Kemin kaupungin historia
Kemin kaupunki perustettiin vuonna 1869 ja se on naapurikaupunkinsa Tornion jälkeen Lapin maakunnan vanhin kaupunki ja viimeisiä niin sanottuja Suomen vanhoja kaupunkeja.
Vaikka Kemi on tunnettu savupiipputeollisuudestaan, niin ensimmäisinä vuosikymmeninään se oli alueeltaan ja väestöltään pienehkö kauppakaupunki. Teollisuuskaupungiksi se muuttui vasta vuoden 1931 alueliitoksen myötä, jolloin Kemin maalaiskunnasta erotetulla liitosalueella sijainneet suuret teollisuuslaitokset Kemi Oy ja Veitsiluoto Oy siirtyivät osaksi kaupunkia. Kemin asukasluku ja pinta-ala moninkertaistuivat liitoksen myötä.
Kuten monet muutkin teollisuuspaikkakunnat myös Kemi on viime vuosikymmeninä kärsinyt väestökadosta. Kaupungin asukasluku 1960-luvun puolivälissä oli lähes 30 000, mutta vuonna 2010 enää alle 23 000 asukasta.
Maata viljelevä asutus lienee muodostunut Kemin seudulle viimeistään 1200–luvulla. Ensimmäinen kirjallinen tieto Kemin seurakunnasta on vuodelta 1329, jolloin seurakunta mainitaan kuningas Maunu Eerikinpojan kirjeessä. Samalle vuosisadalle ajoittuu kiista Uppsalan ja Turun hiippakuntien välisen rajan määrittämisestä Pohjois-Pohjanmaalla. Hiippakuntien raja muodostui lopulta Tornion ja Kemin väliin niin, että Kemin seutu jäi Turun hiippakuntaan ja sitä kautta Suomeen, kun taas Tornio kuului Uppsalan piispan hallintaan. Kemin seurakunta oli laaja alue, joka ulottui pohjoisesta Lapista Haukiputaalle.
Seurakunnan ensimmäinen kirkko on perimätiedon mukaan sijainnut Valmarinniemessä. Venäläiset ryöstivät kirkon 1473 ja polttivat sen 1517. Uusi kirkko eli nykyinen Keminmaan vanha kirkko rakennettiin muutaman vuoden kuluttua vanhan kirkon polttamisesta. Kirkko on pohjoisin keskiaikainen kivikirkko Suomessa.
Kemijokisuulle oli suunniteltu kaupunkia jo 1600–luvulla, mutta Tornion kaupungin läheisyyden vuoksi suunnitelmia ei tuolloin toteutettu. Venäjän hallitsijaksi vuonna 1855 noussut keisari Aleksanteri II halusi elvyttää Krimin sodassa kärsineen valtakuntansa kaupan, teollisuuden ja merenkulun toimintaedellytyksiä. Suomessa elvytystoimenpiteiden valmistelun sai suorittaakseen kenraalikuvernööri Fredrik Vilhelm von Berg. Toimenpiteisiin Suomessa kuuluivat mm. oman rahan, Suomen markan käyttöönotto 1860 sekä uusien kaupunkien perustaminen. Tehtävään liittyen Berg pyysi Oulun läänin maaherraa Alexander Lavoniusta selvittämään sopivaa paikkaa Kemijokisuulle rakennettavalle tapulikaupungille. Uudelle kaupungille löydettiin kolme vaihtoehtoista paikkaa: Kallioniemi lähellä Vallitunsaarta, Lukkarilan ranta Kemijoen länsirannalla ja Sauvosaarenniemi Kemijoen itäpuolella meren rannalla. Näistä parhaana vaihtoehtona pidettiin viimeksi mainittua.
Kenraalikuvernööri Berg saapui tarkastusmatkalle Kemiin 18. heinäkuuta 1856. Nähtyään uuden kaupungin paikan kenraalikuvernööri antoi jo samana vuonna lääninarkkitehti L.I. Lindqvistille tehtäväksi laatia uuden kaupungin asemakaavan. Kenraalikuvernööri esitteli uusien kaupunkien perustamishankkeen Aleksanteri II:lle tämän kruunajaisjuhlassa 7. syyskuuta 1856 ja jo saman kuukauden aikana annettiin asetus Kemin kaupungin perustamisesta yhdessä neljän muun kaupungin kanssa. Nämä neljä muuta kaupunkia olivat: Varkaus, Iisalmi, Ikaalinen ja Salo. Kaupungiksi asti mainituista paikkakunnista ylsivät kuitenkin 1800–luvulla vain Kemi ja Iisalmi. Iisalmi sai ensin vain kauppalan aseman, niin kuin kolme muuta paikkakuntaa, mutta sai lopulta kaupunginoikeudet ennen vuosisadan loppua 1891. Varkaudesta tuli kaupunki vasta vuonna 1962 ja Ikaalisista vuonna 1977.
Kaupunginalueeksi lunastettiin Sauvosaaren, Meritäikön, Lahtitäikön, Ruutin ja Peurasaaren tilat. Arkkitehti Lindqvistin asemakaava valmistui Oulussa 15. huhtikuuta 1859. Senaatti hyväksyi aikansa suunnitteluihanteita ja paloturvallisuusmääräyksiä noudattelevan ruutukaavan vuonna 1866 ja lopullinen vahvistus kaavalle saatiin kun keisari vahvisti sen yhdessä Kemin kaupungin perustuskirjankin kanssa. Kaupungin perustuskirja julkaistiin asetuskokoelmassa 5. maaliskuuta 1869.
Pian perustamisen jälkeen aloitettiin paitsi kaupungin rakentaminen myös perustuskirjassa määrättyjen julkisten rakennusten ja liikenneyhteyksien rakentaminen. Kaupunkiin piti rakentaa tullikamari ja siihen liittyvät pakkahuone ja vaakahuone. Lisäksi perustuskirjassa mainitaan kirkon, kestikievarin, raastuvan ja vankilan rakentamisesta ja ylläpidosta.
Lunastettujen tilojen lisäksi kaupungin alueeseen oli liitetty valtion omistamat saaret: Selkäsaari, Syväletto, Juurakko ja Laitakari. Laitakariin oli oululainen liikemies Johan Gustav Bergbom perustanut höyrysahan 1860-luvun alussa. Tullikamari sijoitettiin aluksi sahan yhteyteen, jossa se aloitti toimintansa kesällä 1872. Samaan aikaan oli aloitettu tullikamarin rakennustyöt Sauvosaaressa. Lääninarkkitehti F.W. Lüchow'n suunnittelemat rakennukset valmistuivat 1876. Ensimmäiseksi vakinaiseksi tullinhoitajaksi nimitettiin Nils Johan Laurin kesällä 1875. Rakennukset sijaitsivat paikalla, jossa vuonna 1912 valmistunut arkkitehti Valter Thomén suunnittelema uusi tullihuone, nykyinen jalokivigalleria, sijaitsee.
Myös kaupungin satama sijaitsi aluksi Laitakarin saarella, mutta se rakennettiin 1873 samalla paikalle kuin tuleva tullikamarikin. Senaatti oli hyväksynyt piiri-insinööri Knut Granfeltin satamasuunnitelman saman vuoden helmikuussa. Sataman toiminta oli alkuvuosina varsin vaatimatonta kunnes rautatien rakentaminen ulottui Kemiin vuonna 1903. Tällöin rakennettiin myös pistoraide asemalta satamaan.
Virallisesti rautatie vastaanotettiin lokakuussa 1903, mutta väliaikainen liikenne Oulun ja Kemin välisellä radalla alkoi jo edellisenä vuonna. Vuoden 1902 marraskuussa aloitti sekajuna eli matkustaja- ja tavarajuna liikennöinnin kerran päivässä molempiin suuntiin. Matkaan Kemistä Ouluun kului aikaa melkein neljä ja puoli tuntia. Rautatiehallituksen pääarkkitehdin Bruno Granholmin suunnittelema Kemin rautatieasema valmistui 1903. Muutostöiden ja korjausten takia asemarakennus on menettänyt osan alkuperäisestä koristeellisemmasta ulkoasustaan.
Perustamisestaan asti Kemi on tullut tunnetuksi nimenomaan metsäteollisuuskaupunkina. Laitakarin sahan lisäksi toinen höyrysaha rakennettiin kaupungin läheisyyteen Karihaaran saarelle, kylläkin silloin vielä maalaiskunnan puolelle. Karihaaran sahan rakensi norjalainen Holst & Fleischer yhtiö vuosina 1873–1874. Molemmat sahat osti oululaisten kauppahuoneiden J. W. Snellman G:sonin ja G. & C. Bergbomin vuonna 1893 perustama Trävaruaktiebolaget Kemi, josta myöhemmin tuli Kemi Oy. Metsähallitus perusti Veitsiluodon saarelle sahan vuonna 1922. Sahan perustalle syntyi toinen kemiläinen metsäteollisuusyhtiö Veitsiluoto Oy vuonna 1932. Sulfiittimenetelmää käyttävät selluloosatehtaat käynnistettiin Kemiyhtiössä 1919 ja Veitsiluodossa 1930.
Julkisista rakennuksista arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema kirkko vihittiin käyttöön 1903. Kaupunkiseurakunta oli perustettu edellisenä vuonna ja siihen asti kaupunkilaiset kuuluivat maaseurakuntaan. Kaupunki oli saanut oman kaupungintalon vuonna 1896. Kaupunginhallinto käytti taloa kuitenkin vain lyhyitä ajanjaksoja, vuodet 1905-1930 talo oli Kemin Suomalaisen yhteiskoulun käytössä. Vanha kaupungintalo tuhoutui tulipalossa 13. helmikuuta 1931. Kaupungin virastoja toimi muun muassa Meripuiston puistopaviljongissa.
Kemin ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa 1878. Oman koulurakennuksensa koulu sai vuonna 1899. Nikkarityylisen rakennuksen oli suunnitellut oululainen rakennusmestari J.W. Lillqvist. Myöhemmin poliisilaitoksena toiminut rakennus tuhoutui tulipalossa vuonna 1983. Kemin Suomalainen yhteiskoulu aloitti toimintansa kaupungin ensimmäisenä oppikouluna nimellä Kemin Suomalainen Porvari-yhteiskoulu vuonna 1897. Täysiluokkaiseksi yliopistoon johtavaksi oppikouluksi koulu laajennettiin vuonna 1901, ensimmäisenä ja yli kymmeneen vuoteen ainoana kouluna Lapin maakunnassa.
Suuret teollisuuslaitokset Kemiyhtiö ja Veitsiluoto Oy sijaitsivat varsinaisen kaupungin alueen ulkopuolella. Tehtaiden työväestön asuinalueista muodostui Kemin esikaupunkialueita, joita eivät kaupunkikunnan tarkemmat säännöt ja määräykset koskeneet. Maalaiskuntia koskevassa lainsäädännössä ei ollut mahdollisuutta kaavoituksen toimin ohjata rakentamista, vaan jokainen rakensi esikaupungeissa niin kuin halusi.
Oulun läänin maaherra E.Y. Pehkonen esitti esikaupunkien liittämistä Kemin kaupunkiin vuonna 1927. Varsinaisena selvitysmiehenä toimi oululainen varatuomari Arvi Ahmavaara. Ahmavaaran esitys alueliitoksesta annettiin Kemin kaupunginvaltuuston käsiteltäväksi toukokuussa 1930. Valtuusto myönsi alueliitoksen tarpeellisuuden, mutta taloudellisiin olosuhteisiin vedoten pyysi, että alueliitosta ei toteutettaisi vielä vuoden 1931 alusta vaan vasta seuraavana vuonna.
Valtioneuvosto päätti kuitenkin valtuuston vastustavasta kannasta välittämättä toteuttaa alueliitoksen vuoden 1931 alusta. Valtioneuvoston säädös "Päätös erinäisten Kemin maalaiskuntaan kuuluvien alueiden siirtämisestä kunnallisessa ja hallinnollisessa suhteessa Kemin kaupunkiin" annettiin 26. kesäkuuta 1930.
Kemin kaupungin pinta-ala ennen alueliitosta oli noin 6 km² ja alueliitoksen jälkeen lähes 84 km². Vuonna 1930 Kemissä oli vain 3663 asukasta, kun seuraavana vuonna asukasluku oli kasvanut yli 19 000 asukkaan. Pienempiä muutoksia tehtiin vielä vuonna 1939, jolloin muutamia tiloja Kemin maalaiskunnasta ja Simon kunnasta liitettiin Kemiin. Sauvosaaren Kemi oli ollut kauppiaiden ja virkamiesten muodostama porvarillinen pikkukaupunki, jota joskus kutsuttiin myös Herrojen Kemiksi. Suuren alueliitoksen myötä kaupunki muuttui teollisuuskaupungiksi, Suur-Kemiksi, jossa suurin osa asukkaista oli työväestöä.
Talvisodassa Kemin miehet kuuluivat pääasiassa jalkaväkirykmentti 27:ään (JR 27). Rykmentti oli perustettu Kemissä lokakuussa 1939 ja sitä komensi kemiläinen everstiluutnantti August Mäkiniemi. Se osallistui muun muassa Raatteen tien taisteluihin Suomusalmella. Talvisodan aikana Ruotsalainen vapaaehtoisjoukko oli sijoitettuna Kemiin samoin kuin ruotsalainen lentorykmentti 19, jonka päätukikohtana oli lentokenttä Veitsiluodossa.
Jatkosotaan Peräpohjolan sotilasläänissä muodostettiin eversti Verner Viikla johtama 6. divisioona, joka siirrettiin heti sodan alettua itärajalle, jossa divisioona osallistui Sallan taisteluihin yhdessä saksalaisten joukkojen kanssa. Sodan loppuvaiheissa divisioona osallistui Talin–Ihantalan taisteluun.
Kemiä ei pommitettu talvi- tai jatkosotien aikana, eikä se muutenkaan ollut joutunut sotatoimien kohteeksi. Tilanne muuttui Moskovan välirauhan jälkeen, kun pääasiassa Pohjois-Suomen alueella olleet saksalaiset joukot piti aseleposopimuksen mukaan riisua aseista. Alkoi Lapin sota.
Saksalaisia sotilaita oli Pohjois-Suomen alueella noin 200 000. Tilanteen alettua kehittyä sodaksi suurin osa Kemistä oli saksalaisten joukkojen valvonnassa. Ainoastaan Kemiyhtiön ja Veitsiluodon tehtaiden suojaksi oli Luttojoelta siirretty pataljoonan vahvuinen osasto Pennanen. Taistelut Kemissä alkoivat 7. lokakuuta 1944 ja päättyivät saksalaisten perääntymiseen seuraavana päivänä. Perääntyessään kohti pohjoista saksalaiset räjäyttivät Kemijoen ylittävät sillat. Saksalaiset yrittivät tuhota myös Kemin kaupungintalon, mutta yksityisten omistamia rakennuksia he eivät tuhonneet. Taistelujen yhteydessä rakennuksia tuhoutui, muun muassa Karihaaran kansakoulu, mutta muuhun Lappiin nähden Kemi selvisi Lapin sodasta vähäisemmin vaurioin.
Sodan seurauksena Kemi toimi muutaman vuoden Lapin läänin hallintokaupunkina. Rovaniemen tuhouduttua Lapin sodassa lähes täysin siirrettiin Lapin lääninhallitus väliaikaisesti Kemiin. Lääninhallitus toimi vuodet 1945-1947 Työkeskus Toivolan talossa Koivuharjulla. Lapin lääni oli perustettu ennen sotia vuonna 1938. Kemin kaupunki suhtautui uuteen lääniin nihkeästi. Kun läänin jakaminen alkoi näyttää varmalta, kaupunki ilmoitti, että se halusi läänin hallintokaupungiksi tai jos se ei toteutunut, niin silloin Kemi halusi pysyä edelleen Oulun läänin yhteydessä. Hallintokaupungiksi tuli Rovaniemi (joka tosin ennen vuotta 1960 oli vielä kauppala) ja Kemi määrättiin kuuluvaksi Lapin lääniin.
Kemi oli muuttunut työläiskaupungiksi suuressa alueliitoksessa. Kommunistit pääsivät kaupungissa valtaan kuitenkin vasta sotien jälkeen järjestetyissä kunnallisvaaleissa, koska ennen sotia äärivasemmistolaiset puolueet olivat kiellettyjä. Vaalien tuloksena SKDL sai valtuustoon yksinkertaisen enemmistön. Vasta vuoden 1956 vaaleissa kommunistit menettivät yksinkertaisen enemmistönsä. Kemi on tunnettu sodan jälkeen Punaisena Keminä.
Kaupungin mainetta ’’punaisena’’ nosti vielä elokuussa 1949 sattunut poliisien ja lakkolaisten välinen kahakka. Kahakassa kuoli kaksi lakkolaista.
Kemin puunjalostusteollisuus laajensi toimintaansa sotien jälkeen. Veitsiluoto Oy:n ensimmäinen paperikone käynnistettiin tammikuussa 1951. Kemiyhtiön kartonkitehdas rakennettiin vuosina 1969-1971. Vaikka tuotanto on kasvanut aina nykyhetkeen asti on teollisuuden automaation vuoksi työvoiman tarve 1970-luvulta lähtien vähentynyt. Uusia tuotannonaloja ei Kemi ole onnistunut juuri houkuttelemaan, vaikkakin työpaikkoja on tuonut Keminmaahan perustettu Elijärven kaivos ja kaivoksen kromia hyödyntämään perustettu Outokummun jaloterästehdas Torniossa.
Kemin kaupungin väkiluku oli korkeimmillaan 1967, kun kaupungissa oli 29 830 asukasta. Teollisuuden automaation lisäksi valtionhallinnon keskittämistoimenpiteet ovat vähentäneet työpaikkoja Kemissä. 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa alkanut asukasluvun väheneminen on jatkunut näihin päiviin asti. Vuoden 2008 lopussa Kemissä oli enää noin 22 500 asukasta. Kemi on kuitenkin säilyttänyt asemansa tärkeänä teollisuuskaupunkina. Kemi–Tornion seutukunnan bruttokansantuote asukasta kohden vuonna 2015 oli Suomen yhdeksänneksi suurin 70 seutukunnan joukossa.