerkiksi pinaatissa, vahvisti hiirien lihaksia.
Suomessa teollisesti jalostettava pinaatti tuotetaan Huittisissa.
Nu-jazz
Nu-jazz eli elektro-jazz kehittyi 1990-luvulla. Kyseessä on musiikkityyli, jossa on sekoitettu jazzia ja elektronista musiikkia. Nu-jazzin erottavat erilaisesta elektromusiikista "house beatit". Usein musiikissa käytetään myös perinteisiä soittimia. Nu-jazz-yhtyeitä ovat muun muassa ranskalainen St Germain, saksalainen Jazzanova ja brittiläinen Fila Brazilia. Nu-jazz on sukua acid jazzille (eli groove jazzia), joka on kuitenkin lähempänä aikaisempaa funkia, soulia tai rhythm and bluesia. Suomalaiset yhtyeet RinneRadio ja Nuspirit Helsinki edustavat tätä tyyliä.
Kolmipäinen pohjelihas
Pohjelihas () on kolmipäinen lihas säären takapuolella. Pohjelihas muodostuu kahdesta lihaksesta, kaksoiskantalihaksesta ("m. gastrocnemius") ja leveästä kantalihaksesta ("m. soleus"). Akillesjänne ("tendo calcaneus") yhdistää pohjelihaksen kantaluuhun ("os. calcaneus"). Soleus-lihaksen origo on pohjeluussa ("os. fibula") sekä sääriluussa ("os. tibia)". Gastrocnemius peittää soleuksen lähes kokonaan, ja sen origo on reisiluun ("os. femoris") mediaalisen ja lateraalisen nivelnastan takaosassa. Kolmipäisen pohjelihaksen päätehtävä on ylemmän nilkkanivelen plantaarifleksio, mutta kaksoiskantalihas osallistuu myös polven fleksioon.
Kuntosalilla kaksoiskantalihasta harjoittavat parhaiten polvi suorassa tehdyt pohjeliikkeet, kuten ns. donkey-pohjenousu tai pohjenousu seisten. Eristävämpää harjoitusta leveälle kantalihakselle saadaan, kun pohkeita harjoitetaan polvi koukussa, kuten istuen tehdyssä pohjenousussa.
Kaksoiskantalihas
Kaksoiskantalihas () luetaan kuuluvaksi kolmipäiseen pohjelihakseen yhdessä leveän kantalihaksen kanssa. Kaksoiskantalihas on kaksipäinen ja siinä on lateraalinen sekä mediaalinen pää. Lateraalinen pää lähtee reisiluun lateraalisen nivelnastan yläpuolelta ja mediaalinen pää vastaavasti mediaalisen nivelnastan yläpuolelta. Lihas kiinnittyy loppupäästään akillesjänteellä kantaluuhun. Kaksoiskantalihaksen tehtäviin kuuluu polvinivelen koukistus ja kinnernivelen ojennus.
Appianos
Appianos (; ) (noin 95 – noin 165) oli kreikkalais-roomalainen historioitsija, joka oli kotoisin Aleksandriasta. Hän eli Trajanuksen, Hadrianuksen ja Antoninus Piuksen aikana.
Appianoksen elämästä tiedetään vain hyvin vähän. Tiedetään, että hän kirjoitti oman elämäkertansa, josta nykypäivään on säilynyt vain katkelmia. Tiedetään kuitenkin, että Appianos syntyi Aleksandriassa, roomalaisen Egyptin pääkaupungissa. Hänen vanhempansa olivat Rooman kansalaisia ja Appianos muuttikin myöhemmin Roomaan, jossa hän toimi lakimiehenä. Appianoksesta tiedetään myös vähän erään Cornelius Fronton kirjeen perusteella. Kirjeessään Fronto esittää, että Appianokselle annettaisiin prokuraattorin arvo. Tästä voidaan päätellä, että Appianos kuului Rooman ritarisäätyyn.
Appianos kirjoitti kreikaksi Rooman historiaa käsittelevän teoksen, joka koostui 24 kirjasta. Kirjat eivät muodosta yhtenäistä historiaa, vaan käsittelevät eri aiheita. Appianos on yksi tärkeimpiä lähteitä Rooman sisällissodista.
Mykyrokka
Mykyrokka on yläsavolainen Kiuruvedeltä lähtöisin oleva perinneruoka. Se on keittoruoka, joka sisältää perunoita, lihaa (yleensä sianlihaa), sydäntä, sisäelimiä, kuten maksaa ja munuaisia, sekä oleellisesti mykyjä. Mykyt (myvyt) ovat jauhosta ja verestä valmistettavia "sattumia", jotka kypsennetään kiehuvassa vedessä. Perinteisesti mykyrokka on ollut syksyllä (kekrin aikoihin) tapahtuvaan teurastukseen liittyvä sesonkiruoka.
Mykyrokkaa tarjotaan paikallisissa kouluissa kouluruokana ja myydään annoksina ja litramyyntinä. Mykyrokan erityislaji on hirvirokka. Metsästysseurat tarjoavat sitä peijaisissa.
Pohjoispohjalainen rössypottu muistuttaa hyvin vähän mykyrokkaa. Se on maitopohjainen ja rössypotussa mykyt kuitenkin korvaa paloiteltu veripalttu.
1980-luvulla jokaiselle Savon silloiselle kunnalle äänestettiin omat perinneruoat. Mykyrokka valittiin odotetusti Kiuruveden nimikkoruoaksi, ja Karttulan nimikkoruoaksi äänestettiin sen muunnelma, mykysoppa.
Lörtsy
Lörtsy on lihalla tai hillolla täytetty litteä ja umpinainen piirakka. Se on nykyisin leimallisesti savonlinnalainen ruokalaji. Lörtsy muistuttaa venäläistä kaali- tai lihapiirakkaa, mutta taikina on erilainen. Lörtsy on muodoltaan litteä ja melkein puoliympyrän muotoinen.
"Ilta-Sanomat" kertoi verkkosivullaan marraskuussa 2014, että Elintarviketurvallisuusvirasto Evira aikoo kieltää lörtsyn markkinoinnin tällä nimellä. Viraston mukaan nimi ei ole tarpeeksi kuvaava eikä vakiintunut.
Julkisen keskustelun jälkeen Evira kuitenkin piti selvänä, että nimi on riittävän vakiintunut, ja luonnosvaiheessa olevaa ohjeistusta päivitetään.
Litteä savonlinnalainen lihapiirakka, jota myöhemmin alettiin nimittää lörtsyksi, ideoitiin 1950-luvulla, Kuopiosta lähtöisin olleiden Sulo ja Fanny Strömbergin eineskeittiössä Savonlinnassa (silloisessa Säämingissä). 
Strömbergien eineskeittiössä valmistetun piirakan muoto, koostumus ja maku poikkesivat muista tuon ajan lihapiirakoista. Siinä oli ohut kuori ja suhteessa paljon täytettä, etenkin jauhelihaa. Muiden valmistamissa oli paksu kuori ja vähän täytettä. Piirakka pidettiin myyntiin saakka lämpimänä leivinpapereilla vuoratuissa kannellisissa vanerilaatikoissa, mikä paransi sen makua.
”Römperiläinen” lihapiirakka tunnettiin laajalti. Varsinkin kesällä ne loppuivat usein kesken. Monet tilasivatkin isoja eriä etukäteen ja hakivat valmiit paketit torilta. Piirakoita toimitettiin myös joihinkin nakkikioskeihin ja kauppoihin. 
Fanny ja Sulo Strömberg jäivät eläkkeelle 1970-luvun alkupuolella. Moni yritti kopioida ”römperiläistä” piirakkaa ja olisi halunnut reseptin ja valmistusohjeen. Strömbergit eivät kuitenkaan luovuttaneet niitä kenellekään.
Strömbergien eineskeittiössä valmistettu litteä piirakka tunnettiin loppuun asti ”ainoana aitona ja alkuperäisenä savonlinnalaisena lihapiirakkana”. Sen muoto osoittautui ajan myötä sopivaksi monenlaisille piirassisällöille. Jotkut alalle myöhemmin tulleet piirakanvalmistajat alkoivat nimittää omia tuotteitaan lörtsyiksi.
”Römperiläinen” lihapiirakka valmistettiin yksinkertaisista aineksista: Taikinaan käytettiin vehnäjauhoja, maitojauhetta, tuorehiivaa ja ripaus suolaa. Sisukseen laitettiin keitetyn riisin lisäksi reilusti paistettua jauhelihaa, johon lisättiin paistettua sipulia sekä mauste- ja valkopippuria ja suolaa. Piirakat taputeltiin sormin kiinni ja uppopaistettiin rypsiöljyssä. Kypsät piirakat laitettiin leivinpapereilla vuorattuun säilytyslaatikkoon. "Römperiläisen" lihapiirakan valmistus loppui yli 40 vuotta sitten.
Savonlinnan Sokerileipomo keksi 1980-luvulla täyttää perinteisen lihapiirakan muotoisia mutta munkkitaikinasta valmistettuja piirakoita omenahillolla. Tuote muistuttaa läheisesti munkkipossua. Savonlinnan torilla ja muuallakin kaupungissa myydään edelleenkin laajaa valikoimaa lörtsyjä erilaisilla täytteillä. Perinteisen omenatäytteen sijasta makeasta lörtsystä on ollut tarjolla lakka-, mansikka-, mustikka- ja kermatäytteisiä versioita, ja lihalörtsyn ohella on kokeiltu myös kalatäytteitä. Nykyisin lörtsyjä on saatavilla miltei koko Suomessa valmisruokana.
Savonlinnassa lörtsyjä valmistavat muun muassa Laurikainen ja Lörtsypojat.
Tomi Kontio
Tomi Kalevi Kontio (s. 16. helmikuuta 1966 Helsinki) on suomalainen kirjailija, kolumnisti ja runoilija. Hänen tuotantonsa sisältää runoja, laulutekstejä (Kelpo Pojat), proosaa ja nuortenkirjoja.
Vuonna 1993 Kontio sai J. H. Erkon palkinnon esikoisteoksestaan "Tanssisalitaivaan alla". Vuonna 2000 hänen teoksensa "Keväällä isä sai siivet" sai Finlandia Junior -palkinnon. Teokselle myönnettiin myös Lasten LukuVarkaus -palkinto vuonna 2001. Romaani kuuluu trilogiaan, jonka kaksi muuta osaa ovat "Austraasian viimeiset lapset" sekä "Maan veli".
Kontio opiskeli Helsingin yliopistossa kirjallisuustiedettä, filosofiaa ja estetiikkaa. Hän on toiminut myös kolumnistina ja avustanut "Nuori Voima" -lehdessä. Kontio toimittaa "Kirjailija"-lehteä yhdessä Markku Kaskelan kanssa.
Kontion runoja on käännetty useille kielille, muun muassa englanniksi, espanjaksi, puolaksi, ruotsiksi, saksaksi, tšekiksi, unkariksi ja viroksi.
Vuonna 1988 Kontio voitti J. H. Erkon kirjoituskilpailun ensimmäisen palkinnon. Hän julkaisi ensimmäiset runonsa valikoimassa "Ryhmä 92". Vuonna 1993 ilmestynyt kokoelma "Tanssisalitaivaan alla" sai J. H. Erkon palkinnon vuoden parhaana esikoisteoksena sekä vuonna 1999 Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon viime vuosien parhaasta esikoisteoksesta. Kontio oli Runeberg-palkintoehdokkaana novellikokoelmalla "Säädyttömät" (1994) ja romaanilla "Uumen" (1995).
Kontion ensimmänen alle kouluikäisille suunnattu teos oli "Lehmä, jonka kyljessä oli luukku" (2006).
Hänen isänsä oli Orvo Kontio.
Dreeveri
Dreeveri on lyhytjalkainen, peräänantamattomasta sitkeydestään tunnettu ajokoirarotu. Rodun alkuperämaa on Ruotsi, ja se on melko tuntematon Pohjoismaiden ulkopuolella. Dreeverin käyttö jänistä ajavana metsästyskoirana on yleistynyt viime vuosikymmeninä voimakkaasti. Dreeveri ajaa tarkasti, ja sen eteneminen ajettavan eläimen perässä on siksi hidasta. Hitaan ajon ansiosta ajettava eläin pysyy yleensä pienemmällä alueella kuin nopeampien koirien ajamana. Siksi dreeveri soveltuu hyvin pienille metsästysalueille.
Urosten säkäkorkeus on 32–38 cm ja narttujen 30–36) cm. Paino on 14–16 kg. Rotu on pitkä ja matala. Pää on muodoltaan melko kookas, kuono on vahva. Korvat ovat melko pitkät ja ohuet. Koira on pitkähäntäinen. Häntä paksuuntuu tyvestä. Karvoitus on karkeaa ja suoraa. Kaikki väriyhdistelmät yhdistyneenä valkoiseen ovat sallittuja (lukuun ottamatta valkovoittoisuutta ja maksanruskeaa); yleisiä ovat musta-ruskea-valkoinen (=kolmivärinen) ja punavalkoinen (=ruskeavalkoinen).
Rodun metsästysvietti on erittäin voimakas. Dreeveri on valpas ja rauhallinen koira.
Dreeveri ei yleensä arkaile ihmisiä tai toisia koiria, eli on rohkea luonteeltaan.
Dreeveri on myös erittäin itsepäinen, minkä vuoksi sitä voi olla vaikea saada tottelemaan.
Toisaalta se on älykäs. Eli vaikka ymmärtäisikin käskyt, niin ei välttämättä halua tehdä niin, 
vaan juuri oman pään mukaan.
Osa voi olla myös nirsoja ruoan suhteen.
Dreeveriä käytetään ajavana koirana jänistä ja kettua metsästettäessä. Ks. Metsästys ajavan koiran avulla
Dreeveri on yleisesti tarkkaavainen ja rauhallinen, ei aggressiivinen, hermostunut eikä arka.
Dreeverin historia voidaan katsoa alkaneeksi Alpeilta, missä vaikeissa olosuhteissa tapahtuvan jahdin oli oltava rauhallista. Liian nopea ajo olisi johtanut saaliseläimen karkuunpääsemiseen hankaliin maastoihin. Lukuisista erilaisista lyhytjalkaisista koirista yhdistettiin lopulta uusi rotu "dachsbracke" vuonna 1898. Saksassa rotu esiintyy nimellä westfälische dachsbracke. Rotu levisi myös Ruotsiin, ensimmäisen kerran vuonna 1905. 1930-luvulla rodun ominaisuudet metsäkauriin metsästyksessä huomattiin ja rotu alkoi yleistyä. 1947 Ruotsalaiset muuttivat nimen dreeveriksi. Itsenäisenä kansainvälisenä rotuna dreeveri rekisteröitiin vuonna 1953.
Jalostuksen ansiosta dreeveri on nykyään hyvin terve rotu. Aiemmin rotua vaivasi yleisesti osteodystrofia sekä etujalkojen kierous on pääasiassa saatu poistettua kannasta, lukuun ottamatta yksittäisiä tapauksia.
Rehtori
Rehtori (lyhenne reht.) on oppilaitoksen johtajasta käytetty nimitys. Se on käytössä kaikilla kouluasteilla ala-asteesta yliopistoon.
Sana "rehtori" on peräisin latinan sanasta "rector". Tämä on tekijämuoto verbistä "regere" ’hallita’. Katolisessa kirkossa rehtoriksi kutsuttiin kirkkoherraa. Koulutuksen pariin termi siirtyikin kirkon kautta. Niin mannermaan yliopistoilla kuin kotimaan katedraalikouluilla oli johtajanaan "rector", mahdollisesti peräti "rector magnificus" ’kunnianarvoisa rehtori’. Pohjoismaissa termi siirtyikin kokonaan kirkolliselta alalta koulutusalalle samoin kuin lehtori, joka aiemmin merkitsi lukijaa, jumalanpalveluksessa avustavaa henkilöä, jonka asema oli maallikkojen ja papiston välimailla.
Suomessa rehtorilta vaaditaan kussakin koulumuodossa
Siirtymäsäännös takaa, että ne, joilla oli vuonna 1998 pätevyys rehtorin virkaan, ovat edelleen muodollisesti päteviä. Taiteen ammattiopetuksessa ja vapaassa sivistystyössä pätevyysvaatimukset ovat hieman löysempiä.
Yleensä perusopetuksessa ja lukioissa rehtorit antavat myös opetusta, mutta suurissa kouluissa ja oppilaitoksissa rehtori voi toimia puhtaasti hallintovirkamiehenä. Monissa kaupungeissa on lisäksi puhtaasti hallinnollisia rehtoreita, jotka toimivat esimerkiksi tietyn koulutusmuodon johtajina. Näillä rehtoreilla ei ole kuitenkaan lain varsinaisille rehtoreille antamaa kurinpitovaltaa. Aiemmin peruskoulujen ala-asteilla oli, suurimpia kouluja lukuun ottamatta, ainoastaan johtajaopettajia, mutta vuoden 1998 koululainsäädännön uudistus antoi näillekin rehtorin arvonimen.
Yliopiston rehtoriksi valittavan tulee olla ennestään tohtori tai professori. Käytännössä kaikki yliopistojen rehtorit ovat oman yliopistonsa professoreita. Rehtori valitaan nimittäin vaalilla, johon osallistuu yleensä laaja, kaikkia laitoksia edustava valitsijamieskunta. Tällaisessa järjestelmässä ulkopuolisella ei ole oikeastaan mahdollisuuksia saada tarvittavaa kannatusta. Poikkeuksen muodostavat säätiöyliopistot, kuten Aalto-yliopisto, jonka rehtorin valitsi säätiön hallitus.
Ammattikorkeakoulun rehtorilta vaaditaan jatkotutkintona suoritettu lisensiaatin tutkinto tai tohtorin tutkinto, perehtyneisyyttä ammattikorkeakoulun toimialaan ja hallinnollista kokemusta. Rehtorin virkaan tai toimeen voidaan myös nimittää ylemmän korkeakoulututkinnon suorittanut henkilö, jos hänet muutoin katsotaan erityisen ansioituneeksi tehtävään. Lisäksi rehtorilta vaaditaan, että hän hallitsee ammattikorkeakoulun opetuskielet.
Tiedekunta
Tiedekunta on yliopiston hallinnollinen yksikkö, joka kokoaa yhteen lähekkäisten tieteenalojen laitokset. Sitä johtavan professorin työnimike on dekaani.
Tiedekunnan ylin päätöksiä tekevä elin on yliopistosta riippuen nimeltään tiedekuntaneuvosto, osastoneuvosto tai tiedekunnan johtokunta. Se noudattaa ns. kolmikantamallia, jossa tietty osuus paikoista on varattu tiedekunnan professoreille, tietty osuus muille henkilökunnan jäsenille ja tietty osuus perustutkinto-opiskelijoille. Sen toiminnasta säädetään yliopistolain 22 §:ssä ja yliopistojen hallintojohtosäännössä.
Tiedekuntatasolla päätetään mm. uusien opiskelijoiden valintaperusteista, tutkintovaatimuksista sekä laitosten rahoitusosuuksista. Tiedekunta päättää myös väitöskirjojen hyväksymisestä.
Messier 25
Messier 25 on avoin tähtijoukko Jousimiehen tähdistössä. Sen havaitsi ensimmäisen kerran Philippe Loys de Chéseaux, vuonna 1745 tai 1746. Charles Messier lisäsi kohteen luetteloonsa 20. kesäkuuta 1764.
Kohteessa on ainakin kaksi spektriluokan M ja kaksi spektriluokan G jättiläistähteä. Kohteesta on havaittu yksi muuttuva tähti, jonka jakson pituus on 6,74 päivää. Kohteen iäksi arvioidaan n. 90 miljoonaa vuotta.
Kansan Tahto
Kansan Tahto on Oulussa kahdeksan kertaa vuodessa ilmestyvä aikakauslehti. Ennen vuotta 2016 lehti ilmestyi viikoittain sanomalehtenä.
Kansan Tahto on ollut aiemmin Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP), Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen (SSTP) ja Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kannattaja. Vasemmistoliiton perustamisesta (1990) lähtien se on määritellyt itsensä "Pohjois-Suomen vasemmistolehdeksi".
Lehteä on vuodesta 1945 alkaen kustantanut Kustannusosakeyhtiö Kansan Tahto Oy.
Lehti myöntää vuosittain Kansan Tahto -mitalin.
Vasemmistoliitto lopetti lehden puoluelehtituen vuoden 2016 alusta, samoin kuin tuen Satakunnan Työlle ja Ny Tidille.
Kansan Tahdon perusti samanniminen sanomalehtiosuuskunta vuonna 1906 "köyhien ja sorrettujen äänenkannattajaksi". Lehti alkoi ilmestyä säännöllisesti Oulussa 3. helmikuuta. SDP:n puoluelehtioikeudet se sai samana vuonna Oulun puoluekokouksessa.
Päätoimittaja Yrjö Mäkelin haastettiin vuonna 1911 oikeuteen. Tuomion julistuksen jälkiseurauksena Kansan Tahto lakkautettiin vuoden 1914 syksyllä. Tilalle ilmestyi vuonna 1914 Joutohetki-niminen lehti, jonka näytenumero ilmestyi 1915. Keväällä 1915 lehti aloitti uudelleen nimellä Oulun Sanomat, millä nimellä se jatkoi vuoteen 1917. Mäkelin istui tuomionsa vuosina 1915–1916..
Suomen sisällissodan aikana valkoisten Oulun osasto tuhosi lehtipainon ensimmäisen kerran 2. helmikuuta ja uudelleen 9. syyskuuta 1918. Sosiaalidemokraattien omistama ja Otto Karhin johtama Oulun Kirjateollisuus Osakeyhtiö aloitti lehden julkaisemisen uudelleen vuonna 1919 nimellä Pohjan Kansa, jota käytettiin vuoteen 1922. Viranomaisten julkaisukieltojen takia lehti ilmestyi myöhemmin nimellä Uusi Pohjan Kansa (1923) sekä Pohjan Voima (1924–1930).
Vuodesta 1919 lehti oli SSTP:n ja sen seuraajajärjestöjen äänenkannattaja kesäkuuhun 1930, jolloin sen ilmestyminen estettiin Lapuan liikkeen ajamia niin sanottuja kommunistilakeja ennakoiden.
Vuonna 1945 Kansan Tahto alkoi ilmestyä uudelleen Pohjolan työtätekevän kansan, käytännössä SKDL:n Pohjois-Suomen piirijärjestöjen äänenkannattajana. Se siirtyi Vasemmistoliiton hallinnoimaksi 1990.