Kyproksen historia
Kyproksen historiassa ensimmäiset sivilisaation merkit juontavat juurensa 8000-luvulle eaa. Jo silloin kupari toi saarelle omaisuutta ja kaupankäyntiä. Kyproksen sijainti kolmen mantereen välillä teki siitä merkittävän kauppapaikan, jonka lisäksi se on ollut kautta aikojen merkittävä kuparin ja puun tuottaja. 1200-luvulla eaa. saarelle saapuivat mykonolais-aigeialaiset kreikkalaiset, jotka toivat mukanaan kielensä ja kulttuurinsa. Aikojen myötä saarta ovat miehittäneet monet kansat, mutta se on silti laajalti säilyttänyt kreikkalaisen identiteetin, kielen ja kulttuurin. Kyproksen turkkilaiset saapuivat 1500–1800-luvuilla, kun ottomaanit hallitsivat saarta.
Kyproksessa saattoi olla metsästykseen ja keräilyyn pohjautuvaa niin sanottua epipaleoliittista asutusta jo noin 10000-9500 kalenterivuotta eaa. Tältä ajalta on ainakin Akrotiri Aetokremnos. Maanviljely saapui Kyprokseen ehkä myöhäisellä PPNA:lla tai varhaisella PPNB:llä.
Maanviljely saapui Kyprokselle pohjoisesta Levantista, ehkä 8800-8200 kalenterivuotta eaa, tai ehkä jo 9400 kalenterivuotta sitten.
Maanviljelijät toivat Kyproksella karjan ja kauriitakin. He metsästivät sukupuuttoon kääpiövirtahevot. Heidän kulttuurinsa oli PPNB-tyyppiä, Khrokitian mukaan ehkä jo PPNA:ta. Nuolen- ja keihäänkärjet olivat PPNB:n mukaisesti Byblos-tyyppiä, oli viljakeruusta kiiltäviä sirpinteriä, Anatolian obsidiaania. Viljeltiin yksijyvä- ja emmervehnää sekä ohraa. Nautoja, lampaita, vuohia ja sikoja sekä kauriita ehkä villinä tuotiin saarelle. Karja pidettiin Etelä-Kyproksen Shillourokamboksessa ympyräaitauksessa. Kyprokselle tulleiden mahdolliset lähtösatamat Pohjois-Levantissa ehkä Syyrian rannoilla ovat nykyään veden alla, koska merenpinta on noussut.
Maanviljelijät perustivat kasvavia kyliä. Alkoi neoliittinen kausi. Saviastioita ei tunnettu. Saaren tunnetuin vanha asutus oli noin 7500/7100-6000 kalenterivuotta eaa. sitten etelärannikon lähellä Khirokitiassa Nikosian lähistöllä. Paikka oli syvässä laaksossa. Khirokitian talot oli jaoteltu ryhmiin muurilla, mikä saattoi kertoa eri yhteiskuntaluokista.
Khirokitian talot olivat pyöreäpohjaisia kivestä ja savesta rakennettuja mehiläiskennomaisia. Tämmöisiä taloja rakennettiin savesta Levantissa esikeraamisella ajalla noin 11000-9000 eaa liittyen ensiksi El Khiamin kulttuuriin.
Tholoksia tehtiin myöhemmin Mesopotamian pohjoisosissa Halaf-kulttuuriin liittyen. Khirokitian syntyessä vallitsi Levantissa ehkä varhainen ja keskinen PPNB. Kyprokseen syntyi ainakin 20 esikeraamista asutusta. Muita kuin Khirokitia olivat Kalavasos-Tenta (Tenta eli Kalavasos), Apostolos Andreas-Kastros, Phrenaros ja Petra tou Limniti. Ehkä hieman myöhempiä olivat Philia ja Sotira. Muita neoliittisia olivat Trouilli ja Aiyo Epiktitos
Etelä-Anatolian Ciftlikistä tuotiin obsidiaania tännekin. Hautauksia tehtiin monesti talojen lattioiden alle niin kuin muinaisessa Lähi-Idässä oli monesti tapaan. Khirokitia kukoisti noin tuhat vuotta, kunnes hylättiin noin 6000 eaa. ehkä ilmastonmuutoksen tai muun luonnonkatastrofin takia, tai vihamielisen hyökkäyksen, kulkutaudin tai muun syyn takia.
Saari saattoi olla jopa asumaton tuhat vuotta. Uusi väestö saapui saarelle joskus 4500-3500 eaa. tuoden saarelle keramiikan. Varhaisin keramiikka oli maalattu punaisella kermanväliseen saviruukkiin ja tällöin muistutti Lounais-Anatolian Hacilar 1 -keramiikkaa. Tällöin tulokkaat saattoivat saapua Lounais-Anatoliasta.
Kupari keksittiin ja sitä alettiin hyödyntää kalkoliittisella kaudella, jolloin Länsi-Kyproksella kehittyi myös hedelmällisyyskultti. Suurin osa kalkoliittisen kauden asutuksista on löydetty nimenomaan saaren länsiosasta.. Kalkoliittisia keskuksia olivat muun muassa Kalavassos, Erimi, Souskiou, Lamba, Kissonerga, Ambelikou, kyra ja Philia. Näistä Kalavasos ja Philia olivat olemassa jo neoliittisella kaudella Foinikialaiset tulivat Kyprokselle n. 5000 vuotta sitten ja perustivat sinne siirtokuntia.
Kuparin hyödyntäminen lisääntyi pronssikaudella ja toi saarelle vaurautta. Kauppa Lähi-itään, Egyptiin ja Egeanmerelle lisääntyi. Kypros tunnettiin nimellä Alasia. Mykeneläiset kauppiaat saapuivat saarelle Kreikasta ensi kertaa 1400 eaa. jälkeen ja 1200 eaa. jälkeen saarelle tuli useita aaltoja akaialaisia kreikkalaisia tuoden mukanaan kreikkalaisen kielen, uskonnon ja tavat. He ottivat saaren vähitellen haltuunsa ja perustivat Pafoksen, Salamiksen, Kitionin ja Kourionin kaupunkivaltiot.
Geometrisella kaudella Kypros oli kreikkalainen saari, jossa oli kymmenen kaupunkivaltiota. Jumalatar Afroditen kultti kukoisti, koska saari katsottiin hänen syntymäpaikakseen. Foinikialaiset asettuivat Kitioniin 900 eaa. jälkeen ja 800-luku eaa. oli suurta kukoistuskautta.
Arkaaisella ja klassisen antiikin aikakausilla saaren kukoistus jatkui, mutta useat eri osapuolet valloittivat saaren. Assyria, Egypti ja Persia alistivat kaupunkikuningaskunnat vuoron perään valtaansa. Kreikkalaiset ja persialaiset kiistelivät pitkään Kyproksen omistuksesta. Kiistat päättyivät vuoden 386 eaa rauhansopimukseen, jossa tunnustettiin Persian oikeus Kyprokseen. Salamiin kuningas Euagoras, joka hallitsi 411-374 eaa., yhdisti saaren ja teki siitä yhden kreikkalaisen maailman johtavista politiikan ja kulttuurin keskuksista. Saarelaiset toivottivat Aleksanteri Suuren tervetulleeksi ja hän teki saaresta osan valtakuntaansa.
Aleksanteri Suuren kenraalien kilpailtua keskenään hänen valtakunnastaan tämän kuoltua, saari joutui lopulta hellenistisellä kaudella Ptolemaiosten hallitseman Egyptin haltuun. He lakkauttivat kaupunkivaltiot, yhdistivät saaren hallinnon ja tekivät Pafoksesta saaren pääkaupungin.
Saari joutui roomalaisten haltuun 58 eaa, Pafoksen säilyessä pääkaupunkina. Vuonna 45 apostolit Paavali ja Barnabas vierailivat saarella ja sen käskynhaltija Sergius Paulus kääntyi kristinuskoon. Saaresta tuli siten ensimmäinen kristityn hallitsema alue. Saarella oli tuhoisia maanjäristyksiä ensimmäisellä vuosisadalla eaa. sekä ensimmäisellä vuosisadalla, jolloin monet kaupungit jouduttiin rakentamaan uudelleen.
Saarelle muutti lukuisia juutalaisia, jotka aloittivat kapinan Roomaa vastaan 116. Kapina kukistettiin ja keisari Hadrianus määräsi juutalaiset karkotettaviksi. Vuonna 313 Milanon edikti takasi kristityille uskonnon harjoittamisen vapauden ja kyproslaiset piispat osallistuivat Nikean kirkolliskokoukseen vuonna 325.
Rooman jaossa 395 Kypros jäi Itä-Rooman hallintaan. Kristinuskosta tuli valtionuskonto. 300-luvulla uudet maanjäristykset tuhosivat täysin useita suurimpia kaupunkeja. Constantiasta tuli pääkaupunki ja sinne rakennettiin suuria basilikoja 300-400-luvuilla.
Vuonna 488 keisari Zenon myönsi Kyproksen kirkolle täyden autonomian. Arabit miehittivät saaren vuonna 647. Bysantti valtasi sen takaisin vuonna 746. Vuoteen 965 saari oli arabien ja merirosvojen hyökkäysten kohteena kolme vuosisataa, kunnes keisari Nikeforos II Fokas karkotti arabit Vähä-Aasiasta ja Kyprokselta.
Isaak Komnenos oli Bysantin kuvernöörinä ja itse itsensä saaren keisariksi julistaneena hallitsijana, kun saarelle haaksirikkoutui Rikhard I:n laivastoon kuuluneita laivoja Kolmannen ristiretken aikana. Komnenos kohteli haaksirikkoisia huonosti, heidän joukossaan Rikhardin sisar Joanna ja Berengaria Navarralainen, josta myöhemmin tuli Rikhardin vaimo. Kostoksi Rikhard I:n johtamat ristiretkeläiset valtasivat saaren 1191. Rikhard otti vaimokseen Berengarian Limassolissa, jossa tämä myös kruunattiin Englannin kuningattareksi. Vuotta myöhemmin Rikhard myi saaren 100 000 dinaarilla temppeliritareille, jotka myivät saaren edelleen karkotetulle Jerusalemin kuninkaalle Guy de Lusignanille samaan hintaan.
De Lusignanin frankkilainen suku hallitsi Kyproksen kuningaskuntaa vuoteen 1489 asti, jolloin Venetsia valloitti Kyproksen. Saarella vallitsi feodalismi ja katolinen kirkko syrjäytti virallisessa uskonnonharjoituksessa kreikkalaiskatolisen kirkon. Frankkilaishallinto oli julmaa ja sortavaa. Kreikkalaiskatoliset kokivat vaikeita aikoja, mutta selvisivät. Famagusta eli Ammochostos oli aikansa rikkain kaupunki Lähi-idässä. Näihin aikoihin historialliset nimet Lefkosia, Ammochostos ja Lemesos alettiin tuntea Nikosiana, Famagustana ja Limassolina. Lusignanien aika päättyi, kun Caterina Cornaro hankki Kyproksen Venetsian haltuun 1489.
Venetsialaiset pitivät saarta etuvartioasemanaan ottomaaneja vastaan ja linnoittivat saarta innokkaasti. He purkivat Nikosian rakennuksia lyhentääkseen kaupunkia ympäröivän muurin tarvetta. He rakensivat myös muurit Famagustan ympärille, joita pidettiin aikansa kehittyneimpinä sota-arkkitehtuurin saavutuksina. Saarelle rakennettiin myös goottilaisia katedraaleja ja linnoja.
Ottomaanit hyökkäsivät Kyprokselle vuonna 1570. He valloittivat Nikosian, jossa he teloittivat 20 000 henkeä. Tämän jälkeen he piirittivät Famagustaa vuoden ajan, huolimatta venetsialaisen komentajan Marc Antonio Bragadinin sinnikkäästä vastarinnasta. Famagusta antautui Lala Mustafalle, joka ensin lupasi piiritetyille rauhallisen ulospääsyn, mutta myöhemmin teloitutti muut kaupungin puolustajat, paitsi komentaja Bragadinin. Ottomaanit valloittivat koko Kyproksen 1573 kolmen vuoden sodan jälkeen. "Lala Mustafa Pasha"sta tuli saaren ensimmäinen kuvernööri. Osmanien 300-vuotisella hallintoajalla saarelle muutti paljon turkkilaisia. Saarelle muuttaneet turkkilaiset muslimit omaksuivat ajan myötä kyproslaisen identiteetin. Kreikkalais-ortodoksinen kirkko nautti aluksi jonkinasteista autonomiaa, feodalismi lakkautettiin ja vapautettujen maaorjien sallittiin hankkia maata, joskin raskaasti verotettuina. 1700- ja 1800-luvuilla saaren kreikkalaisväestö kapinoi useita kertoja Osmaneja vastaan, ajoittain yhdessä turkkilaisväestönkin kanssa. Osmanien sulttaani ensin panttasi Kyproksen briteille lainaa vastaan, ja luovutti lopulta saaren Isolle-Britannialle vuonna 1878 Turkin sodan jälkeen. Vastalahjaksi Britannia suojeli Turkkia Venäjää vastaan.
Kreikkalaisväestön tavoitteena oli "enosis", eli liittyminen Kreikkaan. Muodollisesti Kypros kuului Osmanien valtakuntaan, kunnes se liittyi ensimmäiseen maailmansotaan Saksan puolelle. Iso-Britannia miehitti tällöin saaren kokonaan. Vuonna 1923 Turkki luopui kaikista oikeuksistaan Kyprokseen Lausannen sopimuksessa ja saari julistettiin brittiläiseksi kruununsiirtomaaksi vuonna 1925. Vuonna 1931 saarella puhkesi kapina brittivaltaan vastaan, ja toisen maailmansodan aikana vaatimukset saaren liittämisestä Kreikkaan voimistuivat arkkipiispa Makarios III:n johdolla. Kenraali Georgios Grivasin johdolla perustettiin vastarintaliike, joka aloitti aseellisen taistelun brittihallintoa vastaan. Samaan aikaan saaren turkkilaisväestö vastusti liittämistä Kreikkaan ja vaati saaren jakamista, jos siirtomaavalta päättyisi.
Sodan jälkeen Britannia näki Kyproksen edelleen strategisena alueena, erityisesti Suezin kriisin aikana 1956. Hajota ja hallitse -politiikkaa käyttäen Britannia piti yllä myös Turkin toiveita, koska saaren liittäminen Kreikkaan olisi merkinnyt brittitukikohtien vähentämistä. Turkin pyrkimykset saaren jakamiseksi voimistuivat. Vuonna 1955 alkanut kreikkalaisväestön itsenäisyyskamppailu loppui 1959. Britannia, Kreikka, Turkki, sekä Kyproksen kreikkalaisten ja turkkilaisten edustajat solmivat Zurichin-Lontoon sopimuksen, jolla taattiin Kyproksen itsenäisyys.
Kyproksen kreikkalaisten ja turkkilaisten erimielisyyksien takia päätettiin kompromissina perustaa vuonna 1960 Kyproksen tasavalta, joka ei ollut osa Kreikkaa tai Turkkia. Ensimmäiseksi presidentiksi valittiin Makarios III ja varapresidentiksi turkkilaisten edustaja Fazil Küçük. Kreikkalaiset ja turkkilaiset ajautuivat kuitenkin jo vuonna 1963 sisällissotaan, joka rauhoittui vasta vuonna 1964 YK:n tullessa väliin.
Kreikan sotilasjuntta tuki kenraali Grivasin kansalliskaartin vallankaappausta vuonna 1974, ja Makarios III pakeni maasta. Turkin armeija teki maihinnousun saarelle estääkseen Kyproksen liittämisen Kreikkaan ja miehitti Pohjois-Kyproksen. Taisteluissa menehtyi 3000 ihmistä ja vallankaappaus oli päättynyt. Makarios III palasi johtamaan Kyprosta, joka oli pääkaupungin Nikosian tavoin jaettu turkkilaisten ja kreikkalaisten kesken.
Makarios III:n kuoltua 1977 häntä seurasi Spyros Kyprianou. Hänen ja häntä seuranneiden Georgios Vassilioun ja Glafkos Kleridesin yritykset neuvotella Kyproksen yhdistämisestä ovat päättyneet epäonnistumisiin.
Turkin miehittämä Pohjois-Kypros julistautui itsenäiseksi vuonna 1975, ja sen johtoon valittiin Rauf Denktaş. Alueelta karkotettiin 200 000 kyproksenkreikkalaista, ja tasavallan alueelta pakeni puolestaan 80 000 kyproksenturkkilaista pohjoiseen. Vuonna 1983 perustettiin Pohjois-Kyproksen turkkilainen tasavalta, jonka vain Turkki on tunnustanut.