Lumelääke
Lumelääke eli plasebo (lat. "placebo", suom. ’miellytän’) tarkoittaa sekä lääketieteellistä koetta varten valmistettua tahallisen tehotonta kontrollivalmistetta että lääkevalmistetta, jonka teho perustuu lumevaikutukseen.
Jotta tutkittava valmiste saisi Suomessa myyntiluvan, sen on pystyttävä helpottamaan sairauden oireita lumelääkettä paremmin vähintään kahdessa kaksoissokkotutkimuksessa. Kaksoissokkotutkimuksen avulla pyritään sulkemaan lumevaikutus pois arvioitaessa tutkittavan lääkkeen todellista tehoa. Lain mukaan kokeeseen osallistuville on kerrottava, että osa tutkimukseen osallistuvista saa pelkkää lumelääkettä, mutta ei sitä, kumpaan ryhmään he kuuluvat.
Vuonna 1988 lääketieteen sanastolautakunta valitsi plasebo-termille suomenkielisen vasteen ”lume”. Valinta korosti plasebon käyttöä vaikuttamattomana hoitona lääketutkimuksissa. Valinta on aiheuttanut eriäviä mielipiteitä, koska termejä ”plasebo” ja ”lume” käytetään synonyymeina, vaikka todellisuudessa niiden määritelmät ovat erilaiset ja plasebo-vaikutukseen liittyy niin sanottu hoivavaikutus. Plasebo-termillä tarkoitetaan miellyttämistä, kun taas lume käsitetään epätodellisena.
Lääkekokeissa yleensä noin 30–40 prosenttia lumeryhmän potilaista ilmoittaa oireidensa lievittyneen ainakin jonkin verran lääkekokeilun aikana. Lumevaikutus on yleensä kuitenkin verrattain vähäistä, ja osa siitä selittyy tutkimukseen osallistuvien taipumuksella antaa vastauksia, joita tutkimuksen suorittaja haluaisi oletettavasti kuulla. Lumevaikutus onkin suurimmillaan, kun vaikutusta mitataan potilaiden antamien vastausten avulla ja pienimmillään, kun vaikutusta mitataan verikokeen kaltaisilla objektiivisilla mittareilla. Parhaiten lumevaikutus on osoitettu kivun vähentämisessä, jossa lumevaikutuksen on ajateltu koostuvan sekä hoivavaikutuksesta että tilastollisesta sattumasta.
Aiemmin ajateltiin, että lumelääkkeen hoidollinen vaikutus olisi pelkkää kuvittelua. Useissa tutkimuksissa, joissa on selvitetty lumetoimenpiteiden vaikutuksia aivoihin kuvantamismenetelmien avulla, on kuitenkin havaittu, että lumehoito synnyttää aivoissa todellisia muutoksia aktivoiden samoja neurokemiallisia prosesseja kuin testattava lääke.
Osa testattavan lääkkeen vaikutuksesta on lumevaikutusta, joka on suurimmillaan silloin, kun potilaat osaavat kokeessa päätellä nauttivansa oikeaa lääkettä lumelääkkeen sijaan. Jos tutkittavalla lääkkeellä on paljon sivuvaikutuksia, sillä on myös suurempi lumevaikutus, koska tutkimukseen osallistuvat henkilöt aavistavat tällöin saavansa tutkittavaa lääkeainetta eikä kontrollivalmistetta. Tätä kutsutaan korostuneeksi lumevaikutukseksi.
On olemassa viitteitä siitä, että lumelääkitys voi helpottaa potilaiden oireita silloinkin, kun potilas tietää saavansa lumelääkettä. Tietoisesti plaseboa nauttineiden potilaiden oireiden on huomattu lievittyvän etenkin verrattuna potilaisiin, jotka eivät saaneet oireisiinsa edes lumelääkettä. Lumehoidon vaikutus saattaa tällöin perustua esimerkiksi lääketutkimukseen liittyviin säännöllisiin lääkäritapaamisiin, joita voidaan pitää eräänlaisena sosiaalisena tukena. Plasebolla aikaansaatu oireiden helpottaminen saattaa kuitenkin jäädä tilapäiseksi.
Osa lumelääkettä saaneiden potilaiden oirekuvaston muutoksista selittyy sairauden spontaanilla paranemisella tai sillä, että moniin sairauksiin kuuluu parempien ja huonompien jaksojen luontaista vuorottelua. Aidon lumevaikutuksen esiin saamiseksi pitäisi lääketutkimuksen koeasetelmaan sisältyä kokonaan hoidotta jäävä toinen vertailuryhmä, mikä on erittäin harvinaista.
Joskus on arveltu, että lumevaikutuksen kokeminen riippuisi kokijan persoonallisuudesta esimerkiksi sillä tavoin, että lumelääke tehoaisi paremmin hyväuskoisiin henkilöihin. Epäluuloisten on puolestaan ajateltu kokevan helpommin niin sanottua nocebo-vaikutusta eli oireiden pahenemista tai taudinkuvaan liittymättömän oireilun lisääntymistä lumehoidon aikana. Tutkimuksissa ei ole kuitenkaan löytynyt korrelaatiota ihmisen persoonallisuuden ja lumelääkkeiden vaikutuksen välillä. Lumelääkityksen aikana koettu muu oireilu ei ole myöskään välttämättä noceboa, vaan se saattaa olla elimistön spontaania eli lääkitykseen liittymätöntä oireilua, jonka henkilö olisi kokenut vaikka ei olisikaan saanut lumelääkettä.
Usein lumelääkkeen vaikutuksen selittää täysin tilastollinen harha, ”regression toward the mean”, eli palautuminen keskiarvoa kohti. Yksinkertaistettuna ääriarvot ovat toistomittauksissa lähempänä ilmiön keskiarvoa.
Lääkäreille tehtyjen kyselytutkimusten mukaan iso osa lääkäreistä esimerkiksi Saksassa ja Yhdysvalloissa on antanut potilaalle lumelääkettä, kuten vitamiinipillereitä. Eräässä tutkimuksessa havaittiin lumelääkkeen vaikutuksen olevan sitä parempi mitä kalliimpi se oli, ja suonensisäisesti annettu plasebo oli suun kautta otettua tehokkaampaa. Plasebovaikutus oli myös silloin suurempi, kun potilas koki, että lääkäri ottaa hänet vakavasti.
Monien itsestään parantuvien tautien lumelääkityksenä saatetaan käyttää oikeita lääkevalmisteita. Esimerkiksi nuhakuumetta tai välikorvan tulehdusta saatetaan hoitaa antibiooteilla, vaikka oireet ovat viruksen aiheuttamia. Tällöin on kyse lumelääkityksestä tai sairauden virhediagnostisoinnista mikrobiperäiseksi, sillä antibiootit eivät tehoa viruksiin.
Nosebo (, suom. ’minä vahingoitan’) eli pahennevaikutus on plasebon tavoin hoidon aiheuttamaa lumevaikutusta. Nosebo-ilmiössä kielteiset odotukset tuottavat hoidon kannalta haitallisia vaikutuksia. Esimerkiksi lumelääkettä saanut potilas voi uskoa kärsivänsä lääkkeen sivuvaikutuksista. Nosebo voi ilmetä esim. kuviteltuna oireina ja/tai lääkeaineen sivuvaikutuksena tai heikkona tehona. Myös kirous, manaus, vasemman polun voodoo tai pahat enteet ovat noseboa, kun ne toimivat ihmiseen haitallisesti.
Esimerkiksi pelkovaikutukset tuulivoimaloiden terveysriskeistä on osoitettu todellisiksi. Dosentti Kati Juva pitää näitä nosebovaikutuksina eli peloista johtuvina mutta todellisina, ei kuitenkaan tuulivoiman itsensä aiheuttamina.