Anaksagoras
Anaksagoras (, noin 500 — 428 eaa.) oli antiikin Kreikan esisokraattisia filosofeja. Hän kuuluu joonialaisen luonnonfilosofian haaraan.
Anaksagoras oli kotoisin Joonian Klazomenaista. Siellä hänellä oli jonkin verran omaisuutta ja myös poliittista toimintaa, mutta hän luopui niistä, koska pelkäsi niiden vaikeuttavan hänen harjoittamaansa totuuden etsintää. Kun häneltä kysyttiin, eikö hän välitä isänmaastaan, hän vastasi: ”Minähän välitän isänmaastani kovasti” ja osoitti taivasta. Augustinuksen mukaan Anaksagoras oli Anaksimeneen oppilas ja Arkhelaoksen opettaja. Augustinuksen tieto ei kuitenkaan pidä paikkaansa Anaksimeneen osalta, sillä tämä oli ollut yli 20 vuotta kuolleena Anaksagoraan syntyessä. Aristoteleen mukaan Anaksagoras oli saanut ainakin vaikutteita klazomenailaiselta filosofilta ja ihmeidentekijältä Hermotimokselta.
Anaksagoraan elämäkerrallinen ajoitus on ongelmallista. Hyvin yleisen näkemyksen mukaan hän muutti jo varhaisessa miehuusiässä Ateenaan, josta oli nopeasti tulossa kreikkalaisen kulttuurin keskus, ja asui siellä 30 vuotta. Toisen näkemyksen mukaan Anaksagoras oli jo yli 40-vuotias Ateenaan asettuessaan ja vaikutti siellä parisenkymmentä vuotta. Anaksagoras oli läheisissä yhteyksissä Perikleehen, jonka kerrotaan ihailleen häntä, ja tragediarunoilija Euripides sai häneltä kiinnostuksen tieteeseen ja inhimillisyyteen. On väitetty myös Sokrateen olleen hänen oppilaitaan, mutta tätä vastaan sotii ainakin Sokrateen "Faidon"-dialogissa esittämä omaelämäkerrallinen tieto, jonka mukaan hän olisi tutustunut Anaksagoraan ajatuksiin tämän kirjan välityksellä. Myös Cicero antaa ymmärtää, että vaikutus oli ollut epäsuora.
Anaksagorasta arvostettiin, koska hän oli etevä tähtitieteessä ja matematiikassa, mutta yhtä lailla koska hän oli kaikessa askeettisuudessaan arvokas hahmo, eikä hänellä kertomusten mukaan ollut mitään heikkouksia. Anaksagoras oli se henkilö, joka toi filosofian ja tieteellisen uteliaisuuden hengen Jooniasta Ateenaan.
Pidemmän päälle aikakaudelle ominaisen polyteismin kyllästämä yhteiskunta ei voinut suvaita hänen uskomuksiaan. Esimerkiksi Perikleen viholliset käyttivät rahvaan taikauskoisuutta hyväkseen ja saivat heidät usutettua hänen kimppuunsa hänen ystävänsä ajatusten vuoksi. Lopulta Anaksagoras pidätettiin syytettynä uskonnon vakiintuneiden oppien vastustamisesta. Joidenkin lähteiden mukaan häntä syytettiin jopa persialaismielisyydestä, joka oli rikos monissa kreikkalaisissa kaupunkivaltioissa. Perikles sai käyttää kaikki puhujanlahjansa saadakseen ystävänsä vapaaksi. Silti Anaksagoras ajettiin pois Ateenasta, ja hän vetäytyi Lampsakokseen (noin 434 tai 433 eaa.), jossa hän kuoli vuonna 428 eaa. koko kaupungin arvostamana henkilönä.
Anaksagoras kirjoitti monien muiden esisokraatikkojen tavoin teoksen nimeltä "Luonnosta" ("Peri fyseōs").
Anaksagoraan mukaan maailman on luonut äärettömästä ainemassasta jonkinlainen jumaluus, jota hän kutsuu Järjeksi (kreikaksi "nous"). Massa on ollut olemassa jo kaiken alussa. Alun perin eri kappaleet kuitenkin olivat olemassa mittaamattoman pieninä, lukumäärältään loputtomina osasina ja sekoitettuna eri tavalla tässä kaoottisessa ainemassassa. Nämä osaset muodostivat siemenet ("spermata") tai pienoiskuvat kaikista kappaleista, joita myöhemmin tuli olemaan, mutta ne piti erottaa massasta ennen kuin ne saattoivat saada nimen ja luonteen.
Tämän luokittelun, jossa siis kaikki samanlaiset kappaleet erotettiin eroon erilaisista, suoritti Järki. Tämä erityinen Järki oli yhtä rajoittamaton kuin kaoottinen alkumassa, mutta puhdas ja riippumaton ("mounos ef eoutou") tästä massasta ja kaikkialla samanlainen, päinvastoin kuin Herakleitoksen opettama Äly. Järki sisälsi kaiken tiedon ja voiman ja hallitsee kaikkea elämää. Näin se on kaiken liikkeen alku, ja liike sen ensimmäinen olomuoto.
Järki suoritti erottelun laittamalla kaiken nopeaan pyörimisliikkeeseen. Osaset eivät kuitenkaan erottuneet toisistaan täydellisesti, vaan kaikki sisältää hieman kaikkea. Kappaleiden luokittelun määrittelee se ”siemen”, joka on kappaleessa vallitsevana. Aristoteles syytti Anaksagorasta siitä, että tämä ei tee selvää eroa Järjen ja psyyken välille. Sokrates taas huomautti, että tämä Järki on vain "deus ex machina", jolle hän ei suostu antamaan sellaisia ominaisuuksia kuin suunnittelu ja tieto.
Anaksagoras selitti myös tarkemmin niitä eri vaiheita, joiden kautta alkuperäinen kaaos muuttui kosmoksen nykyiseksi järjestykseksi. Kaaoksen rikkoi ensimmäisenä jako kylmään sumuun ja lämpimään eetteriin. Kun kylmä lisääntyi, syntyi vesi, maa ja kivet. Elämän siemenet, jotka edelleen leijuivat ilmassa, tulivat alas sateiden mukana, ja näin saivat alkunsa kasvit. Eläimet, mukaan lukien ihmiset, syntyivät lämpimästä ja kosteasta savimaasta.
Aistien antamaa tietoa ei voida Anaksagoraan mukaan pitää kovin suuressa arvossa. Hän päätti olla luottamatta aisteihin ja asetti suuremman arvon asioiden mietiskelyn tuottamille johtopäätöksille. Hän esimerkiksi ajatteli, että lumessa täytyy olla yhtä lailla mustaa kuin valkoistakin, eihän se muuten voisi sulaessaan muuttua tummaksi vedeksi.
Taivaankappaleita koskevien havaintojen perusteella Anaksagoras muodosti uudenlaisia teorioita kaikkeutta hallitsevista laeista, ja hän joutui sen vuoksi törmäyskurssille yleisten uskomusten kanssa. Hän yritti muodostaa tieteelliset selitykset taivaankappaleiden pimennyksille, meteoreille, sateenkaarille ja auringolle. Taivaankappaleet olivat hänen mielestään maasta repeytynyttä, pyörimisliikkeen vuoksi palamaan syttynyttä massaa. Auringosta hän arvioi, että se on suurempi kuin Peloponnesos. Kuussa hän arvioi olevan asutusta sekä harjuja ja rotkoja.
Jokaisessa aineessa oli Anaksagoraan mukaan hieman kaikkia muita aineita. Näin esimerkiksi vehnässä on muun muassa karvoja, verta ja nahkaa. Kun eläin syö vehnää, vehnän sisältämä nahka liittyy eläimen nahkaan, veri eläimen vereen ja niin edelleen.
Anaksagoras loi teoriallaan kaiken alkuna olevista pienistä osasista pohjan teorialle atomeista ja painottamalla alkusynnyn mekaanista prosessia. Ensimmäisenä sanaa "atomos", jakamaton, käytti kuitenkin myöhemmin Demokritos. Toisaalta painottaessaan järjestyksen olevan järjen seurausta hän loi teorian, jonka mukaan luonto on suunnittelun seurausta. Tämä ajattelu siirtyi Aristoteleelle, jolle ajatus merkitsi ikään kuin selkeän ajattelun aamunkoittoa levottomien unien jälkeen. Aristoteleelta ajattelu siirtyi hänen kommentaattoreilleen, ja Averroëksen vaikutuksesta nämä asiat tulivat laajalti tunnettuiksi ja yleisen spekuloinnin kohteeksi.