hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Pertti Pousi
Pertti Juhani Pousi (s. 24. kesäkuuta 1946 Helsinki) on entinen yleisurheilija ja toiminnanjohtaja. Hänen kolmiloikkaennätyksensä on 17,00 metriä, joka syntyi Kuortaneen juhannuskisoissa 1968. Tulos oli Suomen ennätys ja jäi kolme senttimetriä maailmanennätyksestä. Hän paransi Kari Rahkamon nimissä ollutta Suomen ennätystä 60 sentillä. Ennätyksen ylitti vasta 16. heinäkuuta 2017 Simo Lipsanen alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Puolan Bydgoszczissa. Pousi hyppäsi samoissa vuoden 1968 juhannuskilpailuissa pituutta 804 senttiä, jolla hän on Suomen kaikkien aikojen tilastossa yhä jaetulla yhdeksännellä sijalla. Hän jakoi pituusennätyksellään myös 22-vuotiaiden Suomen ennätystä, kunnes Roni Ollikainen hyppäsi 16. kesäkuuta 2012 sentin pidemmälle.
Pousi kilpaili Méxicon 1968 olympialaisissa mutta karsiutui loppukilpailusta molemmissa lajeissaan: kolmiloikassa tuloksella 15,84 m ja pituushypyssä tuloksella 763 cm. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän sijoittui pituushypyssä kahdeksanneksi ja karsiutui kolmiloikan loppukilpailusta. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän karsiutui pituushypyn loppukilpailusta. Vuonna 1965 hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden kolmiloikassa. Vuoden 1967 universiadeissa hän sijoittui kolmiloikassa toiseksi ja pituushypyssä kolmanneksi.
Seuratasolla Pousi edusti Helsingin Kisa-Veikkoja. Hän voitti Suomen mestaruuden kolmiloikassa vuosina 1966, 1967, 1968 ja 1969, pituushypyssä vuosina 1967, 1968 ja 1969 sekä 4 × 100 metrin viestijuoksussa vuonna 1968. Hän saavutti SM-hopeaa kolmiloikassa vuonna 1965 ja pituushypyssä vuonna 1966.
Pousi ylitti vuonna 1965 kaikkien aikojen kolmantena suomalaisena kolmiloikassa 16 metrin rajan ja vuonna 1968 kaikkien aikojen kolmantena suomalaisena pituushypyssä kahdeksan metrin rajan. Hän voitti Yhdysvaltain yliopistojen mestaruuden pituushypyssä vuonna 1968 ja kolmiloikassa vuonna 1969.
Nilkkavamma lopetti Pousin uran jo 23-vuotiaana. Hän toimi Invalidien Urheiluliiton toiminnanjohtajana vuosina 1974–2010.
Nicéphore Niépce
Joseph Nicéphore Niépce (7. maaliskuuta 1765 – 5. heinäkuuta 1833 Saint-Loup-de-Varennes) oli ranskalainen keksijä. Parhaiten hänet tunnetaan valokuvauksen pioneerina. Hän työskenteli myös pumppujen sekä varhaisten polttomoottoreiden kanssa tehden niihin parannuksia.
Joseph Nicéphore Niépce syntyi varakkaaseen perheeseen Ranskan Chalon-sur-Saônessa 1765 ja sai keskiluokkaisen kasvatuksen. Hän toimi jonkin aikaa opettajana ja palveli armeijassa, mutta palasi 1800-luvun alussa kotiseudulleen hoitamaan sukutilaansa. Yhdessä Claude-veljensä kanssa hän omisti vapaa-aikansa tieteellisille harrastuksille. Valokuvaus ei ollut hänen pääasiallinen mielenkiintonsa kohde, sillä hän kulutti veljensä kanssa lopulta koko perintöomaisuutensa polttomoottorin kehittämiseen. "Pyreolophore"-niminen keksintö, jonka veljekset kehittivät ja patentoivat 1807, oli tarkoitettu potkuritoimiseksi laivan voimanlähteeksi. Claude muutti lopulta Englantiin markkinoimaan polttomoottoria, ja Niépce jäi Ranskaan. Hän viehättyi 1813 Ranskaan saapuneesta litografiasta, koska oli itsekin jo pitkään haaveillut keksivänsä jonkinlaisen kuvanmonistusmenetelmän. Niépce alkoi vakavasti tutkia camera obscuran avulla saatujen kuvien pysyvää kiinnittämistä kemiallisella reaktiolla vuoden 1816 tienoilla. Camera obscuraa hän käytti aluksi, koska oli epävarma piirtäjänä. Erilaisten kemiallisten kokeiluiden jälkeen hän lopulta onnistui kehittämään ja kiinnittämään maailman ensimmäisen oikean valokuvan vuoden 1826 tienoilla. Hän nimesi keksimänsä menetelmän heliografiaksi.
Koska oli jatkuvassa rahapulassa, hän matkusti 1827 Englantiin veljensä luokse Kewiin lähelle Lontoota, jossa tapasi kasvitieteilijä Charles Bauerin. Bauer suositteli häntä kääntymään Kuninkaallisen seuran puoleen keksintönsä rahoittamiseksi. Kuninkaallinen seura kuitenkin palautti Niépcen anomuksen ja valokuvamateriaalin takaisin, koska ei voinut ottaa kantaa keksintöön, jonka yksityiskohtia Niépce ei ollut halukas paljastamaan ulkopuolisille.
Niépce palasi Ranskaan, jossa sai kohta kuulla veljensä menehtyneen sairauteen. Niépce jatkoi tutkimuksiaan heliografian parissa ja solmi yhteistyösopimuksen Louis Daguerren kanssa 1829. Niépce kuoli 1833, minkä jälkeen Daguerre ja Niépcen poika Isidore jatkoivat menetelmän kehittämistä. Parivaljakko julkaisi parannetun valokuvausmenetelmän Ranskan tiedeakatemian edessä 1839. Daguerren menetelmä sai nimen dagerrotypia, ja Niépcen elämäntyö jäi lopulta unohduksiin. Vasta 1952 valokuvahistorioitsija ja kriitikko Helmut Gernsheim löysi jo kadonneeksi luullun Niépcen ottaman valokuvan, jolloin Niépcen maine ja ansiot valokuvauksen edelläkävijänä palautettiin maailman tietoisuuteen.
John Walker
John George Walker (CBE, s. 12. tammikuuta 1952 Papakura) on uusiseelantilainen maileri ja olympiavoittaja. Walker voitti 1 500 metriä Montrealin olympiakisoissa vuonna 1976. Walker teki mailin maailmanennätyksen 3.49,4 vuonna 1975. Hän alitti maililla maagisen neljän minuutin rajan 129 kertaa, ja hän oli myös ensimmäinen joka ylsi sataan haamumailiin.
Walker on toiminut aktiiviuran jälkeen ratsastusvälinekauppiaana ja osallistunut paikallispolitiikkaan Manukaun kaupungissa. Hänellä todettiin Parkinsonin tauti 1996.
Lentokoneiden varalaskupaikka
Lentokoneiden varalaskupaikka on usein maantielle tehty noin 2,5–4 kilometrin pituinen levennetty ja mahdollisesti vahvistettu osuus.
Suomessa niitä käyttävät pääasiassa Suomen ilmavoimat. Vuosittain osaa niistä käytetään lentosotaharjoituksissa, jolloin tie on suljettu. Joillain näistä on myös suojapaikkoja lentokoneille.
Varalaskupaikkojen verkosto luotiin vuodesta 1965 alkaen osana Puolustusvoimien uudelleenvarustamisprojektia melko nopeassa tahdissa. Samaan aikaan Suomessa siirryttiin matkustajasuihkukoneiden aikakauteen, jolloin monet vanhat lentokentät, esimerkiksi Tampereen Härmälän lentokenttä, jäivät lyhyiksi. Varalaskupaikkojen rakentamista perusteltiin julkisuudessa siviililentoliikenteen tarpeilla, mikä teki niistä poliittisesti hyväksyttävämpiä. Syynä varalaskupaikkojen rakentamiselle olivat kuitenkin sotilaalliset tarpeet: ilmavoimien kenttien tuhoutuminen ohjusiskujen vuoksi edellytti, että sotilaslentoasemien ja siviililentokenttien lisäksi rakennettiin varalaskupaikat.
Nykyään varalaskupaikat ovat Suomessa joko maantietukikohtia tai nousuteitä.
Maantietukikohdassa on yksi tai useampia varalaskupaikkoja toistensa lähellä sekä mahdollisesti linnoitettuja lentokoneitten seisontapaikkoja. Maantietukikohdista vilkkaimmin liikennöidyllä reitillä on Lusin varalaskupaikka valtatie 5:n varrella, kymmenen kilometriä Heinolasta pohjoiseen.
Nousutie puolestaan on rullausetäisyydellä kiinteästä tukikohdasta. Tällainen tienosa on yleensä eri suunnassa kuin tukikohdan pääkiitotie, mikä tekee niiden yhtäaikaisesta tuhoamisesta hankalampaa. Nousuteitä on esimerkiksi Rovaniemen lentokentän liepeillä Lapin Ilmatorjuntarykmentin portin lähettyvillä sekä Pirkkalan nousutie Varuskunnantiellä aivan Tampere-Pirkkalan lentoaseman ja Satakunnan lennoston itäpuolella.
Ajattelu
Ajattelu on aivoissa tapahtuva prosessi, jonka avulla jotkin eliöt yrittävät hahmottaa ja jäsentää todellisuutta. Kognition synonyymin lisäksi käsitteellä on tilanteen mukaan erilaisia tarkempia tai väljempiä määritelmiä.
Ajattelulla voidaan tarkoittaa yleistä pohdintaa, julkista järjen käyttöä eli filosofiaa. Todellisuuden, tiedon ja hyvän elämän luonne ovat vanhoja ajattelun aiheita. Ajattelulla arkikielessä usein tarkoitetaan erityisesti tietoista keskittynyttä ajattelua vastakohtana ajatuksen vapaalle vaeltelulle.
Harvardin yliopistossa tehdyn tutkimuksen mukaan ihminen ajattelee jotain täysin muuta kuin sitä, mitä hän kyseisellä hetkellä on tekemässä noin puolet hereilläoloajastaan. Tämä saattaa johtua siitä, että aivon hermoverkkoa ylläpitävät osat aktivoituvat ajatustemme harhaillessa..
Pujo
Pujo ("Artemisia vulgaris") on marunoiden ("Artemisia") sukuun ja asterikasvien ("Asteraceae") heimoon kuuluva monivuotinen, jopa kahden metrin korkuiseksi kasvava ruohovartinen kasvi. Pujo aiheuttaa tyypillisesti voimakkaita siitepölyallergioita.
Pujo kukkii elo–lokakuussa punaruskein mykerökukinnoin, jotka ovat kiinni terttuina varsien latvoissa. Yhdessä pujossa saattaa olla jopa 55 000 kukkaa ja 6 000 mykeröä. Suomessa pujoa kasvaa Oulun korkeudella asti. Pohjoisessa se on hyvin harvinainen. Talvella pujon lakastuneiden varsien pähkylähedelmät ovat tärkeä lintujen ravinnonlähde.
Rannikkoalueilla esiintyy harvinaisena meripujoa ("Artemisia vulgaris" var. "coarctata"), jonka lehtiliuskat ovat kapeampia ja niiden reunat alaskäänteisiä, mykeröstö on hyvin tiivis ja kehto tiheäkarvainen.
Pujo on pahimpia siitepölyallergian aiheuttajia, koska se tuottaa muita kasveja enemmän siitepölyä, joka leviää tuulen mukana. Pujoa yritetäänkin sen takia hävittää sen tavallisilta kasvupaikoilta: tienvarsilta, joutomailta ja niityiltä.
Pujoa on haitallisuudestaan huolimatta käytetty humalan asemasta oluen maustamiseen. Myös liharuokia on maustettu pujolla, koska pujon lehdet edistävät ruuansulatusta ja pehmittävät lihaa. Esimerkiksi linnun täytteeksi käytettävät pujot kastetaan kuitenkin ensin kiehuvaan veteen, jotta haitalliset aineet poistuisivat niistä. Ruokia kannattaa maustaa pujolla hillitysti, sillä se sisältää myrkyllistä tujonia ja on varsin karvaan makuinen.
Pujon kukkivia versonlatvoja ja lehtiä käytetään, lisäjuurien lisäksi, myös rohtona. Pujon lisäjuurista valmistetuilla lääkkeillä on Arabiassa ja Euroopassa hoidettu keskushermoston häiriöitä kuten epilepsiaa. Tärkein merkitys on kasvin eteerisellä öljyllä, joka sisältää tujonia, sineolia, kamferia ja linalolia. Tujoni edistää kuukautisten alkamista ja ruokahalua sekä ehkäisee ilmavaivoja. Öljyn koostumus vaihtelee kuitenkin pujon kasvupaikan mukaan, esimerkiksi Intiassa öljy on erilaista kuin Suomessa. Pujon versoissa on myös borneolia, farnesolia, absitiinia, vulgariinia ja sitosteriinia. Aiemmin pujoa käytettiin yleisrohtona moniin särkyihin ja kipuihin. Pujosta saatava terpeeniyhdiste tappaa bakteereja ja sieniä. Pujolla on myös hyönteisiä torjuva vaikutus.
Pujon eteeristä öljyä ei pidä käyttää raskauden aikana keskenmenoriskin takia. Suuret yliannokset saattavat myös aiheuttaa kouristuksia sekä maksa- ja munuaistulehduksia.
Kaali
Kaali ("Brassica oleracea") on ristikukkaisten heimoon kuuluva kasvilaji, jota viljellään vihanneksena. Sen luonnonvarainen kantamuoto kasvaa Pohjois-Afrikan ja Etelä- ja Länsi-Euroopan rannikoilla. Kaalia on viljelty useita tuhansia vuosia, ja siitä on jalostettu koko joukko toisistaan suuresti eroavia viljelymuotoja.
Kaali on kaksivuotinen, mutta syötäväksi viljeltäessä sitä viljellään yksivuotisena. Siemenviljelys on kaksivuotinen. Kaali menestyy kosteahkolla savensekaisella maalla. Aarille istutetaan 400–450 tainta, ja sato on 350–500 kg.
Lukuisat eri lajikkeet voidaan ryhmittää seuraaviin lajikeryhmiin:
Uusi Suomi
Uusi Suomi oli suomalainen päivälehti, joka ilmestyi vuosina 1919–1991.
Uuden Suomen edeltäjiä olivat Uusi Suometar ja sen edeltäjä Suometar. Suomettaren ensimmäinen numero ilmestyi 12. tammikuuta 1847. Sen perustajana pidetään Paavo Tikkasta. Lehden tavoitteena oli suomalaisuuden asian ajaminen ja kansan sivistäminen. Suometar kuitenkin lakkautettiin vuonna 1866. Uuden Suomen suora edeltäjä oli vuodesta 1869 ilmestynyt fennomaaniaatteen äänenkannattaja Uusi Suometar, joka lakkautettiin vuonna 1918. Lehden toimittajana toimi 36 vuoden ajan Viktor Löfgren.
Vuonna 1919 perustettiin itse Uusi Suomi, joka oli kokoomuksen pää-äänenkannattaja vuoteen 1976 asti. Vuoden 1976 jälkeen Uusi Suomi julistautui riippumattomaksi porvarilliseksi lehdeksi. 1970-luvulla lehti ajautui kuitenkin taloudellisiin ongelmiin. Vuonna 1977, jolloin Uuden Suomen eloon jääminen oli veitsen terällä, Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) toimitusjohtaja Max Jakobson ja puheenjohtaja Mika Tiivola sekä Uusi Suomi Oy:n hallituksen puheenjohtaja Jaakko Lassila aloittivat lehden elvyttämiseksi taloudellisen tukikampanjan, jolla se saatiinkin sillä kerralla jaloilleen. EVA piti Uutta Suomea tärkeänä markkinatalouden puolustajana aikana, jolloin länsimaisia arvoja kohtaan suuntautui voimakas yhteiskunnallinen kritiikki.
Max Jakobsonin mukaan Uuden Suomen pelastusoperaatio jäi kuitenkin eräässä tärkeässä suhteessa puolitiehen; lehden toimittajakuntaa ei vahvistettu. Niinpä Uusi Suomi alkoi jälleen olla ahdingossa 1980-luvun lopussa, ja 1990-luvun alun lamassa lehdelle ei enää mistään löytynyt pelastajaa. Suurin osa Uutta Suomea aiemmin tukeneista yrityksistä oli itsekin ajautunut pahoihin talousvaikeuksiin. Lehden kuoleman taustalla oli Jakobsonin mukaan myös se, että 1970-luvulla vaikuttaneet ideologiset motiivit olivat sosialistisen yhteiskuntajärjestelmän luhistuttua menettäneet merkityksensä; markkinatalous oli voittanut, Uusi Suomi oli tehnyt tehtävänsä ja sai mennä. Uutta Suomea ei pelastanut edes Helsingin Sanomat; päin vastoin Sanoma Oy:n voimahahmo Aatos Erkko sanoi vielä lokakuussa 1991 Keskisuomalaiselle antamassaan haastattelussa Uuden Suomen edeltäjineen olleen aina HS:n aatteellinen vastustaja ja pysyvän sellaisena loppuun saakka.
Sanomalehtenä Uusi Suomi ilmestyi viimeisen kerran 1. lokakuuta 1991. Syyskuun lopulla 1991 Uusi Suomi Oy:n hallitus päätti muuttaa lehden viikkolehdeksi, mutta tämäkään ei enää auttanut. Tappiollisen lehden viimeinen numero ilmestyi 29. marraskuuta 1991.
Rautatiekirjakaupan irtonumeromyynnissä Uusi Suomi oli vuonna 1933 sijalla 6, vuonna 1943 sijalla 3, vuonna 1953 sijalla 7, vuonna 1963 sijalla 11, vuonna 1973 sijalla 43 ja vuonna 1983 sijalla 23.
Uuden Suomen henkisenä jatkajana ilmestyy edelleen "Iltalehti", joka aloitti ilmestymisensä vuonna 1980 Uuden Suomen iltapäiväpainoksena. Vuonna 2007 kustantaja Niklas Herlin osti oikeudet Uuden Suomen nimen käyttöön ja perusti syksyllä 2007 samannimisen vain internetissä ilmestyvän verkkolehden.
Hautavajoama
Hautavajoama on kahden erkanevan mannerlaatan saumassa oleva tasapohjainen, jyrkkäreunainen, pitkä laakso.
Laakso syntyy laattojen välin lohkeillessa palasiin erkaantumisen yhteydessä ja näiden palasten upotessa alemmas astenosfääriin.
Kuollutmeri ja Genesaretinjärvi Israelissa sekä Tanganjikajärvi Keski-Afrikassa sijaitsevat Itä-Afrikan hautavajoamassa. Lisäksi Baikaljärvi on syntynyt mannerlaattojen väliseen hautavajoamaan.
Syvänmeren hauta
Rakennegeologia::Hautavajoama::Flash-animaatio www.opigeologiaa.fi
Mannerjalusta
Mannerjalusta eli mannermaajalusta on mantereita ympäröivä yleensä matalanmeren vyöhyke.
Mannerjalusta päättyy yleensä jyrkkenevään rinteeseen, mannerrinteeseen, joka päätyy syvän meren tasanteeseen.
Jalusta on jaettu kolmeen osaan, joista jokaisella on omat geomorfologiansa ja biodiversiteettinsa.
Jalustan muoto muuttuu huomattavasti mannerrinteen alkaessa. Muutos tapahtuu lähes poikkeuksetta 140 metrin syvyydessä. Tämä on todennäköisesti edellisen jääkauden aikaansaannosta, jolloin merenpinnan taso oli huomattavasti nykyistä alhaisempi.
Mannerrinteen kaltevuuskulma on keskimäärin kolme astetta, mutta vaihtelee noin yhden ja kymmenen asteen välillä. Rinteissä on myös paljon kanjoneita.
Jalustojen koko vaihtelee huomattavasti. On alueita, joilla ei ole mannerjalustaa käytännössä lainkaan, vaan syvänmeren tasanne alkaa käytännössä heti. Alueet ovat yleensä kahden mannerlaatan törmäysvyöhykkeessä esimerkiksi Chile. Mannerjalustoista suurin, Siperian mannerjalusta, ulottuu mantereelta noin 1 500 kilometrin etäisyydelle. Suuria mannerjalustojen päällä sijaitsevia meriä ovat muun muassa Pohjanmeri, Etelä-Kiinan meri ja Persianlahti. Mannerjalustat yltävät keskimäärin 80 kilometrin päähän mantereista. Mannerjalustojen syvyydet vaihtelevat, mutta pääasiallisesti ne ovat alle 150 metrin syvyisiä. Jalustan kaltevuuskulma on hyvin loiva, noin puoli astetta.
Mannerjalustat ovat sedimenttien peitossa. Vain 30–40 prosenttia sedimenteistä on jokien tuomia. Loppu on jäännöstä viime jääkaudesta. Sedimentit kasaantuvat keskimäärin 30 senttimetriä tuhannessa vuodessa vaihteluvälin ollessa 15–40 senttimetriä.
Öljy-yhtiöt kiinnostuivat mannerjalustoista sen jälkeen kun mantereen öljy- ja kaasuesiintymät oli tutkittu, ja siinä vaiheessa mannerjalusta-alueet jaettiin sopimuksin. Barentsinmeren mannerjalusta-alue on kuitenkin yhä tutkimatta, koska on epäselvää, kuuluuko se Norjalle vai Venäjälle.
Cimetière de Passy
Cimetière de Passy on hautausmaa Passyn kaupunginosassa Pariisissa, kuudennessatoista kaupunginosassa (arrondissement).
1800-luvun alussa kaikki Pariisin vanhat hautausmaat korvattiin uusilla. Cimetière de Montmartre perustettiin pohjoiseen, Cimetière du Père-Lachaise itään, Cimetière du Montparnasse etelään ja Cimetière de Passy kaupungin keskelle. Se avattiin vuonna 1820 kalliille alueelle lähelle Champs-Élysées'tä. Siitä tuli varakkaiden hautausmaa.
Kaunista Eiffel-tornin varjossa sijaitsevaa hautausmaata ympäröivät kastanjapuut.
Suisto
Suisto eli delta on virtauksen kuljettaman maa-aineksen muodostama viuhkanmuotoinen alue joen laskukohdassa. Tämän ohella nimitystä delta voidaan käyttää myös nykyisistä tai entisistä jäätikköjokien suistoista, joita esiintyy joko nykyään tai aiemmin jäätiköityneillä alueilla.
Suistoalueella joki haarautuu useiksi suuhaaroiksi, koska joki tuo mukanaan hiekkaa ja lietettä, jota se kasaa paksuiksi kerrostumiksi. Kasautuminen estää joen juoksua. Joen tuoma maa-aines siirtää rantaa suistoalueella yhä kauemmaksi. Suisto koostuu savesta, hiekasta ja mudasta, ja sen kuivaneet lähialueet sopivat erittäin hyvin viljelysmaaksi.
Delta voi muodostua myös sisämaahan päätymättä mereen tai muuhun sellaiseen. Suurin tällainen on Botswanassa eteläisessä Afrikassa, Okavangojoen suisto: Okavangon suot.
Suiston kasvunopeuteen vaikuttavat veden syvyys ja joen kuljettaman lietteen määrä. Suisto syntyy, mikäli merialueessa, johon joki laskee, ei esiinny vuorovesi-ilmiötä. Mikäli vuorovesi on läsnä, syntyy suppilomainen estuaari.Suomen suurin jokisuisto on Kokemäenjoen suisto Porissa. Siellä joen suuhaaroista käytetään nimitystä "juopa", ja näiden väliin jäävät saaret ovat nimeltään luotoja, kuten esimerkiksi Kirjurinluoto ja Pormestarinluoto. Myös Kymijoki muodostaa suiston Kotkan-Ruotsinpyhtään alueelle.
Jäätiköityneillä alueilla, kuten Suomessa, myös nykyään kuivana olevalla maalla voi esiintyä jäätikön sulamisvesistä jääkauden aikana syntyneitä suistoja, joiden materiaali on yleensä harjuainesta, kuten soraa tai hiekkaa. Näitä jäätikköjokien suistoja nimitetään deltoiksi, jos ne ovat kerrostuneet alun perin veteen ja sandureiksi, jos ne ovat kerrostuneet alun perin kuivalle maalle. Jos veteen kerrostuvan deltan pinta saavuttaa vedenpinnan ja jatkaa kerrostumistaan, kyseessä on sandurdelta.
Kerrostuma
Kerrostuma on maan sisässä olevaa maa-ainesta, joka on suunnilleen samanlajista
ja levittäytyneenä levymäisesti laajelle alueelle.
Kerrostumat muuttuvat kiveksi maan sisällä paineessa tai kuumuudessa.
Kerrostumat näyttävät sivusta katsottuna raidoilta, jotka erottuvat toisitaan esimerkiksi värinsä, vaaleutensa tai rakeisuutensa takia.
Kerrostumia syntyy maalla ja meressä esimerkiksi tuulen kuljettamasta maa-aineksesta, meressä kuolleista levistä ja eläimistä, maalla eloperäisestä aineesta kuten suoturpeesta.
Kanjoni
Kanjoni on jyrkkäseinäinen laakso, usein joen uurtama.
Tunnetuin kanjoni on Yhdysvalloissa sijaitseva Grand Canyon. Sen syvyys on joissakin kohdissa 1 300 metriä. Suomen tunnetuimmat kanjonit ovat Kevon kanjoni Utsjoella sekä Oulankajoen kanjoni.
Useimmat kanjonit ovat syntyneet, kun virtaava vesi on miljoonien vuosien aikana kovertanut maahan jyrkkäseinäisen laakson. Kanjoneita syntyy myös tektonisten liikkeiden seurauksena. Esimerkiksi Korouoman kanjoni Posion ja Ranuan rajalla on ruhjelaakso.
Vedenalainen kanjoni on merenpohjassa mannerjalustan ja mannerrinteen läpi tunkeva kiilamainen kanjoni, joka on usein kohtisuorassa rantaan nähden. Pisin vedenalainen kanjoni on Kongojoen edustalta alkava Kongon kanjoni.
Aurinkokunnan suurin tunnettu kanjoni on Mars-planeetalla sijaitseva Valles Marineris. Se on 3 000 kilometriä pitkä ja kahdeksan kilometriä syvä.
Etymologialtaan sana "kanjoni" pohjaa espanjaan, jossa "cañon" on alun perin tarkoittanut putkea.
Sola
Sola on kahden vuoren välissä olevan harjanteen matalin kohta. Se on usein kahden, vastakkaisista suunnista nousevan laakson korkein kohta, joka monesti on kauttakulkureitti laaksosta toiseen. Sola voi olla jäätikkö- tai vuoristosola.
Soliin on usein rakennettu autoteitä, joskus myös rautateitä. Tärkeimmillä kulkureiteillä solien ali on rakennettu maantie- tai rautatietunneleita. Kuuluisia solia ovat muun muassa Simploninsola ja Iso Sankt Bernhardin sola Alpeilla sekä Khaibarsola Afganistanin ja Pakistanin välillä.
Osavaltio
Osavaltio on liittovaltion osa, jolla on valta päättää tiettyyn rajaan saakka omasta lainsäädännöstään ja hallinnostaan. Nykyään osavaltiot ovat käytössä Argentiinassa (maakunnat), Australiassa, Belgiassa (alueet), Bosnia ja Hertsegovinassa (entiteetit), Brasiliassa, Etelä-Sudanissa, Etiopiassa, Intiassa, Irakissa (maakunnat), Itävallassa, Kanadassa (provinssit), Komoreilla (saaret), Malesiassa, Meksikossa, Mikronesiassa, Nepalissa (vyöhykkeet), Nigeriassa, Pakistanissa (provinssit), Saint Kitts ja Nevisissä (saaret), Saksassa, Sudanissa, Sveitsissä (kantonit), Tansaniassa, Venezuelassa, Venäjällä (liittovaltiosubjektit), Yhdistyneissä Arabiemiraateissa (emiraatit) ja Yhdysvalloissa. Suluissa on mainittu kussakin maassa käytetty osavaltion tasoisen alueen nimitys.
Riutta
Riutta on meressä oleva harjanne, joka kohoaa vain vähän tai ei lainkaan merenpinnan yläpuolelle. Tunnettu erikoistapaus riutasta on koralliriutta. Koralliriuttoja on muodoltaan erilaisia, kuten pitkähkö ja rannan suuntaisesti kulkeva valliriutta tai muodoltaan sulkeutuva, joskus rengasmainen atolli.
Tete
Tete on maakunta luoteisessa Mosambikissa. Sen pinta-ala on 100 724 neliökilometriä ja arvioitu asukasluku vuonna 2006 noin 1 552 000. Maakunnan pääkaupunki Tete sijaitsee Sambesi-joen varrella, 430 kilometrin päässä Intian valtameren rannikolta. Maakunnan länsiosassa on 240 km pitkä Cahora Bassan tekojärvi.
Tete (kaupunki)
Tete on pohjoisessa Mosambikissa sijaitsevan Teten provinssin pääkaupunki sekä myös laajan alueen hallinnollinen ja taloudellinen keskus. Sambesi -joki virtaa kaupungin läpi, ja 650 metriä pitkän riippusillan ansiosta vilkas Malawin ja Zimbabwen välinen maantieliikenne kulkee Teten kautta.
Vuonna 2007 Tetessa oli noin 153 000 asukasta. Se on Mosambikin yhdeksänneksi suurin kaupunki.
Pelagiolaisuus
Pelagiolaisuus tarkoittaa Pelagiuksen ja hänen kannattajiensa näkemystä, jonka mukaan ihmisellä on vapaa tahto ja luonnollinen kyky elää synnittömästi ja ansaita siten iankaikkinen autuus pelkästään omalla kilvoituksella ja rakkauden kaksoiskäskyn toteuttamisella (Luuk 10:25–28). Pelagiolaisuus pohjaa ensisijaisesti evankeliumeihin ja Jeesuksen opetukseen tekojen merkityksestä pelastuksessa (Matt 16:27, Luuk 10:25–28, Mark 12:28–34, Matt 25:31–45).
Pelagiolaisuuden taustalla oli huoli kristittyjen moraalista: "jos ihmisen teoilla ei ole mitään merkitystä, niin miksi lainkaan elää hyveellisesti?" Kyseessä oli myös vastausyritys ihmisen kyvyttömyyttä korostavaan kristillisyyden pääsuuntaukseen: "jos ihminen on täysin kyvytön tekemään mitään hyvää, niin miten hän voi olla vastuussa teoistaan"?
Antiikin aikana erityisesti kirkkoisä Augustinus vastusti pelagiolaisuutta muun muassa teoksessaan "Henki ja kirjain". Augustinus painotti Paavalin kirjeitä, varsinkin Roomalaiskirjettä, ja uskon merkitystä tekojen sijaan. Pelagiolaisuus julistettiinkin vuonna 419 Karthagon kirkolliskokouksessa harhaopiksi. Siitä myöhemmin kehittynyt semipelagiolaisuus puolestaan julistettiin harhaopiksi Orangen kirkolliskokouksessa vuonna 529.
Pelagiolaisuus aiheutti ongelman kirkolle ja sen auktoriteetille: jos ihminen kykenee löytämään Jumalan omin voimin, tällöin Kristuksen sovitustyöllä ei enää ole merkitystä, eikä Kristuksella ole enää vapahtajan asemaa, vaan hänellä on arvo enää profeettana ja opettajana. Lisäksi tällöin doktriini "ei pelastusta kirkon ulkopuolella" menettää mielekkyytensä. Tämän vuoksi se julistettiin kerettiläisyydeksi. Augustinus oli esittänyt predestinaatio-opin, mutta se ei koskaan noussut kirkon viralliseksi linjaksi. Katolinen kirkko omaksui perisyntikäsityksen, jonka mukaan perisynti ei ole synti sellaisenaan, vaan syntiä aiheuttava tila, Efesoksen kirkolliskokouksessa vuonna 439.
Pelagiolaisuus nousi esille uudelleen reformaation aikana erityisesti Erasmus Rotterdamilaisen opettamana, ja kristillinen humanismi, vastakohtana fundamentalismille, nojaa pelagiolaisuuteen. Pelagiolaisuus tuotiin luterilaisuuteen filippistien taholta, vaikka Martti Luther itse pitikin sitä "kirottuna harhaoppina" ja tuomitsi sen ankarasti. Oppi ihmisen teoista näkyy erityisesti lain kolmannessa käytössä.
Uusi Suometar
Uusi Suometar oli Suomessa autonomian ajan loppupuolella ilmestynyt valtakunnallinen sanomalehti, jonka johtavat fennomaanit perustivat ajamaan suomalaisuusliikkeen poliittisia ja kulttuurisia tavoitteita. Vuonna 1881 siitä tuli ensimmäisenä kotimaisena sanomalehtenä kuudesti viikossa ilmestyvä. Levikiltään se oli toiseksi suurin Hufvudstadsbladetin jälkeen. 1900-luvun alkuun mennessä lehdestä kehittyi Suomalaisen puolueen tärkein äänenkannattaja. Lehti lakkasi vuonna 1918, jolloin sen tilalle perustettiin Uusi Suomi.
Uuden Suomettaren taustaryhmä oli historian professori Yrjö Koskisen ympärille ryhmittynyt ”jungfennomaanien” aatepiiri, joka tahtoi ajaa radikaalimpaa kieli- ja koulupolitiikkaa kuin vanhemman fennomaanipolven toimittama Suometar. Koskisen ohella lehteä olivat syksyllä 1868 perustamassa hänen veljensä oik.kand. Jaakko Forsman sekä nuoret maisterit Antti Almberg ja J. V. Calamnius. Toimituksen tueksi saatiin värvättyä myös muutamaa vuotta aikaisemmin lakanneen Suomettaren entinen päätoimittaja Paavo Tikkanen.
Tärkeimmäksi tavoitteekseen Uusi Suometar otti suomenkielen saamisen viralliseksi kieleksi ruotsin rinnalle, suomenkielisen koululaitoksen kehittämisen, varsinkin oppikoulujen perustamisen, sekä kansanvalistuksen ajamisen. Lehti halusi tietoisesti laventaa lukijakuntaansa myös maaseudulle ja kampanjoi varsinkin 1870-luvulla menestyksellisesti erilaisilla keräyksillä ja kansalaisjuhlilla Kansanvalistusseuran ja uusien oppikoulujen puolesta. Lehden demokratistinen into huolestutti jopa suomalaisuusliikkeen suurta oppi-isää J. V. Snellmania, jonka välit Yrjö Koskiseen alkoivat viilentyä.
Uskonnollisissa ja kulttuurikysymyksissä lehti edusti konservatiivista kantaa. Se torjui jyrkästi 1880-luvulla kehkeytyvän nuorsuomalaisen kulttuuripiirin uskonnonvapausvaatimukset ja suhtautui kriittisesti yhteiskunnallisesti radikaaliin realistiseen kirjallisuuteen.
Venäjän-poliittisen tilanteen kärjistyttyä 1890-luvulla Uusi Suometar omaksui varovaisen, hallitsijalle osoitettua lojaalisuutta korostavan asenteen. Tosin Suomen oikeudellista asemaa puolustettiin ja Helmikuun manifestin julkaisemista arvosteltiin, mutta päälinjaksi muotoutui J. R. Danielsonin ja E. G. Palménin muotoilema maltillinen myöntyvyys venäläisten vaatimuksiin nähden.
Kun nuorsuomalaisten perustama Päivälehti alkoi ilmestyä vuonna 1890, Uuden Suomettaren ylivalta maan suurimpana suomenkielisenä sanomalehtenä alkoi murentua. Lehtien välinen kilpailu johti myös katkeraan keskinäiseen kiistelyyn ”suomettarelaisen” myöntyvyyslinjan ja perustuslaillisen ”Nuoren Suomen” edustajien kesken. Sisällissodan jälkiselvittelyiden yhteydessä vuonna 1918 osa monarkiaa kannattavista nuorsuomalaisista ja aktivisteista perusti yhdessä vanhasuomalaisten kanssa uuden puolueen, Kansallisen kokoomuksen. Tässä yhteydessä Uusi Suometar lopetettiin ja uuden puolueen äänenkannattajaksi perustettiin sanomalehti Uusi Suomi
Campania
Campania on hallinnollinen alue Etelä-Italiassa. Sen pinta-ala on 13 595 km² ja asukasluku noin 5,9 miljoonaa. Alueen pääkaupunki on Napoli. Nähtävyyksiin kuuluvat Vesuvius, Pompeji ja Herculaneum.
Campania on jaettu viiteen osaan, neljään maakuntaan ja yhteen metropolikaupunkiin:
Samnilaiset
Samnilaiset eli oskit on Keski- ja Etelä-Italiassa (Samniumissa) asuneiden muinaisten kansojen yhteisnimi. Samnilaisiin kuului ainakin neljä heimoa: pentri, caraceni, caudini ja hirpini sekä myöhemmin frentani. Roomalaiset voittivat heidät samnilaissodissa (343–341, 326–304, 298–290 eaa.) ja lopullisesti 272 eaa. Vuosien 91–88 eaa. liittolaissodassa he vielä taistelivat Roomaa vastaan, samoin kansalaissodassa, mutta 82 eaa. Lucius Cornelius Sulla kävi verisen taistelun heitä vastaan ja lopetti sodan. Historiankirjojen mukaan "kaupungeista tuli kyliä, ja osa niistä katosi täysin". Samalla oskin kieli syrjäytyi latinan tieltä.
Mannertenvälinen ballistinen ohjus
ICBM, sanoista "Intercontinental Ballistic Missile" eli mannertenvälinen ballistinen ohjus, tarkoittaa maasta laukaistavaa ohjusta, jonka kantomatka on yli 5 500 kilometriä. Ne on suunniteltu ydinkärjillä varustettaviksi, eikä tavanomaisia taistelukärkiä ole tähän mennessä käytetty. Tämä johtuu pelosta, että mikä tahansa ICBM-laukaisu johtaisi automaattiseen maksimaaliseen vastareaktioon muiden valtojen tahoilta. Nykyisin vain Yhdysvalloilla, Venäjällä, Kiinalla ja Pohjois-Korealla on ICBM-ohjuksia.
ICBM voidaan laukaista kiinteästä maanalaisesta siilosta, kuorma-autosta tai junanvaunusta. Nykyiset mannertenväliset ohjukset voivat osua kohteisiinsa jopa alle 300 metrin tarkkuudella (CEP). Mannertenvälisiä ohjuksia vastaan on yritetty kehitellä erilaisia järjestelmiä kuten ABM-ohjukset eli ohjustentorjuntaohjukset, mutta näiden menetelmien luotettavuus on hyvin heikko, eikä niillä ole ydinsodan syttyessä käytännön merkitystä.
Mannertenvälisiä ohjuksia on varustettu myös monikärkiohjuksiksi eli MIRV:eksi, mutta maalta laukaistavien ohjusten MIRV-ominaisuudet kiellettiin START-aserajoitussopimuksessa. Sopimuksen mukaisesti vuoteen 2005 mennessä Yhdysvallat poisti käytöstä LGM-118A Peacekeeper-ohjukset.
Nykyisin käytössä olevia mannertenvälisiä ohjuksia ovat Yhdysvaltain LGM-30 Minuteman III, Kiinan Dongfeng 31, sekä Venäjän RS-24 "Yars", RS-26 "Rubezh", RS-28 "Sarmat", Topol ja RT-2PM2 Topol-M.
Ensimmäiset ICBM-ohjukset otettiin käyttöön vuonna 1959. Neuvostoliiton ensimmäinen ICBM oli R-7 ja Yhdysvaltain Atlas. Molemmista ohjuksista kehitettiin myöhemmin kantoraketteja.
Lucius Annaeus Cornutus
Lucius Annaeus Cornutus () (ensimmäinen vuosisata) oli roomalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän vaikutti keisari Neron aikana.
Cornutus oli kotoisin Leptis Magnasta, Libyasta. Hän asui kuitenkin suurimman osan elämästään Roomassa. Hänet tunnetaan parhaiten runoilija Persiuksen opettajana ja ystävänä. Hän korjasi tämän kirjoittamia satiireja tämän kuoleman jälkeen, mutta antoi ne sitten Caesius Bassukselle toimitettavaksi tämän erityisestä pyynnöstä. Keisari Nero karkotti hänet Roomasta noin vuonna 66 tai 68, koska hän halvensi epäsuorasti keisarin näkemystä roomalaisten sankarillisesta historiasta. Tämän jälkeen hänestä ei tiedetä mitään.
Cornutus kirjoitti useita retoriikkaa käsitteleviä teoksia sekä kreikaksi että latinaksi ("De figuris sententiarum"). Häneltä on säilynyt filosofinen tutkielma nimeltä "Theologiae Graecae compendium". Se on käsikirja, jossa ajan populaaria mytologiaa on käsitelty stoalaisen etymologian ja symbolisten tulkintojen näkökulmasta. Vaikka se sisältääkin useita absurdeja etymologisia tulkintoja, siinä on myös paljon kauniita ajatuksia.
Simplikios ja Porfyrios viittaavat Cornutuksen kommentaariin Aristoteleen teoksesta "Kategoriat". Cornutus puolusti siinä Aristoteleen filosofiaa kilpailevan Athenodoros Kananalaisen näkemyksiä vastaan. Hänen Aristotelesta koskevat tutkielmansa olivat todennäköisesti hänen merkittävimpiä töitään. Cassiodorukselta on säilynyt katkelmia hänen tutkielmastaan "De enuntiatione vel orthographia".
Cornutuksen nimiin on laitettu myös Vergiliusta koskeva kommentaari, jota Servius lainaa usein, sekä Persiukselle osoitettu "Scholia". Viimeksi mainitut ovat kuitenkin paljon myöhäisempiä, ja ne on ajoitettu karolingiajalle. Niin kutsuttu "Disticha Cornuti" on puolestaan peräisin myöhäiskeskiajalta.
IRBM
IRBM ("Intermediate Range Ballistic Missile") on keskipitkän matkan ballistinen ohjus. Sen kantomatka on 2 400 – 6 000 kilometriä. Useasti sekä IRBM- että MRBM-ohjuksia sanotaan yhdessä keskimatkan ohjuksiksi.
Keskimatkan ohjukset ovat olennaisia jonkin maailmankolkan voimatasapainon kannalta. Esimerkiksi Intian Agni-ohjus kantaa vain Pakistaniin ja Kiinaan. Näin ollen Intia uhkaa Kiinaa ja Kiina Intiaa omilla keskimatkan ohjuksilla.
1980-luvulla tyypillinen keskipitkän matkan ohjus oli Neuvostoliiton SS-20 eli RT-12M Pioneer. Monet sukellusveneestä laukaistavat ohjukset ovat olleet kantamaltaan keskimatkan ohjuksia vastaavia.
Vuonna 1987 solmittiin INF-sopimus, joka kielsi maasta laukaistavan keskimatkan ja keskipitkän matkan ballistisen ohjukset Neuvostoliitolta ja Yhdysvalloilta Euroopassa. Ranskalla oli käytössä siilosta laukaistava S3 IRBM-ohjus vuoteen 1996, jolloin se poistettiin käytöstä ja Ranskan ydinpelote jäi SLBM-ohjusten ja lentokoneista pudotettavien ydinpommien (AN-22 ja AN-52) varaan.
MRBM
MRBM (lyhenne sanoista "Medium Range Ballistic Missile") on keskimatkan ballistinen ohjus. Sen kantama on 1 000–3 000 kilometriä. MRBM- ja IRBM-ohjuksia sanotaan yhdessä useasti keskimatkan ohjuksiksi. Ohjuksella on tyypillisesti alueellista strategista merkitystä, esimerkiksi Pakistanin Ghauri-ohjukset lukeutuvat tähän ryhmään, kuten myös Intian Agni-II ja Kiinan DF-21 eli CSS-5. Iranin Shahab-3 ja Sejil ovat keskimatkan ohjuksia. MRBM-ohjukset poistettiin Euroopasta, koska 1987 solmittiin ne kieltävä INF-sopimus. Niitä on edelleen Israelilla, Pohjois-Korealla, Saudi-Arabialla, Kiinalla, Intialla, Pakistanilla ja Iranilla.
Orgiat
Orgiat (kr.) olivat antiikin Kreikassa alkujaan Dionysoksen palvelusmenojen yhteydessä suoritettuja salaisia riittejä. Näihin saattoi liittyä kohtuuttomaksi miellettyä käytöstä ja seksuaalista kanssakäymistä. Roomassa olivat vastaavasti Bacchukselle omistetut juhlat eli bakkanaalit.
Orgiat on nykyään yleinen puhekielen termi ryhmäseksijuhlille.
SRBM
SRBM (engl. "short-range ballistic missile") on lyhyen matkan ballistinen ohjus, joka kantaa alle 800 kilometriä. Varhaisimmat V-2-ohjukset lukeutuivat tähän luokkaan.
Alle 200 km:n kantaman lyhyen matkan ohjuksista käytetään englanninkielistä lyhennettä BRBM ("battlefield-range ballistic missile" "taistelukentän ballistinen ohjus").
BRBM
BRBM ("battlefield-range ballistic missile") on taistelukentällä käytettävä ballistinen ohjus, jonka kantama on korkeintaan 200 kilometriä. Ohjus varustetaan tavanomaisella, kemiallisella tai ydinkärjellä ja se voi olla ohjaamaton, vapaasti lentävä raketti, ja ohjuksen tyyppiesimerkkejä ovat varhaiset 1950-luvun Neuvostoliiton vapaastilentävät FROG-ohjukset.
Amfora
Amfora ( < , molemmin puolin kannettava) on kaksikorvainen kuljetus- ja säilytysastia. Amfora oli usein leimattu erilaisin astian valmistajaa, sisältöä ja tilavuutta koskevin merkein, sekä seremonia- ja juhlakäytössä koristeltu myös maalauksin.
Sitä käytettiin antiikissa viini- ja öljysäiliönä sekä hautauurnana. Amfora oli myös voittopalkintona Athenen kunniaksi Ateenassa pidetyissä kisoissa.
Tavallisimmat amforatyypit olivat: vatsa-amfora, jonka profiili on yhtenäinen huulesta jalkaan, kaula-amfora, jonka kaulaosa on selkeästi erillinen astian vartaloon nähden ja kuljetusamfora, joka oli vartaloltaan huomattavasti näitä edellä mainittuja kapeampi.
Tuhka
Tuhka on orgaanisten aineiden, varsinkin kasvi- ja eläinsolukkojen mutta myös kivihiilen palaessa jäljelle jäävä jauhemainen palamisjäännös.
Puun tuhkaa voidaan käyttää lannoitteena. Sitä vastoin kivihiilen tuhka on kasveille myrkyllistä.
Myös vulkaanista tuhkaa kutsutaan tuhkaksi, mutta se koostuu kivi- ja lasihiukkasista, ei orgaanisista palamisjäänteistä. Tulivuoren tuhkasta syntynyttä kiveä sanotaan tuffiksi.
Kasvien tuhka sisältää kaliumin, natriumin, kalsiumin, magnesiumin ja raudan silikaatteja, fosfaatteja, sulfaatteja ja karbonaatteja.
Puun palaessa tuhkaa muodostuu puulajista riippuen 0,43–1,82 prosenttia puun painosta.
Puun tuhkan koostumus riippuu myös palamis­lämpö­tilasta. Jos lämpötila on noin 600 °C, tuhka sisältää runsaasti kalium- ja kalsiumkarbonaattia. Jos se on merkittävästi korkeampi, jopa 1 400 °C, tuhka sisältää näiden sijasta pääasiassa kalium- ja kalsiumoksidia, sillä tarpeeksi korkeassa lämpötilassa karbonaatit hajoavat vastaaviksi oksideiksi sekä hiilidioksidiksi, joka kaasu­maisena aineena poistuu ilmaan. Lisäksi eräät tuhkan ainekset poistuvat korkeissa lämpö­tiloissa toisia herkemmin "lentotuhkana" savun mukana ilmaan, mikä sekin vaikuttaa osaltaan tuhkan koostumukseen.
Tärkeimpiä kasvien tarvitsemia ravinteita eri puiden sekä kivihiilen tuhka sisältää tyypillisesti seuraavina pitoisuuksina, prosentteina:
Vähäisessä määrin puun tuhka sisältää monia muitakin alkuaineita kuten rautaa, mangaania, booria, kuparia ja sinkkiä, usein myös raskas­metalleja. Typpeä tuhka ei sisällä, koska puun tai muun poltto­aineen palaessa siinä oleva typpi poistuu vapaana typpi­kaasuna ilmaan.
Puun, turpeen tai eläin­peräisten aineiden poltosta syntyvää tuhkaa voidaan käyttää lannoitteena. Puun tuhkaa käytetään myös maaperän kalkitsemiseen. Lannoitteeksi se sopii erityisen hyvin hedelmäpuille ja marjapensaille. Emäksisyytensä vuoksi se ei kuitenkaan sovi käytettäväksi lannoitteena siellä, missä maaperä muutoinkin on emäksistä, koska tällöin ravinteet sitoutuvat tiukemmin maaperään eivätkä kasvit kykene käyttämään niitä hyväkseen. Tuhka ei myöskään sovi lannoitteeksi sellaisille kasveille, jotka paremmin menestyvät happamessa maaperässä. Sellaisia ovat esimerkiksi peruna sekä jotkin koristekasvit kuten alppiruusut ja hortensiat.
Maakasvien tuhkasta voidaan myös valmistaa uuttamalla potaskaa, meri­kasvien tuhkasta soodaa. Tuhkaa voidaan käyttää soraan ja murskeeseen sekoitettuna myös tien­rakennuksen materiaalina.
Teollisuusjätteiksi luokiteltavat tuhka ja kuona muodostavat lämpövoimaloiden jätteinä kokonaisjätteestä suuren osan erityisesti niissä maissa, joissa lämpövoimateollisuus käyttää suuria määriä heikkolaatuista hiiltä.
LRICBM
LRICBM ("Limited Range Intercontinental Ballistic Missile"), rajoitetun kantomatkan ballistinen mannertenvälinen ohjus, on nimitys pitkien kantomatkojen IRBM:ille ja lyhyiden kantomatkojen ICBM:ille. LRICBM:n kantomatka on 3 500-8 000 km. Monet sukellusveneestä laukaistavat ballistiset ohjukset lukeutuvat tähän ryhmään.
Hohkakivi
Hohkakivi, aikoinaan myös "pimpsikivi", on hohkainen, runsaasti kaasurakkuloita sisältävä, lasiksi jähmettynyt laava. Se on mineraalikoostumukseltaan tavallisesti lipariittia tai trakyyttiä, toisinaan myös andesiittia ja dasiittia.
Hohkakiveä on laavavirroissakin, mutta enemmän sitä on irtonaisissa, ilmaan viskautuneissa tulivuorenaineksissa. Hohkakivi on vettä keveämpää ja kelluvaa, siitä tehdään "hohkakivijauhetta" jota käytetään puupintojen hiomiseen ja metallien kiillotukseen.
Hohkakiveä käytetään ihon värjäytymien ja kovettumien poistamiseen hieromalla, pääasiallisesti jaloista ja käsistä.
SLBM
SLBM (Submarine Launched Ballistic Missile) on sukellusveneestä laukaistava ballistinen ohjus. Näillä ohjuksilla on usein pitkä kantomatka. Tunnetuin nykyisin käytössä oleva lienee Yhdysvaltojen Trident.
Ohjuksilla oli merkittävä rooli kylmässä sodassa. Sukellusveneistä laukaistavat ohjukset toimivat osana kauhun tasapainoa; vaikka joku sodan osapuolista olisi tuhonnut vastustajansa yhteiskunnan ja ydinasetukikohdat ydinasein, olisivat valtamerillä piilossa seilanneet sukellusveneet pystyneet tekemään iskun hyökkääjävaltioon.Ranska otti omat sukellusveneistä laukaistavat MSBS-ydinohjuksensa käyttöön vuonna 1971. Ranskan ydinsukellusvenelaivasto käsittää 6 alusta, aluksi niitä oli 3-4. Nykyistä ohjusasetta käytettäneen aina 2040-luvulle saakka. Ranskan käyttämät SLBM-ohjukset olivat aluksi 2-vaiheisia, sittemmin 3-vaiheisia.
Napolin kuningaskunta
Napolin kuningaskunta oli 1200–1800-luvuilla Apenniinien niemimaan eteläosan ja ajoittain Sisilian käsittänyt valtakunta. Vuonna 1130 Roger II yhdisti Etelä-Italian normanneille kuuluneet alueet ja Sisilian yhdeksi kuningaskunnaksi. Rogerin suvun sammuttua Hohenstaufien keisarisuku hallitsi kuningaskuntaa vuodesta 1194 ja Anjou-sukuinen Kaarle I vuodesta 1266.
Sisilia erosi kuningaskunnasta vuoden 1282 kapinassa ja joutui Aragonialle. Napoli jäi Anjou-suvulle vuoteen 1435, mutta käytti edelleen nimeä Sisilian kuningaskunta. Napoli oli yhdistettynä sekä Sisiliaan että Aragoniaan 1442–1495, oli sitten Ranskan hallussa, kuului Ferdinand Katolilaisen valloitettua sen Espanjaan varakuningaskuntana 1504–1713, joutui Espanjan perimyssodassa Itävallalle, mutta Puolan perimyssodan aikana 1734 sekä Napoli että Sisilia (joka oli liitetty siihen 1720) joutuivat espanjalaisen Bourbonin sukuhaaran hallintaan.
Ranskalaiset karkottivat 1799 kuningas Ferdinand IV:n Sisiliaan ja tekivät Napolista tasavallan. Se sortui jo muutaman kuukauden jälkeen kardinaali Ruffon johtamaan vastavallankumoukseen, jota tuki brittiamiraali Horatio Nelsonin merioperaatio. Ferdinand palasi tämän jälkeen uudelleen koko valtakunnan hallitsijaksi vuosiksi 1801–1806, minkä jälkeen vallankumoukselliset saivat mantereen puoleisen osan itselleen ja sitä hallitsivat Joseph Bonaparte (1806–1808) ja Joachim Murat (1808–1815). Vuonna 1815 Ferdinand sai takaisin valtakuntansa ja julistautui Molempain Sisiliain kuninkaaksi. Hän ja hänen seuraajansa hallitsivat taantumuksellisen aatteen mukaisesti, kunnes Giuseppe Garibaldi vapautti Sisilian ja valloitti Napolin 1860, jolloin kuningaskunta liittyi yhtyneeseen Italiaan.
Johann Joachim Winckelmann
Johann Joachim Winckelmann (9. joulukuuta 1717 Stendal – 8. kesäkuuta 1768 Trieste) oli saksalainen taidehistorioitsija ja modernin arkeologian edelläkävijä. Hänestä käytetään luonnehdintaa länsimaisen taidehistorian isä.
Winckelmannin teoksia olivat muun muassa "Gedanken über die Nachahmung der griechischen Werke in der Malerei und Bildhauerkunst" (1755) ja "Geschichte der Kunst des Altertums" (1764), joiden vaikutusta oli suurelta osalta niin sanottu uusklassillinen taidesuunta.
Kipsi
Kipsi ("kalsiumsulfaattidihydraatti") on kivennäinen, vesipitoinen kalsiumsulfaatti (CaSO · 2 HO). Puhtaana kipsi on valkoista, väritöntä tai harmaata, joko läpinäkyvää tai läpikuultavaa. Kiderakenne on monokliininen eli kipsiä löytyy yksinkertaisina kiteinä, rakeisena ja massiivisena. Kipsiä esiintyy sedimenttisissä kerrostumissa samoissa paikoissa kuin kalkkikiveä, liuskeita ja savea. Puhtaanvalkoista ja hienorakeista kipsiä sanotaan alabasteriksi.
Kuumennettaessa eli poltettaessa kipsi menettää kidevetensä ja muuttuu jauheeksi. Kun poltettua kipsiä sekoitetaan veteen ja tämä seos valetaan muottiin, niin se kovettuu ja saadaan kipsivalos (kipsinvalanta). Täten valmistetaan kipsikuvia, koristeita ym. Kipsiä käytetään myös posliinin valmistukseen ja lannoitteena. Kipsistä voidaan tehdä naamioita. Kipsistä valmistetaan kipsilevyjä, joita käytetään laajasti rakentamisessa.
Kipsi on yksi kuvanveiston perusmateriaaleista, jota käytetään muottien tekemiseen ja veistomassaseoksiin. Kipsistä myös valetaan veistoksia.
Kipsiä voi ostaa rautakaupoista, keramiikkatukuista, taidetarvikeliikkeistä ja askarteluliikkeistä.
Kipsiä voidaan rakennuksissa sijoittaa niin ulos kuin sisällekin. Kipsiä voidaan laittaa lisäaineeksi myös sementtiin. Se ei pala ja on hajuton materiaali eikä se myöskään vääntyile tai lahoa. Materiaalina kipsi ei aiheuta ongelmia allergisille.
Kipsiä käytetään lääketieteessä kipsauksessa ja käyttöä maatalouden fosforipäästöjen hillitsemisessä tutkitaan.
Lisäksi kipsiä käytetään kipsivalulattioissa. Kipsivalulattiat ovat betonilattiaan nähden ohuempia ja tämänvuoksi toimivampia lattialämmityksen yhteydessä. Kipsivalulattia reagoi lämpötilansäätöön nopeammin. Kipsivalulattia on erittäin hyvä pinnoitusalusta niin parketeille, laminaateille, kuin laatoillekkin. Kipsivalulattia on kerralla suora eikä jälkikäteen oikomisia ammattitaitoisen pumppaajan jäljiltä tarvita. Kipsivalulattiaa suositellaan mm. puurakenteisten omakotitalojen yläkertoihin. Kipsivalulattia kuivuu betonia nopeammin sen ohuen kerrospaksuutensa vuoksi. Kipsivalulattia ei halkeile betonin tavoin ja on samalla myös elämätön materiaali. Kipsivalumassa on huomattavasti perinteistä kipsilevyä kovempi.
Kipsiä syntyy myös voimalaitosten rikinpoistolaitoksissa.
MRV
MRV ("Multiple Re-entry Vehicle") on alkeellinen monikärkiohjus, jossa on monta paluukärkeä. Nämä eivät kuitenkaan kykene ohjautumaan itsenäisesti kohteisiinsa. MIRV on MRV:tä kehittyneempi varsinainen monikärkiohjus.
Faunus
Faunus oli muinaisitalialainen hedelmällisyyden ja metsän jumala, sekä samalla paimenten, laidunten ja luonnon äänien jumala. Se samaistettiin suhteellisen varhain kreikkalaisten Paniin. Faunuun kultti on keskittynyt Palatiumille.
Myöhemmin Faunus samastettiin kreikkalaisiin satyyreihin, jonka takia ajateltiin, että oli olemassa useita "Fauneja", Faunuksen seuralaisia. Satyyrien tapaan ne olivat karvaisia pukinsorkkaisia olentoja. Faunit lienevät kristillisen saatanakäsityksen taustalla. Faunin erottaa satyyrista, koska faunien yläruumis on sarvia lukuun ottamatta inhimillinen.
MaRV
MaRV (MARV, MAnouverable Re-entry Vehicle) tarkoittaa ohjuksen kärkeä, jonka lentorataa voi muutella loppuvaiheessa. Näin voidaan harhauttaa torjuntajärjestelmiä tai mahdollisesti ohjata kärki esimerkiksi tutkan avulla kohteeseen. Niitä on kahta tyyppiä. Toinen on tarkoitettu Trident-ohjuksiin, toinen taas on lämpöohjautuva versio MGM-31C Pershing II -ohjuksiin.
Tasalämpöisyys
Tasalämpöinen eli homeoterminen eliö on eliö, joka pyrkii pitämään ruumiinlämpötilansa samana vaihtelevista ympäristöolosuhteista huolimatta. Toisin kuin vaihtolämpöisillä, tasalämpöisillä on tarvittava eristys esimerkiksi ihonalaisen rasvan tai karvapeitteen muodossa, jotta metaboliassa syntyvä lämpö ei karkaisi ympäristöön, vaan eliö pystyisi säilyttämään vakaan ruumiinlämpötilan. Varsinainen tasalämpöisyys on kehittynyt vain kahdelle ryhmälle: nisäkkäille ja linnuille.
Tasalämpöisyydestä on monia etuja, mutta myös haittoja vaihtolämpöisyyteen verrattuna. Suurin etu on, että tasalämpöisten entsyymi- ja aineenvaihduntakoneisto voi erikoistua toimimaan suppealla lämpötila-alueella, jolloin niiden toiminta on tehokkaampaa. Tasalämpöiset eliöt pystyvät kehittyneemmän metaboliansa ansiosta kestämään rasitusta pidempään kuin vaihtolämpöiset eivätkä ne hidastu ilman kylmetessä. Haittana on, että tasalämpöiset eliöt tarvitsevat vaihtolämpöisiä enemmän ravintoa ja ovat alttiimpia kuolemaan paleltumiseen.
Nisäkkäiden ruumiinlämpötila (ydinlämpötila) on yleensä 35–38 °C, lintujen 40–42 °C. Tasalämpöisyys ei tarkoita ruumiinlämpötilan pysymistä täysin vakaana. Ruumiinlämpötilassa on aina ajallista ja paikallista vaihtelua. Ruumiin ääreisosat ovat monesti viileämpiä kuin ydinosat ja niiden lämpötila vaihtelee enemmän. Ydinlämpötila on yleensä asteen–pari alempi lepoaikaan – myös ihmisellä. Molemmilla ryhmillä tavataan myös erilaisia horroksen muotoja, talvihorrosta etenkin nisäkkäillä ja lyhyaikaista (yöllistä) horrosta molemmissa ryhmissä. Horrostamalla eläimet voivat alentaa tasalämpöisyyden energiakustannuksia. Eräät suuret hyönteiset kuten kiitäjäperhoset ja kimalaiset tuottavat lentolihaksissaan niin paljon lämpöä, että ne voivat lennon aikana pitää yllä eräänalaista tasalämpöisyyttä. Ne myös joutuvat kylmällä säällä lämmittämään itseään lentolihasten supistuksilla, jotta lento olisi mahdollista. Niiden lentolihaksisto on siis itse asiassa sopeutunut toimimaan tasalämpöisten tavoin. Erona on se, että levossa ne toimivat kuten muutkin vaihtolämpöiset.
Liittolaissota
Liittolaissota tarkoittaa Rooman ja sen itaalisten liittolaisten sotaa vuosina 91 eaa.– 87 eaa. Rooman liittolaiset olivat vaatineet Rooman kansalaisoikeuksia. Kun Rooma kieltäytyi, nousivat liittolaiset kapinaan. Rooma voitti sodan, mutta joutui kuitenkin antamaan kansalaisoikeudet monille liittolaisistaan.
Sotapäällikkö Sulla tuli kuuluisaksi tässä sodassa.
Oskin kieli
Oskin kieli oli itaalinen kieli esiroomalaisella ajalla, jota puhuivat samnilaiset eli oskit. Kieli tunnetaan etenkin Campaniasta joistakin piirtokirjoituksista. Oski on läheistä sukua umbrille. Oskia kirjoitettiin kreikkalaisin, latinalaisin tai etruskiaakkosin.