Rattikelkkailu
Rattikelkkailu on kelkkailu-urheilua kaksi- tai nelihenkisin joukkuein, jotka istuvat nykyaikana kuomulla peitetyn, vaijereilla ohjattavan kelkan kyydissä nopeilla, reunavalleilla varustetuilla jäisillä radoilla.
Tiettävästi ensimmäistä varsinaista rattikelkkaa käytti talvella 1888–1889 Sveitsin Davosissa lomailemassa ollut yhdysvaltalainen Stephen Whitney. On myös esitetty, etä laji olisi kehitetty jo 1880-luvun alkupuolella Albanyssa, New Yorkin osavaltiossa Yhdysvalloista, ja sieltä kulkeutunut Sveitsiin. Sveitsi onkin kautta aikain ollut lajin emä- ja keskusmaa. Vuonna 1897 perustettiin Sankt Moritzissa ensimmäinen kelkkailuseura, ja vuonna 1903 rakennettiin ensimmäinen keinotekoinen rata St. Moritzin ja Celerinan välisen tien varrelle.
Aivan alkuaikoina kelkat rakennettiin puusta, mutta sittemmin siirryttiin teräksen käyttöön. Rattikelkkailusta tuli nopeasti rikkaan ja seikkailunhaluisen väen ajanvietettä.
Kansainvälinen kelkkailuliitto perustettiin vuonna 1923, ja rattikelkkailu olikin mukana jo seuraavana vuonna järjestetyissä ensimmäisissä talviolympialaisissa Ranskan Chamonix’ssa, jotka toimivat myös lajin ensimmäisinä maailmanmestaruuskilpailuin. Tuolloin kilpailtiin neljän ja viiden miehen kelkoilla samassa sarjassa. 1928 Sankt Moritzin olympialaisissa kilpailtiin viiden miehen kelkoilla, ja 1932 Lake Placidin kisoissa vakiintuivat sarjoiksi kahden ja neljän miehen kelkat.
Naisten kahden hengen rattikelkkailu oli ensimmäistä kertaa olympialaisissa 2002 Salt Lake Cityssä. Ensimmäinen naisten kansainvälinen kilpailu käytiin vuonna 1990. MM-kisat naisille järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 2000, ja maailmancupissa on kilpailtu vuodesta 2002 lähtien.
Menestyneimpiä rattikelkkailumaita ovat olleet sekä Itä- että Länsi-Saksa ja Sveitsi. Eniten arvokisamitaleja (olympialaiset sekä EM- ja MM-kilpailut) ovat keränneet sveitsiläiset laskijat. 1970-luvulla Itä-Saksasta kasvoi rattikelkkailun mahtimaa kelkkojen teknisen kehitysten edistysaskelten seurauksena, ja Saksojen yhdistymisen jälkeen ovat saksalaislaskijat kahmineet 1990-luvulla mitaleita roppakaupalla. Myös Italialla on pitkät rattikelkkailuperinteet, mutta parhaat vuodet ajoittuvat 1950–1960-luvulle. Samoin Itävallan kirkkaimmat vuodet ovat jo takanapäin. Kansainvälisiin arvokilpailuihin on ottanut osaa myös vähemmän perinteisiä talviurheilumaita kuten Australia, Japani, Uusi-Seelanti ja Jamaika. Jamaikan joukkueen osallistumisesta 1988 Calgaryn olympialaisiin on tehty fiktiivinen elokuva "Kelkkajengi" vuonna 1993.
Rattikelkkailun lopputulokseen merkittävimmin vaikuttava tekijä on lähtökiihdytys. Lähtö tapahtuu 15 metrin mittaiselta tasaiselta alueelta niin sanottuna lentävänä lähtönä, jossa kelkan kaksi- tai nelihenkinen miehistö kiihdyttää alkuvauhdin työntämällä kelkkaa juosten, ja hyppää sen jälkeen sen kyytiin. Nelihenkisen joukkueen jarrumiehelle tulee juoksumatkaa noin 50 metriä. Ennen 1930-lukua kilpailijat istuivat jo valmiiksi kelkan kyydissä, ja lähtö tapahtui kun kelkan edestä poistettiin pönkkä. Sittemmin siirryttiin lentävään lähtöön, mutta aluksi vain jarrumiesten oli sallittua työntää kelkkaa.
Laskun aikana etummaisena istuva miehistön jäsen pyrkii välttämään hidastavia törmäyksiä reunavalleihin. Muiden henkilöiden on vain pidettävä päänsä alhaalla ja pysyteltävä liikkumattomina. Kun kelkka on ylittänyt maaliviivan, on jarrumiehen tehtävänä vetäistä jarruvivusta.
Kilpailuissa on kaksi tai neljä laskua, joiden yhteisaika ratkaisee lopputulokset. Ajat mitataan sadasosasekunnin tarkkuudella. Huippunopeudet nousevat noin 140–150 kilometriin tunnissa.
Nimestään huolimatta rattikelkkaa ei ohjata ratilla vaan vaijerilla. Jo lajin alkuvuosina kelkan ohjaaminen tapahtui kaksipäisen vaijerin avulla, mutta 1930–60-luvuilla käytettiin rattiohjausta. Sittemmin siirryttiin takaisin vaijereihin, mutta suomen kieleen oli jo vakiintunut nimitys rattikelkkailu.
Kahden hengen kelkan vähimmäispaino on 170 kg ja neljän hengen kelkan 210 kg. Miehistön ja kelkan yhteispaino saa kahden hengen kilpailussa olla miehillä maksimissaan 390 kg ja naisilla 340 kg, neljän miehen kilpailussa 630 kg. Maksimipainon saavuttamiseksi voidaan kuormitusta lisätä kelkkaan kiinnitettävillä lisäpainoilla.
1930-luvulla alkoivat ilmestyä nykyisten kaltaiset, kuomuilla peitetyt kelkat. Kelkanrakennustaito onkin pitkän aikaa ollut lajin merkittävä osa-alue, jonka johtavana maana ovat eri aikoina olleet Sveitsi, Italia ja 1970-luvulla Itä-Saksa, joka kehitti kelkkojen aerodynaamisia ominaisuuksia muun muassa tuulitunnelia apuna käyttäen. Sen jälkeen kelkanrakennus muodostuikin varsinaiseksi tekniseksi kilpajuoksuksi, jossa hyödynnetään muun muassa auto- ja lentokoneteollisuuden innovaatioita. 1990-luvulta lähtien kelkkojen rakennetta koskevia säännöksiä on tiukennettu kehittelyn hillitsemiseksi.
Radan pituuden tulee olla 1200–1300 metriä, josta vähintään 1200 metriä alamäkeen.
Vuonna 1969 rakennettiin ensimmäinen keinojäärata Königsseehen, Baijeriin. Sen jälkeen kalliit keinoradat ovat yleistyneet kiihtyvällä tahdilla. Maailmassa on nykyisellään vain kourallinen kansainväliset mitat täyttäviä ratoja, pääasiassa talviolympialaisten isäntäkaupungeissa, joista ainoastaan Sankt Moritzin rata on perinteinen luonnonjäärata.