hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmä
Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmä (ALDE) () on kahden Euroopan unionin poliittisen puolueen, Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen ja Euroopan demokraattisen puolueen liitto. Se on vuoden 2014 eurovaalien jälkeen neljänneksi suurin puolue Euroopan parlamentissa 67 jäsenellä 20 eri maasta. Suomesta ryhmään kuuluvat keskustan ja RKP:n europarlamentaarikot.
Euroopan parlamentin lisäksi ALDE on edustettuna myös alueiden komiteassa, Euroopan neuvoston parlamentaarisessa yleiskokouksessa sekä NATO:n parlamentaarisessa yleiskokouksessa.
Liberaalidemokraattisen Euroopan liberaali- ja demokraattipuolueen parlamenttiryhmän kokouksessa, joka pidettiin Brysselissä 13. heinäkuuta 2004, hyväksyttiin suositus uuden ryhmän luomisesta. Ryhmä muodostettiin niistä Euroopan parlamentin jäsenistä, jotka kuuluivat François Bayroun johtaman UDF-puolueen perustamaan Euroopan demokraattiseen puolueeseen, Liettuan työväenpuolueeseen ja Italian Margherita-puolueeseen. Kaksi Euroopan poliittista puoluetta olisivat edelleen erillisiä puolueita Euroopan parlamentin ulkopuolella. Ryhmällä oli alun perin 88 jäsentä.
ALDE-ryhmän järjestäytymiskokouksessa, joka pidettiin välittömästi ELDR-puolueen kokouksen jälkeen, ryhmän johtajaksi valittiin Euroopan parlamentin jäsen Graham Watson Yhdistyneen kuningaskunnan liberaalidemokraattisesta puolueesta. Lisäksi kokouksessa hyväksyttiin kymmenestä kohdasta koostuva ”ohjelma Euroopalle”
ALDE hyväksyi eurovaaliohjelmansa vuodelle 2014 Lontoon kongressissa marraskuussa 2013. Ohjelmassa korostetaan yksinkertaisempaa, vahvempaa ja vähemmän byrokraattista Eurooppaa. ALDE-puolueen kärkiehdokkaat kevään 2014 eurovaaleissa olivat ryhmän puheenjohtaja Guy Verhofstadt sekä komission varapuheenjohtaja Olli Rehn.
ALDE:n vaaliohjelmassa painotetaan vihreän talouden merkitystä, kestävää kasvua, työllisyyttä, hallinnon avoimuutta ja tehokkuutta sekä läheisyysperiaatetta. ALDE:n ensisijainen tavoite on voittaa Eurooppaa uhkaavat vakavat taloudelliset haasteet. Vaaliohjelmassa esitellään toimia, jotka johtavat ulos nykyisestä kriisistä vauhdittamalla taloutta ja luomalla uusia työpaikkoja.
Euroopan vihreä puolue
Euroopan vihreä puolue (EGP) on Euroopan laajuinen vihreiden puolueiden yhteistyöpuolue. Se perustettiin vuonna 2004, jolloin sen puheenjohtajiksi valittiin suomalainen Pekka Haavisto ja italialainen Grazia Francescato. Tällöin Euroopan vihreä puolue korvasi edeltäjänsä, vuonna 1993 perustetun Euroopan vihreiden federaation. Järjestöllä on 35 jäsenpuoluetta paitsi EU-maista myös muista Euroopan maissa. Suomesta jäsenenä on Vihreä liitto. EGP:n nuorisojärjestö on Euroopan vihreät nuoret.
Euroopan parlamentissa Euroopan vihreä puolue kuuluu Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmään (Greens/EFA) Euroopan vapaan allianssin kanssa. Ryhmällä oli vuoden 2009 vaalien jälkeen europarlamentissa 45 paikkaa. Ryhmällä on kaksi tasavertaista puheenjohtajaa, jotka ovat Reinhard Bütikofer ja Monica Frassoni.
Euroopan parlamentin vaaleissa 2004 Euroopan vihreillä oli ensimmäinen yhtenäinen koko EU:ssa toteutettu vaalikampanja.
Itsenäisyys/demokratia-ryhmä
Itsenäisyys/demokratia-ryhmä (IND/DEM) oli euroskeptinen ryhmä europarlamentissa. Ryhmä muodostettiin vuonna 2004. Ryhmä yhdistyi vuonna 2009 Unioni kansakuntien Euroopan puolesta -ryhmän kanssa Vapaa ja demokraattinen Eurooppa -ryhmäksi.
IND/DEM muodostettiin vuoden 2004 eurovaalien jälkeen. Kauden lopussa siinä oli kuitenkin erottamisten, riitojen ja loikkausten vuoksi enää 22 jäsentä. Ryhmän edeltäjä oli Europe of Democracies and Diversities.
Ryhmä oli euroskeptisyydessäänkin hajanainen: UKIP halusi ainoana maansa eroon koko EU:sta, kun osa lopuista edustajista tyytyi vastustamaan Lissabonin sopimusta ja liittovaltiokehitystä. Tämä vuoksi vuonna 2004 valittiin kaksi eri kantoja edustavaa puheenjohtajaa, brittiläinen Nigel Farage ja tanskalainen Jens-Peter Bonde.
Ryhmä antoi mepeilleen vapauden äänestää kuten itse näkevät parhaaksi, joten ryhmä ei itsessään ohjannut meppiensä toimintaa.
Euroopan demokraatit
Euroopan demokraatit (ED) on löyhähkö konservatiivisten puolueiden liittouma, jonka jäsenet kuuluivat europarlamentissa samaan EPP-ED-ryhmään Euroopan kansanpuolueen (EPP) kanssa vuosina 1992–2009. Euroopan demokraatit muodostivat oman ryhmänsä 1979–1992.
ED:n historia alkaa Britannian konservatiivipuolueen jäsenten muodostettua Euroopan konservatiivien ryhmän Britannian liityttyä EY:hyn 1973. Ryhmän nimi oli aluksi European Conservative Group. Myöhemmin siihen liittyi muitakin oikeistolaisia konservatiiveja ja vuonna 1979 se vaihtoi nimensä Euroopan demokraateiksi. 1970-luvun lopulla ED oli parlamentin kolmanneksi suurin ryhmä.
Sen jäsenmäärä alkoi vähetä nopeasti 1980-luvun lopulla, jolloin monet jäsenet siirtyivät Saksan CDU:n hallitsemaan lähinnä kristillisdemokraattiseen Euroopan kansanpuolueen ryhmään. Siihen verrattuna ED on jonkin verran oikeistolaisempi ja vähemmän Euroopan integraatiota ajava.
Pääryhmittymä ED:ssä on edelleen Britannian konservatiivit. Vuoden 2005 johtajavalinnassa David Cameron sanoi erottavansa konservatiivit EPP-ED-liitosta, mutta hänen vastaehdokkaansa David Davis väitti nykyisen järjestelyn olevan toimiva, koska ED:llä on edelleen vaikutusvaltaa suurimmassa ryhmässä, mutta silti etäisyyttä EPP:stä.
Europuolue
Europuolue on Euroopan unionissa kansalliset rajat ylittävä poliittinen toimija. Europuolueilla ei ole henkilöjäseniä, vaan niihin kuuluu kansallisia puolueita.
Europuolueen perustamiseksi sillä on oltava kannatusta vähintään neljänneksessä jäsenvaltioista. Koska Euroopan unionissa on 28 valtiota, tarvitaan kannatusta seitsemässä jäsenvaltiossa.
Kannatukseksi luetaan joko europarlamenttiedustajat, parlamentti- tai alueparlamenttiedustajat tai vähintään kolmen prosentin kannatus europarlamenttivaaleissa. Europuolueet rekisteröidään ja ne saavat puoluetukea. Niiden on kuitenkin hankittava vähintään 15 prosenttia rahoituksestaan ulkopuolelta.
Pohjoismaiden vihreän vasemmiston liitto, johon Suomesta kuuluu Vasemmistoliitto, ei ole rekisteröitynyt europuolueeksi.
Gabry Ponte
Gabriele "Gabry" Ponte (s. 20. huhtikuuta 1973 Moncalieri) on italialainen DJ. Parhaiten hänet tunnetaan Eiffel 65 -yhtyeestä, jossa hän oli mukana. Ponte on tehnyt myös yhteistyötä Bliss Teamin, DJ Gundamin, ja Sangwaranin kanssa. Myöhemmin hän teki itsenäisesti hitit "Geordie" ja "La Danza delle Streghe". Kappaleen "Depends on you" "The ultimate dance remix" -versio nousi myös isoksi hitiksi Italiassa. Hän on myös miksannut paljon eri esittäjien alkuperäisistä biiseistä dance-versioita. Vuonna 2005 Ponte ilmoitti eroavansa Eiffel 65:stä jatkaakseen soolouraansa. Eiffel 65:n kaksi muuta jäsentä Jeffrey Jey ja Maurizio Lobina laittoivat omat studiot pystyyn ja jatkoivat työskentelyä Bloom 06 nimen alla julkaisten kaksi albumia. Ponte palasi yhteen aiempien yhtyetoveriensta kanssa vuonna 2010 ja nimi Eiffel 65 otettiin jälleen käyttöön. Ponte on edelleen jatkanut konsertointia omalla nimellään, mutta myös keikkaillut aktiivisesti Eiffel 65:n mukana.
Heinz Kuttin
Heinz Kuttin (s. 5. tammikuuta 1971 Gassen, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä, joka toimii nykyään Itävallan mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana. Kilpaurallaan Kuttin saavutti niin maailmanmestaruuksia kuin olympiamitaleitakin.
Kuttin hyppäsi menestyksekkäästi jo nuorten MM-kisoissa vuosina 1988–1990. Näistä kisoista hän otti kaksi henkilökohtaista ja kolme joukkuemaailmanmestaruutta. Calgaryn olympialaisissa 1988 vasta 17-vuotias Kuttin oli joukkuekisan viides ja normaalimäen kuudes.
Lahden MM-kisoissa 1989 Kuttin oli normaalimäen pronssilla ja seuraavissa kisoissa Val di Fiemmessä 1991 hän oli MM-kisojen paras hyppääjä: Kuttin voitti maailmanmestaruuden normaalimäessä ja joukkuekisassa, suurmäessä hän oli neljäs.
Vaikka alkukauden kilpailut eivät olleet sujuneet kovinkaan hyvin, Albertvillen olympiakisoissa 1992 Kuttin otti hopeaa suurmäen joukkuekilpailusta, pronssia suurmäestä ja oli neljäs normaalimäessä.
Vuonna 1993 Kuttin aloitti kauden Falunissa maailmancupin osakilpailussa kolmostilalla, mutta jatkossa palkintosijoituksia ei enää maailmancupissa henkilökohtaisella tasolla tullut. Falunin MM-kisoissa menestys henkilökohtaisesti oli Kuttinille vaatimatonta (suurmäen 11. ja normaalimäen 24.), mutta hän oli mukana suurmäen joukkuekilpailun pronssijoukkueessa.
Seuraava kausi oli samansuuntainen. Kuttin ei enää yltänyt henkilökohtaisissa kisoissa kolmen parhaan joukkoon, mutta Lillehammerin olympiakisoista 1994 hän sai jälleen pronssia suurmäen joukkuekisasta. Seuraavana vuonna 1995 Kuttin hyppäsi maailmancupissa vaatimattomasti ja lopetti uransa siihen kauteen.
Mäkihypyn maailmancupissa Kuttin oli parhaimmillaan seitsemäntenä (kaudella 1990/1991) ja kahdeksantena (1989/1990). Kaikkiaan hän voitti kaksi osakilpailua ja oli 13 kertaa palkintokorokkeella.
Mäkihyppyuransa jälkeen Kuttin on toiminut valmentajana. Itävallan lisäksi hän on ollut kausina 2004–2006 Puolan mäkimaajoukkueen valmentaja.
Ongelmalähtöinen oppiminen
Ongelmalähtöinen oppiminen tai ongelmaperustainen oppiminen, (), on aktiivisen oppimisen menetelmä. Suomessa sitä käytetään jo varsin laajasti sekä yliopistoissa että ammattikorkeakouluissa
Ongelmaperustaisessa opiskelussa opiskelijat kirjojen ylenmääräisen lukemisen sijasta ratkovat esimerkiksi työelämässä vastaan tulevia käyttötapauksia. Näin luettua ja opiskeltua tietoa päästään soveltamaan käytännössä ja näin opiskelu voi olla mielekkäämpää. Ongelmaperustaista oppimista käytettäessä opiskelijat työskentelevät pienissä ryhmissä, ja itse opiskelu tapahtuu avoimia kysymyksiä asettamalla. Opettajan rooli on pienryhmätyöskentelyn eli tutoriaalin ajan toimia opiskelun ohjaajana eikä tarjota valmiita vastauksia. Ongelmaperustaisen oppimisen menetelmä on kehitetty tutkimalla ihmisen kognitiivisia ominaisuuksia. Menetelmässä hyödynnetään muun muassa yksilön olemassa olevan tiedon palauttamista, tiedon prosessointia ja järjestämistä semanttiseksi verkoksi. Ongelmalähtöinen opiskelu kehittää opiskelijan itseohjautuvuutta ja yleisiä työelämävalmiuksia. Koko prosessin ajan opiskelija joutuu myös arvioimaan omaa ja vertaisopiskelijoidensa työtä.
Suomessa ongelmaperustaista oppimista on tutkittu muun muassa ProBell-tutkimusryhmän parissa, ja valtaosa suomenkielisistä PBL-kirjoista on Tampere University Pressin julkaisemia. ProBell on vuonna 2000 perustettu tutkimusryhmä, joka on saanut rahoitusta Suomen Akatemialta. Vuonna 2007 tutkimusryhmän aloittamaa työtä jatkamaan perustettiin Ongelmaperustaisen oppimisen seura ProBell ry. Se on avoin kaikille ongelmaperustaisesta oppimisesta kiinnostuneille.
Ongelmaperustainen oppiminen voidaan nähdä syklisenä mallina, jossa on useita vaiheita ja ennalta sovittu työnjako. Ryhmäistunnossa eli tutoriaalissa on 6-12 jäsentä. Ryhmän työskentelyä ohjaa tutoropettaja. Istuntoa varten valitaan puheenjohtaja, kirjuri ja havainnoija. Kirjuri toimii samoin kuin kokouksessa sihteeri. Havainnoija seuraa ryhmän ja sen jäsenten toimintaa sekä antaa lopuksi arvion kaikkien työskentelystä.
Ensin luodaan skenaario tutkittavasta ongelmasta eli yritetään tulkita ja ymmärtää lähtötilanne. Ensimmäisessä tutoristunnossa tuotetaan aivoriihessä mahdollisimman paljon ideoita ongelma-alueesta. Samansukuiset ideat jäsennellään ja ryhmitellään. Seuraavaksi valitaan ja muotoillaan ne ongelma-alueet, joita lähdetään tarkemmin tutkimaan. Sitten laaditaan oppimistavoitteet ja -tavat itsenäisen opiskelun vaiheeseen. Itsenäisen opiskelun aikana hankitaan taustatietoa sovitun työnjaon mukaisesti. Toisessa tuutoristunnossa hankittu tieto mallinnetaan ja käsitteellistetään. Näin syntyy uutta käyttöteoriaa, jota selvennetään ja verrataan alkutilanteeseen. Koko syklin aikana arvioidaan oppimisprosessia, ryhmäprosessia ja ongelmanratkaisua.
Kungssången
Kungssången eli Ur svenska hjärtans djup en gång () on Ruotsin virallinen – tosin nykyään harvoin käytetty – kuningashymni, joka lauletaan virallisissa tilaisuuksissa kuninkaan läsnä ollessa. Laulun sanoitti ruotsalainen runoilija C. V. A. Strandberg kuningas Oskar I:n kruunajaisjuhliin vuonna 1844. Laulun alkuperäinen nimi on ”Kungssången” (Kuninkaan laulu). Vapaamielinen runoilija odotti kuninkaasta vapaamielistä hallitsijaa, ja hänen toiveensa käyvät ilmi myös tekstistä. Samoin tekstistä käy ilmi epäsuora kannanotto Suomen kysymykseen. Strandberg elätteli toiveita, että kuningas Oskar I saisi aikaan Suomen jälleenyhdistämisen Ruotsin kruunun alaisuuteen, mitä Strandberg kuvitteli suomalaisten itsensäkin toivovan. Laulun sävelsi Otto Lindblad. Se julkaistiin ensi kerran Strandbergin kokoelmassa "Sånger i Pansar" vuonna 1845.
Valitsijayhdistys
Valitsijayhdistys on yhteisö, jonka tarkoituksena on asettaa ehdokas vaaleihin. Valitsijayhdistykset ovat harvinaisempi tapa asettua ehdokkaaksi poliittisiin vaaleihin. Suurimman osan ehdokkaista asettavat puoluerekisterissä olevat rekisteröityneet puolueet.
Valitsijayhdistykset voivat asettaa ehdokkaita kaikkiin Suomessa järjestettäviin poliittisiin vaaleihin. Eri vaaleissa vaaditaan valitsijayhdistykseltä eri määrä ehdokkaan kannattajia:Valitsijayhdistykset voivat yhdessä muodostaa kunnallis-, eduskunta- ja europarlamenttivaaleissa yhteislistoja ja toimia ko. vaaleissa samoin kuin puolue. Yhteislista tarkoittaa usean valitsijayhdistyksen muodostamaa yhteistä listaa, hieman samaan tapaan kuin puolueet voivat tehdä keskenään vaaliliiton. Yhteislistat ovat usein välttämättömiä, sillä Suomen suhteellinen vaalitapa suosii puolueiden ehdokkaita yksittäisten ehdokkaiden kustannuksella. Puolueet ja valitsijayhdistykset eivät voi muodostaa yhteistä listaa.
Valitsijayhdistykseen liitytään täyttämällä vaaleihin halutun ehdokkaan kannattajakortti. Eduskuntavaaleissa allekirjoitetaan ja täytetään valitsijayhdistyksen jäsenlistaan syntymäaika, osoite ja allekirjoitus, jolla korvataan erilliset kannattajakortit. Kannattajakortin täyttäminen ei edellytä ehdokkaan äänestämistä varsinaisissa vaaleissa. Yli vuoden vanhaa kannattajakorttia ei hyväksytä.
Vaalilautakunta
Vaalilautakunta on lautakunta, jonka tehtävänä on järjestää äänestyspaikoilla vaalit. Suomessa kunnat asettavat oikeusministeriön johdolla vaalilautakunnat presidentinvaaliin, eduskuntavaaleihin sekä kunnallisvaaleihin. Kunnissa kunnanvaltuustot asettavat kunnallisvaalien jälkeen kunnallisen keskusvaalilautakunnan, joka järjestää vaalipäiviksi äänestyspaikkojen vaalilautakunnat.
Vaalilautakuntaan pitää kuulua puheenjohtaja, varapuheenjohtaja ja kolme muuta jäsentä sekä vähintään kolme varajäsentä. Lautakunnanjäsenet edustavat eri puolueita ja muita ryhmittymiä, mutta eivät itse voi olla ehdokkaita. Esteellisyyssääntöä, jolla kielletään ehdokasta olemisen vaalilautakunnan varsinaisena tai varajäsenenä korjattiin vuonna 2016. Aiemmasta tiukennettua säädöstä sovelletaan vuoden 2017 kunnallisvaaleista lähtien. Uuden ohjeen mukaan ehdokas, hänen puolisonsa, lapsensa, sisaruksensa tai vanhempansa ei voi toimia ennakkoäänestyspaikassa tai kotiäänestyksessä vaalitoimitsijana eikä laitosäänestyksistä huolehtivan vaalitoimikunnan jäsenenä tai varajäsenenä. Ehdokas tai hänen lähisukulaisensa eivät myöskään saa toimia vaalilautakunnan nimeäminä äänestäjiä avustavina vaaliavustajina äänestettäessä.
De Brangesin lause
Funktioteoriassa de Brangesin lause kertoo välttämättömän ehdon sille, että analyyttinen funktio kuvaa yksikkökiekon injektiivisesti kompeksitasoon Lause on nimetty ranskalais-amerikkalaisen Louis de Brangesin mukaan, mutta se tunnettiin aikaisemmin Bieberbachin otaksumana, saksalaisen Ludwig Bieberbachin mukaan. Otaksuman esitti Bieberbach jo vuonna 1916, mutta sen todisti de Branges vuonna 1984. Myöhemmin de Brangesin alkuperäistä todistusta on pystytty lyhentämään.
De Brangesin lause koskee yksikkökiekossa sileän eli injektiivisen analyyttisen funktion formula_1 Taylorin sarjan kertoimia. Kun formula_1 normitetaan niin, että formula_3 ja formula_4, niin formula_1:llä on yksikkökiekossa potenssisarjaesitys, joka on muotoa
De Brangesin lauseen mukaan kaikilla formula_7 on
Lisäksi kertoimien maksimit saavutetaan. On nimittäin formula_9 silloin ja vain siloin, kun
missä formula_11.
Väitteen todisti oikeaksi tapauksessa formula_12 Ludwig Bieberbach vuonna 1916. Vuoteen 1973 mennessä väite oli onnistuttu todistamaan oikeaksi, kun formula_13.
Sergei Fjodorov
Sergei Viktorovitš Fjodorov (, , s. 13. joulukuuta 1969 Pihkova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen jääkiekkoilija. Fjodorov toimii tällä hetkellä jääkiekkoseura TsSKA Moskovan toimitusjohtajana. Fjodorov on eräs menestyneimmistä venäläisistä jääkiekkoilijoista.
Detroit Red Wings varasi Fjodorovin NHL:ään vuoden 1989 varaustilaisuuden neljännellä kierroksella TsSKA Moskovan riveistä. Ennen NHL-uraansa hän pelasi samassa ketjussa kahden muun tulevan tähden, Pavel Buren ja Aleksandr Mogilnyin kanssa. TsSKA Moskovan ollessa Yhdysvaltain Seattlessa vuoden 1990 Hyväntahdon kisoissa Fjodorov livahti ulos hotellihuoneestaan ja nousi Detroitiin vievään lentokoneeseen. Hänestä tuli näin yksi monista silloisesta Neuvostoliitosta Pohjois-Amerikkaan loikanneista pelaajista.
Keskushyökkääjänä pelaavaan Fjodorovin menestyksekkäin kausi oli 1993–1994, jolloin hän voitti Hart Memorial Trophyn, Frank J. Selke Trophyn ja Lester B. Pearson Awardin sekä sijoittui pistepörssin toiseksi Los Angeles Kingsin Wayne Gretzkyn jälkeen 56 maalilla ja 64 syötöllä. Hänet palkittiin parhaalle puolustavalle hyökkääjälle annettavalla Frank J. Selke Trophyllä myös kaudella 1995–1996, jolloin hän teki 39 maalia ja 68 syöttöä. Vuotta myöhemmin Fjodorov oli mukana voittamassa Detroit Red Wingsin ensimmäistä Stanley Cupia sitten vuoden 1955 ja keräsi 20 pudotuspeliottelussa yhteensä 20 pistettä. Tätä seurasivat kaksi muuta Stanley Cup -mestaruutta vuosina 1998 ja 2002, molemmat Red Wingsin paidassa. Venäjän maajoukkueessa hän on voittanut olympiahopeaa Naganon talviolympialaisissa 1998 ja olympiapronssia Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002.
Vuonna 2003 Fjodorov siirtyi vapaana agenttina Mighty Ducks of Anaheimiin, jossa pelasi vuoteen 2005. Tuona aikana hän saavutti 1 000. NHL-pisteen rajan ensimmäisenä venäläissyntyisenä ja viidentenä eurooppalaisena pelaajana. 15. marraskuuta 2005 Fjodorov siirtyi Columbus Blue Jacketsiin vaihdossa François Beaucheminiin ja Tyler Wrightiin.
Fjodorov siirtyi Columbuksesta Washington Capitalsiin 26. helmikuuta 2008 vaihdossa Ted Ruthiin.
Vuonna 1996 Sergei Fjodorov teki 5 maalia yhdessä pelissä Capitalsia vastaan. Viides maali syntyi jatkoajalla.
Kaukalon ulkopuolella Fjodorov on yhdistetty muun muassa tennispelaaja Anna Kurnikovaan, jonka kanssa hän on paljastanut olleensa lyhyen aikaa naimisissa. Sergein nuorempi veli Fjodor Fjodorov on myös ammattilaisjääkiekkoilija.
Luettelo Australian avointen miesten kaksinpelin voittajista
Tämä on luettelo Australian avoimen tennisturnauksen miesten kaksinpelin voittajista.
Vibraslap
Vibra-Slap oli ensimmäinen Latin Percussionille myönnetyistä patenteista. Sitä on käytetty äänityksissä enemmän kuin mitään muuta ääniefektiä.
Vibra-Slapin rämisevä ääni syntyy kun soittimen pallopää lyödään kämmentä vasten. Sitä voi myös käyttää telineeseen kiinnitettynä, palloa lyöden.
Paul Graham
Paul Graham (s. 1964) on englantilainen kirjailija ja Lisp-ohjelmoija. Hänet tunnetaan bayesilaisen roskapostisuodatuksen ideoijana.
Grahamilla on tietojenkäsittelytieteen tohtorin tutkinto Harvardin yliopistosta. Hän on opiskellut myös taidemaalausta.
Jalkapallon seurajoukkueiden maailmanmestaruuskilpailut
Jalkapallon seurajoukkueiden maailmanmestaruuskilpailut ("FIFA Club World Cup") on jalkapalloturnaus, johon osallistuvat Kansainvälisen jalkapalloliiton kuuden maanosajärjestön parhaat joukkueet, esimerkiksi Euroopasta kisoihin osallistuu Mestarien liigan voittaja. Se korvasi aikaisemmin Euroopan ja Etelä-Amerikan mestarijoukkueiden välillä pelatun Intercontinental Cupin.
Maailmanmestaruudesta pelattiin ensimmäisen kerran Brasiliassa vuonna 2000. Turnaus pyrittiin järjestämään uudelleen jo seuraavana vuonna, mutta hanke kaatui yhteistyökumppanin mukana. Toisen kerran turnaus saatiin järjestettyä Japanissa vuonna 2005 Fifan sovittua Intercontinental Cupin pääsponsorin Toyotan kanssa turnausten yhdistämisestä, ja sittemmin mestaruudesta on pelattu joka vuosi.
Iskander (ohjus)
Iskander (, ) on venäläinen lyhyen kantaman ballistinen ohjus.
Alkuperäinen Scud-ohjusten korvaajaksi aiottu OTR-23 Oka kiellettiin Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välisellä INF-sopimuksella. Ohjuksen kantamaa jouduttiin sopimuksen mukaan rajoittamaan 500 kilometriin eli Iskander on lyhyen kantaman ohjus SRBM.
Ohjuksen kehitystyö aloitettiin NKP:n keskuskomitean ja ministerineuvoston päätöksellä 21.joulukuuta 1988.
Ohjuksen kehitti KBM pääsuunnittelijanaan Sergei P. Nepobedimyi.
Iskanderin ensimmäinen onnistunut laukaisu tapahtui vuonna 1996 ja järjestelmä esiteltiin MAKS-messuilla 1999.
Päivitettyä Iskander-M-järjestelmää testattiin 2011.
Ohjuksen vientiversio Iskander-E kantaa 50–280 km ja sen tarkkuus CEP on 20 m. Ohjuksen kärki painaa 480 kg. Venäjän asevoimien käytössä oleva versio Iskander-M eli Tender omaa suuremman kärjen, on tarkempi ja kantaa pidemmän matkan.
Ohjus on tarkka ja siinä on tavanomainen taistelukärki. Taktinen ohjus Iskander on yksivaiheinen ja kiinteäpolttoaineinen.
Ohjuksessa on elektronis-optinen pääteohjausjärjestelmä, joka lisää ohjuksen tarkkuutta samoin kuin inertiajärjestelmän lisäksi GPS/GLONASS-paikannin.
Kesällä 2014 uutistoimisto Tass kertoi Venäjän asevoimille toimitetun jo monelle paikkakunnalle 500 kilometrin kantaman Iskander-M -ohjuksia. Ohjusten tuotannosta vastaa Venäjän valtionkonserni Rostehin tytäryhtiö Vysokototšnyje kompleksy (lyh. NPO VK, toiselta nimeltään High Precision Systems).
Venäjä on päivittämässä ohjusta, ja se saataneen operatiiviseen käyttöön viimeistään vuoteen 2020 mennessä.
Konstruktorskoje bjuro mašinostrojenija
Konstruktorskoje bjuro mašinostrojenija (KBM) on venäläinen ohjustehdas Moskovan alueella. Se on tehnyt useita eri ohjustyyppejä, mm. olkapääohjus Igla-S:n, Krysanteeni-S:n, RSS-40 Iskanderin sekä panssarivaunun suojajärjestelmä Arena-S:n.
Tsvetana Pironkova
Tsvetana Pironkova (; s. 13. syyskuuta 1987 Plovdiv, Bulgaria) on bulgarialainen tennispelaaja. Hän on oikeakätinen ja käyttää kahden käden rystylyöntiä pelatessaan. Vuonna 2002 ammattilaiseksi siirtynyt Pironkova on ollut korkeimmillaan WTA-rankingissa syyskuussa 2010 sijalla 31. Hän saavutti ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan WTA-turnausvoittonsa tammikuussa 2014 voitettuaan Sydneyn turnauksen.
Vuoden 2006 Australian avoimissa Pironkova pudotti ensimmäisellä kierroksella vuoden 2003 mestarin Venus Williamsin luvuin 2–6, 6–0, 9–7. Wimbledonissa 2010 Pironkova pääsi ensimmäistä kertaa Grand Slam -turnauksessa toista kierrosta pidemmälle. Turnauksessa hän voitti avauskierroksella Anna Laputšenkovan, toisella kierroksella Vera Duševinan, kolmannella Regina Kulikovan ja neljännellä kierroksella Marion Bartolin, joka oli turnauksessa yhdenneksitoista sijoitettu. Puolivälierässä hän voitti jälleen turnauksessa toiseksi sijoitetun Venus Williamsin luvuin 6–2, 6–3 ja pääsi jo välieriin asti. Välierässä hän voitti ensimmäisen erän Vera Zvonarjovaa vastaan 6–3, mutta hävisi loput kaksi erää 6–3, 6–2. Yhdysvaltain avoimissa 2010 Pironkova hävisi toisella kierroksella Mandy Minellalle.
Vuonna 2011 Pironkova pääsi puolivälieriin Wimbledonissa voitettuaan kolmannella kierroksella toiseksi sijoitetun Vera Zvonarjovan ja neljännellä kierroksella jälleen Venus Williamsin. Puolivälierissä hän hävisi kolmieräisen ottelun Petra Kvitováa vastaan. Vuonna 2012 hän pääsi neljännelle kierrokselle Yhdysvaltain avoimissa. Wimbledonissa 2013 Pironkova eteni myös neljännelle kierrokselle.
Tammikuussa 2014 Pironkova saavutti ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa urallaan voitettuaan Sydneyn turnauksen loppuottelussa Angelique Kerberin.
Vuonna 2016 Pironkova eteni puolivälieriin Ranskan avoimissa voitettuaan neljännellä kierroksella kolmieräisen ottelun Agnieszka Radwańskaa vastaan. Puolivälierässään hän hävisi Samantha Stosurille.
Anna-Mari Kaskinen
Anna-Mari Kaskinen (s. 15. lokakuuta 1958 Turku) on suomalainen kirjailija, runoilija ja sanoittaja.
Kaskinen on tehnyt paljon yhteistyötä säveltäjä Pekka Simojoen kanssa. Tunnetuimpia hänen teoksiaan ovat "Liekit"-musikaali ja "Hiljaisuuden messu". Kaskinen toimii "Lastenmaa"-lehden päätoimittajana. Kaskinen on Lohjan seurakunnan kirkkovaltuuston puheenjohtaja vuodesta 2015.
Kaskisen kirjallinen tuotanto on runsas, ja se sisältää useita ns. lahjakirjoja, joissa Kaskisen runot yhdistyvät eri kuvittajien tuotantoon. Hän on myös kirjoittanut varhaisnuorten romaaneja. Virsikirjassa on seitsemän Kaskisen sanoittamaa virttä. Hän oli jäsenenä Ruotsin kirkon virsikirjan käännöstyöryhmässä vuosina 1994-2001. Kaskinen on kirjoittanut itse ja yhdessä muiden kanssa yli 70 kirjaa sekä historiallisen näytelmän "Birgitan tie", jonka ensi-ilta oli 21. heinäkuuta 2007.
Kun "Kotimaa"-lehti pyysi keväällä 2008 kirkolliskokousedustajia nimeämään henkilöitä, jotka ”kuuluvat kristillisen älymystöön ja avaavat ajatuksillaan kirkolle uusia näkymiä”, Kaskinen sai naisista eniten mainintoja (seitsemän mainintaa). Eniten mainintoja sai piispa Eero Huovinen.
Kaskisen poika on muusikko Elias Kaskinen.
Dassault
Dassault Aviation on ranskalainen lentokonetehdas. Marcel Bloch perusti tehtaan nimellä "Société des Avions Marcel Bloch" (MB) vuonna 1928. Toisen maailmansodan jälkeen Marcel Bloch muutti nimensä Marcel Dassault'ksi ("d'assault" tarkoittaa hyökkäystä). Vastaavasti yhtiön nimi muuttui 20. joulukuuta 1947 muotoon "Avions Marcel Dassault". Vuonna 1971 Dassault osti ranskalaisen Breguet-lentokonetehtaan. Yrityskauppa oli alkanut jo vuonna 1967 Ranskan valtion ollessa ohjaamassa sitä. Kaksi vuosikymmentä yhtiön nimi oli "Avions Marcel Dassault-Breguet Aviation" (AMD-BA). Vuonna 1990 yhtiö sai nimekseen "Dassault Aviation".
Vuonna 1935 Marcel Bloch ja Henry Potez sopivat "Société Aérienne Bordelaise" -yhtiön (SAB) ostamisesta. Siitä tuli "Société Aéronautique du Sud-Quest". Vuonna 1936 koko Ranskan sotateollisuus kansallistettiin ja yhtiö sai nimen "Société Nationale des Constructions Aéronautiques du Sud-Ouest" (SNCASO). Marcel Blochista tuli tällöin Ranskan ilmailuministeriön hallintojohtaja.
Aikana, jolloin Ranska oli Saksan miehittämä, Ranskan ilmailuteollisuus teki alihankintaa Saksalle. Saksalaismielinen Vichyn hallinto pidätti Marcel Blochin lokakuussa 1940. Vuonna 1944 Marcel Bloch vietiin Buchenwaldin keskitysleirille, josta hän vapautui 11. huhtikuuta 1945.
10. marraskuuta 1945 hänen yhtiönsä muodostettiin uudestaan nimellä "Société des Avions Marcel Bloch".
Vuonna 1954 Dassault perusti elektroniikkadivisioonan (1962 se oli nimeltään "Électronique Marcel Dassault"), joka aloitti kehittämään mm. tutkia. 1950-luvulta 1970-luvun loppuun asti yhtiön päätoiminnaksi muodostui vienti mm. Etelä-Afrikkaan, Irakiin ja Israeliin.
Vuosina 1965–1966 Ranskan hallitus pakotti asetehtaat erikoistumaan:
Nord Aviation ja Sud Aviation fuusioituivat vuonna 1970 Aérospatialeksi.Vuonna 1981 perustettiin erillinen yhtiö "Dassault Systèmes" myymään ja jatkokehittämään tehtaan suunnitteluosaston käyttämää CATIA -CAD-ohjelmistoa.
Pronoia
Pronoia (monikko "pronoiai") oli Bysantin valtakunnassa käytetty järjestelmä, jossa keisari lahjoitti ylimystölle maa-alueita, joita nämä saivat sen jälkeen verottaa. Järjestelmä kehittyi 1000-luvulla ja muistutti jossain määrin Länsi-Euroopan feodalismia.
Fiat Aviazione
Fiat Aviazione oli italialainen 1900-luvun alkupuolella perustettu lentokoneita kehittänyt ja valmistanut yhtiö. Se sulautettiin vuonna 1969 Aeritalia -yhtiöön.
Vuonna 1908 perustettu yritys aloitti toimintansa osana Fiatin autotehdasta valmistaen lentokonemoottoreita, enimmäkseen Fiat A-12-tyyppiä, jota käytettiin mm. Suomen ilmavoimien Breguet 14-koneissa. Toiminta laajeni vuonna 1914 käsittämään lentokoneiden valmistuksen, tätä varten rakennettiin oma lentokonetehdas Torinoon. Yritys sai nimen S.I.A., "Società Italiana Aviazione". Tehtaassa valmistettiin ensimmäisen maailmansodan aikana useita konetyyppejä Italian armeijan ilmavoimien, "Corpo Aeronautico Militare"n käyttöön.Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1918 S.I.A. sulautui emoyhtiöönsä Fiatiin ja nimettiin Fiat Aviazioneksi. Pääsuunnittelijaksi nimitettiin insinööri Celestino Rosatelli. Rosatellin johdolla Fiat Aviazione kasvoi nopeasti merkittäväksi lentokonevalmistajaksi. Yhtiöön liittyi 1930-luvulla tytäryhtiöiksi mm. CMASA (Costruzioni Meccaniche Aeronautiche SA) ja CANSA (Costruzioni Aeronautiche Novaresi SA). Vuonna 1923 perustettu "Regia Aeronautica", Italian ilmavoimat, oli yksi suurimmista Fiat Aviazionen asiakkaista. Vuonna 1931 yhtiöön liittyi nuori insinööri Giuseppe Gabrielli, Fiat Aviazionen tuleva pääsuunnittelija. Hänen johdollaan siirryttiin 1930-luvun puolivälin jälkeen Rosatellin edustaman vanhan koulukunnan lentokoneista nopeisiin, kokometallirakenteisiin koneisiin.
Toinen maailmansota kiihdytti Fiatin tuotannon ja suunnittelun huippuunsa. Italian ilmavoimien käyttämiä tyyppejä olivat mm. Fiat CR.42- ja G.50-hävittäjät sekä Fiat G.12-kuljetuskone. Vuonna 1943 tapahtunut Italian irrottautuminen sodasta ei vaikuttanut tuotantoon, pääosin pohjois-Italiassa sijainneet Fiat Aviazionen tehtaat jatkoivat koneiden valmistusta, nyt Repubblica Sociale Italianan ilmavoimien, "Aeronautica Nazionale Repubblicana"n käyttöön. Pääosin tehdasta työllisti Fiat G.50:n seuraajan, Fiat G.55:n valmistus. Vuosina 1944-1945 liittoutuneiden pommitukset hidastivat toimintaa, erityisesti Torinossa, jossa sijainnut Fiatin tärkein tehdas tuhoutui lähes täysin 25. huhtikuuta 1944. Liittoutuneiden miehittäessä pohjois-Italian 1945, Fiat Aviazionen lentokonetuotanto keskeytyi alkaakseen seuraavana vuonna uudestaan.
Vuonna 1946 toiminta jatkui Gabriellin jatkaessa yhtiön pääsuunnittelijana. Sotilaskoneiden tarpeen vähennyttyä tehdas valmisti 1940-luvun loppupuolella kuljetus- ja koulutuskoneita. Vuonna 1951 Fiatin ensimmäinen suihkuharjoituskone, Fiat G.80, tuli tuotantoon. 1954 Gabriellin suunnittelema Fiat G.91-hävittäjäpommittaja voitti NATO:n järjestämän suunnittelukilpailun uudesta hävittäjätyypistä. G.91:n valmistus työllisti yhtiön tehtaat vuoteen 1972 asti. Yhtiön lisenssillä valmistamia lentokonetyyppejä olivat de Havilland Vampire, F-86 Sabre sekä F-104 Starfighter. Vuodesta 1969 eteenpäin Fiat Aviazione, IRI-Finmeccanica, Aerferi sekä Salmoiraghi muodostivat uuden suuryhtiön, jonka nimeksi tuli Aeritalia.
Sa’d al-Abdullah al-Salim al-Sabah
Šeikki Sa’d al-Abdullah al-Salim al-Sabah (kirjoitetaan joskus myös muodossa Saad al-Abdullah al-Sabah, arabiaksi سعد العبد الله السالم الصباح, s. 1930 – k. 13. toukokuuta 2008, Kuwaitin kaupunki) oli Kuwaitin valtionpäämies, emiiri, joka hallitsi maata kymmenen päivän ajan tammikuussa 2006. Kuwaitin hallitus tunnusti, vallanperimysjärjestyksen mukaisesti, šeikki, kruununprinssi Sa’d al-Abdullah al-Salim al-Sabahin emiiriksi 15. tammikuuta 2006, kaukaisen serkkunsa, edellisen valtionpäämiehen šeikki Jabir al-Ahmad al-Sabahin kuoltua.
Kuwaitissa monarkin asema on vaihtunut hallitsijasuvun kahden sukuhaaran, al-Jabirien ja al-Salimien kesken jo vuosisadan verran, šeikki Salim I:n seurattua veljeään Jabir II:sta hallitsijana vuonna 1917. Vuorotteleva vallanperimysjärjestys pohjautuu suvun sisäiseen sopimukseen, joka virallistetaan kruununperillisen nimittämisellä kilpailevasta sukuhaarasta ja sillä että kruununprinssi pääsääntöisesti toimii ministerineuvoston puheenjohtajana eli pääministerinä.
Sa’d al-Abdullah al-Salim al-Sabah oli maansa pääministerinä, asemassa joka pääsääntöisesti kuuluu kruununprinssille, helmikuusta 1978 heinäkuuhun 2003 asti, jolloin tehtävä siirtyi silloisen emiirin velipuolelle ja Sa’din kaukaiselle serkulle Sabah al-Ahmad al-Jabir al-Sabahille. Šeikki on kärsinyt paksusuolivaivoista ja on saanut syöpähoitoa. Jabir al-Ahmad al-Sabahin hautajaisiin 7. tammikuuta 2006 hän osallistui pyörätuolissa.
Terveydentilansa johdosta 23. tammikuuta šeikki Sa’d suostui hallitsijasuvun keskuudessa käytyjen neuvottelujen tuloksena luopuvansa monarkin asemasta, vain runsas viikko valtaantulonsa jälkeen. Juuri hetkeä ennen virallisen vallasta luopumiskirjeen saapumista, 24. tammikuuta Kuwaitin parlamentti päätti erottaa Sa’din valtionpäämiehen asemasta, jolloin uudeksi valtionpäämieheksi nousi pääministeri, šeikki Sabah al-Ahmad al-Jabir al-Sabah, joka on edesmenneen emiirin velipuoli ja emiiri Sa’din kaukainen serkku.
Sa’d al-Abdullah al-Salim al-Sabahin äiti oli alun perin itäafrikkalainen
Sabah al-Ahmad al-Jabir al-Sabah
Sabah IV al-Ahmad al-Jabir al-Sabah (, s. 1929) on Kuwaitin nykyinen emiiri ja entinen pääministeri. Hän on edesmenneen emiirin Jabir al-Ahmad al-Jabir al-Sabahin veli, joka valitsi hänet pääministeriksi heinäkuussa 2003 silloisen kruununprinssi Sa’d al-Abdullah al-Salim al-Sabahin tilalle. Hän oli aiemmin maansa ulkoministerinä 25 vuotta vuosina 1978–2003 olleen yksi maailman pisimpään ulkoministerinä toimineista poliitikoista.
Sa’d al-Abdullah al-Salim al-Sabah tuli valituksi uudeksi emiiriksi 15. tammikuuta 2006, mutta luopui tehtävästään terveyssyistä 23. tammikuuta. Seuraavana päivänä Kuwaitin hallitus erotti hänet tehtävästään ja ehdotti šeikki Sabahia uudeksi emiiriksi. Virallinen valinta tapahtui 29. tammikuuta.
Afrikan sarven ruokakriisit
Afrikan sarven ruokakriisillä tarkoitetaan nälänhätää, joka vaikuttaa laajasti neljässä maassa Afrikan sarven alueella: Somaliassa, Keniassa, Djiboutissa ja Etiopiassa. Alueen ilmastolle ovat tyypillisiä ajoittain toistuvat kuivuuskaudet, ja konfliktien aikana kuivuus johtaa nälänhätään. Nälänhädät ovat koetelleet aluetta esimerkiksi Etiopiassa 1973 ja 1984 ja Somaliassa 1992-1993. Vuoden 2011 kuivuus vaikutti Afrikan sarven alueella 13 miljoonan ihmisen elämään, ja yksin Somaliassa nälänhätä surmasi 258 000 henkeä.
Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestö FAO arvioi 6. tammikuuta 2006, että yli 11 miljoonaa ihmistä uhkasi kuivuuden aiheuttama nälänhätä. Vuoden 2006 alussa Afrikan sarvi oli ollut vailla kunnon sateita kolme vuotta ja kuivuus oli muuttumassa vakavaksi nälänhädäksi. YK:n mukaan 6 miljoonaa ihmistä oli vaarassa kuolla nälkään, ja yhteensä ravinnonpuute uhkasi 11 miljoonaa ihmistä. Tilanne oli pahin Somaliassa.
Kuivuutta ei yksin pidetä kriisien syynä. Myös poliittisen järjestelmän kehittymättömyys estää jakamasta ruokaa tasaisesti. Ruokaa, myös ulkomaista ruoka-apua on ryöstelty ja myyty kiskurihinnoilla, ja jaettu epätasaisesti. Jotkut tahot ovat vähentäneet apuaan ryöstelyn takia.
Aiemmin kehittyvien maiden nälänhätään vaikutti ruokaviljelmien muuttaminen kaupalliseen käyttöön esimerkiksi tupakan tuotantoon. Tuolloin nälkää torjuttiin suurten viljantuottajamaiden ylijäämäviljalla.
Nälkä uhkaa yhä useampia. Afrikan sarvessa valtiot ovat hajanaisia, eivätkä pysty järjestämään ruokahuoltoa. Alueelta puuttuvat kansalliset hyvin järjestäytyneet avustusjärjestöt, minkä vuoksi avunsaanti on yhä enemmän kansainvälisten avustusjärjestöjen varassa. Riski, että apu ei saavu ajoissa sitä tarvitseville alueille on suuri.
Maailman ruokajärjestö WFP:n mukaan lähes 15 miljoonaa Afrikan sarven asukasta uhkasi nälänhätä vuonna 2008. Afrikan sarven satotilannetta heikensi pitkä kuivuus ja rankkasateiden uhka. Somalian, Etiopian, Djiboutin, Kenian ja Ugandan asukkaat tarvitsivat 254 miljoonan euron edestä viljaa. Somaliassa miljoona ihmistä oli jäämässä kokonaan viljatta elokuussa 2008, koska WFP:llä oli vaikeuksia järjestää kuljetuksia merirosvojen takia. Avustuslaivat tarvitsevat laivastosuojaa päästäkseen perille.
Myös Etiopian ruokatilanne heikentyi vuonna 2008. Keväällä arvioitiin, että ruoka-apua tarvittiin välittömästi 2,2 miljoonalle ihmiselle. Vuoden loppua kohden avuntarvitsijoiden määrä kasvoi 6,2 miljoonaan. Keniassa nälkiintyminen uhkasi 1,2 miljoonaa, Ugandassa satoja tuhansia ja Djiboutissa kymmeniä tuhansia ihmisiä. Myös Eritreassa ruokatilanne heikkeni.
YK:n lastenjärjestö Unicef ilmoitti syyskuun alussa 2008, että avustusten viivästymisen vuoksi nälänhätä uhkasi kolmea miljoonaa lasta.
Toukokuussa 2008 ruokamellakoita oli Somalian pääkaupungissa Mogadishussa, jossa maan väliaikainen hallitus joutui puuttumaan niihin etiopialaisten joukkojen avustamana sotilaallisesti.
Euroopan demokraattinen puolue
Euroopan demokraattinen puolue (EDP) on keskustalainen europuolue, joka ajaa voimakasta integraatiota. Euroopan parlamentissa puolue kuuluu Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmään.
Euroopan demokraattinen puolue perustettiin vuonna 2004 vastauksena nousevaan euroskeptikkojen kannatukseen. Puolueen johtajat ovat ranskalainen François Bayrou ja italialainen Francesco Rutelli.
Palomaresin lento-onnettomuus
Palomaresin lento-onnettomuus oli Yhdysvaltain ilmavoimien B-52 Stratofortress -pommikoneen ja KC-135 Stratotankerin yhteentörmäys 17. tammikuuta 1966 Välimerellä lähellä Espanjan rannikkoa.
Yhdysvaltain ilmavoimien B-52 Stratofortress -pommikone valmistautui ilmatankkaukseen KC-135 Stratotankerin kanssa lähellä Cuevas del Almanzoran kuntaan kuuluvaa Palomaresin kalastajakylää Almerían maakunnassa. Pommikoneen lähestyessä tankkeria se törmäsi päin tankkauspuomia, jolloin pommikoneen yläosa repesi. Pommikone syttyi tuleen ja alkoi syöksyä mereen hajoten samalla kappaleiksi. Miehistön seitsemästä jäsenestä neljä onnistui pelastautumaan heittoistuimilla. Stratotankerin polttoainekuorma räjähti, ja koneen koko nelihenkinen miehistö menehtyi. Koneiden romut levisivät yli kahdensadan neliökilometrin alueelle.
B-52:n aseistuksena oli neljä vetypommia. Kaksi pommeista putosi maahan ilman laskuvarjon avautumista Palomaresin kylään ja niiden perinteinen räjähdysainelataus räjähti levittäen plutoniumia ympäristöön. Kukaan kylän 1 500 asukkaasta ei loukkaantunut, mutta pommit levittivät plutoniumia 226 hehtaarin alueelle. Palomaresin pelloilta kaivettiin noin 1 400 tonnia plutoniumin saastuttamaa maata ja kasvillisuutta, jotka lähetettiin Etelä-Carolinaan, ydinaselaboratorion ongelmajätealueelle.
Yksi pommeista putosi laskuvarjo osittain auenneena mereen. Pommin löysi pienoissukellusvene "Alvin" kahden kuukauden kuluttua noin kahdeksan kilometrin päästä rannikolta 869 metrin syvyydestä. Pommi onnistuttiin nostamaan 7. huhtikuuta 1966 kauko-ohjattavan laitteen avulla. Neljäs pommeista leijui ilman suuria vaurioita maahan laskuvarjon varassa ja löytyi kuivasta joenuomasta.
Lokakuussa 2006 Espanjan viranomaiset raportoivat mitanneensa normaalia korkeampia säteilyarvoja Palomaresin etanoista. Jos jatkotutkimuksissa maan alta löydetään vaarallisia määriä plutoniumia, saattaa tiedossa olla mittava puhdistusoperaatio.
Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmä
Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmä (Greens/EFA) on vuonna 1999 perustettu Euroopan parlamentissa toimiva ryhmä. Siihen kuuluvat Euroopan vihreä puolue ja Euroopan vapaa allianssi. Suomesta jäsenenä ovat Vihreän liiton euroedustajat.
Vuoden 2004 europarlamenttivaalien jälkeen ryhmässä oli 42 europarlamentaarikkoa 13 maasta. Vuoden 2009 vaaleissa ryhmän koko kasvoi 55:een, joista 46 oli vihreiden edustajia. Vuoden 2009 vaalien jälkeen myös Ruotsin Piratpartietin Christian Engström liittyi ryhmään. Vuoden 2014 vaalien jälkeen ryhmän koko on 50 edustajaa.
Ryhmän puheenjohtajina toimivat vuosina 2014–2016 Rebecca Harms ja Philippe Lamberts.
¹Tarkkailijajäsenenä
Kaudella 2014–2019 parlamenttiryhmään kuuluu 50 edustajaa 17 eri maasta:
Euroopan vapaa allianssi
Euroopan vapaa allianssi (EFA) on europuolue. Se koostuu Euroopan vähemmistökansallisuuksien ja maakuntapuolueiden edustajista, jotka ajavat itsenäisyyttä tai suurempaa itsehallintoa äänestäjilleen. Euroopan vapaa allianssi perustettiin nationalististen puolueiden liitoksi vuonna 1979 ja siitä tuli yksi ensimmäisistä europuolueista vuonna 2004. Puolueeseen kuuluu 40 jäsentä 16 eri EU maasta. Euroopan vapaan allianssin jäsenpuolueista kuusi on parlamentissa ja niillä on yhteensä seitsemän kansanedustajaa. Puolueen mukaan se ajaa muun muassa ydinvoiman vastaisuutta, ihmisoikeuksia, kestävää kehitystä ja kielien ja kulttuurien suojelemista Euroopassa.
Euroopan vasemmistopuolue
Euroopan vasemmistopuolue on radikaali vasemmistolainen europuolue. Euroopan parlamentissa sen jäsenpuolueiden edustajat kuuluvat GUE-NGL-parlamenttiryhmään.
Euroopan vasemmistopuolue perustettiin 8. toukokuuta 2004. Puolueen perustaminen kävi ajankohtaiseksi lähestyvien europarlamenttivaalien johdosta. Uudenlaista yhteistyötä vasemmistopuolueiden kesken oli valmisteltu erilaisissa tapaamisissa jo vuosia. Uuden puolueen perustaminen kuitenkin jakoi Euroopan vasemmistoa, sillä osa GUE/NGL:n keskeisistä puolueista ei halunnut siihen liittyä. Erimielisyyksiä puolueiden välillä on syntynyt mm. siitä, tulisiko puolueen toimia vain Euroopan unionin alueella. Puolue piti ensimmäisen yleiskokouksensa 30. lokakuuta 2005 Ateenassa.
Euroopan vasemmistopuoluetta johtaa saksalainen Gregor Gysi, joka edustaa Saksan Vasemmisto ("Die Linke") -puoluetta. Vasemmistoliitto ja Suomen kommunistinen puolue liittyivät jäseniksi Geneven kokouksessa lokakuussa 2009.
Lähteet:
Pohjoismaiden vihreän vasemmiston liitto
Pohjoismaiden vihreän vasemmiston liitto (NGLA) on pohjoismainen vasemmistolainen punavihreiden puolueiden liittouma, joka perustettiin 1. helmikuuta 2004 Reykjavíkissä.
NGLA:n jäsenten edustajat kuuluvat GUE/NGL-ryhmään Euroopan parlamentissa. NGLA:n puolueet osallistuvat Uuden eurooppalaisen vasemmistofoorumin tapaamisiin. NGLA:n puolueista vain Suomen Vasemmistoliitto kuuluu Euroopan vasemmistopuolueeseen.
Suomen Purjelaivasäätiö
Suomen Purjelaivasäätiö (Sail Training Association Finland, STAF) on vapaaehtoistyöhön perustuva organisaatio, joka järjestää purjehduksia erityisesti nuorille. Säätiö perustettiin 1973, mutta sen toiminnan juuret ulottuvat 1940-luvulla toimineeseen Laivastoliittoon.STAF on kansainvälisen Sail Training International järjestön perustajajäsen nro 5. Säätiön neljänkymmenen toimintavuoden aikana on nuorisotyön toiminnan painopiste siirtynyt kohti kuntouttavaa ja nuorison kasvua tukevaa toimintaa.
Vuonna 1992 valmistui säätiön lippulaiva kuunari Helena, joka on saanut julkisuutta Suomen Joutsenen reittejä purjehtiessaan. Talven 2005-2006 aikana Helena purjehtii Joutsenen viidennen matkan vastapäivään Etelä-Amerikan ympäri. Kuunari Helena peruskorjattiin vuonna 2012, purjehdittuaan n.560 000 merimailia kahdessakymmenessä vuodessa. Suomen Purjelaivasäätiö hankki vuoden 2011 lopulla omistukseensa Nautor Swan 65 SY Vahine ketsin, jonka päätarkoituksena on jatkossa vastata talvitoiminnasta mm. Karibian vesillä.
Ådne Søndrål
Ådne Søndrål (s. 10. toukokuuta 1971 Notodden, Norja) on norjalainen pikaluistelija.
Søndrål pärjäsi erityisesti 1 000 ja 1 500 metrin matkoilla vaikka aloittikin uransa yleisluistelijana ja voitti juniorien MM-hopeaa 1990. Vielä Albertvillen 1992 talviolympialaisissa hän jäi 1 500 metrillä hopealle maanmiehensä Johann Olav Kossin takana, mutta 1998 Naganossa hän saavutti matkalla olympiakultaa uudella maailmanennätysajalla 1.47,87. Huippukunnossa ollut Søndrål joutui kuitenkin jättämään kisat kesken sairastuttuaan flunssaan. Vielä 2002 Salt Lake Cityssä hän saavutti 1 500 metrillä pronssia.
Søndrål voitti matkakohtaisissa MM-kisoissa kultaa 1 000 metrillä vuosina 1997 ja 2000 sekä 1 500 metrillä vuosina 1998 ja 2001. Lisäksi hän saavutti matkakohtaisista MM-kisoista lukuisia hopeamitaleita, kaikkiaan 10 MM-mitalia.
Pikaluistelun maailmancupissa Søndrål voitti 30 osakilpailua. Salt Lake Cityn kisoissa hänet valittiin Kansainväliseen olympiakomiteaan.
Maria Bagrationi
Maria Bagrationi (n. 1050 – vuoden 1103 jälkeen) oli Bysantin keisarinna. Hän oli Georgian kuninkaan Bagrat IV:n tytär ja Bysantin keisari Mikael VII:n ja Nikeforos III:n vaimo. Häntä kutsutaan joskus myös nimellä Alanian Maria. Hänen syntymänimensä oli Martha. Maria oli tunnettu kauneudestaan ja siitä, että hän rahoitti monien luostareiden rakentamisen.
Maria lähetettiin vuonna 1056 Konstantinopoliin, jossa hänet kasvatettiin keisarinna Theodoran suojeluksessa. Vuonna 1065 Maria meni naimisiin keisari Konstantinos X:n pojan Mikaelin kanssa. Mikaelista tuli keisari vuonna 1067, mutta hänet syrjäytti Nikeforos III vuonna 1078. Maria lupautui menemään naimisiin Nikeforoksen kanssa, jos tämä vuorostaan antaisi Marian ja Mikaelin pojan Konstantinoksen seurata häntä valtaistuimella. Nikeforos ei kuitankaan pitänyt kiinni lupauksestaan. Maria liittyi tämän jälkeen Aleksios Komnenoksen ja tämän veljen Isaakin suunnittelemaan salaliittoon. Aleksios oli myös huhujen mukaan Marian salainen rakastaja. Vuonna 1081 Aleksios syrjäytti Nikeforoksen, ja hänet julistettiin keisariksi. Aleksios julisti myös nuoren Konstantinoksen omaksi seuraajakseen. Maria asui vielä keisarillisessa palatsissa pitkän aikaa sen jälkeen kun Aleksios ja tämän vaimo Irene Dukaina muuttivat sinne asumaan. Kun Aleksioksen vaimo synnytti hänelle tyttären Annan, antoi Aleksios kihlata hänet Konstantinoksen kanssa. Vuonna 1087 Aleksios sai kuitenkin pojan Johanneksen, jonka hän julisti heti kruununperillisekseen. Annan ja Konstantinoksen kihlaus purettiin, ja Maria joutui vetäytymään luostariin.
Joe Sacco
Joe Sacco (s. 2. lokakuuta 1960) on maltalainen sarjakuvan tekijä ja toimittaja. Hän on tullut kuuluisaksi sotareportaasisarjakuvistaan.
Hän matkusteli laajasti ympäri maailmaa ennen muuttamistaan Yhdysvaltoihin 1972. Siellä hän opiskeli journalismia University of Oregonissa, josta hän valmistui 1981. Valmistuttuaan hän jatkoi matkustelua ja eli Yhdysvalloissa, Maltalla ja eri puolilla Eurooppaa. Hän teki töitä piirtäjänä ja toimittajana monelle eri taholle, esimerkiksi Comics Journal -lehdelle.
Saccon ensimmäinen laajempi sarja oli "Yahoo", julkaistu alun perin 1988–1992. Parhaat palat on kerätty "Notes from a Defeatist" -albumiin. Tänä aikana Sacco kiinnostui Lähi-idän arasta tilanteesta ja matkusti Israeliin sekä miehitetyille alueille, missä hän aloitti ensimmäisen suuremman teoksensa tekemisen. "Palestiina" on päiväkirjamainen kokoelma Saccon matkakertomuksia ja se keskittyy tapaamisiin palestiinalaisten kanssa ja heidän kertomuuksiinsa. Teoksella Sacco voitti American Book Award -palkinnon 1996.
Tämän jälkeen Sacco matkusti Sarajevoon ja Goraždeen, Bosnian sodan loppuvaiheilla. Tuona aikana hän tuotti kolme sotareportaasisarjakuvaa: "Safe Area Goražde", "The Fixer" ja "War's End". "Safe Area Goražde" voitti Eisner-palkinnon parhaana sarjakuvaromaanina vuonna 2001.
Every Breath You Take: The Classics
Every Breath You Take: The Classics on rock-yhtyeen The Policen vuonna 1995 julkaistu kokoelma, joka sisältää yhtyeen tunnetuimmat hitit. Kokoelma sisältää kaikki "Every Breath You Take: The Singles" (1986) kokoelman kappaleet plus alkuperäisen version kappaleesta "Don't Stand So Close To Me" ja remix-version "Message In A Bottle"sta.
Sv1
Sv1 oli kokeellinen suomalainen sähköveturi. Dv12-sarjan dieselveturi numero 2501 muutettiin sähkökäyttöiseksi vuonna 1978 ja se sai muutostöiden jälkeen tunnuksen Sv1 ja numeron 3201. Veturi muutettiin myöhemmin takaisin dieselveturiksi.
Sv1-veturin historia juontaa Valtionrautateiden ja Oy Strömberg Ab:n vuonna 1977 solmimaan sopimukseen, jossa yksi Dv12-sarjan veturi muutettiin ajojohtosyöttöiseksi, invertterikäyttöiseksi sähköveturiksi. Dieselmoottori korvattiin oikosulkumoottorilla, ja hydraulinen vaihteisto poistettiin. Veturin suurjännitekojeet olivat samanlaiset kuin aiemmin rakennetuissa Sm1- ja Sm2-junissa. Dv12-veturin korkeuden takia virroitinta ei voitu asentaa ohjaamon katolle, joten se sijoitettiin pidemmän konesuojan päälle erilliselle jalustalle, jolloin se saatiin alemmas.
Muutostyöt tehtiin veturiin Dv12 2501, joka otettiin pois liikenteestä muutostöitä varten vuosina 1978–1980. Testien jälkeen se palasi yleiseen liikenteeseen marraskuussa 1981. Veturi osoittautui luotettavaksi ja edistyksellinen tekniikka herätti kiinnostusta ulkomaita myöten. Veturi vieraili esiteltävänä Moskovassa, silloisessa Neuvostoliitossa.
Ainutlaatuisen mallin pitäminen liikenteessä oli kuitenkin vaikea järjestää, joten veturi muutettiin takaisin Dv12-sarjaan vuonna 1984 ja se sai takaisin entisen numeronsa. Nykyisin numerolla 3201 liikennöi Sr2-sarjan ensimmäinen sähköveturi.