hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Raili Mäki
Raili Irja Annikki Leino (o.s. Mäki, 12. kesäkuuta 1932 Yläne – 12. maaliskuuta 2018 Turku) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli ohjaaja Ville Salmisen tähtilöytö elokuvaan "Lumikki ja 7 jätkää".
Luettelo Sentencedin kappaleista
Tämä on luettelo metallimusiikkiyhtye Sentencedin kappaleista. Kappaleita voi järjestää raidan, kappaleen nimen, kappaleen keston, albumin tai julkaisuvuoden mukaan.
Opera Pieno
Opera Pieno on nuorten taiteilijoiden perustama oopperayhdistys. Seurue tuo näyttämölle esityksiä, jotka ovat helposti lähestyttäviä myös yleisölle, joka ei ole perehtynyt oopperaan ja taidemusiikkiin.
Opera Pienon ensimmäinen tuotanto oli Mozartin "Valepuutarhuritar" ("La finta giardiniera"). Se esitettiin Espoon Sellosalissa neljä kertaa lokakuussa 2005 ja uusintakierroksella kaksi kertaa Helsingissä Teatterimuseon salissa keväällä 2006. Yhdistyksen seuraava tuotanto oli myös Mozartin ooppera. "Buenos Airesin blondi" on vapaa sovitus Mozartin oopperasta "La finta semplice". Musiikkinäytelmä sai ensi-iltansa Kansallisoopperan Alminsalissa joulukuussa 2006. Espoon Sellosalissa tuotantoa esitettiin kahden näytöksen verran tammikuussa 2007.
Vuonna 2008 Opera Pieno jatkoi tuottamalla kaksi uutta produktiota. Tammikuussa Espoon Sellosalissa ensi-iltansa sai Mozartin aikalaisen, Niccolò Piccinnin koominen ooppera "Naisten kosto" ("Le donne vendicate"). Opera Pienon versiossa ooppera muuntui taidegallerioiden, median ja salamavalojen glamour-maailmaan sijoittuvaksi riehakkaaksi komediaksi.
Marras-joulukuussa 2008 sai Helsingissä Aleksanterin teatterissa uuden ilmiasunsa yksi Mozartin maineikkaimmista oopperoista. "Kosijan putti" oli Jirimiko Orasen suomeksi kirjoittama ja Juulia Tapolan ohjaama versio "Cosi fan tutte" –oopperasta. Aikaisempien Opera Pieno -produktioiden tapaan kokonaisuus on lyhennetty kahteen tuntiin ja musiikkinumeroiden välissä tapahtumia kuljetti dialogi.
Opera Pienon toistaiseksi viimeinen tuotanto on ollut marras-joulukuussa 2010 esitetty Joseph Haydnin musiikin säestämä komedia "Avaruusseikkailu 2010", jonka myötä seurue jatkaa taiteenlajinsa popularisointia. Haydnin "l mondo della luna" -oopperaan pohjautuva "Avaruusseikkailu 2010" oli seurueen viides tuotanto. Sitä esitettiin Espoon Sellosalissa viisi kertaa.
Wilma van Hofwegen
Willemina ”Wilma” Cornelia Adriana van Hofwegen-Van Rijn (s. 17. heinäkuuta 1971, Vlaardingen, Etelä-Hollanti) on entinen alankomaalainen uimari, joka Alankomaiden 4 × 100 metrin vapaauintiviestijoukkueen jäsenenä voitti olympiahopeaa kesäolympialaisissa 2000. Joukkueessa uivat myös Inge de Bruijn, Thamar Henneken ja Manon van Rooijen. Hän osallistui myös kesäolympialaisiin 1996. Van Hofwegen on naimisissa entisen uimarin Michael van Rijnin kanssa.
Orvokit
Orvokit ("Viola") on orvokkikasveihin kuuluva kasvisuku, johon kuuluu 400–500 lajia, joista useimmat elävät pohjoisella pallonpuoliskolla. Useimmat orvokit viihtyvät kosteissa ja varjoisissa paikoissa, kuten puiden ja pensaiden alla.
Orvokeilla on tyypillisesti sydämenmuotoiset lehdet ja epäsymmetriset, viisiterälehtiset kukat, joissa yksi iso terälehti suuntautuu alaspäin ja loput neljä ovat pareittain symmetriset sen yläpuolella. Useimpien orvokkilajien kukat ovat violetin värisiä, ja sana violetti johtuukin ranskan kielen sanasta "violette", orvokki. Joillain monivuotisilla lajeilla, kuten lehto-orvokilla on myös avautumattomia, umpisiittoisia kukkia.
Suomessa viljeltyjä lajeja:
Suomessa kasvaa 17 luonnonvaraista orvokkilajia sekä lukuisia risteymiä. Kolme yleisintä lajia ovat suo-orvokki, aho-orvokki ja korpiorvokki. Uhanalaisia orvokkeja on viisi, jotka kaikki ovat erittäin uhanalaisia: luhtaorvokki, mäkiorvokki, pahtahietaorvokki, pyökkiorvokki ja rantaorvokki.
Napadynamo
Napadynamo on sähkövirtaa tuottava generaattori, joka on sijoitettu polkupyörän etunapaan.
Selvästi yleisin (napa)dynamon käyttötarkoitus polkupyörässä on tuottaa sähköenergiaa valoja varten.
Napadynamoja valmistavat ainakin Schmidt's Original Nabendynamo (SON), Shimano, Sturmey-Archer ja SRAM. Useimmiten napadynamon tuottama vaihtosähkö on jännitteeltään 6 V (joskus 12 V) ja teholtaan 2,4 W tai 3,0 W.
Perinteisesti dynamo on ollut laite, joka sijaitsee renkaan lähellä pyörän haarukkaan kiinnitettynä. Tällöin dynamo saa pyörimisliikkeensä rengasta vasten pyörivän rullan välityksellä. Napadynamoon verrattuna tällainen dynamo on edullisempi ja helpompi asentaa, mutta toimintavarmuus etenkin lumi- ja räntäkelillä heikompi ja liikevastus dynamon päällä ollessa suurempi.
Akku- ja paristokäyttöisiä polkupyörän valoja on hyvin suuri valikoima erilaisia niin valotehonsa, hintansa ja muidenkin ominaisuuksiensa puolesta. Yhteistä näille on, että joko akkuja täytyy ladata tai paristoja vaihtaa.
Kansan Ääni (1907)
Kansan Ääni oli Lappeenrannassa vuosina 1907–1918 ilmestynyt SDP:n sanomalehti.
Kolmesti viikossa ilmestyneen "Kansan Äänen" julkaisijana toimi Osuuskunta Saimaa, joka talvella 1908 hankki oman kirjapainon. Lehti oli aluksi maltillinen, mutta radikalisoitui sitten muun muassa viipurilaisen "Työn" vaikutuksesta. "Kansan Äänen" vaikutusalue oli suppea ja levikki pieni, enimmillään 3 400 kappaletta vuosina 1914 ja 1916. Sisällissodan jälkeen sitä ei enää perustettukaan uudelleen. Päätoimittajina työskentelivät August Edvard Nieminen (1907–1908), Väinö Hupli (1908–1909), O. A. Paappanen (1909 ja 1916–1918), Heikki Arvonen (1909–1911), E. O. J. Kotiranta (1911–1912), Aki Ahtiainen (1913–1914), Ville Leskinen (1914–1916) ja Emil Lehén (1918).
Sisällissodan aikana punakaartin esikunta tarkasti lehden sisällön ennakolta. "Kansan Ääni" sisälsi ainoana punaisten lehdistöstä uutisen Tampereen taisteluista ja niitä seuranneista teloituksista. Lehdessä julkaistiin paljon punakaartilaisten kuolinilmoituksia ja rintamauutisia. Päätoimittaja Lehén ammuttiin Viipurissa toukokuun alussa 1918 ja lehteä toimittanut latoja Heikki Torvinen teloitettiin Lappeenrannassa.
Kansan Ääni (1945)
Kansan Ääni oli Vaasassa vuosina 1945–1994 ilmestynyt vasemmistolainen sanomalehti. Lehteä julkaisi vuoteen 1990 saakka SKDL:n Vaasan piirijärjestö.
Vuoden 1945 eduskuntavaalien edellä perustettu lehti ilmestyi aluksi kerran ja vuodesta 1954 lähtien kolmesti viikossa. Sitä painettiin Kokkolassa, Oulussa ja Helsingissä, vuosina 1969–1977 SDP:lle siirtyneessä vasemmistoradikaalin "Työn Äänen" entisessä kirjapainossa Vaasassa ja sen jälkeen Porissa ja Seinäjoella. Vuonna 1969 SKP:n keskuskomitea lakkasi tukemasta "Kansan Ääntä", jolloin Pohjanmaan piirijärjestöt päättivät jatkaa sen julkaisemista omin voimin. Säästötoimien ja talkootyön avulla lehti osoittautui elinkelpoiseksi. Vuonna 1978 perustettiin nykyaikainen latomo, joka mahdollisti varsin korkeatasoisen ulkoasun. "Kansan Äänen" levikki oli 1960-luvulle saakka noin 5 000–7 000, mutta nousi vuonna 1976 jopa 13 000:een. Päätoimittajina työskentelivät Arvo M. Hildén (1945), Reino Eero (1945–1958), Pentti Kujamäki (1958–1963), Reino Kangasmäki (1963–1979) ja Tapani Elgland (1980–).
Alaston malli karkuteillä
Alaston malli karkuteillä on Ville Salmisen ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen elokuva vuodelta 1953.
Taiteilija Olavi Metso (Sakari Jurkka) etsii mallia. Malli suuttuu, kun kuulee saavansa maksun vasta myöhemmin ja töhrii vasta valmistuneen teoksen "Alaston totuus". Mallin karattua Olavi saa ystävältään lainaksi mallinuken. Olavin morsian luulee erehdyksessä nukkea oikeaksi naiseksi. Huomattuaan erehdyksensä morsian pyytää Olavia luopumaan taiteilijanurasta, ja Olavi suostuu, jos kukaan ei osta hänen teostaan "Alaston totuus". Asiantuntija-arviota hakiessaan hän joutuukin erehdyksessä psykiatrin luokse, joka toteaa hänet mielenvikaiseksi.
Kreivi Valendsky (Leo Riuttu) ostaisi kyllä taideteoksen, mutta hänet viedään pois pakkopaidassa. Rahattomana ravintolassa istuttuaan hän joutuu jättämään taulunsa pantiksi laskusta. Hän päättää myydä mallinuken saadakseen rahaa taulunsa lunastamiseksi ravintoloitsijalta. Ollessaan kuljettamassa mallinukkea se putoaakin sillalta jokeen ja sivullinen käsittää hänen heittäneen sillalta ruumiin. Olavi saa kuitenkin nuken takaisin ja myy sen hämäräperäiselle miehelle.
Poliisi pidättää Olavin murhasta epäiltynä, onhan tapauksella lukuisia silminnäkijöitä. Olavi itse luulee, että hänen morsiamensa Sirkka on murhattu, koska poliisikin sitä väittää. Olavin onnistuttua pakenemaan poliiseilta saapuu Sirkka itse selvittämään asian. Väärinkäsitys selviää kun Sirkka ja Olavi törmäävät toisiinsa ja poliisi saapuu taidekauppiaan kera ateljeelle. Olavi saa myytyä "Alastoman totuuden" miljoonalla.
Ville Salminen sekä ohjasi, käsikirjoitti että lavasti elokuvan. Kuvaukset tehtiin kahdessa viikossa. Elokuvan ensi-ilta oli 25. joulukuuta 1953 Helsingissä Tenhossa ja Bio-Biossa.
Aikalaisarvioissa Ville Salmisen työ sai ristiriitaisen vastaanoton. Toisaalta häntä onniteltiin taitavasta huumorin käytöstä, toisaalta nähtiin, ettei aihe oikein sovi huumorityyliin käsiteltäväksi. Näyttelijöistä Sakari Jurkka sai yleisesti kiitosta.
Myöhemmätkään kriitikot eivät ole yksimielisiä. Erään kriitikon mukaan elokuvan sekoiluhuumori tuskin puree enää nykyaikana, toinen taas pitää elokuvaa Salmiseen parhaimpiin kuuluvana komediana.. Arto Pajukallio kehuu elokuvan kekseliäitä yksityiskohtia, esimerkiksi psykiatrikohtausta.
Päivänkakkara
Päivänkakkara eli ahopäivänkakkara ("Leucanthemum vulgare") on valko-keltakukkainen mykerökukkaiskasvi. Se on läheistä sukua krysanteemeille, joihin se on aiemmin sijoitettu nimellä "Chrysanthemum leucanthemum". Päivänkakkara on Keski-Suomen maakuntakukka.
Päivänkakkara kasvaa 20–60 cm korkeaksi. Sen mykerökukinnossa on valkoteräiset laitakukat ja heleän keltaiset kehräkukat. Alhaalla on pitkäruotisia liuskahampaisia lehtiä, varsilehdet ovat pienempiä eikä niillä ole ruotia. Päivänkakkaran voi sekoittaa peltosaunioon ("Tripleurospermum inodorum").
Päivänkakkaraa tavataan koko Euroopassa sekä Siperian ja Pohjois-Amerikan keskiosissa lauhkealla vyöhykkeellä.
Suomessa päivänkakkara on yleinen Kemin eteläpuolella, Lapissa tulokaskasvi. Sitä viljellään koristekasvina.
Päivänkakkara kasvaa kuivilla, valoisilla paikoilla: niityillä, kallioilla ja kivikoissa. Liian rehevässä maassa se ei pärjää muille kasveille.
Päivänkakkaraa ravinnokseen käyttäviä hyönteisiä ovat ainakin päivänkakkarakärsäkäs ("Cyphocleonus trisulcatus"), piennarkenttäkääriäinen ("Dichrorampha aeratana"), "Dichrorampha baixerasana", päivänkakkarakenttäkääriäinen ("Dichrorampha consortana"), päivänkakkaranirppu ("Diplapion stolidum") ja "Tephritis neesii".
Pierrot (yhtye)
Pierrot oli japanilainen visual kei -yhtye, jonka Jun ja Kirito perustivat vuonna 1994. Hidelow oli laulaja, Kirito ja Jun kitaristeja, Kohta oli basisti ja Luka rumpali. Vuoden 1994 marraskuussa, Luka erosi ja Takeo liittyi yhtyeeseen. Helmikuussa, vuonna 1995, Hidelow erosi myös ja uusi jäsen, Aiji, liittyi yhtyeeseen, jolloin lopullinen kokoonpano selvisi: Kiritosta tuli laulaja, Aiji ja Jun olivat kitaristeja, Kohta oli edelleen basisti ja Takeosta tuli rumpali.
Pierrot oli yksi vanhimmista edelleen olemassa olevista J-rock -yhtyeistä vuonna 2005. He aloittivat kuin mikä tahansa visual kei-yhtye ja tekivät ensiesiintymisensä syyskuussa 1998 singlellään "Kuria Sukai" (Nuclear sky, ydintaivas). Heidän viimeinen albuminsa oli "Dictators Circus - A deformed Bud", joka sisältää singlejä heidän kymmenen vuoden uraltaan. Heidän viimeinen singlensä oli "Hello" ja osuva nimi yhtyeelle, joka aloitti uransa albumilla nimeltä "Finale".
Laulaja Kirito aloitti soolouralla vuonna 2005 ja julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsasa, nimeltään Hameln, 3. elokuuta 2005.
12. huhtikuuta 2006 yhtye ilmoitti, että on lopettanut toimintansa. Kirito, Takeo ja Kohta perustivat Angelo:n, kun taas Jun soittaa ALvino -nimisessä yhtyeessä ja Aiji LM.C:ssä bändissä.
Kansan päivälehti
Kansan Päivälehti () on Kiinan kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja. Se on perustettu vuonna 1948 ja sen levikki on nykyisin noin 3 miljoonaa. Vaikutusvaltainen lehti on tavallisesti listattu maansa laajalevikkisimmän sanomalehden Cankao Xiaoxin jälkeen Kiinan 2. suurimmaksi sanomalehdeksi.
Turku Air
Turku Air Oy oli vuosina 1974–2016 toiminut yksityinen turkulainen lentoyhtiö. Turku Air Oy:n kotilentoasemana toimi Turun lentoasema. Sen omistuksessa oli kaksimoottorisia potkurikoneita. Vuonna 2012 sen sanottiin olevan Suomen vanhin yksityisessä omistuksessa ollut lentoyhtiö.
Turku Air hoiti 2000-luvun vaihteen molemmin puolin erityisesti posti- ja potilaslentoja Turun ja Ahvenanmaan välillä. Vuonna 2007 se aloitti tilauslentotoimintansa tueksi reittilennot Maarianhaminaan kolmasti päivässä 7-paikkaisilla Chieftain -koneilla. Huhtikuussa 2012 Turku Air lopetti tämän reitin ja alkoi lentää Turusta kahdesti päivässä Tallinnaan, mutta ensilennolle ei tullut yhtään matkustajaa. Yrityksen mukaan sähköpostitse yrityksiin kohdistettu markkinointi epäonnistui.
Turku Air Oy asetettiin konkurssiin 6. heinäkuuta 2016.
Guy Gavriel Kay
Guy Gavriel Kay (s. 7. marraskuuta 1954 Weyburn) on kanadalainen fantasiakirjailija.
Ennen kirjailijan uraansa Kay opiskeli lakia Toronton yliopistossa ja valmistui vuonna 1981. Opinnoistaan huolimatta hän ei ole milloinkaan harjoittanut asianajajan ammattia. Kay työskenteli useita vuosia Kanadan yleisradioyhtiön CBC:n palveluksessa käsikirjoittajana ja tuottajana. Kay teki tuona aikana palkittua "Scales of Justice" -lakidraamasarjaa. Kay on naimisissa ja kahden pojan isä. Ennen ensimmäisen romaaninsa julkaisemista Kay toimi vuosina 1974–1975 Christopher Tolkienin apuna tämän toimittaessa julkaisukuntoon isänsä J. R. R. Tolkienin teosta "Silmarillion".
Kayn ensimmäinen julkaistu romaani oli "Fionavarin kuvakudoksen" aloittava "Kesäpuu" (1984). Fionavarin kuvakudosta seurannut "Tigana" (1990) on Kayn kuuluisimpia teoksia.
Manon van Rooijen
Manon van Rooijen (s. 3. heinäkuuta 1982, Leerdam, Etelä-Hollanti) on alankomaalainen uimari, joka Alankomaiden 4 × 100 metrin vapaauintiviestijoukkueen jäsenenä voitti olympiahopeaa kesäolympialaisissa 2000. Joukkueessa uivat myös Inge de Bruijn, Thamar Henneken ja Wilma van Hofwegen.
Vuoden 2008 kesäolympialaisissa Kiinan Pekingissä van Rooijen ui jälleen Alankomaiden 4 × 100 metrin vapaauintiviestijoukkueessa, tällä kertaa tosin vain alkuerissä. Finaaliin hänet korvattiin Marleen Veldhuisilla. Loppukilpailussa Alankomaiden joukkue nappasi kultamitalin, myös van Rooijen sai sellaisen, sillä alkueräuimaritkin palkitaan mitalilla.
Van Rooijen muutti vuonna 2001 Yhdysvaltoihin opiskellakseen Miamin yliopistossa. Vuonna 2004 hän palasi takaisin Alankomaihin, ja nykyisin hän asuu Dordrechtin kaupungissa.
Kuririn
Kuririn () on Akira Toriyaman luoma manga- ja animehahmo, joka esiintyy Dragon Ball -, Dragon Ball Z - ja Dragon Ball GT -sarjoissa. Akira Toriyama ei aluksi aikonut tehdä Kuririnista yhtä päähenkilöä, vaan pelkän ohivilahtavan sivuhahmon.
Kuririnin menneisyydestä ei tiedetä paljon, mutta ennen Gokun tapaamista hän opetteli kahdeksan vuotta Maolin temppelillä, ennen kuin hakeutui Mestari Mutenroshin oppiin. Opiskeltuaan he osallistuivat Maailman vahvin -turnaukseen. Kuririn voittaa ottelun Bakteeriania vastaan ja pääsee Jackie Chunia vastaan mutta häviää.
Kuririn ei ole enää yksi voimakkaimmista Sotureista, koska on pelkästään ihminen, jonka ansiosta tämä on lopettanut taistelemisen kokonaan.
Kuririnin ensiesiintyminen tapahtui, kun hän souti veneellä ja hyppäsi Kilpikonnamestarin saarelle pää edellä ja hänen päänsä juuttui hiekkaan. Hän oli tullut opiskelemaan, jotta hänestä tulisi vahva ja jotta tytöt ihailisivat hänen taitojaan.
Cell-turnauksen jälkeen Kuririn kasvatti hiukset, koska oli lopettanut taistelemisen. Hän meni naimisiin androidi 18:n kanssa, ja he saivat yhteisen lapsen.
Myöhemmin, Dragon Ball GT:ssä, vahvistunut androidi 17 tappaa Kuririnin.
Kamehameha, Destructo Disc (Ki-kiekko), Solar Flare (Aurinkoisku)
Keltakurjenmiekka
Keltakurjenmiekka eli kurjenmiekka ("Iris pseudacorus") on Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa yleinen, näyttäväkukkainen kosteiden paikkojen kasvi. Suomessa laji on tavanomainen Etelä- ja Keski-Suomessa, entisten Oulun ja Lapin läänien alueella laji on rauhoitettu. Keltakurjenmiekka on myrkyllinen.
Keltakurjenmiekka on Kymenlaakson maakuntakukka.
Paksujuurakkoinen keltakurjenmiekka kasvaa 60–120 cm korkeaksi. Sen miekkamaiset, varren tyveltä kasvavat lehdet ovat 50–90 cm pitkiä ja 2–4 cm leveitä. Kukat ovat kirkkaan keltaiset ja leveydeltään 7–10 cm. Kukan ulkokehälehdet ovat isoja ja taakäänteisiä, sisäkehälehdet pienempiä ja pystyjä. Keltakurjenmiekka kukkii kesä-heinäkuussa.
Kukkimattomien keltakurjenmiekkojen lehdet voi sekoittaa rohtokalmojuureen ("Acorus calamus").
Keltakurjenmiekka on yleinen koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Lisäksi sitä tavataan Välimeren etelärannikolta Marokosta, Algeriasta ja Tunisiasta sekä Turkista ja Kaukasukselta. Pohjois-Amerikkaan ja Uuteen-Seelantiin laji on levinnyt ihmisen mukana. Keltakurjenmiekkaa tavataan yleisesti Etelä- ja Keski-Suomessa, paikoin pohjoisempanakin Oulun korkeudelle asti. Pohjoisimmat esiintymät ovat Etelä-Lapissa.
Keltakurjenmiekat kasvavat ravinteikkaissa, märissä paikoissa: järvien, jokien, ojien ja purojen savi-, lieju- ja mutarannoilla matalassa vedessä, tervaleppäkorvissa. Lajia kasvatetaan koristekasvina ja saattaa levitä lähiympäristöön viljelykarkulaisena.
Keltakurjenmiekka on puutarhakasvi, josta on olemassa useita eri viljelylajikkeita. Viljeltyjä lajikkeita ovat mm.: 'Alba' (valkokukkainen), 'Variegata' (kirjavalehtinen keltakukkainen, lehtien kirjavuus katoaa kesän edetessä), 'Berlin Tiger' (ruskeakeltakukkainen). Keltakurjenmiekasta on olemassa myös kerrattu muoto.
Kasvin juurta on käytetty myös rohtona esimerkiksi haavojen hoitoon. Juuri sisältää myös paljon parkkihappoja, minkä vuoksi sitä on käytetty myös nahkojen parkitsemiseen.
Hannu Väisänen (jääkiekkoilija)
Hannu Väisänen (s. 7. kesäkuuta 1978 Vantaa) on suomalainen jääkiekkoilija, joka on pelannut SM-liigaa Hämeenlinnan Pallokerhossa, HIFK:ssa ja Rauman Lukossa.
Väisänen siirtyi Kiekko-Vantaasta HIFK:n riveihin jo B-juniorina ja jo silloin mies tunnettiin taitavana maalintekijänä. Kaudella 1997–1998 mies pääsi ensimmäistä kertaa HIFK:n liigajoukkueen mukaan ja pelasi viisi ottelua ilman tehomerkintöjä.
Esimmäisen liigamaalin Väisänen pääsi laukomaan kaudella 1999–2000, kun hän teki 36 ottelussa kolme maalia. Hänellä on kokemusta myös EHL-otteluista.
Väisäsen ura näytti kuitenkin kulkevan laskuun ja HIFK antoi Väisäsen takaisin Kiekko-Vantaan miehistöön. Siellä mies palasi taas totutulle tasolle ja kaudella 2002–2003 hän sai jälleen mahdollisuuden SM-liigassa, tällä kertaa Rauman Lukossa, mutta sielläkin vierailu jäi vain kahdeksan ottelun mittaiseksi. Väisäsellä oli edessä jälleen paluu Vantaalle.
Kaudella 2003–2004 oli jälleen vuoro käydä näytillä liigajoukkueelle, nyt vuorossa oli HPK. Hämeenlinnalaiset tarjosivat laiturille try-out-sopimusta vain yhdeksän päivää ennen sarjan alkua. Sopimus Kerhon kanssa syntyi hyvien otteiden jälkeen ja sillä tiellä Väisänen on edelleen.
2005–2006 Väisänen voitti HPK:ssa Suomen-mestaruuden.
Minouche Smit
Minouche Smit (s. 6. maaliskuuta 1975 Hoorn, Pohjois-Hollanti) on entinen alankomaalainen uimari, joka edusti kotimaataan vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa.
Siellä hän sijoittui kuudenneksi 4x200 metrin vapaauintiviestissä ajalla 8.08,48. Joukkueessa uivat myös Carla Geurts, Patricia Stokkers ja Kirsten Vlieghuis. Vuotta aiemmin hän oli voittanut samalla matkalla hopeaa pitkän radan EM-uinneissa. Atlantassa Smit oli myös neljäs 4x100 metrin vapaauintiviestissä. Joukkueessa uivat myös Marianne Muis, Wilma van Hofwegen, ja Karin Brienesse. Ainoassa henkilökohtaisessa startissaan 200 metrin sekauinnissa Smit oli seitsemäs, ajalla 2.16,73.
Smit on naimisissa toisen alankomaalaisen huippu-uimarin, Pieter van den Hoogenbandin kanssa. Parilla on yksi lapsi.
Miljonäärimonni
Miljonäärimonni on suomalainen elokuva vuodelta 1953. Sen on ohjannut Roland af Hällström. Lajityypiltään elokuva on sotilasfarssi, jollaisia Fennada-Filmi valmisti 1952–1958 vuosittain yhden. Ensi-ilta oli 3. heinäkuuta 1953 Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa.
Elokuva sai aikalaiskriitikoilta tyypillisen kohtelun, eikä siitä juuri löydetty mitään hyvää, Toisaalta elokuva ei juuri erottunut liukuhihnatuotannon tasaisesta massasta. Juuri lajityypin useasti toistetut kliseet ja pyrkimys tuotannon halpuuteen koettiin elokuvan suurimmiksi puutteiksi. Näyttelijätkään eivät herättäneet työllään kriitikoiden innostusta, ainoastaan uusi elokuvatyttö Airi Uitto osoittautui monen mielestä iloiseksi yllätykseksi.
Televisioesityksen yhteydessä Arto Pajukallio suhtautuu elokuvaan lempeämmin: "Ajankuva ja opettavaiset arvot takaavat hymynkareen varemmin kuin osoitteleva huumori", ja kiittää Pöystin suoritusta elokuvan kokonaisuutta kannattelevaksi. Mutta vaikka elokuvassa on hetkensä, kokonaisuutta ei hänen mukaansa kuitenkaan synny.
Elokuva kertoo miljonääristä Lasse Vihurista, joka varusmiespalvelukseen jouduttuaan pyrkii selviytymään siitä mahdollisimman helpolla pestaamalla palvelustoverinsa suorittamaan maksua vastaan itselleen ikäväksi kokemansa velvollisuudet. Hän joutuu siitä muutaman kantahenkilökuntaan kuuluvan silmätikuksi. Lopussa hän kuitenkin kunnostautuu estämällä uhkaavan onnettomuuden, ja ylivääpelikin voi todeta: ”Onhan siitä sittenkin tullut kunnon monni!”.
Karjalanruusu
Karjalanruusu ("Rosa acicularis") on Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa kasvava ruusulaji. Suomessa sitä tavataan luonnonvaraisena erityisesti Itä-Suomessa. Karjalanruusu on Pohjois-Karjalan maakuntakasvi.
Karjalanruusu on puolesta puoleentoista metriä korkeaksi kasvava pensas, jossa on paljon juurivesoja. Varret ovat punaruskeita ja tiheäpiikkisiä. Piikit ovat suoria, neulamaisia ja ne eivät sijaitse pareittain nivelissä, toisin kuin karjalanruusua läheisesti muistuttavalla metsäruusulla ("R. majalis"). Lehti on kerrannaislehti. Lehden korvakkeet ovat tavallisesti kapeakärkisiä. Lehdykät ovat 1,5–5 cm pitkiä, päältä kaljuja ja vaaleanvihreitä, alta harvakarvaisia ja harmahtavanvihreitä. Lehdykän laita on leveähampainen. Punaiset kukat ovat yksittäin. Karjalanruusu kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Hedelmä on pitkänomainen tai päärynänmuotoinen, noin 1,5 cm pitkä punainen kiulukka.
Karjalanruusua tavataan erittäin laajalla alueella Pohjois-Euraasiassa ja Pohjois-Amerikan itäosissa. Lajin läntisimmät esiintymät ovat Pohjois-Ruotsissa ja Suomessa. Suomessa karjalanruusun esiintymät painottuvat Keski- ja Itä-Suomeen. Pohjoisimmat havainnot ovat Etelä-Lapista. Yleinen laji on Pohjois-Karjalassa ja Savossa.
Karjalanruusun tyypillistä kasvuympäristöä ovat lehdot, rehevät korvet, puronvarret ja tuoreet rinnemetsät. Lajia saattaa tavata myös puutarhakarkulaisena pihoilla ja pientareilla.
Karjalanruusua viljellään myös puutarhakasvina.
Kaarlo Nuorvala
Kaarlo Ilmari Nuorvala (ent. Nylenius; 28. kesäkuuta 1910 Viipuri – 24. kesäkuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Hän käytti oman nimensä lisäksi nimimerkkejä Reino Arras, Hilkka Helovuo ja Kalle Kivipää. Hän on myös näytellyt muutamassa elokuvassa.
Nuorvala kirjoitti useita seikkailuromaaneja, salapoliisiromaaneja ja tyttökirjoja. Hän kirjoitti osan näistä teoksistaan nimimerkeillä Bob Palmer, Roy Wilton, Max Dugan ja Earl Kennington. Nuorvala oli tuotteliaimmillaan 1940-luvulla, pelkästään vuonna 1945 hän julkaisi 27 kirjaa.
Kesällä 1942 Nuorvala toimi lyhyen aikaa Suomen Kansallissosialistisen Työjärjestön Vapaa Suomi -lehden päätoimittajana.
Matti Varjo
Matti Varjo (2. huhtikuuta 1925 Naantali – 25. joulukuuta 2006 Turku) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän näytteli paljon Suomen Kansallisteatterissa.
Nuorena Varjo soitti klarinettia tanssiorkesterissa. Hän suoritti lasimestarin kisällikirjan. Näyttelijänura alkoi 1950-luvun Turussa harrastajateatterin kautta. Ammattiteatteriin hän otti kiinnityksen Jyväskylässä 1950-luvulla, josta siirtyi 1961 Tampereen Työväen Teatteriin. Hän esitti muun muassa Pyynikin kesäteatterin "Tuntemattomassa sotilaassa" Hietasen roolia. 1970-luvulla hän työskenteli Helsingissä, mutta oli osan aikaa teatterielämän ulkopuolella, kunnes KOM-teatteri innosti hänet taas näyttämölle 1978. Varjo esiintyi myös kahdeksassa elokuvassa, kuten Pölösen "Kivenpyörittäjän kylässä" ja Kivikosken "Kesyttömissä veljeksissä" sekä useissa tv- ja lyhytelokuvissa. Hänet muistetaan erityisesti televisiosarjan "Kunnon sotamies Svejkin seikkailuja" nimiosasta (1967-1968). Matti Varjo kuoli 81-vuotiaana joulupäivänä 2006 lyhyeen sairauteen turkulaisessa vanhainkodissa.
Luettelo tasavalloista
Valtiot, joiden virallinen valtiomuoto on tasavalta:
Al MacInnis
Allan ”Al” MacInnis (s. 11. heinäkuuta 1963 Port Hood, Nova Scotia, Kanada) on entinen jääkiekkoilija sekä Stanley Cup -mestari, Kanada Cupin voittaja ja olympiakultamitalisti. Puolustaja MacInnis pelasi 23 kautta National Hockey Leaguessa seuroinaan Calgary Flames ja St. Louis Blues. Hän pelasi NHL:n runkosarjassa 1416 ottelua, joissa teki 340 maalia ja antoi 934 maaliin johtanutta syöttöä. 1274 tehopisteellään hän on koko NHL:n historian tehokkaimpia puolustajia. Al MacInnisille tuomittiin 1501 jäähyminuuttia. Pudotuspeleissä hän kokosi 177 ottelussa 39 maalia ja jakoi 121 syöttöä (160 tehopistettä). Myös nämä luvut ovat puolustajien kärkijoukkoon oikeuttavia. Jäähyjä MacInnis sai playoff -peleissä 255 minuuttia.
MacInnis tunnettiin lujasta lyöntilaukauksestaan. ssa hän voitti seitsemän kertaa laukauskisan, jossa kiekon nopeus mitataan tutkalla.
Sinut minä tahdon
Sinut minä tahdon on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen romanttinen komediaelokuva vuodelta 1949. Elokuva pohjautuu löyhästi Denys Astonin romaaniin "Voitto- ja tappiotili" (Otava, 1943).
Nimimerkki Denys Astonin takana on tuottelias suomalainen viihdekirjailija Anna Inkeri Relander. Musiikin on säveltänyt muutoin näyttämö- ja balettimusiikkiin keskittynyt Nils Lerche (1905–1986). Elokuvassa on käytetty taustaprojisointia ensi kerran Suomessa.
Rakkaudessa pettynyt helsinkiläinen Katri Vesa (Hillevi Lagerstam) lähtee maalle tätinsä luokse. Naapurissa asuu rikas, sokea kemisti Kari Tuulos (Tapio Rautavaara), jonka tueksi hän ryhtyy pitämällä tälle seuraa ja lukemalla.
Aikalaisarvioissa elokuva sai laimean vastaanoton: ”kevyt, tyhjänpuoleinen komedia”, ”Voisi Suomi-Filmi Valentin Vaalalla parempaakin teettää”. Näyttelijätkin saivat osansa: ”useimmat näyttelijät eivät hallitse vivahduksellista ja luontevaa keskustelutaitoa”. Toisenlaisen näkemyksen kiteyttää arviossaan Olavi Veistäjä: ”komedian kevyt sävy on tavoitettu hyvin”.
Myöhemmässä kritiikissä elokuvaa luonnehditaan kankean kirjalliseksi ja tahattoman koomiseksi, ja sitä on pidetty Vaalan heikoimpana elokuvana.
Frédéric Kanouté
Frédéric Kanouté (s. 2. syyskuuta 1977) on ranskalaissyntyinen malilainen jalkapalloilija, joka pelaa hyökkääjänä kiinalaisessa Beijing Guoanissa.
Kanouté aloitti ammattilaisuransa paikallisseura Lyonissa vuonna 1997. Helmikuussa 2000 hän siirtyi Englannin Valioliigan West Hamiin, josta jatkoi kauden 2002–2003 jälkeen Tottenhamiin West Hamin pudottua alemmalle sarjatasolle.
Kanouté myytiin Sevillaan 23. elokuuta 2005. Hän tuli kentälle toisella puoliajalla kauden 2005–2006 UEFA Cupin loppuottelussa Middlesbroughia vastaan ja onnistui maalinteossa 89. minuutilla. Sevilla voitti ottelun 4–0. La Ligan siirtyessä joulutauolle kaudella 2006–2007 johti Sevilla liigaa ja Kanouté maalipörssiä 14 maalillaan.
Maajoukkuetasolla Kanouté edustaa Malia, mutta on juniorina pelannut myös Ranskan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Vuoden 2004 Afrikan-mestaruuskilpailuissa Kanouté auttoi neljällä maalillaan Malin turnauksen välieriin, jossa se hävisi Marokolle. Pronssiottelussa myös Nigeria osoittautui vahvemmaksi. Hän jakoi turnauksen maalikuninkuuden neljän muun pelaajan ohella. Helmikuussa 2008 Kanouté valittiin vuoden 2007 Afrikan parhaaksi jalkapalloilijaksi. Hänestä tuli samalla ensimmäinen Euroopassa syntynyt paras afrikkalainen jalkapalloilija.
Afrikan mestaruuskisojen jälkeen tammikuussa 2010 Kanouté ilmoitti lopettavansa maajoukkueuransa.
Josiah Bartlett
Josiah Bartlett (21. marraskuuta 1729 – 19. toukokuuta 1795) oli yhdysvaltalainen lääkäri ja valtiomies. Hän oli yksi 56:sta Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajasta. Josiah Bartlett oli New Hampshiren kuvernööri ja New Hampshiren korkeimman oikeuden ylituomari.
Josiah Bartlett syntyi Amesburyssa Massachusettsissa. Hänen isänsä nimi oli Stephen Bartlett ja äidin nimi oli Hannah-Mary Bartlett. Josiah Bartlett oli perheen viides lapsi ja neljäs poika.
Josiah Bartlett alkoi opiskella lääketiedettä lääkäri Ordwayn luona vuonna 1745. Viiden vuoden jälkeen hän muutti Kingstoniin ja alkoi hoitaa omaa praktiikkaa.
Josiah Bartlett meni naimisiin Mary Bartlettin kanssa 15. tammikuuta vuonna 1754, jolloin Josiah oli 25 vuotta vanha. Mary Bartlett oli Josiah Bartlettin serkku. Josiah ja Mary olivat hyvin kiintyneitä toisiinsa kunnes 14. heinäkuuta vuonna 1789 Mary kuoli. Vuosien mittaan heille syntyi yhteensä 11 lasta: Mary, Lois, Miriam, Rhoda, Hannah (kuoli imeväisenä), Levi, Josiah (kuoli synnyinvuotenaan), Josiah, Ezra, Sarah, Hannah (kuoli imeväisenä). Lapsista kolme oli poikia, kaikki pojat jatkoivat isänsä jalanjäljillä valiten ammatikseen lääkärin.
Sininen marmorikuula
Sininen marmorikuula () on Apollo 17 -kuulennolla otettu kuuluisa valokuva Maasta. Valokuva otettiin 7. joulukuuta 1972 noin 29 000 kilometrin (18 000 mailia) etäisyydeltä Maasta. Se on yksi kaikkien aikojen levinneimmistä kuvista ja eniten kysytty NASAn arkistoista. Kuvatessa kamera on ollut suoraan Auringon ja Maan välissä ja Maa näkyy täysin pyöreänä ja kauttaaltaan kirkkaana.
Apollo 17 on toistaiseksi viimeinen Kuuhun laskeutunut avaruuslento. Sen jälkeen ihmisiä ei ole käynyt vastaavalla etäisyydellä, josta olisi mahdollista ottaa vastaavanlainen kuva kokonaisesta Maasta. Kuuluisan kuvan Maasta tiettävästi otti Apollo 17:n miehistön jäsen Jack Schmitt 70-millimetrisellä Hasselblad-merkkisellä kameralla, vaikkakin NASA on virallisesti ilmoittanut kuvan ottajaksi koko miehistön. Kuvan virallinen arkistonimi on AS17-148-22726.
1970-luvulla voimistunut ympäristöliike käytti tätä ensimmäistä hyvää kuvaa maapallosta menestyksekkäästi symbolina yhdestä haavoittuvasta maailmasta.
Nasa on myöhemmin julkaissut vastaavia kuvia maapallosta. Verner Suomen mukaan nimetyn Suomi NPP -satelliitin 4. tammikuuta 2012 ottama kuvakooste maapallosta on tähänastisista tarkin (ns. "Blue Marble 2012").
Paavo Prokkonen
Pavel Stepanovitš (Paavo) Prokkonen (16. heinäkuuta 1909 Porajärvi – 18. heinäkuuta 1979 Petroskoi) oli karjalainen ja neuvostoliittolainen poliitikko, joka toimi Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan ministerineuvoston puheenjohtajana (pääministeri) 1940–1947 ja 1950–1956 sekä Karjalan autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajana (presidentti) 1956–1979.
Neuvostoliiton politiikassa hänet tunnettiin Pavel Stepanovitš Prokkosena, mutta hän suomensi etunimensä Suomen kansanhallituksen julistukseen ja tunnetaan täten suomalaisessa historiankirjoituksessa yleensä Paavo Prokkosena. Alkuperäistä sukuaan hän oli Prokofjev.
Prokkonen syntyi köyhään karjalaiseen maanviljelijäperheeseen Klyyssinvaaran kylässä Porajärvellä, joka kuului Aunuksen Karjalan Poventsan kihlakuntaan.
Vuonna 1927 Prokkonen valittiin paikallisen maalaisneuvoston maanviljelijöiden yleisavun jaoston sihteeriksi. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen 1930. Vuonna 1931 hänet nimitettiin maalaisneuvoston puheenjohtajaksi. Vuodesta 1934 lähtien Prokkonen toimi Karjalan autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan Aunuksen paikallisneuvostossa erilaisissa asemissa, nousten lopulta Aunuksen alueen neuvoston puheenjohtajaksi 1937. Karjalan ASNT:n kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtajaksi hänet valittiin vuonna 1938, missä hän toimi toisen maailmansodan syttymiseen saakka.
Talvisodan sytyttyä Suomen kansantasavalta julistettiin Otto Wille Kuusisen johdolla perustetuksi 1. joulukuuta 1939. Karjalan asiain ministerinä toimiessaan Paavo Prokkonen oli ainoa Suomen suuriruhtinaskunnan ulkopuolella syntynyt ja karjalainen ministeri niin kutsutussa Terijoen hallituksessa. Talvisodan päätyttyä ja kansantasavallan sulauduttua Karjalais-suomalaiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan Paavo Prokkonen nimitettiin uuden neuvostotasavallan ensimmäiseksi pääministeriksi, kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajaksi. Hän astui samaan virkaan uudelleen vuonna 1950, jolloin sen nimi oli muutettu ministerineuvoston puheenjohtajuudeksi. Hän toimi siinä vuoteen 1956, eli siihen saakka kun Karjalais-suomalainen neuvostotasavallan alennettiin autonomiseksi neuvostotasavallaksi. Tällöin hänet ylennettiin autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan päämieheksi, korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajaksi. Hän toimi virassa kuolemaansa asti eli vuoteen 1979.
Prokkonen oli myös puoluekongressin valitsemana Neuvostoliiton kommunistisen puolueen valvontakomitean () jäsen vuosina 1952–1961.
Paavo Prokkonen on palkittu kahdella Leninin kunniamerkillä, yhdellä toisen luokan isänmaallisen sodan kunniamerkillä ja kahdella Punaisen lipun kunniamerkillä.
Petroskoin kaupunki pystytti Prokkoselle muistolaatan Kirovinkadun talon numero 24 seinälle tämän syntymän satavuotispäivän kunniaksi vuonna 2009. Laatan paljasti Karjalan tasavallan päämies Sergei Katanandov.
Michael Spence
Michael Spence (s. 7. marraskuuta 1943) on Yhdysvalloissa syntynyt ja Kanadassa kasvanut ekonomisti ja Nobelin taloustieteen palkinnon saaja vuodelta 2001 yhdessä George A. Akerlofin ja Joseph E. Stiglitzin kanssa.
Bussipysäkki
Bussipysäkki ("Bus Stop", myös "The Wrong Kind of Girl") on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1956. Elokuvan on ohjannut Joshua Logan, ja sen pääosissa näyttelivät Marilyn Monroe ja Don Murray. Muissa rooleissa ovat mukana muun muassa Arthur O'Connell, Betty Field, Eileen Heckart, Robert Bray ja Hope Lange. Elokuvan tuotantoyhtiö on Fox, ja sen ensi-ilta oli 31. elokuuta 1956.
Toisin kuin useimmat Marilyn Monroen elokuvat, "Bussipysäkki" ei ole sen paremmin täysiverinen komedia kuin musikaalikaan, vaan pikemminkin draamaelokuva. Monroe laulaa siinä kuitenkin yhden laulun, "That Old Black Magic" (sävellys Harold Arlen, sanat Johnny Mercer).
"Bussipysäkki" perustuu kahteen William Motter Ingen näytelmään, "People in the Wind" ja "Bus Stop".
Beau-niminen cowboy (Don Murray) ja hänen ystävänsä Virgil (Arthur O’Connell) matkustavat bussilla Phoenixin Montanasta Arizonaan osallistuakseen siellä pidettävään rodeoon. Samalla Beau toivoo löytävänsä oman ”enkelinsä”.
Arizonassa kokematon Beau rakastuu kahvilalaulaja Chérieen (Marilyn Monroe) tämän laulaessa kappaleen ”That Old Black Magic”. Beau päättää viedä Chérien mukanaan Montanaan ja aikoo naida tämän seuraavana päivänä, mutta Chérie kuitenkin pakenee. Chérie nimittäin toivoo pääsevänsä Hollywoodiin, jossa hänen kykynsä huomattaisiin. Beau kuitenkin löytää Chérien ja pakottaa tämän nousemaan Montanan bussiin.
Matkalla bussi pysähtyy Grace’s Diner -nimiseen ruokapaikkaan, sillä Montanaan vievä tie on peittynyt lumeen. Muut matkustajat ovat saaneet tietää, että Beau on siepannut Chérien ja kiusaa tätä. Miehet nujertavat Beaun, kunnes tämä lupaa jättää Chérien rauhaan. Kun Montanaan vievä tie on aurattu, katuva Beau, joka sai bussikuskilta edellisiltana selkäsaunan, pyytää anteeksi karkeaa käytöstään ja on valmis lähtemään kotiin ilman Chérietä. Chérie antaa Beaulle anteeksi, ja huomattuaan, että Beaulla on myös mukavampi puoli, hän päättää lähteä tämän mukaan.
Erään televisioesityksen yhteydessä esitetyn arvion mukaan elokuva on katsojasta riippuen paikoin hauska tai vain pitkästyttävä. Sen loppuratkaisu pönkittää arvoja ajan hengessä.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Bussipysäkin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Ole Kirk Christiansen
Ole Kirk Christiansen (7. huhtikuuta 1891 – 11. maaliskuuta 1958) oli tanskalainen puuseppä, joka perusti Lego-yhtiön ja oli mukana yhtiön alkutaipaleella aina ensimmäisten palikoiden ilmestymiseen saakka.
Ole syntyi vuonna 1891 jyllantilaiseen maaviljelijäperheeseen Filkskovin kylään. Olen isä, Jens Niels Christensen, työskenteli monissa lähialueen maatiloissa saadakseen kymmenlapsisen perheensä ruokittua. Tanskan maaperä ei ollut otollinen maanviljelylle. Tästä syystä Jens teki hyvin paljon töitä eikä usein ehtinyt viettämään aikaa perheensä kanssa. Myös Ole tottui jo nuoresta pitäen työntekoon. Erään tarinan mukaan Olen ensimmäinen työ oli perheen lampaan hoitaminen ja ulkoiluttaminen.
Työtä pelkäämättömän asenteen lisäksi Ole peri vanhemmiltaan hartaan uskovaisuuden. Koko Christiansenin perhe oli ahkerasti mukana luterilaisen kirkkonsa tempauksissa. Varsinkin lähialueen vähävaraisten avustaminen oli heille tärkeää.
Työnteon lisäksi Ole kävi kaksi päivää viikossa kylänsä koulussa opettelemassa laskemista ja lukemista. Ole ei ehtinyt työnsä lisäksi paljoa lukea, ja siksi hän ei käynyt koulua perusastetta korkeammalle. Yleisen tavan mukaan Ole opetteli ammattinsa kisällinä toimien isoveljensä Kristianin apulaisena puusepän verstaalla 14-vuotiaasta lähtien. Neljän vuoden opintojen jälkeen Ole valmistui ja sai luvan harjoittaa omaa ammattiaan itsenäisesti.
Pian valmistuttuaan Ole huomasi, ettei hänelle riittänyt työtä pienessä kotikylässään, joten hän päätti lähteä ulkomaille omaisuutta tienaamaan. Ole työskenteli puuseppänä Saksassa vuodet 1911–1912 ja Norjassa vuodet 1912–16. Norjasta hän löysi ensimmäisen vaimonsa, Kirstinen. Tienattuaan tarpeeksi Ole ja Kirstine muuttivat takaisin Tanskaan pieneen  Billundin kylään 30 kilometrin päähän Filkskovista. Heti muutettuaan Billundiin Ole osti pienen paikallisen puusepänverstaan.
Verstaassaan Ole valmisteli lähiseudun maatalouden tarvitsemia puutuotteita ovista huonekaluihin. Keväisin ja kesäisin Ole yritti hankkia toimeentuloa millä tahansa työmaalla johon hän pääsi. Aluksi Olen asiakkaina olivat vain lähiseutujen asukkaat, mutta maineen kiiriessä Ole sai yhä enemmän asiakkaita ja yhä isompia urakoita. Silti 1920-luvun lama ei päästänyt Olea helpolla, ja hän joutui usein vararikon partaalle.
Peräti neljästä verstaassa roihunneesta tulipalosta huolimatta Ole jaksoi uurastaa ja pitää pintansa. Huomattuaan, etteivät käyttötavarat enää tuoneet tarvittavaa määrää tuloja, hän päätti kokeilla puisten lelujen tekemistä. Tieto Olen tekemien lelujen laadusta ja kestävyydestä kiiri ympäri Tanskaa. Vähitellen suurin osa verstaan tuloista alkoi tulla leluista.
Lelujen mahdollisuutta pohtiessa Ole päätti keskittää verstaan tuotannon kokonaan leluihin. Ole piti verstaan työntekijöiden kanssa lelujen nimen keksimisestä kilpailun. Voittajaksi päätyi Olen ehdotus "LEGO". Näin yhtiö sai nimensä vuonna 1934.
Ole Kirk Christiansenin seuraaja LEGO-yrityksen johdossa oli hänen poikansa Godtfred Kirk Christiansen, joka patentoi toisiinsa kiinnittyvät muovipalikat vuonna 1958.
Gondorin Valkoinen Puu
Gondorin Valkoinen Puu on J. R. R. Tolkienin "Taru sormusten herrasta" -kirjoissa Gondorin symboli, joka kasvaa Minas Tirithin linnan pihalla. Valkoinen Puu kirjailtiin myös Gondorin lippuun.
Ensimmäinen Gondorin Valkoinen Puu tuli Isildurilta, kun tämä otti suuren riskin varastaessaan Nimlothilta, Númenorin Valkoiselta Puulta, hedelmän, jossa oli sen siemen. Ennen tätä yksi oli tuhottu Sauronin käskystä. Hän oli kärsinyt monista tappioista tämän tehtävän aikana ja oli ollut lähellä kuolemaa, mutta kun tämän puun ensimmäinen lehti avautui keväällä, Isildur oli parantanut hänen vammansa.
Tämä taimi oli tuotu Keski-Maahan Isildurin laivassa ja se oli viimeinkin istutettu Minas Ithiliin ennen Isildurin huonetta. Kun Sauron palasi Keski-Maahan, hän aloitti äkillisen hyökkäyksen Minas Ithiliin vallatakseen kaupungin ja tuhotakseen Valkoisen Puun.
Isildur pakeni Valkoisen Puun taimi mukanaan Minas Anoriin, missä hän istutti sen Valkoisen Tornin pihamaalle.
Kolmanen taimen istutti Kolmannella Ajalla vuonna 1640 Kuningas Tarondor. Tämä Valkoinen Puu eli aina vuoteen 2852 saakka Käskynhaltija Belecthor II:n aikana. Kun silloin ei löytynyt uutta taimea, jonka voisi istuttaa, jätettiin puu paikalleen kuolleena.
Kun Aragornista tuli kuningas, hän löysi Gandalfin auttamana Valkoisen Puun taimen Mindolluinin rinteistä korkealta kaupungin yläpuolelta ja istutti sen kaupunkiin. Kuollut puu poistettiin linnan pihalta ja siirrettiin kunnioittavasti Kuninkaiden Hautakammioon. Kolmannella ajalla kesäkuussa 3019 taimi alkoi kukoistaa.
Peter Jacksonin "" (2003) -elokuvassa ei näytetä sitä kun Aragorn ja Gandalf löytävät Valkoisen Puun taimen. Kuitenkin elokuvassa nähdään vähän toivoa, kun aikaisemmin kuollut puu alkaa kukkia Gondorin Linnan pihalla samaan aikaan, kun Aragorn on matkalla Minas Tirithiin. Aragornin kruunajaisten aikaan sama kuollut puu on täydessä voimassaan ja kukoistuksessaan.
Aurora (nimi)
Aurora on naisen etunimi, joka johtuu latinan aamuruskoa tarkoittavasta sanasta "aurora".
Suomessa nimi Aurora on Väestörekisterikeskuksen tietojen mukaan annettu maaliskuuhun 2017 mennessä annettu 18 739 naiselle, joista enemmistö on 2000-luvulla syntyneitä.. Auroran nimipäivä on 10. maaliskuuta.
Suomen luterilainen tunnustuskirkko
Suomen luterilainen tunnustuskirkko (SLT) on 23. elokuuta 2004 rekisteröity uskonnollinen yhdyskunta. Yhdyskunnan perustamiskirja on allekirjoitettu 12. heinäkuuta 2002 Porvoossa. Kirkkoon kuuluu kaksi seurakuntaa, jotka sijaitsevat Helsingissä ja Haukiputaalla. Teologinen koulutus tapahtuu neljässä seminaarissa, jotka sijaitsevat Ljungbyssä Ruotsissa, Leipzigissa Saksassa sekä Milwaukeessa Yhdysvalloissa ja Manitobassa Kanadassa . Kirkon johtaja Suomessa on pastori Juhani Viitala. Kirkko kuuluu jäsenenä vuonna 1993 Oberwerissä Saksassa perustettuun järjestöön Confessional Evangelical Lutheran Conference (CELC). Jäseniä maailmalla on 450 000. CELC:in sääntöjen mukainen jäsenyyden edellytyksenä on oppineuvotteluissa todettu yksi ja sama luterilainen usko, oppi ja pelastus. Yhteisöllä oli Suomessa 25 jäsentä vuonna 2007.
SLT tunnustautuu kaikkiin luterilaisen kirkon tunnustuskirjoihin, jotka koottiin vuoden 1580 Yksimielisyyden kirjaan, koska ne ovat kaikilta osin yhdenmukaiset Raamatun opin kanssa. SLT uskoo, opettaa ja tunnustaa, että Raamattu on Jumalan sana ja siksi se on kaikilta osin luotettava ja erehtymätön. Se on ainoa normi, sääntö ja ohje uskon, opin ja elämän asioissa. SLT:n kanta naispappeuteen on kielteinen, sillä kirkon tunnustuksen mukaan Jumala ei ole tarkoittanut saarnavirkaa naisille. Mitään muita vanhempia tai uudempia kirjoituksia ei saa nostaa pyhän Raamatun rinnalle, vaan niiden on alistuttava sen alle. Tällaiset kirjoitukset ovat ainoastaan todistajia siitä, kuinka profeetaallinen ja apostolinen oppi on säilytetty apostolisen ajan jälkeen. SLT uskoo Raamatun opetuksen mukaiseen vanhurskauttamisoppiin. Raamatun mukaan ihminen pelastuu yksin uskon kautta evankeliumin lupaamaan syntien anteeksiantamukseen ja iankaikkiseen elämään. Laki ohjaa uskovaa Jumalan tahdon mukaiseen elämään. Tällä perusteella kirkko kutsuu evankeliumin omistamiseen ja yhteyteensä kaikkia, jotka ajassamme elävät vailla turvallista hengellistä kotia ja alttaria, sekavien oppien ja epäkristillisen etiikan tuulissa.
Linja-autoasema
Linja-autoasema on kaupungissa tai taajamassa sijaitseva linja-autoliikenteen, erityisesti kauko- ja pikavuoroliikenteen solmukohta. Asema-alueeseen kuuluu yleensä myös päärakennus, jossa sijaitsevat matkatavarapalvelu-, lipunmyynti- ja odotustilat, sekä mahdollisesti myös kauppaliikkeitä ja ravintoloita. Rahtiliikenteen toimitilat saattavat sijaita päärakennuksessa tai erillisessä rakennuksessa. Päärakennuksen ulkopuolella on varsinainen laiturialue, jossa sijaitsevat lähtölaiturit sekä odotuskatokset. Linja-autoasemat sijaitsevat yleensä liikenteellisesti merkittävällä paikalla, josta on vaivaton vaihtoyhteys juniin, metroon, raitiovaunuihin, laivoihin tai lentokoneisiin.
Euroopan suurin linja-autoasema on Helsingin linja-autoasema Kampin keskus, joka valmistui 2006. Se maksoi sata miljoonaa euroa ja suunnittelu ja rakentaminen kestivät kolme vuotta. Sen pinta-ala on 25 000 neliömetriä, ja se on Suomen vilkkain linja-autoasema. Päivittäin sieltä lähtee 700 linja-autoa ja noin 170 000 matkustajaa.
Alexander Pollock
Alexander Pollock (tunnetaan myös nimillä Alex Pollock tai Alexander Pollocks) on kanadalainen näyttelijä, joka on syntynyt Brittiläisessä Kolumbiassa. Hänen roolinsa ovat kuitenkin suurimmaksi osaksi olleet yhdysvaltalaisissa elokuvissa.
Formula 1 -kausi 1969
Formula 1 -kausi 1969 oli 20. Formula 1 -kausi. Se alkoi 1. maaliskuuta ja päättyi 19. lokakuuta 1969 11:n kilpailun jälkeen. Kuljettajien mestaruuden voitti Jackie Stewart, ja valmistajien mestaruuden Matra.
Pietro Cavallini
Pietro Cavallini (n. 1250- n. 1330) oli italialainen taidemaalari ja mosaiikkitaiteilija, joka vaikutti myöhäisellä keskiajalla. Hänen elämästään tunnetaan melko vähän.
Cavallinin ensimmäinen merkittävä työ oli Basilica di San Paolo fuori le Mura -kirkon mosaiikit, jotka esittävät Vanhan ja Uuden Testamentin tarinoita. Ne kuitenkin tuhoutuivat tulipalossa 1823. Cavallinin tunnetuin teos on "Viimeinen tuomio" (v. 1293) Santa Cecilia in Trastevere -kirkossa Roomassa.
Vuodesta 1308 Cavallini työskenteli Napolissa Kaarle II:sen hovissa. Roomaan Cavallini palasi vuonna 1325 muutama vuosi ennen kuolemaansa.
Vektorikenttä
Vektorikentällä tarkoitetaan matematiikassa rakennelmaa, joka liittää vektorin jokaiseen pisteeseen euklidisessa avaruudessa. Fysiikassa vektorikenttiä käytetään kuvaamaan voimakenttiä. Vektorit esittävät esimerkiksi nopeutta ja sen muutosta kentän eri kohdissa tai voiman suuntaa. Näistä yleisempinä magneetti- ja gravitaatiokentät.
Olkoon F avoimen joukon formula_1 funktio, joka liittää vektorin "v(x)" jokaiseen pisteeseen formula_2. Toisin sanoen F on funktio avaruudesta formula_3 avaruuteen formula_4
Yleisesti funktiota F merkitään seuraavasti:
formula_5
formula_6
riippuen siitä, ollaanko kaksi- vai kolmiulotteisessa avaruudessa. Funktioita P,Q ja R kutsutaan skalaarifunktioiksi.
Vektorikentät nousivat esiin alkujaan 1800-luvun fyysikoiden keskuudessa varsinkin magnetismin yhteydessä. Vektorikentät formalisoi Michael Faraday, jonka mielestä itse kenttä tulisi olla tutkimuksen kohteena, kun tutkitaan voimia. Magneettikentän lisäksi Faraday mallinsi vektorikentiksi sähkö- ja valokentän.
Tarkastellaan vektorikenttää formula_7 tasossa. Jotta voisimme mallintaa kentän, on meidän saatava arvoja funktiosta F. Lasketaan arvot funktiolle tason eri pisteissä ja tarkastellaan tilannetta normaalissa xy-koordinaatistossa.
formula_8
formula_9
formula_10
Tämä kertoo meille, että pisteeseen formula_11 sijoitamme vektorin formula_12, pisteeseen formula_13 vektorin formula_14 ja pisteeseen formula_15 vektorin formula_16. Voimme jatkaa tätä vektoreiden etsimistä useammassa pisteessä ja saamme mallinnettua artikkelin kuvan kaltaisen vektorikentän.
K12LTSP
K12LTSP on GNU/Linux -käyttöjärjestelmän jakelupaketti, joka pohjautuu CentOS -jakeluun. Siihen on esiasennettu Linux Terminal Server Project eli LTSP, joka on kevytpääte-ratkaisun mahdollistava laajennuspaketti. K12LTSP on tarkoitettu koulujen käyttöön.
K12LTSP avulla voi melko helposti päivittää atk-luokan vanhat tietokoneet uuden veroisiksi yhden uuden tietokoneen hinnalla. Vanhat tietokoneet toimivat päätteinä, jotka käynnistävät itsensä lähiverkosta ja käyttävät ohjelmien suorittamiseen palvelinkoneen resursseja.
Yhdysvalloissa K12LTSP on levinnyt laajalti koulujen keskuudessa. K12LTSP onkin saanut alkunsa sikäläisestä "Linux Kouluissa"-projektista (K-12 viittaa Yhdysvaltojen koulujärjestelmän kaikkiin oppiluokkiin).