Liissilän luterilainen seurakunta
Liissilä () oli luterilainen seurakunta eteläisessä Inkerissä nykyisen Leningradin alueen Tusinan piirin alueella.
Novgorodin Vatjan viidenneksen Liissilän pogostaa vastannut Liissilän luterilainen seurakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1640. Venäjän vallattua Inkerin takaisin Ruotsilta Liissilä kuului Venjokeen, kunnes 1700-luvun puolivälissä seurakunta sai jälleen oman kirkkoherran. Kirkko sijaitsi aluksi Hovinmäellä. Vuonna 1781 rakennettiin uusi kahdensadan hengen puukirkko Hallikaisiin. Sen vieressä oli vuonna 1748 perustettu pappila, lukkarin talo ja hautausmaa. Vuonna 1880 seurakunnan yhteyteen avattiin koulu ja vuonna 1889 kirjasto.
Liissilän seurakunta oli köyhä ja sen papit vaihtuivat tiheään. Kirkkoherroista muistetaan pyhänä pidetyn suuren katajan kaatanut Abraham Brandstaka (1770–1775), sänkyynsä murhattu Henrik Lagerdahl (1803–1813) ja raittiusasiaa harrastanut Johan Wilhelm Ahlstedt (1883–1904). Viimeinen kirkkoherra oli Vilhelm Koivulainen (1913–1919), minkä jälkeen seurakuntaa hoiti parin vuoden ajan Inkereen kirkkoherra Konstantin Siitonen.
Vuonna 1882 seurakunnan alueella oli 3660 asukasta, joista luterilaisia oli 1851 henkeä (50,6 %). Seudun luterilaiset olivat lähes kaikki inkerinsuomalaisia. Alkuperältään liissiläiset olivat äyrämöisiä, mutta he puhuivat puhdasta savakkomurretta. Suomalaisten lisäksi seurakuntaan kuului muutamia mustalaisperheitä, jotka oli vuonna 1839 asutettu Peräsaaren kylään.
Seurakunnan väkiluvun kehitys:
1900-luvun alussa Liissilän seurakuntaan kuului 21 kylää, joista osassa asui myös venäläisiä. Hävinneet kylät on seuraavassa luettelossa kursivoitu. Venäläiset nimet on annettu suluissa.
Suomalaisista kylistä suurin oli Moskovan maantien varrella sijainnut Pohi, jossa 1800-luvun lopulla oli 218 asukasta 67 talossa. Keskimäärin suomalaiset kylät olivat seudun venäläisasutuksia pienempiä. Osa niistä oli rakennettu venäläiseen tapaan maantien varteen rivikyliksi, mutta syrjäseudulla oli säilynyt myös perinteisiä hajakyliä. Etäisimmät kylät sijaitsivat 50–60 kilometrin päässä kirkosta, minkä takia jumalanpalveluksia järjestettiin kerran vuodessa myös Kivikossa, Kuutrolassa, Peräsaaressa sekä Novgorodin läänin Gorkassa.
Lähes kaikki seurakuntalaiset olivat talonpoikia. 1860-luvulle saakka valtaosa heistä oli yksityisten tilanomistajien maaorjia. Ainoastaan Peräkylä kuului keisarillisen hovin apanaasimaihin ja Peräsaari valtiolle.
Maaorjuuden lakkauttamisen jälkeen talonpojille jaettiin neljän desjatiinan suuruiset maatilat. Tärkein elinkeino oli maatalous, joka oli keskittynyt rukiin, kauran, perunan, pellavan ja eteläisissä kylissä myös ohran viljelyyn. Talvisin tehtiin metsätöitä ja maantien varrella harjoitettiin ajurinammattia.
1920-luvun alusta lähtien seurakuntatyötä johtivat väliaikaiset inkeriläissyntyiset seurakunnanhoitajat. He kaikki joutuivat myöhemmin viranomaisten vainon kohteeksi. Antti Karhu (1922–1926) tuomittiin pakkotyöhön vuonna 1935, Pekka Braks (1926–1927) ja Aleksanteri Korpelainen (1927–1929) ammuttiin Levassovassa vuonna 1937, Samuli Halttunen (1929–1932) ja Juhana Vaasseli (1932) tuomittiin pakkotyöhön vuosina 1932–1933 ja Pekka Virkki (1934–1935) karkotettiin vuonna 1935. Liissilän kirkko suljettiin vuonna 1934 ja purettiin syksyllä 1936. Seudun luterilaiset kuuluivat sen jälkeen Venjoen seurakuntaan, joka lakkautettiin vuonna 1937.
Toisen maailmansodan aikana Liissilä joutui saksalaisten miehittämäksi. Saksalaiset polttivat alueen kyliä, mikä lisäsi siviilien ahdinkoa. Vuonna 1943 alueen inkerinsuomalaiset siirrettiin Suomeen. Sodan jälkeen inkeriläiset palasivat Neuvostoliittoon, jossa heille oli luvattu mahdollisuus asettua takaisin kotikyliinsä. Sen sijaan heidät karkotettiin sodan tuhoamille Jaroslavlin, Kalininin, Novgorodin, Pihkovan ja Velikije Lukin alueille. Sieltä entisiä Liissilän asukkaita ja heidän jälkeläisiään on muuttanut Viroon, Karjalan tasavaltaan ja Suomeen. Vain harvat onnistuivat palaamaan kotiseudulleen.