hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Urpo Rinne
Urpo Kalervo Rinne (s. 21. elokuuta 1935 Parkano) on suomalainen neurologi. Hän toimi Turun yliopiston neurologian professorina vuosina 1969–2000.
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Ikaalisten yhteiskoulusta vuonna 1954 Rinne alkoi opiskella lääketiedettä ja väitteli tohtoriksi vuonna 1960. Vuonna 1969 hänet nimitettiin Turun yliopiston neurologian professoriksi ja yliopistollisen keskussairaalan neurologisen osaston johtajaksi. Eläkkeelle hän jäi vuonna 2000. Vuonna 1987 Rinne sai ruotsalainen Per Algot Månberg -palkinnon Parkinsonin tautia käsittelevästä tutkimustyöstään, ja samana vuonna hänestä tuli myös Suomen Parkinson -liiton puheenjohtaja.
Rinne kavalsi Parkinsonin tautiin sairastuneiden potilaiden sairauden tutkimukseen ja hoitoon myönnettyjä tutkimusvaroja ja siirsi niitä sveitsiläisille pankkitileilleen noin 60 miljoonaa markkaa ja suomalaisille pankkitileilleen noin 10 miljoonaa markkaa. Rinteen kavallus paljastui, kun Kuopion yliopiston patologian professori Kari Syrjänen sai yliopistolta vakavan varoituksen tekijänoikeuksien loukkaamisesta ja jäi kiinni veronkierrosta. Kun Syrjänen erotettiin professorin virasta, hän ilmiantoi professorikolleegansa Paavo Riekkisen tutkimusrahojen kavalluksesta. Riekkisen jutun tutkimusten yhteydessä alettiin tutkia myös Paavo Riekkisen samannimisen pojan toimia, ja hänen kauttaan paljastuivat Urpo Rinteen kavallukset.
Turun käräjäoikeus tuomitsi Rinteen 21. joulukuuta 2001 neljän vuoden vankeusrangaistukseen tutkimusrahojen kavaltamisesta. Rinne syyllistyi oikeuden mukaan 16 törkeään petokseen, erittäin raskauttavien asianhaarojen vallitessa hyötymistarkoituksessa tehtyihin virkarikoksiin, törkeään virka-aseman väärinkäyttöön sekä törkeään veropetokseen. Sekä Rinne että syyttäjä tyytyivät tuomioon eikä asiaa käsitelty Turun hovioikeudessa. Vuotta myöhemmin Rinteen pojat neurologian professori Juha Rinne (TYKS) ja neurologian ylilääkäri Jaakko Rinne (KYS) tuomittiin tuhansien eurojen sakkoihin perintö- ja lahjaveropetoksista. Maksettavaa kertyi Juha Rinteelle 5 810 euroa ja Jaakko Rinteelle 1 470 euroa.
Rinne vältti syytteet Parkinson-potilaiden väärästä hoidosta, koska syyteoikeus ehti osassa tapauksista vanhentua ja muille tapauksille ei löydetty näyttöä törkeästä virka-aseman väärinkäyttämisestä. Terveydenhuollon oikeusturvakeskus totesi, että Rinne oli toiminut epäasianmukaisesti ja epäeettisesti, mutta hoitovirheitä ei löydetty. Parkinsonin taudin luonne tekee vaikeaksi näytön saamisen vammantuottamisesta, koska tauti etenee joka tapauksessa ja hoidolla voidaan vain helpottaa oireita.
Castrén
Castrén (myös Castrenius) on suomalainen suku, jonka jäsenet ovat vaikuttaneet tieteessä ja politiikassa. Ensimmäisenä suvussa Castrenius-nimeä käytti Pälkäneen kirkkoherra Olaus ("Olof") "Castrenius" (1666 – 1737). Hänen isänsä oli ollut ratsutilallinen Sääksmäen Linnaisissa, joten nimi Castrenius lienee tullut latinan 'linnaa' tarkoittavasta sanasta "castrum". Suvun kaikki nykyiset haarat polveutuvat hänen vanhimmasta pojastaan, Kajaanin pormestari ja kruununvouti Matthias Castreenista. Suku asettui isonvihan jälkeen Pohjois-Pohjanmaalle, missä se tunnettiin pitkään virkamies- ja pappissukuna. 1900-luvun alussa suvusta tuli poikkeuksellisen paljon nuorsuomalaisia poliitikkoja.
Dan Simmons
Dan Simmons (s. 4. huhtikuuta 1948 Peoria, Illinois) on yhdysvaltalainen kauhu-, fantasia- ja tieteiskirjailija, jonka tunnetuin teos on Hugo-palkinnon ja Tähtivaeltajan voittanut "Hyperion" (1989) ja sen seuraaja "Hyperionin tuho". Samaan sarjaan kuuluvat myös teokset "Endymion" ja "Endymionin nousu". Simmons sekoittaa scifiä, fantasiaa ja kauhua jopa samassa teoksessa.
Simmons suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon englannin kielestä Wabash Collegessa 1970 ja seuraavana vuonna Master in Education -tutkinnon Washingtonin yliopistossa Missourin osavaltion St. Louisissa.
Jo lapsena Simmons halusi kirjailijaksi. Kymmenvuotiaana hän kirjoitti ensimmäisen tieteisnovellinsa ja sitä seurasi myöhemmin jatko-osa "Ihmemaa Ozille". Simmons kuitenkin valmistui opettajaksi ja toimi ammatissa päätoimisena melkein 20 vuotta, kirjoittaen harrastuksekseen ennen kuin kirjailijan ura urkeni .
1981 Simmons oli jo valmis hylkäämään ammattikirjailijan haaveensa kun hän tapasi Denverissä pidetyssä kirjoittajaseminaarissa arvostetun tiedekirjailijan Harlan Ellisonin. Tämän rohkaisusta Simmons lähetti novelinsa "The River Styx Runs Upstream" kirjoitusilpailuun. Novelli voitti ja julkaistiin seuraavana vuonna "The Twilight Zone Magazine"-lehdessä
Simmons oli jo lyhyessä ajassa saavuttanut mainetta novelleillaan kun hänelle sattui vahinko. Novelli jonka hän aloitti kesällä 1982 ei pysynyt kirjailijan hallinnassa vaan siitä kasvoi kirjailijan kesälomalla kirja. Se julkaistiin kuitenkin vasta kolme vuotta myöhemmin 1985 nimellä "Kalin laulu". Seuraavana vuonna romaani voitti parhaan romaanin World Fantasy -palkinnon Like julkaisi kirjan suomeksi vuonna 2001 .
Commander Keen
Commander Keen on id Softwaren luoma tietokonepelihahmo ja tietokonepelisarja.
Commander Keen -pelien pääosassa on Billy Blaze -niminen violettipaitainen poika, joka on varustettu jalkapallokypärällä, laserpistoolilla ja hyppykepillä. Pelit sijoittuvat lähinnä avaruuteen eri planeetoille, joissa Billy seikkailee. Pelit ovat hyvin perinteisiä tasohyppelyjä, mutta merkittäväksi ne teki PC-peleissä lähes ennennäkemättömän hieno EGA-grafiikka näytönvierityksineen ja shareware-levitysmuoto, jota id Software käytti myöhemmin Wolfenstein 3D:ssä ja Doomissa.
Seitsemän Commander Keen peliä julkaistiin MS-DOS alustalle. Pelit on jaettu sarjoihin ja ne katsotaan olevan episoodeja näiden kuuluvaan sarjaan. Sarjan ensimmäinen jakso oli yleensä saatavilla shareware-levitysmuotoa käyttäen. Kahdeksas Commander Keen peli julkaistiin Game Boy Color-alustalle.
"Invasion of the Vorticons" julkaistiin joulukuussa 1990. Kyseisen trilogian julkaisi Apogee Software shareware-levitysmuotoa käyttäen. Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että ensimmäinen episoodi oli vapaasti levitettävissä, mutta toinen ja kolmas episoodi olivat maksullisia.
"Keen Dreams" julkaistiin kesällä 1991. Softdiskin kautta peli oli aluksi ainoastaan saatavilla maksusta, mutta elokuussa 1992 episoodi julkaistiin shareware-levitysmuotoa käyttäen.
"Goodbye, Galaxy!" jatko-osa alkuperäiseen "Invasion of the Vorticons" trilogiaan julkaistiin vuoden 1991 loppupuolella. Apogee Software julkaisi jälleen pelin shareware-levitysmuotoa käyttäen, joten neljättä episoodia sai levittää ilmaiseksi, kun taas viides episoodi oli tarjolla maksua vastaan.
"Aliens Ate My Baby Sitter!" peli oli ainoa alkuperäisistä Commander Keen peleistä jota ei julkaistu shareware-levitysmuotoa käyttäen. Kyseisen pelin julkaisi FormGen vuoden 1991 loppupuolella ja se oli saatavilla suoraan kaupanhyllyiltä.
"Commander Keen" julkaistiin euroopassa 15. kesäkuuta 2001 Game Boy Color alustalle. Kyseinen peli oli ainoa sarjassa joka ei ollut id Softwaren kehittämä; pelin kehitti David A. Palmer Productions ja julkaisijana toimi Activision.
Seminaari
Seminaari voi tarkoittaa seuraavia:Sana on lainattu latinan ilmauksesta "seminarium", joka johtuu latinan sanasta "semen" ’siemen’.
Yhdysvaltain federalistinen puolue
Yhdysvaltain federalistinen puolue toimi vuodesta 1787 vuoteen 1820. Tämän jälkeen puolue muuttui Whig-puolueeksi, jonka pohjalta nykyinen republikaaninen puolue syntyi.
Federalistinen puolue pyrki unionin vallan laajentamiseen.
Yhdysvaltain Whig-puolue
Yhdysvaltain Whig-puolue toimi vuosina 1834–1856. Se jatkoi federalistisen puolueen perinnettä. Whig-puolueen perustajat vastustivat presidentti Andrew Jacksonin politiikkaa, jota he pitivät liian itsevaltaisena, ja he antoivat presidentille pilkkanimen ”Kuningas Andrew”. Kaikkein yhtenäisimmin whigit äänestivät kongressissa intiaanipolitiikkaa koskevissa kysymyksissä. He vastustivat Jacksonin ja tämän seuraajan Martin Van Burenin linjaa, johon kuuluivat muun muassa pakkosiirrot.
Orjuuskysymys ja erityisesti vuoden 1850 kompromissi aiheuttivat puolueen hajaantumisen. Pohjoisvaltioissa sen kannattajat perustivat nykyisinkin toimivan republikaanisen puolueen. Myös Know Nothing -puolue sai kannattajia entisistä whigeistä, ja sisällissodan jälkeen heitä liittyi Etelävaltioiden demokraatteihin. Konservatiivisia whigejä oli liittynyt demokraatteihin jo ennen sotaa.
Yhdysvaltain nykyisessä poliittisessa keskustelussa viitataan joskus whigeihin esimerkkinä puolueesta, joka menetti kannattajansa ja olemassaolon syynsä. Tällöin pohditaan yleensä sitä, voisiko vastaavaa tapahtua nykyaikana. Kyseistä rinnastusta käytti jo filosofi Nicholas Butler 1930-luvulla.
Kolmen sepän patsas
Kolme seppää (myös "Kolmen sepän patsas") on Felix Nylundin veistos Helsingin Aleksanterinkadun ja Mannerheimintien risteyksessä, Kolmensepänaukiolla. Vuonna 1932 paljastetussa realistisessa teoksessa kolme alastonta seppää takoo rautaa. "Kolme seppää" oli ensimmäisen ammattimaisen taidevalajan Arttu Halosen suurikokoisin valutyö. Pronssivalu tehtiin Halosen taidevalimossa Lapinlahdella.
Felix Nylund osallistui jo vuonna 1913 J. V. Snellmanin muistomerkkikilpailuun seppä-aiheisella ehdotuksella. Vuonna 1919 hän luonnosteli monumentaalisen patsaan, jossa kolme seppähahmoa oli sijoitettu kymmenen metriä korkean kivipylvään päähän. Kumpikaan näistä veistoksista ei toteutunut, mutta Nylund hyödynsi niitä "Kolmen sepän patsasta" veistäessään. Veistoksen kolmesta sepästä yksi on mestariseppä, joka pitelee taottavaa rautaa alasimen päällä ja käyttää pajavasaraa. Kaksi muuta seppää takoo suurilla moukareilla. Seppien vartalomalleina Nylund käytti Voimistelu- ja Urheiluseura Jyryn painijoita. Mestarisepällä on runoilija Arvid Mörnen kasvonpiirteet, moukariaan ylhäällä pitävällä sepällä Nylundin omat kasvonpiirteet, ja moukariaan alhaalla pitävällä sepällä kivenhakkaaja Aku Nuutisen kasvonpiirteet. Vartaloiden malleina on sanottu olleen muurari Paavo Koskinen ja poliisi Sundström.
Pronssipatsaan graniittialustan yläosaa kiertää latinankielinen teksti MONUMENTUM – PONENDUM – CURAVIT – LEGATUM – J. TALLBERGIANUM – PRO HELSINGFORS A.D. MCMXXXII ("Patsaan pystytti J. Tallbergin lahjoituksen avulla Pro Helsingfors v. 1932"). "Kolmen sepän patsaan" lahjoitti Helsingin kaupungille Pro Helsingfors -säätiö, joka oli hankkinut sen kauppaneuvos Julius Tallbergin rahalahjoituksen avulla. Tallbergin liiketalo sijaitsee Kolmensepänaukion pohjoislaidassa, ja lahjoituksen tarkoituksena oli nimenomaan ollut hankkia veistos talon edustalle. Patsas pystytettiin paikalle, jossa oli aiemmin sijainnut yleinen kaivo.
"Kolme seppää" vaurioitui jatkosodan pommituksissa 1944. Tuhon jälkiä on yhä nähtävillä patsaan jalustassa ja esimerkiksi alasimessa on pomminsirpaleiden tekemä reikä.
"Kolmen sepän patsas" on suosittu kohtaamispaikka Helsingin keskustassa. Seppien työasentoja tutkineet ovat todenneet patsaan asetelman olevan enemmänkin taiteellinen kuin realistinen: hahmot seisovat niin lähellä toisiaan, että jos todelliset sepät yrittäisivät takoa tällä tavoin, he löisivät alasimen sijaan toisiaan päähän.
"Kolmen sepän" alkuperäiset kipsimallit on sijoitettu Työväen Akatemian kirjastoon.
Nykyisin "Kolme seppää" saa tonttulakit joka vuosi marraskuun lopussa Helsingin yliopiston opiskelijajärjestön Limes ry:n järjestämissä Wappujouluissa.
ISO 8859-4
ISO 8859-4 on ISO 8859 -standardiin kuuluva kahdeksanbittinen merkistö. Se tunnetaan myös nimellä Latin-4 tai pohjoiseurooppalainen.
Se suunniteltiin alun perin viron, liettuan, latvian, grönlannin ja saamen kirjoittamiseen. ISO 8859-10 ja Unicode ovat lähes korvanneet sen.
ISO 8859-5
ISO 8859-5 on ISO 8859 -standardiin kuuluva kahdeksanbittinen merkistö. Se suunniteltiin tukemaan kyrillisillä kirjaimilla kirjoitettuja kieliä, kuten bulgariaa, valkovenäjää, venäjää ja ukrainaa. Siitä puuttuu kuitenkin ukrainan Ґ-kirjain, joka ei ollut käytössä ennen vuotta 1991.
ISO 8859-5 ei ikinä levinnyt laajaan käyttöön. KOI8-R ja KOI8-U ja Windows-1251 ovat paljon yleisempiä. Nämä pyritään korvaamaan Unicode-merkistöllä.
ISO 8859-9
ISO 8859-9, Latin-5 tai turkkilainen on ISO 8859 -standardiin kuuluva kahdeksanbittinen merkistö. Se suunniteltiin kattamaan turkkilaiset kielet, ja siten olemaan käyttökelpoisempi kuin ISO 8859-3. Se on lähes identtinen ISO 8859-1:n kanssa, lukuun ottamatta kuutta merkkiä:
ISO 8859-10
ISO 8859-10 eli Latin-6, on ISO 8859 -standardiin kuuluva kahdeksanbittinen merkistö. Se suunniteltiin kattamaan pohjoismaiset kielet paremmin kuin ISO 8859-4.
Tähtiniemen silta
Tähtiniemen silta on Heinolassa sijaitseva liittorakenteinen vinoköysisilta, joka valmistui Heinolan ohitustien ohella marraskuussa 1993.Sen kautta kulkee valtatien 4 liikenne nelikaistaisena moottoritienä. Silta ylittää Ruotsalaisen Tähtiniemen kohdalta. Vaakasuunnassa kaareva silta on Heinolan vaikuttava maamerkki.
Tähtiniemen silta on kokonaispinta-alaltaan (20 929 m²) Suomen suurin ja kokonaispituudeltaan toiseksi pisin Raippaluodon sillan jälkeen. Sen kokonaispituus on 924 metriä ja hyötyleveys 22 metriä, pohjoispäässä liki 30 metriä. H-kirjaimen muotoinen pyloni ulottuu 105 metrin korkeuteen järven pinnasta. 12-aukkoisen sillan pisin jänne on 165 metriä, toiseksi pisin on 127 metriä.
Suunnittelukilpailuvaiheessa sillan pyloni oli terästä, mutta se toteutettiin teräsbetonisena. Pyloni on paikallavalua ja tehty kiipeävällä muottikalustolla. Sillan kannen tukena on kaksi sillan pituussuuntaista teräksista hitsattua palkkia, joiden korkeus on noin 3,3 metriä, lisäksi niiden välissä on sekundäärinen kannatin. Pääpalkkien väli on 14 metriä. Silta kannen teräsrunkoon kuuluu vielä poikittainen teräspalkisto. Kannen teräsrakenne työnnettiin paikoilleen perinteisesti maatukien takaa vaiheittain siirtäen. Sillan kansilaatta on valettu 45 osassa. Koska pääpalkit ovat korkeita, vinoköysiä on vain kuusi kummallakin siltakannen reunalla, paksuimmat köydet ovat halkaisijaltaan noin 200 millimetriä. Vinoköydet on sijoitettu harppumaisesti eli samansuuntaisesti.
Tähtiniemen silta perustuu Tielaitoksen vuonna 1988 järjestämään rakennusinsinööritaitokilpailuun. Kilpailu oli kutsukilpailu neljälle toimistolle, ehdotuksia tuli kaikkiaan 10. Kilpailun voitti oululainen suunnittelutoimisto SuunnitteluKortes ehdotuksellaan "Heinolan Tähti". Toimisto saksalaisine kumppaneineen myös suunnitteli sillan. Suunnittelusta vastasivat insinööri Algot Kettunen, tekniikan lisensiaatti Esko Järvenpää ja insinööri Pentti Pohjola. Vinoköysiosuuden ja pylonin pääsuunnittelija on diplomi-insinööri Wilhelm Zellner saksalaisesta insinööritoimisto Leonhart, Andrä und Partner GmbH:sta. Suunnittelukilpailuvaiheessa oli konsulttina myös diplomi-insinööri, arkkitehti Jussi Tervaoja. Sillan teräsrakenteet toimitti ja asensi ylivieskalainen PPTH Teräs. Muutoin sillan urakoi YIT-Yhtymä, joka suunnitteli itse sillan vedenalaiset paalutetut peruslaatat. Tähtiniemen sillan rakentaminen maksoi yhteensä 165 miljoonaa markkaa.
Harmaavalas
Harmaavalas ("Eschrichtius robustus") on valaiden lahkoon kuuluva laji. Harmaavalaiden heimoon "Eschrichtiidae" kuuluu vain yksi suku "Eschrichtius" ja siihen yksi valaslaji, harmaavalas. Harmaavalaat vaeltavat vuosittain pitkiä matkoja päästäkseen lisääntymisalueilleen.
Täysikasvuisena uros on noin 15 metriä pitkä ja naaras 13. Harmaavalas painaa noin 20–37 tonnia ja voi elää jopa 77-vuotiaaksi. Lajille tyypillinen harmaa-valkoinen laikukas väri johtuu loiseläinten jättämistä arvista.
Harmaavalaan täplikäs ulkonäkö johtuu sadoista valaan päähän ja selkään tarttuneista valasrokoista. Kyseessä ovat pienet ja kovakuoriset merieliöt. Muita ilmeistä ärsytystä aiheuttavia loisia ovat runsaslukuiset valastäit, jotka nekin ovat äyriäisiä. Ne elävät ja lisääntyvät valaan paksun ihon poimuissa.
Tyynellä valtamerellä elää kaksi populaatiota. Pienempi vaeltaa Ohotan meren ja eteläisen Korean välillä ja suurempi Alaskan edustalta Kalifornian niemimaan rannikolle Baja Californiaan. Pohjois-Atlantin populaatio pyydettiin sukupuuttoon noin 300 vuotta sitten.
Valaat jakautuvat ravinnonhankinnan ja rakenteensa mukaan kahteen alalahkoon, hetulavalaat ja hammasvalaat. Harmaavalas kuuluu hetulavalaiden alalahkoon. Hetulavalailla on hampaiden paikalla hetulat eli sarveisaineesta rakentuneet levyt, joista riippuvien ripsien avulla ne siivilöivät vedestä ravinnokseen pieneliöitä.
Toisin kuin monet muut valaat, harmaavalas etsii ravintonsa merenpohjasta. Se imaisee syötävää pohjalta sen sijaan, että haalisi sitä suuhunsa uidessaan. Valas pyörähtää kyljelleen ja kyntää kuonollaan mutaa ja hiekkaa. Pohjan kerrostumat pöllähtävät veteen, ja valas imaisee ne suunnattoman vesimäärän mukana suuhunsa. Pohjasta noustessaan harmaavalas purskauttaa veden suustaan kielellään, jolloin syötävä aines jää hetuloihin. Se syö äyriäisiä, nilviäisiä, matoja ja pikkukaloja.
Toimet pohjassa ovat sen verran rajuja, että valaalle jää usein muistoksi päähänsä arpia. Harmaavalas aterioi kesällä miltei kaiken aikaa, sillä sen on koottava rasvavarastoja talven pitkää paastokautta varten.
Mare Imbrium
Mare Imbrium eli Sateiden meri on yksi Kuun meristä ("mare"). Tämän Riciolin nimeämän meren luoteislaidalla on Sinus Iridum eli Sateenkaartenlahti ja koillislaidalla suuri tummapohjainen kraatteri Plato. Idässä meri rajoittuu Montes Alpes -vuoriin eli Alppeihin. Alueen kaakkoiskulmassa on kolmen suurehkon kraatterin muodostama harva selvästi erottuva ketju, jossa ovat Archimedes, Aristillus ja Cassini -kraatterit ja näistä hieman samaan suuntaan jatkaessa sijaitsee Montes Apenninus eli Apenniinit. Lounaassa vastaan tulee Oceanus Procellarum.
Pinta-alaa merialueella on noin 830 000 neliökilometriä, joka tekee siitä toiseksi suurimman Kuun meren heti Oceanus Procellarumin jälkeen ja kuten moni muukin meri, myös tämä on muodoltaan lähellä pyöreää, halkaisijan ollessa suunnilleen 1250 km.
Giovanni Riccioli
Giovanni Battista Riccioli (17. huhtikuuta 1598, Ferrara, Italia – 25. kesäkuuta 1671, Bologna, Italia) oli italialainen jesuiitta ja tähtitieteilijä.
Hän omisti uransa Kuun tutkimiselle yhdessä Francesco Maria Grimaldin kanssa ja hänen tärkeimpiin kirjallisiin tuotoksiinsa lukeutuu muun muassa laaja tähtitieteen esitys "Almagestum novum" vuodelta 1651. Merkittävä osa Kuun nimistöstä on tämän parivaljakon perua. Hänen havaintokohteisiinsa lukeutui myös Saturnus, ja hän ensimmäisenä huomasi Mizarin olevan kaksoistähti.
Ricciolin muuta kirjallista tuotantoa olivat mm: "Geographiae et hydrographiae reformatae libri" (1661), "Astronomia reformata" (1665), "Chronologia reformata" (1669) ja "Tabula latitudinum et longitudinum" (julkaistu 1689). Hän myös vastusti kopernikaanista maailmankuvaa, mutta nimesi siltikin yhden Kuun kraatterin Kopernikuksen mukaan.
Jedem das Seine
Jedem das Seine on vanha saksalainen sananlasku, joka tarkoittaa kirjaimellisesti ”jokaiselle omansa”, mutta se voidaan kääntää ”jokaiselle ansionsa mukaan” tai ”jokaiselle se minkä hän ansaitsee”. Sananlasku on saanut alkunsa roomalaisessa oikeuskäytännöstä. Cicero esitti sen teoksessa "De legibus" muodossa ”Justitia suum cuique distribuit” (”Oikeus antaa kaikille sen mitä he ansaitsevat”). ”Suum cuique” oli myös Preussin kuninkaan Fredrik Suuren motto, ja Saksan armeijan sotilaspoliisi (Feldjäger) käyttää sitä edelleen.
Sananlasku on saanut pahan maineen, koska se oli kirjoitettuna natsiaikana Buchenwaldin keskitysleirin rautaportissa.
Nuoremman polven saksalaiset eivät enää tunne natsien lauseelle antamaa makaaberia sivumerkitystä. Useat yritykset ovat 1990- ja 2000-luvulla joutuneet kritiikin kohteeksi käytettyään fraasia mainoskampanjoissaan. Näistä tunnetuimpia ovat Burger King, Merkur Bank, Rewe, Esso ja Tchibo sekä Nokia. Nokian matkapuhelinyksikkö käytti sitä vuonna 1998 Saksassa mainoskampanjassaan, joka mainosti vaihtokuorisia Nokia 5110 matkapuhelimia.
Huomattavasti tunnetumpi natsien iskulause oli Auschwitzin portissa lukenut Arbeit macht frei.
RCA-liitin
RCA-liitäntä (tunnetaan myös nimellä phono, cinch tai CINCH/AV-liitäntä) on audio- ja videolaitteissa käytetty liitäntätapa. Liittimen ammattikäyttö on vähentynyt muun muassa sen standardoimattomuuden vuoksi. Urosliitin on ympyräreunainen ja siinä on tappi keskellä, ulkoreunan ja tapin keskellä on tyhjä alue, joka on täytetty yleensä muovilla. Johtimena käytetään koaksiaalikaapelia. Liitintä voidaan käyttää paitsi kuvan ja äänen analogiseen siirtoon, myös sähkön, digitaalisen äänen ja kuvan siirtoon. Esimerkiksi suositussa Commodore 64 -kotitietokoneessa RCA-liitintä käytettiin RF-liittimenä.
Liittimien värit ovat vakiintuneet käyttötarkoituksen mukaan. Nykyisin värit määritellään amerikkalaisessa standardissa, jota noudatetaan Suomessakin aika hyvin.
Stereoääntä kuljetettaessa oikean kanavan liitin on punainen ja vasemman kanavan liitin on valkoinen (aikaisemmin usein musta).
Kuvaa siirrettäessä (komposiittivideoliitäntä) liitin on keltainen. Digitaalista ääntä kuljetettaessa (S/PDIF-signaali) liitin on väriltään oranssi. Komponenttivideota käytettäessä liittimet ovat vihreä, punainen ja sininen.
Antisthenes
Antisthenes (, n. 444–365 eaa.) oli kreikkalainen filosofi ja kyynisen koulukunnan perustaja. Hän oli Sokrateen oppilas.
Antisthenes oli kotoisin Ateenasta. Hänen äitinsä oli kotoisin Traakiasta.
Hän opiskeli nuoruudessaan retoriikkaa Gorgiaan alaisuudessa, ja mahdollisesti myös Hippiaan ja Prodikoksen alaisuudessa. Jotkut sanovat, että hän eli alussa hyvissä olosuhteissa, mutta joutui sitten köyhyyteen. Joka tapauksessa hän löysi tiensä Sokrateen vaikutuspiiriin, ja hänestä tuli tälle hyvin omistautunut seuraaja.
Hänen kerrotaan olleen niin innokas kuulemaan Sokrateen puhuvan, että hän käveli päivittäin Pireuksesta Ateenaan, ja taivutteli ystävänsä mukaansa. Hän innostui sokraattisesta hyve-ajatuksesta, ja perusti oman koulunsa Kynosargekseen. Hän houkutteli sinne köyhempää kansaa elämänsä ja opetustensa yksinkertaisuudella. Hän pukeutui viittaan ja kantoi mukanaan sauvaa ja lompakkoa, ja tästä asusta tuli hänen seuraajiensa univormu.
Diogenes Laertios sanoo, että hänen teoksensa muodostivat kymmenen kirjaa, mutta niistä on säilynyt ainoastaan katkelmia. Hänen mieluisin tyylinsä näyttää olleen dialogi, missä voidaan nähdä hänen aiemman retorisen koulutuksensa vaikutusta.
Aristoteles sanoo Antistheneen kuitenkin olleen kouluttamaton ja yksinkertainen, ja Platon kuvaa hänen ponnistelleen turhaan dialektiikan ongelmien kanssa. Nämä kuvaukset ovat todennäköisesti ainakin jossain määrin värittyneet Akatemian ja kyynikoiden koulukuntien välisen kilpailun takia.
Antistheneen työt tarjoavat merkittävän näkökulman sokraattiseen filosofiaan. Hänen filosofiaansa voi verrata kyreneläisiin ja igarialaisiin oppeihin.
Hipparkhia
Hipparkhia (, s. noin 340/330 eaa.) oli kreikkalainen kyynikoiden koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän hylkäsi perinteiset naisten roolit lähes kaikilla tavoilla, ja se oli erityisen radikaalia hänen aikanaan ja hänen sosiaalisessa tilanteessaan. Hänen aikansa Kreikassa naisten asema oli muutoin hyvin rajoitettu.
Hipparkhia oli kotoisin Maroneiasta Traakiasta. Todennäköisesti hänen veljensä Metrokles tutustutti hänet filosofiaan. Metrokles oli oppilaana Aristoteleen peripateettisessa koulussa, ja hänestä tuli myöhemmin kyynikko Krateen seuraaja.
Hipparkhia tuli tunnetuksi avioliitostaan Krateen kanssa. Kerrotaan, että he harjoittivat aviollisia velvollisuuksiaan julkisesti, ja heidät tunnettiinkin kyynikoille tyypillisen "anaideian" eli häpeämättömyyden kannattajina. Heidän avioliitostaan tuli yksi suosituimpia esimerkkejä tästä hyveestä. Ideana oli se, että kaikki teot, jotka ovat tarpeeksi hyveellisiä tehtäväksi yksityisyydessä, ovat myös tarpeeksi hyveellisiä tehtäväksi julkisuudessa.
Joidenkin tietojen mukaan Hipparkhialla ja Krateella oli ainakin poika nimeltä Pasikles. Heidän kerrotaan kasvattaneen lapsiaan kyynisten arvojen mukaan.
Hipparkhiasta tiedetään lähinnä ainoastaan anekdootteja. Diogenes Laertioksen mukaan hän kirjoitti kirjeitä, vitsejä, tragedioita, sekä filosofisia esityksiä Platonin tyylillä, jotka ovat kaikki kadonneet vuosisatojen aikana. Diogenes myös mainitsee, että tästä "naisfilosofista" kerrottiin paljon tarinoita.
Hipparkhia tunnetaan myös väittelyistään Theodoros Jumalattoman kanssa. Theodoros oli kyseenalaistanut hänen oikeutensa osallistua miesten pitoihin, ja sanoi, että tämä on hylännyt sukkulat ja kangaspuut. Hipparkhia vastasi, että hän on käyttänyt ajan hyödyllisemmin sivistäessään itseään.
Krates Thebalainen
Krates Thebalainen (, 200-luku eaa.) oli kreikkalainen kyynikoiden koulukuntaan kuulunut filosofi.
Krateen syntymän tai kuoleman tarkkaa ajankohtaa ei tiedetä. Kerrotaan, että hän menetti laajan omaisuutensa makedonialaisten hyökkäyksessä. Todennäköisempi tarina puolestaan kertoo, että hän luopui omaisuudestaan periaatteidensa mukaan niin, että hän antoi luottamalleen pankkiirille ohjeen antaa omaisuutensa pojilleen, jos he osoittautuvat typeryksiksi, mutta köyhille, jos hänen poikansa osoittautuvat filosofeiksi.
Krates oli Diogenes Sinopelaisen oppilas, ja Zenon Kitionilaisen opettaja. Hän omisti koko elämänsä hyveen saavuttamiseen askeettisen itsehillinnän julistamiseen. Hänellä oli tapana tulla asuntoihin tätä tarkoitusta varten kutsumatta, ja siksi hän sai lempinimen "Ovien avaaja".
Krates meni naimisiin Hipparkhian kanssa. Hipparkhia oli varakkaan traakialaisen perheen tytär ja Metrokleen sisar. Tämä avioliitto oli ristiriidassa Krateen arkipäiväisen elämäntavan kanssa. Hipparkhias oli viehättynyt Krateen luonteesta eikä pelännyt hänen köyhyyttään eikä rumuuttaan ja vaati päästä tämän vaimoksi uhmatakseen isäänsä.
Krateen merkitys on lähinnä siinä, että hänen filosofiansa muodostaa sillan kyynisyyden ja stoalaisuuden välille, koska stoalaisuuden perustaja Zenon Kitionilainen oli hänen oppilaansa.
Krates ei kirjoittanut paljoakaan. Diogenes Laertioksen mukaan hän kirjoitti joitakin kirjeitä filosofisista asioista, mutta hänen nimellään kulkevat kirjoitukset ovat väärennettyjä ja myöhempien retorikkojen työtä. Laertios laittoi hänen nimiinsä myös lyhyen runon ja muutaman filosofisen tragedian. Plutarkhoksen teos "Krateen elämä" on kadonnut.
Niin kutsuttuihin Kyynikkojen kirjeisiin lukeutuu 36 Krateen nimiin laitettua kirjettä, mutta ne ovat epäperäisiä.
Menippos
Menippos (, 200-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen kyynikoiden koulukuntaan kuulunut filosofi ja satiirikko. Hän oli kotoisin Gadarasta, Syyriasta. Diogenes Laertioksen mukaan hän oli alun perin orja, joka sai paljon rahaa toimimalla rahanlainaajana, mutta menetti ne ja teki epätoivoissaan itsemurhan.
Menippoksen teokset olivat sekoitus proosaa ja runoutta. Ne ovat kaikki kadonneet. Hän kirjoitti vakavista asioista pilailun hengessä. Erityisesti Menippos hyökkäsi epikurolaisia ja stoalaisia vastaan.
Menippoksen teokset vaikuttivat suuresti myöhempään kirjallisuuteen. Hänen mukaansa proosaa ja runoutta yhdistänyttä tyylisuuntaa kutsuttiinkin antiikin aikana menippolaiseksi satiiriksi. Lukianos ihaili häntä suuresti ja mainitsee hänet usein, ja yksi hänen nimiinsä laitetuista dialogeista on nimeltään "Menippos". Dialogin alkuperä on kuitenkin epäilyksenalainen, ja sen alaotsikko "Kuolleiden oraakkeli" muistuttaa hyvin paljon Menippoksen teosta "Kuolleiden manaaminen". Siksi on arveltu, että dialogi saattaa todellisuudessa olla Menippoksen itsensä, tai ainakin imitoitu Menippokselta, oli sen tekijä sitten Lukianos tai joku muu.
Metrokles
Metrokles (, s. noin 300 eaa.) oli kreikkalainen kyynikoiden koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän opiskeli Aristoteleen peripateettisessa koulussa, ja lopulta hänestä tuli Krates Thebalaisen seuraaja. Krates nai Metrokleen sisaren Hipparkhian.
Diogenes Laertios kertoo, kuinka Metrokles kääntyi kyynikoksi. Erään tarinan mukaan hän olisi pieraissut kerran harjoitellessaan puheen pitämistä, ja tämän masentamana hän sulkeutui kotiinsa ja aikoi tehdä itsemurhan näännyttämällä itsensä nälkään. Krates vieraili hänen luonaan ja selitti, että hänen tekonsa oli täysin luonnon mukaista ja siksi siinä ei ollut mitään hävettävää. Tämän jälkeen Krates pieraisi itsekin näyttääkseen kuinka luonnollista se on. Hän oli etukäteen syönyt linssejä tätä tarkoitusta varten. Näin Metrokles pääsi irti häpeästään.
Tarina osoittaa, kuinka kyynikot halusivat hylätä sosiaaliset konventiot elääkseen luonnonmukaista elämää. Myös linsseillä oli kaasunmuodostuksen lisäksi symbolinen merkitys, sillä kyynikot ylistivät niitä usein vaatimattomana mutta tehokkaana ruokana. Näin saatettiin hylätä yleiset mieltymykset, jossa ruoka valittiin maun ja hienouden perusteella. Tarina on myös osoitus kyynikoiden tavasta käyttää huumoria moraalisten opetusten välittämisessä: Metrokles ei taipunut Krateen järkiperäisten argumenttien edessä, mutta pääsi synkkyydestään kun Krates teki saman epäkohteliaan mutta luonnollisen ja yleisesti hauskana pidetyn teon.
Onesikritos
Onesikritos (, 300-luku eaa.) oli yksi Aleksanteri Suuren hoviin kuuluneista kirjoittajista. Hän kirjoitti Aleksanterin elämäkerran. Hän oli kyynikko Diogeneen oppilas, ja myös hänet lasketaan kyynisen koulukunnan filosofien joukkoon.
Onesikritos oli kotoisin Aiginasta tai Astypalaiasta. Hänestä tuli Diogeneen oppilas, ja sai filosofian opiskelijana sellaisen maineen, että Aleksanteri valitsi hänet pitämään kokouksen intialaisten gymnosofistien kanssa. Kun laivasto koottiin Hydaspesissä, Onesikritos nimitettiin luotsiksi. Itse hän kutsui itseään turhamaisesti komentajaksi. Tässä tehtävässä hän avusti Nearkhosta matkalla Indus-joen suulta Persianlahdelle.
Hän kirjoitti Aleksanterista hajanaisen elämäkerran, joka sisälsi historiallisten yksityiskohtien lisäksi kuvauksia valloitetuista ja vierailluista maista, erityisesti Intiasta. Kuninkaan kuoleman jälkeen Onesikritos näyttää viimeistelleen teoksen Traakian kuninkaan Lysimakhoksen hovissa. Teoksen historiallista arvoa on pidetty pienenä, koska se on avoimesti ylistävä ja aikalaiset, jopa Aleksanteri itse, pitivät sitä epäluotettavana. Erityisesti Strabon syyttää Onesikritosta liioittelusta ja halusta kertoa ihmeellisiä asioita.
Onesikritoksen nimissä kulkenut "Periplus" oli kuvaus Intian rannikosta, ja oli todennäköisesti alun perin osa Aleksanterin elämäkertaa. Siihen oli lisätty kuvauksia Nearkhoksen ja muiden rannikkomatkoista. Plinius vanhempi hyödynsi teosta laajalti.
Kleanthes
Kleanthes (, n. 301–232/252 eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.
Kleanthes oli alun perin nyrkkeilijä, ja kotoisin Troadin Assoksesta. Hänen kerrotaan tulleen Ateenaan hallussaan ainoastaan neljä drakmaa.
Hän kuunteli aluksi kyynikko Krateen luentoja, ja myöhemmin stoalaisen Zenonin luentoja. Hän rahoitti itsensä työskentelemällä öisin vedenkantajana puutarhurille. Hänet tunnettiin kärsivällisenä, tai ehkä mieluummin hitaana, ja siksi hän sai lempinimen "Aasi". Hänen moraaliset ominaisuutensa herättivät kuitenkin laajaa kunnioitusta, ja niinpä hänestä tuli stoalaisen koulun johtaja Zenonin kuoltua vuonna 263 eaa. Hän jatkoi kuitenkin edelleen myös ruumiillista työtään.
Hänen oppilaisiina kuuluivat muun muassa hänen seuraajansa Khrysippos, sekä Makedonian kuningas Antigonos I, jolta hän sai 2000 minaa. Diogenes Laertios kertoo hänen kuolleen nälkään. Hänellä oli ollut paha ientulehdus, ja siksi hän oli joutunut olemaan jonkun aikaa syömättä. Kun lääkärit antoivat hänelle jälleen luvan syödä, hän sanoi olevansa jo puolimatkassa kuolemaan, joten hän jatkoi syömättä, kunnes kuoli.
Kleanthes oli filosofiassaan viimeiseen asti uskollinen Zenonille, eikä hän tuottanut juurikaan mitään omaleimaista. Hän kirjoitti noin viisikymmentä teosta, joista on säilynyt katkelmia. Merkittävin niistä on runomuotoinen "Hymni Zeukselle". Se on ainoa varhaisen stoalaisuuden ajalta säilynyt lähes kokonainen teksti. Kleanthes esitti auringon Jumalan asuinpaikaksi, älykkääksi varjelijaksi, ja toisaalta stoalaisen materialismin mukaisesti elvyttäväksi tuleksi tai eetteriksi.
Kleantheen mukaan tuli opettaa hyvettä, joka on sama kuin elämä luonnon mukaan. Nautinto ei kuitenkaan ole luonnon mukaista. Hänen omaperäisin ajatuksensa koski ihmisen sielun olemassaoloa. Hän oli sitä mieltä, että sen elinvoima kuoleman jälkeen riippuu sen elinvoimasta tässä elämässä.
Kleantheen katkelmia löydetään paitsi Diogenes Laertiokselta myös Ciceron ja Senecan töistä.
Panaitios
Panaitios Rhodoslainen (, n. 185/180–110/108 eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Oppilaansa Poseidonioksen ohella hän teki suuren työn stoalaisen filosofian levittämisessä Rooman valtakuntaan.
Panaitios oli opiskellut Pergamonissa Krates Malloslaisen alaisuudessa, ja myöhemmin Ateenassa. Siellä hän osallistui Diogenes Babylonialaisen, Kritolaoksen ja Karneadeen luennoille.
Tämän jälkeen hän muutti Roomaan, jossa hänestä tuli Laeliuksen ja Scipio nuoremman ystävä. Hän asui vieraana viimeksi mainitun asunnossa, ja osallistui hänen kanssaan matkoille Egyptiin ja Aasiaan vuosina 143 tai 141 eaa.
Palattuaan Roomaan hän teki suuren työn stoalaisten ajatusten ja kreikkalaisen filosofian esittelemisessä roomalaisille. Hänen oppilainaan oli joukko merkittäviä roomalaisia, kuten auguuri Q. Mucius Scaevola ja Q. Aelius Tubero.
Scipion murhan vuonna 129 eaa. jälkeen hän asui vuorotellen Ateenassa ja Roomassa, mutta enimmäkseen Ateenassa. Siellä hän seurasi Antipatros Tarsoslaista stoalaisen koulun johdossa. Ateenalaiset tarjosivat hänelle kaupungin kansalaisoikeuksia, mutta hän kieltäytyi niistä. Hänen merkittävin oppilaansa filosofiassa oli Poseidonios.
Opetuksissaan Panaitios painotti erityisesti etiikkaa, kuten muutkin stoalaiset. Hänen merkittävimmät kirjoituksensa olivat myös tästä aiheesta. Niistä on säilynyt ainoastaan merkityksettömiä katkelmia. Teokset olivat:
Sega Game Gear
Sega Game Gear oli Segan 1990-luvun alussa lanseeraama kannettava pelikonsoli, josta oli tarkoitus tulla Nintendon Game Boyn haastaja.
Game Gear oli värillinen käsikonsoli samaan tapaan kuin Atari Lynx. Tämän uskottiin antavan sille etulyöntiaseman Game Boyhin verrattuna - Game Boy muuttui värilliseksi vasta vuonna 1998. Lisäksi Game Geariin oli saatavilla Master Gear-niminen lisälaite, jonka avulla Game Gearilla saattoi pelata kaikkia Sega Master Systemin pelejä.
Game Gear ei kuitenkaan onnistunut valtaamaan markkinoita Game Boylta, sillä se kulutti värillisen ja taustavalollisen näyttönsä vuoksi huomattavasti enemmän paristoja, eikä Sega onnistunut saamaan sille riittävän laajaa pelivalikoimaa. Sega lopettikin Game Gearin tukemisen vuonna 1997, joskin Majesco uudelleenjulkaisi Game Gearin ja valikoiman pelejä vuonna 2000.
Loppuvuodesta 2006 Playpal julkaisi uuden, pienemmän version Game Gearista, joka sisältää 20 Game Gearin ja Sega Master Systemin peliä.
Mikrobitti kehui arvostelussaan konsolin grafiikkaa ja Castle of Illusion Starring Mickey Mouse -peliä. Moitteita arvostelija antoi konsolin persoonattomasta ulkonäöstä, häiritsevästi sijoitetusta ja liian kirkkaasta virtavalosta, nappituntumasta, näytön katselukulman kapeudesta, keskinkertaisista äänistä ja pelivalikoiman yleisestä keskinkertaisuudesta.
Neo-Geo Pocket
Neo-Geo Pocket oli julkaistu värillinen käsikonsoli, jonka oli tarkoitus haastaa Nintendon Game Boy -konsoli.
Kuten useimmat Game Boyn haastajat, myös Neo-Geo epäonnistui pitkälti vähäisen pelitarjonnan vuoksi, sekä siksi, että Game Boylla oli aivan liian paljon kannatusta käsikonsolimarkkinoilla. Silti Neo-Geo oli paljon lupaavampi lähtökohdiltaan, sillä se oli teknisesti ylivertainen.
Vuonna 1999 SNK julkaisi päivitetyn version alkuperäisestä Pocketista, nimellä Neo-Geo Pocket Color.
Sega Master System
Sega Master System oli videopeliyhtiö Segan 8-bittinen pelikonsoli. Se kilpaili Nintendon 8-bittisen konsolin kanssa videopelimarkkinoiden valtiaan asemasta 1980-luvulla.
Master System ilmestyi Japanissa vuonna 1985 (tuotiin Eurooppaan 1987). Teknisiltä ominaisuuksiltaan Master Systemissä oli kovinta kilpailijaansa 8-bittistä Nintendoa nopeampi prosessori ja hieman kehittyneempi grafiikka, mutta sen äänipiiri (Texas Instruments SN76489) oli yksinkertaisempi. Japanissa laitetta myytiin aluksi nimellä "Sega Mark III". Tässä Japanin versiossa oli mukana myös toinen äänipiiri, Yamaha YM2413 (OPLL), joka oli riisuttu malli PC-tietokoneiden AdLib ja Sound Blaster äänikortteissa käytetystä FM-piiristä.
Tallenusmediana oli pelimoduulin lisäksi ohut "Sega-kortti" ("Sega Card"), jolle oli oma paikkansa. Näille ei kuitenkaan mahtunut kovin isoja pelejä, joten niiden käytöstä luovuttiin varhain. Lisäksi laitteissa oli usein jokin sisäänrakennettu peli (Suomessa myydyissä laitteissa "Hang-On", "Safari Hunt" tai "Alex Kidd in the Miracle World").
Vaikka Master System jäi myyntiluvuissa selvästi Nintendon saman sukupolven konsolista jälkeen, saavutti se monissa maissa kohtalaista menestystä. Laite löytyi myös monista suomalaisista kodeista. Pitkäaikaisimman suosionsa laite saavutti Brasiliassa, jossa paikallisia versioita ja pelejä tehtiin vielä 1990-luvun lopulla.
Master Systemistä luotiin paranneltuja malleja 1990-luvulla. "Master System II" toi hiukan lisää rahaa Segan kassaan Japanissa ja Euroopassa mutta Yhdysvalloissa se ei kuluttajia kiinnostanut. Sen on sanottu kärsineen Nintendon lisensiointi-strategiasta, jossa yhtiöille annettiin lupa tehdä Nintendon pelejä sillä ehdolla, että he eivät käännä peliään Segan laitteelle. Tällaiset sopimukset myöhemmin kiellettiin Yhdysvaltain Liittovaltion oikeudessa.
Osa Master Systemin peleistä, kuten Alex Kidd, ovat saaneet klassikon maineen. Varhaisempina aikoina isokorvainen Alex Kidd toimi Segan maskottina mutta siitä ei ollut Marion haastajaksi ja se sai myöhemmin väistyä Sonicin tieltä. Tunnetuin Alex Kidd -peli oli "Alex Kidd in Miracle World". Suosituimpiin Master System pelehin kuuluivat esimerkiksi tasohyppelyt "Wonderboy: The Dragon's Trap", "Wonderboy in Monster World", "Ninja Gaiden", "Psycho Fox", "Land of Illusion", "Castle of Illusion", "Sonic the Hedgehogit", "Asterix"-pelit; roolipelit "Phantasy Star", "Golvellius", "Ys: Vanished Omens"; ja ammuskelupelit "R-Type", "Fantasy Zone II", "Powerstrike II.
Kasvatustiede
Kasvatustiede on tiede, joka tutkii ja kehittää ihmisen koko elämänkaaren aikana tapahtuvaa kasvua, kehitystä ja oppimista sekä niihin liittyviä kysymyksiä. Lisäksi se tarkastelee erilaisia koulutusinstituutioita ja -järjestelmiä.
Varhaiskasvatus näkee lasten kasvatuksen tavoitteellisena toimintana. Kasvatukseen liittyvien lainalaisuuksien ymmärtäminen voi johtaa tuloksellisempaan ja tavoitteellisempaan kasvatukseen. Toisaalta lasten kasvatus nähdään periytyvänä ja osittain vaistonvaraisenakin toimintana.
Oman aiheryhmänsä kasvatustieteissä muodostaa aikuiskasvatus: aikuiskoulutus ja toisaalta elinikäinen oppiminen, vapaa sivistys.
Kasvatustieteen aihealueita ovat
Monet kasvatustieteitä opiskelleet hakeutuvat opetusalan tehtäviin. Opettajan pätevyys on kuitenkin vain niillä kasvatustieteilijöillä, jotka ovat suorittaneet "opettajan pedagogiset opinnot". Nämä työskentelevät pääasiassa opettajina. Luokanopettajan pätevyyden saavat ne kasvatustieteilijät, jotka ovat suorittaneet maisteritasoiset luokanopettajakoulutuksen opinnot, sisältäen opettajan pedagogiset opinnot ja peruskoulussa opetettavien aineiden opinnot. Käytännössä nämä suoritetaan opettajankoulutuslaitoksessa. Muutkin kasvatustieteilijät saattavat kuitenkin toimia epäpätevinä opettajansijaisina, mikäli päteviä hakijoita ei ole ollut. Muiden tiedekuntien opiskelijat voivat hankkia opettajan pätevyyden suorittamalla opettajan pedagogiset opinnot, jolloin he voivat työskennellä aineenopettajana sen mukaan, mistä aineista heillä on opettajan pätevyyteen vaadittavat aineopinnot suoritettuna.
Opetustehtävät on kuitenkin vain yksi osa kasvatustieteilijöiden tehtäväkenttää. Riippuen erikoistumisesta kasvatustieteilijöiden ja aikuiskasvatustieteilijöiden ammattinimikkeitä ovat muun muassa:
koulutussuunnittelija, projektipäällikkö, suunnittelija, työnsuunnittelija, ohjaava opettaja, koulutustarkastaja freelance-kouluttaja/kouluttaja/aikuiskouluttaja, kasvatusaineiden lehtori, lehtori, kasvatustieteellisten ja psykologisten aineiden opettaja, päätoiminen tuntiopettaja, aikuiskoulutusvastaava, rehtori, koulutuspäällikkö, koulutusjohtaja, opinto-ohjaaja, työvoimakonsultti, työvoimaohjaaja, työvoimaneuvoja, asiakasneuvoja, koulutusneuvoja, urasuunnittelija, perhepäivähoidon ohjaaja, perhetyöntekijä/-ohjaaja, sosiaalityöntekijä, lastensuojelu, koulukuraattori, tutkija, projektitutkija, kuntoutustutkija, assistentti, projektiassistentti, henkilöstönkehityspäällikkö, eLearning Product Manager, henkilöstöpäällikkö, koulutuspäällikkö, hallinnon ja henkilöstön assistentti, henkilöstökonsultti, henkilöstöneuvottelija, rekrytoija, rekrytointikonsultti, HRD-consultant, HRD-specialist, HRD-manager, human resources compensation & benefits assistant, liikkeenjohdon ja johtamisen kouluttaja, järjestösihteeri/aluesihteeri, sosiaalisihteeri, projektisihteeri, kehittämispäällikkö, sivistystoimentarkastaja, amanuenssi, talouspäällikkö, rekrytointipäällikkö, korkeakoulusihteeri, johtava konsultti, koulutoimenjohtaja, sivistysjohtaja, apulaisrehtori, suunnittelijaopettaja, kansalaisopiston tuntiopettaja, yliopettaja ja opetusneuvos.
Kehitysmaatutkimus
Kehitysmaatutkimus (nykyisin käytetään myös termiä kehitystutkimus) on monitieteinen yhteiskuntatieteen ala, joka tutkii kehitysmaihin, sekä yleisesti kehitykseen liittyviä yhteiskuntatieteellisiä kysymyksiä.
Kehitysmaatutkimus on ongelmakeskeistä, eli se lähtee liikkeelle usein jostain asiasta, joka koetaan reaalimaailmassa ongelmana. Se on luonteeltaan monitieteistä eli yhteiskuntatieteen metodologioista pyritään valitsemaan aina parhaat metodit kutakin tutkimuskysymystä ajatellen (käytännössä eri tutkijat ovat tietysti useimmiten erikoistuneet tiettyihin kysymyksiin ja metodeihin).
Perinteisesti kehitysmaatutkimuksen ydinkysymys on ollut, miksi toiset maat ovat "kehittyneet" eli tulleet teollisuusmaiksi ja toiset eivät - miksi maailma on jakautunut "rikkaaseen pohjoiseen" ja "köyhään etelään". Selityksiä tähän on haettu esimerkiksi maailmantalouden rakenteista, valtioiden itsensä harjoittamasta politiikasta ja eri alueiden kulttuureista.
Suomessa kehitysmaatutkimusta voi opiskella pääaineena Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa, maisteriohjelmassa Jyväskylän yliopistossa ja sivuaineena UniPID-verkoston kautta.
Kamelikastike
Kamelikastike () oli keskiajan tunnetuimpia kastikkeita. Kastikkeen nimen arvellaan tulleen kanelista ("cannelier de Ceylan"), joka yleensä on yksi kastikkeen ainesosista. Muita aineksia ovat viinietikka, korppujauho sekä mausteet. Yleensä italialaisissa kamelikastikkeissa on hieman sokeria ja ranskalaisista se taas puuttuu.
Ainekset
Leikkaa leipä paloiksi kulhoon ja kastele viinillä sekä etikalla. Anna liota välillä sekoittaen, kunnes leipä on mössöä.
Painele siivilän läpi kastikekattilaan kaikki neste. Lisää mausteet ja kuumenna matalassa lämpötilassa, kunnes seos paksuuntuu.
Tarjoile lämpimänä.
Retoromaani
Retoromaani (, ) on romaaninen kieli ja yksi Sveitsin neljästä kansallisesta kielestä italian, ranskan ja saksan ohella. Sveitsin maalain () mukaan retoromaaninkielisillä on oikeus käyttää retoromaania virallisena kielenä () koko maassa. Graubündenin kantonissa sekä monissa kantonin kunnissa ja hallintoalueilla retoromaani on virallinen kieli.
Retoromaanin eri murteita puhutaan lähinnä useilla Graubündenin kantonin alueilla. Vuoden 2000 väestönlaskennassa 61 815 ihmistä ilmoitti käyttävänsä kieltä säännöllisesti ja 35 095 henkilöä ensisijaisena kielenään. Kieli on läheistä sukua Pohjois-Italiassa puhutuille ladinille ja friulille.
Retoromaani on yleisnimitys usealle keskenään läheistä sukua olevalle kielelle, joita puhutaan eri osissa Graubündenin kantonia. Viisi eniten puhuttua murretta ovat:
Vuodesta 1938 retoromaani on kuulunut Sveitsin valaliiton kansallisiin kieliin, kuitenkin aluksi ilman virallisen kielen asemaa. Kaikilla viidellä kielen murteella on ollut tasaveroinen asema vuodesta 1999. Vuodesta 2001 lähtien Graubündenin kantonin virallisena retoromaanisena kirjakielenä ja kouluissa opetettavana kielenä on "Rumantsch grischun", 1970–1980-luvuilla eri murteiden pohjalta kehitetty yhtenäistetty retoromaani.
John Mills
Sir John Mills (22. helmikuuta 1908 – 23. huhtikuuta 2005) oli englantilainen näyttelijä, joka esiintyi urallaan yli 120:ssa elokuvassa.
John Mills syntyi 22. helmikuuta 1908 Felixstowessa Suffolkissa. Hänen syntymänimensä oli Lewis Ernest Watts Mills, mutta hän vaihtoi sen 1920-luvun alussa muutettuaan Lontooseen.
Mills meni 1920-luvun alkupuolella sisarensa rohkaisemana tanssikouluun Lontooseen. Ensimmäiset elokuvaroolinsa Mills sai 1930-luvun alussa kierreltyään sitä ennen eri tanssi- ja teatteriryhmissä. Läpimurtonsa hän teki toisen maailmansodan aikana elokuvassa "Meri on kohtalomme" ("In Which We Serve").
Millsillä oli hyvin pitkä ura, joka kesti 1930-luvulta aina 2000-luvulle saakka, ja hän ehti esiintyä yli sadassa elokuvassa. Uransa alussa hän tuli tunnetuksi sotilasrooleista, ja nousi yhdeksi maansa suosituimmista näyttelijöistä. Myöhemmin urallaan hän keskittyi luonnerooleihin, eräänlaisena uran kohokohtana voidaan pitää esiintymistä vuoden 1970 elokuvassa "Ryanin tytär" ("Ryan's Daughter"), josta hän sai parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon.
John Mills aateloitiin vuonna 1976 ja vuonna 2002 hän sai elämäntyöstään arvostetun BAFTA-palkinnon. Mills menehtyi 23. huhtikuuta 2005 keuhkokuumeeseen kotonaan Denhamissa.
Mills oli naimisissa kahdesti. Ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Aileen Raymond, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1927; liitto päättyi eroon vuonna 1941. Vuonna 1941 Mills meni naimisiin näytelmäkirjailija Mary Hayley Bellin kanssa, jonka kanssa hän sai kaksi tytärtä, Hayleyn ja Julietin, jotka molemmat ovat tehneet pitkän uran näyttelijöinä. Hayley Millsin poika Crispian on 1990-luvulla perustetun Kula Shaker -yhtyeen laulaja. Millsin ensimmäinen vaimo Aileen kuoli 28. huhtikuuta 2005, vain muutamaa päivää myöhemmin kuin entinen miehensä, ja Mary Hayley Bell menehtyi 1. joulukuuta 2005.
Jody Scheckter
Jody David Scheckter (s. 29. tammikuuta 1950 East London, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen entinen Formula 1 -kuljettaja joka kilpaili sarjassa vuosina 1972–1980. Scheckter on menestynein eteläafrikkalainen F1-kuljettaja ja samalla ainoa eteläafrikkalainen, joka on voittanut mestaruuden.
Jody Scheckter ajoi vain muutamia osakilpailuja kahden ensimmäisen F1-vuotensa aikana, mutta näytöt riittivät paikkaan Tyrrell-tallissa kausiksi 1974–1976. Näiden kausien aikana Jody onnistui voittamaan osakilpailun kolmesti ja ajamaan säännöllisesti myös pistesijoille sijoittuen kuljettajien sarjassa kolmannelle tilalle kausina 1974 ja 1976.
Kaudeksi 1977 Scheckter vaihtoi tallia ja sijoittui muutamien osakilpailuvoittojen ja palkintopallisijoituksien siivittämänä kuljettajien sarjassa toiseksi Niki Laudan jälkeen. Kauden 1978 jälkeen hän kuitenkin päätti siirtyä Ferrari-talliin.
Heti ensimmäisen Ferrari-kautensa aikana Scheckter onnistui ajamaan kolme osakilpailuvoittoa ja voittamaan kuljettajien mestaruustittelin. Tasaisuudellaan hän kukisti tallitoverinsa, myös kolme voittoa ajaneen Gilles Villeneuven, jota monet asiantuntijat pitävät kaikkien aikojen nopeimpana F1-pilottina. Yhdessä nämä kaksi siivittivät Ferrari-tallin merkkimestaruuteen. Scheckter muistetaankin usein siitä, että hän oli viimeinen kuljettaja ennen Michael Schumacheria, joka oli onnistunut voittamaan kuljettajien sarjan Ferrarilla. Scheckterin toinen Ferrari-kausi oli aiemmasta menestyksestä huolimatta masentava – hän pystyi saalistamaan kauden aikana ainoastaan 2 pistettä ja päätti lopettaa uransa. Kausi 1980 oli voittoisan vuoden jälkeen Ferrarille katastrofi, sillä Villeneuvekin sai kasaan vain 6 pistettä.
Jody Scheckter starttasi urallaan 113 GP-kilpailuun joissa ajoi 10 voittoa, 3 paalupaikkaa ja 5 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä hän keräsi urallaan 255.
Belgian Grand Prix
Belgian Grand Prix (, , ) on vuonna 1925 ensimmäistä kertaa järjestetty autokilpailu Belgiassa, joka on ollut vuodesta 1950 lähtien muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta (usein radan vaarallisuuden tai turvallisuustekijöiden johdosta) joka vuosi osana Formula 1 -luokan maailmanmestaruussarjaa.
Belgian Grand Prix jäi kuitenkin pois vuosien 1957, 1959, 1969, 1971, 2003 ja 2006 kilpailukalentereista. Seitsemän kilometriä pitkä Circuit de Spa-Francorchamps’n moottorirata on pisin Formula 1 -sarjassa 2000-luvulla mukana oleva rata.
Eniten voittoja on saksalaisella Michael Schumacherilla, kaikkiaan kuusi vuosilta 1992, 1995–1997 sekä 2001–2002. Viidesti voittajaksi on ajanut Ayrton Senna, neljästi Kimi Räikkönen ja Jim Clark.
Suomen kansalaisista kilpailun ovat voittaneet Mika Häkkinen (vuonna 2000), Kimi Räikkönen (vuosina 2004–2005, 2007 ja 2009), sekä Nico Rosberg (vuonna 2016).