Suomalaiset
Suomalaiset ovat suomen kieltä puhuva suomalais-ugrilainen kansa. Pääosa suomalaisista asuu Suomessa, jossa he muodostavat valtaosan väestöstä. Suomalaisilla voidaan tarkoittaa myös kaikkia Suomen kansalaisia äidinkielestä riippumatta. Suomalaista syntyperää olevia asuu myös Suomen ulkopuolella. Huomattavimmat ulkosuomalaisten ryhmät ovat siirtolaisiksi lähteneet amerikansuomalaiset ja ruotsinsuomalaiset. Jälkimmäisiin kuuluviksi lasketaan usein myös metsäsuomalaiset ja länsipohjalaiset. Muita suomalaisryhmiä ovat inkerinsuomalaiset sekä kveenit.
"Encyclopædia Britannica" määrittelee etnisen ryhmän väestöryhmäksi, jota yhdistää toisiinsa ja erottaa muista yhteinen rotu, kieli, kansalaisuus tai kulttuuri. Museoviraston esihistoria-sivustolla on kiteytetty että kansallisuuden voi sanoa olevan kielen, biologisen perimän eli geenien sekä kulttuuriperinteiden summa. Etnisyyden määrittelyssä voidaan käyttää seuraavia ehtoja: yhteinen alue tai maa, yhteinen syntyperä tai "suku", yhteinen kieli, yhteiset tavat ja kulttuuri, yhteiset uskomukset tai uskonto, yhteinen identiteetti ja itsetietoisuus, yhteinen nimi joka ilmaisee ryhmän, sekä yhteinen tarina alkuperästä.
Suomen kieli (johon usein lasketaan kuuluvaksi myös kveeni ja meänkieli) kuuluu uralilaisten (ja suomalais-ugrilaisten) kielten itämerensuomalaiseen ryhmään. Siihen kuuluvat suomen ohella karjala, lyydi, inkeroinen, viro (ja võro), liivi, vatja ja vepsä. Suomen kieltä ovat edeltäneet kantasuomi, suomalais-volgalainen kantakieli, suomalais-permiläinen kantakieli, suomalais-ugrilainen kantakieli sekä uralilainen kantakieli. Uralilaisen kantakielen alkukodin on ehdotettu sijainneen pääpiirteissään Kaman ja Vjatkan alueella. Suomalais-ugrilaisten kielten, eli itämerensuomen varhaisen esivaiheen, on katsottu levinneen Itämeren alueelle noin 1900. eaa., jolloin aiemmin idässä vaikuttaneet kulttuurit levisivät Seima-Turbino-ilmiön myötä länteen. Kielenvaihtoja on Suomessa vuosituhansien kuluessa todennäköisesti tapahtunut useita ja alueella on saatettu puhua sellaisia kieliä, joista on jäänyt jäljelle vain yksittäisiä sanoja ja paikannimiä.
Varsinaista myöhäiskantasuomea, eli itämerensuomalaisten kielten yhteistä esivaihetta puhuttiin Suomenlahden molemmin puolin yli 2 000 vuotta sitten. Suomen murteet ja niiden pohjalta myöhemmin kehittynyt suomen kieli muodostuivat rautakaudella.
Suomen asutus on jatkunut keskeytyksettä viimeisen jääkauden päättymisestä nykyaikaan. Suomi sai ensimmäiset asukkaansa noin 8850 eaa. Suomen kielen ja suomalaisten esivanhempien alkuperästä ei ole päästy yksimielisyyteen ja ”alkuperä” onkin tässä suhteessa pitkälti määritelmäkysymys.
Pronssikaudella Suomen kulttuureilla oli yhteisiä piirteitä esimerkiksi saviastioissa ja kirveissä, mutta myös lukuisia paikallisia materiaalisen kulttuurin perinteitä syntyi ja hävisi. Pronssikaudella myös suomalais-ugrilaisiin kieliin ja niiden leviämiseen yhdistetyn tekstiilikeramiikan käyttö levisi Suomeen.
Merovingiajan loppupuolelle tultaessa Suomen alueen metalliesinekulttuuri, erityisesti naisten korut ja eri asetyypit, oli kehittynyt omintakeiseksi ja sillä oli kotoperäisiä piirteitä runsaammin kuin milloinkaan aiemmin. Tämän kehityksen pyrkimyksenä oli mahdollisesti tarkoitus ilmaista erityistä ”suomalaista” identiteettiä, joka syntyi mielikuvasta yhteisestä alkuperästä ja keskinäisestä samankaltaisuudesta. Ristiretkiajalla Suomen kulttuurialueet voidaan jakaa naisten käyttämien korujen perusteella lounaissuomalaiseen, hämäläiseen ja savolais-karjalaiseen kulttuurialueeseen. Näiden alueiden voidaan nähdä edustavan suomalaisia heimoja.
1700-luvun viimeisinä vuosikymmeninä Turun akatemiassa heräsi erityisesti Henrik Gabriel Porthanin, ”Suomen historian isän”, vaikutuksesta entistä vakavampi mielenkiinto Suomen historiaa ja suomalaista kansanrunoutta kohtaan. Historioitsija Juha Mannisen mukaan Porthan toimi myöhemmin 1800-luvulla J. V. Snellmanin ajaman ”kansallisen heräämisen” innoittajana.
Vaikka 1700-luvun puolessavälissä oli syntynyt käsite suomalaisista omana kieli- ja kulttuuriryhmänään, varsinainen suomalainen identiteetti syntyi suomalaiskansallisen liikkeen, fennomanian, myötä 1800-luvulla, jolloin syntyi myös suomalainen kansallisuusaate. Varsinkin 1900-luvun alun menestys urheilukilpailuissa oli merkityksellistä suomalaisen kansallistunnon kannalta.
Suomalaisten geenit ovat peräisin ensimmäisistä Suomeen alueella asuneista väestöistä sekä vuosituhansien saatossa vähitellen idästä, lännestä ja etelästä Suomeen muuttaneilta ihmisiltä. Suomalaisten geenejä pidetään eurooppalaisina vaikkakin ero keski-eurooppalaisten geeneihin on selkeä. Eri alueilla elävien ihmisten ja erityisesti Itä- ja Länsi-Suomen geeniperimässä on selkeästi havaittavia eroja. Itä- ja länsisuomalaisten geneettinen keskenäinen ero on suurempi kuin länsisuomalaisten ja ruotsalaisten. Nämä erot näkyvät esimerkiksi tautiperinnössä sekä laktoositoleranssin levinneisyydessä, mikä saapui Suomeen ensimmäisen kerran maata viljelleen vasarakirveskulttuurin mukana. Itäsuomalaisten ja etenkin miesten Y-kromosomeissa on itäinen alkuperä ja yhteys muihin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Yhtenä kokonaisuuten tarkasteltaessa suomalaiset sijoittuvat Euroopan reunalle, mutta kuitenkin selvästi erilleen esimerkiksi Volgan-Uralin väestöstä.
Suomalaismiesten y-kromosomien yleisimpiä haplotyyppejä ovat (59 %), (28 %), (5 %) ja (3,5 %). Suomalaismiesten yleisin haplotyyppi N1c on yleinen pohjoisessa Euraasiassa ja sitä löytyy Suomen lisäksi pääasiassa nykyisten Viron, Latvian, Liettuan ja Venäjän alueilta. Haplotyypin on arvioitu olevan noin 10 000–20 000 vuotta vanha ja sen on arvioitu saapuneen Eurooppaan noin 12 000–14 000 vuotta sitten idästä. Euroopan alkuperäiset metsästäjä-keräilijät, jotka asuttivat mantereella laajoja alueita ennen ensimmäisten maanviljelijöiden saapumista, olivat geneettisesti lähimpänä nykyisiä suomalaisia.
Suomen ensimmäisessä asutusvaiheessa 8850-luvulla eaa. ihmiset saapuivat maahan kaakosta ja etelästä ja heidän geeninsä olivat peräisin sekä itäisestä Keski-Euroopasta että Länsi-Euroopasta. Tuolloin saapuneen väestön geneettinen tausta ei poikennut huomattavasti muista Euroopan metsästäjä-keräilijä-väestöistä vaikkakin osa Suomen väestön geenien haplotyypeistä on liitetty myös itäisiin väestökontakteihin.
Lähi-idästä saapui noin 5700-4000-luvuilla eaa. maatalouden leviämisen myötä uutta väestöä Keski-Eurooppaan. Maataloutta harjoittanut väestö syrjäytti tai sulautti itseensä mantereella aiemmin asuneet metsästäjä-keräilijät. Suomeen maatalouskulttuuri saapui 2800-2500-luvuilla eaa. vasarakirveskulttuurin myötä. Tällä ekspansiivisella karjanhoitoa harjoittaneella kulttuurilla oli erilainen geeniperimä kuin maassa jo olleella kampakeraamisella kulttuurilla. Muualla Euroopassa maatalousväestön geenit syrjäyttivät metsästäjä-keräilijöiden geenit lähes kokonaan, mutta Suomessa niitä on vielä selvästi jäljellä. Suomen kivikautisen väestön isä- ja äitinlinjoilla on hiemat toisistaan poikkeavat alkuperät. Äitilinja ei juurikaan poikkea muista eurooppalaisista linjoista eikä suuria alueellisia eroja ole haivattavissa vaikka itäistä vaikutusta onkin jonkin verran nähtävissä. Isälinjojen eli Y-kromosomien kohdalla voidaan sen sijaan havaita useita erilaisia alkuperiä ja ikiä.
Suomalainen tautiperintö tarkoittaa noin neljääkymmentä perinnöllistä sairautta, jotka ovat harvinaisia kaikkialla paitsi Suomessa, ja osa on myös Pohjois-Ruotsissa huomattavasti yleisempiä kuin muualla maailmassa. Yleensä taudinkantajat tai heidän esi-isänsä ovat kotoisin tietyiltä alueilta. Suurin osa suomalaiseen tautiperintöön kuuluvista sairauksista on autosomaalisten geenien aiheuttamia ja resessiivisesti periytyviä, kaksi on X-kromosomissa resessiivisesti periytyviä ja kaksi autosomeissa dominoivasti periytyviä. Tiettyä yksittäistä tautia sairastavia syntyy Suomessa alle kymmenen vuodessa.
Suomi oli 1960-luvulla maailman kärjessä keski-ikäisten miesten sydänkuolleisuudessa. Sydäntaudeissa on alueellisia eroja, ja ne ovat paljon yleisempiä Itä- ja Koillis-Suomessa kuin Lounais-Suomessa. Suomalaisten geeniperimän tuottama alttius sydänsairauksiin ei kuitenkaan poikkea muista kansoista.
Vakiintuneen jaottelun mukaisesti suomen murteet jakautuvat länsi- ja itämurteiksi. Myös Suomen kansankulttuuri jakautuu selvästi kahtia itäiseen ja läntiseen kulttuurialueeseen. Itä- ja länsisuomalaisten, tai Suomen eri heimojen, kuten hämäläisten ja karjalaisten välisiä kulttuurieroja ovat kuvanneet kirjallisuudessa niin Sakari Topelius kuin Volter Kilpikin. Maan sisäinen muuttoliike on tasoittanut kulttuurieroja, mutta monia eroja voidana edelleen havaita itä- ja länsisuomalaisten välillä.
Itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan 2000-luvulla tehtyjen tutkimusten mukaan myös geneettisesti enemmän kuin englantilaiset ja saksalaiset. Idän ja lännen, samoin kuin etelän ja pohjoisen suuret geneettiset erot johtuvat Suomen asutushistoriasta.