Änkytys
Änkytys (”dysfemia”) on puheen sujuvuuden häiriö, johon kuuluvat tyypillisesti toistot, venytykset ja lukkiutumiset eli blokit. Muista puhehäiriöistä änkytyksen erottaa se, että änkyttäminen on kiinteästi sidoksissa kommunikaatioon, ei pelkästään puhumiseen. Änkyttäjät eivät tavallisesti änkytä puhuessaan yksin tai laulaessaan. Eri tutkimusten mukaan änkyttäjiä on väestöstä 0,5–2,4 prosenttia. Häiriö on huomattavasti yleisempi lapsilla kuin aikuisilla ja yleisempää miehillä kuin naisilla. Änkytyksen etiologiasta on esitetty toisistaan poikkeavia teorioita. Yleisimmät niistä ovat esimerkiksi oppimis-, orgaaniset ja psykologiset teoriat. Änkytyksestä on eroteltavissa ulkoinen eli primääriänkytys (itse puhehäiriö) ja sisäinen eli sekundaariänkytys (puhehäiriöön liittyvät psykologiset ja sosiaaliset ongelmat). Albert ja Larsson (1980) kuvaavatkin änkytystä jäävuorena, josta suurin osa on pinnan alla.
Änkytys on Achtén, Alasen & Tienarin (1981) mukaan muuan tavallisimmista puhehäiriöistä. Änkytykselle ei ole olemassa yhtä tarkkaa määritelmää, vaan eri tutkijoilla on ilmiölle hieman toisistaan poikkeavia määritelmiä. Andrewsin, Craigin, Feyerin, Haddinottin, Neilsonin ja Howien (1983) mukaan se on puheen rytminen häiriö, jossa yksilö tietää tismalleen mitä hän haluaa sanoa, mutta on sillä hetkellä kykenemätön sanomaan sitä, johtuen tahdottomasta toistosta, pidennyksestä tai äänteen pysähdyksestä. Tätä määrittelyä käyttää myös Maailman terveysjärjestö WHO. Boone ja Plante (1993) kirjoittavat änkytyksen olevan puheen äänteiden ja tavujen tahatonta toistamista, jonka puhuja yrittää lopettaa. Ström (1991) määrittelee änkytyksen pois sulkemalla sujuvuuden, eli änkytys on sujumattomuutta puheessa. Lempisen (1991) mukaan änkytyksen alun eli ytimen muodostavat toistot, venytykset ja lukkiutumiset eli blokit. Näitä tarkastellaan tarkemmin tuonnempana. Perkins, Kent ja Curlee (1991) ovat korostaneet, että olennaista määrittelyssä tulisi olla, että puhuja kokee puhekatkoksen kontrollin menettämisenä. Heidän näkemyksensä mukaan itse tuotoksesta ei voida päätellä onko kyse änkytyksestä vai muusta sujumattomuudesta.
Suhteessa muihin puhehäiriöihin änkytyksestä tekee mielenkiintoisen ja erityislaatuisen se, että änkytys on ennemminkin kommunikaatiohäiriö kuin pelkästään puhehäiriö. Useimmat änkyttäjät esimerkiksi puhuvat sujuvasti ollessaan yksin ja laulavat ongelmitta. Änkyttämiseen vaikuttaa myös psyykkinen stressi. Änkyttäminen lisääntyy niissä tilanteissa, joissa koetaan pelkoa tai häpeää ja vähenee turvallisissa ja rennoissa tilanteissa. Näin toteaa esimerkiksi Van Riper (1972).
Larsson (1992) kirjoittaa änkyttämisen olevan huomattavasti yleisempää lapsilla kuin aikuisilla ja 95 prosentin kaikesta änkyttämisestä alkavan ikävuosina 3–7. Vilkmanin mukaan neljävuotiaiden änkytyksestä noin 75 prosenttia paranee 16. ikävuoteen mennessä.
Änkytyksen esiintyvyydestä on esitetty hieman toisistaan poikkeavia lukuja. Eri lähteiden mukaan änkyttäjien osuus väestöstä vaihtelee välillä 0,5–2,4 prosenttia (Heikkinen ja muut 1981). Ulkomaisten tutkimusten mukaan sitä esiintyy noin 4 %:lla (Lempinen 1991). Lewis (1997) esittää änkyttäjiä olevan väestöstä 1 %. Achté ja muut (1981) kirjoittavat änkyttäjiä olevan väestöstä 0,5–1 %. DSM-IV-sairausluokituksessa (Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders – Fourth Edition, 1995) todetaan alle murrosikäisistä lapsista olevan änkyttäjiä 1 % ja nuoruusiässä 0,8 %. Larsson (1992) kirjoittaa 0,7 %:n aikuisista änkyttävän ja hän arvioi koko väestöstä 4 %:n yhdessä tai useammassa elämänsä vaiheessa änkyttävän. Heikkinen, Kulvik ja Lempinen (1981) toteavat, että vaikka Suomessa ei olekaan suoritettu merkityksellisiä tutkimuksia änkytyksen yleisyydestä, niin voidaan olettaa, että meillä kuten muissakin teollisuusmaissa on änkyttäjiä noin 1 % väestöstä.
Tutkijat ovat yksimielisiä siitä, että änkyttäjistä valtaosa on miehiä, vaikka arviot sukupuolijakaumasta hieman vaihtelevat. DSM-IV-sairausluokituksen (1995) mukaan änkyttäjistä miehiä on suhteessa 3:1. Lewis (1997) toteaa änkyttäjistä olevan miehiä 80 %. Larssonin (1992) mukaan lapsilla änkyttäminen on 3–4 kertaa yleisempää pojilla. Epäsuhtaa on selitetty poikien motorisen toiminnan hitaammalla kypsymisellä (Lempinen 1991, Lewis 1997) ja poikiin kohdistuvalla suuremmalla suorituspaineella ja vaatimustasolla (Lempinen 1991). Saman suuntaisesti arvioivat Heikkinen ja muut (1981). Heidän mukaansa poikien kehitykseen kohdistetaan voimakkaammin sosiaalista painetta kuin tyttöjen kehitykseen, ja tyttöjen hermojärjestelmä puheenoppimisiässä on kehittyneempi kuin poikien. Lewis (1997) toteaa, että pikkupojilla on useasti niin sanottuja normaaleja puheen sujuvuuden ongelmia, jotka johtuvat heidän vielä riittämättömästä aivokapasiteetistaan monimutkaiseen ja sujuvaan puheen tuottamiseen. Heillä onkin riski kehittyä änkyttäjäksi mikäli näihin sujuvuuden ongelmiin kiinnitetään turhaan huomiota.
Lempisen (1991) mukaan änkytyksen alkaminen ajoittuu yleisimmin puheenkehityksen kannalta tärkeään aikaan eli 3.–6. ikävuoteen. Joskus änkytys voi olla mukana heti lapsen opetellessa ensimmäisiä sanojaan. Sen alkaminen on mahdollista myös kouluiässä tai vasta aikuisena. Usein niillä henkilöillä, joilla änkytys alkaa myöhään, on ollut lyhytaikaisia oireita jo varhaislapsuudessa. Heikkinen ja muut (1981) toteavat 95 % änkytyksestä alkavan 3–7:n vuoden iässä.
Änkytykseen liitetään useasti termit primääriänkytys ja sekundaariänkytys (esimerkiksi Heikkinen ja muut 1981). Toiset tutkijat käyttävät samaa tarkoittavia termejä ulkoinen änkytys ja sisäinen änkytys (esimerkiksi Albert & Larsson 1980). Tällä kahtiajaolla on tarkoitus tuoda esiin änkytykseen kaksi kiinteästi liittyvää ilmiötä: sekä itse puhehäiriö että sen aiheuttama psyykkinen stressi, johon kuuluu esimerkiksi puhetilanteiden pelko.
Albertin ja Larssonin (1980) mukaan änkytystä voidaan kuvata jäävuorella, josta vain pieni osa on näkyvissä ja suuri osa pinnan alla. Häiriön näkyvä ja kuuluva osa, ulkoinen änkytys, on suhteellisesti pienempi. Siihen kuuluvat itse asiassa änkyttäminen, lihasjännitykset ja myötäliikkeet. Piilossa olevaan osaan, sisäiseen änkytykseen, kuuluvat tunnereaktiot ja änkytyksen aiheuttamat käyttäytymisen ja persoonallisuuden piirteet. Änkyttäjän kokemus omasta änkytyksestään on siis laajempi kuin kuulijoiden havaitsema. Achté ja muut (1981) toteavat änkyttämisen vaikeuttavan myös sekundaarisesti potilaan elämää, koska hänen on vaikea ilmaista itseään ja oire edistää taipumusta eristäytyä. Änkyttäminen häiritsee oireesta kärsivän ihmissuhteita.
Änkytykseen liittyviä sekundaaria ongelmia kuvailee myös Lempinen (1991). Hän kirjoittaa änkytyksen yhteydessä esiintyvän useasti myös lihasjännitystä, puheen tuoton vaivalloisuudesta johtuen. Samasta syystä änkyttäjälle saattaa kehittyä erilaisia myötäliikkeitä, esimerkiksi silmien räpytystä, kielen ulos työntämistä ja niin edelleen. Näillä pyritään irrottautumaan änkytyksestä.
Edelleen Lempinen (1991) kertoo änkyttäjän kehittävän usein erilaisia ennakointiniksejä vaikeiden puhetilanteiden välttämiseksi. Välttely liittyy niihin sanoihin tai äänteisiin, jotka henkilö tietää itselleen vaikeiksi. Hän pyrkii korvaamaan niitä esimerkiksi kiertoilmauksilla tai synonyymeillä, tai käyttää puheessaan niitä ennen apusanoja, yskähdyksiä tai jotakin muuta vaikean kohdan ylittämistä helpottavaa keinoa. Samoin Albertin ja Larssonin (1980) mukaan änkyttäjät vaihtavat usein sanan, jossa tietävät juuttuvansa kiinni. He jopa välttävät puhumista tietyissä tilanteissa.
Koska puhetilanteesta muodostuu näin haaste, ja änkyttäjä kokee itsensä aina epävarmaksi joutuessaan puhumaan, änkytys aiheuttaa erilaisia tunnereaktioita ja niiden kautta epäsuotuisia käyttäytymismalleja. Änkytys voi aiheuttaa arkuutta, pelkoa tai ahdistusta ja näin ollen johtaa erilaisten sosiaalisten tilanteiden ja vuorovaikutuksen välttelyyn. (Lempinen 1991.) Myös Albert ja Larsson (1980) toteavat änkyttämisen pelkäämisen saavan aikaan puhumisen pelkäämisen, mikä voimistuessaan johtaa usein sosiaaliseen vetäytymiseen.
Ström (1991) määrittelee änkytyksen pois sulkemalla sujuvuuden, eli änkytys on sujumattomuutta puheessa. Hänen mukaansa sujuvuuden ja änkytyksen määritelmien ollessa edelleen avoimina ei voida tarkasti rajata, mikä on änkytystä ja mikä ei. Tästä syystä mahdollisuudet objektiiviseen diagnosointiin puuttuvat. Sen sijaan intuitiivisesti änkytyksestä on, ainakin vahvasti änkyttävien kohdalla, selkeä käsitys.
Edellä mainitusta huolimatta änkytykselle on olemassa muun muassa DSM-IV-sairausluokituksessa (Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders – Fourth Edition, 1995) tarkat diagnostiset kriteerit. Ne ovat vapaasti suomennettuina seuraavanlaiset:
A. Puheen normaalissa sujuvuudessa on häiriö, johon kuuluu yksi tai useampi seuraavista: 
(1) äänteiden ja tavujen toistot
(2) äänteidenpidennykset
(3) keskeytykset
(6) ongelmallisten sanojen korvaaminen toisilla
(7) fyysinen jännitys sanojen tuottamisessa
(8) yksitavuisten sanojen kokonaan toistaminen.
B. Sujuvuuden häiriö vaikuttaa negatiivisesti akateemiseen tai työelämään liittyviin saavutuksiin tai sosiaaliseen kommunikaatioon.
C. Jos puhemotorista tai sensorista vajavaisuutta esiintyy, puheen häiriöt ovat suurempia kuin mitä ne tavallisesti ovat näiden ongelmien yhteydessä.
Samoin kuin DSM-IV:n mukaan, myös Lempisen (1991) mukaan änkytyksen alun eli ytimen muodostavat toistot, venytykset ja lukkiutumiset eli blokit. Näitä tarkastellaan tarkemmin tuonnempana. Ström (1991) toteaa, että kliinisesti änkytys diagnosoidaan tavallisesti tutkijan kuulohavainnon avulla tekemän änkytystyyppi- ja vaikeusastearvion perusteella. Hän tuo esille myös sen, että potilaan itsensä tai lasten kohdalla monesti vanhempien sujumattomuudesta subjektiivisesti kokema haitta on myös tärkeä peruste diagnosoinnissa.
Albertin ja Larssonin (1980) mukaan normaalin toiston ja änkytyksen välille ei voida vetää jyrkkää rajaa. Alkavan änkytyksen merkkinä voi heidän mukaansa olla seuraavat seikat: (A) Äänteiden ja sanan osien toistot ovat tavallisempia kuin koko sanan tai muutaman sanan toistot. (B) Lapsesta alkaa tuntua työläältä takertelujen ilmaantuessa. (C) Vaikeuksia esiintyy useammin, ei vain lapsen innostuessa puhumaan. (D) Hengitys on usein epätasaista. Juuri änkytys vaikuttaa hengitykseen, eikä päinvastoin.
Lempisen (1991) mukaan änkytyksen alun eli ytimen muodostavat toistot, venytykset ja lukkiutumiset eli blokit. Hän kuvaa niitä seuraavasti:
Toistot voivat olla sana-, tavu- tai äännetoistoja: ”Tuo tuo tuo koira on pieni”, ”Si-si-si-sillä on pi-pi-pitkä häntä”, ”Sen k-k-käpälät o-o-o-ovat valkoiset”.
Venytys syntyy kun lapsi jää ääntämään jotakin äännettä tavallista pidempään. Yleisimmin tämä tapahtuu sanan ensimmäisessä äänteessä. Jotkut saattavat venyttää myös sanan toisena äänteenä olevaa vokaalia: ”Lllllintu lensi puun oooksalle”, ”Se laaauloi kauniisti”.
Lukkiutumiset eli blokit ovat puheen juuttumista siten, että lapsi ei saa sanan ääntämistä käynnistymään normaalissa ajassa. Ilmavirran kulku katkeaa lisääntyneen lihasjännityksen vuoksi. Tämä vaikeus esiintyy yleensä sanan alussa, mutta voi olla myös sanan keskellä: ”**Kissa istui portailla”, ”Se nuoleskeli **kä**päläänsä”.
Änkytykselle ei ole pystytty esittämään yhtä ainutta syytekijää, josta alan tutkijat olisivat yksimielisiä. Achté ja muut (1981) kirjoittavat etiologisten käsitysten olevan varsin toisistaan poikkeavia. Myöskään Boonen ja Planten (1993) mukaan änkytyksen etiologiaa ei vieläkään varmuudella tunneta, mutta vallassa olevat selitysmallit voidaan karkeasti jakaa esimerkiksi oppimis-, orgaanisiin ja psykologisiin teorioihin. Jaottelussa ovat samoilla linjoilla myös Achté ja muut (1981). Lewis (1997) puolestaan toteaa, ettei mikään yksittäinen syytekijä voi aiheuttaa änkyttämistä, vaan sen taustalla on lukuisia erilaisia neurologisia, psykologisia ja ympäristötekijöitä.
Oppimisteoria lähtee Boonen ja Planten (1993) mukaan liikkeelle siitä, että operantin ehdollistumisen periaatteen mukaan käyttäytyminen vahvistuu tai heikkenee sen mukaan, ovatko seuraukset rankaisevia vai palkitsevia. Kun kuuntelija ei hyväksy normaalia puheen sujumattomuutta vaan torjuu sen, lapsi reagoi yrittämällä ponnistella turhaan puhettaan sujuvammaksi. Pelko ja änkytys vahvistuvat ja lapsesta tulee änkyttäjä. Vanhempien negatiiviset reaktiot siis saavat aikaan änkyttämisen. Saman suuntaista selitystä tarjoaa myös Lewis (1997).
Sekä Nissinen (1998) että Boone ja Plante (1993) selittävät änkyttämistä myös klassisen ehdollistumisen näkökulmasta. Tässä mallissa änkyttäjät oppivat ennakoimaan ja pelkäämään änkyttämistä tietyissä tilanteissa, mikä lisää autonomisen hermoston stressireaktioita. Nämä negatiiviset tunteet häiritsevät ajatusten ja puheliikkeiden koordinointia sekä puheen auditiivista seuraamista, ja puhe alkaa takellella. Änkyttämisen pelko ehdollistuu ajan kuluessa ja siitä voi tulla yhtä suuri ongelma kuin itse änkyttämisestä, koska änkyttäjä usein alkaa vältellä puhetilanteita (Albert & Larsson 1980, Boone & Plante 1993, Heikkinen ja muut 1981, Nissinen 1998.)
Varhaisimmissa tutkimuksissa 1920- ja 1930-luvuilla änkytyksellä ajateltiin olevan orgaaninen perusta. Puhekontrollin puute ja pakonomaiset myötäliikkeet (pään nykimiset, kasvojen luonnottomat asennot, silmien räpyttely ja niin edelleen) viittasivat siihen, että ainakin osalla änkyttäjistä neurologiset tai muut elimelliset tekijät saattoivat olla oireiden takana. (Boone & Plante 1993, Nissinen 1998). Achté ja muut (1981) puolestaan kirjoittavat, että aikaisemmin änkytys laskettiin neurologisten sairauksien joukkoon, ja että jotkut tutkijat ovat pitäneet änkytystä afasian luonteisena häiriönä. Heikkisen ja muiden (1981) mukaan rakenteelliset teoriat on myöhemmin kumottu oppimis- ja neuroositeorioilla. Vehka-aho (1999) toteaa kuitenkin yhä useampien tutkijoiden tutkimustensa tulosten perusteella päätelleen, että änkytykseen liittyy mitä ilmeisimmin jonkin asteinen neurologisperäinen motorinen häiriö.
Vaikka kielelliset toiminnot ovatkin yleensä painottuneet vasempaan aivopuoliskoon, puheen tuottaminen edellyttää neurologisella tasolla hyvin koordinoitua bilateraalista toimintaa. Lateraalisuustutkijat ovat esittäneet, että osalla änkyttäjistä puhelihaksiin lähetettävät impulssit ovat huonosti ajoittuneet, mutta selvää näyttöä tästä ei ole saatu. (Boone & Plante 1993.) Viitteitä on ollut myös siitä, että osa änkyttäjistä käyttäisi ei-hallitsevaa aivopuoliskoa kielellisiin tehtäviin. Eroja on havaittu änkyttäjien ja normaalipuhujien auditiivisessa käsittelysysteemissä. (Nissinen 1998.) Lempisen ja Lahtisen (1999) mukaan aivojen kuvantamistutkimuksissa on todettu, että änkyttäjien vasen aivopuolisko on puhetapahtuman aikana normaalia passiivisempi, oikea aivopuolisko puolestaan aktiivisempi. Näiden löydösten oletetaan johtuvan poikkeavasta lateralisaatiokehityksestä.
Lisäksi neuropsykologisten tutkimusten mukaan änkyttäjillä olisi viallinen puheenohjausjärjestelmä, jolloin auditiiviset ja proprioseptiiviset palautesignaalit tulevat sensoriselle aivokuorelle disorganisoituneesti (Perkins 1996). Osa tutkijoista puolestaan tähdentää äänihuulten toimintaa änkytyksen syynä. Änkytysblokin taustalla voisi tällöin olla äänihuulten avautumisrefleksi (ADR / airway dilation reflex), jolloin ääni katkeaa aiheuttaen änkytysoireita. (Boone & Plante 1993.) Toisaalta esimerkiksi Lewis (1997) viittaa teorioihin änkyttäjien kurkunpään toiminnan erilaisuudesta.
Änkyttävien, apraktisten ja sujuvasti puhuvien lasten puhemotoriikan vertailututkimuksessa Byrd ja Cooper (1989) havaitsivat änkyttävien lasten suoriutuvan testistä tilastollisesti merkitsevästi huonommin kuin sujuvapuheiset lapset. Tutkijat totesivat tuloksen tukevan hypoteesia, joka olettaa, että sentraalinen neurologinen] prosessointihäiriö on yksi änkytyksen etiologisista tekijöistä.
Änkytystä on usein pidetty neuroosina, jonka taustalla on tunneperäisiä ristiriitoja. Erityisesti psykoanalyyttisesti suuntautuneet tutkijat selittävät psyykkisten häiriöiden kuvastuvan puheilmaisun häiriintymisenä, änkytyksenä. (Heikkinen ja muut 1981.) Myös Achté ja muut (1981) toteavat monien tutkijoiden pitävän änkytystä neuroottisena konversionomaisena häiriönä, ja että perhetutkimukset ovat osoittaneet, että änkyttävien potilaiden perheissä on häiriöitä, joissa on erityisesti osuutta ihmissuhteiden aggressio-ongelmilla. Toisaalta esimerkiksi Van Riper (1972) toteaa, että monet psykiatrit ja psykologit saattavat pitää änkytystä neuroosin aiheuttamana, koska he työssään todennäköisimmin tapaavat juuri änkyttäjiä, joilla on erilaisia emotionaalisia ongelmia. Van Riper (1972) kirjoittaa: Jos sinä olisit änkyttäjä, mutta kärsisit sen lisäksi emotionaalisista ongelmista, kumman luokse hakeutuisit, psykiatrin vai puheterapeutin?
Nissinen (1998) tuo esille sen seikan, että änkytys itsessään aiheuttaa usein sosioemotionaalisia ongelmia, jotka ylläpitävät änkytysoireita. Hänen mukaansa voidaan erottaa primaari- ja sekundaariteoriat tarkasteltaessa neuroosin yhteyttä änkytykseen. Änkytys primaarineuroosina tarkoittaa sitä, että änkytyksen syynä on neuroosi ja änkytysoireet ovat sisäisten ristiriitojen ulkoisia oireita. Teoria ei kuitenkaan nykyisin saa laajaa kannatusta. Änkytys sekundaarineuroosina puolestaan merkitsee sitä, että neuroottiset piirteet ovat seurausta änkytyksestä. Änkyttäjän negatiiviset tunnereaktiot siis syntyvät ja lisääntyvät änkytyskokemusten ja näihin tilanteisiin kytkeytyneen kommunikaation epäonnistumisen aiheuttamina. Teoria selittääkin melko hyvin änkytyksen sekundaareja piirteitä, kuten pelko- ja välttämisreaktioita sekä itsetunnon alenemista.
Teoria änkytyksestä sekundaarineuroosina on saanut nykyään laajempaa kannatusta kuin primaarineuroositeoria. Nykyisin ei niinkään ajatella, että änkytyksen syynä on jokin neuroottinen persoonallisuushäiriö (Andrews ja muut 1983), vaan änkyttämisen itsessään katsotaan voivan aiheuttaa änkyttäjille psyykkisiä ongelmia (Bloodstein 1981).
Änkytys on puheen sujuvuuden häiriö, mutta sitä on mielekästä tarkastella ennen kaikkea kommunikaatiohäiriönä, sillä änkytys ei ilmene esimerkiksi änkyttäjän puhuessa yksin tai laulaessa (esimerkiksi Van Riper 1972). Sujumattomuus puheessa ilmenee toistoina, venytyksinä ja lukkiutumisina eli blokkeina (Lempinen, 1991). Änkytyksen määritelmä on edelleen hieman avoin, joten mahdollisuudet objektiiviseen diagnosointiin puuttuvat (Ström 1991). Kuitenkin DSM-IV-sairausluokitus (Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders – Fourth Edition, 1995) määrittelee änkytykselle tarkat diagnostiset kriteerit.
Arviot änkytyksen esiintyvyydestä ovat vaihtelevia. Eri lähteiden mukaan änkyttäjien osuus väestöstä vaihtelee välillä 0,5–2,4 % (Heikkinen ja muut 1981). Sen on todettu olevan huomattavasti yleisempää lapsilla kuin aikuisilla (Larsson 1992). Tutkijat ovat yksimielisiä siitä, että änkyttäjistä valtaosa on miehiä, vaikka arviot änkyttäjien sukupuolijakaumasta hieman vaihtelevat. Epäsuhtaa on selitetty poikien motorisen toiminnan hitaammalla kypsymisellä (Lempinen 1991, Lewis 1997) ja poikiin kohdistuvalla suuremmalla suorituspaineella ja vaatimustasolla (Lempinen 1991).
Änkytykseen liitetään useasti termit primääriänkytys ja sekundaariänkytys (esimerkiksi Heikkinen ja muut 1981). Toiset tutkijat käyttävät samaa tarkoittavia termejä ulkoinen änkytys ja sisäinen änkytys (esimerkiksi Albert & Larsson 1980). Ulkoiseen änkyttämiseen kuuluvat itse änkyttäminen, lihasjännitykset ja myötäliikkeet. Sisäiseen änkytykseen kuuluvat tunnereaktiot ja änkytyksen aiheuttamat sosiaaliset pelot, puhetilanteiden välttelyt ja niin edelleen.
Tutkijat eivät ole änkytyksen teoreettisista syytekijöistä yksimielisiä. Esimerkiksi Boonen ja Planten (1993) mukaan änkytyksen etiologiaa ei vieläkään varmuudella tunneta, mutta vallassa olevat selitysmallit voidaan karkeasti jakaa esimerkiksi oppimis-, orgaanisiin ja psykologisiin teorioihin. Eri aikoina on esitetty toisistaan poikkeavia tutkimustuloksia kutakin edellä mainittua teoriaa tukemaan, kuin myös niitä vastaan.