hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
W. C. Fields
W. C. Fields (oik. William Claude Dukenfield, 29. tammikuuta 1880 Darby, Pennsylvania – 25. joulukuuta 1946) oli yhdysvaltalainen koomikko, joka esiintyi sekä näyttämöllä vaudeville-komedioissa että mykkä- ja äänifilmeissä. Hän aloitti esiintymisuransa kolmetoistavuotiaana jonglöörinä. Parikymppisenä hän esiintyi näyttämöllä aikansa suurien nimien Sarah Bernhardtin, Charlie Chaplinin ja Maurice Chevalierin rinnalla. Hän esiintyi suosikkimusikaalissa "Poppy" New Yorkissa 1923. Fieldsin elokuvaura alkoi 1915 komedialla "Pool Sharks". Fields teki kaiken kaikkiaan 37 elokuvaa. Fields tunnetaan pulleasta vartalosta, turpeasta naamasta ja perunanenästä sekä ilkeiden sutkausten heittelijänä. Fieldsin alkoholinkäyttö haittasi hänen elokuva- ja näyttämöuraansa ja lopulta koitui kuolemaksi mahalaukun haavauman kautta.
Etsivä Kaasi
Etsivä Kaasi tai "komisario Kaasi" () on Disneyn eläinmaailman sarjakuvissa esiintyvä hahmo, joka toimii Ankkalinnan poliisilaitoksella poliisimestari Simo Sisun apulaisena. Kaasin ensiesiintyminen tapahtui tarinassa ”Putkimieskopla” (”"The Plumber's Helper"”) vuonna 1938. Suomessa Kaasi esiintyi ensi kertaa Helsingin Sanomien strippisarjassa samana vuonna. Hahmon ovat luoneet käsikirjoittaja Merrill de Maris ja piirtäjä Floyd Gottfredson. Suomessa Kaasi on esiintynyt myös nimillä "Manni" ja "Sakkonen".
Etsivä Kaasi on useimmin kuvattu yksinkertaisena, epäpätevänä ja jopa välinpitämättömänä poliisihahmona, joka esiintyy Mikki Hiiren rikostarinoissa sivuroolissa. Kaasi on kuitenkin esiintynyt myös ainakin kolmessa nimikkotarinassa Aku Ankan taskukirjoissa. Nimikkotarinoissa etsivän poliisitoiminta poikkeaa totutusta selvästi pätevämpään suuntaan.
Suomalainen internetkulttuuri
Suomalaisen internetkulttuurin alku on ajoitettu jo 1980-luvun puolelle. Funet mahdollisti 1980-luvun puolivälissä korkeakouluille ja tiedeyhteisölle sähköpostin ja uutisryhmien käytön. Aluksi nämä toimivat niin sanottuina batch-lähetyksinä, viestit kulkivat oman verkon ulkopuolella, mutta eivät reaaliaikaisesti. Vuonna 1988 Funetin paikallisverkot yhdistettiin Ruotsin kautta Internetiin nopeudella 64kb/s. Tiedeyhteisön ulkopuolella UNIX-järjestelmää käyttävät yritykset saivat sähköposti- ja uutisryhmäyhteyden Euroopan Unix-käyttäjien yhdistyksen EUnet-verkon kautta käyttäen UNIXin UUCP-protokollaa.
Kotikäyttäjillä pääsyä internetiin ei ollut, sen sijaan Suomessa oli 1980- ja 1990-luvuilla aktiivinen BBS-kulttuuri, joka mahdollisti tiedostonsiirron ja keskustelun käyttäjien välillä. Aluksi keskustelu oli harvoin reaaliaikaista, vaan käyttäjä yhdisti tietokoneensa BBS:ään eli purkkiin puhelinverkkoa pitkin ja latasi keskustelupalstat kotikoneelleen. Näin syntyi säästöä puhelinlaskuissa ja usein yksilinjainen "purkki" ei ollut 'varattu'. Samoihin aikoihin oli käytössä muitakin tekstipohjaisia verkkopalveluita, jotka mahdollistivat esimerkiksi pankkiasioiden hoitamisen kotitietokoneella.
1990-luvun alussa Suomen UNIX-käyttäjäin yhdistys FUUG (myöhemmin EUnet) tarjosi sähköpostipalveluita myös yksityishenkilöille. Internet muuttui nykyisen oloiseksi vuonna 1993, kun graafista käyttöliittymää (World Wide Web) tukenut Mosaic-selain julkistettiin. 1990-luvun puolivälin aikoihin ennen nopeiden Internet-yhteyksien yleistymistä kotikäyttäjät pystyivät käyttämään Internetiä analogisen modeemin avulla soittamalla palveluntarjoajien maksullisiin palvelunumeroihin. Vuonna 1994 näitä SLIP-yhteyksiä tarjosivat EUnet, X-Gateway, Clinet, Tele ja MITS. Vuonna 1998 Telen liittymissopimukseton "iNET OPEN" nettiyhteys maksoi 58 penniä/minuutti. Vuoden 1998 jälkeen internetyhteydet alkoivat yleistyä kotikäytössä minuuttimaksujen tilalle tulleiden kiinteiden kuukausimaksujen johdosta, ja 'netti' muuttui alan harrastajien temmellyskentästä koko kansan olohuoneeksi. Yhteyksiä tarjottiin ISDN:n, ADSL:n ja kaapelimodeemin kautta.
Maailmalla: Mosaic-selain julkaistiinMaailmalla: Yahoon linkkihakemisto avattiin, W3C perustettiin
Maailmalla: AltaVista-hakukone kehitettiin Digital Equipment Corporationin tutkimuslaboratoriossa
(Radio Hämeen 1996 taltio archive.org:ssa)
Maailmalla: Google perustettiin.
Maailmalla: Napster kehittiin, vertaisverkkojen aika alkoi.
Maailmalla: Wikipedia perustettiinMaailmalla: kuvafoorumien buumin aloittanut 4chan perustetaan.
Maailmalla: yhteisöpalvelu Facebook avataan.Maailmalla: YouTube ja Google Maps aloittavat.Maailmalla: Mikroblogipalvelu Twitter aloittaa toimintansa.
Maailmalla: Kiinalaisten netinkäyttäjien määrä ohitti yhdysvaltalaisetMaailmalla: Data.gov – Hallinnon avoin data nousi otsikoihin Barack Obaman hallinnon Open Government -direktiivin myötä
Maailmalla: Internetin käyttäjämäärä ylitti kolme miljardia.
Maailmalla: Facebook julkisti aikajanan ja muita uudistuksia, aluksi vain kehittäjien nähtäville..
Baritonitorvi
Baritonitorvi tai pelkkä baritoni (, tai "euphonium", joka on tarkasti ottaen hieman eri soitin) on vaskisoitinperheen baritoniääni. Se muistuttaa eniten tuubaa. Baritonitorven ääniala on oktaavin tuuban äänialaa korkeampi ja se on myös tuubaa pienikokoisempi. Soittimen toinen nimi "eufonium" tulee kreikasta ja tarkoittaa kauniisti soivaa.
Baritonitorvi on kehittynyt Adolphe Saxin saxhorn-soittimista samalla tavalla tuuban kanssa. Maakohtaisia eroja on. Niin sanotut saksalaiset baritonitorvet eli munabaritonit ovat ovaalinmuotoisia, sylinteriventtiilisiä ja ääneltään terävämpiä, yhdysvaltalaiset soittimet taas ovat pumppuventtiilisiä, laajamensuurisempia ja tummempia ääneltään. Brittiläinen perinne suosii pumppuventtiilisiä ja raskaampia mutta samalla hieman pienempiä instrumentteja.
Baritonitorvea kutsutaan myös keisaritorveksi Venäjän keisari Aleksanteri III:n mukaan, joka oli innokas baritoninsoiton harrastaja.
Baritonitorvi on rakenteeltaan tuuban kaltainen. Siinä on yleensä neljä venttiiliä, ja se on viritykseltään oktaavin B-vireistä trumpettia matalampi. Baritonitorvelle kirjoitetaan useimmiten joko transponoidulle diskanttiavaimelle tai transponoimattomalle bassoavaimelle. Soittimen ääniala on noin iso fis– c3. Baritonitorven ääni on pehmeä ja pyöreä. Suukappale on samankokoinen kuin pasuunan suukappale.
Useissa maissa baritonitorvi ja eufonium on luokiteltu eri soittimiksi, joiden suurin ero on lähinnä putken muodossa: Eufoniumin putki avautuu kartiomaisesti kuten tuubassa, minkä ansiosta eufoniumin ääni on baritonitorvea tummempi ja pehmeämpi.
Baritonitorvi ei kuulu sinfoniaorkesterin vakiosoittimiin, eikä sinfonisessa materiaalissa sille ole kovin paljon käyttöä. Kuuluisia esimerkkejä baritonitorven käytöstä sinfoniaorkesterissa ovat esimerkiksi Richard Straussin Don Quixote ja Gustav Holstin Planeetat. Puhallinorkestereissa baritonitorvea käytetään laajasti.
Mikojan-Gurevitš MiG-3
Mikojan-Gurevitš MiG-3 (Микоян-Гуревич МиГ-3) oli Neuvostoliiton parhaita hävittäjäkoneita toisen maailmansodan alussa. Se oli toinen Artem Mikojanin suunnittelema hävittäjä. Se oli kehitetty MiG-1-hävittäjästä pyrkimyksenä korjata sen huonoa ohjattavuutta.
MiG-3 oli suunniteltu suurten korkeuksien hävittäjäksi. Se ei ollut edukseen matalissa ja keskikorkeuksissa, joissa ilmataistelut
käytiin Venäjän taivaalla. Havaittuaan koneen puutteet ilmataistelussa lentäjät välttivät myös neuvostoliittolaisessa lentokoulutuksessa suosittua kaartotaistelua ja käyttivät niin sanottua heiluritaktiikkaa syöksy-tulitus-syöksy pois tai ylösveto saavutetulla nopeudella. Näin käytettynä nopeutta hyödyntämällä kone oli tehokas muun muassa Suomen ilmavoimien käyttämää Brewster F2A - hävittäjää vastaan.
Koneella oli taipumus kiertoon laskeuduttaessa – tämä johtui moottorin suuresta massasta suhteessa rungon pituuteen, mikä heikensi pituusvakavuutta. Tätä oli pyritty korjaamaan lisätyllä siiven V-kulmalla MiG-1:een verrattuna.
Maaliskuussa 1941 valmistui päivittäin kymmenen MiG-3-konetta. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 valmiina oli 1 200 MiG-3-hävittäjää.
Moskovan taistelussa MiG-3-hävittäjälentäjät saavuttivat runsaasti ilmavoittoja saksalaisista pommikoneista. Sodan pakottavassa yleistilanteessa koneeseen asennettiin myös kiskot RS-82-raketteja varten auttamaan maavoimien suorassa tukemisessa vaikka kone ei soveltunutkaan rynnäkkötehtäviin.
Konetta ei enää kehitetty, koska sen käyttämät Mikulin-moottorit varattiin Iljušin Il-2 -maataistelukoneen tuotantoon. Siinä kokeiltiin Švetsov AŠ-82 -tähtimoottoria, mutta tämä versio ei tarjonnut parempaa suorituskykyä kuin mitä samaa moottoria käyttävällä Lavotškin La-5:llä jo oli.
Pääosa MiG-koneista vedettiin pois etulinjan tehtävistä vuoden 1943 tienoilla. Tunnetuin tyypillä lentänyt on Aleksandr Pokryškin, joka oli liittoutuneiden johtava hävittäjä-ässä.
Vuonna 1942 Suomi neuvotteli Saksan kanssa 22 MiG-3-sotasaaliskoneen ostamisesta. Koneet tilattiin joulukuussa 1942. Koneiden toimitukset viivästyivät ja suomalaisten tiedusteltua toukokuussa 1943 syytä tähän, saksalaiset ilmoittivat kone-erän tuhoutuneen ilmapommituksessa.
Ofikleidi
Ofikleidi on vaskipuhallinsoitin, jolle haettiin patentti vuonna 1810. Soitinta käytettiin tiettävästi ensimmäistä kertaa Gaspare Spontinin oopperassa "Olimpie" vuonna 1819. Ofikleidiä käyttivät myös mm. Felix Mendelssohn ja Hector Berlioz. Soittimen käyttö on harventunut 1900-luvun alusta lähtien.
Afuchê
Afuchê on brasilialaista alkuperää oleva idiofoneihin kuuluva lyömäsoitin. Se on helistin, joka on yleensä tehty hedelmän kuoresta ja päällystetty verkolla. Soitinta käytetään erityisesti samba-musiikissa. Afuchên käyttö on nykyään harvinaistunut, mutta sen katsotaan olevan cabasa-nimisen soittimen edeltäjä.
Yhteydetön kielioppi
Yhteydetön kielioppi tai kontekstiton kielioppi on kielitieteessä ja tietojenkäsittelytieteessä formaali kielioppi, jossa jokainen kirjoitussääntö on muotoa 
missä V on "välike" ("välisymboli",) joka ei saa olla tyhjä, ja "w" "päätemerkeistä" ("päätesymboleista") ja/tai välikkeistä koostuva merkkijono. Korvauksen voi tehdä aina riippumatta V:n kontekstista eli sitä ympäröivistä symboleista; tästä nimi yhteydetön tai kontekstiton. Formaali kieli on yhteydetön jos sen tuottaa yhteydetön kielioppi. Kielioppi on kontekstiton jos ja vain jos se voidaan tunnistaa pinoautomaatilla.
Yhteydetön kielioppi on nelikko 
formula_1, missä
Esimerkki 1:
Yksinkertainen yhteydetön kielioppi on
Kielioppi tuottaa kielen
formula_6
Esimerkki 2:
Seuraava kielioppi tuottaa sellaisista aakkoston {a,b} merkkijonoista koostuvan kielen, joissa on eri määrä merkkejä a ja b.
Tässä T voi tuottaa kaikki merkkijonot, joissa on sama määrä a:ta ja b:tä. U tuottaa merkkijonot, joissa on enemmän a- kuin b-merkkejä ja V vastaavasti sellaiset jonot, joissa a:ta on vähemmän.
Kontekstivapaiden kielten joukko on suljettu yhdisteen, katenaation ja Kleenen tähden suhteen, mutta toisin kuin säännöllisten kielten joukko, se ei ole suljettu leikkauksen tai komplementin suhteen.
On kaksi tapaa kuvata kuinka tietty merkkijono voidaan tuottaa annetusta kieliopista. Yksinkertaisempi tapa on listata peräkkäiset symbolijonot alkaen lähtösymbolista ja päättyen lopulliseen merkkijonoon. Jos jokaisessa johdon askeleessa produktiota käytetään merkkijonon vasemmanpuoleisimpaan välikkeeseen, kyseessä on ns. "vasen johto", vastaavasti voidaan määritellä "oikea johto". Esimerkiksi seuraavassa kieliopissa
merkkijonon "1 + 1 + 1" voi tuottaa vasemmalla johdolla (S → S + S → 1 + S → 1 + S + S → 1 + 1 + S → 1 + 1 + 1) tai oikealla johdolla (S → S + S → S + 1 → S + S + 1 → S + 1 + 1 → 1 + 1 + 1).
Johtoja voidaan kuvata myös jäsennyspuilla. Jäsennyspuut karsivat johdoista pois epäoleelliset erot. Esimerkiksi edellä kuvatussa vasemmassa johdossa jäsennyspuu on samanlainen, suoritettiinpa produktiot sitten järjestyksessä 1 + S + S → 1 + 1 + S → 1 + 1 + 1 tai 1 + S + S → 1 + S + 1 → 1 + 1 + 1. Seuraavassa on esitetty tämän johdon jäsennyspuu:
Jos samalle merkkijonolle on kieliopissa mahdollista laatia useita jäsennyspuita, kieliopin sanotaan olevan moniselitteinen.
Kukin yhteydetön kielioppi voidaan muuttaa vastaavaksi Chomskyn normaalimuodossa tai Greibachin normaalimuodossa olevaksi kieliopiksi; jälkimmäinen sillä ehdolla, ettei kielioppi tuota tyhjää merkkijonoa. "Vastaava" tarkoittaa tässä sitä, että kieliopit tuottavat saman kielen.
Chomskyn normaalimuodossa olevan kieliopin produktiot ovat erityisen yksinkertaisia, minkä vuoksi tällä normaalimuodolla on sekä teoreettisia että käytännön sovelluksia. Sen avulla voidaan esimerkiksi konstruoida algoritmi, joka ratkaisee kuuluuko annettu merkkijono kieliopin tuottamaan kieleen vai ei (CYK-algoritmi).
Kastraattilaulaja
Kastraattilaulaja on mieslaulaja, jolta on tämän sopraano- tai alttoäänen säilyttämiseksi kastraatiossa poistettu molemmat kivekset. Leikkaamattomilla miehillä kivesten tuottamat sukupuolihormonit aiheuttavat normaalisti murrosiässä äänenmurroksen. Kastraatti kasvaa keholtaan aikuisen mittoihin, mutta hänellä on ikuisesti pojan ääni, sillä kurkunpää jää esipuberteettiseen tilaan. Kastraatit ovat siis eunukkeja. Kastraattilaulajissa yhdistyi naistyypillinen korkea ääni ja miehen keuhkojen tilavuus sekä miehen lihasvoima.
Kastraattilaulajia tehtiin Italiassa vuosisatojen ajan, koska naisten ei annettu laulaa kirkossa kristillisessä Italiassa. Kirkkokuorot täytettiin tästä kiellosta johtuen miespuolisilla. Selitykseksi on tarjottu väärin tulkittua Apostoli Paavalin Raamatusta löytyvää mainintaa siitä että naisten tulee olla hiljaa. Kastraattilaulajat oli erityisesti italialainen ilmiö, jossa tapa aloitettiin 1500-luvun lopulla. Alkusysäyksen tapa sai Rooman Sikstuksen kappelin monimutkaisen kirkkomusiikin tarpeista. Toisen sysäyksen tapa sai 1600-luvulla oopperan tarpeista. Pojat kastroitiin 7–9 vuoden ikäisinä. Kastraatit olivat 1600- ja 1700-lukujen eurooppalaisessa musiikkielämässä hyvin yleisiä ja nauttivat usein suurta arvostusta. Sikstuksen kappelissa kastraattilaulajat lauloivat vuoteen 1903 asti.
Historian kuuluisimmat kastraattilaulajat ovat Farinelli, Senesino ja Caffarelli. Käytäntö kiellettiin myöhemmin, ja viimeinen kastraattilaulaja, Alessandro Moreschi, kuoli vuonna 1922. Moreschi on ainoa kastraattilaulaja jonka äänestä on tallenteita, sillä hän ehti eläessään levyttää. Moreschin tallenteista hänen ääntään on kuvailtu sopraanoääneksi joka on hieman paksumpi kuin yleensä naisilla. Tunnetuimmista kastraattilaulajista Farinellia on kuvailtu sopraanoksi ja Senesinoa sekä Caffarellia altoiksi (mezzosopraano).
Kastraatioperinteen kieltämisen jälkeen vanhaa musiikkia esittäessä on tullut ongelmaksi se, miten alun perin sopraano- tai alttoäänille kirjoitetut miesroolit tulisi miehittää. 1900-luvulla oli pitkään tyypillistä, että kastraattiosat transponoitiin tavallisille miesten äänialoille. Myöhemmin on tullut vallalle näkemys, että äänialan muuttaminen rikkoo kappaleen rakenteen. Tämä on tärkeää esimerkiksi barokin oopperoiden rakkausduetoissa, jotka usein oli kirjoitettu samalle äänialalle. Siksi nykyään kastraattiosissa käytetään mieluummin naislaulajaa tai kontratenoria. Tosin falsetin käyttäminen tuottaa erilaisen soinnin kuin alkuperäinen kastraattiääni.
Bachelor of Arts
Bachelor of Arts on kansainvälinen nimitys alemmalle korkeakoulututkinnolle. Tutkintonimikettä käytetään esimerkiksi Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Isossa-Britanniassa. Sen lyhenne on B.A. Suomessa vastaava oppiarvo on kandidaatti.
Se käsittää Liberal Artsin, tieteen tai molemmat sisältävät tutkinnot. Tutkinto vastaa ruotsalaista filosofian kandidaatin tutkintoa.
The Game (Queen)
The Game on Queen-yhtyeen 30. kesäkuuta 1980 julkaisema albumi. Se oli Queenin ensimmäinen levy, jossa käytettiin syntetisaattoreita. Albumin kappaleet "Play The Game", "Save Me", "Another One Bites the Dust" ja "Crazy Little Thing Called Love" julkaistiin myös singleinä.
Vuonna 1991 uudelleenjulkaistu Hollywood Recordsin CD-versio sisältää myös bonusraidan:Albumi julkaistiin alun perin vinyylilevynä ja c-kasettina. Vuonna 1986 albumi julkaistiin ensimmäisen kerran cd-levynä, ja uudelleen Mercuryn kuolinvuonna 1991 uudelleensovitetun bonuskappaleen kera. Vuonna 2003 levy julkaistiin Yhdysvalloissa audio-dvd:nä.
Maisema-arkkitehti
Maisema-arkkitehti on ympäristösuunnittelun ammattilainen, joinka erikoisalana on maisema-arkkitehtuurin koko kenttä.
Maisema-arkkitehdin tutkinto () on teknillistieteellinen yliopistossa suoritettava ylempi korkeakoulututkinto. Suomessa maisema-arkkitehteja kouluttaa Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun arkkitehtuurin laitos Espoossa. Opinnot voivat painottua yhdyskuntasuunnitteluun, maiseman suunnitteluun ja rakentamiseen tai maiseman suunnitteluun ja hoitoon. Jatkotutkintona maisema-arkkitehdit voivat suorittaa tekniikan lisensiaatin ja tekniikan tohtorin tutkinnot.
Maisema-arkkitehdin päätavoitteena on löytää tasapaino maisema-arkkitehdin roolille toisaalta luonnon suojelijana ja ekologisten kysymysten asiantuntijana, toisaalta maiseman taiteellisena suunnittelijana. Maisema-arkkitehti pyrkii sovittamaan ihmisen ja luonnon toimintaa toisiinsa, luomaan uutta maisemaa ja hoitamaan vanhaa.
Maisema-arkkitehtuurissa tarkastelun kohteena on ihmisen ympäristö kokonaisuudessaan ulottuen ympäristönsuojelun ja maan käytön kysymyksistä aina kaupunkiaukioiden ja katujen suunnitteluun asti. Maisemasuunnitelma voi olla piha- tai puutarhasuunnitelma, mutta yhtä hyvin kokonaisen kunnan kattava viherverkoston suunnitelma.
Esimerkkejä maisema-arkkitehdin tehtävistä:
Maanmittari
Maanmittarilla tarkoitetaan henkilöä, joka suorittaa maanmittausta tai jolla on alan koulutus.
Tällaisia henkilöitä valmistuu useista kouluista eri asteilta ja nimikkeillä. Ammattikoulusta valmistuu kartoittajia. Ammattikorkeakoulusta valmistuneista käytetään nimeä maanmittausinsinööri (AMK). Aikaisemmin on valmistunut myös maanmittausteknikoita ja maanmittausmekaanikoita. Lisäksi alaa opetetaan Teknillisessä korkeakoulussa.
Maanmittarin työtehtävät voivat liittyä kartoituksen lisäksi esimerkiksi kaukokartoitukseen, geodesiaan, kiinteistö- tai paikkatieto-asioihin.
Vuonna 1628 Kuningas Kustaa II Adolf antoi valtakunnan päämatemaatikko Andreas Bureukselle tehtäväksi maantieteellisten karttojen laatimisen nykyisen Suomen alueesta. Tästä alkoi maanmittaustoiminta Suomessa. Buren kouluttamat maanmittarit kartoittivat vuodesta 1633 alkaen muun muassa tärkeitä kauppareittejä ja tekivät karttoihinsa merkintöjä maatilojen veronkantokyvystä ja alueen luonnonvaroista.
Lääketieteelliset yliopistotutkinnot
Lääketieteellistä tutkintoa vaaditaan lääkärin ammatin harjoittamiseen.
Isossa-Britanniassa lääkärin ammattia saa harjoittaa "Bachelor of Medicine" - tai "Bachelor of Surgery" -tutkinnon (’lääketieteen kandidaatti’ ja ’kirurgian kandidaatti’, MB ja BS) suorittanut. Muita lääkäreitä paitsi kirurgeja kuitenkin puhutellaan nimityksellä "Doctor" (’tohtori’).
Lääketieteellinen tutkinto on kuudessa vuodessa suoritettava 360 opintopisteen laajuinen "Laurea specialistica in Medicina e Chirurgia". Tutkinto on yksiportainen.
Lääketieteen lisensiaatin (lyh. "lääket. lis." ja "LL"; , lyh. "med. lic." ja "ML") tutkintoon (ylempi korkeakoulututkinto) vaaditaan 360 opintopisteen opintoja. Opinnot kestävät kuusi vuotta. Lääketieteessä ei ole alempaa korkeakoulututkintoa, vaan lääketieteen koulutusohjelma on Suomessa yksiportainen. Lääketieteen opiskelija saa kuitenkin lääketieteen kandidaatin (lyh. "lääket. kand." ja "LK"; , lyh. "med. kand." ja "MK") arvonimen suoritettuaan tietyn määrän opintoja.
Lääketieteen tohtorin (lyh. "lääket. toht." ja "LT", , lyh. "med. dr." ja "MD") tutkintoon (jatkotutkinto) vaaditaan väitöskirjaa ja jatko-opintoja (Helsingin yliopistossa 40–60 opintopistettä). Tutkinto oli aiemmin nimeltään lääketieteen ja kirurgian tohtori (lyh. "lääket. ja kir. toht." ja "LKT").
Puhekielessä lääkäristä käytetty nimitys tohtori ei välttämättä liity lääkärin oppiarvoon.
Lääketieteelliset korkeakoulut Yhdysvalloissa myöntävät "Doctor of Medicine" -oppiarvoja (’lääketieteen tohtori’, MD). Tutkinnon saa, kun on suorittanut yliopistossa noin neljän vuoden esiammatillisen koulutuksen ja neljän vuoden lääketieteen opinnot.
On mahdollista osallistua tutkimusprojektiin ja kirjoittaa väitöskirja opintojen aikana. Tällöin valmistuu yliopistosta riippuen esimerkiksi kunniamaininnalla "MD with Thesis" (’lääketieteen tohtori väitöskirjalla’).
Tietotyö
Tietotyö on tiedon parissa tehtyä työtä. Tietotyön vastakohdaksi asetetaan usein fyysinen, "suorittava" työ.
Akateemisessa kirjallisuudessa tietotyötä on tutkittu useilla tieteenaloilla: taloustieteissä, sosiologiassa ja psykologiassa, tietojärjestelmätieteessä, työterveystieteissä sekä organisaatio- ja informaatiotutkimuksen aloilla.
Kirjallisuudessa tietotyö (josta joskus myös käytetään synonyymiä tietointensiivinen työ) on määritelty asiayhteyden mukaan hyvinkin eri tavoin. Esimerkiksi Suomen itsenäisyyden juhlarahaston Sitran ”Tietointensiivinen työ” -hankkeessa päädyttiin tutkimusalan hyvin laaja-alaiseen määrittelyyn:
”Tietointensiiviselle työlle tunnusomaista ovat tiedon vastaanottamiseen, käsittelyyn ja uuden tiedon tuottamiseen liittyvät työn vaatimukset. Tietointensiivistä työtä tehdään usein tieto- ja viestintäteknologian avulla ja työlle ominaista on osaamisen suuri merkitys yksittäisten työntekijöiden, työryhmien ja työorganisaatioiden tasolla.”
Tietotyöllä siis viitataan kehitystrendiin, jonka mukaan perinteinen ruumiillinen tai suorittava työ on suurelta osin korvautunut paitsi korkeaa koulutusta myös tiedon ja uuden tietotekniikan hallintaa edellyttävillä tehtävillä. Yksinkertaisesti sanoen tietotyössä on kyse siitä, että työ on siirtynyt käsistä korviemme väliin.
Ritariperhonen
Ritariperhonen ("Papilio machaon") on apollo- ja ritariperhosten ("Papilionidae") heimoon kuuluva päiväperhoslaji. Se on yksi Suomen suurimmista päiväperhosista.
Ritariperhosen siipien kärkiväli on 7,6–9,3 cm. Yläpuolelta se on pääasiassa keltaisen ja mustan kirjava. Takasiivissä on myös sinistä ja punaiset täplät. Pitkät kapeat kannukset takaosassa ovat ritariperhoselle ja sen lähisukulaisille tunnusomaiset.
Kotelovaiheessa ritariperhonen näyttää käpristyneeltä lehdeltä.
Ritariperhosen levinneisyysalue on huomattavan laaja. Se kattaa suuren osan Eurooppaa ja Aasiaa. Lisäksi ritariperhosta tavataan Pohjois-Afrikassa ja Pohjois-Amerikan länsi- ja keskiosissa.
Ritariperhosta tavataan vuoristoisilla alueilla ja rannikkoseuduilla. Sen tyypillisimpiä elinympäristöjä ovat kosteikot, kukkaniityt, metsänreunat ja suot.
Naaras munii munansa erilaisten sarjakukkaisten tuoreimmille lehdille, etenkin suoputkelle ja karhunputkelle. Ritariperhosen munat ovat vaaleanvihreitä, sileitä ja läpimitaltaan noin 1 mm. Lajin toukka on täysikasvuisena vihreä ja siinä on mustaoransseja kuvioita.
Aikuinen ritariperhonen käyttää ravinnokseen mettä. Toukkavaiheessa ritariperhosen on syötävä runsaasti sarjakukkaiskasveja ("Apiaceae") esim. karhunputkea kerätäkseen kylliksi energiaa nahanluonteja ja lopullista muodonmuutosta varten. Lyhyillä, vahvoilla leuoillaan se jauhaa ravintokasvin lehtiä useiden päivien ajan miltei tauotta. Nautittu kasviaines sisältää myrkyllisiä yhdisteitä, jotka kerääntyvät toukan ruumiiseen ja suojaavat sitä linnuilta ja muilta pedoilta.
Shamisen
Shamisen () eli samisen on banjon tapainen kolmikielinen japanilainen kielisoitin. Sen esimuoto, käärmeennahkakalvoinen "jabisen"　(蛇皮線) kulkeutui Okinawalta päin Japaniin 1560-luvulla. Lukuisten rakenteellisten muutosten jälkeen soitin saavutti kansansuosion. Sillä säestettiin kansanlauluja, runonlaulantaa ja sen soiton opiskelu kuuluu yhä geishojen, perusopetukseen. He ovatkin perinteisesti taitavia soittimen soittajia. Shamisen on myös yksi tärkeimmistä kabukiteatterin soittimista.
Käyttötarkoituksen mukaan shamisenin rakenne voi hieman vaihdella. "Nagauta"-shamisen (長唄三味線)　on ohutkaulainen ja suhteellisen kevytrakenteinen. "Gidayū"-shamisenin (義太夫三味線) kaula on paksumpi ja kaikukoppa hieman isompi. Koillis-Japanissa kehittynyt melko painavarakenteinen "tsugaru"-shamisen (津軽三味線) on nykyään nuorisonkin keskuudessa varsin suosittu.
Soittimen kaikukoppa on parikymmentä senttiä pitkä neliömäinen "rumpu", ja se on valmistettu neljästä punaveripihkapuun eli padouk-puun ("Pterocarpus macrocarpus") kappaleesta. Kaula on hyvin ohut ja kolmisen kertaa kaikukoppaa pitempi. Erikoista pitkän kaulan rakenteessa on, että kuljettamisen helpottamiseksi se voidaan taitavasti tehtyjen liitoskohtien kohdalta katkaista kolmeen osaan ja tarvittaessa taas koota ennalleen. Halpojen harjoitussoittimien kaula on tehty yhdestä puusta, eikä siinä ole liitoskohtia. Soittimen kokonaispituus on noin 94 senttiä. Kaula on valmistettu intianpalisanterista tai punaisesta santelipuusta. Harjoitussoittimien kaula on tavallisesti pehmeämpää padoukia. Perinteisesti shamisenin kaikukopan kalvot ovat kissan tai koiran nahkaa, mutta nykyään valmistetaan myös synteettisiä kalvoja. Shamisenin kielet on yleensä tehty silkistä ja nykyään varsinkin ylin kieli myös nailonista. Viritystapit on valmistettu tavallisesti eebenpuusta (mustapuu = Diospyros-lajit), josta myös viulun otelauta ja viritystapit yleisimmin valmistetaan. Soitinta soitetaan bachi-nimisellä puisella, norsunluusta valmistetulla tai muovisella kämmenessä pidettävällä isolla plektralla, jota pidellään niin, että pikkusormi ja peukalo jäävät yhdelle, muut sormet plektran kahvan toiselle puolelle. Vasemman käden peukalonhankaan pujotetaan virkattu tai muusta neulekudoksesta valmistettu suojus, jotta kämmen liukuisi pehmeästi kaulaa pitkin asemien vaihdoissa.
Shamisenin ääni on hyvin erikoinen. Se muistuttaa hieman banjon sointia, mutta sawarin ansiosta soittimen ääni kuulostaa myös intialaisen sitarin ääneltä. Shamisenin 1. ja 2. kieli ylittävät kaulan yläpäässä yläsatulan, mutta alin kieli ohittaa sen. Alinta kieltä näppäiltäessä tai sen resonoidessa muiden kielten äänen kanssa se koskettaa virityskotelon reunaa ja muodostaa länsimaalaisen korvaan hyvin erikoisen, surisevan äänen. Shamisenin yleisimmät viritykset tunnetaan nimillä: honchōshi　(本調子), ni-agari　(二上がり) ja san-sagari　(三下がり).
Pikalajittelu
Pikalajittelu (quicksort) on C. A. R. Hoaren kehittämä epävakaa lajittelualgoritmi, jossa joukosta valitaan tietty alkio vertailukohdaksi. Tätä alkiota nimitetään sarana-alkioksi (pivot), koska se yhdistää aineiston eri osat. Muut alkiot lajitellaan kahteen ryhmään sarana-alkiota käyttäen (esimerkiksi alkiota pienemmät ja suuremmat/yhtäsuuret), joille rekursiivisesti toistetaan sama ryhmittely uudella sarana-alkiolla.
Algoritmin pseudokoodi:Esimerkkikoodi lajittelee mitä tahansa alkioita sisältävän taulukon järjestykseen (ei-vähenevä järjestys). Muuttuja "alkio" on taulukon ensimmäisen alkion osoite, "lkm" taulukon alkioden lukumäärä (tai lajiteltavien alkioiden haluttu lukumäärä), "koko" taulukon alkion koko tavuina, ja "cmp" lajittelussa välttämättömän vertailufunktion osoite (joka on toteutettava itse tai jotenkin muutoin).
Yleinen pikalajittelu vaatii keskimäärin O(n log(n)) vertailua, mutta pahimmassa tapauksessa O(n²), jos järjestettävät alkiot ovat jo valmiiksi järjestyksessä. Pikalajittelu on kevyt ja nopea lähes kaikilla suorittimilla, mikä tekee siitä nopeamman kuin muut O(n log(n))-algoritmit. Pikalajittelun tilavaatimus on O(log n) keskimäärin ja O(n) pahimmassa tapauksessa. Pikalajittelun pahimman tilanteen välttämiseksi voidaan siihen liittää algoritmi, joka ennen järjestämistä sekoittaa järjestettävät alkiot epäjärjestykseen.
Maria-Gamla Stan
Maria-Gamla Stan oli yksi Tukholman kunnan kaupunginosa-alueista ("stadsdelsområde"). Se sijaitsi sisäkaupungissa ("Innerstaden"). Kaupunginosa-alue lakkasi olemasta 1. tammikuuta vuonna 2007 kun se ja Katarina-Sofian kaupunginosa-alue yhdistyivät uudeksi Södermalmin kaupunginosa-alueeksi.
Vuonna 2004 Maria-Gamla Stanissa oli noin 62 000 asukasta, ja sen pinta-ala oli 4,62 km². Kaupunginosa-alueeseen kuuluivat kaupunginosat Gamla stan, Riddarholmen, Långholmen, Reimersholme ja osa Södermalmia (Götgatanin länsipuolelle jäävät osat). Lisäksi Maria-Gamla Staniin kuului Årstan kaupunginosaan kuuluva saariryhmä Årsta holmar.
Kylmähaude
Kylmähaude auttaa tyrehdyttämään esimerkiksi viisaudenhampaan poiston aiheuttamaa verenvuotoa ja laskemaan toimenpiteestä aiheutuvaa turvotusta. Kylmähauteeksi kelpaa jääpussi, kylmävesikääre tai vaikka pakastevihannespussi. Hauteen ympärille kuitenkin kannattaa laittaa ohut pyyhe, ettei saa paleltumaa. Samasta syystä kylmähaudetta ei pidä pitää ihoa vasten puolta tuntia kauempaa yhdellä kertaa. Kylmähauteen lisäksi puoli-istuva asento auttaa verenvuodon tyrehdyttämisessä. Ei kuitenkaan kannata käydä täysin makaavaan asentoon, ettei verenvuoto aiheuta tukehtumisvaaraa.
Urheilun jälkeen lihaksia voi särkeä niin, että täytyy käyttää kylmähaudetta.
Lämpöhaude
Lämpöhaude auttaa leikkauksen, viisaudenhampaan poiston tai muun toimenpiteen aiheuttamaan turvotukseen ja särkyyn. Sopivia lämpöhauteita ovat kuumavesipullot, lämpölamput tai sähkötyynyt. Lämpöhaudetta voi pitää 15-30 minuuttia särkevän alueen päällä pari kertaa vuorokaudessa. Leikkauksesta johtuva leukojen jäykkyys, ns. leukalukko, saadaan useimmiten laukeamaan käyttämällä lämpöhaudetta, kun lukon aiheuttanut turvotus häviää.
Paleltuma
Paleltuma on tila, jossa iholle tai muille kehonosille koituu vaurioita, kun ne joutuvat tekemisiin erittäin kylmän ilman tai esineen kanssa. Tämä tila on samankaltainen muttei kuitenkaan sama kuin hypotermia. Ihmiset, jotka käyttävät betasalpaajia tai sairastavat diabetestä tai tiettyjä hermosairauksia, saattavat saada paleltumia helpommin.
Yleensä paleltumaa seuraa ihon värjäytyminen tummemmaksi tai erittäin vaaleaksi, ja sen lisäksi ihoa polttelee tai kutittaa, alue on osaksi tai kokonaan tunnoton, ja joissain tapauksissa paleltuma aiheuttaa erittäin kovaa kipua. Iho, joka on paleltuman vaurioittama, muuttuu parissa tunnissa tummaksi. Jos iho on täysin tuhoutunut, se muistuttaa palanutta ihoa ja on irtonainen ja täysin mustunut. Pahimmissa tapauksissa paleltuma vahingoittaa hermoja tai verisuonia, mistä voi seurata kuolio. Näissä tapauksissa ainoa mahdollisuus estää kuolion laajeneminen saattaa olla amputaatio.
Ensihoitona paleltunutta aluetta tulee lämmittää kädellä mutta vain kevyesti paleltumakohtaa painaen: hierominen on ehdottomasti kielletty. Potilas tulee auttaa lämpimään paikkaan tarkistaen kuitenkin ensin, kärsiikö potilas hypotermiasta, sillä se täytyy hoitaa ensin. Sen jälkeen kääritään paleltunut alue lämpimään ja odotetaan, että iho lämpenee itsestään ja että se on taas pehmeää ja tunto on palannut. Voidaan myös käyttää pelkästään vaatteita tai erittäin mietolämpöistä lämpöhaudetta ihon lämmittämiseen. Tämän jälkeen puhdistetaan alue tarkasti ja pidetään huoli, että potilas pääsee lääkäriin, jos se on tarpeellista.
Memnon
Memnon voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Andrei Gromyko
Andrei Andrejevitš Gromyko (; , 18. heinäkuuta 1909 Venäjän keisarikunta, nykyinen Valko-Venäjä – 2. heinäkuuta 1989 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko, Neuvostoliiton ulkoministerinä vuosina 1957–1985 ja Korkeimman neuvoston puheenjohtajana 1985–1988.
Gromyko syntyi Venäjän keisarikunnan Mogiljovin kuvernementin Gomelin kihlakunnan Staryja Hramykin kylässä talonpoikaisperheeseen. Hän opiskeli maataloutta Minskin maatalousteknisessä koulussa ja valmistui vuonna 1936. Myöhemmin hän työskenteli ekonomistina talousinstituutissa Moskovassa.
Gromyko meni ulkoministeriöön Stalinin puhdistusten jälkeen vuonna 1939. Hänet lähetettiin pian Yhdysvaltoihin, missä hän työskenteli Neuvostoliiton lähetystössä vuoteen 1943 asti, jolloin hänet nimitettiin Neuvostoliiton suurlähettilääksi Yhdysvaltoihin. Gromykolla oli tärkeä tehtävä suunniteltaessa sodanaikaista yhteistyötä Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välillä, ja hän järjesti maiden tapaamista Jaltan konferenssissa vuonna 1943. Hänet tunnettiin tiukkana neuvottelijana. Lännessä hän sai kutsumanimet "Mr. Njet" (”herra ei”) tai toveri Njet, mikä kuvasi hänen neuvottelutyyliään.
Gromykosta tuli Neuvostoliiton edustaja YK:n turvallisuusneuvostossa 1946. Hän neuvotteli 18. tammikuuta 1950 Moskovassa länsivaltojen lähettiläiden kanssa Itävallan rauhansopimuksesta. Hän työskenteli lyhyen ajan suurlähettiläänä Isossa-Britanniassa vuosina 1952–1953, minkä jälkeen hän siirtyi takaisin Neuvostoliittoon. Gromykosta tuli Neuvostoliiton ulkoministeri vuonna 1957. Gromyko oli avainhenkilö vuoden 1962 Kuuban ohjuskriisissä, jonka aikana hän keskusteli Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedyn kanssa. Gromyko oli myös neuvottelemassa aserajoitussopimuksista, erityisesti ABM-ohjusten rajoitussopimuksista, ydinkoekieltosopimuksista, SALT I ja SALT II ja INF (keskimatkan ohjusten) rajoitussopimuksista ja START-rajoitussopimuksista (strategisten aseiden). Gromyko oli liennytyspolitiikan toteuttaja supervaltojen välillä ja oli aktiivisesti sopimassa suhteita Länsi-Saksan kanssa.
Gromykon seuraajaksi ulkoministeriksi tuli Eduard Ševardnadze. Gromyko valittiin politbyroohon vuonna 1973, ja viimein hänet valittiin Korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi vuonna 1985. Virka oli kuitenkin muodollinen, ja hän oli pakotettu eroamaan näkemystensä vuoksi Gorbatšovin aikana vuonna 1988. Gromyko kuoli Moskovassa vuonna 1989.
Pohjanmesisieni
Pohjanmesisieni eli mesisieni ("Armillaria borealis") on yleisin Suomessa esiintyvistä neljästä "Armillaria mellea" -ryhmän mesisienilajista. Se kasvaa yleensä tuppaina lahokannoissa tai -puissa. Sieni saattaa kasvaa myös maassa, mutta tällöin se on useimmiten yhteydessä lahoaviin juuriin. Sen 5–10 cm leveä, kellanruskea, säikeinen ja harvasuomuinen lakki on kupera ja laakea. Vaaleanruskeassa, sitkeässä jalassa on selvä rengas. Eräät mesisienilajit tuottavat biologisesti valoa, ne hohtavat pimeässä. Suomen sienistä pimeässä hohtaa pohjanmesisienen lisäksi nuijamesisieni.
Mesisieni on lois- ja lahottajasieni. Se iskee eläviin puihin, joissa kasvaa loisena ja lopulta tappaa puun myrkyllään. Tästä se jatkaa lahottaen puuainesta. Mesisieni on eräs Suomen merkittävimpiä tuhosieniä. Sen itiöemät kehittyvät elo-lokakuussa.
Mesisieni tunnetaan lisäksi hyvänä ruokasienenä. Ainoastaan sen nuoret lakit kerätään, ja koska tiedetään vanhojen ja raakoina syötyjen lakkien aiheuttavan joillekin vatsavaivoja, on lakit syytä ryöpätä. Tärkeää on huomioida myös se, että jotkin mesisienen kaltaiset kantosienet ovat myrkyllisiä.
Eviran listauksessa suositelluista ruokasienistä (kauppasienet) eri mesisienilajeja ei eroteta toisistaan, vaan ne käsitellään yhtenä ryhmänä.
Eniten mesisienet muistuttavat pörhösuomuhelokkaa ("Pholiota squarrosa"), mutta saattaa joskus erehdyttävästi muistuttaa myös koivunkantosientä ("Kuehneromyces mutabilis").
Arto Merisaari
Arto Allan Merisaari (18. maaliskuuta 1940 Aura – 3. lokakuuta 1978 Siilinjärvi) oli SKDL:n kansanedustaja vuosina 1975–1978. Hänet valittiin eduskuntaan Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä 11 910 äänellä.
Merisaari oli koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti, ja hän oli vuodesta 1964 naimisissa Tuula Kaarina Jalavan kanssa. Hänen vanhempansa olivat aputyömies Aarne Allan Merisaari ja Toini Esteri Jaakkola. Merisaari sai surmansa Rissalan lentoturmassa. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Joel Hongisto.
Kansanedustajana Merisaari toimi muun muassa perustuslakivaliokunnassa, valtiovarainvaliokunnassa ja Kansaneläkelaitoksen valtuutettuna. Hän työskenteli myös SKDL:n paikallishallintoasiain tiedotussihteerinä vuonna 1968, Turun kaupungin kiinteistö- ja rakennuslautakunnan apulaissihteerinä vuodesta 1968 vuoteen 1978 ja kaavoitus- ja rakennusasiain neuvottelukunnassa. Vuonna 1978 hänet valittiin myös presidentin valitsijamieheksi. Hän oli lisäksi Turun kaupunginvaltuuston jäsen, SKDL:n Varsinais-Suomen piirin puheenjohtaja, Varsinais-Suomen seutukaavaliiton liittovaltuuston ja Turun ylioppilaskyläsäätiön hallituksen jäsen. Sotilasarvoltaan hän oli luutnantti.
Lothar
Lothar on ollut monen hallitsijan nimi:
Lisäksi myös:
Aivoödeema
Aivoödeema (aivoedeema, aivopöhö, aivoturvotus) tarkoittaa nesteen kertymistä aivokudokseen niin, että aivot alkavat turvota. Aivoödeeman oireita ovat mm. päänsärky, hallusinaatiot, psykoottinen käytös, koordinaation puute, muistinmenetys ja kooma. Hoitamattomana aivoödeema voi johtaa kuolemaan jo parissa vuorokaudessa. Aivoödeema voi johtua esimerkiksi päähän kohdistuneesta iskusta tai liian korkeasta ilmanalasta. Myös hyvin runsas juominen, sairaalloinen polydipsia voi aiheuttaa aivoödeeman hyponatremian kehittymisen kautta. Näin runsaan vedenjuonnin syynä on yleensä psykiatrinen sairaus.
Aivoödeema on yksi vuoristotaudin vakavimmista muodoista.
Korupedionin taistelu
Korupedionin taistelu käytiin vuonna 281 eaa. Se oli viimeinen niin sanottujen diadokkisotien, eli Aleksanteri Suuren seuraajien välisten sotien taistelu. Vastustajina olivat Makedonian kuningas Lysimakhos ja Persian kuningas Seleukos I. Lysimakhos oli hallinnut Traakiaa Ipsoksen taistelun jälkeen ja oli vähän aikaisemmin saanut hallintaansa myös Makedonian.
Seleukos päätti hyökätä Lysimakhoksen kimppuun sen jälkeen kun Ptolemaios Keraunos ja hänen siskonsa Lysandra pakenivat Lysimakhoksen hovista Selukoksen luokse. Lysimakhos oli antanut teloittaa oman poikansa joka myös oli Lysandran mies.
Taistelusta ei tiedetä paljon mitään, paitsi sen että Lysimakhos ja Seleukos kohtasivat toisensa taistelukentällä ja taistelivat mies miestä vastaan. Seleukos voitti tämän kaksinkamppailun ja Lysimakhos sai surmansa. Lysimakhoksen luullaan olleen tuolloin lähes 80-vuotias.
Vaikka Seleukos olikin taistelun jälkeen kiistattomasti koko Aleksanteri Suuren valtakunnan hallitsija (Egypti pois luettuna) ei voitosta tullut pysyvää. Pian taistelun jälkeen Ptolemaios Keraunos murhasi Seleukoksen ja kaappasi vallan Makedoniassa. Seleukoksen poika Antiokhos I peri Persian valtakunnan.
Dolgaanin kieli
Dolgaanin kieli (dolgaaniksi дулган тыла, "dulgan tyla") on Venäjällä Pohjois-Siperiassa asuvien dolgaanien puhuma turkkilainen kieli.
Dolgaanit asuvat Krasnojarskin aluepiirin Taimyrin piirin Dudinkan ja Hatangan kunnissa sekä Jakutian Anabarin piirissä. Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 6 600 dolgaania ja 5 500 dolgaanin kielen puhujaa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan dolgaaneja oli 7 300 ja dolgaanin puhujia 4 900 henkeä. Samana vuonna 93,1 % dolgaaneista osasi venäjää. Väestönlaskennan yleiset tulokset antavat jonkin verran vääristyneen kuvan kielitilanteesta: Taimyrin dolgaaneista (4 300 henkeä) 78,8 % ilmoittaa puhuvansa dolgaanin kieltä, mutta Jakutiassa (1 300 henkeä) ainoastaan 3,2 %. Jakutian dolgaaneista 95,7 % osaa jakuuttia ja 80,5 % venäjää. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on vain 1 100 dolgaanin puhujaa.
Kielen pohjana on jakuutti, jonka venäläisiin ja alueen alkuperäiskansoihin sekoittuneet evenkiheimot omaksuivat 1600–1700-lukujen vaihteessa. Pitkällisen erilliskehityksen tuloksena on syntynyt omia piirteitä, jotka näkyvät varsinkin sanastossa. Kielellisesti dolgaania voidaan pitää jakuutin murteena, mutta puhujien erillisen kansallisen identiteetin perusteella se katsotaan nykyään itsenäiseksi kieleksi.
Vuonna 1933 ilmestyi dolgaaneille tarkoitettu jakuutinkielinen aapinen, mutta jakuutinkielisestä kouluopetuksesta luovuttiin pian. Dolgaanin kirjakieli luotiin vasta 1970-luvun lopussa. Se perustuu kyrilliseen kirjaimistoon ja Hatangan murteisiin. Kielellä on julkaistu oppikirjoja ja jonkin verran alkuperäistä kaunokirjallisuutta. Sitä opetetaan aineena viidessä koulussa. Opettajia valmistetaan Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Piirin sanomalehti "Taimyr" julkaisee dolgaaninkielisiä sivuja ja kieltä käytetään myös radiossa.
Dolgaania voidaan pitää uhanalaisena kielenä, mutta sen asema yhteisön sisäisen kanssakäymisen välineenä on toistaiseksi melko vakaa.
Helsingin medialukio
Helsingin medialukio (vuoteen 2010 asti "Koillis-Helsingin lukio") on lukio Tapanilassa. Se syntyi vuonna 2005, kun Pohjois-Helsingin, Malmin ja Suutarilan lukiot yhdistettiin. Medialukio toimii Pohjois-Helsingin lukion entisissä tiloissa.
Medialukiossa on yleislinjan lisäksi myös medialinja, jolle haettaessa tehdään erillinen hakemus. Lukiossa opiskelee noin 860 opiskelijaa, ja se on Helsingin suurin lukio. Kouluun otetaan opiskelijoita vuosittain noin 270, joista kuusikymmentä medialinjalle. Helsingin medialukiossa voi pitkinä kielinä opiskella ruotsia, englantia, saksaa, ranskaa ja venäjää. Lyhyinä kielinä ovat saksa, ranska, venäjä, espanja ja italia. Medialukiossa voi suorittaa lukiodiplomin median, kuvataiteen, musiikin ja liikunnan alalla.
Koulurakennuksen vanhin osa on valmistunut vuonna 1946, minkä jälkeen sitä on laajennettu useaan kertaan. Kesällä 2018 alkaneessa remontissa rakennuksen vanhoja osia korjataan ilmanlaadun ja energiatehokkuuden parantamiseksi. Urakan on tarkoitus valmistua kokonaisuudessaan vuoden 2020 kesällä, ja se maksaa noin kahdeksan miljoonaa euroa.
Taideteos
Taideteos on ihmisen tekemä objekti tai esitys, jolla on esteettistä merkitystä ja oma todellisuutensa. Taideteos on uniikki eli ainutkertainen ja aito, korvaamaton.
Taideteos on puhtaan esteettisen vaikutuksen tai jonkin merkityksen symbolisen esittämisen vuoksi valmistettu teos, jolla ei ole pääasiallista käytännön sovellusta. Perinteisinä taideteoksina on pidetty musiikkikappaleita, maalauksia, veistoksia ja kirjallisia tuotoksia kuten romaaneita tai runoja, mutta 1800-luvun jälkeen on syntynyt uusia taideteoslajeja kuten elokuva, valokuvaus ja tietokonepelit.
Tekijänoikeuslaissa mainitaan sekä sana teos, että taideteos. Teos on Suomen tekijänoikeuslain tarkoittama ihmisen eli tekijän itsenäinen ja omaperäinen luomistyön tuote sen tekotavasta ja ilmenemismuodosta riippumatta. Teos on varsinaisen tekijänoikeussuojan, teossuojan, kohde. 
Tekijänoikeuslaissa taideteos viittaa kuvataiteen teoksiin, joiden käyttämisestä säädetään lain 25 pykälässä. Julkistetuista taideteoksista saa lain mukaan ottaa tekstiin liittyviä kuvia arvostelevaan tai tieteelliseen esitykseen, sekä sanomalehteen tai aikakauskirjaan selostettaessa päiväntapahtumaa, edellyttäen ettei teosta ole valmistettu sanomalehdessä tai aikakauskirjassa toisinnettavaksi.
Kun taideteoksen kappale on tekijän suostumuksella myyty tai muutoin pysyvästi luovutettu, taideteoksen saa sisällyttää valokuvaan, elokuvaan tai televisio-ohjelmaan, jos toisintamisella on valokuvassa, elokuvassa tai televisio-ohjelmassa toisarvoinen merkitys.
Taideteoksen käyttämisestä luettelossa ja tiedotuksessa tekijänoikeuslaissa todetaan, että kokoelmaan, näytteille pannun tai tai myytäväksi tarjottavan taideteoksen saa kuvata näyttelyä tai myyntiä koskevaan tiedotukseen taikka painamalla, valokopioimalla tai muulla vastaavalla menetelmällä valmistettuun luetteloon. Taideteoksesta, joka sisältyy kokoelmaan tai näytteillä olevasta tai myytäväksi tarjottavasta taideteoksesta, että kokoelman ylläpitäjä, näytteille asettaja tai myyjä saa laissa säädetyn sopimuslisenssin nojalla valmistaa kappaleita muissakin kuin pykälän momentissa tarkoitetuissa tapauksissa ja käyttää siten valmistettuja kappaleita yleisölle välittämiseen muulla tavalla kuin radiossa tai televisiossa lähettämällä. Tämä ei kuitenkaan koske taideteosta, jonka tekijä on kieltänyt kappaleen valmistamisen tai teoksen välittämisen.
Tekijänoikeuslain mukaan taideteoksen kuvaaminen on sallittua, jos teos on pysyvästi sijoitettu julkiselle paikalle tai sen välittömään läheisyyteen. Jos taideteos on kuvan pääaihe, kuvaa ei saa käyttää ansiotarkoituksessa. Tekstiin liittyvän kuvan saa kuitenkin ottaa sanomalehteen tai aikakauskirjaan.
Déjà-vu
Déjà-vu (myös déjà vu ; ranskaa, suomeksi 'jo nähty') eli entiselämys tarkoittaa hämmentävää ja vahvaa tuttuuden tunnetta jossakin tilanteessa. Henkilö tuntee varmasti kokeneensa nykyisen tilanteen jo aiemminkin, vaikka usein tietääkin sen mahdottomaksi.
Käsitteen nimesi déjà-vuksi ensimmäisen kerran ranskalainen filosofi ja parapsykologi Émile Boirac kirjeessään vuonna 1876, ja F. L. Arnaud toi nimityksen tieteelliseen käyttöön vuonna 1896. Aikaisemmin ilmiöön oli viitattu ainakin nimellä "promnesia".
Ihmisistä 60–70 prosenttia kertoo kokeneensa déjà-vu -ilmiön ainakin kerran. Ilmiö on keskimääräistä yleisempi koulutetuilla ja korkeassa sosioekonomisessa asemassa olevilla ihmisillä, jotka matkustelevat paljon. Déjà-vu -kokemukset ovat yleisimmillään 15–25 vuoden iässä, minkä jälkeen ne harvenevat jyrkästi.
Déjà-vu -kokemukset näyttävät olevan yhteydessä stressiin ja uupumukseen, ja niitä voi esiintyä fyysisen tai psyykkisen rasituksen jälkeen iltaisin tai rankan alkoholinkäytön jälkeen.
Déjà-vulle on tarjottu useita selityksiä, jotka saattavat vaikuttaa samanaikaisestikin. Havaintopsykologi Jukka Häkkisen mukaan ilmiö saattaa johtua siitä, että kaksi tiedonkäsittelyvirtaa etenee hetken aikaa erilaista vauhtia. "Missä"-tieto tuleekin poikkeuksellisesti perille vasta "mikä"-tiedon jälkeen, minkä seurauksena ihmisen valtaa tuttuuden tunne.
Déjà-vu saattaa myös muistuttaa kokijaa jostain aiemmin nähdystä mutta jo unohdetusta elämyksestä, jota hän ei kuitenkaan osaa liittää alkuperäiseen yhteyteensä.
Myös ihmisen tarkkaavaisuustason muutos saattaa aiheuttaa saman tilanteen käsittelemisen kahteen kertaan eri tietoisuuden tasoilla, mikä aiheuttaa tunteen sen elämisestä kahteen kertaan.
Déjà-vu liitetään usein yliluonnollisiin kykyihin, kuten ennaltatietämiseen tai selvänäköisyyteen, ja niitä käytetään parapsykologisten väitteiden todisteina. Ilmiö liitetään usein uniin tai sillä perustellaan aikaisempien elämien olemassaoloa.
Déjà-vu ei yleensä ole sairauden merkki. Déjà-vu saattaa kuitenkin ennakoida kohtauksen alkamista temporaalilohkon epilepsiaa kärsivällä. Skitsofreenikon déjà-vu saattaa kestää useita tunteja.
Fulbet
Fulbet () ovat etninen ryhmä Saharan eteläpuolisessa Länsi- ja Keski-Afrikassa. Heitä asuu Nigerissä, Nigeriassa, Senegalissa, Malissa, Burkina Fasossa, Mauritaniassa, Kamerunissa, Tšadissa ja Sudanissa. Fulbet ovat Länsi-Afrikan suurin edelleen laajalti paimentolaiselämää viettävä kansanryhmä.
Fulbet tunnetaan useilla eri nimillä. Hausan kielellä heitä kutsutaan nimellä "fulani" (yksikkö "fula") ja wolofin kielellä nimellä "peul", joista nimitykset ovat siirtyneet muun muassa englantiin ja ranskaan. Fulbet itse kutsuvat itseään nimellä "fulɓe" (yksikössä "pullo"). Fulbejen kieltä kutsutaan läntisissä murteissa sanalla "pulaar" ja itäisissä murteissa nimellä "fulfulde".
Fulbet olivat ensimmäinen länsiafrikkalainen kansa, joka kääntyi islaminuskoon. He tekivät uskonnon nimissä valloitusretkiä käännyttäen ja alistaen lähiseudun kansoja.
1800-luku oli keskusjohtoisen Fulben valtakunnan kukoistusaikaa, joka päättyi eurooppalaisten siirtomaavaltaan 1900-luvun alussa.
Fulbejen lukumäärä vaihtelee eri lähteissä seitsemästä 25 miljoonaan.
Tundravikla
Tundravikla "(Calidris subruficollis," aiemmin "Tryngites subruficollis)" on pieni rantalintu, Suomeen harvoin eksyvä muuttolintu. Sen vanha nimi oli alaskanvikla. Lajin nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Pituus 18-21 cm, siipien kärkiväli 32-47 cm, paino 50-94 g, keskimäärin 71 g. Muistuttaa ulkonäöltään lähinnä hyvin pientä suokukkoa, mutta tarkempi tarkastelu useimmiten erottaa viklan tästä lajista. Pieni kahlaaja, noin suosirrin kokoluokkaa. Silmä on suuri ja musta ja nokka lyhyt suora tikkunokka, ruumis on kauttaaltaan kellanbuffi ja mustalla vipevöity. Siipien alapinnat kirkkaanvalkeat. Usein peloton. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Tundravikla pesii Pohjois-Amerikan tundralla Alaskasta Länsi-Kanadaan, sekä Venäjällä Vrangelinsaarella ja mahdollisesti Tšuktšien niemimaalla. Se talvehtii Etelä-Amerikassa, varsinkin Argentiinassa ja Paraguaylla. Maailman populaation koko on noin 15 000 yksilöä. Lajin kanta on silmälläpidettävä, sillä aikaisemmin erittäin vahva kanta metsästettiin lähes sukupuuttoon 1920-luvulla. Muuttomatkallaan se harhautuu säännöllisesti Länsi-Eurooppaan, joskus jopa Suomeen asti. Suomessa se on lähes vuosittainen harhailija, lähes kaikki rariteettikomitean hyväksymät havainnot ovat syyskuulta. Vuoteen 2015 mennessä se on tavattu Suomessa 34 kertaa.
Pesii tundran soilla, usein kaukana merestä. Muuttoaikana kaikenlaisilla kosteilla avomailla, mm. rannoilla ja lyhytheinäisillä niityillä. Myös sänki- ja mullospelloissa.
Tundravikla pesii maassa ja tekee neljä munaa.
Tundravikla syö hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia.