Intianlentäväkoira
Intianlentäväkoira eli intianlenkko ("Pteropus giganteus") on hedelmälepakkojen heimoon kuuluva lepakko. Sen siipien kärkiväli on yli metrin. Intianlentäväkoira on kasvinsyöjä, joka herkuttelee monenlaisilla hedelmämehuilla. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on "kaljulenkko".
Intianlentäväkoira on trooppisten soiden ja metsien asukas, joka suosii erityisesti rannikkoseutuja. Sisämaassa sitä tavataan suurten järvien liepeiltä. Se on levinnyt laajalti muun muassa Intiaan. Sitä tavataan myös Malediiveilla Intian valtamerellä.
Intianlentävätkoirat lepäävät päivisin suurina parvina roikkuen pää alaspäin puista. Lepopaikat ovat pysyviä, ja vuosien mittaan puut menettävät kuorensa lepakoiden takia. Paikoilla tuntuu vahvana eläimelle ominainen myskintuoksu. Uni ei ole kovinkaan rauhallista, vaan lepakot hyppivät oksalta toiselle ja kinastelevat keskenään parhaista nukkumapaikoista. Lepopaikassa vallitsee tiukka arvojärjestys, jonka mukaisesti vanhimmat koiraat valtaavat itselleen keskeiset, parhaat paikat. Parvissa voi olla satoja yksilöitä.
Intianlentävätkoirat käyvät ruoanhakumatkaan iltahämärässä. Puissa roikkuvat lentävätkoirat alkavat käyttäytyä levottomasti, kunnes näkymättömästä merkistä kaikki heittäytyvät yhtaikaa lentoon. Niiden ruokapaikalle voi olla matkaa yli 50 km. Hajuaistinsa avulla lentävätkoirat suunnistavat suoraan kypsyneiden hedelmien luokse. Trooppisessa metsässä puut ovat kukassa eri aikoina. Mikäli hedelmiä on niukasti, parven yksilöt hajaantuvat kauas toisistaan. Useammin iso joukkio lepakoita puhdistaa muutaman runsassatoisen puun yössä.
Näillä lepakoilla on isot, litteät poskihampaat, joilla ne jauhavat monenlajista hedelmälihaa ja imevät mehut suihinsa. Ne sylkevät pois kiinteän aineksen, ellei se ole pehmeää kuten banaaneissa.
Intianlentävänkoiran pariutumisaika on heinäkuusta lokakuuhun. Lepakot parittelevat yhdyskunnan lepopaikalla. Sitä edeltää koiraan lyhyt ja yksinkertainen kosiskelu. Parisiteet ovat löyhiä, ja koiraat pyrkivät parittelemaan useiden naaraiden kanssa. Noin viiden kuukauden kuluttua naaras synnyttää yhden poikasen. Se syntyy päiväsaikaan jalat edellä. Intianlentäväkoira on syntyessään paljon kehittyneempi kuin useimmat lepakot. Sen silmät ovat valppaasti auki, sen turkki on tiheä ja paino jopa 250 g, miltei kolmannes emon painosta. Naaras huolehtii siitä yksin, koiras ei mitenkään osallistu poikasen hoitoon.
Pari ensimmäistä viikkoa poikanen roikkuu emon rinnassa sen lentäessäkin, mutta käy sitten liian painavaksi, joten emo jättää sen lepopaikkaan lähtiessään syömään. Poikasta hoidetaan viitisen kuukautta, ja se pysyy emonsa seurassa 8 kuukauden ikäiseksi. Se on täysikasvuinen vuoden vanhana mutta sukukypsä vasta kaksivuotiaana.
Suuresta koostaan huolimatta intianlentäväkoira on vähiten pelättyjä lepakkolajeja. Sen miellyttävä koirannaama ja ruokavalio ovat säästäneet sen siltä kauhunsekaiselta taikauskolta, joka liittyy monien lepakkolajien ulkomuotoon. Luonnonvaraisista hedelmistä laji on paikoin siirtynyt tuholaiseksi viljelmille, mikä on johtanut torjuntatoimiin. Joillakin seuduilla lentäviäkoiria on voimaperäisesti myrkytetty.
Pakistanissa intianlentäväkoiraa ammutaan sen rasvan vuoksi, jolla on paikallista lääkekäyttöä. Kuitenkin lähinnä "Pteropus"-suvun pienillä saarilla elävät lajit ovat uhanalaisia. Viimeisen 50 vuoden aikana monet valtamerten pikkusaaret on jokseenkin kokonaan raivattu viljelykseen, minkä seurauksena hedelmiä syövien lepakoiden kannat ovat romahtaneet.