Alamäkiajo
Alamäkiajo on eräs maastopyöräilyn alalaji. Lajin harrastajat kutsuvat lajia ”deehooksi” (DH, downhill, alamäki). Alamäkiajossa tavoitteena on päästä rinteeseen merkitty rata mahdollisimman nopeasti alas. Radat koostuvat vaativista kivikkoisista poluista, joihin kuuluvat erikokoisten hyppyreiden ohella myös pudotukset (dropit) ja kallistetut mutkat (bermit, engl. bend turn). Nopeudet saattavat nousta jopa sataan kilometriin tunnissa. Alamäkiajopyörät ovat rakenteeltaan hyvin järeitä ja ne muistuttavatkin paljon motocross-pyörää ilman moottoria. Alamäkipolkupyörien hinnat liikkuvat noin 2000 euron yläpuolella ja hämärä yläraja liikkunee yli kymmenessä tuhannessa eurossa. Tehdastallien kilpakäyttöön suunnitellut pyörät voivat maksaa useampia kymmeniä tuhansia euroja.
On syytä huomata, että nykyinen maastopyöräily on muodostunut juuri alamäkiajon kautta - ei päinvastoin. Laji sai alkunsa jo ilmeisesti 70-luvulla Yhdysvalloissa, kun cruiserityyppisillä pyörillä keksittiin ajaa kilpaa mäkeä alas. Cruiserityyppisen pyörän etuina olivat vahva runko, paksut renkaat sekä alamäkeen hyvin soveltuva loiva runkogeometria. Laji alkoi kehittyä, kun pyöriin lisättiin vaihteita, jotta samalla pyörällä pääsisi myös mäkeä ylös. 80-luvulla jäykkärunkoiset ja jousittamattomat pyörät olivat jo kehittyneet pitkälle nykyisen näköisiksi maastopyöriksi. Pyörien kehityksen myötä myös alamäkikilpailuiden radat ovat muuttuneet nopeammiksi ja teknisemmiksi. Yhdysvalloista laji on levinnyt Saksan kautta muihin Keski-Euroopan maihin.
Aluksi pyörät olivat täysin jäykkiä eli niissä ei ollut jousitusta ollenkaan, jolloin sekä itse pyörä että ajaja joutuivat todella koville. 90-luvun alussa pyörissä alettiin käyttää jousitettuja etuhaarukoita. Joustomatka oli silloin vain noin 4-7 senttimetriä. Myöhemmin runkoihin on suunniteltu mitä erilaisimpia takajousituksen mahdollistavia mekanismeja. Lopulta jousitusmatka kasvoi yli kymmeneen senttimetriin, mutta iskunvaimennusteknologia ei ollut riittävän kehittynyttä.
Runkoja alettiin teräksen sijaan valmistaa alumiinista, josta pystytään tekemään jäykempiä ja kevyempiä runkoja. 90-luvun loppupuolella pyöriin ilmestyivät tuplakruunukeulat ja joustomatka lähenteli 20 senttiä. Tuplakruunukeulalla tarkoitetaan keulaa, jonka liukuputket jatkuvat aina ohjainkannattimeen saakka. Tämä rakenne vahvistaa keulaa huomattavasti, mutta pienentää kääntösädettä.
Kaikkeen mahdolliseen on kiinnitettävä huomiota, sillä joka ikisen osan on kestettävä suurella nopeudella kivikkoisessa ja juurakkoisessa rinteessä eteneminen sekä hyppyjen aiheuttamat iskut. Iskunvaimennuksen joustomatkat ovat nykyään yli 20 sentin, jopa 30 senttiä (30 sentin keulat soveltuvat enemmän "freerideen" tai "extreme freerideen"). Iskunvaimennuksessa käytetään usein ulkoisesti säädettäviä keuloja ja takaiskunvaimentimia. Säädettävyys on tärkeä ominaisuus, jotta pyörä saadaan sopivaksi kullekin ajajalle. Säätömahdollisuuksia on useita, mutta yleisimmät ovat jousen esijännitys sekä sisään- ja ulospäinvaimennus. 
Alamäkipolkupyörissä käytetään yleensä vain yhtä etuhammasratasta (vrt. normaalin maastopyörän kolme etuhammasratasta) ja ns. ketjunohjuria, joka estää ketjua putoamasta etuhammasrattaalta. Etuhammasrattaan rinnalle on usein liitetty myös vahva kiveniskuilta suojaava kiekko (engl. rock ring). Vaihteina pyörissä käytetään ketjuvaihteita (yleensä 8 tai 9 kpl), mutta myös napavaihteita on olemassa (Rohloff Speedhub, 14 vaihdetta). Vaihteiden toimivuus jatkuvassa rynkytyksessä on eräs ongelmakohta ja tämän ongelman ratkaisemiseksi on kehitetty juuri alamäkipyöriin soveltuva vaihdelaatikko. Esimerkiksi ammattilaistalli Team G Cross Honda käyttää paljon rahaa merkkipyöränsä tuotekehitykseen ja sen runkoon integroitu vaihdelaatikko oli pitkään salaisuus, kunnes pyörä julkaistiin. Nykyään kehitys suuntautuu runkojen kestävyyden ja iskunvaimennusteknologian parantamisen ohella myös jarrujen toimivuuden parantamiseen. Jarruina alamäkipolkupyörissä käytetään hydraulisesti toimivia levyjarrjuja. Jarrulevyjen halkaisija on noin 20 cm. Renkaat ovat alamäkiajoon varta vasten suunniteltuja normaalia paksumpia ja karkealla kuvioinnilla varustettuja nappularenkaita. Renkaan nimelliskoko on 26", mutta toisinaan näkee myös 24" renkaita käytettävän. Hyvän pidon lisäksi renkailta vaaditaan myös suurta ilmatilavuutta ja renkaiden leveydet liikkuvatkin 2,1" - 3,0" välillä
Lajin suosio maailmalla on nykyään huima, alamäkiajo on ehkä toiseksi eniten seurattu pyöräilylaji maantieajon jälkeen. Pyörien, iskunvaimentimien ja monien muiden alamäkiajoon spesifisesti tarkoitettujen erikoisosien valmistajien lisäksi erilaisten suojavarusteiden valmistajia on tullut markkinoille paljon. Alamäkipyörien kehitys on mahdollistanut myös ns. freeride ajamisen, jossa päällimmäisenä tarkoituksena ei ole kilpailla, vaan tehdä erilaisia vaativia stuntteja. Stuntit voivat olla suuria pudotuksia tai hyppyjä, joissa ilmalennon aikana ajaja voi tehdä erilaisia temppuja.
Kilpailuissa suojavarusteet ovat pakollisia, mutta myös harrastajat suojaavat itsensä hyvin lajin tapaturmaherkkyyden vuoksi. Kilpailtaessa sponsorit ovat tärkeitä tässä lajissa, koska pyörät ovat kalliita ja joutuvat koville harjoitellessa ja kilpailuissa. Vaikka komponentit ovat järeitä, niitä hajoaa tuon tuostakin. 
Kiekon (vanne, puolat, napa) hinta on noin 50 - 600 euroa kappaleelta, joustohaarukan hinta 800 - 2500 euroa, takaiskunvaimentimen hinta 250 - 1500 euroa, levyjarrut 50 - 550 euroa kappaleelta, tangot 15 - 140 euroa, kammet ja keskiö 100 - 450 euroa, satula ja satulatolppa myös 
50 - 200 euroa ja rungot noin 1000 - 8000 euroa.
Lajia voi harrastaa lähes missä tahansa alaspäinviettävässä mäessä. Monet laskettelukeskukset ovat ottaneet kesäksi lajivalikoimiinsa, talvitoiminnan ohelle, alamäkipyöräilyn. Kaupallisista keskuksista löytyy yleensä vähintään hissikyyti mäen päälle sekä rakennettuja reittejä pyöräilyä varten.