hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Raimo Määttänen
Raimo Määttänen (s. 8. helmikuuta 1943 Tampere, Suomi) on suomalainen entinen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Määttänen pelasi puolustajana. Valmentajana Määttänen oli ensimmäinen päätoiminen ja ammattimainen valmentaja Suomessa. Tällä hetkellä Määttänen toimii sekä TuTon valmennuspäällikkönä että Turun kaupungin liikunta- ja ulkoilukeskuksen esimiehenä.
Tamperelaissyntyinen Määttänen pelasi sekä Ilveksessä että porilaisessa RU-38:ssa SM-sarjaa. Määttänen pelasi myös Suomen maajoukkueessa, osallistuen vuoden 1967 maailmanmestaruuskilpailuihin ja pelaten kisoissa seitsemän ottelua.
Peliuransa jälkeen Määttänen keskittyi päätoimisesti valmennustöihin, valmentaen 1970- ja 1980-luvuilla sekä SM-sarja ja SM-liigajoukkueita (TPS 1975–1980, Ilves 1980–1982) että ensimmäisen divisioonan joukkueita (HPK 1982–1983, TuTo 1983–1987 ja 1991–1992). Määttänen toimi myös maajoukkuevalmennustehtävissä, ollen Kalevi Nummisen apuvalmentaja 1974 MM-kotikilpailuissa Helsingissä.
Määttänen valmensi Turun Palloseuran SM-liigan ensimmäiseen mestaruuteen kaudella 1975–1976. Määttäsen valmennuskausi TPS:ssä oli tuloksekas, sillä viitenä valmennusvuotenaan joukkue voitti mestaruuden, hopean ja kaksi pronssia. Viimeisenä Määttäsen TPS-kautena (1979–1980) joukkue sijoittui neljänneksi, ja Määttänen sai lähteä.
Kahden Ilves-valmennuskauden jälkeen Määttänen valmensi vuoden ykkösdivisioonaan joutunutta HPK:ta ja nosti joukkueen takaisin liigaan. Tämän jälkeen Määttänen valmensi neljä vuotta TuToa. Määttäsen valmennusura kesti 1990-luvulle asti, joukkueen ollessa jälleen TuTo.
Määttänen harrasti nuoruudessaan myös suunnistusta.Määttänen pelasi yhdet MM-kilpailut, 1967 Wienissä, Itävallassa.Valmentajana Määttänen oli vaativa. Valmentaessaan HPK:ta I-divisioonassa Määttänen riitautui puolustaja Hannu Jortikan kanssa, joka lopetti peliuransa..
Bertrand Blier
Bertrand Blier (s. 14. maaliskuuta 1939 Pariisi) on ranskalainen käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja sekä kirjailija. Hän on näyttelijä Bernard Blierin poika.
Blierin elokuvien joukkoon lukeutuvat muiden muassa "Hitler, connais pas" (1963), "Si j'étais un espion" (1967), "Riipukset" (1974, perustuu Blierin kirjaan "Les Valseuses", 1972), "Kylmät alkupalat" (1979), "Isäpuoli" (1981, perustuu Blierin kirjaan "Beau-Père", 1980), "Meidän tarinamme" (1984), "Iltapuku" (1986), "Liian kaunis sinulle!" (1989), "Kiitos elämä" (1991), "1, 2, 3, aurinko" (1993), "Mon homme" (1995), "Les côtelettes" (2003) ja "Combien tu m'aimes?" (2005). Blierin alkuvuosien elokuvien toistuva teema on nykyajan miesten vaikeus ymmärtää nykyajan naisia, mutta elokuvasta "Liian kaunis sinulle" lähtien hän on suosinut päähenkilöinä miesten sijaan naisia.
Blier oli Cannesin elokuvajuhlien tuomariston jäsen vuonna 1990.
Bertrand Blier nousi 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä yhdeksi maansa tärkeimmistä ohjaajista ja käsikirjoittajista. Vuoden 1978 elokuva "Préparez vos mouchoirs" sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon. Blier oli ehdolla Cannesin Kultaisen palmun saajaksi vuosina 1981, 1986, 1989 ja 2003. Hän on voittanut Césarin ja ollut vuonna 1996 ehdolla Berliinin elokuvajuhlien Kultaisen karhun saajaksi.
Usedom (kaupunki)
Usedom on kaupunki Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltiossa, Saksassa. Se sijaitsee Usedomin saaren lounaisosassa, Stettininhaffin luoteisella rannalla. Kaupunki kuuluu Ostvorpommernin piirikuntaan. Kaupungin asukasluku oli 1 872 vuonna 2011. Sen pinta-ala on 38,57 neliökilometriä.
Aluetta on asutettu neoliittiselta kaudelta lähtien. 800- ja 900-luvuilla sinne saapuivat slaavit, jotka rakennuttivat linnakkeen nykyisen Schloßbergin mäelle. Kaupungin, ja samalla saaren jolla se sijaitsee, nimi juontuu slaavilaisesta sanasta "uznam", joka tarkoittaa joen suuta. Varhaisella 1100-luvulla asutuksen tuhosivat tanskalaiset ja myöhemmin sinne perustettiin premonstratenssiluostari.
Saksalainen asutus Usedomiin saapui 1200-luvulla. Vuoden 1298 joulukuun 23. päivänä sille myönnettiin kaupunginoikeudet Lyypekin lain nojalla. Vuosina 1475 ja 1688 kaupunkia runtelivat tuhoisat tulipalot. Vuoden 1648 Westfalenin rauhan jälkeen Usedomista muun Pommerin ohella tuli Ruotsin hallinnoimaa aluetta. Vuonna 1720 sen hallinta siirtyi Preussille.
Vuonna 1876 kaupunkiin valmistui rautatieyhteys. Toisen maailmansodan jälkeen kaupungista tuli osa Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltiota, kunnes Itä-Saksa lakkautti osavaltiosysteemin vuonna 1952, jolloin kaupungista tuli osa Rostockin aluetta (). Saksan jälleenyhdistyttyä vuonna 1990 Usedom palasi takaisin osaksi Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltiota.
Pamela Adlon
Pamela Adlon (o.s. Segall, s. 9. heinäkuuta 1966 New York) on yhdysvaltalainen Emmy-palkittu näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten animaatiosarjasta "Kukkulan kuningas" sekä Showtimen draamasarjasta "Californication".
Pamela Adlon aloitti uransa 1980-luvulla, jolloin hän esiintyi nimellä Pamela Segall, kunnes 2000-luvulla vaihtoi nimensä Pamela Adloniksi mentyään naimisiin tuottaja ja käsikirjoittaja Felix O. Adlonin kanssa. 1980-luvulla Adlon esiintyi lähinnä vierailevissa rooleissa eri televisiosarjoissa, kunnes 1990-luvulla hän aloitti ääninäyttelemisen. Ensimmäinen äänirooli, jossa hän esiintyi vakituisesti, oli sarjassa "Phantom 2040" vuonna 1994. Seuraavaksi Adlon esitti uransa merkittävintä roolia "Kukkulan kuningas" -animaatiossa vuosina 1997–2006. Hänet palkittiin roolistaan Emmyllä vuonna 2002.
Halil Altıntop
Halil Altıntop (s. 8. joulukuuta 1982 Gelsenkirchen, Länsi-Saksa) on turkkilainen jalkapalloilija, joka pelaa tällä hetkellä Superliigaa Trabzonsporissa. Altıntopin pelipaikka on hyökkääjä. Hänen identtinen kaksoisveljensä Hamit Altıntop pelaa myös jalkapalloa.
Altıntop aloitti ammattilaisuransa bochumlaisessa SG Wattenscheid 09 -nimisessä joukkueessa vuonna 2000. Hyvät esitykset toivat hänelle siirron Bundesliiga-joukkue 1. FC Kaiserslauterniin vuonna 2003. Hän oli kauden 2005-2006 kolmanneksi paras maalintekijä sarjassa. Vuonna 2006 hän siirtyi jälleen veljensä kanssa samaan joukkueeseen, Schalkeen.
Noah Hickey
Noah Hickey (s. 9. kesäkuuta 1978, Auckland, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen entinen jalkapalloilija, jonka pelipaikka oli joko hyökkääjä tai oikea laitalinkki. Hickey pelasi Uuden-Seelannin maajoukkueessa 31 ottelua ja teki niissä 3 maalia. Hän pelasi myös vuonna 2003 Confederations Cupissa.
Hickey edusti uransa aikana muutaman uusiseelantilais-joukkueen lisäksi myös Veikkausliiga-joukkue Tampere Unitedia kolmen kauden ajan vuosina 2001-2003. Ensimmäisenä kautenaan hän tuli vahvistamaan joukkuetta syyskuussa ollen tärkeä lenkki mestarijoukkueessa kun hän teki 9 ottelussa 4 maalia. Kaudella 2002 syntyi 19 ottelussa 5 maalia ja kaudella 2003 14 ottelussa 4 maalia. Tuolloin hän kävi myös testattavana muualla Euroopassa, ainakin norjalaisessa Brynessä ja englantilaisseuroissa Watfordissa ja Northamptonissa. Hickey kuitenkin palasi takaisin vanhaan seuraansa The Football Kingziin Uuteen-Seelantiin. Toukokuussa 2007 hän yllättäen ilmoitti lopettavansa pelaajauransa.
Oili Suominen
Oili Marita Suominen (o.s. Valtonen; s. 24. helmikuuta 1941 Pori) on suomalainen suomentaja, koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti (Turun yliopisto 1967). Hän on kääntänyt kaunokirjallisuutta saksasta ja ruotsista suomeksi; hänet mainitaan mm. Günter Grassin luottosuomentajaksi sekä Erich Auerbachin "Mimesiksen" kääntäjäksi. Hän on saanut valtionpalkinnon, Pro Finlandia -mitalin ja Mikael Agricola -palkinnon.
Anatoli Bogdanov (ampuja)
Anatoli Ivanovitš Bogdanov (, 1. tammikuuta 1931 Leningrad – 30. syyskuuta 2001 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut kilpa-ampuja ja olympiavoittaja.
Helsingin 1952 olympialaisissa Bogdanov voitti kultaa vapaakivääriammunnan kolmen asennon kilpailussa. Hänen yhteistuloksensa oli 1123, joka koostui makuuasennon pisteistä 388, polviasennon pisteistä 376 ja pystyasennon 359 pisteestä. Hopealle sijoittunut Sveitsin Robert Bürchler hävisi hänelle kolme pistettä.
30. joulukuuta 1953 Bogdanov ampui vapaakiväärillä kaikkien aikojen parhaan tuloksen 1143.
Melbournen 1956 olympialaisissa Bogdanov voitti kultaa pienoiskivääriammunnan kolmen asennon kilpailussa. Hänen yhteistuloksensa oli 1172, joista hän sai 396 makuuasennosta, 392 polvelta ja 384 pystystä. Hopealle sijoittunut Tšekkoslovakian Otakar Hořínek sai saman yhteistuloksen.
Leppäkorpi (Nummi)
Leppäkorpi on kylä Nummella Lohjalla. Leppäkorven kylässä on mm. Marjatan Kyläkauppa jossa myös postin asiamiespalvelut. Leppäkorven työväentalolla järjestetään vuosittain Leppäkorpi Rokkaa -hyväntekeväisyystapahtuma, jossa kerätään varoja yksityisen päiväkodin toimintaan. Lisäksi työväentalolla vietetään syksyisin mm. hirvipeijaisia. Leppäkorven työväentalo täytti marraskuussa 2008 100 vuotta.
Intermission (Stratovariuksen albumi)
Intermission on Stratovarius-yhtyeen julkaisema kokoelma-albumi vuodelta 2001. Se sisältää kolme coveria, (Judas Priest: "Bloodstone", Rainbow: "Kill the King" ja "I Surrender"), harvinaisia ainoastaan Ranskassa ja Japanissa aiemmin julkaistuja kappaleita ja neljä uutta kappaletta.
Bonuskappaleet:
Martti Välimaa
Martti Välimaa (s. 27. helmikuuta 1989 Imatra) on entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, joka edusti urallaan monia eurooppalaisia pääsarjatason joukkueita. Pelipaikaltaan hän oli puolustuksen linjamies.
Välimaa aloitti peliuransa Imatra Flashissä, jossa hän vuosina 2003–2005 pelasi II- ja I-divisioonaa. Kaudella 2005 Välimaa siirtyi Lappeenranta Rajaritareihin ja pelasi siellä vuoteen 2008 asti.
Kaudelle 2008, hän allekirjoitti vuoden mittaisen sopimuksen Turku Trojansin kanssa ja myöhemmin myös jatkosopimuksen kaudelle 2009. Hän valmistautui kauteen 2009 harjoittelemalla Yhdysvalloissa yliopistojoukkue Louisiana Wildcatsin harjoituskokoonpanossa ja valittiinkin samana vuonna hyvin menneen kauden jälkeen Vaahteraliigan All-starsiin. Kaudeksi 2010 Välimaa siirtyi Seinäjoki Crocodilesiin, jossa hänen edustamansa joukkue eteni lopulta loppuotteluun saakka, häviten sen kuitenkin niukasti
Vuonna 2011 Välimaa allekirjoitti ammattilaissopimuksen Sveitsin liigassa pelaavan Cineplexx Blue Devilsin kanssa, jossa hyvin menneen kauden jälkeen käteen jäi kuitenkin vain paikka semi-finaaleissa. Välimaa siirtyi Saksan pääsarjassa pelaavaan Dresden Monarchsin organisaatioon kaudeksi 2012, jossa hän eteni joukkueensa kanssa pudotuspeleihin, saldoksi jäi kuitenkin semifinaalipaikka. Kauden 2012 jälkeen Välimaa vetäytyi ammattilaiskentiltä ja on sen jälkeen valmentanut Lappeenranta Wildmeniä.
Välimaa kuului maajoukkueen vakiokokoonpanoon vuodesta 2006 aina vuoteen 2010 asti. Hän oli myös nuorten majoukkueen kapteeni vuodesta 2005, vuoteen 2008.
Lones Wigger
Lones Wesley Wigger (25. elokuuta 1937 – 14. joulukuuta 2017 Colorado Springs, Colorado) oli yhdysvaltalainen kilpa-ampuja ja olympiavoittaja.
Tokion 1964 olympialaisissa Yhdysvaltain armeijan kapteeni Lones Wigger ampui pienoiskiväärin makuuammuntakilpailussa maailmanennätyksen 597 mutta jäi hopealle, kun saman tuloksen ampunut Unkarin László Hammerl oli viimeisessä kymmenen laukauksen sarjassa parempi. Pienoiskiväärin kolmen asennon kilpailussa Wigger ampui maailmanennätyksen 1164 ja voitti kultaa 12 pistettä edellä hopeamitalistia, Bulgarian Velitško Velitškovia. Wiggerin tulos koostui makuuasennon pisteistä 398, polviasennon pisteistä 394 ja pystyasennon 372 pisteestä.
Münchenin 1972 olympialaisissa Wigger voitti kultaa vapaakivääriammunnan kolmen asennon kilpailussa. Hänen yhteistuloksensa oli 1155, joista hän sai 394 makuuasennosta, 382 polvelta ja 379 pystystä. Viimeksi mainittu oli maailmanennätys. Neuvostoliiton Boris Melnik sai saman yhteistuloksen mutta joutui tyytymään hopeamitaliin. Pienoiskiväärin makuuasentokilpailussa Wigger sijoittui seitsemänneksi tuloksella 597, joka jäi Pohjois-Korean Ho-Jun Lin kultamitali- ja maailmanennätystuloksesta 2 pistettä.
Luettelo Deux-Sèvresin kunnista
Tämä on luettelo Deux-Sèvresin departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 307 kuntaa. 
(CAN) Niortin "communauté d'agglomération", luotu vuonna 2000.
Luettelo Yvelinesin kunnista
Tämä on luettelo Yvelines'n departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 262 kuntaa.
Tutta Jew
Tutta Jew (oik. Raili Marjatta Tuttujew o.s. Pekkala, s. 27. joulukuuta 1935 Pieksämäki) on suomalainen iskelmälaulaja. Hän on iskelmälaulaja Rauni Pekkalan sisar. Hänen uransa alkoi Eero Väreen orkesterissa 1960-luvun alussa. Ennen sitä hän oli opiskellut klassista laulua ja pianonsoittoa. Harry Bergström kuuli hänen esiintyvän ja tarjosi levytyssopimusta. Tutta Jew levytti vuosina 1961–1964 kaikkiaan 19 laulua, joista tunnetuimmat ovat "Kesäyö", "Talven ruusu", "Tuo suru, jonka sain" ja "Siboney". Myöhemmin hän on esiintynyt muun muassa Operettiteatterissa ja ollut kiertueella Ruotsissa ja Amerikassa. Hän on työskennellyt konttoripäällikkönä omassa perheyrityksessä.
Luettelo Guadeloupen kunnista
Tämä on luettelo Guadeloupen departementin kunnista. Guadeloupe on Ranskan merentakainen departementti, jossa on 32 kuntaa.
Entiset kunnat, jotka irrotettiin Guadeloupesta 22. helmikuuta 2007:
Lanny Bassham
Lanny Bassham (s. 2. tammikuuta 1947) on yhdysvaltalainen kilpa-ampuja ja olympiavoittaja.
Münchenin 1972 olympialaisissa texasilainen Lanny Bassham ampui pienoiskiväärin kolmen asennon kilpailussa hopeaa tuloksella 1157. Hänen maanmiehensä John Writer voitti kultaa maailmanennätystuloksella 1166. Bassham ampui makuulta 390 pistettä, pystystä 375 pistettä ja polvelta Writeriakin paremmin 392 pistettä. Vapaakivääriammunnassa Bassham sijoittui seitsemänneksi tuloksella 1144, joka jäi 11 pistettä voittaja Lones Wiggerin ja 5 pistettä pronssimitalisti Lajos Pappin tuloksesta.
Seuraavan olympiadin aikana Bassham keskittyi henkiseen valmentautumiseen ja voitti Montrealin 1976 olympialaisissa pienoiskiväärin kolmen asennon kilpailussa kultaa. Hänen yhteistuloksensa oli 1162, joista hän sai 397 makuuasennosta, 373 pystystä ja 392 polvelta. Hänen maannaisensa Margaret Murdock ampui saman yhteistuloksen mutta jäi hopealle, koska Basshamilla oli kolme täyden sadan pisteen sarjaa Murdockin yllettyä vain kahteen. Bassham piti voiton ratkaissutta sääntöä typeränä ja veti palkintojenjaossa Murdockin vierelleen palkintokorokkeen ylimmälle tasolle, jossa he yhdessä kuuntelivat Yhdysvaltain kansallislaulun.
Aktiiviuransa jälkeen Bassham teki ampujien henkisestä valmennuksesta itselleen ansiotyön.
Ipanat Pariisissa
Ipanat Pariisissa () on vuonna 2000 julkaistu yhdysvaltalainen animaatioelokuva. Elokuvan ohjasivat Stig Bergqvist ja Paul Demeyer ja pääosaa esitti Christine Cavanaugh. Elokuva palkittiin Blimp Awardilla vuonna 2001.
John Pilger
John Richard Pilger (s. 9. lokakuuta 1939 Sydney) on palkittu australialainen toimittaja ja dokumentaristi, joka työskentelee ITV-kanavalle. Ammatissaan hän tuo päivänvaloon uutisaiheita, joista media on vaiennut ja "haastaa vallalla olevan poliittisen, taloudellisen ja uutisointiin liittyvän konsensuksen". Pilger suhtautuu kriittisesti länsimaiden toimiin kolmannessa maailmassa ja globalisaation eriarvoistavaan vaikutukseen. Pilger on myös tunnettu Irakin sodan vastustaja ja länsimaisen median harjoittaman itsesensuurin kriitikko. Brittiläisen New Statesman -lehden "Aikamme sankarit" äänestyksessä Pilger sijoittui neljänneksi, Aung San Suu Kyin, Nelson Mandelan ja Bob Geldofin jälkeen. Vuonna 2009 Pilgerille myönnettiin "Sydney Peace Prize", joka on Australian ainoa kansainvälisesti jakama rauhanpalkinto. Rauhanpalkinnon perusteluissa kiiteltiin Pilgerin työtä ihmisoikeuksien puolesta ja "äänen antamisesta voimattomille". Pilgerin ohella palkittuja ovat muun muassa Muhammad Yunus ja Desmond Tutu.
Pilger kirjoitti ylioppilaaksi Sydney High Schoolista ja suoritti neljän vuoden opinnot Australian Consolidated Pressissä. Vuodet 1958–1962 hän työskenteli freelance-toimittajana Australiassa, kunnes siirtyi vuonna 1962 ensin ulkomaankirjeenvaihtajaksi Italiaan ja sieltä Daily Mirrorin palvelukseen. 1986–1988 Pilger oli perustamassa "News on Sundayta" ja toimi lehden päätoimittajana. Hän on ollut sotakirjeenvaihtajana Vietnamissa, Kambodžassa, Egyptissä, Intiassa, Bangladeshissä, Biafrassa ja Lähi-idässä. Pilger suhtautuu kriittisesti omaan ammattikuntaansa, korostaa median vastuuta ja katsoo länsimaisen median vaikenevan liian usein globalisaation kielteisistä puolista. Hänen mielestään monet toimittajat ovat propagandan levittäjiä, jotka tyytyvät toistamaan valtaeliitin sanomaa. Nykyään Pilger kirjoittaa kolumneja eri julkaisuille, kuten esimerkiksi The Guardianiin.
Pilger on tukenut Wikileaksin Julian Assangea lahjoittamalla rahaa oikeuskuluihin.
1970-luvulla John Pilger keskittyi Kaakkois-Aasian konflikteihin. Hän teki ensimmäisen dokumenttielokuvansa "Vietnam: The Quiet Mutiny" vuonna 1970. Hänen paljastava dokumenttinsa Kambodžasta - "Year Zero: The Silent Death of Cambodia" (1979) - esitettiin 60 maassa, mutta ei Yhdysvalloissa . 1970-luvulla Pilger kuvasi myös salaa Neuvostoliiton alueella Tsekkoslovakiassa, missä hän haastatteli toisinajattelijaryhmä Charter 77 jäseniä dokumenttiinsa "A Faraway Coyntry" (1977). Vuonna 1994 Pilger teki paljastavan ja palkitun dokumentin "Death of a Nation: The Timor Conspiracy", jossa Pilger käsitteli Indonesian Itä-Timorissa länsimaiden hallitusten tuella harjoittamaa terroria. Vuonna 1996 Pilger kuvasi jälleen salaa autoritaarisessa valtiossa, tällä kertaa Burmassa, jossa hän paljasti miten maan sotilasjohto käytti omia kansalaisiaan orjatyövoimana. Pilger on myös käsitellyt palestiinalaisten kohtelua Lähi-idässä kahdessa saman nimisessä elokuvassa "Palestine is still the issue". Pilger on tehnyt edelleen tasaisin väliajoin dokumentteja, joista viimeisimmät ovat "The War on Democracy" (2007), "The War You Don't See" (2010), "Utopia" (2013) ja "The Coming War on China" (2016).
Gudrun Zapf-von Hesse
Gudrun Zapf-von Hesse (s. 1918 Schwerin Saksa) on saksalainen typografi, kalligrafi ja kirjansitoja. Hän voitti vuonna 1991 Fredrick W. Goudy -palkinnon. Hän on useiden fonttien luoja sekä printtimediassa että tietokoneympäristössä. Gudrun Zapf von Hesse sai kirjansitomiskoulutuksensa professori Otto Dorfnerilta Weimarissa. Zapf von Hesse on naimisissa kirjainmuotoilija Hermann Zapfin kanssa.
Ammattiuransa kirjansidonnassa von Hesse aloitti Weimarissa professori Otto Dorfnerin alaisuudessa. Tuona aikana hän aloitti kalligrafian opiskelun käyttäen hyväkseen Rudolf Kochin ja Edward Johnstonin kirjoja. Kirjansidonnan maisterin tutkinnon jälkeen hän työskenteli lyhyesti Berliinissä, koska hän halusi oppia kirjan kustantamista Johannes Boehlandilta. Tuon jälkeen (1946-1955) von Hesse pyöritti omaa kirjansidontastudiota Frankfurtissa ja samalla opetti kirjan kustantamista Frankfurtin taideinstituutissa.
Ensimmäiset kirjasinlajit von Hesse teki D. Stempel AG-yritykselle Frankfurtissa vuonna 1948: "The Diotima", "Diotima Italic", "Ariadne Initials" ja otsikkofontti "Smaragd (Emerald)", joista tehtiin metallimuotit vuosina 1951–1954. Myöhemmin nämä fontit siirrettiin myös uudelle linotyyppiteknologialle.
Seuraavina vuosina Gudrun Zapf von Hesse suunnitteli useita muita kirjasinlajeja, kuten "Shakespeare Roman" ja Italic erikoisfonteiksi Hallmark Cards Inc -yritykselle Kansas Cityyn, ja Carmina-fontin Bitstream Inc -yritykselle Cambridge/Massachusettsissa, joita seurasi Nofret and Christiana H. Berthold AG -yritykselle Berliinissä ja Alcuin ja Colombine Script URW:lle Hampurissa.
1991 Gudrun Zapf von Hesse palkittiin työstään Frederic W. Goudy -palkinnolla, arvostetulla kirja- ja kirjaindesignpalkinnolla Yhdysvalloissa.by Hans Adolf Halbey
Uccle
Uccle (ranskaksi) eli Ukkel (hollanniksi) on kunta Brysselin alueella Belgiassa. Kunnassa on 81 000 asukasta (2015) ja sen pinta-ala on 22,9 neliökilometriä.
Uccle sijaitsee suhteellisen lähellä keskustaa kaupnungin eteläosassa, ja on pitkään ollut yksi Brysselin vauraimmista alueista.
Belgian Ilmatieteen laitos RMI sijaitsee Ucclessa.
Oiva Tuomela
Oiva Olavi Tuomela (29. heinäkuuta 1919 Iitti – 1. maaliskuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari.
Kersantti Tuomela palveli jatkosodassa kranaatinheitinjoukkueen tulenjohtoaliupseerina Jalkaväkirykmentti 25:ssä. Hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 1. elokuuta 1943 numerolla 121. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa vapaaehtoinen osallistuminen partioretkeen sekä rohkeat ja päättäväiset taistelusuoritukset. Sodan jälkeen Tuomela työskenteli asunto-osakeyhtiön talonmiehenä.
Tuomelalle kuulunut Mannerheim-risti n:o 121 tuli myyntiin Huutokauppatalo Hagelstamin 24. toukokuuta 2014 järjestämään huutokauppaan.
Tulipunaruusut
Tulipunaruusut on vuonna 1972 perustettu yhtye, jonka ensimmäinen laulusolisti oli Onni Toivola. Yhtyeen alkuperäisjäsenet olivat kotoisin Riihimäen ja Hämeenlinnan seudulta. Vuonna 1976 Toivolan tilalle tuli Raimo Piipponen ja samana vuonna ilmestyi yhtyeen ensimmäinen pitkäsoittoalbumi. Vuonna 1977 yhtye solmi levytyssopimuksen Finnlevyn kanssa ja sai levytettäväkseen Toivo Kärjen ja Juha Vainion kappaleen "Karjalan Marjaana", josta tuli yleisön suosikki ja yksi Kärjen viimeisistä suurmenestyksistä. Yhtyeestä käytettiinkin nimeä Raimo Piipponen & Tulipunaruusut. Vuonna 1977 järjestetyillä Lappeenrannan humppafestivaaleilla yhtye saavutti toisen sijan Suomen humppamestaruuskilpailussa. Vuonna 1979 Tulipunaruusujen jäseninä olivat Raimo Piipponen (laulu), Heimo Ketola (harmonikka), Kari Teräväinen (saksofoni), Risto Rekola (trumpetti), Timo Laaksonen (basso) ja Juha Nyqvist (rummut). Raimo Piipposen ja Tulipunaruusujen viimeinen yhteinen albumi ilmestyi vuonna 1985.
Vuonna 1986 Raimo Piipposen ja Tulipunaruusujen tiet erosivat Piipposen siirtyessä uuteen Havanna-orkesteriin, ja Tulipunaruusujen laulusolistiksi tuli kolmen vuoden ajaksi Lasse Laakso. Samalla yhtyeen nimi muutettiin Tulipunaruusut-muotoon, jossa se on sittemmin pysynyt riippumatta siitä, kuka kulloinkin on ollut yhtyeen laulusolistina. Solistin tehtäviä ovat Laakson jälkeen hoitaneet eri henkilöt, vähän aikaa sitä hoiti Markus joka tunnettiin paremmin soolourastaan. Vuonna 1991 vuoroon siirtyi Leo Louhivaara, joka oli vuonna 1989 sijoittunut kolmanneksi tangokuninkuuskilvassa Seinäjoen Tangomarkkinoilla. Vuodesta 1992 alkaen laulusolistina on ollut Rainer Laamanen, joka teki levyjä 1970-luvun alkuvuosina nimellä Sebastian. Tulipunaruusut esiintyy nykyisin nelijäsenisenä, ja alkuperäisistä jäsenistä on mukana enää saksofonisti Kari Teräväinen.
Shadow King
Shadow King oli lyhytikäiseksi jäänyt hard rock -yhtye, jonka muodostivat kitaristi Vivian Campbell, laulaja Lou Gramm, basisti Bruce Turgon ja rumpali Kevin Valentine. Yhtyeen ainoa albumijulkaisu oli vuoden 1991 "Shadow King". Vaikka kiertuekin oli suunnitteilla, yhtye ehti esiintyä yhdessä vain kerran ennen hajoamistaan.
Foreignerin laulajan Lou Grammin julkaistua toisen soololevynsä "Long Hard Lookin" vuonna 1990 hän ja yhtyekaveri Bruce Turgon alkoivat kehitellä materiaalia uudelle albumille. Levyn piti alun perin olla Grammin soolo, mutta jossakin vaiheessa heistä alkoi tuntua siltä, että levy toimisi paremmin oikean yhtyeen voimin. Gramm ja Turgon jatkoivat uusien kappaleiden kirjoittamista ja esiäänitystä sekä järjestivät koesoittoja rumpalille ja kitaristille. Gramm ehdotti kitaristiksi muun muassa Diossa ja Whitesnakessa soittanutta Vivian Campbelliä, jonka kanssa hän oli jo työskennellyt ensimmäisellä soololevyllään. Levy-yhtiö Atlantic ehdotti rumpalin paikalle Kevin Valentinea. Koesoittojen jälkeen yhtyeen kokoonpano oli päätetty.
Nelikon ensimmäinen projekti yhtyeenä oli äänittää kappale ”One Dream” seikkailuelokuva "Highlander 2 – Paluun" (1991) soundtrackille. Tämän jälkeen varattiin studioaikaa albumin nauhoittamiseen. Pääosa materiaalista oli Grammin ja Turgonin käsialaa, tosin oli puhetta myös myöhemmin yhtyeeseen liittyneiden Campbellin ja Valentinen suuremmasta osuudesta seuraavalla albumilla.
Yhtyeen nimi lähti Grammin ehdotuksesta ja sen katsottiin kuvastavan sitä, että kaikki jäsenet olivat aikaisemmin soittaneet suuryhtyeiden varjossa () ja olivat nyt valmiita astumaan esiin varjoista. Levy ilmestyi loppuvuodesta 1991. Kansainvälisesti julkaistu singlevalinta ”I Want You” sai Atlanticin tuella niin radio- kuin videosoittoakin. Suunnitteilla oli myös Britannian ja Yhdysvallat kattava kiertue, joka olisi päättynyt keväällä 1992. Ensimmäinen, MTV Europen Headbanger's Ballin kattavasti mainostama konsertti oli Lontoon Astoria-teatterissa 13. joulukuuta 1991 (mukana konsertissa oli losangelesiläinen sessiokosketinsoittaja Rick Serrate). Tämä ensimmäinen esiintyminen yhdessä jäi kuitenkin myös heidän viimeisekseen. Jäsenet ymmärsivät, ettei ”keinotekoisesti” koottu yhtye toiminut lavalla.
Hieman konsertin jälkeen yhtyeen jäsenet tulivat omiin johtopäätöksiinsä Shadow Kingin tulevaisuudesta. Turgon päätti mieluummin keskittyä Grammin sooloprojektiin kuin Shadow Kingiin. Vaikka taustalla kiertueen Amerikan-osuutta koetettiinkin edelleen järjestää, Campbell ilmoitti jättävänsä yhtyeen. Jonkin aikaa eli suunnitelma kysyä kitaristiksi Mister Misterissä soittanutta Steve Ferrisiä, mutta lopulta kiertue peruttiin ja yhtyeen tie tuli päätökseensä.
Gramm ja Turgon jatkoivat yhteistyötään ja alkoivat työskennellä Grammin uuden soololevyn parissa. Campbell liittyi Def Leppardiin täyttämään huumeisiin menehtyneen Steve Clarkin paikkaa. Valentine liittyi hard rock -yhtye Cinderellan kokoonpanoon heidän vuoden 1994 "Still Climbing" -kiertueelleen.
The Phantom Agony
The Phantom Agony () on sinfoninen metalliyhtye Epican debyyttialbumi, joka ilmestyi 2003.
Albumi nousi Alankomaissa MegaCharts-listan kahdeksannelle sijalle, ja pysyi listalla yhteensä kuusi viikkoa.
Consign to Oblivion
Consign to Oblivion on sinfonisen metalliyhtye Epican toinen levy, joka julkaistiin 21. huhtikuuta 2005. Albumin lyriikoissa käsitellään muun muassa mayojen korkeakulttuuria. Kappaleella ”Trois vierges” vierailee Kamelotin laulusolisti Roy Khan.
Albumi nousi Alankomaissa MegaCharts-listan sijalle 12, ja pysyi listalla yhteensä 8 viikkoa.
The Divine Conspiracy
The Divine Conspiracy on sinfonisen metalliyhtye Epican albumi kolmas studioalbumi. Se julkaistiin Yhdysvalloissa 28. elokuuta 2007, ja viikkoa myöhemmin 7. syyskuuta 2007 Euroopassa. Se on yhtyeen ensimmäinen konseptialbumi ja käsittelee järjestäytyneitä uskontoja. Albumilla vierailevat God Dethronedin rumpali Ariën van Weesenbeek ja After Foreverin Sander Gommans.
Albumi nousi Alankomaissa MegaCharts-listan yhdeksännelle sijalle.
Raimo Piipponen
Raimo Piipponen (s. 7. tammikuuta 1948 Riihimäki) on suomalainen laulaja, jonka levytysura alkoi vuonna 1970 kappaleella ”Kaunein muisto”. Vuonna 1976 Piipponen liittyi mukaan Tulipunaruusut-yhtyeeseen laulusolistiksi. Vuonna 1987 hän siirtyi Havanna-orkesterin solistiksi.
Guitarrón
Guitarrón (augmentatiivi espanjan kielen sanasta "guitarra", kirjamellisesti "suuri kitara") on latinalaisessa Amerikassa käytetty kielisoitin. Eri maissa on erityyppisiä guitarróneja.
Argentiinalainen guitarrón on kitaraa suurempi soitin ja siinä käytetään erilaista viritystä kuin tavallisessa kitarassa.
Chileläinen guitarrón on kielisoitin, jossa kieliä on 25 tai enemmän.
Meksikolainen guitarrón on kuusikielinen, suuri bassoinstrumentti. Se on luultavasti kehitetty Meksikossa 1800- ja 1900-luvuilla korvaamaan harppu, jota käytettiin vanhoina aikoina bassona, ja se pohjautuu espanjalaiseen 1500-luvun "bajo de uñaan". Se muistuttaa muodoltaan kitaraa mutta on paljon suurempi, leveämpi ja sen otelauta on suhteellisen lyhyt. Siinä on kuusi kieltä, jotka ovat kitarasta poikkeavat, ja niitä soitetaan näppäilemällä kahta kerrallaan oktaavin intervallilla, jotta saataisiin lisää voimaa ääneen. Kielet viritetään A D G C E A, jossa ylä-A viritetään oktaavia ylemmäksi kuin ala-A.
Guitarrónia käytetään meksikolaisissa mariachiorkestereissa. Yleensä mariachiorkesterit koostuvat vähintään kahdesta viulusta, kahdesta trumpetista, yhdestä espanjalaisesta kitarasta, ja vihuelasta (korkeaääninen, viisikielinen kitara), ja näiden lisäksi guitarrónista. Guitarrónin etuna esimerkiksi kontrabassoon verrattuna on sen kannettavuus soittamisen aikana. Suuren koon ansiosta äänen voimakkuus riittää pienissä soitannoissa ilman sähköistä lisävahvistusta.Guitarróneja valmistetaan Meksikossa käsityönä. Eräs valmistuspaikoista on Michoacánin osavaltiossa sijaitseva Paracho.
Guitarrón oli inspiraationa Ernie Ballin vuonna 1972 kehittämään akustiseen bassokitaraan.
Markus (laulaja)
Markus (oikealta nimeltä Markku Tranberg) (s. 2. toukokuuta 1950 Ylitornio) on suomalainen laulaja ja soittaja, joka liittyi Intro-yhtyeeseen jonka solistina oli silloin Tarja Ylitalo. Ennen Introa Markus vaikutti Finnpop Five-yhtyeessä.Vuonna 1969 Markus otti osaa Intro-lehden Iskelmäjahti-kiertueelle sijoituttuaan loppukilpailussa toiseksi ja siitä alkoi hänen levytysura kappaleella "Viimeinen kevät". Sen jälkeen hän sai levytettäväkseen kappaleet "Jos vielä oot vapaa" ja "Vain kotka lentää aurinkoon", joista tuli suosittuja kansan keskuudessa. Debyyttialbumi "Sydän yhtyi sydämeen" ilmestyi 1970-luvun lopulla.
1980-luvulla Markus lauloi Tulipunaruusut-yhtyeen solistina ja levytti muutaman pikkuhitin. Vuonna 1985 hän osallistui iskelmäkilpailuun Kevään Sävel ja sisällytti kilpailukappaleensa ”Suoraan sydämeen” samana vuonna julkaistulle toiselle albumilleen Sain hyvän tunteen.
Nykyisin Markus asuu Tampereella ja on käynyt levytysstudiossa viimeksi vuonna 2001, jolloin hän levytti singlen, joka sisälsi valssit ”Neidonryöstö” ja Siuronsalmen Sanna”. Keikkailu jatkuu edelleen pienimuotoisena mm. kitaristina ja laulajana Pispalan Sälli & Sinirytmi –bändissä sekä tanssilavoilla.
Kiviniitty
Kiviniitty on kaupunginosa Kokkolassa. Alueella sijaitsee muun muassa Kiviniityn yhteiskoulu. Koulun vieressä sijaitsee päiväkoti, ja alueella sijaitsee myös Gigantti ja monia muita liikkeitä.
Erkki Rautio (sellisti)
Erkki Ilmari Rautio (s. 5. lokakuuta 1931 Helsinki) on suomalainen sellotaiteilija. Hän on opiskellut sellonsoittoa Helsingissä Yrjö Selinin, Roomassa vuonna 1955 Enrico Mainardin ja Pariisissa vuonna 1956 Pierre Fournierin johdolla. Hän on kansainvälisesti tunnettu ja menestyneimpiä suomalaisia instrumentalisteja maailmalla, ja toimiessaan Sibelius-Akatemian professorina hän on vaikuttanut merkittävästi suomalaisen sellotaiteen kehitykseen.
Rautio on toiminut 1957–1959 Helsingin kaupunginorkesterin sellonsoittajana ja 1959–1965 Oulun musiikkiopiston sellonsoiton opettajana. Hän hoiti 1965–1994 sellonsoiton professuuria Sibelius-Akatemiassa ja oli akatemian rehtori 1990–1993.
Erkki Rautio on pitänyt konsertteja ja mestarikursseja kotimaassa ja ulkomailla. Klassisen musiikin ohella hän on esittänyt kantaesityksiä. Hän on toiminut kansainvälisten kilpailujen tuomaristossa. Hän on levyttänyt yhdessä Izumi Tatenon kanssa duo-levyjä.
Hänen puolisonsa on Heidi Rautio o.s. Mörike. Hänen poikiaan ovat taidemaalari Heinrich Ilmari Rautio ja pianisti Martti Rautio. Hänen veljiään olivat säveltäjä Matti Rautio ja viulisti ja kapellimestari Paavo Rautio.
Olli Aulanko
Olli Sakari Aulanko (30. elokuuta 1921 Helsinki – 30. huhtikuuta 1964 Valkeakoski) oli suomalainen panssariässä, kansanedustaja ja Mannerheim-ristin ritari.
Aulanko palveli jatkosodassa Panssaridivisioonan Rynnäkkötykkipataljoonassa vaunun- ja joukkueenjohtajana. Kannaksen suurhyökkäyksen aikana käydyn Kuuterselän taistelun tekojen perusteella luutnantti Aulanko nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 26. kesäkuuta 1944 numerolla 133. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa joukkueen johtaminen rohkeasti ja taitavasti. Sodan jälkeen Aulanko toimi Päivölän kansanopiston johtajana vuosina 1949–64 sekä kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1958–64 edustaen Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän työskenteli myös Sääksmäen kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Presidentin valitsijamiehenä Aulanko oli vuosien 1956 ja 1962 vaaleissa.. Hän kuoli vuonna 1964. Oppiarvoltaan hän oli valtiotieteen maisteri.
Aulanko joutui tiedotusvälineissä kovan arvostelun kohteeksi kun hän alkoholia nautittuaan törmäsi autollaan kylätiellä pyöräilijään ja pakeni paikalta. Mannerheim-ristin ritareista matrikkelin tehneen kirjailija Seppo Porvalin mukaan Aulanko murtui tapauksen jälkeen henkisesti, ryhtyi raivoraittiiksi ja alkoi tehdä ylipitkiä juoksu- ja hiihtolenkkejä kunnes sai sydänkohtauksen ja kuoli.
Aulanko esiintyy Mauri Sariolan varhaisteoksessa "Joka tuulen kylvää..." nimellä Olavi Aulamo, Sariola itse nimellä Esko Arra. Olli Aulanko ja Mauri Sariola olivat läheiset ystävät jo kouluajoista lähtien. Sariola lähetti jokaisen uuden teoksensa Aulangolle omistuskirjoituksin. Myös ympäristöfilosofi Pentti Linkola kuului Olli Aulangon ystäväpiiriin.
Heikki Jartti
Heikki Ilmari Jartti (22. tammikuuta 1887 Virrat – 17. tammikuuta 1951 Pihlajavesi) oli pohjoishämäläinen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
Virtain Hauhuunkylän Jartissa syntyneen Heikki Jartin vanhemmat olivat maanviljelijä Robert Emanuel Jartti ja Keuruulta kotoisin ollut Johanna Harjula. Jartti valmistui kansakoulunopettajaksi Rauman seminaarista vuonna 1911 ja toimi sen opettajana Pihlajaveden aseman kansakoulussa vuoteen 1925 saakka jolloin hän ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi.
Jartin kirjallinen tuotanto alkoi näytelmillä joista ensimmäisenä ilmestyi 1920 näytelmä "Opettajan emännöitsijä". Vuonna 1922 Jartti julkaisi ensimmäisen romaaninsa "Pimeässä erehtyy" joka sai arvostelijoilta hyvän vastaanoton. Myös seuraava Jartin romaani 1923 ilmestynyt "Herra Johtaja" oli arvostelumenestys. Jartti sai Alfred Kordelinin säätiöltä 7500 markan apurahan ja useita pienempiä rahapalkintoja muun muassa Suomen Kuvalehden novellikilpailusta. Jartti ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi tämän menestyksen kannustamana ja kirjoitti vuosien 1926-1937 välillä pääteoksensa ns. "Saunakirjat" ("Joulusaunassa 1-3" ja "Juhannussaunassa"), joissa Jartti kuvasi humoristisesti hyvin tuntemaansa pohjoishämäläistä maalaiselämää.
Ryhtyessään kirjailijaksi Jartti myi rakenteilla olleen Piilo-nimisen talonsa ja muutti Artjärvelle, jossa hän asui pienessä Fiinula -nimisessä mökissä nuoremman veljensä kodin lähellä. Seuraavana keväänä Jartti muutti toisen veljensä luo Virtain Ala-Herraselle, jossa hän teki kirjallisia töitä jopa 18 tuntia päivässä ja kirjoitti muun muassa "Herra Johtaja"-romaaninsa siellä kolmeen kertaan. Jartin kirjallinen luomiskausi päättyi 1930-luvun lopulla ja viimeiset vuotensa Jartti vietti Pihlajavedellä Kömin talossa asuneiden sisariensa luona. Jartti kuoli tammikuussa 1951 ja hänet on haudattu Pihlajaveden uudelle hautausmaalle.
Jartin syntymän satavuotispäivänä 1987 paljastettiin hänen muistolaattansa, joka on Pihlajaveden ala-asteen seinässä.
Ali Hassan Salameh
Ali Hassan Salameh (; 1940 – 22. tammikuuta 1979) oli palestiinalainen terroristi, jota Mossad piti Mustan syyskuun aivoina ja vastuussa Münchenin verilöylystä vuoden 1972 kesäolympialaisissa.
Palestiinalaiset eivät myöntäneet virallisesti Salamehin jäsenyyttä Mustassa syyskuussa, koska Salameh oli eräs Jasser Arafatin luottomiehistä eikä PLO:ta haluttu liittää kansainvälisestä terrorismista tunnettuun Mustaan syyskuuhun.
Salameh syntyi palestiinalaisessa Qulanin kaupungissa rikkaaseen perheeseen. Hänen isänsä Shaykh Hassan Salameh kuoli vuoden 1948 sodassa Israelia vastaan Jaffassa. Salameh opiskeli Itä-Saksassa ja sai luultavasti sotilaallisen koulutuksensa Kairossa ja Moskovassa.
Ali Hassan oli hyvin kiistanalainen henkilö palestiinalaisten keskuudessa. Hän sai lempinimen Punainen prinssi, koska hän eli hyvin vaurasta "playboy"-elämää. Hänen elämäänsä kuuluivat naiset, urheiluautot, diskot, yökerhot sekä baarit.
Hassan oli tuttu näky Beirutin hiekkarannoilla ja hotellien uima-altaissa monien naisien kanssa. Vuonna 1978 hän nai Georgina Rizkin, vuoden 1971 Miss Libanonin. Salamehea kritisoitiin ylellisestä elämäntavastaan samalla kun sadat palestiinalaiset pakolaiset kärsivät elintarvike- ja terveyshuollon surkeasta tilasta. Vaikka Salamehin hautajaisissa oli satoja ihmisiä, monet pitivät häntä liian länsimaalaisena etenkin elämäntavaltaan. Monet palestiinalaiset järjestöt eivät katsoneet Salamehea hyvällä ja pitivät häntä liian modernina ihmisenä.
Münchenin verilöylyn jälkeen vuonna 1972, jossa kuoli 11 israelilaista siviiliurheilijaa Mossad alkoi jahdata Salamehea iskujen pääarkkitehtina.
Salamehin löytämistä vaikeutti hänen jatkuva liikkumisensa sekä tiheä väärien passien vaihto ja niiden käyttö. Mossad löysi Salamehin vihdoin Beirutista ja järjesti tämän kuoleman 22. tammikuuta vuonna 1979.
Salameh oli myös CIA:n ja PLO:n salainen kontakti kuolemaansa asti. Hän lupasi olla surmaamatta amerikkalaisia jos nämä tukevat häntä taloudellisesti ja poliittisesti. Salameh lupasi myös suojella Yhdysvaltain kansalaisia Beirutissa.
Salameh kuoli 22. tammikuuta vuonna 1979 Beirutissa autopommi-iskussa, jonka takana oli Israelin tiedustelupalvelu Mossad. Mossad luultavasti palkkasi englantilaisen Erika Chambersin, jonka tuli seurustella Salamehin kanssa ja järjestää tämän kuolema. Chambers esiintyi olevansa erään säätiön edustaja, joka tukee pakolaisleirien asukkaita humanitaarisesti. Salameh ja Chambers tapasivat Beirutin satamassa. Chambers oppi Salamehin päivittäisen rutiinin ja järjesti autopommi-iskun Salamehin saattueen käyttämän kadun varrelle. Salameh ja neljä henkivartijaa saivat iskussa surmansa.
Budolajien suomalaiset kattojärjestöt
Suomessa toimivien budōlajien kattojärjestöt.
Suomen kendoseurojen keskusliitto on suomalaisten kendoseurojen kattojärjestö. Kendoliiton lajivalikoimaan kuuluvat kendō, ZNKR iaidō ja ZNKR jōdō. Liittoon kuului 2007 alussa 19 kendoseuraa, joista kaikissa harjoitellaan kendoa, mutta iaidōa ja jōdōa vain joissain. Tuhannen jäsenen raja Suomen kendoseurojen keskusliitossa meni rikki vuoden 2009 syksyllä. Suomen kendoseurojen keskusliitto on jäsenenä sekä Euroopan kendoliitossa että kansainvälisessä kendoliitossa.
Suomen aikidoliitossa oli vuonna 2007 57 jäsenseuraa. Kaikkiaan 3 041 lisenssin maksanutta jäsentä, joista 1 106 henkeä oli alle 19-vuotiaita (36 %) ja 850 henkeä oli naisia (28 %). Suomen aikidoliitto ry on myös rekisteröityjen liikuntayhdistysten: Suomen Liikunta ja Urheilu ry SLU:n jäsen sekä Nuori Suomi ry jäsen.
Suomen karateliiton perustamiskokous pidettiin Helsingissä 6. joulukuuta 1969. Tuolloin liiton hallitukseen valittiin Kari Kuula, Lasse nieminen, Taisto Raumala, Ilkka Rautavirta, Vesa Reilimo ja Lasse Siurala. Ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Siurala, sihteerinä Raumala ja toiminnanjohtajana Kuula.
Suomen judoliitto ry on vuonna 1958 perustettu rekisteröity yhdistys. Suomen judoliitossa oli 2008 noin 12 500 aktiivia jäsentä kaikkiaan 118 judoseurassa. Suomen judoliitto ry on myös Suomen Liikunta ja Urheilu ry SLU:n jäsen sekä Suomen Olympiakomitean ja Nuori Suomi ry jäsen. Suomen judoliitto on Euroopan judoliiton ja kansainvälisen judoliiton jäsen.
Suomen iaidoliitto on perustettu 11/1986. Liiton puheenjohtajana on perustamisesta asti toiminut Jukka Helminen. Suomen iaidoliiton jäseninä on kaksitoista suomalaista iaidoseuraa ja Suomen Musō Shinden-ryū-yhdistys.
Suomen kyudoliittoon on suomalaisten kyudōseurojen kattojärjestö. Suomen kyudoliittoon kuuluu seitsemän suomalaista kyudō-seuraa, ja se on jäsenenä Euroopan kyudoliitossa ja kansainvälisessä kyudoliitossa.
Indian Institute of Space Science and Technology
Indian Institute of Space Science and Technology (IIST) on Intiaan 14. syyskuuta 2007 perustettu avaruustutkimuksen ja -teknologian akateeminen oppilaitos, joka sijaitsee Thiruvananthapuramissa.
Sen taustana on Intian vuosia jatkunut pula tämän alan osaajista tilanteessa, jossa kokeneet rakenne- ja elektroniikkasuunnittelijat siirtyvät aloille, joilla palkat ovat suuremmat kuin suppealla avaruusteollisuussektorilla.
Oppilaitoksen vihki käyttöön tohtori G. Madhavan Nair, joka on Intian avaruusjärjestön ISROn hallituksen puheenjohtaja. Instituutin ensimmäinen johtaja on tohtori B. N. Suresh.
Se kouluttaa alan kandidaatteja ja maistereita.
Juhani Turpeenniemi
Juhani Turpeenniemi (s. 22. elokuuta 1932, Rovaniemi) on entinen suomalainen jääpalloilija.
Puolustajana pelannut Juhani "Kirre" Turpeenniemi osallistui neljiin MM-kisoihin ja saavutti hopeaa 1957 ja 1963 sekä pronssia 1961. Hän pelasi yhteensä 31 maaottelua.
Suomen mestaruuden Turpeenniemi voitti Oulun Palloseuran riveissä 1953, 1956 ja 1960–64. Hän oli ensimmäinen suomalainen, joka pelasi Ruotsin jääpallosarjoissa.
Toivo Alavirta
Toivo Villiam Alavirta (synt. Ahlström, 27. kesäkuuta 1890 Tammela – 23. kesäkuuta 1940 Ust-Vym) oli suomalainen toimittaja ja sosialidemokraattisen puolueen kansanedustaja. Vuoden 1918 sisällissodan jälkeen hän pakeni Neuvosto-Venäjälle ja kuoli myöhemmin vankileirillä Stalinin vainojen yhteydessä.
Alavirran vanhemmat olivat tehdastyöläinen Kasimir Ahlström ja Henriika Flink. Hän kävi kansa- ja kauppakoulun, työskentellen sen jälkeen 1906–1912 kirjanpitäjänä Oy Finlayson Ab:n Forssan tehtailla ja vuoteen 1918 saakka "Hämeen Voiman" aluetoimittajana Forssassa. Sosialidemokraattiseen puolueeseen Alavirta liittyi 1906 ja eduskuntaan hänet valittiin vuonna 1917 Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä.
Suomen sisällissodan aikana Alavirta toimi punaisten hallinnossa ja "Suomen Kansanvaltuuskunnan Tiedonantajan" toimittajana. Sodan jälkeen hän pakeni Neuvosto-Venäjälle, missä Alavirta oli aluksi suomalaisille pakolaisille perustetun Buin siirtolan konttoripäällikkönä. Samalla Alavirta liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen ja oli myöhemmin myös Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäsen. Leningradissa Alavirta työskenteli Suomalaisen Kustannusosuuskunta Kirjan johtajana sekä "Vapaus"-lehden toimittajana. Hän oli myös SKP:n keskuskomitean sihteeri ja myöhemmin hänet valittiin sen puheenjohtajaksi.
Vuonna 1927 Alavirta sai Santeri Nuortevalta luvan muuttaa Karjalan tasavaltaan, missä hän työskenteli Petroskoissa ilmestyneen "Punaisen Kartjalan" toimittajana. Samana vuonna hänestä tuli Karjalan tasavallan toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtaja ja lisäksi Alavirta valittiin vuonna 1934 NKP:n Uhtuan piirikomitean sihteeriksi. Vuotta myöhemmin hänet erotettiin Petroskoin kaupunkikomitean päätöksellä NKP:sta ”kansallisen kiihkoilun” vuoksi, jonka jälkeen Alavirta toimi 1935–1937 Petroskoin puoluekoulun johtajana. Vielä ennen pidätystään hän ehti työskentelemään suksitehtaassa.
Alavirta pidätettiin 23. elokuuta 1937 syytettynä vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta. Hän sai kahdeksan vuoden tuomion, jota Alavirta passitettiin suorittamaan Ust-Vymin vankileirille Komin tasavaltaan. Hän kuoli leirillä vuonna 1940. Alavirta rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen 1955.
Toivo Alavirran puoliso oli Hanna Anderson (s. 1894). Perheeseen syntyi poika ja tytär.
Nastopoli
Nastopoli on toisen asteen koulutuskeskus, jossa toimii lukio sekä ammatillinen puoli. Nastopoli on osa Koulutuskeskus Salpausta. Nastopolin lukiopuolella voi erikoistua tekniikkapainotteiselle linjalle normaalilukion lisäksi. Ammatillisella puolella voi opiskella muovia tai elektroniikka- ja tietoliikenneasentajaksi.
Nastopoli sijaitsee Nastolan Rakokivessä. Nastopolin lukio on Lahden kaupungin lukio 1.8.2016 alkaen. Lahden lyseon lukion rehtori toimii myös Nastopolin lukion rehtorina. Ammatillinen opetus siirtyy asteittain Lahteen. Syksyllä 2016 Nastopolissa ei aloita ammatillisella puolella uusia opiskelijoita.
Oskari Ikonen
Oskar (Oskari) Ikonen (3. helmikuuta 1883 Ilomantsi – 21. huhtikuuta 1938 Petroskoi, Neuvostoliitto) oli sähköttäjä, SDP:n kansanedustaja ja myöhemmin 1920-luvulla SSTP:n luennoitsija.
Ikosen vanhemmat olivat talollinen Juho Ikonen ja Kaisa Airaksinen. Hän kävi oppikoulua 5 luokkaa ja työskenteli sitten valtionrautateiden sähköttäjänä Viipurissa 1906–1912. Vuosina 1912–1918 Ikonen oli rautatieläisten ammattiliiton sihteerinä ja oli myös SDP:n kansanedustajana 1914 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Hän osallistui Suomen sisällissotaan punaisten riveissä, ja hänet tuomittiin sodan jälkeen elinkautiseen vankeusrangaistukseen valtiopetoksesta. Ikonen armahdettiin ja vapautettiin 1920. Hän liittyi SKP:hen samana vuonna, toimi SSTP:n kiertävänä puhujana ja luennoitsijana 1922–1924 ja tuomittiin vankilaan 1924 laittomaan SKP:hen kuulumisesta. Ikonen työskenteli 1920-luvulla myös metsurina Hiitolassa ja myöhemmin Timbergin sahalla Suojärvellä.
Tammikuussa 1927 Ikonen siirtyi salaa poikansa kanssa rajan yli Neuvostoliittoon. Hän sai asettua Petroskoihin ja hänelle myönnettiin Neuvostoliiton kansalaisuus huhtikuussa 1927. Ikonen oli Petroskoin postikonttorin palveluksessa 1927, toimi Kalevalan piirin tiedonvälitysyksikön johtajana ja joulukuusta 1927 lähtien opetti matematiikkaa ja suomen kieltä Kemin ja Karjalan eräissä muissa piireissä. Vuonna 1932 Ikonen oli Uhtuan piirin I asteen koulun opettajana mutta hänet erotettiin opettajan virasta 1937 kansalliskiihkoilun takia. Erottamisen jälkeen Ikonen oli sekatyöläisenä Onegan tehtaalla Petroskoissa.
Ikonen pidätettiin helmikuussa 1938 vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä. Hänet tuomittiin ammuttavaksi ja teloitettiin 21. huhtikuuta 1938 Petroskoin lähistöllä. Ikosen maine palautettiin 1958.
Ikonen oli naimisissa vuodesta 1906 Alina Malbergin kanssa. Heillä oli poika ja kaksi tytärtä. Oskari Ikosen poika Veikko Ikonen (1909–1938) vangittiin maaliskuussa 1938 Petroskoissa ja ammuttiin vakoilijana. Veikko Ikosen maine puhdistettiin kuoleman jälkeen 1958.
Hanna Karhinen
Johanna (Hanna) Sofia Karhinen (o.s. "Andelin", 16. kesäkuuta 1878 Viipuri – 27. syyskuuta 1938 Aunus, Neuvostoliitto) oli sosialidemokraattien kansanedustaja ja toimittaja.
Karhisen vanhemmat olivat suutari Johan Andelin ja Natalia Andelin. Hän kävi alkeis- ja kirkkokoulun Pietarissa ja meni 1899 naimisiin rautatiepoliisi Tuomas Karhisen kanssa ja muutti sen jälkeen Terijoelle. Avioliitto päättyi eroon 1913. Karhinen oli SDP:n jäsen vuodesta 1902 ja hän oli puolueen kansanedustajana 1914 ja 1917 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä.
Suomen sisällissodan aikana Karhinen toimi Suomen kansanvaltuuskunnan sisäasiainosaston tulkkina ja sihteerinä sekä majoitusjaoston valvojana ja huoltoasiainosaston valtuutettuna. Sodan jälkeen Karhinen pakeni Venäjälle ja siirtyi sieltä Ruotsiin jossa hän asui poliittisena pakolaisena vuosina 1918–1920. SKP:n keskuskomitean edustajana toimineen Yrjö Sirolan ehdotuksesta Karhinen lähetettiin Kominternin kautta Yhdysvaltoihin jossa hän työskenteli vuosina 1920–1926 "Eteenpäin"-lehden toimituksessa ja länsirannikolla Oregonissa Astorian kaupungissa ilmestyneen "Toveritar"-aikakausjulkaisun sihteerinä. Yhdysvalloissa Karhinen käytti nimeä "Anna Leppänen".
Karhinen palasi Neuvostoliittoon 1926 ja työskenteli Petroskoissa puoluekomitean naisasiainosaston johtajana ja vuodesta 1927 kielenkääntäjänä valistusministeriössä. Hänet erotettiin NKP:stä 1936 syytettynä kontakteista kansanvihollisiin. Karhinen vangittiin vakoilijana ja hänet teloitettiin 27. syyskuuta 1938 Aunuksen seudulla. Karhisen maine palautettiin vuonna 1989.
Rafael Sabatini
Rafael Sabatini (29. huhtikuuta 1875 – 13. helmikuuta 1950) oli italialais-englantilainen kirjailija, joka kirjoitti useita romanttisia seikkailuromaaneja.
Nuorena Rafael oppi useita kieliä äidinkielensä, italian lisäksi. Asettuessaan seitsemäntoistavuotiaana vakituisesti Englantiin hän hallitsi jo viisi kieltä, joihin pian lisäsi kuudennen, englannin. Ryhtyessään kirjoittamaan hän valitsi kielekseen englannin sillä hänen sanojensa mukaan: ”Parhaat tarinat kirjoitetaan englanniksi.”
Hänen ensimmäinen romaaninsa julkaistiin jo vuonna 1902, mutta vasta lähes kaksikymmentä vuotta kestäneen työskentelyn jälkeen hän kirjoitti menestysromaaninsa "Scaramouche" vuonna 1921. Pian sitä seurasi lähes yhtä suosittu "Kapteeni Blood" ("Captain Blood"), jonka jälkeen hänen aiemmin julkaistuja teoksiaan ryhdyttiin julkaisemaan uudelleen nopeassa tahdissa. Uudelleen julkaistuista teoksista ehkä suosituin oli "Merihaukka" ("The Sea-Hawk"), joka ilmestyi 1915.
Sabatini oli tuottelias kirjailija, jolta julkaistiin romaaneja melkein vuoden välein. Vaikka myöhemmät kirjat eivät saavuttaneetkaan "Scaramouchen" tai "Kapteeni Bloodin" veroista jättisuosiota, niillä silti oli vakiintunut lukijakunta, joka tiesi voivansa luottaa tarinoiden laatuun.
1940-luvulla vakava sairaus pakotti hänet hidastamaan kirjoittamista, mutta hän ei lopettanut kokonaan. Hän kuoli Sveitsissä helmikuussa 1950. Hänen hautakiveensä on kaiverrettu teksti: "He was born with a gift of laughter and a sense that the world was mad" (Hänellä oli syntyessään naurun lahja ja tieto siitä, että maailma oli hullu), joka on hänen kuuluisimman teoksensa "Scaramouchen" ensimmäinen lause.