hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
George Benson
George Benson (s. 22. maaliskuuta 1943 Pittsburgh, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen jazz-kitaristi ja pop-laulaja.
Benson on levyttänyt musiikkia 1960-luvulta alkaen. Monet hänen varhaisista levyistään ovat viihteellistä instrumentaalimusiikkia, jossa on esimerkiksi jouset taustalla. Puhtaampaa jazz-osastoa edustaa esimerkiksi rumpali Jack DeJohnetten, basisti Ron Carterin ja urkuri Clarence Palmerin kanssa tehty levy "Beyond the Blue Horizon" (1971), jota pidetään usein varsin merkittävänä jazz-kitaralevynä. Vuodesta 1975 alkaen Benson tuli tunnetuksi suuremmalle musiikkiyleisölle enemmän laulajana. Hänen tunnetuin levytyksensä on kappale "Gimme the Night" 1970-luvun lopusta (joka päätyi myös Kummelin musacorneriin nimellä "This is the Night").
Benson syntyi ja kasvoi Hill District'issä Pittsburghin kaupungissa Pennsylvanian osavaltiossa USA:ssa, ja kävi The defunct Connelly High School'ia ja keskeytti koulukäyntinsä siellä. Hän asuu nyt (v.2008) Bergen County's Englewoodin kaupungissa, New Jerseyn osavaltiossa USA:ssa. Benson aloitti soittamalla instrumentaalista jazz kitaraa Jack McDuff -nimisen kosketinsoittajan kanssa. Bensonin ensimmäinen pidempi kokemus soittajana oli monivuotinen ajanjakso McDuff'in yhtyeen kanssa. 21-vuotiaana Benson levytti ensimmäisen albuminsa, The New Boss Guitar, Brother Jack McDuff'in soittaessa kosketinsoittimia.
Jänisten kaukopartio
Jänisten kaukopartio on brittiläisen fantasiakirjailija Brian Jacquesin Redwallin taru -kirjasarjan kymmenes osa. Se julkaistiin suomeksi vuonna 2003.
Nuori jänis Tammeli Formelin-Ruohokumpu, kutsumanimeltään Tami, karkasi Ruohokumpuleiristä yhdessä vanhan oravan Ruusa Ilmanpesän kanssa liittyäkseen maineikkaaseen jänisten kaukopartioon. He kohtasivat majuri Perigord Habile Sinistran johtaman partion. Partio oli etsimässä Riesakki Raivohampaan johtamaa pukarilaumaa Salamandastronin valtiattaren rouva Kreeta Ruususilmän käskystä.
Samaan aikaan Redwallin luostarin etelämuuri oli luhistumassa maaperän pettämisen takia. Myrskyn jälkeen muurin päälle kaatui puu ja muuri sortui. Sen uudelleenrakentamista valvomaan ja luostaria suojaamaan kutsuttiin saukkopäällikkö Kippari joukkoineen. Kaukopartio saapui luostariin mukanaan matkan varrelta löytämänsä mäyränpentu, joka ristittiin Ruusilmaksi Ruusa Ilmanpesän mukaan, joka kuoli pelastaessaan pienokaisen tuholaisten kynsistä.
Riesakki Raivohampaan johtama pukarilauma lähestyi Redwallin luostaria. Rouva Kreeta Ruususilmän johtamana lähti Salamandastronista joukko kaukopartiojäniksiä ja alokkaita. Jänis Mikko Monitakki ja Tami naamioituivat tuholaisiksi, lähtivät pukarileiriin ja ennustivat Riesakille voittoa taistelussa, joka käytäisiin läheisillä kukkuloilla. Taistelussa rouva Kreeta Ruususilmä voitti Riesakin, mutta sokeutui. Hän jäi elämään luostariin Kreeta-äitinä. Tami meni naimisiin jänisparantaja Vuokko Valeriaanan kanssa. Kaukopartio lähti takaisin Salamandastroniin vasta, kun Ruusilma Viisas oli kyllin vanha hallitsemaan sitä.
Pianosonaatti nro 17 (Beethoven)
Ludwig van Beethovenin pianosonaatti nro 17 d-molli op. 31 nro 2, joka on sävelletty vuosina 1801 ja 1802, on dramaattisin kolmesta opuksen 31 sonaatista. Teoksella on lisänimi Myrskysonaatti ("Der Sturm"), jonka on väitetty tulevan siitä, että Beethoven olisi saanut innoitusta William Shakespearen samannimisestä näytelmästä ("Lukekaa Shakespearen "Myrsky"!"). Teosta ei ole omistettu kenellekään, mikä on Beethovenin sonaateille vähemmän tyypillistä.
Sonaatissa on kolme osaa:
Teos ei ala selkeällä teemalla vaan hitaalla arpeggiolla. Varsinainen teema nousee lentoon vain hetkeksi, minkä jälkeen palataan taas ensin hitaaseen sointuun (Fermaatti) ja sen jälkeen arpeggioon. Teema villiintyy jälleen, tällä kertaa seurauksena on siirtymä varsinaiseen pääteemaan, joka hallitsee koko osaa. Nopeat triolit varjostavat synkkää melodiaa vuoroin bassossa, vuoroin diskantissa. "Adagio"- ja "Largo"-taitteet rikkovat sonaatin rakennetta sivuteemankin tultua esiin. Tämä ilmiö on jo lähes "Myöhäis-Beethovenia". Osa päättyy pianissimoiden "auvoiseen rauhaan".
Toinenkin osa alkaa arpeggiolla mutta eri tunnelmissa. Tällä kertaa kuljetaan lempeässä B-duurissa. Osa on lähinnä vuoropuhelua basson ja diskantin välillä, vain basson patarumpumainen trioliaihe poikkeaa tästä kaavasta. Se lisää jännitystä osaan.
Viimeinen osa on tuskainen Allegretto d-mollissa, joka virtaa luontevasti eteenpäin. 3/8-tahtilaji lisää jännitystä. Teema on tarttuva ja toistuu koko ajan erilaisina variaatioina, vasemman käden soittaessa murrettua kolmisointua. Välillä oikean käden arpeggio-oktaavit saattavat siirtää ajatukset jo tulevaan duuriin, jota ei kuitenkaan koskaan tule. Osa päättyy (muidenkin osien tavoin) yhteen nuottiin, joka jää soimaan.
Vuolukivi
Vuolukivi eli pyrofylliitti on metamorfinen, pääosin karbonaattiryhmän mineraaleista ja talkista koostuva kivilaji. Vuolukiven väri vaihtelee harmaan eri sävyistä vihertävään. Vuolukivi on suhteellisen pehmeää ja toisinaan pinnaltaan saippuaisen tuntuinen. Vuolukivestä käytetäänkin joskus nimitystä "saippuakivi" ().
Suomestakin löytyy vuolukiviesiintymiä, joista suurimmat ovat Juuassa ja Nunnanlahdessa. Nunnanlahdella louhinta aloitettiin vuonna 1893 geologi Benjamin Frosteruksen tutkimusten perusteella.
Nykyisin vuolukiveä käytetään määrällisesti eniten rakennusmateriaalina: se soveltuu lähes kaikkiin sisätilojen rakenteisiin sekä säänkestävänä useimpiin ulkotilojen kivirakenteisiin. Suhteellisen pehmeänä vuolukivi ei kuitenkaan sovellu kovan kulutuksen kohteena oleviin pintoihin, kuten portaisiin tai lattioihin. Pehmeyden vuoksi kiveä ei myöskään voida kiillottaa. Suuren tiiviytensä ansiosta vuolukivi soveltuu hyvin märkätiloihin. Happoja ja emäksiä vuolukivi kestää hyvin.
Vuolukiveä käytetään lähinnä uunien ja takkojen sisä- ja pintamateriaalina sekä seinälaatoituksissa. Vuolukivestä valmistetaan myös erilaisia käyttö- ja lahjatavaroita. Aikaisemmin kivestä on teollisesti valmistettu myös hautakiviä, kojetauluja, sähköeristimiä ja selluloosateollisuuden käyttämiä soodauunikiviä. Vuolukivi on ollut suosittu materiaali erilaisiin reliefeihin ja muuhun kuvanveistoon. Metalliesineiden valumuottien materiaalina vuolukiveä on käytetty jo esihistoriallisella ajalla.
Vuolukiven nimityksen käsitetään usein viittaavan vuolemiseen, ja kiveä onkin helppo muokata. Sana vuolukivi on kuitenkin kehittynyt muodosta "vuojonkivi". Se viittasi Vuojolaan eli Gotlantiin, josta kiveä tuotiin.
Eeva Litmanen
Eeva Riitta Orvokki Litmanen (ent. "Litmanen-Franck", s. 25. helmikuuta 1944 Lappeenranta) on suomalainen näyttelijä. Litmanen palkittiin vuonna 2000 parhaan naispääosan Jussilla pääroolistaan elokuvassa "Rakkaudella, Maire".
Elokuussa 2007 julkaistiin Litmasen omaelämäkerta "Saa siinä monena olla" (Like).
Litmanen on runonlaulaja Larin Parasken jälkeläinen suoraan alenevassa polvessa. Paraske oli hänen isoisänsä äidinäiti. Vuosina 1976–1996 Litmanen oli naimisissa näyttelijä Kari Franckin kanssa. Avioliitosta syntyi vuonna 1977 tytär Karoliina Franck, joka on myös näyttelijä. Vuonna 2006 Litmanen avioitui pitkäaikaisen kumppaninsa juristi Heikki Lammen kanssa.
Milo Manara
Maurilio ”Milo” Manara (s. 12. syyskuuta 1945) on italialainen sarjakuvataiteilija (käsikirjoittaja ja piirtäjä), joka tunnetaan parhaiten sarjojensa eroottisuudesta, jopa pornografisuudesta.
Manara syntyi Lusonissa, Etelä-Tirolissa. Hän opiskeli arkkitehtuuria ja maalausta ja teki ensimmäisen sarjakuvansa vuonna 1969. Manaran sarjakuvat sisältävät usein kauniita naisia fantasianomaisissa eroottisissa tilanteissa, joihin liittyy usein myös nöyryyttämisen ja sadomasokismin kaltaisia asioita.
Tuoksuruuta
Tuoksuruuta ("Ruta graveolens") on ruutakasveihin kuuluva Etelä-Euroopasta kotoisin oleva voimakkaan hajuinen pieni pensas. Sillä on liuskaiset, sinertävänvihreät lehdet ja pienet keltaiset kukat. Se kasvaa noin puolimetriseksi.
Tuoksuruutaa käytetään nykyisin lähinnä koristekasvina, mutta aiemmin sitä on käytetty sekä mausteyrttinä että lääkerohtona. Se on myrkyllistä ja saattaa aiheuttaa keskenmenoja. Sen sanotaan peittävän huonon viinin maun, ja Kreikassa sitä on käytetty myös grappan mausteena.
Kasvivärjäyksessä tuoksuruudan lehdistä saadaan keltaista ja vihreää väriä. Tuoksuruuta sisältää furokumariineihin kuuluvia psoraleeneja, kuten bergapteenia eli 5-metoksipsoraleenia (CHO, CAS-numero 484-20-8) ja metoksaleenia eli 8-metoksipsoraleenia (CHO, CAS-numero 298-81-7), jotka aiheuttavat iholle valoherkistymistä eli fytofotodermatiittia. Tuoksuruuta sisältää myös seuraavia yhdisteitä rutiini, kversetiini, rutamariini (CHO, CAS-numero 14882-94-1) ja skimmianiini (CHNO, CAS-numero 83-95-4).
Kalasataman metroasema
Kalasataman metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se otettiin käyttöön 1. tammikuuta 2007. Asema sijaitsee Sörnäisten ja Kulosaaren välissä. Asema on rakennettu palvelemaan sataman paikalle tulevaa uutta Kalasataman asuinaluetta sekä lähistöllä jo nyt olevia työpaikkoja ja asuntoja. Asemalta on suora yhteys syyskuussa 2018 avattuun kauppakeskus Rediin. Asemalle odotettiin aluksi noin 6 000 matkustajaa päivässä, mutta kun Sörnäistenrannan asuinalue aikanaan valmistuu, asemaa käyttää noin 23 000 matkustajaa päivässä.
Kalasataman metroaseman on suunnitellut arkkitehtitoimisto HMT Arkkitehdit Oy. Kuluja aseman rakentamisesta syntyi noin 16 miljoonaa euroa. Aseman tunnusmerkkejä ovat lasiseinät ja lähes kaikista muista Helsingin metron asemista poiketen kaksi erillistä laituria. Vastaava laituri on Helsingin metrossa vain Itäkeskuksen itään johtavalla raiteella. Tällaiset sivulaiturit ovat mm. Madridin ja Pariisin metroissa normi.
Asema oli alun perin tarkoitus rakentaa vasta asuinalueen valmistuessa, mutta alueen kiinteistönomistajat pyysivät kaupungilta sen rakentamista jo aikaisemmin ja lupasivat maksaa kolmanneksen kustannuksista. Kalasatama rakennettiin jo valmiille rataosuudelle jälkikäteen, joten rakentaminen ja suunnittelu oli tavallista vaativampaa. Rakennustyöt tehtiin siten, että metroliikenne ei keskeytynyt missään vaiheessa. Kaikki radan yllä tehtävät nostot hoidettiin yöllä, kun metro ei liikennöinyt. Aseman kohdalla rataan tehtiin hyvin pieniä muutoksia, kuten loivan mäen tasoittaminen. Asemalaitureita on poikkeavasti kaksi. Junan ovet aukeavat siis kulkusuuntaan nähden oikealta.
Aseman itäinen lippuhalli toteuttiin vasta satamatoimintojen poistuttua alueelta vuonna 2008. Siihen asti asemalla oli vain läntinen sisäänkäynti Hermannin rantatielle sekä itäsuunnan laiturilta Kulosaaren sillan bussipysäkille ja kevyen liikenteen väylälle. Aseman päissä on varauloskäynnit.
Kaupunginosan korrekti ruotsinkielinen nimi on "Fiskehamnen" (’Kalastussatama’), mutta vanhoista kartoista metroaseman nimeksi oli otettu "Fiskhamnen". Tammikuussa 2015 Kaisaniemen metroaseman nimenvaihdoksen yhteydessä aseman ruotsinkielinen nimi vaihdettiin "Fiskehamnens metrostationiksi". Syy tähän muutokseen oli, että "Fiskhamnen" viittasi enemmän kalaan kuin kalastukseen.
Andreï Makine
Andreï Makine (, s. 10. syyskuuta 1957 Krasnojarsk, Siperia, Neuvostoliitto) on venäläinen kirjailija, joka kirjoittaa ranskaksi.
Makine kasvoi Penzan kaupungissa, joka sijaitsee noin 700 kilometriä Moskovasta kaakkoon. Hän oppi ranskaa jo lapsena ranskalaissyntyiseltä isoäidiltään ja kirjoitteli runoja sekä ranskaksi että äidinkielellään venäjäksi.
Peruskoulutuksensa jälkeen Andreï Makine opiskeli kirjallisuutta ja sai kirjallisuuden tohtorin arvon Moskovan valtionyliopistossa. Tämän jälkeen hän opetti kirjallisuutta Novgorodissa sekä avusti venäjänkielistä kirjallista aikakauslehteä nimeltä Ulkomainen kirjallisuus ("Иностранная литература").
Ranskan-matkallaan 1987 hän sai maasta poliittisen turvapaikan ja omistautui kirjoittamiselle. Hän piti kuitenkin muutaman luennon venäläisestä kirjallisuudesta ranskalaisissa eliittikorkeakouluissa École normale supérieure ja Sciences Po.
Tarjottuaan kustantajille käsikirjoituksiaan Makine sai aluksi kieltäviä vastauksia. Ensimmäinen kirja, jonka hän onnistui saamaan kustantajien seulasta lävitse, oli vuonna 1990 julkaistu "La fille d'un héros de l'Union soviétique". Makine uskotteli kustantajalle, että kyseessä oli käännös venäjän kielestä. Vuonna 1995 hän sai ensimmäisenä vieraskielisenä kirjailijana arvostetun Goncourt-palkinnon, lukiolaisten Goncourt -palkinnon sekä Prix Médicis -palkinnon, kaikki samasta "Le Testament français" -teoksesta.
Andreï Makine vieraili Helsingin Kirjamessuilla (28.-31.10.2010)
Teokset on suomentanut Annikki Suni lukuun ottamatta teoksia "Vain rakkaus", jonka on suomentanut Erkki Jukarainen, ja "Tuntemattoman miehen elämä", jonka on suomentanut Ville Keynäs.
In Utero
In Utero on yhdyvaltalaisen grungeyhtye Nirvanan kolmas ja viimeinen studioalbumi, joka julkaistiin 21. syyskuuta 1993 DGC Recordsin kautta.
In Utero on tyyliltään raskaampi ja synkempi kuin Nirvanan edelliset albumit, kuten myös aiheetkin, mutta sisältää myös yhtyeen herkkää ja rauhallista puolta. Levyn tunnetuin kappale on singlenäkin julkaistu "Heart-Shaped Box". Kappaleesta on tehty myös musiikkivideo. Albumin muita tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "Pennyroyal Tea", "All Apologies" ja makaaberista sanoituksestaan tunnettu "Rape Me".
In Utero nousi ilmestyessään Billboard 200 -listalla ensimmäiselle sijalle. Albumi nauhoitettiin vuonna 1993 Pachyderm Studiolla Minnesotassa. Albumia alettiin äänittää ystävänpäivän aikoihin eli helmikuussa. Albumin on tuottanut Steve Albini. Albumin julkaisi levy-yhtiö Geffen Records.
Heart-Shaped Box oli albumin ensimmäinen single ja albumin tunnetuin kappale. Se julkaistiin elokuussa 1993. Singlen B-puolet olivat "Milk It" ja "Marigold". Albumin toinen single oli "All Apologies" / "Rape Me", joka julkaistiin joulukuussa 1993. Singlen B-puolena oli "Moist Vagina". In Uteron viimeinen single oli "Pennyroyal Tea", joka julkaistiin vuonna 1994. Singlen B-puolina olivat kappaleet "I Hate Myself, And I Want To Die" ja cover Leadbellyn folkkappaleesta "Where Did You Sleep Last Night". Albumin viimeinen single "Pennyroyal Tea" julkaistiin samassa kuussa ja samana vuonna kuin Nirvanan johtohahmo Kurt Cobain teki itsemurhan, ja siksi single vedettiin heti pois markkinoilta. Single on haluttu fanien keskuudessa.
Albumin kappaleet "Scentless Apprentice", "Tourette's" ja "Milk It" ovat albumin ainoat punktyyliset kappaleet. Albumi sisältää myös piilotetun, ja täysin improvisoidun bonusraidan "Gallons Of Rubbing Alcohol Flow Through The Strip", joka nauhoitettiin tammikuussa Rio de Janeiron demosessioissa.
In Utero -albumin neljä kappaletta "Dumb", "Pennyroyal Tea", "Radio Friendly Unit Shifter" ja "All Apologies" tehtiin vuonna 1990 eli kolme vuotta ennen albumin julkaisua. "Rape Me" kirjoitettiin vuonna 1991. Albumin kymmenes raita "Radio Friendly Unit Shifter" oli Nirvanan In Utero -kiertueen aloituskappale lähes joka esiintymisessä.
Vaikka albumi oli lyrikaalisilta teemoiltaan ja musiikillisen tyylinsä vuoksi vähemmän suositumpi kuin edeltäjänsä ("Nevermind") se sai kuitenkin paljon huomiota ja mm. kappaleita "Heart-Shaped Box", "Rape Me", "Dumb" ja "All Apologies" soitettiin radiossa tasaisin väliajoin kotimaassaan.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Kurt Cobain, ellei toisin mainita.
Vuonna 1999 In Utero julkaistiin box-set-julkaisuna yhtyeen albumin Nevermindin kanssa, joka julkaistiin vuonna 1991. Vuonna 2004 In Utero julkaistiin box-setinä Euroopassa albumin Incesticiden kanssa vuodelta 1992.
Sinfonia nro 7 (Šostakovitš)
Dmitri Šostakovitšin sinfonia nro 7 C-duuri op. 60 valmistui 27. joulukuuta 1941, ja se sai ensiesityksensä Kuibyševissä 5. maaliskuuta 1942. Sinfonia tunnetaan myös lisänimellä Leningrad-sinfonia, koska Šostakovitš sävelsi sen kolme ensimmäistä osaa saksalaisten piirittämässä Leningradissa.
Sinfonian kantaesityksen soitti Samuil Samosudin johtama Bolšoi-teatterin orkesteri. Leningradissa teos esitettiin ensimmäistä kertaa 9. elokuuta 1942. Kaudella 1942–1943 sinfoniaa esitettiin pelkästään Yhdysvalloissa 62 kertaa. Teoksella oli suuri merkitys liittoutuneiden mielialoille.
Teos on Šostakovitšin pisin sinfonia, ja sen esitys kestää yleensä hiukan yli tunnin. Teos koostuu neljästä osasta:
Oijärvi
Oijärvi on kylä Iin kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla samannimisen järven rannalla sekä Kivijoen ja seututie 849:n varrella. Kylä sijaitsee noin 60 kilometrin päästä kunnan keskustaajamasta. Oijärvi erosi 1920-luvulla Iin kunnasta liittyäkseen Kuivaniemen kuntaan, jonka seurakunta- ja kunnallispalvelut olivat lähempänä. Sittemmin Kuivaniemen kunta lakkautettiin ja yhdistettiin Iin kuntaan vuoden 2007 alusta.
Oijärvi on vanhaa maatalousaluetta, jonka väestö on maaltamuuton myötä vähentynyt. Nykyisin kylä kasvaa, ja kylän asukasluku on lisääntynyt paluumuuton myötä. Oijärvelle avattiin kauppa, Veeran Puoti syksyllä 2017. Kaupan yhteydessä toimii baari. Normaali lähtevän postin postilaatikko on vanhustentalon luona josta posti lähtee klo 8.00 aamulla. Kyläkaupan lopetettua ei Oijärvellä ole enää myöskään Alkon tilauspalvelua. Lähimmät kaupanpalvelut, apteekin, pankinpalvelut, terveyskeskus ym. löytyvät Iistä ja Kuivaniemeltä joihin molempiin paikkoihin pääsee kerran viikossa IIKKA-palvelutaksilla Oijärveltä tiistai aamuisin entisen Oijärven kaupan pihalta noin klo 8.00 aamulla. Tarkemmat ajat Iikka palvelutaksille löytyvät osoitteesta http://www.ii.fi/instancedata/prime_product_julkaisu/ii/embeds/iiwwwstructure/19564_Palvelulinja_Iikka_syksyn_aikataulut.pdf Kirjastopalveluja hoitaa Iin, Kuivaniemen ja Yli-Iin yhteinen kiertävä kirjastoauto. Oijärven tunnetuin asia varsinaisen Oijärven lisäksi on nuorisoseurantalo Sampola, joka parhaimmillaan keräsi tansseihin tuhansia ihmisiä arki-iltoinakin.
Kylän ikärakenne on vanhenemassa, sillä nuoret muuttavat pois koulutuksen ja työn perässä.
Kylästä lähtee tieyhteydet Kuivaniemelle, Olhavaan (Olhavan bensa-asema ja kauppapalvelu on myös loppunut), Oulun Tannilan ja Yli-Iin kaupunginosiin ja Taininiemeen.
Oijärvi (järvi)
Oijärvi on järvi Kuivajoen vesistöalueella Oijärven kylässä Iin kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Järven pinta-ala on noin 2 000 hehtaaria. Järven eteläosaan on muodostettu Natura 2000 -alueisiin kuuluva noin 640 hehtaarin laajuinen yksityinen suojelualue.
Oijärveen laskee Kivijoen lisäksi useita pienempiä ojia, ja järvi on Kuivajoen alkulähde. Oijärvellä on todettu happikatoa ja korkeita typpipitoisuuksia, ja järvi on voimakkaasti rehevöitynyt turvetuotantoalueilta järveen valuvan humuksen vuoksi.
Oijärvi on noin 12 kilometriä pitkä järvi, jonka puolessa välissä sijaitsee Järvisilta. Oijärvi on paikoin rehevöitynyt, mutta Iin kunnalla on juuri käynnissä järven kunnostamishanke: roskakalat kalastetaan pois, pohjaa ruopataan ja liiat levät ja kaislikot karsitaan pois.
Pohjois-Pohjanmaan TE-keskuksen työvoimaosasto, Pohjois-Pohjanmaan ympäristökeskus, Iin ja Kuivaniemen kunnat sekä Oijärven kalastusyhdistys toteuttivat yhteistyössä Oijärven kunnostuksen vuosina 2005–2007. Kunnostustoimenpiteisiin kuuluvat mm. vesikasvillisuuden raivaus sekä venesataman ja uimarannan rakentaminen. Samalla määritetään järven poikki kulkevan tiepenkereen silta-aukon suurentamistarve.
Kiyoshimo
Kiyoshimo (, "kiyoshimo", ’puhdas kuura’) oli Keisarillisen Japanin laivaston Yūgumo-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
"Kiyoshimo" liitettiin 16. toukokuuta 1944 Tokiossa palvelukseen otettaessa Yhdistyneen laivaston 11. hävittäjälaivueeseen ensimmäisenä päällikkönään Miyazaki Isamu. Alus lähti 30. kesäkuuta Yokosukasta, minkä jälkeen se lähti kuljetusmatkalle Chichi-jimaan. Alus siirrettiin 5. elokuuta 2. laivaston 2. hävittäjälaivueeseen. Se lähti 7. elokuuta Kuresta suojaten saattueen Manilan kautta Linggaan. Se liitettiin 15. elokuuta 2. hävittäjälaivueen 2. hävittäjäviirikköön. Aluksen päälliköksi vaihtui 5. syyskuuta Kajimoto Shizuka.
Hävittäjä suojasi 18.–20. lokakuuta saattueen Linggasta Bruneihin. Alus suojasi 23.–25. lokakuuta amiraali Kuritan 1. hyökkäysosastoa Leytenlahden taistelussa, jossa se vaurioitui 24. lokakuuta Sibujaninmerellä ilmahyökkäyksessä. Alukseen osui yksi pommi, ja viisi pommia putosi aluksen läheisyyteen, mitkä tuhosivat aluksen radion ja pudottivat sen maksiminopeuden 21 solmuun. Alus osallistui "Musashin" upottamiseen ja sen miehistön pelastamiseen "Hamakazen" kanssa, minkä jälkeen se purjehti Manilaan.
"Kiyoshimo" lähti 27. lokakuuta Caviten telakalta Coroniin mukanaan korjausmiehistö. Alus jatkoi Bruneihin, jonne se saapui 29. lokakuuta. Alus kuljetti 1.–3. marraskuuta 2. hävittäjäviirikön komentajan kontra-amiraali Hayakama Mikion Bruneista Manilaan, jossa komentaja siirtyi "Shimakazelle". Alus suojasi 5.–8. marraskuuta "Ōyodoa" matkalla Manilasta Borneon Mirin kautta Bruneihin, ja se suojasi 8.–12. marraskuuta "Takaon" Bruneista Singaporeen, jossa se siirrettiin telakalle.
"Kiyoshimo", joka kuului tuolloin San Josen ryhmään, sai 26. joulukuuta 1944 kaksi täysosumaa yhdysvaltalaisten pommeista. Myöhemmin Yhdysvaltain laivaston partiovene "PT-223" upotti aluksen torpedoilla 270 kilometriä Manilasta etelään, jolloin kuoli 82 miestä ja 74 loukkaantui. "Asashimo" pelasti 169 henkiin jäänyttä, myös 2. hävittäjäviirikön komentajan, kapteeni Shiraishi Nagayoshin ja komentaja-luutnantti Kajimoton. Partioveneet pelastivat lisäksi viisi muuta.
Hayashimo
Hayashimo (, "hayashimo", ’nopea kuura’) oli Keisarillisen Japanin laivaston Yūgumo-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
"Hayashimo" liitettiin 20. helmikuuta 1944 1. laivaston 11. hävittäjälaivueeseen komentajanaan Arai Yasuo. Alus liittyi neljä päivää myöhemmin viirikön mukana yhdistettyyn laivastoon. Sen päälliköksi vaihtui 2. huhtikuuta Hirayama Toshio. Alus liitettiin 30. huhtikuuta 2. laivaston 2. hävittäjälaivueeseen. Se oli saattamassa 11.–16. toukokuuta lentotukialuksia "Junyō", "Hiyō" ja "Ryoho" Saekista Tawitawille. Alus kuului 19.–20. kesäkuuta Filippiinienmeren taistelussa amiraali Joshiman suojana olleeseen Force B:hen.
Alus suojasi 1.–12. heinäkuuta "Myōkōn" ja "Haguron" joukkojenkuljetusmatkan Kuresta Manilan ja Zamboangan kautta Singaporeen. Alus liitettiin 15. elokuuta 2. laivaston 2. hävittäjälaivueen 2. hävittäjäviirikköön. Alus suojasi 18.–20. lokakuuta laivastoa matkalla Linggasta Bruneihin.
"Hayashimo" suojasi Leytenlahden taistelussa amiraali Takeo Kuritan 1. kiertohyökkäysosastoa. Alus vaurioitui 25. lokakuuta Samarin taistelussa ilmahyökkäyksessä. Sen kärsimien vaurioiden vakavuus on jäänyt tuntemattomaksi, mutta vaurion takia jälkeen jäänyt "Hayashimo" sai "Akishimon" saattajakseen Coroniin, jossa "Akishimo" sai 26. lokakuuta käskyn liittyä laivueeseen. Pian uudet ilmahyökkäykset alkoivat, ja "Hayashimo" menetti keulansa torpedon osumasta, jolloin alus ajettiin rantaan, missä se upposi matalaan veteen 75 kilometriä Mindorosta kaakkoon. Miehistön yritykset korjata laiva ja satunnaiset ilmaiskut jatkuivat aina 12. marraskuuta asti, jolloin viimeinen miehistön jäsen jätti laivan.
Boris Spasski
Boris Vasiljevitš Spasski (, s. 30. tammikuuta 1937 Leningrad, Neuvostoliitto) on shakin suurmestari. Hän oli shakin kymmenes maailmanmestari (1969–1972). Suurimmat menestyksensä hän saavutti edustaessaan Neuvostoliittoa. Nykyisin hän edustaa Ranskaa, jossa hän on asunut 1976 lähtien. Hänestä tuli Ranskan kansalainen 1978.
Spasski oppi pelaamaan shakkia 5-vuotiaana ja 18-vuotiaana hän voitti junioreiden maailmanmestaruuden. Hän voitti shakin maailmanmestaruuden vuonna 1969 maanmieheltään Tigran Petrosjanilta, mutta menetti tittelinsä amerikkalaiselle Bobby Fischerille vuonna 1972 Reykjavikin legendaarisessa MM-ottelussa. Ennen ottelua Spasski ei ollut hävinnyt kertaakaan Fischerille ja hän oli voittanut kolme peliä viidestä, jotka he olivat pelanneet. Fischer oli kuitenkin loistavassa kunnossa ja voitti ottelun vakuuttavasti pistein 12½–8½. Vaikka Spasski hävisi ottelun, hän antoi huomattavasti paremman vastuksen kuin pelaajat, jotka Fischer oli kukistanut kandidaattiotteluissa (Mark Taimanov, Bent Larsen, ja Tigran Petrosjan).
Pian MM-ottelun jälkeen hän menetti Neuvostoliiton ykköspelaajan aseman nousevalle tähdelle Anatoli Karpoville.
Akishimo
Akishimo (, "akishimo", ’syksyn kuura’) oli Keisarillisen Japanin laivaston Yūgumo-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
"Akishimo" osallistui yhdessä kolmen sisaraluksensa kanssa muodostamansa viirikön mukana alkukesästä 1944 Mariaanien saarten puolustamiseen.
Alus suojasi 10. marraskuuta 1944 joukkojenkuljetussaattuetta nro 4 Manilasta Ormociin. "Akishimo" kärsi pahoja vaurioita, kun Yhdysvaltain ilmavoimien B-25-pommikoneet hyökkäsivät sen kimppuun paluumatkalla. Alukseen tuli täysosuma, jolloin se menetti koko keulansa. Seurauksena 20 miehistöstä kuoli ja 25 haavoittui. Alus palasi Manilaan 16 solmun vauhdilla ja jatkoi sieltä 11. marraskuuta Caviten telakalle korjauksia varten.
Yhdysvallat teki 13. marraskuuta ilmaiskun Manilaan ja tällöin osuivat "Akishimoon" sekä "Akebonoon" Caviten laiturissa. Molempiin laivoihin osuneet pommit sytyttivät ne tuleen. Seuraavana päivänä "Akishimossa" tapahtunut räjähdys vaurioitti lisää molempia laivoja, ja lopulta "Akishimo" kaatui oikealle kyljelleen ja upposi.
Kobrat
Kobrat ("Naja") on vaarallisten myrkkytarhakäärmeiden suku. Siihen kuuluvia lajeja ovat muun muassa silmälasikäärme eli intiankobra ("Naja naja") ja mustahuulikobra ("Naja melanoleuca"). Kobrille on tunnusomaista myrkyllisyys ja pienipäisyys. Ärsytettynä ne nostavat eturuumiinsa pystyyn ja levittävät niskan seudun levymäiseksi, kun etummaiset kylkiluut kohoavat sivullepäin. Kobria esiintyy Afrikassa, Lähi-idässä, Intiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Indonesiassa.
Sukuun kuuluu 32 elossa olevaa lajia. Nimestään huolimatta muun muassa kuningaskobra ja monet muut myrkkytarhakäärmeisiin kuuluvat lajit, joiden nimessä esiintyy sana "kobra", eivät kuulu kobrien sukuun. Vesikobrat ("Boulengerina") ja "Paranaja" luettiin aikaisemmin eri sukuihin, mutta ne on 2000-luvulla yhdistetty kobrien sukuun.
Sukupuuttoon kuolleet suvut:
Kolmiliitto
Kolmiliitto oli Saksan keisarikunnan, Itävalta-Unkarin ja Italian vuonna 1882 solmima sotilasliitto. Saksa ja Itävalta olivat liittoutuneet jo vuonna 1879. Sopimus uudistettiin 28. kesäkuuta 1902. Se uudistettiin jälleen 5. joulukuuta 1912 kestämään vuoteen 1918 saakka.
Kolmiliittoa edelsi Saksan ja Itävallan vuonna 1879 solmima kaksiliitto, jossa sovittiin, että Itävalta-Unkari ja Saksa puolustaisivat toisiaan Venäjän hyökkäystä vastaan. Jos taas Ranska hyökkäisi Saksaa vastaan, Itävalta-Unkari olisi puolueeton.
Kolmiliitto oli suunnattu Italian ja Saksan kannalta Ranskaa vastaan. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Italia ei ollut velvoitettu liittymään sotaan, sillä auttamisvelvollisuus oli voimassa vain, jos Saksa olisi joutunut ulkovallan sotilaallisen hyökkäyksen kohteeksi. Italia katsoi Saksan itse aloittaneen sodan Ranskaa vastaan ja se julistautui neutraaliksi. Italia erosi kolmiliitosta 4. toukokuuta 1915 ja julisti sodan Itävalta-Unkarille 23. toukokuuta.
Ángelos Charistéas
Ángelos Charistéas (, s. 9. helmikuuta 1980 Sérres, Kreikka) on kreikkalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kyproksen jalkapalloliigassa pelaavaa AEP Paphosia. Aiemmin hän on edustanut Kreikassa Arisia, Athinaikosia ja Panetolikosia, Alankomaissa Ajaxia ja Feyenoordia, Ranskassa AC Arlesia ja Saksassa Werder Bremeniä, Nürnbergiä, Bayer Leverkusenia ja Schalkea.
Kreikan maajoukkueessa Charistéaksen ensimmäinen peli oli 28. helmikuuta 2001 pelattu Kreikka–Venäjä (3–3). Hän on pelannut 86 maaottelua ja tehnyt niissä 27 maalia. Vuoden 2004 EM-kisoissa Portugalissa Charistéas laukoi finaalissa kulmapotkun jälkitilanteesta Kreikalle 1–0 -voittomaalin Portugalista.
Vietnamin esihistoria
Vietnamilaisten tarujen mukaan ensimmäiset vietnamilaiset periytyvät lohikäärmekuninkaan Lạc Long Quânin ja taivaallisen hengen Âu Cơ'n liitosta. Heillä oli 100 poikaa, joista vanhimmasta tuli Vietnamin ensimmäinen Hùng Vương-kuningas 2879 eaa. Hùng-kuninkaiden aikana maata kutsuttiin nimellä Văn Lang ja kansaa nimellä Lạc Việt. 200-luvulla eaa. Âu Việt-kansa muutti nykyisen Kiinan alueelta Punaisen joen suistoalueelle ja sekoittui alkuperäisväestöön. Vuonna 258 eaa. Thục Phán perusti Âu Lạcin kuningaskunnan Pohjois-Vietnamiin ja julisti nimekseen An Dương Vương.
1900-luvulla tehdyt ranskalaisten ja vietnamilaisten arkeologiset kaivaukset ovat osoittaneet alueen asutuksi pitkään, mutta vahvistuksia monien tarujen todentamiseksi ei ole saatu.
Sodittuaan pitkään kiinalaisen Qin-dynastian kanssa, An Dương Vương lopulta hävisi kenraali Zhao Tuolle 208 eaa. Kenraali tunnetaan vietnamilaisittain nimellä Triệu Đà, ja Qin-dynastian hävitessä Han-dynastialle, Triệu Đà julisti itsensä kuninkaaksi ja yhdisti Âu Lạcin Kiinan eteläisiin maakuntiin antaen kuningaskunnalle nimen Nam Việt. Nam tarkoittaa etelää ja Việt on johdannainen sanasta Yue, maakuntien Guangdong, Guangxi ja Vietnam kiinalaisesta nimestä.
Vaikka Triệu-dynastian kuninkaat olivat kiinalaisia, ei se kuitenkaan ollut kiinalaisen Han-dynastian alaisuudessa. Liki sadan vuoden aikana dynastiassa oli viisi kuningasta:Vuonna 111 eaa. Han-dynastia lopulta valtasi Nam Việtin ja Vietnam liitettiin yli tuhannen vuoden ajaksi Kiinan keisarin alaisuuteen. Tänä aikana Vietnamiin lainautui kiinan kirjoitusjärjestelmä, vietnamin kieleen lukematon määrä sanoja kiinan kielestä ja vieläkin syvällä tuntuva kiinalainen vaikutus. 
Huolimatta kiinalaistamisohjelmasta, Vietnamin kansa vastusti sulautumista ja alueella esiintyi jatkuvaa kapinointia, joista menestyksellisimmät olivat:
Lopulta vuonna 938 "Ngô Quyền"in johdolla kiinalaiset lyötiin Bạch Đằng-joella ja vietnamilaiset saivat maansa omaan hallintoon vuonna 939.
Xavier Carter
Xavier Carter (s. 8. joulukuuta 1985 Palm Bay, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen yleisurheilija, lajinaan pikajuoksu.
Carter valmistui "Palm Bay Senior High Schoolista" Floridan Melbournesta ja pääsi Louisianan osavaltionyliopistoon, missä hän oli tähti sekä yleisurheilun että amerikkalaisen jalkapallon joukkueessa. Vuoden 2006 yliopistojen mestaruuskisoissa (NCAA) hän voitti ensimmäisenä ihmisenä sitten Jesse Owensin mestaruuden neljällä matkalla. Voitot 100 ja 400 metrillä tulivat kaiken lisäksi samana päivänä. Menestyksen innoittamana hän jätti opinnot sivummalle ja rupesi ammattilaiseksi. Nykyään hänen agenttinaan toimii Total Sports Management -tallin Mark Block, Žanna Blockin aviomies ja valmentaja.
11. heinäkuuta 2006 Carter juoksi Lausannen "Athletissima"-illassa 200 metriä aikaan 19,63 s, joka oli tuolloin toiseksi paras kyseisellä matkalla koskaan juostu aika. Hän paransi ennätystään 0,39 sekuntia.
VLB
Vesa Local Bus (VLB) oli VESAn (Video Electric Standard Associationin) standardoima nopea väylä lähinnä näytönohjaimen liittämiseksi PC-tietokoneeseen.
VLB toimi huomattavasti suuremmalla kellotaajuudella (25–40 MHz) kuin ISA-väylä sekä oli myös 32-bittinen ISA-väylän ollessa vain 16-bittinen, mikä mahdollisti huomattavasti ISA-väylää nopeamman tiedonsiirron näytönohjaimelle.
Arkkitehtuurillisesti VLB oli 486-prosessorin prosessoriväylän jatke näytönohjaimelle asti. Nimen "local"-sana viittaa tähän; Väylä yhdisti suoraan prosessorin ja näytönohjaimen eikä eikä liikenne kulkenut erillisen siltapiirin kautta.
VLB-liitin sijaitsi fyysisesti ISA-väylän liittimen jatkona, joten samaan korttipaikkaan pystyi asentamaan sekä ISA-että VLB-väyläisen kortin, ja VLB-kortit myös käyttivät joitain ISA-väylän johtimia, ilmeisesti ottivat siitä käyttämänsä sähkön. Tästä fyysisestä liittimien sijoittelusta johtuen VLB-kortit olivat fyysisesti hyvin suurikokoisia.
VLB oli käytössä lähinnä 486-ajan tietokoneissa, Pentium-aikakaudella PCI-väylä syrjäytti sen, lähinnä yleiskäyttöisyytensä, paremman konfiguroitavuutensa sekä korttien mukavamman koon takia. Suorituskyvyssä ei ollut suuria eroja VLB:n ja perus-PCI:n välillä. Oleellinen syy VLBstä luopumiseen oli myös se, että Pentium-aikakaudella prosessoriväylä oli vaihdettu nopeampaan, VLBn kanssa epäyhteensopivaan väylään, minkä takia VLBtä ei enää voitu kytkeä suoraan prosessoriväylään, vaan joko emolevyn pohjoissiltapiirille olisi pitänyt rakentaa erillinen VLB-väyläohjain PCI- ja ISA-väyläohjainten lisäksi, mikä olisi nostanut sen valmistus- ja tuotekehityskustannuksia, tai emolevylle olisi pitänyt lisätä erillinen PCI-VLB-siltapiiri.
Athletissima
Athletissima on vuosittain Lausannessa järjestettävä huipputason yleisurheilutapahtuma. Vuodesta 2010 lähtien se on kuulunut timanttiliigaan. Sitä ennen se kuului n ykköstason Super Grand Prix -sarjaan.
Ensimmäisen kerran kilpailu järjestettiin vuonna 1977. Kilpailu järjestetään Stade Olympique de la Pontaise -stadionilla.
Risto Harisalo
Risto Harisalo on Tampereen yliopiston hallintotieteen emeritusprofessori. Eläkkeelle hän jäi vuonna 2013.
Harisalo esiintyy aktiivisesti klassisen liberalismin puolestapuhujana. Tässä ominaisuudessa hän on julkaissut useita kirjoja yrittäjä-keksijä Ensio Miettisen kanssa. Miettisen omistama Ensto Oy on rahoittanut useita Harisalon ja Miettisen julkaisuja, joihin tiedemaailma on suhtautunut kriittisesti. Ideologisesti Harisalo samaistaa klassisen liberalismin taloudelliseen liberalismiin, lukien klassisen liberalismin alle poliittisen konservatismin ja jopa anarkokapitalismin.
Risto Harisalo toimii Libera-säätiössä. Risto Harisalon harrastuksiin kuuluu myös vapaamuuraritoiminta.
Pascal Hervé
Pascal Hervé (s. 13. kesäkuuta 1964) on ranskalainen ammattipyöräilijä, jonka nimi tuli esiin yhdessä Richard Virenquen doping-skandaalin kanssa. Ennen ryhtymistään kilpapyöräilijäksi Hervé toimi kirjanpainajana.
Hervé on osallistunut Ranskan ympäriajoon neljä kertaa: 
Hervé on osallistunut kahdesti Italian ympäriajoon:
Igor Kurtšatov
Igor Vasiljevitš Kurtšatov (; 12. tammikuuta 1903 – 7. helmikuuta 1960) oli neuvostoliittolainen fyysikko, joka oli yksi Neuvostoliiton ydinaseohjelman keskeisimmistä tieteilijöistä.
Hän opiskeli fysiikkaa Krimin valtionyliopistossa ja laivanrakennusta Petrogradin polyteknisessä instituutissa ennen kuin 1925 syventyi tutkimaan radioaktiivisuutta aluksi Abram Ioffen ohjauksessa Leningradin Fysikaalis-teknillisessä instituutissa. Vuonna 1932 hän perusti oman atomitutkimusryhmänsä, joka rakensi Neuvostoliiton ensimmäisen syklotronin.
Toisen maailmansodan aikana Kurtšatov nimitettiin 1943 Neuvostoliiton ydinaseohjelman johtoon. Sittemmin projekti asetettiin Lavrenti Berijan alaisuuteen ja se laukaisi maan ensimmäisen atomipommin Semipalatinskin ydinkoealueella 1949 ja vetypommin 1953.
Myöhemmin Kurtšatov työskenteli etupäässä ydinenergian rauhanomaisten sovellusten parissa.
Kaupunki Kurskin alueella sekä kaupunki Itä-Kazakstanissa Semipalatinskin ydinkoealueella on nimetty Kurtšatoviksi. Kurtšatovin nimi on myös yhdellä Kuun kraattereista sekä asteroidi 2352:lla.
Neuvostoliitossa ja itäblokissa Dubnassa löydetty alkuaine 104 nimettiin Kurtšatovin mukaan (Курчатовий), mutta amerikkalaisten vastustuksen vuoksi se sai 1997 viimein virallisesti nimen rutherfordium.
Venäjän johtava ydinenergian tutkimuslaitos Moskovassa on nimeltään Kurtšatov-instituutti.
Neuvostoliittolaisetkin saivat kiistatoman nimensä alkuaineeseen jalokaasu Oganessoniin Juri Oganesjanin mukaan, joka tosin oli armenialaista sukujuurta. Venäläisillähän oli jo mendelevium tsaarinaikaisen Dmitri Mendelejevin mukaan.
Flerovium
Flerovium, aiemmin Ununkvadium () on alkuaine, jonka järjestysluku on 114 ja kemiallinen merkki Fl, aiemmin Uuq. Sitä ei esiinny luonnostaan maapallolla. Ensimmäisen kerran sen isotooppi tuotettiin Dubnassa Venäjällä tammikuussa 1999. Koe on sittemmin vahvistettu lännessäkin. Alkuaine on saatu aikaan pommittamalla plutoniumin 244-isotooppia kalsiumin 24-isotoopeilla. Fleroviumin pysyvimmän isotoopin Fl puoliintumisaika on noin 2,4 sekuntia.
Eräät fyysikot ovat laskeneet, että alkuaineella 114 voisi olla pysyviäkin isotooppeja, mutta tähän mennessä tuotetuilla ytimillä on tähän teoriassakin liian vähän neutroneita.
Alkuaineesta on käytetty myös nimitystä eka-lyijy, koska sillä arvellaan olevan kemiallisesti lyijyn kaltaisia ominaisuuksia.
Alkuaineen väliaikainen nimi ununkvadium oli IUPAC:in antama systemaattinen tilapäisnimi. Alkuaineen löytäjät ehdottivat sille nimeksi flerovium ja tunnukseksi Fl. Nimi tulee dubnalaisesta Flerov Laboratory of Nuclear Reactions -tutkimusyksiköstä, jossa se syntetisoitiin ensimmäisen kerran. Tämä laboratorio taas on nimetty venäläisen ydinfyysikon Georgy Flerovin (1913–1990) mukaan. IUPAC on hyväksynyt nimen ja tunnuksen ja vuonna 2011 kemian ja fysiikan kansainväliset järjestöt IUPAC ja IUPAP hyväksyivät fleroviumin virallisesti osaksi alkuaineiden jaksollista järjestelmää.
Fleroviumilla ei ole pysyviä tai luonnossa esiintyviä isotooppeja. Muiden transuraanien tavoin kaikki fleroviumin isotoopit ovat radioaktiivisia. Alkuaineelle tunnetaan kuusi radioaktiivista isotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 284–289. Alkuaineen pysyvin isotooppi on Fl, jonka puoliintumisaika on noin 2,4 sekuntia. Tämä isotooppi hajoaa alfasäteilyä emittoiden kopernikium-285:ksi. Seuraavaksi pysyvin isotooppi on Fl jonka puoliintumisajaksi on mitattu noin 0,75 sekuntia. Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle yhden sekunnin. Alkuaineella on myös yksi ydinisomeeri, Fl.
Fleroviumin isotoopit hajoavat useimmiten alfahajoamisella, mutta spontaani fissio on mahdollinen joillekin isotoopeille. Taulukossa on kaikki tunnetut isotoopit, joiden puoliintumisaika on pystytty kokeellisesti mittaamaan tai josta on ainakin arvio (vuonna 2017):
Rengasliskot
Rengasliskot ("Anniellidae") on vain Meksikossa ja Kaliforniassa elävä matelijaheimo. Siihen kuuluu vain kaksi lajia :"Anniella pulchra", jolla on alalajit "pulchra" ja "nigra" sekä harvinainen "Anniella geronimensis".
Rengasliskot elävät lähes koko elämänsä maan alla. Niillä ei ole raajoja eikä ihonalaisia suomulevyjä. Silmät ovat pienet.
Rengasliskot synnyttävät eläviä poikasia syys-marraskuun aikana.
Matoliskot
Matoliskot (Amphisbaenia) on suomumatelijoihin kuuluva alalahko. Sitä on taksonomisesti pidetty myös liskojen alalahkon osana. Matoliskot jaetaan eri tutkijoiden mukaan kolmeen, neljään, viiteen tai kuuteen heimoon, joissa on yhteensä noin 170 lajia. Suurin osa lajeista elää Afrikassa ja Etelä-Amerikassa. Tieteellinen nimitys juontuu myyttisestä Amphisbaena-käärmeestä.
Matoliskot muistuttavat ulkonaisesti nivelmatoja. Niillä ei ole silmiä eikä näkyviä ulkokorvia, yleensä ei myöskään raajoja. Häntä ja pää muistuttavat toisiaan. Eläinten nahka on huomattavan löysä ja liike haitarimaista. Matoliskot käytävät ravinnokseen pääasiassa toukkia, hyönteisiä ja eläinperäistä materiaalia. Matoliskojen elämäntapaa on ollut vaikea tutkia.
Richard Leplastrier
Richard Leplastrier (s. 1939) on Sydneyssä asuva australialainen arkkitehti.
Leplastrier tunnetaan kotimaassaan harkitusta ja osaavasta puunkäytöstä sekä kunnioituksesta paikallista kulttuuria ja maisemaa kohtaan.
Leplastrier on saanut työstään lukuisia palkintoja ja muita tunnustuksia. Vuonna 2004 hän sai kolmannen Spirit of Nature -puuarkkitehtuuripalkinnon Lahdessa. Suomalaisen Puu kulttuurissa -yhdistyksen perustaman palkinnon arvo on 50 000 euroa. Kun palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 2000, sen sai italialainen arkkitehti Renzo Piano. Vuonna 2002 palkittiin japanilainen arkkitehti Kengo Kuma.
Kansainvälisen Spirit of Nature -palkintoraadin mielestä Leplastrierin suunnittelemat tilat ovat harmonisia, yksinkertaisia ja luonnonläheisiä. Tuomaristo korosti myös Leplastrierin arkkitehtuurinsa nöyrää ja vilpitöntä suhtautumista elämään.
"Lähtökohta arkkitehtuurissa on se, että suunnitellaan hyviä paikkoja ihmiselle. Se on niin yksinkertaista. Jos talo ei millään lailla inspiroi ihmistä, se on pelkkä rakennus, suoja tuulelta", Leplastrier sanoi Etelä-Suomen Sanomien haastattelussa 2004.
Leplastrierin mielestä puu on kaikkein paras rakennusmateriaali. "Puu on ollut ihmisillä rakennusmateriaalina aikojen alusta saakka. Sitä on helppo käsitellä, se on kevyt eikä vie pois ruumiinlämpöä, jos sitä koskettaa. Puu on myös kaunis ja uusiutuva materiaali" Leplastrier totesi lehtihaastattelussa.
Lev Oborin
Lev Nikolajevitš Oborin (11. marraskuuta 1907 - 5. tammikuuta 1974) oli neuvostoliittolainen (venäläinen) pianisti, joka voitti kaikkien aikojen ensimmäisen Kansainvälisen Frédéric Chopin -pianokilpailun Varsovassa 1927.
Oborin aloitti musiikinopintonsa Moskovassa vuonna 1914. Vuonna 1921 hän pääsi Moskovan konservatorioon opiskelemaan pianonsoittoa ja sävellystä. Hän valmistui viisi vuotta myöhemmin. Voitettuaan Kansainvälisen Frédéric Chopin -pianokilpailun vuonna 1927 hän piti konsertteja Puolassa ja Saksassa. Hän soitti monesti myös viulisti David Oistrahin kanssa.
Oborin ensiesitti useiden nykysäveltäjien, kuten Hatšaturjanin, Šebalinin, Mjaskovskin, Prokofjevin ja Šostakovitšin teoksia. Hän kuului neljännen ja viidennen Kansainvälisen Frédéric Chopin -pianokilpailun tuomaristoon ja opetti mm. Vladimir Aškenazia.
Kansainvälinen Frédéric Chopin -pianokilpailu
Kansainvälinen Frédéric Chopin -pianokilpailu on Varsovassa viiden vuoden välein järjestetty pianokilpailu. Se pidettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1927.
Kansainvälisen Frédéric Chopin -pianokilpailun idean keksi pianisti, säveltäjä ja opettaja Jerzy Zurawlew.
Krassit
Krassit ("Lepidium") on kasvisuku ristikukkaiskasvien (Brassicaceae) heimossa. Sukuun kuuluu noin 175 lajia, joita esiintyy maailmanlaajuisesti.
Krassit ovat yksi- tai kaksivuotisia ruohovartisia kasveja. Niiden varsi haaraantuu ja siinä kasvaa lehtiä pitkin matkaa. Kukat ovat pieniä ja valkoisia tai punertavia.
Vihanneskrassia ("Lepidium sativum") kasvatetaan salaatiksi.Aiemmin tai vaihtoehtoisesti krasseihin on luokiteltu muun muassa kynsimökrassi ("Cardaria draba", syn. "Lepidium draba") ja karvavariksenkrassi ("Coronopus didymus", syn. "Lepidium didymum").
SVT-40
SVT-40 (, "Samozarjadnaja vintovka Tokareva, obrazets 1940 goda") on Fjodor Tokarevin (1871–1968) 1930–luvulla Neuvostoliitossa SVT-38 ("Samozarjadnaja vintovka Tokareva, obrazets 1938 goda") kivääristään kehittämä itselataava kivääri, joka oli käytössä toisessa maailmansodassa. SVT-40, jonka valmistusmääräarvio on 1,6 - 2 miljoonaa kappaletta, oli käytössä vielä ainakin Korean sodassa, mutta Neuvostoliiton uudet aseet (SKS ja AK-47) syrjäyttivät SVT-40:n aktiivipalveluksesta vuoteen 1955 mennessä.Saksa sai itärintamalla sotasaalina satojatuhansia SVT-40-kiväärejä, nimesi ne uudelleen "Selbstladegewehr 259 (r)" -nimikkeellä ja jakoi ne oman armeijansa käyttöön saksalaisen ohjekirjan kera. Aseet olivat tarpeen, sillä saksalaisilla ei ollut vielä tuolloin rintamakäytössä omaa itselataavaa kivääriä.
Talvisodassa suomalaiset saivat käsiinsä noin 4 000 SVT:tä, jatkosodassa peräti 15 000. Suomalaisten ja neuvostoliittolaisten patruunoiden mitta- ja latauserot ja SVT-40:n usein väärin säädetty kaasumäntä aiheuttivat aseisiin kuitenkin paljon toimintahäiriöitä.
Alias (rap-artisti)
Alias (oikealta nimeltään Brendon Whitney) on rap-artisti, joka asui nuoruutensa Yhdysvaltojen Mainessa. Hän soitti alun perin rumpuja, kunnes siirtyi koneellisen ja rapmusiikin pariin. Siirtymistä vauhdittivat hänen vanhempansa, jotka antoivat pojalleen joululahjaksi rumpukoneen vuonna 1992.
Maalla, merellä ja ilmassa!
Maalla, merellä ja ilmassa! on Tommi Läntisen toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1995. Läntisen ja Puke Katajan yhdessä tuottamasta levystä tehtiin vuonna 1996 kultalevyrajan ylityttyä myös "Kultapainos", joka sisälsi neljä uutta kappaletta. Albumin suurimpia hittejä ovat kappaleet "Kevät ja minä" sekä vain kultapainoksessa oleva "Via Dolorosa".
Ray Moore
Raymond. "Ray" S. Moore (1905 – 13. tammikuuta 1984) loi yhdessä Lee Falkin kanssa seikkailusarjakuvan Mustanaamio, josta tuli hyvin suosittu ympäri maailmaa.
Moore syntyi Montgomery Cityssä Missourissa vuonna 1905 ja kävi St. Louisissa Washington University Art Schoolin.
Ray Mooren taitavasti varjostusta käyttävää piirrostyyliä on pidetty tunnelmallisena ja salaperäisyyttä korostavana. Moore avusti ensin Phil Davisiä Taika-Jimin piirtämisessä, mutta siirtyi pian täysipainoisesti Mustanaamion piirtäjäksi. Ensimmäisen tarinan alun, "The Singh Brotherhood" (17.2.1936-7.11.1936), piirsi Falk itse, mutta seuraava seikkailu, "The Sky Band" (9.11.1936-10.4.1937) oli jo kokonaan Mooren piirtämä. Ensimmäinen sarjakuva on julkaistu Suomessa Supermustiskirjassa vuonna 1975.
Moore kehitti edelleen Mustanaamion hahmoa ja pukua; hänen aikanaan Mustanaamio myös joutui seikkailuissaan usein tekemisiin lentokoneiden ja sukellusveneiden kanssa.
Ray lopetti Mustanaamion piirtämisen 1942, jolloin hän siirtyi Yhdysvaltain armeijan palvelukseen. Avustaja Wilson McCoy otti työkseen Mustanaamion piirtämisen. Moore joutui lentäjänä onnettomuuteen toisessa maailmansodassa. Sen jälkeen hän ei enää pystynyt piirtämään täysipäiväisesti Mustanaamiota, jolloin työ siirtyi vähitellen Wilson McCoylle. Moore lopetti sarjakuvien piirtämisen kokonaan 1949.
Lee Falk itse piti Ray Moorea parhaana Mustanaamio-piirtäjänä.
Hyacinthe Rigaud
Hyacinthe Rigaud (oik. "Hyacinthe-François-Honoré-Mathias-Pierre Martyr-André Jean Rigau y Ros", 18. heinäkuuta 1659 Perpignan – 27. joulukuuta 1743 Pariisi) oli ranskalainen muotokuvamaalari.
Rugaud syntyi taiteilijaperheeseen, mutta jäi jo varhain isästään orvoksi. Hänet lähetettiin 14-vuotiaana Montpellier’hen taidemaalari Pezet’n ateljeehen oppilaaksi. Sen jälkeen hän oli oppilaana sekä Verdierin että Ranc vanhemman työpajoissa.
Vuonna 1683, vuosi Pariisiin asettumisen jälkeen, hän sai arvostetun palkinnon Prix de Rome’n. Hän oli tärkein Ludvig XVI hallitusajan muotokuvamaalareita. Hän seurasi Charles Le Brunin kursseja, ja tämä varoitti Hyacinthea ryhtymästä muotokuvamaalariksi. Hän teki kuitenkin muotokuvien parissa pitkän, 62 vuoden mittaisen, uran. Hänen tahtinsa oli noin kolme- tai neljäkymmentä muotokuvaa vuodessa, ja jokaisen hän valmisti henkilökohtaisesti omalla kädellään yksityiskohtia myöten.
Hän loi siveltimellään useita muotokuvia aikakauden merkkihenkilöistä ja antoi heille kuvallisen hahmon. Hänen tauluissaan korostuu tarkkuus niin henkilön yksityiskohtaisessa kuvaamisessa kuin vaatteissa ja taustoissakin. Rigaud’n ehkä tunnetuin teos on Louvren museossa esillä oleva Ranskan ja Navarran kuninkaan Ludvig XIV suurikokoinen muotokuva.
Hän sai ansioistaan Pyhän Mikaelin ritarikunnan ritarin arvon vuonna 1727 sekä aatelisarvon vuonna 1709. Hänet valittiin vuonna 1700 maalaustaiteen akatemiaan, jossa hän opetti vuodesta 1710. Akatemian rehtoriksi hänet valittiin 1733.
Leijonaa metsästän
Leijonaa metsästän on rap-artisti Asan toinen albumi, joka julkaistiin Fried Music -merkillä vuonna 2005.
Jo keväällä 2004 albumilta julkaistiin Posse-lehden mukana tulleella CD:llä (ja radiokanaville) nimikkokappale "Leijonaa metsästän". Albumi oli Suomen virallisella listalla viikot 15–20 yltäen parhaimmillaan sijalle 3.
Levyn kannessa on kahdella miekalla lävistetty leijona, joka symboloi Asan suhdetta isänmaallisuuteen. Kansivihkonen sisältää muitakin piirroksia liittyen kyseiseen kappaleeseen. Kuvat teki Mark Kuivanen.
Interlaken
Interlaken (aikaisemmin Aarmühle) on 5 087 asukkaan kunta Sveitsissä, Bernin kantonissa. Alppien läheisyydessä, maan keskiosassa sijaitseva kunta on tunnettu matkailukohde. Aarejoki virtaa kunnan läpi.
Interlaken sijaitsee kahden järven välissä, itäpuolella on Brienzjärvi ja länsipuolella Thuninjärvi. Kunta on saanut nimensäkin sijainnistaan (lat. "inter lacus" = järvien välissä). Nykyinen nimi otettiin kuitenkin käyttöön vasta vuonna 1891, jolloin se korvasi vanhan nimen, "Aarmühlen".
Aikaisemmin Interlaken tunnettiin tekstiili- ja kellotuotannostaan, mutta nykyään matkailu on tärkein tulonlähde. Matkailijoita vetää kuntaan muun muassa läheisyydessä sijaitseva Jungfrau, yli 4 000 metrin korkuinen vuori. Itse kunta sijaitsee 568 metriä merenpinnan yläpuolella.
Interlakenissa on kaksi rautatieasemaa; itäinen Interlaken Ost ja läntinen Interlaken West. Interlaken Ost on risteysasema, josta on kotimaisten yhteyksien lisäksi suoria junayhteyksiä Saksaan (Hampuriin ja Berliiniin) sekä Ranskaan (Pariisiin).
Moottoritie A8 kulkee Interlakenin kautta.
Thuninjärvellä ja Brienzjärvellä on reittilaivaliikennettä.
Interlakenissa sijaitsee myös Erich von Dänikenin ideoima ja osittain rahoittama Mystery Park -teemapuisto, joka rakentuu Dänikenin kuuluisaksi tekemän muinaisastronauttiteorian ympärille. Teemapuisto avattiin vuonna 2003 ja suljettiin vuonna 2006 ajauduttuaan talousvaikeuksiin riittämättömien kävijämäärien vuoksi. Tauon jälkeen uusi omistaja avasi teemapuiston kuitenkin kesäkaudeksi 2009.