Yhteiskuntaluokka
Yhteiskuntaluokka tai sosioekonominen ryhmä on keskeinen yhteiskunnan sosiaalisen jakautumisen mittari. Yhteiskunnan alueella elävä väestö jakautuu koulutuksen asteen, rikkauden ja ammattiaseman perusteella ryhmiin eli luokkiin, joilla on toisiinsa verrattuna eriarvoiset mahdollisuudet toimia yhteiskunnassa rahallisesti, sosiaalisesti ja poliittisesti.
Myös elämäntilanne vaikuttaa ihmisen yhteiskunnalliseen asemaan. Suomessa Tilastokeskus jakaa väestön sosioekonomisiin ryhmiin, jotka muodostuvat eläkeläisistä, opiskelijoista, työntekijöistä, alemmista ja ylemmistä toimihenkilöistä, yrittäjistä ja työttömistä.
Eri yhteiskuntaluokkiin kuuluvien ihmisten välillä on keskimäärin eroja kulutustottumuksissa, tavoissa, harrastuksissa ja harrastamattomuudessa sekä mieltymyksissä. Eräänä luokka-aseman määritelmänä pidetään mahdollisuutta ulkoisen elämänaseman hankkimiseen ja sisäisen tyydytyksen saavuttamiseen markkinoita hyväksikäyttäen. Myös ihmisen sosiaaliset suhteet määrittyvät pitkälti yhteiskuntaluokan mukaan, sillä ihmiset tuntevat yleensä eniten oman yhteiskuntaluokkansa edustajia.
Yhteiskunnan perusjako käsittää kolme kerrosta: työväenluokan, keskiluokan ja yläluokan. Työväenluokka ja keskiluokka on jaettu perinteisesti vielä kahteen alaryhmään: pelkän peruskoulutuksen saaneeseen työväestöön ja ammattikoulutuksen saaneeseen työväestöön sekä lukio-, opisto- tai ammattikorkeakoulutuksen saaneeseen alempaan keskiluokkaan ja yliopistokoulutuksen saaneeseen ylempään keskiluokkaan.
Ihmisen yhteiskuntaluokka voi vaihtua, kun hänen elämäntilanteensa, tulotasonsa tai koulutusasteensa muuttuvat. Tämä on kuitenkin melko harvinaista, sillä yhteiskuntaluokka periytyy vahvasti. Yhteiskuntaluokan mukanaan tuoman statuksen periytyvyydessä suvussa korrelaatio on 85 prosenttia. Matalan ja korkean yhteiskuntaluokan molempien päätymisessä keskiarvotasolle siis kestäisi 20 sukupolvea eli noin 600 vuotta. Niissä suvuissa jotka kuuluivat eliittiin 1800-luvulla, yhteiskuntaluokan periytyvyys on ollut 70-75 prosenttia.
Teollistuneen yhteiskunnan väestö jaettiin aiemmin irtolaisiin, työväestöön, maatalousväestöön, keskiluokkaan, porvaristoon ja aatelisiin.
Suomi oli ennen vuotta 1906 sääty-yhteiskunta, jossa vain osalla väestöstä oli äänioikeus. Äänioikeutettuja säätyjä olivat aatelisto, papisto, porvaristo ja manttaaliin pantua maata omistavat talonpojat. Säädyistä vain talonpojat ja porvarit maksoivat veroja.
Tilattomaan, eli äänioikeutta vailla olevaan, maaseutuväestöön kuuluivat muuan muassa maanviljelystä harjoittavat vuokratilalliset eli torpparit sekä mäkitupalaiset, itselliset, piiat ja rengit, muonamiehet ja loiset. Torpparit viljelivät päätilalta vuokraamaansa maata työvastiketta eli taksvärkkiä vastaan, mäkitupalaiset asuivat vuokra-asunnossa maksaen vuokransa työllään. Palkolliset olivat piikoja ja renkiä, joiden työsuhde kesti aina vuoden kerrallaan. Muonamiehet tekivät tilapäistöitä ruokaa vastaan. Loiset olivat maaseudun työvoimareserviä, jotka tekivät tilapäistöitä ruokaa ja majoitusta vastaan asuen talojen tai torppien nurkissa.
Tilaton väestö muodosti lopulta suomalaisen yhteiskunnan suurimman luokan, sillä noin puolet maatalousväestöstä kuului 1900-luvun alussa tilattomiin. Tilaton maaseutuväestö jäi kuitenkin säätyjärjestelmän ja siten myös yhteiskunnallisen päätöksenteon ulkopuolelle aina vuoteen 1906 asti, jolloin Suomessa astui voimaan laki, joka takasi äänioikeuden lähes kaikille muille kansanryhmille, paitsi vaivaishoidon varassa eläville ihmisille. Suomen kansanvaltaistuminen johti vajaassa kymmenessä vuodessa torpparilain säätämiseen. Tämä vuonna 1918 voimaan tullut torpparilaki merkitsi torpparilaitoksen lakkauttamista ja maauudistusta torpparien, mäkitupalaisten ja lampuotien saadessa asumustensa ja viljelystensä omistusoikeuden.
Työväenluokka muodosti aiemmin suurimman yhteiskuntaluokan, mutta tilanne muuttui teollisten työpaikkojen siirryttyä yhä enenevässä määrin halpatuotantomaihin.
Luokkaerot lievenivät 1970- ja 1980-luvuilla tuloerojen tasoittuessa ja yhteiskunnan keskiluokkaistuessa. Yhdeksänkymmenluvun laman jälkeinen tuloerojen kasvu sekä pitkäaikaistyöttömyyden ja määräaikaisten työsuhteiden yleistyminen ovat kuitenkin johtaneet luokkayhteiskunnan paluuseen.
Viime vuosikymmeninä voimistunut asuinalueiden eriytyminen on voimistanut myös ihmissuhteiden määrittymistä yhteiskuntaluokan mukaan.
Yliopistotutkinto ei Suomessa takaa aina hyvää taloudellista asemaa, sillä monen akateemisen ammatin palkkaus sijoittuu palkkahaitarin keskivälin alapuolelle. Korkea koulutus ei enää takaa myöskään työllistymistä omalle alalle, koska monille aloille koulutetaan enemmän väestöä kuin koulutetulle työvoimalle riittää kysyntää. Osa yliopistotutkinnon suorittaneista henkilöistä kuuluukin prekariaattiin, jonka elämä on tyypilliseti työttömyyden, palkkatukitöiden ja muiden lyhytaikaisten työsuhteiden muodostaman kehän kiertämistä.
Tällä hetkellä suurin osa suomalaisista kokee kuuluvansa alempaan keskiluokkaan (31 %) ja seuraavaksi yleisimmät luokat ovat työväenluokka (29 %) ja ylempi keskiluokka (24 %). Prosentti suomalaisista mieltää kuuluvansa yläluokkaan ja loput 15 prosenttia ei osaa sijoittaa itseään mihinkään yllä mainituista luokista.
Marxilaisuudessa pidetään merkityksellisenä, onko yhteiskuntaluokilla sovittamattomia luokkaristiriitoja. Marxilaisen teorian mukaan tietoisuus sovittamattomista luokkaristiriidoista johtaa vallitsevia taloudellisia ja poliittisia olosuhteita vastaan suunnattuun kapinaan.
Stanislaw Ossowski piti perusongelmana valintaa kahden vaihtoehdon välillä:
Tutkimuksen mukaan onnellisuutta ei aja absoluuttinen tulotaso, vaan suhteessa muihin ihmisiin (kuten samanikäisiin ryhmiin ja naapureihin) oleva status. Ihmisen muita korkeampi asema siis vaikuttaa onnellisuuteen enemmän kuin tulotaso.