Kalevi Aho
Kalevi Ensio Aho (s. 9. maaliskuuta 1949 Forssa) on suomalainen säveltäjä.
Aho opiskeli aluksi luonnontieteitä mutta päätti 1960-luvun loppupuolella keskittyä musiikkiin. Aho opiskeli Sibelius-Akatemiassa Einojuhani Rautavaaran johdolla vuosina 1969–1971 ja jatkoi opintojaan Länsi-Berliinissä Boris Blacherin johdolla vuosina 1971–1972.
Vuonna 1974 Aho toimi Sibelius-Akatemian vt. lehtorina ja vuosina 1974–1988 Helsingin yliopiston musiikkitieteen lehtorina. Hän oli Sibelius-Akatemian vs. sävellyksen professori vuosina 1988–1993. Aho nousi julkisuuteen varhaisemmin kuin monet muut ikäpolvensa säveltäjät. Hänellä oli jo 24-vuotiaana peräti neljä sinfoniaa teosluettelossaan. Hän sai 1970-luvulla suosiota uusklassistisilla sävellyksillään, mutta hieman myöhemmin hän muutti tyyliään modernismiin ja postmodernismiin.
2000-luvulla Ahon musiikki alkoi saada jalansijaa myös kansainvälisesti, mistä kertovat muun muassa useat tilausteokset ulkomaisilta solisteilta ja orkestereilta. Tähän kehitykseen on vaikuttanut voimakkaasti Ahon asema Sinfonia Lahden nimikkosäveltäjänä 1990-luvulta asti, ja tästä seuranneet lukuisat sinfonioiden ja konserttojen levytykset BIS-levy-yhtiölle. Sharon Bezaly tilasi Aholta huilukonserton vuonna 2002. Seuraavana vuonna Aho sävelsi konserton kahdelle sellolle Manchesterin sellofestivaalien tilauksesta. Teos kantaesitettiin vuonna 2004, ja se sai myönteisen vastaanoton brittikriitikoilta ja -yleisöltä. Suurmenestyksen sai myös Martin Fröstin Lontoossa huhtikuussa 2006 kantaesittämä klarinettikonsertto. Tämä teos vakiinnutti lopullisesti Ahon aseman yhtenä nykyhetken merkittävistä konserttosäveltäjistä.
Useimmat uudemmista konsertoistaan Aho on säveltänyt kansainvälisille huippusolisteille. Aho on saanut työstään useita koti- ja ulkomaisia tunnustuksia, muun muassa Léonie Sonningin sävellyspalkinnon vuonna 1974, Henrik Steffens -palkinnon vuonna 1990 ja berliiniläisen Stiftung Kulturfondsin työskentelyapurahan vuonna 1998. Pro Finlandia -mitalin Aho sai vuonna 1999. Aho on toiminut useissa luottamustehtävissä, kuten Suomen Säveltäjät ry:n johtokunnan jäsenenä (1975–1979, 1983–1989 ja 1997–2005), Suomen Kulttuurirahaston hallituksen jäsenenä (1996–2005) ja Suomen Sinfoniaorkesterit ry:n puheenjohtajana (vuodesta 2000).
Ahon tärkeimpiä teoksia lienevät hänen seitsemäntoista sinfoniaansa, joista ensimmäinen valmistui vuonna 1969. Aho on mielellään puhunut teostensa yhteydessä ”psykologisesta kehityskaaresta”, mikä sivuaa yhtä postmodernin musiikin keskeistä piirrettä, kerronnallisuutta. Postmodernismiin Ahon kytkevät myös erilaiset tyylisitaatit: esimerkiksi seitsemännessä sinfoniassa eli "Hyönteissinfoniassa" kuullaan muistumia muun muassa marssista, valssista ja jopa tangosta ja foxtrotista. Ahon varhaisista teoksista voidaan löytää vaikutteita muun muassa Dmitri Šostakovitšilta, mutta vuosikymmenten mittaan Aho on jalostanut persoonallisen tyylin, jolle on vaikea löytää varsinaisia esikuvia.
Ahon musiikille on tyypillistä laajakaarinen ja lineaarinen polyfoninen sävellystekniikka sekä taidokas soitinnus. Ahon musiikki kasvaa usein massiivisiin ja dissonoiviin huipennuksiin, mutta viime vuosina hänen teoksiinsa on ilmestynyt entistä hienostuneempia, jopa läpikuultavia tehoja. Hyviä esimerkkejä tästä ovat muun muassa sopraanolle ja orkesterille sävelletty laulusarja "Kiinalaisia lauluja" ja huilukonsertto. Vaikka pessimismi hallitseekin Ahon maailmankuvaa, on hän integroinut eräisiin teoksiinsa, kuten 13. sinfoniaan, myös tanssillista rytmiikkaa ja jopa huumoria. Hänen viimeaikaisessa tuotannossaan on näkynyt lisäksi vaikutteita Euroopan ulkopuolisten klassisten musiikkikulttuurien musiikista. Esimerkiksi 14. sinfoniassa ("Rituaaleja") lähes solistisessa asemassa ovat etniset lyömäsoittimet darbuka ja djembe. Oboekonsertossa hän on käyttänyt erästä arabialaista, mikrointervalleja sisältävää sävelasteikkoa, ja teoksen toinen osa perustuu oikukkaaseen arabialaiseen rytmiin. Virtuoosisen orkesteriteoksen "Minea" muoto muistuttaa puolestaan intialaisten raagojen muotoa. Itämaiseen musiikkiin assosioituvat monimutkaiset toistuvat rytmikuviot vallitsevat myös 15. sinfonian toista ja neljättä osaa.
Toinen innoituksen lähde on ollut muinaispohjoismainen šamanismi, joka on innoittanut muun muassa lyömäsoitinkonserttoa "Sieidi". Konsertosta on tullut 2010-luvulla Ahon esitetyin teos.
Aho tunnetaan loisteliaan mutta selkeän orkestroinnin taitajana, ja hän on tehnyt useita sovituksia muiden säveltäjien teoksista (muun muassa Modest Musorgskin "Kuoleman lauluja ja tansseja" Martti Talvelalle).
Sävellystyön ohella Aho on tullut tunnetuksi taitavana ja yhteiskunnallisesti valveutuneena kirjoittajana. Hän on tehnyt kolumneja useisiin lehtiin ja julkaissut muun muassa esseekokoelmat "Taiteilijan tehtävät postmodernissa yhteiskunnassa" (1992) sekä "Taide ja todellisuus" (1997). Aho on kritisoinut molempia Irakin sotia ja Tšetšenian sotaa sekä syyttänyt nykyistä asenneilmapiiriä liiasta markkinakeskeisyydestä. Yhteiskunnallisten tekstien lisäksi hän on julkaissut säveltäjä Uuno Klamin elämäkerran yhdessä Marjo Valkosen kanssa sekä useita musiikkitieteellisiä kirjoja ja artikkeleita.