Al Gore
Albert Arnold ”Al” Gore Jr. (s. 31. maaliskuuta 1948 Washington, D.C.) on yhdysvaltalainen poliitikko, joka oli Yhdysvaltain varapresidenttinä vuosina 1993–2001 ja demokraattisen puolueen presidenttiehdokas vuoden 2000 vaaleissa. Gore sai koko maassa noin puoli miljoonaa ääntä enemmän kuin vastaehdokkaansa George W. Bush, mutta enemmistövaalityyppisen vaalijärjestelmän takia Gore hävisi vaalit. Gorelle myönnettiin vuonna 2007 Nobelin rauhanpalkinto hänen ilmastonmuutoskysymyksen parissa tekemästään työstä.
Gore syntyi poliitikkoperheeseen Washingtonissa: Hänen isänsä, Albert Gore, Sr., oli pitkäaikainen senaattori Tennesseen osavaltiosta. Al Gore asui lukukausien ajan vanhempiensa kanssa Washongtonissa ja kävi poikakoulua St. Albans Episcopal School. Lomat hän vietti perheen maatilalla Tennesseessä.
Gore Jr. valmistui Harvardin yliopistosta 1969. Hän värväytyi armeijaan ja toimi Vietnamin sodassa armeijan rintamareportterina 1969-1971. Palattuaan kotimaahan hän työskenteli toimittajana Tennesseessä ja opiskeli työn ohella filosofiaa ja oikeustiedettä Vanderbiltin yliopistossa.
Vietnamista palattuaan Gore oli jatkanut opiskeluitaan vaikka ei suorittanut jatkotutkintoja. Hän sanoi että ei ollut kiinnostunut politiikasta. Hän kuitenkin päätti pyrkiä kongressin alahuoneen jäseneksi Tennesseestä, isänsä kotivaltiosta, kun hänen isänsä seuraaja alahuoneessa jäi eläkkeelle 1976. 28-vuotias Gore asettui ehdokkaaksi ja sai 94% äänistä. Äänestäjät tunnistivat hänen nimensä. Gore tuli uudelleenvalituksi kolme kertaa. Alahuoneessa hän käsitteli pääasiassa liittovaltion asevoimien sekä liikenne-, kauppa- ja tiedeministeriön budjetteja säätäen muun muassa ARPANETin rahoitusta. Vuonna 2000 käyty keskustelu siitä, onko Gore sanonut "luoneensa internetin" liittyy tuonaikaiseen päätöksentekoon.
Harvat olivat yllättyneitä Tennesseessä Goren pyrkimyksistä päästä kongressin ylähuoneeseen, mutta varhainen ajankohta ensimmäiselle senaattorikampanjalle oli melko odottamaton: Goren pyrkiessä ja päästessä senaattoriksi Tennesseestä 1984 hän oli vain 36-vuotias, 20 vuotta silloista senaattorien keski-ikää nuorempi. Vielä suurempi uutispaukku osavaltiossa oli Goren presidenttikampanja vuoden 1988 demokraattien esivaaleissa. Goren etelävaltioiden tukeen perustuva vaalistrategia kuitenkin petti pahan kerran Jesse Jacksonin hajauttaessa etelävaltioiden äänet: Demokraatit valitsivat Massachusettsin kuvernöörin Michael Dukakisin presidenttiehdokkaakseen, ja Gore näytti vaipuvan unholaan.
Goren poika jäi auton alle vuonna 1989, ja perhe keskittyi yksityisasioihin muutaman vuoden ajan kunnesi poika toipui pahimman yli. Gore ilmoitti että ei asetu ehdokkaaksi 1992.
Vuonna 1992 demokraattien esivaalit voitti kuitenkin Arkansasin kuvernööri Bill Clinton. Clinton, jonka kampanja näytti aluksi tuhoon tuomitulta republikaanien ylivoiman edessä, päätti taata itselleen edes kahden osavaltion voiton vaaleissa valitsemalla itselleen varapresidenttiehdokkaan naapuriosavaltiosta. Kun vanhemman presidentti Bushin suosio sitten hiipui, Clinton voitti yllättäen vaalit ja Goresta tuli varapresidentti.
Gore ja Clinton ovat suunnilleen samanikäisiä ja heidän sanotana olevan ideologisesti lähellä toisiaan. Avustajien mukaan Clinton kysyi kaikissa tärkeisä päätöksissä myös Goren mielipidettä. Goren mielenkiinnon kohteina olivat etenkin teknologia- ja ympäristökysymykset. Hänen näkyvin tehtävänsä oli keskushallinnon uudistaminen.
Asiantuntemuksen kääntöpuoli oli Goren kyvyttömyys tuoda sanottavansa esiin kiinnostavassa muodossa.
Goren odotettu vuoden 2000 presidentinvaalikampanja republikaanien ehdokasta, George W. Bushia vastaan koostui epäonnistumisesta toisensa perään: Vaikka hän oli koko kongressiuransa ajan ollut senaatin aktiivisin ympäristönsuojelija, vihreiden ehdokas Ralph Nader hajautti demokraattien äänet; vaikka Gore oli taistellut Vietnamissa 1969 eikä Bush ollut, armeijan edustajat pitivät Gorea heikkona johtajana ja äänestivät lähes yksinomaan Bushia; vaikka vaaliväittelyissä Gore osoittautui pätevemmäksi kuin tiedoiltaan eksyneeltä vaikuttanut Bush, Gore hävisi ne äänestäjäkunnan pidettyä häntä ylimielisenä. Tästäkin huolimatta Gore sai yli puoli miljoonaa ääntä enemmän kuin päävastustajansa (Albert Gore 51,0 milj. ääntä, 48,4% äänistä; George W. Bush 50,4 milj., 47,9 %; Ralph Nader 2,9 milj, 2,7 %).
Al Goren tappion kuitenkin ratkaisi Yhdysvaltain valitsijamiesjärjestelmän lisäksi vaalien vaa'ankieleksi muodostunut Floridan osavaltio. Virallisten tulosten mukaan Bush voitti Floridassa 537 äänellä, vaikka vaaliepäselvyyksiä epäiltiin. Demokraatit syyttivät tästä Floridan erään piirikunnan sekavia äänestyslippuja, jotka olisivat saaneet Goren kannattajat äänestämään vahingossa arkkikonservatiivi Pat Buchanania, joka sai edellisiin vaaleihin verrattuna valtavasti kasvaneen äänipotin, kun taas republikaanien äänimäärä oli noussut vähän ja demokraattien äänimäärä laskenut merkittävästi. Lisäksi esitettiin syytöksiä siitä, että suurilta joukoilta mustia äänestäjiä, jotka ovat perinteisiä demokraattien kannattajia, oli viety erilaisista lakiteknisistä syistä äänioikeus ennen vaaleja. Epäilyksiin vaikutti myös, että Floridan kuvernööri oli osavaltion virallisesti voittaneen ehdokkaan veli, Jeb Bush. Äänten uudelleenlaskenta kuitenkin kiellettiin Yhdysvaltain korkeimmassa oikeudessa äänin 5–4. Floridan osavaltion 25 valitsijamiesääntä päätyivät kaikki Bushille ja varsinainen valitsijamieskokous nimesi tämän Yhdysvaltain presidentiksi tammikuusta 2001 alkaen äänin 266–271.
Gore jätti politiikan vuoden 2000 vaalien jälkeen. Hän työskentelee nykyään konsulttina eri suuryrityksille. Hän on myös kiertänyt ympäri maailmaa puhumassa ilmaston lämpenemisestä ja hiilidioksidipäästöjen vähentämisestä. Suomessa hän kävi syyskuussa 2006.
Puheesta on myös tehty dokumenttielokuva "Epämiellyttävä totuus ()", jonka ensi-ilta oli 24. toukokuuta 2006. Elokuvan ohjasi Davis Guggenheim ja se voitti kaksi Oscar-palkintoa vuonna 2007, mukaan lukien parhaan dokumenttielokuvan Oscarin. Gore oli myös mukana järjestämässä konserttisarja Live Earthia, jolla kampanjoitiin ilmastonmuutosta vastaan.
Gore oli kehittämässä interaktiivista televisiokanavaa Current TV, joka perustettiin vuonna 2005 ja sai Emmy-palkinnon 2007. Vuonna 2013 Current TV myytiin Al-Jazeeralle. Kaupasta seurasi oikeusujuttuja kauppahinnasta, alennuksista ja sopimusrikkomuksista.
Vuonna 2007 Gore julkaisi kirjan "The Assault on Reason" jossa arvostellaan presidentti Bushin hallintoa. Vuonna 2013 ilmestyi ilmastonmuutoksesta kertova "The Future: Six Drivers of Global Change".
Gore kiletäytyi asettumasta Demokraattisen puolueen presidenttiehdokkaaksi 2008. Niin kauan kuin Obama ja Hillary Clinton kilpailivat ehdokkuudesta, Gore ei ottanut julkisesti kantaa kummankaan puolesta, mutta kun Obama oli valittu demokraattien ehdokkaaksi, Gore ilmaisi tukensa tälle.
Gore sai yhdessä Hallitustenvälisen ilmastonmuutospaneelin IPCC:n kanssa Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2007 "työstään luodakseen ja levittääkseen tietoisuutta ihmisen aiheuttamasta ilmastonmuutoksesta ja tämän muutoksen torjuntaan tarvittavien toimien alkuunsaattamisesta". Gore lupasi käyttää osuutensa miljoonan euron palkinnosta ilmastonmuutoksesta tiedottamiseen.
Heti Nobelin saatuaan Gore yritti saada vuoden 2007 Balin ilmastokokouksessa aikaan sitovaa sopimusta aiempaa nopeammalla aikataululla. Gore kommentoi Balilla Yhdysvaltain olevan vastuussa ilmastoneuvotteluiden pattitilanteesta. Gore on ollut toteuttamassa lukuisia muitakin kampanjoita. Aloitteella "Why? Why Not?" yritetään saada 2000-luvulla syntyneiden ääni kuulumaan Pariisin ilmastokokouksessa 2015.
Al Gore esittää kirjassaan "Our choice, a plan to solve the climate crises" (2009) ydinvoiman olleen kriisissä viimeiset 30 vuotta. Yhdysvaltoihin ei ole rakennettu yhtään ydinvoimalaa vuodesta 1973. Goren mukaan yhtenä pääsyynä ovat ydinvoiman korkeat kustannukset.
Gorella on neljä lasta avioliitostaan Tipper Goren kanssa. Pari ilmoitti asumuserostaan 40 vuoden avioliiton jälkeen vuonna 2010. Gore on seurustellut ympäristöaktivisti Elizabeth Keadlen kanssa vuodesta 2012 alkaen.