Augsburgin tunnustus
Augsburgin tunnustus ("Confessio Augustana") on evankelis-luterilaisen kirkon tärkein
tunnustuskirja. Augsburgin tunnustuksen laati Philipp Melanchthon, ja se annettiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarille Kaarle V:lle Augsburgin valtiopäivillä 25. kesäkuuta 1530. Tunnustuksessa esiteltiin asiat, joista luterilaiset olivat samaa mieltä katolisten kanssa sekä ne asiat, joista oli kiistaa. Se on käytössä kaikilla luterilaisilla kirkoilla opin kuvauksena ja ohjeena.
Tunnustuksen laatiminen sai alkunsa keisari Kaarle V:n päättäessä kutsua kokoon valtiopäivät. Tällöin Saksin vaaliruhtinas Juhana Horjumaton sai 11. maaliskuuta 1530 keisarilta kehotuksen kutsua valtiopäivät koolle Augsburgiin. Vaaliruhtinas lähetti kanslerinsa kehotuksesta Wittenbergin teologeille kirjelmän, jossa hän pyysi näitä laatimaan mietinnön uskontokysymyksestä. Vaaliruhtinas tahtoi näet tietää, kuinka pitkälle hän saattoi myöntyä katolilaisten vaatimuksiin luopumatta kuitenkaan evankelisesta uskonnäkemyksestä. Nämä teologit kokoontuivat Torgaussa, ja heidän työnsä tuloksena syntyivät maaliskuussa Torgaun artikkelit, jotka vaaliruhtinas otti mukaansa Augsburgiin.
Torgaun artikkelit muodostivat myöhemmin syntyneen Augsburgin tunnustuksen toisen osan perustan, kun taas ensimmäisen osan alkuasteen muodostivat niin sanotut Schwabach-Marburgin artikkelit. Aluksi aiottiin keisarille antaa Torgaun artikkelit, mutta niitä pidettiin toisaalta liian laajoina ja toisaalta riittämättöminä, sillä niissä ei selitetty kylliksi varsinaisia opinkysymyksiä. Philipp Melanchthon piti tärkeänä itse uskon sisällön selvittämistä, ja hän laati tunnustuksen sanamuodon Martti Lutherin itsensä ollessa Coburgissa. Tämä johtui siitä, etteivät vaaliruhtinas Juhana eivätkä Augsburgin kaupunki voineet taata Lutherin turvallisuutta, minkä vuoksi Lutherin oli tyydyttävä vilkkaaseen yhteydenpitoon kokoukseen osallistuvien kanssa Coburgista käsin. Melanchthon myös lähetti tunnustuksen Lutherin hyväksyttäväksi. Melanchthon pyrki olemaan ärsyttämättä vastapuolta, minkä vuoksi kirjassa oli myös laaja, erittäin kohtelias esipuhe keisarille.
Tunnustus jakautuu kahteen pääosaan, joista ensimmäisessä käsitellään luterilaisen opin pääkohdat, "articuli fidei praecipui", johon kuuluvat artikkelit 1-21. Toinen osa, artikkelit 22-28, käsittelee katolisen kirkon erehdyksiä ("articuli, in quibus recensentur abusus mutati"). Ensimmäisen osan tavoitteena oli osoittaa, etteivät evankeliset ole kerettiläisiä vaan että he kannattavat alkuperäistä oikeaa katolista oppia. Toisen osan tarkoituksena on osoittaa, että koko kirkkojen välinen ristiriita on syntynyt evankelisten poistettua eräitä katolisten väärinkäytöksiä ja että keisarin olisi ymmärrettävä evankelisten asian oikeutus. Tunnustuksessa viitataan kirkon varhaisempaan käytäntöön, mutta sen pääpaino on kuitenkin siinä, että esitettyjä näkemyksiä pidetään raamatullisina.
Tunnustuksen allekirjoitti seitsemän ruhtinasta: Saksin herttua ja vaaliruhtinas Juhana, Brandenburgin rajakreivi Yrjö, Lüneburgin herttua Ernst, Hessenin maakreivi Filip Jalomielinen, Saksin herttua Juhana Fredrik, Lüneburgin herttua Frans, Anhaltin ruhtinas Wolf(gang) ja kaksi valtakunnankaupunkia (Nürnberg ja Reutlingen).
Keisari oli valtiopäivien avajaispuheessa kehottanut kiisteleviä osapuolia esittämään omat kantansa. Katolilaiset eivät olisi halunneet suostua tähän, sillä he eivät halunneet keskustella julkisesti kerettiläisten kanssa. He yrittivät saada aikaan uskonnollisia asioita käsittelevän komitean. Evankeliset eivät kuitenkaan voineet suostua tähän, sillä komiteassa olisi ollut katolinen enemmistö. He vaativat sen sijaan tunnustuksensa julkista lukemista valtiopäivillä. Keisari suostui tähän, ja lukemispäiväksi määrättiin 24. kesäkuuta. Kiireellisten neuvottelujen ja ajan puutteen vuoksi lukeminen siirtyi kuitenkin 25. päivään. Tunnustusta paranneltiin viimeiseen asti. Lukeminen suoritettiin keisarin ja säätyjen edessä. Tunnustus oli kirjoitettu saksaksi ja latinaksi. Keisari olisi halunnut luettavan latinankielisen kappaleen, mutta vaaliruhtinas Johannsin vaadittua, että saksalaisella maaperällä olisi kuultava saksankielistä tekstiä, keisari suostui saksankielisen version lukemiseen. Lukemisen suoritti Saksin kansleri Christian Beyer, ja siihen kului kaksi tuntia. Tämän jälkeen molemmat kappaleet luovutettiin keisarille.
Katolilaiset julkaisivat Augsburgin tunnustukselle vastineen, Paavillisen kumoamisen ("Confutatio"). Philipp Melanchthon laati tälle vastineen, joka tunnetaan nimellä "Augsburgin tunnustuksen puolustus". Se esittää Augsburgin tunnustuksen, jonka puolustamiseksi se on kirjoitettu, laveammin ja enemmän teologisessa muodossa. Siinä on mainittu Confutation tekemät myönnytykset ja käsitellään perusteellisesti niitä kohtia, joita oli arvosteltu. Puolustus on myös tunnustusta jyrkkäsanaisempi. Keisari ei kuitenkaan suostunut ottamaan tätä vastaan. Puolustus julkaistiin 1531 ja käännettiin pian saksaksi.
Philipp Melanchthon laati vuonna 1540 Augsburgin tunnustuksesta muutetun version ("confessio variata"), joka eroaa muun muassa ehtoollisteologian osalta vuoden 1530 versiosta. Alkuperäiset syyt muutoksiin olivat katolilaisiin liittyvien erojen selventäminen, mutta erityisesti muutokset ehtoollisartikkelissa lähentelivät reformoitujen kantoja. Vuonna 1580 Yksimielisyyden kirjaan hyväksyttiin nimenomaisesti ensimmäisen painoksen muuttumaton teksti eli "Confessio Augustana invariata".
Augsburgin tunnustuksen saamaan arvonantoon vaikutti myös sen saama poliittinen asema. Erityisen merkityksellistä oli se, että vuoden 1555 Augsburgin uskonrauhassa annetut myönnytykset protestanteille koskivat nimenomaisesti Augsburgin tunnustukseen liittyneitä. Kyseinen vakuutus toistettiin Westfalenin rauhassa 1648.
Vuonna 1930 vietetyssä Augsburgin tunnustuksen 400-vuotisjuhlassa painotettiin voimakkaasti tunnustuksen luonnetta luterilaisen kirkon erityistunnustuksena, joka erottaa sen katolisesta kirkosta. Pääpaino oli kirkkoja erottavien tekijöiden esille nostamisessa yhdistävien tekijöiden jäädessä vähemmälle huomiolle. Vuonna 1980 vietetyssä 450-vuotisjuhlassa Etelä-Saksassa oli huomattavasti ekumeenisempi luonne, sillä siellä oli luterilaisten puhujien rinnalla puhujana katolinen kardinaali sekä ortodoksien ja eri protestanttisten ryhmien edustajia. Tällöin haluttiin korostaa Augsburgin tunnustuksen kirkkoja yhdistävää luonnetta. Tämä oli osin seurausta tunnustukseen kohdistuneesta laajasta teologisesta tutkimuksesta, jossa löydettiin uudelleen tunnustukselle ominainen pyrkimys rakentaa kirkon ekumeenisten kirkolliskokousten ja tärkeimpien kirkkoisien opetuksen pohjalle. Juhlavuonna ilmestyneessä luterilaisten ja katolisten teologien yhteisessä Augsburgin tunnustuksen selityksessä "Confessio Augustana. Bekenntnis des einen Glaubens" (Augsburgin tunnustus. Yhden uskon tunnustus) todetaan tunnustuksen enemmän yhdistävän kuin erottavan katolista ja luterilaista kirkkoa. Erityisesti Jumalaa ja Kristusta koskevien artiklojen katsotaan osoittavan, ettei tuolloin tapahtunut kirkon jakautuminen ulottunut sen juuriin saakka. Tämä kaikki edisti katolisen ja luterilaisen kirkon välistä ekumeenista keskustelua, vaikkakaan osan toivoma katolisen kirkon hyväksyntä Augsburgin tunnustuksen opilliselle osalle, artikloille 1-21, ei toteutunutkaan.
Luterilainen maailmanliitto edellyttää jäsenkirkoiltaan Raamatun hyväksymistä ainoana opin ja elämän lähteenä, minkä lisäksi se näkee kolme ekumeenista uskontunnustusta sekä Tunnustuskirjat, erityisesti muuttamattoman Augsburgin tunnustuksen sekä Lutherin Vähän katekismuksen puhtaina Raamatun opin selityksinä. Toinen luterilainen kattojärjestö, Kansainvälinen luterilainen neuvosto, puolestaan tunnustuspohjassaan sitoutuu ehdottomasti Raamattuun inspiroituna ja erehtymättömänä Jumalan sanana sekä Tunnustuskirjoihin sen oikeana ja luotettavana selityksenä, nostamatta Augsburgin tunnustusta tai muutakaan yksittäistä kirjaa mitenkään erityisasemaan. Kolmas luterilaisten kirkkojen kattojärjestö, Tunnustuksellinen evankelis-luterilainen konferenssi ilmoittaa tunnustuksensa pohjaksi paitsi sana-inspiroidun ja erehtymättömän Raamatun, myös vuoden 1580 Yksimielisyyden kirjaan kootut Tunnustuskirjat, ei sikäli kuin, vaan koska ne opettavat opin Raamatun mukaisesti. Hekään eivät nosta mitään Tunnustuskirjoista merkityksessä muitten yläpuolelle.
Felix Mendelssohn Bartholdy sävelsi viidennen sinfoniansa Augsburgin tunnustuksen vuonna 1830 pidetyn 300-vuotisjuhlan kunniaksi. Sinfonia tosin esitettiin vasta kahden vuoden kuluttua siitä.