Johan Jacob Ahrenberg
Johan Jacob "Jac." Ahrenberg (30. huhtikuuta 1847 Viipuri – 10. lokakuuta 1914 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, taidemaalari, taidekriitikko ja kirjailija.
Ahrenbergin isä Carl Vilhelm Ahrenberg (1807–1880) oli Viipurin lukion rehtori ja Viipurin kouluolojen kehittäjä. Hänen äitisä oli Mathilda Maria Bäck (1823–1901) ja puolisonsa vuodesta 1876 Fredrika Widolfa Carolina Bäck (1845–1914), perheeseen syntyi kaksi poikaa ja kolme tytärtä.
Käytyään Viipurin Alkeisoppikoulun Ahrenberg tuli ylioppilaaksi 1866 ja valmistui arkkitehdiksi Tukholman taideakatemiasta 1875. Hän teki opintomatkoja useisiin Euroopan maihin, Pohjois-Afrikkaan ja Vähään-Aasiaan.
Ahrenberg oli arkkitehtuurissa konservatiivi ja kannatti C. L. Engelin klassismia ja siihen perustuvaa uusrenessanssia. Hän oli vanhan koulun tyyliarkkitehti, joka vaikka ajoikin arkkitehtuuriin suomalaista tyyliä, suhtautui epäluuloisesti 1900-luvun alussa tapahtuneen suuren tyylinuudistuksen saavutuksiin ja arvosteli ankarasti nuorten arkkitehtien uutta kansallisromanttista tyyliä. Ahrenberg toimi vuodesta 1877 Yleisten rakennusten ylihallituksen ylimääräisenä arkkitehtina, 1884 kolmantena arkkitehtina, 1885 toisena arkkitehtina, 1886 ensimmäisenä arkkitehtina sekä välillä lääninarkkitehtina Oulussa 1884–1885 ja Viipurissa 1885–1886. Yliarkkitehdiksi hänet nimitettiin vuonna 1910. Hän edusti valtionhallinnossa vakaata klassista akateemista perinnettä.
Ahrenberg suunnitteli 1800-luvun loppupuolella muun muassa Turun ja Kajaanin linnojen restauroinnin, mutta suunnitelmat jäivät vain luonnoksiksi eikä niitä toteutettu.Jac. Ahrenberg toimi taideyhdistyksissä, luennoi taiteesta ja taideteollisuudesta ja oli ahkera kriitikko kirjoittaen kirjallisuus- ja kuvataidekritiikkiä lehtiin "Helsingfors Dagblad", "Nya Pressen", "Hufvudstadsbladet", "Finsk Tidskrift", "Dagligt Allehanda" ja "Teknikern". Hän opetti piirustusta ja taidehistoriaa Polyteknillisessä opistossa. Hän toimi Suomen Taideteollisuusyhdistyksessä ja oli perustamassa Suomen Käsityön Ystäviä. Ahrenberg oli kerännyt kansankäsitöitä Itä-Suomesta ja julkaisi kokoamastaan aineistosta vuosina 1878–1882 kahdeksan vihkosta suomalaista ornamentiikkaa.
Hän toimi Arabian taiteellisena neuvonantajana ja suunnitteli sisustuksia, huonekaluja ja esineitä taideteollisuutta varten. Ahrenberg suunnitteli useita Suomen taideteollisuutta esitteleviä näyttelyitä Suomessa ja ulkomailla. Hän toimi Suomen näyttelykomitean johtajana Pariisin maailmannäyttelyssä 1878 ja vuoden 1882 Moskovan näyttelyssä hän oli Suomen osaston pääarkkitehtina.
Ahrenberg tunnetaan myös rakennustaiteen historiasta ja teoriasta kirjoittaneena henkilönä. Tutkimustyöstä hänet palkittiin Pietarin taideakatemian hopeamitalilla vuonna 1885.
Ahrenberg debytoi vuonna 1876 sekä osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyyn 1894. Hänen teoksiaan oli esillä myös Pariisin salongeissa. Hänelle myönnettiin ensimmäinen palkinto dukaattikilpailussa 1877, kunniapalkinto Suomen Taideyhdistyksen näyttelyssä 1885.
Ahrenberg toimitti vuonna 1872 ilmestyneen yhdeksänosaisen, kuvitetun sarjan suomalaisesta ornamentiikasta. Hän kirjoitti myös Turun linnan entisöinnin historiasta ("Ur Åbo slotts byggnadshistoria" 1901.)
Kirjailijana Ahrenbergissä yhdistyi merkittävä, vaikkakin hieman epätasainen kertova lahjakkuus ja suuri tuottavuus. Hänen kaunokirjallinen tuotantonsa käsittää sekä matka- että kansanelämän kuvauksia ja romaaneja.
Kaunokirjallisessa tuotannossaan Ahrenberg pyrki luomaan eheää kuvaa suomalaisen yhteiskunnan historiasta, muun muassa herännäisten ("Hihuliter", 1889) ja sahateollisuuden nousukkaiden ("Stockjunkaren", 1892) kautta. Esseistinä hän loi pikakuvia aikalaisistaan ("Människor som jag känt", 1904–1914). Viipurilaisen Ahrenbergin aiheet liittyvät Karjalaan, sekä Suomen ja Venäjän suhteiden analyysiin. Hänen kirjalliseen tuotantoonsa ja aihevalintoihinsa vaikuttivat Topelius ja Runeberg.