hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Michael Scofield
Michael J. Scofield on Wentworth Millerin näyttelemä fiktiivinen hahmo televisiosarjassa "Pako".
Michaelin isän jätettyä perheen, Michael sai sukunimekseen äitinsä tyttönimen. Äitinsä kuoleman jälkeen Michaelin isoveli Lincoln Burrows ryhtyi hänen huoltajakseen pitäen huolta hänestä. Koska Lincoln halusi Michaelin saavan hyvän koulutuksen, hänen oli lainattava sitä varten suuria summia rahaa. Velkojat ajoivat Lincolnin rikollisiin tekoihin.
Michael suoritti toisen asteen koulutuksensa Morton East High Schoolissa, Ohion Toledossa, hyvin arvosanoin. Tämän jälkeen hän opiskeli rakennustekniikkaa Loyolan yliopistossa Chicagossa. Ennen joutumistaan vankilaan Michael työskenteli rakennusinsinöörinä chicagolaisessa Middleton, Maxwell and Schaum -yhtiössä.
Michael on todella älykäs, perusteellinen ja päättäväinen. Hänellä on myös taipumus avunantoon ja muiden tukemiseen, vaikkei hänellä itsellä olisikaan aikaa tai tarmoa siihen. Hän ei ole veljensä tavoin väkivaltainen, ja suuttuu harvoin. Michael on myös todella sulkeutunut. Hän ei juurikaan valita vastuustaan ja odotuksista, jotka häneen kohdistuvat.
Michael kärsii nk. alhaisesta latentista inhibitiosta, joka tarkoittaa sitä, että hän käsittelee asian tai esineen aivoissaan paljon tarkemmin kuin normaali ihminen. Tämä yhdistettynä Michaelin korkeaan ÄO:hon tekee hänestä luovan neron.
Ensimmäisen kerran Michael esiintyy sarjan pilottijaksossa, jossa hän ryöstää pankin päästäkseen vankilaan pelastamaan syyttömänä kuolemaantuomitun veljensä Lincoln Burrowsin. Sarjassa seurataan Michaelin yritystä pelastaa veljensä kuolemalta. Kuten Lincoln, Michael on esiintynyt sarjan jokaisessa jaksossa.
Michael on suunnitelmallinen ja hänellä on tarkka pakosuunnitelma. Pakosuunnitelman tärkeänä osana on lähes koko vartaloa peittävät tatuoinnit, joista hahmottuu vankilan pohjapiirrokset. Michael poistaa tatuoinnin neljännen tuotantokauden alussa.
Kolmannella tuotantokaudella Michael joutuu Sonaan, pahamaineiseen vankilaan Panamassa. Neljännellä tuotantokaudella Michael on paennut Sonasta, mutta jää kiinni myöhemmin ja Yhdysvaltain turvallisuusviraston agentti Donald Self värvää hänet ja muut karkurit kaatamaan ”Yhtiötä”. Kauden lopussa Michael ystävineen onnistuu kaatamaan Yhtiön, mutta hän ei kauaa ehdi iloita, sillä Michaelin ja Saran hääpäivänä Sara pidätetään. Michael ei saa Saraa ulos lakiteitse, joten hän aikoo auttaa Saran pakenemaan. Michael auttaa Saran ulos, mutta pakomatkalla Michael joutuu uhraamaan oman henkensä pelastaakseen Saran ja syntymättömän lapsensa. Saralle selviää myöhemmin, että Michaelin aivokasvaimen leikkaus ei onnistunut, joten Michael olisi kuollut joka tapauksessa myöhemmin. Michaelille lasta odottava Sara nimeää poikansa Michaelin mukaan. Michaelin hautakiveen on merkitty kuolinpäiväksi 4. marraskuuta 2005, eli hän eli kahdeksan kuukautta siitä hetkestä lähtien, kun hän rupesi toteuttamaan suunnitelmaansa Lincolnin vapauttamiseksi.
Kuitenkin viidennellä tuotantokaudella Lincoln ja moni aiemmilta kausilta tuttu hahmo löytää vihjeitä Michaelin selviämisestä. Selviää, että Michael on yhä elossa ja ryhmä alkaa toteuttamaan haastavaa pakoa Michaelin pelastamiseksi.
Käärmenäyttely
Käärmenäyttely on Leevi and the Leavingsin 12. albumi, ja se julkaistiin vuonna 1996. Albumin tunnetuimpiin kappaleisiin lukeutuu ”Laura Jenna Ellinoora Alexandra Camilla Jurvanen”.
Levyn on julkaissut myös Svart Records vinyylipainoksena vuonna 2018.
Kaikki kappaleet säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Gösta Sundqvist.
Tunisian vaakuna
Tunisian vaakunassa on laiva, miekkaa pitelevä leijona ja vaaka. Nauhassa lukee Tunisian motto, "järjestys, vapaus, oikeudenmukaisuus" (). 
Vaakunan yläpuolella on Tunisian lipun kuunsirppi-tähti -kuvio.
Lincoln Burrows
Lincoln Burrows on fiktiivinen hahmo televisiosarjassa "Pako". Häntä näyttelee Dominic Purcell. Nuorempia Burrowsia sarjassa näyttelevät Max Kirsch ja Hunter Jablonski.
Lincoln on Michael Scofieldin isoveli. Lincoln tuomitaan kuolemaan varapresidentin veljen murhasta. Michael yrittää pelastaa hänet kuolemantuomiolta. Kuten Michael, Lincoln on esiintynyt jokaisessa "Paon" jaksossa. Toisella tuotantokaudella Lincoln ja Michael yrittävät paeta maasta, mutta agentti Alexander Mahone vaikeuttaa matkaa. Lincoln jää kaksi kertaa kiinni, mutta pääsee pakenemaan avustuksella. Kun Lincoln vapautetaan syytteistä, hän rupeaa auttamaan veljeänsä pois vankilasta.
Lincolnin ja Michaelin äidin kuoltua Lincolnista tuli Michaelin huoltaja. Lincoln potkittiin ulos Morgan Parkin lukiosta Toledossa, Ohiossa. Hän muutti Chicagoon ja alkoi rikolliseksi. Hänen aikaisemmat rikoksensa, kuten varkaudet, omaisuuden hajottaminen ja huumeiden hallussapito tekivät hänestä varapresidentin veljen murhaajan valamiehistön silmissä. Lincolnilla on lapsi Lisa Rixin kanssa. Poika Lincoln Burrows Jr. on nimetty Lincolnin mukaan. L.J:tä näyttelee sarjassa Marshall Allman.
Scofieldin ollessa 18-vuotias, Lincoln lainasi hänelle 90 000 dollaria, jotta hän voisi maksaa yliopistomaksunsa. Lincoln kertoi rahojen olevan hänen puolikkaansa heidän äitinsä vakuutuksesta. Oikeasti Lincoln lainasi rahat, ja joutui niiden takia hankaluuksiin, mikä lopulta johti hänen lavastamiseensa syylliseksi. Tämä kerrottiin jaksossa "Menneisyyden vangit".
Jean (Luxemburg)
Jean I ("Jean Benoît Guillaume Robert Antoine Louis Marie Adolphe Marc d'Aviano", s. 5. tammikuuta 1921 Bergin linna) oli Luxemburgin suurherttua vuosina 1964–2000. Hän on Luxemburgin nykyisen suurherttuan, Henrin, isä. Hänen äitinsä oli suurherttuatar Charlotte ja isä Charlotten puoliso Felix.
Suurherttua Jean luopui kruunustaan vanhimman poikansa Henrin hyväksi 7. lokakuuta 2000.
Jean meni naimisiin belgialaisen prinsessan, kuningas Leopold III:n tyttären Josephine-Charlottan (s. 1927 – k. 2005) kanssa 9. huhtikuuta 1953. He saivat kolme poikaa ja kaksi tytärtä:
Tšekin vaakuna
Tšekin vaakuna on Tšekin kansallistunnus lipun, moton ja kansallislaulun ohella. Se koostuu kolmen Tšekin historiallisen maakunnan vaakunoista. Leijona on Böömin vaakuna, punavalkoruutuinen kotka Määrin ja musta kotka Tšekin Sleesian.
Tšekin vaakunaa käytetään Tšekin jalkapallomaajoukkueen ja Tšekin jääkiekkomaajoukkueen logoissa.
Amerikanstaffordshirenterrieri
Amerikanstaffordshirenterrieri on amerikkalainen koirarotu. Suomeen ensimmäinen amerikanstafforshirenterrieri saapui vuonna 1985, saksalainen Rachel Vom Simba-Camp. Ensimmäinen kyseisen rodun pentue syntyi Suomessa vuonna 1987.
Amerikanstaffordshirenterrieri on luonteeltaan peloton ja urhea. Sen tulee olla myös avoin ja aktiivinen koira. Amerikanstaffordshirenterrieri ei ole kova haukkumaan, mutta se on kuitenkin hyvin tietoinen omasta reviiristään.
Amerikanstaffordshirenterrieri on vankkarakenteinen keskikorkea koira. Rotumääritelmän suosittelema säkäkorkeus on uroksilla 45–48 cm ja nartuilla 43–45,5 cm. Pää on keskipitkä ja leveäkalloinen, otsapenger erottuu selkeästi. Leuat ovat voimakkaat, purenta on leikkaava. Kaula on keskipitkä, paksu ja hieman kaartunut. Silmät ovat tummat, pyöreät ja syvällä ja sijaitsevat kaukana toisistaan. Rotu on kokoonsa nähden hyvin voimakas. Typistämättömien korvien tulee olla puolipystyt tai ruusumaiset.
Karvapeite on lyhyt ja tiivis. Värityksistä sallitaan kaikki. Valkoinen, yli 80-prosenttisesti valkoinen, musta punaruskein merkein sekä maksanruskea eivät ole suositeltavia. Vaaleat silmät ja muunvärinen kuin musta kirsu katsotaan virheiksi.
Amerikanstaffordshirenterrieri on aktiivinen, peloton ja reviiritietoinen, ei kuitenkaan haukkuherkkä koira. Sen luonteen tulee olla avoin ja aktiivinen, ei kyräilevä tai salakavala. Hermorakenteen ja kivunsiedon tulee olla hyvä. Urokset ovat tyypillisesti itsenäisempiä, itsepäisempiä ja tasaluontoisempia mutta taipuvaisia kovaan luonteenlaatuun ja dominoivuuteen. Nartut ovat pehmeämpiä ja käyttävät oveluutta pyrkiessään niskan päälle.
Amerikanstaffordshirenterrieri pyrkii työskentelemään ihmisen kanssa, mutta se ei ole palveluskoiramaisen aulis ja tarvitsee runsaasti motivointia. Aktivoinnin jäädessä vajalliseksi koira tuhoaa herkästi ympäristöään. Rodulla on taipumusta olla aikuisena hyökkäävä muita saman sukupuolen koiria kohtaan. Tätä piirrettä voi hillitä huolellisella kasvatuksella ja koirakontaktien valvomisella pentuajasta alkaen. Amerikanstaffordshirenterrieri ei välttämättä sovellu koirapuistokäynteihin, sillä rodulle tyypillinen valmius vastata haasteisiin yhdistettynä voimiin voi johtaa vakaviin tuloksiin.
Amerikanstaffordshirenterrierinarttu tulee sukukypsäksi noin kuuden-seitsemän kuukauden iässä ja juoksut jatkuvat puolivuosittain sen elämän loppuun saakka. Uros alkaa tehdä virtsamerkkailua ja kiinnostua nartuista kuudesta kahteentoista kuukauden ikäisenä. Rodun tyypillinen ensimmäisen uhmaiän alkamisajankohta on kahdeksasta kymmeneen kuukauden iässä ja toinen uhmaikä koittaa noin kahden vuoden iässä. Määrätietoisella ja oikeanlaisella kasvatuksella uroksestakin tulee sävyisä ja rauhallinen koira. Vääränlainen kasvatus johtaa helposti sietämättömään käytökseen .
Rodun kasvattaminen Tanskassa on ollut kiellettyä vuodesta 2010.
Charlotte Rampling
Charlotte Rampling (s. 5. helmikuuta 1946 Sturmer, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen näyttelijä.
Rampling aloitti elokuvauransa 1965. Hän teki läpimurtonsa 1974 elokuvassa "The Night Porter" ("Yöportieri", ohj. Liliana Cavani). Sittemmin hänellä on ollut useita merkittäviä rooleja, usein sellaisia joissa seksi painottuu voimakkaasti. Hänet on vuosien varrella valittu niin elokuvan kauneimpiin kuin seksikkäimpiinkin kuuluvaksi tähdeksi. Hänet on palkittu OBE:lla (Order of the British Empire). Vuonna 2015 Rampling voitti Berliinin elokuvajuhlilla Hopeisen karhun parhaasta naispääosasta elokuvassa "45 vuotta". Hän sai elokuvasta myös parhaan naispääosan esittäjän Oscar-palkintoehdokkuuden vuoden 2016 gaalassa.
Vuosina 1978–1996 hän oli naimisissa ranskalaisen muusikon Jean-Michel Jarren kanssa. Ramplingin isä oli yleisurheilija ja olympiavoittaja Godfrey Rampling.
2010-luvulla hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa "Dexter" ja "Broadchurch".
Appenzellinpaimenkoira
Appenzellinpaimenkoira on Sveitsistä peräisin oleva koirarotu. Suomessa se on suosituin sveitsinpaimenkoira berninpaimenkoiran jälkeen. Ensimmäiset appenzellinpaimenkoirat tulivat Suomeen vuonna 1965. Kyseiset koirat olivat myös ensimmäiset rodun edustajat koko Skandinaviassa.
Appenzellinpaimenkoira on kolmivärinen, keskikokoinen ja lähes neliömäinen. Lihaksikas ja joka suhteessa sopusuhtainen koira, erittäin liikkuvainen ja ketterä; nokkela ilme. Purenta on voimakas, täydellinen ja säännöllinen leikkaava; tasapurenta sallitaan. Silmät ovat melko pienet.
Rotu on luoteeltaan eloisa, temperamenttinen, itsevarma ja peloton, mutta hieman epäluuloinen vieraita kohtaan ja lahjomaton vahti. Se on iloinen ja oppivainen.
Appenzellinpaimenkoira mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1853 "Tierleben der Alpenwelt" -nimisessä julkaisussa. Sitä kuvattiin "heleästi haukkuvaksi, lyhytkarvaiseksi, keskikokoiseksi, moniväriseksi karjakoiraksi, joka on tyypiltään melko yhtenäinen ja pystykorvamainen ja joka toimii sekä talonvahtina että karjanajajana". Rodun merkkihenkilö, metsänhoitaja Max Sieber, vaati vuonna 1895 Sveitsin Kennelliittoa SKG:tä tekemään jotakin rodun hyväksi.
St. Gallenin kantonin hallitus myönsi vuonna 1898 neljäsataa Sveitsin frangia appenzellinpaimenkoirien jalostustyöhön. SKG:n toimeksiannosta perustettiin toimikunta ja vahvistettiin rotumerkit. Altstättenin markkinoilta löydettiin yhdeksän urosta ja seitsemän narttua, jotka palkittiin 5-10 frangin suuruisilla palkinnoilla. Siitä seurasi, että Winterthurin ensimmäisessä kansainvälisessä koiranäyttelyssä vuonna 1898 esiteltiin koemielessä järjestetyssä karjakoirien luokassa ensimmäisen kerran kahdeksan appenzellinpaimenkoiraa.
Professori Albert Heim oli hyvin kiinnostunut sveitsiläisistä paimenkoirista ja siten myös appenzellinpaimenkoirista. Hänen aloitteestaan perustettiin vuonna 1906 "Appenzeller Sennenhund Club", jonka tehtäväksi tuli alkuperäisen tyypin säilyttäminen ja vaaliminen. Pentujen pakollisen rotukirjaan merkitsemisen myötä alkoi puhdasrotuisten appenzellinpaimenkoirien kasvatus.
Heim laati vuonna 1914 ensimmäisen virallisen rotumääritelmän. Alun perin näitä koiria jalostettiin Appenzellin alueella, mutta nykyään rotu on levinnyt koko Sveitsiin ja useisiin muihin maihin. Appenzellinpaimenkoira on nykyisin oma rotunsa, joka eroaa selvästi muista sveitsiläisistä paimenkoirista.
Vaikka rodulla on nykyisin paljon harrastajia, jalostusyksilöiden kanta on vielä varsin pieni.
Trollrunor
Trollrunor (norj. "Trollruner", suom. Taikariimut) on norjalais-ruotsalaisen Margit Sandemon kirjoittama fantasiakirjasarja, jonka tapahtumat sijoittuvat 1400-luvun jälkipuoliskon Österleniin. Trollrunorin päähenkilöt ovat nuori tyttö nimeltä Iliana ja hänen elämänkumppaninsa Ravn, joka on pahan ruhtinaan Bogislavin nuorempi poika. Heidän vihollisensa on ilkeä Kuunoita. Kirjasarjan ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 2005, ja se on ilmestynyt ruotsin ja norjan kielillä. Trollrunoriin kuuluu yksitoista kirjaa, joista on julkaistu tähän mennessä kahdeksan. Yhdeksäs kirja viimeisin tullaan julkaisemaan Norjassa 21. toukokuuta 2007. Kirjan nimeä ja kansikuvaa ei ole vielä julkistettu.
Kevätpiippo
Kevätpiippo ("Luzula pilosa") on aikaisin keväällä kukkiva vaatimaton, monivuotinen vihviläkasvi.
Kevätpiippo kasvaa löyhinä mättäinä ja kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Lehtitupet ovat umpinaisia. Lehdet ovat noin senttimetrin leveitä ja talvivihreitä. Lehtien reunat ovat pitkän, harvan karvan peittämät. Kukinto on sarjamainen, harsu ja harittavahaarainen. Tähtimäiset kukat ovat tavallisesti yksittäin pitkien jäykkien haarojen päissä. Kukan kehälehdet ovat tummanruskeita. Kasvi on tuulipölytteinen. Suomessa kevätpiippo kukkii touko-kesäkuussa.
Kevätpiipon hedelmä on kolmesiemeninen, kartiomainen kota. Siemenet ovat munanmuotoisia ja pari millimetriä pitkiä. Siemenissä on käyrä, valkoinen ja öljypitoinen rasvalisäke. Ne sisältävät rasvaa, joten muurahaiset keräävät niitä ravinnokseen ja levittävät samalla siemeniä laajemmalle.
Kevätpiippoa tavataan lähes koko Euroopassa lukuun ottamatta suurinta osa Pyreneiden niemimaata, Etelä-Ranskaa, Italiaa ja Kreikkaa. Venäjällä levinneisyysalue jatkuu Keski-Siperiaan saakka. Lisäksi lajia kasvaa erillisenä esiintymänä Kaukasuksen alueella. Suomessa kevätpiippo on hyvin yleinen laji koko maassa aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta.
Kevätpiippo viihtyy monenlaisissa metsäympäristöissä, kuten erilaisissa kangasmetsissä, lehdoissa, lehtokorvissa ja -niityillä. Lisäksi sitä tavataan metsänreunoissa, pensaikoissa sekä koivuletoilla.
Dikarboksyylihapot
Dikarboksyylihapot ovat orgaanisia yhdisteitä, joissa funktionaalisena ryhmänä on kaksi karboksyyliryhmää -COOH. Molekyylikaavoissa dikarboksyylihapot voidaan ilmaista yleisessä muodossa ”HOOC-R-COOH”, jossa R kuvaa tavallisesti jotain hiilivetyketjua.
Järvikaisla
Järvikaisla ("Schoenoplectus lacustris", entinen "Scirpus lacustris") on rantavedessä kasvava tuulipölytteinen sarakasveihin kuuluva kasvi, jota usein sekoitetaan järviruokoon.
Järvikaisla kasvaa 1–2 metriä korkeaksi. Sen varsi on täyteinen ja lehdetön. Sen kukinnot ovat ruskeita tähkiä, jotka sijaitsevat tavallisesti 2–5 tähkän ryhminä.
Järvikaislaa tavataan Euroopassa suunnilleen Oulun korkeudelta etelään, sekä Siperian länsiosissa.
Järvikaisla kasvaa järvissä ja vähäsuolaisessa murtovedessä kuten Suomenlahdessa ja Pohjanlahdessa kahden metrin syvyyteen asti.
Pålsjön linna
Pålsjön linna () on linna Helsingborgin kaupungissa samannimisessä Helsingborgin kunnassa, Etelä-Ruotsin Skånessa. Se rakennettiin vuosina 1676–1679. Linnan ranskalaistyylinen puisto on puolestaan peräisin 1760-luvulta. Suuren Pohjan sodan Helsingborgin taistelussa kreivi Magnus Stenbock käytti linnaa päämajanaan.
Sirius B (albumi)
Sirius B on sinfonista metallia soittavan Therionin vuonna 2004 julkaisema kahdestoista studioalbumi.
Hjularödin linna
Hjularödin linna () on linna Eslövin kunnassa, Skånessa, Ruotsissa. Varhaisin maininta linnasta löytyy vuodelta 1391, mutta nykyinen linnarakennus on rakennettu vuosina 1894–1897. Linnan esikuva oli keskiaikainen ranskalaislinna, ja sen rakennutti Hans Gustav Toll. Linnan suunnittelivat arkkitehdit I. G. Clason ja L. I. Wahlman. Linna on edelleen yksityisomistuksessa. Vuosina 1917–1926 Hjularödin linnan omistaja oli suomalainen aatelismies ja teollisuusjohtaja Hjalmar Linder (1862–1921) ja hänen perheensä.
Jokapaikansara
Jokapaikansara ("Carex nigra") on sarakasvien heimoon kuuluva tuulipölytteinen siemenkasvi.
Jokapaikansara kasvaa 15–50 cm korkeaksi mättäinä tai yksittäin. Sen varsi on kolmisärmäinen ja lehdet jäävät vartta lyhyemmiksi. Jokapaikansaralla on erikseen hede- ja emitähkiä, emitähkien tähkäsolmut ovat mustat. 
Jokapaikansaralla voi esiintyä "Anthracoidea heterospora" -nokisientä.
Jokapaikansaraa tavataan koko Euroopassa Italiaa ja Etelä-Espanjaa lukuun ottamatta. Suomessa se on hyvin yleinen koko maassa. Jokapaikansarasta esiintyy kolmea muunnosta: juolasaraa ("C. nigra" var. "nigra"), kankeasaraa ("C. nigra" var. "recta") ja tupassaraa ("C. nigra" var. "juncea"). Tupassaran tiheitä mättäitä on toisinaan kutsuttu "ryssänpäiksi".
Silakkamarkkinat
Silakkamarkkinat on Helsingissä yleensä lokakuun alussa järjestetty tapahtuma, jonka aikana Helsingin Eteläsatamaan saapuu runsaasti saaristolaisia myymään suoraan veneistään tuoretta kalaa ja muita saaristolaistuotteita. Tapahtuman järjestää nykyään Helsingin Tukkutori. Erilaisia silakkamarkkinoita järjestetään muuallakin Suomessa, esimerkiksi Turussa ja Raumalla.
Silakkamarkkinat on järjestetty Helsingissä joka vuosi vuodesta 1743 lähtien, alun perin mikkelinpäivän markkinoiden yhteydessä. Silloin Helsinki sai kuninkaallisella päätöksellä oikeuden järjestää vuosittain kahdet vapaa­markkinat, Paavalin päivänä 25. tammikuuta ja mikkelinpäivänä 29. syyskuuta. Mikkelinpäivän markkinat siirrettiin vuonna 1819 lokakuun alkuun. Vuonna 1820 niiden yhteydessä pidettyjen silakkamarkkinoiden paikaksi vakiintui Eteläsatama.
Vuonna 1891 kuvernööri päätti kaupungin­valtuuston esityksestä, että Helsingin vuotuiset markkinat lakkautettiin muilta osin paitsi suolatun kalan kaupan osalta. Näin ollen aikaisemmista markkinoista jäivät Helsingissä jäljelle ainoastaan silakka­markkinat.
Toisen maailman­sodan jälkeen silakka­markkinat menettivät pitkälti aikaisemman merkityksensä, koska kalaa tuotiin kaupunkiin ympäri vuoden. Monelta muulta paikka­kunnalla silakkamarkkinoita lakattiinkin järjestämästä, mutta Helsingissä ne säilyivät. Vuodesta 1976 lähtien Esplanadin kauppiaat herättivät hiipumassa olleen perinteen eloon. Sen jälkeen tapahtumasta on tullut hyvin suosittu.
Athamas
Athamas oli kreikkalaisessa mytologiassa Orkhomenoksen kuningas. Ensimmäisestä avioliitostaan Nefele-jumalattaren kanssa hänellä oli kaksoset Friksos ja Helle. Myöhemmin tästä erottuaan hän nai Inon, Kadmoksen tyttären. Inon kanssa hänellä oli kaksi lasta, Learkhos ja Melikertes. Athamaksella oli myös veli Salmoneus, joka puolestaan oli Tyron isä.
Ino vihasi lapsipuoliaan Friksosta ja Helleä, minkä vuoksi hän kehitti kavalan suunnitelman päästäkseen heistä eroon. Hän paahtoi kaupungin siemenviljan, jotta se ei itäisi. Paikalliset maanviljelijät päättivät nälänhätää peläten kysyä neuvoa läheiseltä oraakkelilta. Ino kuitenkin lahjoi oraakkelin luo lähetetyt miehet kertomaan, että oraakkeli vaatisi Friksoksen uhraamista. Tähän neuvoon Athamas vastentahtoisesti suostui. Ennen kuin Friksos ehdittiin uhrata, hänet ja Hellen pelasti heidän äitinsä Nefelen paikalle lähettämä lentävä kultainen oinas. Helle kuitenkin putosi oinaan selästä Hellespontoksen kohdalla ja kuoli, antaen salmelle nimensä. Friksos selvisi kuitenkin lentomatkasta aina Kolkhikseen saakka , missä Aietes otti hänet vastaan ja kohteli häntä ystävällisesti, antaen tyttärensä Khalkiopen hänelle vaimoksi. Kiitollisena Friksos antoi Aietekselle oinaan kultaisen taljan, jonka kuningas ripusti temppeliin.
Myöhemmin Ino kasvatti Dionysoksen, sisarensa Semelen pojan. Tämä sai Heran syvän mustasukkaisuuden valtaan. Kostoksi Hera kirosi Athamaksen hulluudella. Hulluudenpuuskassaan Athamas löi kuoliaaksi yhden pojistaan, Learkhoksen. Ino, paeten miehensä raivoa, heittäytyi mereen poikansa Melikerteksen kanssa. Molempia palvottiin myöhemmin meren jumaluuksina – Inoa Leukotheana ja Melikertesta Palaimonina.
Athamas joutui pakenemaan Boiotiasta poikansa murhan aiheuttaman syyllisyyden vuoksi. Oraakkeli käski hänen asettua paikkaan, jossa hän voisi nauttia villipetojen vieraanvaraisuudesta. Tämän paikan hän löysi Fthiotiksesta Thessaliasta, jossa hän yllätti joukon susia syömästä lammasta. Hänen lähestyessään pedot pakenivat jättäen luut jälkeensä. Athamas tulkitsi ennustuksen täyttyneen ja asettui tänne asumaan, naiden kolmannen vaimonsa Themiston. Paikkaa kutsuttiin myöhemmin Athamaksen tasangoksi. Athamaksesta ovat saaneet nimensä myös Athamaniká-vuoret, joita pidettiin Athamaksen pakopaikkana.
Kun Athamas palasi toisen vaimonsa Inon luo, Themisto haki kostoa pukemalla omat lapsensa valkoisiin ja Inon mustiin vaatteisiin, käskien murhamiehen tappamaan mustiin pukeutuneet. Ino kuitenkin vaihtoi vaatteet Themiston tietämättä, jolloin tämä tuli murhauttaneeksi omat lapsensa.
Annika Grahn
Annika Grahn (s. 7. helmikuuta 1983 Espoo) on suomalainen toimittaja, kirjailija ja markkinointijohtaja. Grahn työskenteli Aller-julkaisujen palveluksessa vuosina 2001–2007 ja on sen jälkeen toiminut vapaana kirjoittajana, teatterialan markkinointi- ja tiedotustehtävissä sekä myyntijohtajana. Toimittajana Grahn on keskittynyt teatteritaiteen lehtijuttuihin ja kriitikkona toimimiseen. Hän on kirjoittanut näyttelijä Tuija Piepposen elämäkerran. Grahn toimii myös kolumnistina Kirkkonummen Sanomissa. Syksyllä 2009 Finepress julkaisi Grahnin kirjoittaman lastenkirjan "Siili ja taikakorut", joka käsittelee avioerolapsen elämää. Teos on käännetty myös ruotsiksi nimellä "Kotte Igelkott och de förtrollade smyckena". Grahn on myös ohjannut teatterineuvos Tapani Pertun musiikillisen DVD-julkaisun "Oon sun mies" (Poptori 2010). Syksyllä 2014 julkaistiin kaksi Grahnin uutuuskirjaa, jotka käsittelevät suomalaisen teatterin suurmiehiä; Esko Roinetta ja Tapani Perttua. Keväästä 2015 lähtien Grahn on työskennellyt Suomen Komediateatterin markkinointijohtajana.
Rahkasara
Rahkasara ("Carex pauciflora") on sarakasvien heimoon kuuluva tuulipölytteinen siemenkasvi. Kasvi on yleinen lähes koko Suomen alueella. Se kasvaa 7–20 cm korkeaksi ja kukkii kesä-heinäkuussa.
Rahkasara kasvaa suolla, missä se maatuessaan muodostaa turvetta.
Sormisara
Sormisara ("Carex digitata") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen siemenkasvi.
Sormisara kasvaa mättäinä. Se kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Sen lehtien tupet ovat viininpunaisia, lehdet tummanvihreitä, ja talvehtivat lumen alla. Kukinnossa on kaksi tai kolme emitähkää ja yksi perätön hedetähkä. Hedelmät eli pullakot ovat päärynänmuotoisia, noin 4 mm pitkiä. Sormisaran siemenissä on rasvaa, ja muurahaiset keräävät niitä ravinnokseen ja samalla kuljettelevat niitä pitkin metsää. Sormisaran lähisukulaislaji on hyvin samannäköinen harjusormisara ("Carex pallidula").
Sormisaralla voi esiintyä sormisarannoki ("Anthracoidea irregularis") -nokisientä.
Sormisaraa kasvaa Baltiassa ja Keski-Euroopassa sekä Pohjoismaissa Lappia lukuun ottamatta.
Sormisara kasvaa lehdoissa ja tuoreissa kangasmetsissä.
Pullosara
Pullosara ("Carex rostrata") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen kasvilaji. Se kasvaa 25–100 cm korkeaksi ja kasvaa monenlaisilla kosteilla paikoilla, kuten rannoilla ja soilla. Pullosaran lehdet ovat tummanvihreitä ja 3–4 mm leveitä. Pullosaran kukinnossa on kahdenlaisia tähkiä: ruskehtavia hedetähkiä, joissa sijaitsevat hedekukat, ja kellanvihreitä emitähkiä, joissa sijaitsevat emikukat. Pullosara on yleinen koko Suomessa. Pullosara muistuttaa paljolti luhtasaraa, mutta pullosaran pullakot kapenevat kärjestä jyrkemmin kuin luhtasaralla. Pullosara on monimuotoinen ja se voi risteytyä lähilajiensa kanssa.
Irmeli
Irmeli on suomalainen naisen etunimi. Suomalaisessa kalenterissa Irmelin ja Irman nimipäivä on 31. maaliskuuta. Muun muassa Saksassa ja Ruotsissa nimi esiintyy muodossa Irmelin, joka esiintyy myös suomen­ruotsalaisessa kalenterissa. Nimi on germaanista alku­perää ja johtuu mahtavaa tai suurta tarkoittavasta sanasta "irmin". Nimi Emma on muunnos samasta nimestä.
Väestörekisterikeskuksen tietojen mukaan Suomessa on 1900-luvun alusta maaliskuuhun 2017 mennessä 33 723 naista saanut nimekseen Irmeli ja noin 180 nimen Irmelin.
Amerikanvaris
Amerikanvaris ("Corvus brachyrhynchos") on variksen amerikkalainen sukulainen ja se kuuluu varpuslintuihin. Lajin nimesi Christian Ludwig Brehm 1822.
Linnun pituus on noin 50 cm ja paino 450 g, eli se on variksen kokoinen. Sen puku on kokonaan musta. Korpista sen erottaa muun muassa pienempi koko ja erilaiset äänet. Myös äänet ja käyttäytyminen ovat saman tapaisia kuin variksella. Nuoren amerikanvariksen silmät ova siniset ja kita vaaleanpunainen. Amerikanvaris on vankeudessa elänyt 30-vuotiaaksi, vanhin luonnossa elänyt 14 vuotta 7 kuukautta vanhaksi.
Pohjoisamerikkalainen laji, joka on levittäytynyt Kanadan keskiosista lähes kaikkialle Yhdysvaltoihin ja osaan Pohjois-Meksikoa. Lajin populaation koko on noin 31 miljoonaa yksilöä. Pohjoisimmat populaatiot ovat lyhyen matkan muuttajia. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Kuten varis, myös amerikanvaris pesii lähes kaikenlaisissa ympäristöissä kaupungeista maaseudulle ja metsäalueille. Muuttoaikoina ja talvella ne parveilevat viljelyksillä, kaatopaikoilla ja muualla ihmisen luomilla helpon ravinnon lähteillä. Talviparvet yöpyvät uskollisesti samoissa metsiköissä ja on todettu niiden käyttäneen samaa metsikköä 100 vuoden ajan. Joskus yöpymisparvet voivat olla valtavia, jopa 1–2 miljoonaa yksilöä käsittäviä.
Amerikanvaris on yksiavioinen ja pesii löyhinä yhdyskuntina, todennäköisesti perhekunnittain. Se on lisääntymiskykyinen 2 tai 3 vuoden ikäisenä. Risupesä rakennetaan puun latvaan, joskus myös pensaaseen ja hyvin harvoin maahan. Pari voi rakennella myös joitakin valepesiä ihmisten hämäämiseksi, sillä lajia on vainottu ankarasti. Munia on 3–6 ja naaras hautoo noin 18 päivää. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta. Molemmat emot huolehtivat poikasten ruokkimisesta, ja usein myös joku ulkopuolinen varis, joka saattaa olla parin edellisen pesinnän lintuja. Poikaset lähtevät pesästä noin 5 viikon ikäisinä.
Kaikkiruokainen. Syö muun muassa raatoja, selkärangattomia, linnunmunia ja -poikasia, sammakoita, kaloja, kaatopaikkajätteitä ja niin edelleen.
Rahkonen
Rahkonen on kylä Kokkolassa, Keski-Pohjanmaalla. Se sijaitsee entisen Ullavan kunnan alueella. Kylän piiriin kuuluvat Honkala, Kallinki ja Ojansuu.
Rahkonen sijaitsee kaksi kilometriä kaakkoon (Sykäräisten suuntaan) kantatie 63:sta. Kylä on Rahkosenharjun kupeessa ja Ullavanjärven rannalla. Ullavan kirkonkylään on noin 15 kilometriä, Kaustiselle noin 20 kilometriä, Toholammille noin 27 kilometriä ja Kokkolaan noin 65 kilometriä.
Rahkosessa oli 192 asukasta ja noin 70 taloutta vuonna 2003. Kylässä on 46 omakotitaloa, kaksi rivitaloa, 16 maatilaa ja 21 loma-asuntoa. Asukasmäärä kasvaa loma-asukkaista etenkin kesällä.
Kylässä sijaitseva Veikko Keski-Rahkosen talo on arviolta 1700-luvulta.
Kylän pääelinkeino oli maatalous vuonna 2003.
Rahkosessa on asiamiesposti, monitoimitalo, kampaamopalvelut, kauppa, kioski ja sivukirjasto. Lähimmät pankki- ja terveydenhuoltopalvelut ovat Ullavan kirkonkylällä. Kyläläiset käyttävät myös lähikuntien palveluita, muun muassa kauppaa ja apteekkia.
Rahkosen monitoimitalossa sijaitsee muun muassa peruskoulun ala-aste, liikuntasali, kuntosali ja kahvila, ja siellä toimii muun muassa kansalaisopiston piirejä. Rahkosessa on päiväkoti Päivänpaiste, esikoulu (seitsemän oppilasta) ja ala-aste (60 oppilasta vuonna 2003), jossa oli kolme opettajaa vuonna 2003. Läheisellä Toholammilla sijaitsee lähin yläaste ja lukio. Toholammin lukion lisäksi muita kylässä suosittuja toisen asteen oppilaitoksia ovat Kaustisen musiikkilukio, Kannuksen maaseutuoppilaitos ja Kokkolan ammattioppilaitos.
Kylässä kulkee taksit ja linja-autot. Lähin rautatieasema on Kannuksen rautatieasema ja lentoasema Kruunupyyn lentoasema. Lähin linja-autoasema on Kaustisella.
Rahkosessa on valaistut hiihtoladut.
Sopron
Sopron [] () on kaupunki Győr-Moson-Sopronin läänissä Unkarissa lähellä Itävallan rajaa. Se on pinta-alaltaan 169,06 neliökilometrin suuruinen ja sen asukasluku on 59 036 (vuonna 2009). Sopron tunnetaan viineistään, sillä se on yksi harvoista unkarilaisista alueista joissa tuotetaan sekä punaviiniä että valkoviiniä. Kaupungista tulee myös jalkapallojoukkue MFC Sopron.
Sopronin paikalla oli jo roomalaisaikaan Scarabantian kaupunki.
Yleisurheilun maailmanennätykset
Yleisurheilun virallisista maailmanennätyksistä pitää kirjaa Kansainvälinen Yleisurheiluliitto (IAAF).
IAAF noteeraa viralliset maailmanennätykset aikuisten ja alle 20-vuotiaiden sarjassa. Virallinen maailmanennätys on paras ulko- tai sisäradoilla tehty tulos. Tämän lisäksi IAAF noteeraa sisäratojen maailmanennätyksen, eli erillistä ulkoratojen maailmanennätystä ei ole. IAAF listaa viralliset lajit joiden ennätyksistä se pitää kirjaa. Ennätykset ovat virallisia vasta, kun IAAF on ratifioinut ne. Ennätyksen hyväksyminen vaatii sääntöjen mukaiset olosuhteet, ja suorituksen jälkeen on tehtävä tarvittavat doping-testit, muun muassa EPO-testi.
IAAF listaa lajit, joiden virallisista maailmanennätyksistä se pitää kirjaa.
Maantieviesti ("ekiden-viesti") on maratonin pituinen ja osuudet pituuksiltaan järjestyksessään 5 km, 10 km, 5 km, 10 km, 5 km ja 7,195 km. Yhdistelmäviestissä osuudet ovat järjestyksessään 1 200 m, 400 m, 800 m ja 1 600 m.
Harmaasara
Harmaasara ("Carex canescens", syn. "Carex curta", "Carex cinerea" ja "Vignea cinerea") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen siemenkasvi. Harmaasara voi muodostaa risteymiä useiden muiden sarojen kanssa.
Harmaasara kasvaa 20–50 senttimetriä korkeaksi. Harmaanvihreät lehdet ovat litteitä ja melkein varren mittaisia. Kukinnossa on 3–7 tähkää, joissa kussakin on hedekukkia alhaalla, emikukkia ylhäällä.
Harmaasaraa tavataan Pohjois- ja Keski-Euroopassa, Siperiassa sekä Pohjois-Amerikassa samoilla leveysasteilla.
Harmaasara kasvaa rannoilla ja soilla, etenkin räme- ja nevatyypin soilla.
Juurtosara
Juurtosara ("Carex chordorrhiza") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen siemenkasvi. Juurtosara ei kasva mättäinä kuten monet muut saralajit, vaan leviää maavarsien avulla laajoiksi matoiksi. Se kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi.
Juurtosaraa tavataan Pohjoismaissa, Baltiassa ja Venäjällä.
Juurtosaran kasvupaikkoja ovat märät suot, etenkin keskiravinteiset nevat. Se kasvaa myös ohutturpeisilla soistumilla.
Luhtavilla
Luhtavilla ("Eriophorum angustifolium") on soilla kasvava monivuotinen, tuulipölytteinen sarakasveihin kuuluva kasvi, jonka tähkät muuttuvat kuihduttuaan villaviksi tupsuiksi.
Luhtavilla kasvaa 40–60 cm korkeaksi. Varsi alaosasta liereä, täyteinen ja jäykkä, noin 1,5 mm paksu. Juurakko rönsylevä, löyhästi mätästävä ja laajoja kasvustoja muodostava.
Sen tyvitupet ruskeat tai mustat, useimmiten selvästi punertavat. Sen lehdet ovat tummanvihreät, ruodittomat, tupelliset, vartta lyhyemmät, 2–4 mm leveät ja hiukan kourumaiset. Kärkiosasta kolmisärmäiset. Ylin kasvulehti varren puolivälissä tai ylempänä, kukinnon tyvellä on 1–2 tukilehteä.
Kukinnossa on tavallisesti 3–5  tähkää, luhtavillaa kutsutaankin joissakin murteissa monitähkävillaksi. Kukinnon asento on nuokkuva, ja kuihtuneen kukinnon valkeat haituvat ovat 3–5 cm pitkät. Tähkäperät jopa kolme senttiä pitkät, sileät. Tähkäsuomut ruskehtavia, kalvolaitaisia, noin 6 mm pitkiä. Kaksineuvoisessa kukassa heteitä kolme, emissä kolme luottia. Kukissa on karvamaisia kehäsukasia yli kymmenen, sukaset jopa 5 cm pituiset, sileät ja valkoiset. Kukkii kesä-heinäkuussa.
Hedelmä on pähkylä joka on kolmisärmäinen.
Luhtavilla muistuttaa tupasvillaa, mutta tupasvillalla on kukinnossaan vain yksi tähkä.
Luhtavillan nimialalajia tavataan koko Euroopassa, alalajia "subarcticum" Pohjoismaissa, Siperiassa ja Alaskassa, ja kolmatta alalajia "scabriusculum" Aasian koillisosassa sekä Pohjois-Amerikassa. Suomessa se on yleinen koko maassa.
Luhtavillaa tavataan runsaana erilaisilla kosteilla ja märillä paikoilla, kuten ojissa, nevoilla, avosoiden rimpipinnoilla ja luhtarannoilla, missä kasvualusta pysyy kosteana koko kasvukauden.
Luhtavillan juuria on kokeiltu hätäravintona. Sen haituvat toimivat sytykkeinä. Ainakin Ruotsissa sitä on käytetty myös tyynyjen täytteenä.
Elisenvaaran pommitus
Elisenvaaran pommitus 20. kesäkuuta 1944 oli jatko- ja koko toisen maailmansodan tuhoisin lentopommitus Suomen hallitsemalla alueella. Pommituksessa kuoli yli sata siviiliä sekä sotilasta ja lottaa. Moskovan rauhassa 1940 Neuvostoliitolle luovutetun Kurkijoen Elisenvaaran rautatieasemalla seisonut siirtoväkeä kuljettanut juna joutui neuvostoliittolaisten ilmapommituksen kohteeksi. Monet uhreista olivat kotoisin Räisälästä.
Pommitus tapahtui jatkosodan perääntymisvaiheessa, samana päivänä, kun Neuvostoliitto valtasi takaisin Viipurin. Neuvostoilmavoimat oli saanut käskyn tuhota Elisenvaaran aseman, koska suomalaisten joukkojenkuljetukset Kannaksen torjuntataisteluihin kulkivat Elisenvaaran kautta.
Asemalla oli puoliltapäivin yli tuhat ihmistä, Karjalankannakselle meneviä sotilaita sekä evakkoon matkaavia karjalaisia. Neuvostoliittolaiset moukaroivat yli 80 pommikoneen voimin asemaa kolmessa pommitusaallossa neljännestunnin ajan. Vilkkaalla risteysasemalla ei ollut ilmapuolustusta eikä ilmahälytystä annettu. Räisäläläisiä evakkoja kuljettanut juna koki kovimman kohtalon. Kaksi härkävaunua sai täysosuman ja lähes kaikki näissä vaunuissa olleet menehtyivät. Kaksi kolmasosaa kuolleista oli naisia ja lapsia.
Tuoreeltaan pommitus sensuroitiin ja vaiettiin, minkä vuoksi siitä lähti liikkeelle toinen toistaan hurjempia huhuja.
Yleisurheilun Suomen ennätykset
Yleisurheilun Suomen ennätykset ovat Suomen Urheiluliiton (SUL) hyväksymät Suomen kansalaisten tekemät virallisten lajien kaikkien aikojen parhaat tulokset. Tilastopaja Oy päivittää ennätysluetteloa SUL:n toimeksiannosta.
SUL:n kilpailuvaliokunta tarkastaa ja vahvistaa Suomen ennätykset kuluneen hallikauden osalta toukokuussa ja ulkoratakauden osalta marraskuussa. Vuodesta 2016 lähtien ulkoratojen ennätykseksi (”absoluuttiseksi Suomen ennätykseksi”) on hyväksytty myös sisäradoilla tehty tulos.
SUL pitää yllä luetteloa lajeista joista noteerataan virallisia Suomen ennätyksiä.
h = käsiajanotolla mitattu aika
Rikaste
Rikaste on malmin puhdistetun osan käsittävä, tavallisesti jauhemainen aine, jota syntyy rikastuksen tuloksena.
Useimmiten rikasteella tarkoitetaan rautamalmirikastetta; sitä valmistetaan kaivoksissa, koska rauta louhitaan kalliosta ja malmin mukana tulee runsaasti sivukiveä, joka on siirtokuljetuksessa turhaa painoa ja joka on yhtä kaikki poistettava ennen jalostusta.
Malmilohkareet, joita kaivostyöllä on irrotettu, kuljetetaan kaivosvaunuilla murskainkuilulle; se on parikymmentä metriä syvä kuilu, johon on sijoitettu allekkain kymmenkunta leukamurskainta, jotka pilkkovat isot lohkareet lopulta noin kymmenen sentin läpimittaisiksi. Nämä kappaleet putoavat hihnakuljettimelle, joka vie ne edelleen varsinaiseen murskaukseen; seuraavaksi malmi menee useammankin erikokoisen myllyn läpi veteen sekoitettuna, kunnes seos on jauhautunut karkeasyiseksi liejuksi, pulpiksi. Tämä aine pumpataan rikastamoon; siellä seos juoksutetaan sähkömagneettisten pyörivien lieriöiden yli, jolloin puhdas rautamalmi jää magneettikenttään ja sivukivi virtaa veden mukana pois. Sivukiviliuos menee nyt toiseen rikastamoon, jossa siitä erotetaan mahdolliset muut mineraalit vaahdotuksella ja muin keinoin. Loppu menee erityiskaatopaikalle.
Tätä rikastusjätettä käytettiin joskus kasuunien täyteaineena.
Määräajoin prosessi pysäytetään, sähkömagneetit suljetaan jolloin rautarikaste voidaan huuhtoa irti niistä; seos menee kuivaamoon ja sitten se onkin jo valmista lastattavaksi kuljetukseen; joskus harvoin rikaste jalostetaan paikan päällä; aine on sintrattava eli muutettava kappalemuotoon, ennen kuin se voidaan syöttää masuuniin. Tällaisia kappaleita sanotaan rautamalmipelleteiksi; mm. venäläiset suosivat tätä käytäntöä eli esimerkiksi Vartiuksesta Raaheen rautateitse tuotava rikaste on juuri pellettimuodossa.
Koverhariin tuodaan rikaste sen sijaan jauhemuodossa ja se sintrataan tehtaan omassa sintrauslaitoksessa.
Pulpiksi jauhaminen veden seassa on oikeastaan tärkein yhteinen menetelmä eri rikastuksissa: kupari, sinkki ja eräät muut metallit rikastettiin kauan niin sanotulla vaahdotuksella ja kulta ja hopea taas elohopean ja syanidin avulla.
Agnosia
Agnosia on aivoperäinen havaitsemishäiriö. Agnosiasta kärsivä menettää kykynsä tunnistaa esineitä, henkilöitä, ääniä, hajuja tai muotoja, vaikka hänen aistinsa eivät ole vioittuneet eikä hän ole kärsinyt merkittävää muistinmenetystä. Hänen näköhavaintonsa jäsennys on normaalia. Agnosiat liittyvät yleensä aivovaurioihin tai neurologisiin sairauksiin, erityisesti ohimolohkon vaurioihin.
Agnosiaa on kolmea eri tyyppistä:
Ohimolohko
Ohimolohkot ovat osa isoaivoja. Ne sijaitsevat pään sivuilla. Ohimolohkot liittyvät äänien käsittelyyn ja merkittävästi myös puheen ja näön merkityksien käsittelyyn. Ne sisältävät hippokampuksen, joten ne liittyvät myös muistitoimintoihin.
Glutaarihappo
Glutaarihappo on orgaaninen yhdiste (dikarboksyylihappo), joka on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan kiinteää, värittömiä kiteitä. Sen kemiallinen kaava on CHO ja rakennekaava COOH(CH)COOH. Glutaarihapposta käytetään myös nimityksiä "pentaanidihappo", "1,5-pentaanidihappo" ja "1,3-propaanidikarboksyylihappo".
Glutaarihapon moolimassa on 132,1 g/mol, sulamispiste 98 °C, kiehumispiste 302 - 304 °C (hajoaa), suhteellinen tiheys 1,4 g/cm (vesi = 1,0 g/cm) ja CAS-numero 110-94-1. Glutaarihapon liukoisuus veteen (20 °C) on 63,9 g/100 ml.
Glutaarihappo hajoaa kuumennettaessa vedeksi (HO) ja rengasrakenteiseksi glutaarihappoanhydridiksi (CHO, CAS-numero 108-55-4).
Glutaarihappo osallistuu soluissa lysiini ja tryptofaani nimisten aminohappojen aineenvaihduntaan.
Glutaarihappoa valmistetaan pääasiassa hapettamalla syklopentaania, syklopentanolia tai syklopentanonia hapen avulla kobolttikatalyytin läsnä ollessa tai typpihapolla. Muita valmistustapoja ovat pentaanidinitriilin ja gammabutyrolaktonin hydrolyysi. Glutaarihappoa käytetään eräiden orgaanisten synteesien lähtöaineena, mutta sillä ei ole suurta kaupallista merkitystä.
Ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Sidoarjon mutapurkaus
Sidoarjon mutapurkaus, joka tunnetaan myös paikallisella nimellä Lusi ("Lumpur Sidoarjo"), on 28.5.2006 alkanut ja edelleen jatkuva kaasu- ja mutapurkaus Porongissa itäisellä Jaavalla. Yritykset pysäyttää purkaus eivät ole onnistuneet. Vulkaanisen ja geologisen toiminnan seurauksena maankuoreen kertynyt vesi ja muta oli kuumentunut ja korkeassa paineessa, kun öljyn- ja kaasunetsinnässä käytettävä pora osui siihen. Ylipaine maan sisällä aiheutti murtumia maankuoressa, ja muta alkoi purkautua porauspaikan lähellä.
Vastaava tapaus on sattunut aiemmin Bruneissa vuonna 1979. Siellä purkaus kesti liki 30 vuotta. Kuumaa mutaa syökseviä lähteitä on muualla maailmassa muun muassa Mustanmeren ympäristössä.
Helmikuuhun 2007 mennessä purkautunut muta oli peittänyt 360 hehtaaria, neljä kylää ja 25 yritystä, ja 11 000 ihmistä oli joutunut muuttamaan pois purkauksen tieltä. Osa mudasta on ohjattu kulkemaan läheiseen jokeen ja sitä kautta mereen.
Maaliskuuhun 2008 mennessä muta oli edennyt 3,2 km päähän Sidoarjon kaupungista, ja purkausnopeudeksi arvioitiin edelleen 50 000 kuutiometriä päivässä. Tähän mennessä 10 277 perhettä on kärsinyt vahinkoja purkauksen johdosta.
Denys Pervov
Denys Pervov (s. 26. marraskuuta 1983) on ukrainalainen jalkapallomaalivahti, syntynyt Mykolayivissä. Hän on pelannut urallaan muun muassa Ukrainan pääsarjassa Arsenal Kiovassa, Ukrainan Kakkosessa Olimpik Donetskissa, Indianapolisin yliopistossa Yhdysvalloissa sekä oululaisissa AC Oulussa, Tervareissa ja FC OPA:ssa, FC OLS:ssa. Vuodesta 2009 on pelannut Spartak Helsingissä, Kolmosessa ja Nelosessa. Vuonna 2016 hän aloitti maalivahtivalmennuksen FC Jokerissa, Viitosessa. Hän pelasi tuolloin muun muassa muutamia otteluita Jokereiden maalissa. Vuodesta 2017 lähtien hän on pelannut ja valmentanut Vuosaaren Viikareissä, Kakkosessa.
Umberto Boccioni
Umberto Boccioni (19. lokakuuta 1882 Reggio di Calabria, Italia – 17. elokuuta 1916 Verona) oli italialainen futuristinen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Hän, kuten yleensäkin futuristit, kuvasi taiteessaan liikettä, vauhtia ja tekniikkaa.
Boccioni opiskeli vuodesta 1901 sekä Italiassa että Ranskassa. Kun hän 1907 muutti Milanoon hän tutustui futuristeihin ja erityisesti tunnettuun runoilijaan Filippo Tommaso Marinettiin, ja yhdessä he myöhemmin kirjoittivat futurismia koskevia julistuksia. Boccionista tuli taidesuuntauksen pääteoreetikkoja.
Boccioni oli sekä maalari että kuvanveistäjä. Hänen tunnetuimpia maalauksiaan on "Kadun elämää tunkeutuu sisälle" (1911) Sprengelin museossa Hannoverissa, jossa oli vuonna 2001 futurisminäyttely. Veistoksista tunnetuimpia on "Jatkuvuuden ainutkertaisia muotoja tilassa" (1913).
Kaisu Vuoristo
Kaisu Vuoristo (1948 – 11. toukokuuta 1969, Länsi-Saksa) oli suomalainen näyttelijä ja kiertuelaulaja. Hänen uransa alkoi "Apu"-lehden järjestämästä elokuvatyttö-kisasta, ja hän esiintyi muutamilla Dannyn kiertueilla.
Vuoristo esiintyy elokuvassa "Noin 7 veljestä" (1968) linnanneito Helenana. Vuoristo menehtyi autokolarissa vain 21 vuoden ikäisenä. Vuoristoa pidettiin myös Oulun kaunottarena.
Finlands svenska publicistförbund
Finlands svenska publicistförbund on suomenruotsalaisten journalistien järjestö. Se on perustettu vuonna 1907. Järjestö järjestää vuosittain vuosikokouksen, jossa keskustellaan ajankohtaisista suomenruotsalaisia koskevista kysymyksistä. Järjestö myös jakaa joka vuosi 14. tammikuuta Topeliuspriset-palkinnon, suomenruotsalaisen journalistipalkinnon.
Om Bobbo Viking
Om Bobbo Viking on ruotsalaisen Magnus Ugglan esikoisalbumi vuodelta 1975. Albumi äänitettiin Ljudkopia-studiossa, Tukholmassa ja CBS julkaisi sen. Kaikki levyn kappaleet ovat Ugglan kirjoittamia. Levyn kannessa on Ugglan veljen, Gabriel Ugglan, ottama kuva Ugglasta. Albumi sai vaihtelevan vastaanoton: maakuntalehdet olivat enemmän sen puolesta ja tukholmalaislehdet sitä vastaan.
Vuonna 2009 "Om Bobbo Viking" pääsi mukaan kirjaan "Tusen svenska klassiker", johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Het Bildt
Het Bildt on kunta Friisinmaan provinssissa, Alankomaissa. Pinta-alaa kunnalla on 116,51 neliökilometriä, josta vettä on 24,23 km². Asukkaita kunnassa on 10 975 (1.2.2008). Sint Annaparochie on kunnan keskus. Kunnalla on 15,4 kilometriä merenrantaa. Het Bildtin maaperä on hyvin hedelmällistä ja maanviljely onkin tärkeä osa sen taloutta. Kunnassa kasvatetaan sipuleita ja perunoita.
Het Bildtissä puhutaan pääasiassa "bildtsiä". Tämä murre on hollanninkielen, erityisesti Etelä-Hollannissa puhuttavan hollannin ja friisinkielen sekoitus. Ainoastaan Minnertsgassa friisi on vallitseva kieli. Het Bildt on yleisesti ottaen kaksikielinen, jossa nimet ovat sekä hollanniksi että bildtsiksi.
Asukasluvut 1. tammikuuta 2004:
Välikarsina
Välikarsina () on keuhkojen välinen sidekudostila, jossa sijaitsevat kaikki rintaontelon elimet keuhkoja ja keuhkopusseja lukuun ottamatta. Välikarsinassa sijaitsevat sydän, kateenkorva, aortta, ylä- ja alaonttolaskimo, ruokatorvi, henkitorvi, keuhkoputket ja rintatiehyt.
Ruotsin Itä-Intian kauppakomppania
Ruotsin Itä-Intian kauppakomppania () oli Ruotsin ja Kaukoidän välistä kaupankäyntiä varten perustettu kauppaseura. Se perustettiin Göteborgissa 14. kesäkuuta 1731 Kaakkois-Aasian kauppaa varten portugalilaisten, hollantilaisten, tanskalaisten, ranskalaisten ja brittien Itä-Intiankomppanioiden vanavedessä.
Kauppakomppania sai viidentoista vuoden monopolin Itä-Intian kauppaan, jossa ruotsalaista sahatavaraa, tervaa, rautaa ja kuparia vaihdettiin hopeaan, teehen, posliiniin ja silkkiin. Kauppakomppanian kotipaikka oli Göteborg, ja useimmat sen aluksista rakennettiin Tukholmassa.
Ruotsin Itä-Intian kauppakomppania toimi kaikkiaan 82 vuoden ajan ja se suoritti 38 aluksellaan yhteensä 132 matkaa. Kauppaseura lakkasi käytännössä olemasta vuonna 1813. Vaikka kauppakomppania lopulta menikin vararikkoon, se tuotti suurimman osan ajasta suuria voittoja omistajilleen. Tuottoisinta oli raudan vienti sekä erityisesti teen ja posliinin tuonti Kiinasta.
Nurestanin maakunta
Nurestanin maakunta (myös: Nouristan, Nuristan ja Nooristan, ) on yksi Afganistanin 34 maakunnasta. Se sijaitsee maan koillisosassa Pakistanin rajalla. Vuonna 2012 tehdyn väestönlaskennan mukaan sen väkiluku on 140 407. Maakunnan pääkaupunki on myös nimeltään Nurestan. 
Nurestan muodostettiin vuonna 2001 Laghmanin ja Konarin maakuntien pohjoisosista. Se sijaitsee Hindukuš-vuoriston etelärinteillä. Seudun nimi oli 1890-luvulle Kafiristan (persiaksi 'uskottomien maa'), koska siellä asui nuristan-kansaa, joka oli säilyttänyt perinteisen animismi-uskonnon. Heidät pakkokäännytettiin 1890-luvulla islamiin, ja maan nimeksi tuli Nuristan, "valistettujen maa".
Paikallisen kansanperinteen mukaan nuristanilaiset ovat Aleksanteri Suuren makedonialaisten sotilaiden jälkeläisiä ja siksi vaaleampia kuin noiden seutujen asukkaat muuten.
Artturi Laakso
Artturi Verneri Laakso (ent. Adamsson, 26. lokakuuta 1893, Hollola – 22. syyskuuta 1976, Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Artturi Laakso aloitti uransa eri teattereissa, muun muassa Viipurissa ja jatkoi Helsingin kaupunginteatterissa. Myöhemmin hän esiintyi myös suositussa Radioteatterissa. Laakson elokuvaura alkoi varsin myöhään, 44-vuotiaana.
Artturi Laakson nuorempi veli oli näyttelijä Uuno Laakso. Laakson vaimo oli näyttelijä Elsa Turakainen. Laakso esiintyi noin viidessäkymmenessä elokuvassa vuosien 1937–1973 aikana, enimmäkseen pienissä sivurooleissa. Hän on esiintynyt myös valistusfilmeissä. Hänet palkittiin vuonna 1957 Pro Finlandia -mitalilla.
Va ska man ta livet av sig för när man ändå inte får höra snacket efteråt
Va ska man ta livet av sig för när man ändå inte får höra snacket efteråt on ruotsalaisen Magnus Ugglan kolmas albumi vuodelta 1977. Albumia nauhoitettiin Glen Studio, Park Studio, Bastun -studioissa. Levy-yhtiö Columbia Records julkaisi LP:n syyskuussa 1977. Albumia pidetään Ugglan läpimurtona.
Albumin kappaleista muun muassa "Varning på stan", "Jag skiter" ja "Vår tid – 1977" nousivat hiteiksi. "Jazzgossen" on Ugglan tekemä cover-versio ruotsalaisen kuplettilaulaja Karl Gerhardin alkuperäisversiosta. Ugglan versio on paljon rock-tyylisempi kuin Gerhardin kuplettityylinen versio.
Vuonna 2009 albumi pääsi mukaan kirjaan "Tusen svenska klassiker", johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Syvyysnäkö
Syvyysnäkö tarkoittaa näköaistin tai konenäön kykyä erottaa esineiden etäisyyksiä ja nähdä maailma kolmiulotteisena. Syvyyden hahmottaminen perustuu erilaisiin syvyysvihjeisiin.Binokulaarisissa syvyysvihjeissä hyödynnetään molempia silmiä esineiden etäisyyden arvioimiseksi. Toisistaan erillään olevat silmät välittävät kumpikin hieman erilaisen kuvan aivoille. Yhdistämällä kuvat aivot pystyvät arvioimaan näkökentän esineiden syvyydellistä sijoittumista.
Raipur
Raipur () on Intian Chhattisgarhin osavaltion pääkaupunki. Kaupungissa asui 605 747 ihmistä vuonna 2001 väestönlaskennan mukaan.
Raipurissa on perinteisesti ollut pienimuotoista elintarvike- ja sahateollisuutta. Siellä on Intian suurin raudanjalostuksen keskittymä, ja useita kiviteollisuuden (marmorin ja graniitin) käsittelylaitoksia.
Raipurissa vallitsee kuuma monsuuni-ilmasto: kesällä lämpötilat ovat 40–50 °C, talvella 8–30 °C. Sateet tulevat loppukesällä (heinä-syyskuussa) ja niitä kertyy tyypillisesti noin 1 200 mm. Kaupungin alueella on useita järviä, ja niiden rannoilla puistoja ja temppeleitä.