Viktor Frankl
Viktor Emil Frankl (26. maaliskuuta 1905 Wien – 2. syyskuuta 1997 Wien) oli itävaltalainen neurologi ja psykiatri, joka tunnetaan logoterapian perustajana. Hän toimi Wienin yliopiston lääketieteellisessä tiedekunnassa psykiatrian ja neurologian professorina 1930-luvulla. Hänen logoterapeuttista lähestymistapaansa kutsuttiin psykologian kolmanneksi wieniläiseksi koulukunnaksi Sigmund Freudin ja Alfred Adlerin jälkeen.
Viktor Franklin isä "Gabriel Frankl" oli kotoisin Määristä ja työskenteli Itävallan sosiaaliministeriössä johtajana ja hänen äitinsä "Elsa Frankl" oli kotoisin Prahasta. Franklin oli keskimmäinen perheen kolmesta lapsesta. Hän kävi lukion viimeisellä luokalla kirjeenvaihtoa Sigmund Freudin kanssa, jonka myös tapasi henkilökohtaisesti, vuoden lukiosta pääsyn jälkeen vuonna 1925. Vuosina 1928 ja 1929 Frankl oli mukana orgnisoimassa Wienin ja kuuden muun kaupungin nuorille tarkoitettuja neuvontakeskuksia, ja aloitti myös työt yliopiston psykiatrianklinikalla.
Frankl suoritti kotikaupunkinsa yliopistossa lääketieteen tohtorin tutkinnon vuonna 1930 väitteli vuonna 1949 myös filosofiasta. Hän jatkoi opiskeluaan neurologiassa vuoden 1930 jälkeen ja vuonna 1933 hänet hoiti psykiatrisessa sairaalassa vuosittain tuhansia itsemurhaa hautoneita naispotilaita. Vuonna 1937 Frankl avasi oman neurologisen ja psykiatrisen vastaanoton. Hänestä tuli Wienin Rothschildin sairaalan neurologian ylilääkäri vuonna 1938 samaan aikaan antisemitismi kuitenkin lisääntyi. Hän sai viisumin Yhdysvaltoihin vuonna 1939, mutta koska oli huolissaan vanhemmistaan hän päästi sen vanhenemaan. Vuonna 1942 Frankl avioitui, mutta samana vuonna Natsi-Saksan vallattua Itävallan, Frankl joutui syyskuussa juutalaisena keskitysleirille. Hän oli usealla keskitysleirillä (muun muassa Theresienstadt, Auschwitzissa ja Dachaussa), mutta selvisi hengissä ollen niillä kolme vuotta.
Frankl oli aloittanut jo ennen vuotta 1942 käsikirjoituksen "Ärztliche Seelsorge" (suomennettu nimellä "Olemisen tarkoitus"). Kun hänet siirrettiin Auschwitziin se löydettiin ja tuhottiin. Hänen toiveensa saada teos valmiksi ja hänen haaveensa siitä että saisi olla perheensä kanssa jälleen yhdessä esti häntä menettämästä toivoa muuten toivottomassa tilanteessa. Hän oli menehtyä lavantautiin. Hän pidettyä itsensä elämässä kiinni kirjoittamalla käsikirjoitustaan uudestaan varastetuille papereille. Keskitysleireillä hän huomasi että vangit joilla oli jotain merkitystä elämässään selvisivät todennäköisimmin kuin ne jotka olivat menettäneet kaiken toivon.
Frankl vapautui vuonna 1945 huhtikuussa ja palasi Wieniin saaden tietää että hänen äitinsä, isänsä, veljensä ja vaimonsa oliva menehtyneet keskitysleireillä. Vain hänen sisarensa "Stella" säilyi hengissä, koska hän oli päässyt lähtemään Australiaan aiemmin ennen muun perheen pidätystä. Hän sai kuitenkin Wienin Neurologisen poliklinikan ylilääkärin paikan vaikka ei ollut kovin hyvässä kunnossa. Pian vapautumisensa jälkeen hän julkaisi ensimmäisen kirjansa, jonka hän saneli keskitysleireillä raapustamiensa muistilappusten avulla. Sanelu kesti yhdeksän päivää, ja teosta kirjoittivat useat pikakirjoittajat. Teos on nimeltään "Ein Psycholog erlebt das KZ" ("Ihmisyyden rajalla"). Sitä myytiin yhdeksän miljoonaa kappaletta 26 kielelle käännettynä. Hän tapasi myös kirjan kirjoitamisen aikoihin nuoren leikkaussalihoitajan "Eleonore Schwindt"in ja he menivät naimisiin vuonna 1947 ja heille syntyi tytär "Gabriele" saman vuoden joulukuussa.
Vuonna 1995 Frankl vastaanotti Wienin kaupungin kunniakansalaisen nimityksen. Lisäksi hän oli 29 yliopiston kunniatohtori muun muassa Yhdysvalloissa, Tšekissä, Unkarissa ja Israelissa.
Elämäntyönsä jatkajaksi hän nimesi entisen oppilaansa, müncheniläisen tohtorin Elisabet Lukasin.
Suomeksi Franklilta on ilmestynyt kymmenkunta kirjaa, kuten "Olemisen tarkoitus" ja "Elämän tarkoitusta etsimässä".