Alexandre Dumas (vanhempi)
Alexandre Dumas vanhempi, koko nimeltään Dumas Davy de la Pailleterie, (24. heinäkuuta 1802 Villers-Cotterêts – 5. joulukuuta 1870 Puys lähellä Dieppeä) oli romantiikan ajan ranskalainen romaanikirjailija. Hänen kuuluisimmat teoksensa ovat "Kolme muskettisoturia" ja "Monte-Criston kreivi".
Alexandre Dumas syntyi Villers-Cotterêtsissa, Aisnessa, lähellä Pariisia. Hän oli markiisi Antoine-Alexandre Davy de la Pailleterien lapsenlapsi. Dumas’n isoisä asui Santo Domingon siirtokunnassa (nykyään Dominikaaninen tasavalta mutta ennen osa Haitia) plantaasilla ja meni siellä naimisiin mustan orjan Marie-Céssette Dumas’n kanssa. Vuonna 1762 Marie-Céssette synnytti pojan, Thomas-Alexandren, ja kuoli pian sen jälkeen.
Kun markiisi ja hänen nuori poikansa vuonna 1780 palasivat Normandiaan, orjuus oli yhä voimassa. Niinpä poika joutui kärsimään siitä, että oli puoliksi musta. Vuonna 1786 Thomas-Alexandre liittyi Ranskan armeijaan mutta aristokraattisen sukunsa mainetta suojellakseen värväytyi äitinsä tyttönimellä. Ranskan suuren vallankumouksen seurauksena markiisi menetti omaisuutensa, mutta hänen mulattipoikansa Thomas-Alexandre Dumas kunnostautui kyvykkäänä ja rohkeana sotilaana Napoleon Bonaparten armeijassa.
Thomas-Alexandre Dumas meni naimisiin Marie-Louise Elizabeth Labouret’n kanssa vuonna 1792, ja heti seuraavana vuonna hänet ylennettiin kenraaliksi. Kenraali Dumas seurasi Napoleonia tämän sotaretkillä, muun muassa Egyptissä. Heidän välinsä kuitenkin viilenivät, ja kenraali joutui epäsuosioon.
Vuonna 1802 Marie-Louise synnytti heidän poikansa Alexandre Dumas’n, josta tuli sittemmin Ranskan taloudellisesti menestyksekkäin kirjailija. Kenraali Dumas kuoli vuonna 1806 sotavankeuden heikentämänä. Alexandre oli silloin vain neljävuotias, ja hänen äitinsä jäi lähes köyhtyneenä kasvattamaan yksin poikaa vaikeissa olosuhteissa. Eläkettä hän ei saanut Napoleonin epäsuosion vuoksi.
Äiti ja sisar opettivat Alexandrea kotona, mutta tämä ei ollut opiskelusta kovin innostunut. Sen sijaan Alexandre rakasti kirjoja: hän luki kaiken, mitä käsiinsä sai. Äiti kertoi hänelle myös tarinoita isän urheista sotilasteoista Napoleonin kunnian vuosien aikana. Tarinat ruokkivat Alexandren vilkasta mielikuvitusta seikkailuineen ja sankareineen.
Vaikka Dumas’n perhe oli köyhä, heillä oli yhä isän ansiokas maine ja aristokraattisia suhteita. Monarkian palauttamisen jälkeen 20-vuotias Alexandre Dumas muuttikin Pariisiin, jossa hän pääsi kirjuriksi Palais-Royalista vaikutusvaltaisen Orléansin herttuan kansliaan.
Työskennellessään Pariisissa Dumas alkoi kirjoittaa artikkeleita aikakauslehtiin ja näytelmiä teatteriin. Vuonna 1829 valmistui hänen ensimmäinen näytelmänsä, joka saavutti suurta yleisönsuosiota. Seuraavana vuonna hänen toinen näytelmänsä osoittautui yhtä suosituksi, ja sen seurauksena Dumas pystyi taloudellisesti työskentelemään täysipäiväisenä kirjailijana. Vuonna 1830 hän osallistui vallankumoukseen, jossa syrjäytettiin kuningas Kaarle X. Tämän tilalle valtaistuimelle nostettiin Dumas’n entinen työnantaja Orléansin herttua, ”porvariskuningas”, joka hallitsi nimellä Ludvig Filip.
1830-luvun puoliväliin asti Ranskassa elämä pysyi epävakaana, ja muutokseen pyrkivien tyytymättömien tasavaltalaisten ja köyhtyneiden kaupunkityöläisten aiheuttamia ajoittaisia levottomuuksia ilmeni. Kun elämä hiljalleen palautui normaaleihin uomiinsa, kansakunta alkoi teollistua, ja parantuvan talouden myötä lehdistösensuurin lakattua ajat alkoivat muuttua hyvin suotuisiksi Alexandre Dumas’n taidoille.
Kirjoitettuaan lisää menestyksekkäitä näytelmiä Dumas keskittyi romaaneihin. Vaikka hän harrasti tuhlaavaista elämäntyyliä ja kulutti enemmän kuin ansaitsi, hän osoitti olevansa erittäin terävä-älyinen markkinoija. Kun sanomalehdet vaativat häneltä kovasti jatkokertomuksen muodossa olevia romaaneja, Dumas yksinkertaisesti kirjoitti vuonna 1838 uudelleen yhden näytelmistään ja sai aikaan ensimmäisen jatkokertomusromaanin "Le Capitaine Paul". Menestys sai Dumas’n perustamaan tuotantostudion, joka tuotti satoja tarinoita. Dumas itse ideoi ja valvoi tarinoiden kirjoittamista, mutta palkatut työntekijät tekivät varsinaisen työn.
Vuonna 1840 Dumas meni naimisiin näyttelijä Ida Ferrier’n kanssa mutta jatkoi lukuisia rakkaussuhteitaan toisten naisten kanssa; hän siitti ainakin kolme aviotonta lasta. Yksi näistä lapsista, vuonna 1824 syntynyt ja isänsä mukaan nimetty poika, seurasi Dumas’n jalanjälkiään, ja myös hänestä tuli menestynyt romaani- ja näytelmäkirjailija. Jotta heidät saman nimen ja ammatin vuoksi erottaisi toisistaan, toiseen viitataan nimellä Alexandre Dumas vanhempi, kun taas toinen on Alexandre Dumas nuorempi.
Alexandre Dumas vanhempi kirjoitti seikkailuja tulvillaan olevia tarinoita ja historiallisia kronikoita, jotka valtasivat ranskalaisen yleisön mielikuvituksen. Hänen tarinoidensa jatkoa odotettiin hanakasti.
Dumas ansaitsi kirjoittamisella paljon rahaa, mutta hän oli yhtenään rahaton ja veloissa, koska tuhlasi ylenpalttisesti lukemattomiin naisiin ja ylelliseen elämään. Château de Monte-Cristo, hänen rakennuttamansa valtava ja kallis kartano, oli jatkuvasti täynnä vieraita, jotka käyttivät hyväkseen hänen anteliaisuuttaan. Kun kuningas Ludvig Filip syrjäytettiin toisessa vallankumouksessa, vastavalittu presidentti Ludvig Napoleon Bonaparte ei suhtautunut Dumas’han suopeasti. Vuonna 1851 Dumas’n oli lopulta pakko paeta velkojiaan Brysseliin. Sieltä hän matkusti Venäjälle, jossa ranska oli toinen kieli ja jossa hänen kirjoituksensa olivat myös valtaisan suosittuja.
Dumas vietti Venäjällä kaksi vuotta ennen kuin lähti etsimään seikkailuja ja aineksia uusiin tarinoihin. Maaliskuussa 1861 perustettiin Italian kuningaskunta, jonka kuninkaaksi kruunattiin Viktor Emanuel II. Seuraavien kolmen vuoden ajan Alexandre Dumas osallistui taisteluun yhdistyneen Italian puolesta ja palasi Pariisiin vuonna 1864.
Menestyksestä ja aristokraattisista suhteista huolimatta Dumas’n sekaverisyys vaikutti häneen koko elämän ajan. Vuonna 1843 hän kirjoitti novellin, joka käsitteli jonkin verran rotuun liittyviä kysymyksiä ja kolonialismin vaikutuksia. Silti rasistiset asenteet heikensivät hänen asemaansa Ranskan historiassa pitkään 5. joulukuuta 1870 tapahtuneen kuolemansa jälkeenkin.
Alexandre Dumas haudattiin seudulle, jossa hän oli syntynyt. Hänen jäännöksensä olivat Villers-Cotterêtsin hautausmaalla 30. marraskuuta 2002 saakka. Ranskan presidentin Jacques Chiracin käskystä Dumas’n ruumis kaivettiin ylös. Televisioidussa seremoniassa Dumas’n uusi arkku kuljetettiin juhlallisessa paraatissa Pariisin Panthéoniin, suureen mausoleumiin, johon Ranskan kuuluisia henkilöitä on haudattu. Arkku oli verhottu sinisellä samettikankaalla, ja sen sivuilla oli neljä muskettisotureiksi (Athos, Porthos, Aramis ja D’Artagnan) pukeutunutta miestä.
Seremoniaa seuranneessa haastattelussa presidentti Chirac tunnusti, että rasismia Dumas’ta kohtaan oli ollut. Hän sanoi myös, että vääryydet oli nyt korjattu, kun Alexandre Dumas oli asetettu kirjailijakollegojensa Victor Hugon ja Voltairen rinnalle.
Kunnianosoituksen kautta tunnustettiin, että vaikka Ranskassa oli syntynyt monia suuria kirjailijoita, kukaan ei ole ollut yhtä luettu kuin Alexandre Dumas. Hänen tarinoitaan on käännetty lähes sadalle kielelle, ja ne ovat inspiroineet yli 200 elokuvaa.
Pariisin ulkopuolella sijaitseva Alexandre Dumas’n koti Château de Monte-Cristo on restauroitu ja avoinna yleisölle.