Kuolaimet
Kuolain (vanhahtavasti myös "kuolaimet") on suitsiin kiinnitettävä suukappale, jolla ohjataan hevosta ajettaessa tai ratsastettaessa. Kuolain kiinnitetään suitsien poskihihnoihin sen molemmissa päissä olevista renkaista eli kuolainrenkaista. Kuolainrenkaisiin tai kuolaimen varsiin kiinnitetään ohjat, joiden kautta ratsastaja, ajaja tai taluttaja on yhteydessä kuolaimeen ja sitä kautta hevosen suuhun. Hevosen suussa kuolain on kielen päällä suupielten kohdalla olevassa ienten hampaattomassa kohdassa, "hammaslomassa".
Kuolaimia on hyvin monen tyyppisiä ja erilaisista materiaaleista valmistettuja. Yksinkertainen ja yleisesti käytetty kuolaintyyppi on metallinen, yksinivelinen kuolain. Metallin lisäksi kuolaimia valmistetaan muovista ja kumista. Varsinainen suukappale voi olla suora, nivelletty, kierteinen tai muuten muotoiltu. Ratsastuksen ja ajon eri lajeihin sekä raviurheiluun on kehitetty omat kuolaintyyppinsä, ja kilpailusäännöissä määritellään millaisia kuolaimia saa missäkin kilpailuissa käyttää.
Nivelkuolain on hevosihmisten puhekielessä usein pelkästään "nivel". Perusnivelkuolaimessa on yksi keskelle sijoittuva nivel ja pyöreät, irtonaiset renkaat. Vaikutus kohdistuu hevosen suupieliin, ikeniin ja kieleen. Kuolaimen voimakkuuteen vaikuttaa sen paksuus ja paino. Yleisin nivelkuolainten valmistusmateriaali on ruostumaton teräs. Kankisuitsitukseen kuuluvasta nivelkuolaimesta käytetään nimitystä bridongi. Bridongi on yleensä yksinään käytettävää nivelkuolainta ohuempi, jotta se mahtuu hyvin suuhun yhtä aikaa kankikuolaimen kanssa, ja siinä on pienemmät kuolainrenkaat.Kankikuolaimeen (puhekielessä "kanki") kuuluvat suuosa, varret ja leukaketju. Sen vaikutus kohdistuu hevosen niskaan, leukaan ja kieleen. Kouluratsastuksessa kankikuolainta käytetään yhdessä bridongin kanssa kaksin eli kanki- ja nivelohjin. Kankiohjat kiinnittyvät kankikuolaimen varsien alaosassa oleviin renkaisiin ja poskihihnat puolestaan varren yläpäähän suukappaleen yläpuolelle; mitä pidemmät varret ovat, sitä voimakkaamman vipuvaikutuksen kuolain saa. Varsiin kiinnittyy myös hevosen alaleuan ali sovitettava leukaketju, jonka kireysasteella kuolaimen toimintaa säädellään. Kouluratsastuskilpailuissa alavarsi saa olla enintään 10 cm pitkä. Suukappaleeseen on muotoiltu kielentila, joka on leveänä pehmeämpi kuin kapeana. Kankikuolaimen sivuosat voivat olla kiinteät tai liikkuvat.
Lännenratsastuksessa käytetään usein kankikuolainta. Lännenkankikuolaimet poikkeavat rakenteeltaan jonkin verran eurooppalaistyyppisistä kankikuolaimista, eikä niiden kanssa käytetä nivelkuolainta.
Erikoiskuolaimia näkee kilpailukäytössä yleensä este- ja kenttäratsastuksessa. Kotioloissa niitä saatetaan käyttää, kun helposti liikaa innostuvalla hevosella hypätään esteitä tai ratsastetaan maastossa.
Eurooppalaistyyppisessä ratsastuksessa peruskuolaintyyppi on tavallinen nivelkuolain, jolla jokaista hevosta tulisi pystyä ratsastamaan. Kuolaimen koon on oltava oikeassa suhteessa hevosen suun leveyteen: se ei saa olla liian leveä eikä kapea, vaan sen on tultava juuri sopivasti hiukan esiin hevosen molemmista suupielistä. (Liian leveitä nivelkuolaimia voi tarvittaessa hiukan kaventaa molemmista päistä kuolainkumeja käyttämällä.) Lähtökohtana on myös varsin paksu malli, jonka paine jakautuu hevosen kielen ja ienten päällä laajemmalle alalle kuin ohuen ja joka siten on hevoselle mukavampi kuin ohut kuolain. Jos hevosen suu on kuitenkin luonnostaan kovin pieni ja ahdas, melko ohut kuolain on sille paksua mukavampi.
On melko yleistä, että hevosen kuolainta vaihdellaan sen mukaan, millainen ratsastus kulloinkin on kyseessä (maastoratsastus, hyppääminen, kouluratsastus). Kouluratsastuksessa perusratsastusta pidemmälle edettäessä otetaan käyttöön kankisuitsitus, koska se mahdollistaa hienovaraisemman hevosta kokoavan työskentelyn. Kankikuolaimen vaikutus on melko voimakas ja vaatii ratsastajalta tasaista kättä ja hyvää ratsastustaitoa. Kankisuitsituksessakin hevosta ratsastetaan lähinnä nivelkuolainta eli bridongia käyttäen.
Kun hevosen hallitsemisessa ilmenee ongelmia, vika on yleensä hevosen koulutuksen tai ratsastajan taitojen puutteissa tai hevosta jostakin syystä vaivaavassa kivussa (epäsopivat varusteet, jalka-, selkä- tai hammasvaivat), mutta on hyvin yleistä turvautua voimakkaammin vaikuttavaan kuolaimeen "jarrujen" uudelleen löytymiseksi. Hevonen kuitenkin turtuu nopeasti uuteen kuolaimeen, eikä sitä pohjimmiltaan hallita kuolaimella, joten aina uuden vahvemman mallin etsimisestä syntyy helposti kierre eikä pohjimmainen ongelma lainkaan ratkea. Taitavan ratsastajan käsissä oikein ja varovasti käytettynä vahva kuolain voi kuitenkin olla toimiva ratkaisu. Joskus tietyn erikoisen kuolainmallin käyttö voi perustua siihen, että hevosella on parhaat kokemukset tästä kuolaintyypistä ja se pysyy siksi rauhallisimpana sen kanssa ratsastettuna.
Kuolaimettomien suitsitusten käyttö voi perustua siihen, että hevosella on pieni tai hankalan muotoinen suu johon on vaikea löytää toimivaa kuolainta, tai hevosen suuvammoihin tai huonoihin kokemuksiin kuolaimista. Lännenratsastuksessa erityisesti koulutuksen alkuvaiheessa olevilla hevosilla käytetään usein kuolaimettomia "sidepull"-suitsia sekä "hackamorea" (myös "bosal hackamore"), joka on erilainen kuin esimerkiksi estehevosilla käytetty hackamore eikä sisällä vipuvarsia.
Jotkut uskovat kuolainten lähtökohtaisesti satuttavan hevosta ja olevan sille haitaksi monin tavoin. Luultavasti tunnetuin tämän ajattelun edustaja on eläinlääkäri Robert Cook, joka on kirjoittanut aiheesta kirjan "Metal in the Mouth" ja kehittänyt tietynlaisen "Bitless Bridle" -tavaramerkillä tunnetun kuolaimettoman suitsityypin.
Nykyiset kuolaimet eivät oikein sovitettuna sinänsä tunnu hevosen suussa epämiellyttäviltä. Ratsastaja voi ohjien varomattomalla käytöllä kuitenkin tuottaa hevoselle kipua tai jopa suuvammoja. Mitä kovempi kuolain on käytössä, sitä taitavampi ja helläkätisempi ratsastajan on oltava. Äkillisiä teräviä riuhtaisuja tulee aina välttää, mutta hevonen pitää epämiellyttävänä myös epätasaista ohjastuntumaa, jossa ohjat välillä heiluvat löysänä ja välillä taas nykäisevät sitä suusta. Kun ohjat otetaan tuntumalle, ratsastajan tulisikin pitää käsillään hevosen suuhun tasainen, pehmeä ja hevosen pään liikkeitä myötäilevä yhteys. Tasapainon horjuessa ratsastaja ei myöskään saa hakea tukea ohjista, vaan tarvittaessa voi tarttua satulan etukaareen tai hevosen harjajouhiin (hevosen harjamarto ei ole likellekään niin herkkätuntoinen kuin ihmisen päänahka). Edistyneet ratsastajat eivät varsinaisesti vedä ohjista muuten kuin ehkä hätätilanteissa, vaan vauhdin hiljentäminen tai hevosen pysäyttäminen perustuvat ohjilla ja istunnalla myötäämisen lopettamiseen.
Varsinkin metalliset kuolaimet on kylmillä ilmoilla syytä lämmittää mukavan lämpimäksi ennen hevosen suitsimista. Tämän voi tehdä lämmittämällä kuolainta käsissään tai lämpimässä vedessä tai ripustamalla suitset esimerkiksi hevosen puhdistamisen ajaksi omaan kaulaansa takin alle. Käytön jälkeen kuolain on aina pestävä puhtaaksi hevosen syljestä, rehuntähteistä ja muusta liasta. Tähän voi käyttää sankossa seisovaa tai juoksevaa vettä, eikä kuolainta yleensä pesua varten irroteta suitsista, mutta nahkahihnojen kastelemista tulee välttää. Kuolaimeen jäävä lika kovettuu helposti sen pintoihin rosoisuudeksi, joka voi hangata haavoja hevosen kieleen, ikeniin tai suupieliin.