Kiropraktiikka
Kiropraktiikka (, "hoitaa käsillä") on näennäistieteellinen manipulaatiohoitomuoto, joka korostaa ihmisen tuki- ja liikuntaelinten, erityisesti selkärangan, toimintahäiriöiden diagnosointia, hoitoa ja ehkäisyä käsin tehtävillä tekniikoilla. Kiropraktiikan perinteisenä teoriana on ollut, että nämä toimintahäiriöt vaikuttavat ihmisen kokonaisterveyteen hermoston välityksellä. Nykylääketieteessä kiropraktiikkaa nimitetään yleisesti täydentäväksi hoitomuodoksi tai uskomuslääkinnäksi. Kiropraktikot vastustavat kiropraktiikan luokittelua vaihtoehtohoidoksi. Laajempaa tieteellistä näyttöä manipulaatiohoitojen vaikuttavuudesta on vain kroonisen alaselkäkivun hoidossa.
Kiropraktiikka on vakiintunut sekä julkisessa että yksityisessä terveydenhuoltojärjestelmässä Kanadassa, Yhdysvalloissa (60 000 kiropraktikkoa) Australiassa, Norjassa, Tanskassa, Isossa-Britanniassa, Uudessa-Seelannissa ja Sveitsissä, joissa kiropraktikot rinnastetaan lääkäreihin. Kiropraktiikkaa harjoittaa arviolta 90 000 kiropraktikkoa 70 maassa ja sen asema on kehittyneissä maissa useimmiten säädeltyä.
Alan ammatillinen etujärjestö on Kiropraktikkojen maailmanliitto (World Federation of Chiropractic, WFC), joka on Maailman terveysjärjestön WHO:n alainen järjestö. WHO on antanut kiropraktiikan peruskoulutusta ja turvallisuutta koskevat suositukset, joissa WHO toteaa kiropraktiikan olevan turvallista sekä kustannustehokasta.
Suomessa kiropraktikko on lailla nimikesuojattu. Suomessa oli vuonna 2005 noin 40 kiropraktikkoa ja heitä edustaa WFC:hen kuuluva Suomen Kiropraktikkoliitto.
D. D. Palmer aloitti kiropraktiikan 1890-luvulla ja hänen poikansa B. J. Palmer vauhditti sen levittämistä 1900-luvulla. D. D. Palmer oli itseoppinut parantaja, jolla ei ollut lääketieteellistä koulutusta. Ennen oman hoitomuotonsa kehittämistä hän oli perehtynyt parantamiseen magneettien avulla. 18. syyskuuta 1895 Palmer käsitteli Harvey Lillard nimisen henkilön, joka oli ollut osittain kuuro siitä asti kun oli tuntenut "jonkin pettävän selässään", selkärankaa, ja käsittely vaikutti parantaneen Lillardin. Toinen Palmerin potilas kärsi sydänvaivoista ja jälleen selkärangan käsittely vaikutti poistaneen vaivan. Vuoden kuluessa tästä Palmer oli avannut jo ensimmäisen "kiropraktiikaksi" nimeämäänsä hoitomenetelmää opettavan koulun.
Palmer piti kiropraktiikkaa osin uskonnollisena oppina. 4. toukokuuta 1911 lähettämässään kirjeessä hän toteaa: "meillä täytyy olla uskonnollinen johtaja, perustaja, aivan kuten Kristus, Muhammed, Jo. Smith, Rouva Eddy, Martti Luther ja muut uskontojen perustajat. Minä olen tuo alkulähde. Minä olen kiropraktiikan tieteellisen, taiteellisen, filosofisen ja uskonnollisen puolen perustaja.". Palmer myös väitti saaneensa henkimaailman kautta inspiraatiota kiropraktiikan filosofiasta ja käytännöistä Jim Atkinson -nimiseltä edesmenneeltä lääkäriltä.
Palmerin ajattelu ja kirjoitukset saivat vaikutteita 1800-luvun lopun spiritualismiin ja vitalismiin pohjautuvista uskonnollis-filosofisista metafyysisistä teorioista, joista merkittävin oli H. P. Blavatskyn suosioon saattama teosofia.
Aina 1800-luvun lopulta nykypäivään kiropraktiikka on ollut vastakkainasettelussa joidenkin lääketieteen harjoittajien kanssa. Subluksaatio ei perustu lääketieteeseen. Yhdysvalloissa on kiistaa aiheuttanut myös joidenkin kiropraktikoiden torjuva suhtautuminen rokotuksiin. Yhdysvaltain lääkäreiden ammattijärjestö American Medical Association kutsui kiropraktiikkaa "epätieteelliseksi kultiksi" ja boikotoi sitä aina vuoden 1987 oikeusjuttuun saakka, jossa lääkäreiden ammattijärjestö todettiin syylliseksi järjestelmälliseen toimintaan jolla yritettiin vaikeuttaa lääkäreiden ja kiropraktikoiden yhteistyötä.
Palmerin alkuperäinen teoria esittää, että niin sanottu kiropraktinen subluksaatio eli nikamien virheasentojen aiheuttama hermostojärjestelmän virhetoiminto tai selkärangan toimintahäiriö vaikuttaa kehon muihin toimintoihin ja kehon ”luontaiseen älykkyyteen”, jonka avulla sen on määrä parantaa itseään ja sopeutua ulkoisen tai sisäisen ympäristön muutoksiin. D. D. Palmerin mukaan "95 % kaikista sairauksista aiheutuu selkärangan subluksaatiosta ja loput muiden nivelten virheasennoista".
Subluksaatioteoria on saanut osakseen arvostelua ja ivaa nykytieteen maailmasta. Kiropraktiikan historiaa tutkinut kiropraktikko Joseph C. Keating, Jr. totesi, että luontainen älykkyys on uskonnollinen käsite, joka ei perustu tieteeseen. Hän suositteli ammattikunnan hylkäävän koko termin kiropraktiikan tieteellistä uskottavuutta vaarantavana uskonnollisena dogmina.
Kiropraktiikan harjoittajat voidaan jakaa kahteen ryhmään. Palmerin oppeihin tukeutuvat kiropraktikot korostavat vitalismia, kehon luontaista älykkyyttä ja selkärangan manipulointia. He uskovat, että subluksaatio on sairauksien tärkein taustatekijä. Heitä on ammattikunnasta pieni vähemmistö, mutta heidän asemansa kiropraktisen perinnön seuraajina on antanut heille suurta vaikutusvaltaa ammattikunnan sisällä. Vuonna 2007 Isossa-Britanniassa kiropraktikkojen keskuudessa tehdyn kyselytutkimuksen mukaan 76 % piti Palmerin alkuperäistä teoriaa "tärkeänä ja keskeisenä osana kiropraktiikkaa".
Enemmistö kiropraktikoista kuitenkin käyttää perinteisten kiropraktisten hoitomuotojen lisäksi myös muita ei-lääketieteellisiä hoitoja ja lääketieteen hoitoja. He myös uskovat, että subluksaatio on vain yksi sairauksien aiheuttaja muiden joukossa. He voivat tarjota potilailleen manipulaatiohoidon lisäksi esimerkiksi harjoittelua, hierontaa, lisäravinteita, akupunktiota ja homeopatiaa.. Vaikka kiropraktikoilla on erilaisia näkemyksiä, kaikkia kiropraktikoita yhdistää näkemys siitä, että selkäranka ja terveys ovat toisiinsa yhteydessä hermoston kautta
Kiropraktinen hoito käsittää erilaisia käsillä tehtäviä eli manuaalisia tekniikoita, nivelten ja erityisesti selkärangan manipulointia. Hoitoon voi kuulua myös liikuntaan ja elämäntapoihin liittyviä ohjeita. Kiropraktisessa hoidossa potilaat aluksi haastatellaan. Haastattelun yhteydessä pyritään selvittämään mahdollisimman tarkasti vaivan syy ja muu terveyshistoria, kuten lääkitys, sairaudet ja mahdolliset leikkaukset. Ryhtianalyysissä etsitään mahdollisia ryhtivirheitä, jotka voivat pitkittyessään johtaa erilaisiin ongelmiin lisäksi erilaisilla testeillä tutkitaan nivelten, lihasten, nivelsiteiden ja hermoston toimintaa. Haastattelun ja tutkimusten perusteella kiropraktikko tekee potilaalle hoitosuunnitelman, joka sisältää potilaan oireiden alkuperän, hoitojen määrän ja ohjeet vaivojen ennaltaehkäisyyn. Varsinaisia kiropraktisia hoitotekniikoita on useita ja kiropraktikko valitsee niistä tilanteeseen parhaiten sopivan.
Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Australiassa tehtyjen tutkimusten mukaan noin 80 % kiropraktiikasta pyrkii hoitamaan tuki- ja liikuntaelinperäistä kipua, erityisesti alaselän kiputiloja. 10 % tehdään päänsäryn ja loput 10 % erilaisten selkäydinvammojen aiheuttamien tai pahentamien sairauksien vuoksi. Vuonna 2004 "General Chiropractic Councilin" teettämän kyselytutkimuksen perusteella brittiläisistä kiropraktikoista 97,42 % uskoi kiropraktiikan auttavan selkäkipuihin, 97,19 % niska- ja käsikipuihin, 97,19 % jalka- ja alaselkäkipuihin, 96,72 % iskiakseen, 96,6 % jännityspäänsärkyyn, 95,08 % nivelongelmiin, 90,86 % migreeniin, 90,39 % urheiluvammoihin, 63,46 % kuukautiskipuihin, 63,11 % koliikkiin, 53,98 % ruuansulatusongelmiin, 26,58 % muihin sairauksiin (vastausten joukossa oli muun muassa kasvukivut, epilepsia, jännetupintulehdus, lasten neurologiset ongelmat, skolioosi, tinnitus, fibromyalgia, masennus, korkea verenpaine, Parkinsonin tauti, aivohalvaus ja vuoteenkastelu) ja 40,52 % kaikkiin edellä mainittuihin. Suomen kiropraktikkoliiton mukaan kiropraktiikalla voidaan hoitaa tehokkaasti monenlaisia vaivoja, kuten selkä- ja niskakipua, huimausta, migreeniä, käsi- ja jalkavaivoja sekä puutumisen oireita.
Suurin osa kiropraktiikkaan liittyvästä tieteellisestä tutkimuksesta on käsitellyt selkärangan manipulaatiota yleisesti eikä keskittynyt kiropraktiseen käytäntöön. Tutkimuksissa on voitu osoittaa vain kiropraktiikan kaltaisten manipulaatiohoitojen lievä tai kohtalainen vaikuttavuus kroonisen alaselkäkivun hoidossa. Kiropraktinen hoito on pääasiallisesti turvallista taitavasti ja asiallisesti käytettynä, vaikkakin harvoissa tapauksissa manipulaatiolla voi olla vakavia terveydellisiä komplikaatioita. Niskan alueen manipulaatio voi aiheuttaa vakavia haittoja ja sitä ei suositella.
Vuonna 2001 joukko kiropraktikkoja julkaisi tutkimuksen, jonka mukaan suurimpien pohjoisamerikkalaisten kiropraktikkojärjestön potilasesitteistä 82 % sisälsi tieteellisesti todistamattomia väitteitä kiropraktiikan vaikuttavuudesta. Tutkijoiden mukaan tämä oli ongelmallista, koska se vahvisti kiropraktiikan julkista kuvaa tieteen ulkopuolella toimivana ammattikuntana.
Britannian kiropraktikkoyhdistys vaati anteeksipyyntöä ja haastoi brittiläisen toimittajan ja kirjailijan Simon Singhin oikeuteen kunnianloukkauksesta tämän vuonna 2008 "The Guardian" -lehdessä esittämän kommentin vuoksi. Singh totesi artikkelissaan, että "vaikka nykyaikaisten kiropraktikkojen voisi olettaa rajoittuvan vain selkävaivojen hoitoon, todellisuudessa heillä on edelleen varsin pöhköjä ajatuksia". Aku Heinosen mukaan kiropraktikkoyhdistyksen tarkoituksena oli ilmeisesti "hankkia alalle positiivista näkyvyyttä nujertamalla kiropraktisten menetelmien näkyvä vastustaja". Singh kuitenkin voitti oikeusjutun ja totesi voiton jälkeen "Wired"-lehdelle antamassaan haastattelussa, että "..joskus jopa yksinkertaisten totuuksien esittäminen (kuten se, ettei ole olemassa luotettavaa näyttöä siitä, että kiropraktiikka hoitaisi astmaa lapsilla) herättää vihaa tieteen vastustajien joukossa".
Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto myöntää kiropraktikon ammattinimikkeen 4–6-vuotisen yliopistotutkinnon suorittaneille. Nimikesuojattu kiropraktikko (aiemmin "koulutettu kiropraktikko") katsotaan terveydenhuollon ammattihenkilöistä annetun lain ja asetuksen tarkoittamaksi terveydenhuollon ammattihenkilöksi. Kiropraktikko-ammattinimikettä saavat käyttää vain ne, jotka ovat suorittaneet Valviran hyväksymän koulutuksen ja jotka sen jälkeen on merkitty terveydenhuollon ammattihenkilöiden keskusrekisteriin eli Terhikkiin. Kiropraktikot eivät ole sairausvakuutusasetuksen 5 § mukaan sairausvakuutuslaissa tarkoitettuja asianmukaisen ammattikoulutuksen saaneita henkilöitä, koska tällaisena pidetään henkilöä, jonka terveydenhuollon oikeusturvakeskus on sairaanhoitajana, terveydenhoitajana, kätilönä, fysioterapeuttina, laboratorionhoitajana tai erikoishammasteknikkona merkinnyt terveydenhuoltohenkilöstöstä pitämäänsä luetteloon.
Ensimmäiset "Doctor of Chiropractic" -tutkinnon suorittaneet kiropraktikot tulivat Suomeen 1920-luvulla ja työskentelivät pääsääntöisesti Pohjanmaalla, jossa väestö oli siirtolaisuuden kautta tutustunut kiropraktiikkaan. Suomen Kiropraktikkoliitto perustettiin 2. marraskuuta 1977 ajamaan ammattikunnan asemaa. Suomen Kiropraktikkoliitto hyväksyy jäsenikseen vain kansainvälisen, CCE-akreditoidun koulun, myöntämän tutkinnon suorittaneita kiropraktikkoja. Suomessa toimivat kiropraktikot ovat valmistuneet Euroopassa tai Yhdysvalloista. Kiropraktikoksi voi valmistua kuudesta eurooppalaisesta yliopistosta, joista kaksi sijaitsee Britanniassa ja yksi Sveitsissä, Ranskassa, Tanskassa ja Norjassa kussakin.
Kiropraktikon koulutus kestää keskimäärin 5 vuotta. Täysipäiväisen opiskelun, tenttien sekä hyväksytyn lopputyön lisäksi koulutus edellyttää vuoden pituisen klinikkaharjoittelun. Koulutus vastaa ensimmäisen 2-3 vuoden osalta lääkärikoulutuksen vaatimuksia pääaineina mm. anatomia, fysiologia, patologia ja radiologia. Esimerkiksi Tanskassa Odensen yliopistossa kiropraktiikan opiskelu tapahtuu 3 ensimmäisen vuoden aikana yhdessä lääketieteen opiskelijoiden kanssa. Suomalaisilta hakijoilta sisäänpääsyvaatimuksena on ylioppilastutkinto ja kielikoe, jonka lisäksi voidaan vaatia henkilökohtaista haastattelua kyseisessä yliopistossa.
Koulutettu kiropraktikko voi hoitaa potilasta ilman lääkärin lähetettä. Hoitokoulutuksen keskittyminen tuki- ja liikuntaelinvaivojen manuaalisiin hoitoihin antaa kiropraktikolle erinomaisen mahdollisuuden päästä hyviin hoitotuloksiin.