Rooman valtakunnan kulttuuri
Roomalainen kulttuuri on yksi eurooppalaisen kulttuurin peruspylväistä. Rooman valtakunta oli kulttuurillisesti hyvin hajanainen. Roomalainen kulttuuri otti runsaasti vaikutteita kreikkalaisesta (käytännössä hellenistisestä) maailmasta sekä Italian varhaisemmista kulttuureista, etenkin etruskeilta. Myös Karthagon vaikutus oli merkittävä.
Roomalaisten valtauskonto muuttui historian kuluessa animistisesta luonnonuskonnosta polyteistiseen kreikkalaisvaikutteiseen valtionuskontoon ja edelleen erilaisten itämaisten mysteerikulttivaikutteiden kautta kristinuskoon. Valtakunnan laajuus varmisti sen, että sen sisään mahtui varsin erilaisia uskonnollisia näkemyksiä.
"Katso myös: roomalainen mytologia, mithralaisuus ja kristinusko"
Rooman kaupunkivaltion alkuperäinen kieli oli latina. Rooman laajetessa latina vähitellen syrjäytti paikalliset kielet imperiumin länsiosissa. Kuitenkin jotkut niistäkin säilyivät käytössä, sillä ainakin vielä 200-luvulla esimerkiksi gallia voitiin käyttää virallisissa yhteyksissä. Itäosissa ja Afrikassa paikalliset kielet pitivät paremmin pintansa. Latina oli myös pääasiallinen hallintokieli, mutta kreikan asema vahvistui jatkuvasti. Roomalainen eliitti oli käytännössä kaksikielistä ja kirjallisuus kirjoitettiin usein nimenomaan kreikaksi. Myös Julius Caesar lienee virkkonut monet kuuluisista lentävistä lauseistaan alun perin kreikaksi, latinaksi ne käännettiin vasta keskiajalla.
"Katso myös: latina ja muinaiskreikka"
Kaikista aloista juuri taiteessa näkyivät kreikkalaisvaikutteet selvimmin. Maalaustaiteessa ja kuvanveistossa jäljiteltiin surutta kreikkalaista tyyliä. Roomalaiset esimerkiksi mieluusti tekivät kreikkalaisista pronssipatsaista marmorikopioita, ja monet kreikkalaiset patsaat ovatkin säilyneet vain näinä kopioina. Rooman tasavallan aikaiset roomalaisten merkkihenkilöiden veistokset ovat usein hämmästyttävän realistisia ja inhimillisiä. Keisariajalla kuvaustapa muuttui propagandistisempaan suuntaan, mikä näkyy jo Augustuksen kuvapropagandassa.
Maalaustaidetta ei ole säilynyt paljon, mutta joitakin hienoja freskoja on löydetty esimerkiksi Pompejista. Näihin kuuluu maisema- tai taulukuvia ja maalattua valearkkitehtuuria, jotka muodostavat yhtenäisen kokonaisuuden. Mosaiikkeja on säilynyt enemmän, ja ne ovat myös tärkeä tietolähde roomalaisesta yhteiskunnasta taiteellisen arvonsa lisäksi.
Liikuttaessa kohti keskiaikaa niin veistokset kuin maalauksetkin alkoivat enenevissä määrin menettää realistisia piirteitään ja siirryttiin keskiajalle tyypillisenä pidettyyn ilmaisuun. Kristinusko löi taiteeseen vahvan leiman.
Rakennustaiteen suunnat olivat niin ikään kreikkalaistyylisiä, mutta insinööritaidon kehittyminen mahdollisti uudenlaista arkkitehtuuria. Etruskien vaikutus oli huomattava. Holvikaaret ja kupolit loivat roomalaiseen rakennustaiteeseen sen oman tyylin. Toisin kuin kreikkalaiset, roomalaiset jättivät julkiset rakennukset usein ulkopuolelta kohtuullisen karuiksi, ja keskittyivät sisätilojen koristeluun. Loistokausi oli Augustuksen aikana.
Korinttilainen tyyli oli suosituin. Temppelit olivat joko pyöreitä tai suorakaiteen muotoisia. Maallikkorakennuksista mainittakoon basilikat, kylpylaitokset, kuten Caracallan ja Diocletianuksen termit Roomassa, teatterit, amfiteatterit, kilpa-ajoradat sekä roomalaisille luonteenomaiset riemukaaret, palatsit ja hautarakennukset, esimerkiksi San Angelon linna ja Caecilia Metellan hauta lähellä Roomaa. Yksityisasunnoista saa parhaan käsityksen Pompejissa. Huomattavia olivat myös akveduktit ja viemärit.
Rooman kirjallisuus, joka käsittää Rooman vallan aikaisen latinankielisen kirjallisuuden, on saanut tuntuvaa vaikutusta kreikkalaisesta kirjallisuudesta. Lukuun ottamatta hävinneitä kansanrunouden tuotteita Rooman kirjallisuus alkaa vasta silloin, kun roomalaiset tulivat kosketuksiin Etelä-Italian kreikkalaisten kanssa. Ensimmäisen ajanjakson 240–78 eaa. mainittavimmat kirjailijat olivat Livius Andronicus, Naevius, Ennius, Lucilius, Plautus, Terentius ja Cato vanhempi. Toisen ajanjakson 78 eaa. – 14 jaa. alkupuoliskolla elävät runoilijat Lucretius ja Catullus, proosakirjailijat Cicero, Julius Caesar, Sallustius, polyhistori Terentius Varro sekä loppupuoliskolla, jota sanotaan Rooman kirjallisuuden kultakaudeksi, runoilijat Vergilius, Horatius, Propertius, Tibullus, Ovidius ja historioitsija Livius.
Kolmannen ajanjakson (14–117 jaa.), hopeakauden, pääkirjailijat ovat historioitsija Tacitus, luonnontutkija Plinius vanhempi, reetori Quintilianus, filosofi ja näytelmäkirjailija Seneca, romaaninkirjoittaja Petronius, satiirikko Juvenalis. Viimeisenä ajanjaksona (117–568) on etupäässä lakitieteellistä ja kielitieteellistä kirjallisuutta. Huomattavin kaunokirjailija on Apuleius. Merkittävimmät kirjailijat ovat kristityt kirkkoisät, kuten Tertullianus ja Augustinus. Viimeisinä roomalaisina kirjailijoina pidetään Boëthiusta ja Cassiodorusta.
Roomalainen luonnontiede ei koskaan yltänyt kreikkalaisten esikuviensa tasolle. Luonnontieteistä kehittyivät lähinnä käytännönläheiset alat, ennen muuta lääketiede.
Insinööritaidotkin kehittyivät. Keksittiin muun muassa betoni, ja kaupunkien infrastruktuuri rakennettiin huomattavasti kreikkalaisia paremmin. Vesijohdot (akveduktit), viemäröinti, tiet ja sillat olivat roomalaisilla korkeatasoisia.
Filosofian alalla tärkeimmiksi muodostuivat epikurolaiset, stoalaiset ja uusplatonistiset koulukunnat.
Stoalaista koulukuntaa edustivat esimerkiksi Seneca ja Marcus Aurelius.
Antiikki käsitetään helposti läheisemmäksi kuin se olikaan. Monien säilyneiden kulttuurivaikutteiden johdosta roomalaisesta elämänmenosta on helppo löytää samaistumiskohteita. Antiikin maailma oli kuitenkin kovin toisenlainen kuin nykyään. Elämän rytmi, hajut, maut, moraali ja maailmankuva olivat erilaisia. Esimerkiksi kuoleman jokapäiväisyys teki ihmishengestä usein lähes arvottoman.
"Katso myös: roomalaiset nimet"
Roomalainen moraali perustui niin sanotuille perinteisille roomalaisille arvoille. Esi-isien kunnioitus oli tärkeää.
Perhe oli roomalaisen yhteiskunnan perusta. Miehellä piti olla lapsia, jotta hänen nimensä säilyisi, joten jos lapsia ei syntynyt, heitä adoptoitiin. Antiikin aikana kaikki ihmiset menivät naimisiin – avioliitto oli velvollisuus, eikä romanttinen rakkaus ollut sen edellytys. 
Perheeseen kuuluivat vanhempien ja lasten ohella myös sen omistamat orjat. Roomalaiset suvut verkostoituivat keskenään avioliittojen ja adoptioiden avulla.
Lasten kasvatuksessa korostettiin velvollisuudentuntoa ja kunnioitusta esi-isiltä perittyjä tapoja kohtaan. Stoalainen filosofia istui hyvin roomalaisen eliitin ihanteisiin. Kaupungeissa oli mahdollista saada opetusta maksua vastaan alkeiskouluissa, ja ylhäisöperheissä lapset opettelivat lukemaan ja kirjoittamaan kotiopettajan johdolla.
Isänvalta oli roomalaisessa perheessä voimakas, ja se ulottui jopa aikuisiin lapsiin, niin poikiin kuin tyttäriin. Isänvalta koski paitsi lasten avioliittoja myös heidän omaisuuttaan. Keisarikaudella isänvaltaa rajoitettiin, ja naisen asema koheni. Tällöin naimisissa olevat naiset ja lesket hallitsivat itsenäisesti omaisuuttaan. Roomalaisella naisella ei ollut poliittisia oikeuksia, eikä äidillä ollut perheessä samanlaista oikeudellisesti vahvaa asemaa kuin isällä. Avioerossa lapset jäivät aina isälle. Roomalaisessa perinnönjaossa oli kuitenkin erityistä, että tytär peri yhtä paljon kuin poika.
Roomalaisesta vaatetuksesta tunnetaan yleisimmin toga ja tunika. Toga oli miesten muodollinen asu, jota käytettiin juhlatilaisuuksissa ja virallisissa yhteyksissä. Se oli tehty villasta, se oli vaikea pukea ja ilmeisesti kuuma. Miesten arkivaate oli tunika. Lisäksi voitiin käyttää esimerkiksi viittaa. Nuoret naiset käyttivät tunikaa. Naimisiinmenon jälkeen he siirtyivät pidempään stolaan.
Varakkaat naiset korostivat asemaansa näyttävillä kampauksilla. Tasavallan aikana miehet eivät juurikaan kiinnittäneet huomiota hiustenleikkuuseen. Keisariajalla monimutkaisemmat kampaukset yleistyivät. Varhaisimpana aikoina miehet eivät ajaneet partaansa. Ilmeisesti kreikkalaisesta vaikutuksesta tasavallan lopunaikoina parrasta yleisesti luovuttiin. Parranajo oli ajan välineillä tuskallinen ja hidas operaatio. Parta yleistyi uudestaan keisari Hadrianuksen kaudella, kun keisari peitti kasvojensa arpia parralla. Keisari oli tärkeä jäljittelyn kohde ja parrankäyttö yleistyi nopeasti.
Naisten asema oli Roomassa jonkin verran parempi kuin Kreikassa. Roomalainen yhteiskunta oli kuitenkin luonteeltaan patriarkaalinen. Naisilla ja miehillä ei ollut samoja oikeuksia, ja naisen asema hahmotettiin aina hänen miessukulaistensa kautta.
Toisin kuin kreikkalaiset orjat, roomalainen orja saattoi tulla vapautetuksi ja hänen lapsistaan saattoi tulla valtakunnan kansalainen. Tämä oli tärkeä sosiaalisen nousun väylä, joka toi uutta voimaa kangistuneisiin yläluokkiin ja hillitsi orjien luokkatietoisuuden syntyä. Orjien asema vaihteli suuresti. Heikoimmassa asemassa olleilla kaivosorjilla ei ollut paljoakaan yhteistä parhaan aseman saavuttaneiden rikkaiden roomalaisten yksityisorjien kanssa. Kuuluisa esimerkki orjien hyvästä kohtelusta on Cicero, joka kehitti orjiinsa henkilökohtaisen suhteen.
Rooman kulttuuri jatkoi maailmanvalloitustaan kauan itse valtakunnan kukistumisen jälkeen. Rooman valtiorakenteen tuhonneet valloittajat itse asiassa ihailivat roomalaista kulttuuria ja omaksuivat lukuisia elementtejä siitä. Kirkko, joka oli alun perin lähtenyt muuttamaan Roomaa, omaksui nyt säilyttäjän roolin. Roomalaiset hoviseremoniat, latinan kieli ja roomalainen ajatustapa säilyivät parhaiten katolisen kirkon jumalanpalveluskaavoissa ja opissa. Rooman piispa eli paavi jopa omaksui pakanallisen pappistittelin pontifex maximus kasvattamaan arvovaltaansa.
Näkemys Roomasta esikuvallisena valtiona oli niin vahva, että vuonna 800 Kaarle Suuri kruunattiin keisariksi. Tämä uusi keisarius ei ollut uutta, vaan se nähtiin suorana jatkona Rooman keisariudelle. Keisarius säilyi merkittävänä valtapoolina paaviuden ohella läpi keskiajan.
Roomalainen kirjallisuus säilyi nykypäivään ennen muuta keskiaikaisen kopiointitradition myötä. Vaikka kristilliset kopioijat, esimerkiksi munkit, suhtautuivatkin epäillen pakanallisiin kirjoittajiin, muodostuivat tästä huolimatta muun muassa Cicero ja Caesar merkittäviksi.
Suomeen roomalainen kulttuuri – latinan kielen osalta – tuli noin 1200-luvulla ruotsalaisten välityksellä (katso Ruotsin vallan aika Suomessa). Taiteessa roomalainen vaikutus näkyy klassisissa tyyleissä ja esimerkiksi renessanssin maalauksissa. Eräs ehkä liiaksi yksinkertaistava näkemys on nähdä länsimainen taide sarjana roomalaisen estetiikan uudelleentulkintoja: sarjana klassisia, klassisoivia ja uusklassisia kausia.