Ilkka Niiniluoto
Ilkka Maunu Olavi Niiniluoto (s. 12. maaliskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen filosofi ja matemaatikko. Niiniluoto toimi Helsingin yliopiston kanslerina vuosina 2008–2013. Sitä ennen hän toimi yliopiston rehtorina vuosina 2003–2008. Tieteen akateemikoksi hänet nimitettiin 10. maaliskuuta 2017.
Ilkka Niiniluoto syntyi helsinkiläiseen toimittajaperheeseen. Hänen isänsä Yrjö Niiniluoto (1900–1961) oli Helsingin Sanomien pitkäaikainen päätoimittaja, äitinsä Marja Niiniluoto (1919–1995) taas saman lehden kulttuuriosaston esimies. Perheen kolmesta lapsesta kaksi vanhinta, Maarit Niiniluoto ja Markku Niiniluoto, ryhtyivät vanhempiensa tavoin journalisteiksi. Nuorin lapsi Ilkka valitsi sen sijaan akateemisen uran.
Niiniluoto kirjoitti ylioppilaaksi Arkadian yhteislyseosta 1964 ja aloitti opinnot Helsingin yliopistossa samana vuonna. Hän opiskeli aluksi matematiikkaa ja fysiikkaa, mutta siirtyi myöhemmin teoreettiseen filosofiaan. Niiniluoto kertoo oman filosofisen heräämisensä tapahtuneen 19-vuotiaana, 10. heinäkuuta 1965, hänen tutustuttuaan analyyttiseen filosofiaan Eino Kailan ja Ludwig Wittgensteinin teosten kautta. Hänen omien sanojensa mukaan taustalla oli oivallus, ”että filosofia voisi olla juuri sellaista: eksaktin tieteellistä ja järjestelmällistä kuten matematiikka, mutta samalla yhtä romanttista ja kiehtovaa kuin kaunokirjallisuus”.
Niiniluoto valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi vuonna 1967, filosofian maisteriksi matematiikasta 1968 ja lisensiaatiksi 1971 (toimiessaan samalla filosofian osapäiväassistenttina vuosina 1969–71). Hän toimi vierailevana tutkijana Stanfordin yliopistossa vuonna 1972 ja Suomen Akatemian filosofian tutkimusassistenttina vuosina 1971–73. Niiniluoto väitteli filosofian tohtoriksi teoreettisesta filosofiasta vuonna 1974.
Niiniluoto on toiminut Helsingin yliopiston matematiikan apulaisprofessorina 1973–1981 ja teoreettisen filosofian professorina vuodesta 1977 alkaen. Yliopiston humanistisen tiedekunnan dekaanina Niiniluoto toimi vuosina 1990 ja 1993–1994. Niiniluoto toimi yliopiston kolmantena vararehtorina vuodet 1998–2003 ja rehtorina vuosina 2003–2008. Niiniluoto valittiin Helsingin yliopiston kansleriksi 25. huhtikuuta 2008, ja hän aloitti tehtävässä 1. kesäkuuta 2008. Rehtorina ja kanslerina toimiessaan hän on ollut virkavapaalla teoreettisen filosofian professorin virasta.
Niiniluoto on toiminut Suomen filosofisen yhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1975, aiemmin sihteerinä (1970-73) ja varapuheenjohtajana (1974). Sen lisäksi hän on toiminut lukuisissa muissa tieteellisissä järjestöissä ja luottamustoimissa. Näihin lukeutuvat muun muassa Suomen tieteentutkimuksen seura (puheenjohtaja 1985–86), F.I.S.P. (johtokunnan jäsen 1985–88, 1998–), Suomalainen Tiedeakatemia (jäsen 1985–), Institute International de Philosophie (jäsen 1988–) ja Academia Europæan (jäsen 2004–).. Niiniluoto on toiminut "Acta Philosophica Fennican" päätoimittajana vuodesta 1980, sekä useiden muiden tieteellisten julkaisujen toimituskunnassa.
Joskus Niiniluotoa on kutsuttu ”valtakunnan viralliseksi filosofiksi”.
Niiniluodon mukaan maailmankuva on uskonnollinen, jos siihen sisältyy väitteitä, joiden ainoana tukena on vetoaminen joihinkin uskonnollisiin arvovaltoihin (esimerkiksi Raamattuun) tai henkilökohtaisiin uskonnollisiin kokemuksiin. Maailmankuva on epätieteellinen, jos se sisältää tieteellisen maailmankuvan kanssa ristiriidassa olevia väitteitä. Vaikka tieteessä ei olekaan ehdottomia takeita totuudesta, tällaisessa ristiriitatilanteessa on Niiniluodon mukaan järkiperäisempää hyväksyä tieteen tulokset. Näin ei tule menetellä siksi, että ne välttämättä olisivat tosia, vaan siksi, että ne on saavutettu kriittisen ja julkisesti valvottavissa olevan menetelmän avulla.
Uskonnollisiin arvovaltoihin tai elämyksiin vetoavia perusteluja ei voi Niiniluodon mukaan pitää tieteellisesti todistusvoimaisina, sillä ne rikkovat tieteen menetelmää koskevia kriittisyyden ja puolueettomuuden vaatimuksia. Mikään tai kukaan arvovalta ei voi vaatia tieteessä itselleen ikuista asemaa. Vetoaminen uskonnollisiin arvovaltoihin sisältää lisäksi kehäpäätelmän. Yksityisten henkilöiden omat kokemukset ja elämykset eivät ole sisällöltään julkisesti koeteltavissa, joten ne eivät myöskään kelpaa tieteelliseksi todistusaineistoksi niiden kohteen olemassaolosta. Itse nämä elämykset voidaan kylläkin asettaa psykologian tutkimuskohteeksi, ja niiden syntytavalle voidaan yrittää antaa tieteellinen selitys.
Uskonnollinen maailmankuva on Niiniluodon mukaan edellä mainitussa mielessä epätieteellinen, jos se sisältää väitteitä, jotka ovat ristiriidassa tieteen tulosten kanssa. Uskonnollinen ja tieteellinen maailmankuva voivat tässä suhteessa joutua ristiriitaan keskenään.
Niiniluodon mukaan tieteellinen ja uskonnollinen "maailmankuva" voivat olla joissakin tapauksissa yhteensopivia. Tieteellinen ja uskonnollinen "maailmankatsomus" ovat hänen mukaansa kuitenkin ristiriidassa keskenään. Uskontojen arvovaltoina pitämiin kirjoituksiin nojautuva käsitys todellisuutta koskevan tiedon hankkimisesta ja perustelemisesta on Niiniluodon mukaan välttämättä ristiriidassa tieteen epädogmaattisen menetelmän kanssa. Tieteellisen maailmankatsomuksen kannattaja hyväksyy arvokäsityksen, jonka mukaan tieteellisen tutkimuksen keskeinen tavoite on totuus, ja tieto-opin, jossa sallitaan vain kriittinen tieteellinen menetelmä todellisuutta koskevan tiedon muodostamisen välineeksi.
Niiniluoto kannattaa Wilhelm von Humboldtin luomaa tutkimusyliopistomallia ja katsoo että siihen voidaan yhdistää tulosvastuullisuutta korostava malli, kunhan yliopistojen tuottama tulos ymmärretään sivistysyliopistolle ominaisella tavalla
Niiniluoto vierastaa ajatusta siirtymisestä Suomessa ”yritysyliopistoihin”. Hänestä yliopistolaitoksen ydinarvot kiteytyvät seuraavasti, kuten Helsingin yliopiston strategiassa on esitetty:Tulosvastuullisuus ja tehokkuus ovat vain välttämätön ehto yliopistojen ydinarvojen saavuttamisessa.