Tieteiskirjallisuus
Tieteiskirjallisuus eli science fiction -kirjallisuus on kirjallisuudenlaji, joka käsittelee tieteen ja tekniikan vaikutusta ihmisiin ja koko yhteiskuntaan.
Termi "science fiction" on amerikkalaisen tieteislehtien toimittajan Hugo Gernsbackin keksimä. Suomessa termin tieteiskirjallisuus loi tohtori Eino Kauppinen 1950-luvun alkupuolella.
Tieteiskirjallisuudelle on laadittu erilaisia määritelmiä. Tieteiskirjallisuuden rajat eivät ole yksiselitteisen selkeät. Tieteiskirjallisuus lähenee monia kirjallisuudenlajeja, erityisesti kauhu- ja fantasiakirjallisuutta. Näillä kolmella lajilla onkin yhteiset juuret 1800-lukua edeltävässä ei-realistisessa kirjallisuudessa.
Tieteiskirjallisuuden kulta-aikana pidetään aikakautta 1930-luvun puolivälistä 1950-luvun loppuun. Kulta-aikaa seurasi "uusi aalto", joka oli jopa tieteen ja tieteisfiktion vastaista. Modernilla ajalla ilmaantui kyberpunk. Nykyään esillä on ollut myös termi spekulatiivinen fiktio, joka viittaa laajasti kauhuun, fantasiaan ja tieteiskirjallisuuteen.
Tieteiskirjallisuus oli alun alkujaan viihteellisin keinoin tieteellisiä faktoja kertovaa tietokirjallisuutta. Edgar Allan Poen mukaan lajityypissä oli kyse ikään kuin ”vilkaisusta puoliksi suljettujen luomien ali tulevaisuuteen, läpi ajan ja avaruuden”. Vaikka lajityyppi mielletään yleisesti angloamerikkalaiseksi, tieteiskirjallisuus oli levinnyt jo 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa ympäri maailman. Esimerkiksi Kiinassa esiteltiin 1900-luvun ensimmäisinä vuosina "kexuo xiaoshuo" – karkeasti käännettynä tieteistarinat, ja sekä latinalaisessa Amerikassa että Australiassa ensimmäiset tieteisteokset julkaistiin jo 1800-luvun puolella.
Mary Shelleyn vuonna 1818 julkaisemaa kirjaa "Frankenstein" pidetään yleisesti varhaisen tieteiskirjallisuuden merkkipaaluna, sillä se kuvaa tieteellisen kokeen ennakoimattomia seurauksia. Teos mainitaan yleensä myös goottilaisen kauhuromantiikan eräänä merkkiteoksena, ja liitetään usein kauhukirjallisuuden genreen.
Tieteiskirjallisuuden isäksi nimitetään usein ranskalaista Jules Verneä, jonka kirjoissa esiintyvistä keksinnöistä monet ovat myöhemmin toteutuneetkin. Hän esitti esimerkiksi 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa, että ilmaa raskaammat lentolaitteet eli lentokoneet tulevat olemaan suurempi menestys kuin ilmaa kevyemmät eli kuumailmapallot. Kuitenkin jo ennen Verneä Ranskassa oli ilmestynyt yli 100 tieteiskirjallisuudeksi luokiteltavaa teosta.
Proto-scifi tarkoittaa niitä tieteisteoksia, jotka on kirjoitettu ennen varsinaista lajityypin syntyä. Shelleyn ja Vernen teokset kuuluvat niihin, samoin kuin antiikin ajoista saakka moninaiset teokset: Lukianoksen (125–200) satiirit, kuten "Tosi tarina"; Voltairen (1694–1778) "Mikromegas"; William Godwinin (1756–1836) "Man on the Moon" tai Jonathan Swiftin (1667–1745) "Gulliverin retket". Samoin moni tieteenharjoittaja kirjoitti kaunokirjallisia teoksia osittain aikansa tieteellisiin teorioihin pohjautuen; Johannes Keplerin (1571–1630) "Somnium" on eräs varhainen esimerkki tästä.
Tieteiskirjallisuus alkoi muotoutua omaksi lajikseen vasta 1800-luvun lopulla, jolloin teollisen vallankumouksen ja Charles Darwinin kehitysopin vaikutukset heijastuivat kirjailijoiden, muun muassa Jules Vernen ja H. G. Wellsin tuotantoon. Monet tieteiskirjallisuuden yksittäiset ainekset ja piirteet olivat kuitenkin esiintyneet jo aiemmassa kirjallisuudessa. Varsinaisen tieteiskirjallisuuden – lajin sisäisistä käytänteistä tietoisen kirjallisuuden – kirjoittaminen käynnistyi laajemmin vasta 1920-luvulla. Erityisesti 1900-luvun alun Amerikassa ja Englannissa lajityyppi keskittyi tähtitieteen ja avaruusmatkailun kansantajuistamiseen kaunokirjallisuuden keinoin, mutta mukana olivat myös monenlaiset muut vaikutteet, kuten psykologiset, poliittiset ja utopistiset teemat. Luonnontieteelliseen ja tekniseen tarkkuuteen pyrkivää tieteiskirjallisuutta kutsutaan kovaksi scifiksi.
Myös poliittiset utopiat ja dystopiat koetaan tieteiskirjallisuudelle läheiseksi. Platonin "Valtiosta" Aldous Huxleyn "Uljaaseen uuteen maailmaan", George Orwellin "Vuonna 1984:ään" ja Ursula K. Le Guinin "Osattomien planeettaan".
Lajityyppi on kokenut monia vaiheita 1950-luvun tummasävyisestä maailmanlopun kirjallisuudesta 1970-luvun feminismiin ja 1980-luvun kyberpunkin virtauksiin. Nykyisin tieteiskirjallisuus sisältää moninaisia alalajeja. Valtavirtakirjallisuus myös käyttää enenevässä määrin tieteiskirjallisuuden aineksia.
Avaruusooppera-sanan juuret ovat saippuaoopperassa, väljimmillään sillä tarkoitetaan mitä tahansa avaruuteen sijoittuvaa seikkailua, mutta toisaalta sillä voidaan viitata myös kyseisen alalajin laatuun: toimintapainotteiset, liioittelevat tai viihteelliset avaruusseikkailut leimataan monesti avaruusoopperoiksi. Parhaimmillaan avaruusoopperat ovat taidokkaita luomuksia, mutta ne voivat myös parodioida lajin militaristisia puolia.
Tieteiskirjallisuudessa kerronta on monesti suoraviivaisempaa ja selkeämpää kuin kaunokirjallisuudessa yleisesti. Sekä tieteiskirjoja että tavanomaista näytelmäkirjallisuutta kirjoittanut Orson Scott Card on arvioinut syyksi sen, että tieteiskirjallisuudessa älyllisyys ja sanoma ovat usein itse tarinan ominaisuuksia, eikä niitä tarvitse luoda tekstiin tyylikikoilla tai vertauskuvallisella kerronnalla. Monet yleisen kirjallisuuden asiantuntijat ja kriitikot kuitenkin pitävät helppolukuista tyyliä merkkinä taiteellisten ansioiden puutteesta. Tätä Orson Scott Card pitää väärinkäsityksenä:
Varhaiset tieteiskertomukset 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa olivat kuvitelmia tulevaisuudesta ja yhteiskunnallisia utopioita. Itsenäistymisen jälkeen ilmestyi useita teoksia, joiden voi sanoa edustavan Euroopassa 1800-luvun loppupuolelta asti yleistä tulevaisuuden sota -lajityyppiä. Jännitysromaaneissa taas esiteltiin tulevaisuuden keksintöjä, aika- ja avaruusmatkoja. 1940-luvun lopulta alkaen tieteiskirjallisuus oli yleisimmin nuortenkirjallisuutta, mutta nykyaikaisen tieteiskirjallisuuden käsite tuli Suomessa 1950-luvulla tunnetuksi. Vuonna 1968 ilmestyi Erkki Ahosen "Paikka nimeltä Plaston", joka oli ensimmäinen vakava aikuisten tieteisromaani pitkään aikaan. 1970-luvun romaaneissaan Ahonen pohti ihmisen ja tekniikan suhdetta muuttuvassa yhteiskunnassa.
Suomalainen science fiction -fandom järjestäytyi 1970-luvun lopulla. 1980-luvulla harrastajalehdet alkoivat julkaista tieteisnovelleja ja Suomen tieteiskirjoittajat perustettiin. Suomalaisia tieteisromaaneja alkoi ilmestyä säännöllisesti 1990-luvulta alkaen. Tunnettuja tieteiskirjailijoita ovat muun muassa Risto Isomäki ja Hannu Rajaniemi. Tieteiskirjallisuutta ovat kirjoittaneet myös Johanna Sinisalo, Leena Krohn, Maarit Verronen, Pasi Ilmari Jääskeläinen, Tero Niemi ja Anne Salminen, Anne Leinonen sekä J. Pekka Mäkelä.