hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Peruspankki
Peruspankki Oy oli vuonna 1963 perustettu työväen liikepankki.
Peruspankki perustettiin huolehtimaan työväen säästöpankkien kassavarantotalletuksista, jotka niiden täytyi säästöpankkilain mukaan tehdä johonkin liikepankkiin. Peruspankki lainasi talletetut varat edelleen ja hoiti maksuliikennettä työväen liikelaitosten ja niiden ulkomaisten kauppakumppanien välillä.
Peruspankin omisti Suomen ammattiyhdistysliike. Se hankki 1970-luvulla Peruspankista yli 61,5 % osuuden. Loppuosa omistuksesta kuului E-liikkeelle, Kansa-yhtiöille ja työväenliikkeen eri liikelaitoksille. Pankin henkilökunnan määrä oli 1980-luvun alussa alle 20, ja sillä oli yksi toimipaikka.
Suomen Työväen Säästöpankki oli luopunut Peruspankin osakkeistaan 1970-luvulla. Vuonna 1980 se palasi takaisin osaomistajaksi. STS:n omistusosuus oli 1980-luvulla noin viidesosa. Yhdeksi vähemmistöomistajaksi tuli Osuuspankki Yhteistuki, niin ikään työväen pankki, vuonna 1984. Omistusjärjestelyt liittyivät työväen rahalaitosten yhteistyön tiivistämiseen.
Peruspankki liittyi 1984 pankkien väliseen SWIFT-tietokonejärjestelmään. Sen ansiosta Peruspankki siirtyi ulkomaan maksuliikenteessä ajantasajärjestelmään. Peruspankki kasvoi voimakkaasti vuosina 1984–1985. Taseen loppusumma 1984 oli 566 miljoonaa markkaa.
STS osti lisää Peruspankin osakkeita vuonna 1987. Sen omistusosuudeksi tuli nyt 42 %. STS:n ja Peruspankin ulkomaantoiminnot yhdistettiin.
Vuonna 1988 Peruspankin toiminnan perustaksi omaksuttiin sidosryhmien palvelemisen sijaan pk-yritysten rahoittaminen. Uuteen linjaan kuului myös riskinotto. Linja tuottikin hyvää tulosta.
Peruspankki fuusioitiin liikepankiksi muutettuun STS-Pankkiin vuonna 1990. Peruspankin johtajisto halusi pankin pysyvän itsenäisenä. Pääomistaja STS ei kuitenkaan enää tarvinnut toista työväen liikepankkia, koska se pystyi hoitamaan Peruspankin aiemmat tehtävät itse. Fuusio toteutettiin niin, että Peruspankin osakkeet vaihdettiin STS-Pankin A-osakkeiksi. Omistajia oli tuolloin 150.
Johan Bargum
Johan Eric Ragnar Bargum (s. 13. toukokuuta 1943 Helsinki) on suomalainen ruotsinkielinen kirjailija. Hän on kirjoittanut romaaneja, novellikokoelmia ja näytelmiä.
Bargum valmistui ylioppilaaksi vuonna 1962 ja humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1969. Bargumin esikoisteos, novellikokoelma "Svartvitt", julkaistiin vuonna 1965.
Bargum on kirjoittanut näytelmiä yksin ja yhdessä Bengt Ahlforsin kanssa. Tunnetuin niistä lienee aidsista kertova "Onko Kongossa tiikereitä?" (1986). Myös hänen proosatekstissään on paljon dialogia. Vuonna 2006 ilmestynyt "Ensilumi" on Bargumin ensimmäinen lastenkirja. Sen on kuvittanut Kristiina Louhi.
Bargum oli Lilla Teaternin johtaja vuosina 2000–2001 ja teatterin hallituksen puheenjohtaja 2001–2003. Bargum sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1998.
Bargumin äiti oli kirjailija Viveca Hollmerus.
LähdeLähde
Herodes Atticuksen odeion
Herodes Atticuksen odeion () eli Herodeion (Ηρώδειο, "Herodeio", "Iródeio") on antiikin aikainen roomalaistyylinen odeion eli laulu- ja musiikkiteatteri, joka sijaitsee Ateenan Akropoliin etelärinteessä. Se on nykyisin raunioitunut mutta kunnostettu teatteri- ja konserttikäyttöön.
Odeionin rakennutti Herodes Atticus vuonna 160 jaa. kuolleen vaimonsa Aspasia Annia Regillan muistolle. Odeion valmistui joskus kyseisen vuoden ja vuoden 174 jaa. välisenä aikana, sillä Pausanias kertoo nähneensä rakennuksen vuonna 174 jaa. Rakennusta käytettiin musiikkikonserttien tapahtumapaikkana.
Rakennus tuhoutui herulien hyökkäyksessä vuonna 267 jaa. Pian tämän jälkeen sen seinämästä tehtiin osa uutta kaupunginmuuria. 1200-luvulla se oli osa Rizokastron eli bysanttilaisaikaisen Akropoliin linnoituksen muuria.
Alueen arkeologiset kaivaukset alkoivat 1800-luvun puolessa välissä. Ne suoritti Ateenan arkeologinen seura. Odeionin katsomo ja esiintymislava korjattiin uudella marmorilla vuosina 1952-1953. Vuodesta 1957 siellä on järjestetty teatteri-, musiikki- ja tanssiesityksiä, kuten antiikin kreikkalaisten näytelmien esityksiä, erityisesti osana vuosittaista Ateenan ja Epidauroksen festivaalia.
Odeion on jyrkästi kalteva teatteri. Sen katsomo on puolikaaren muotoinen, ja sen halkaisija on 76 metriä. Katsomossa oli 32 penkkiriviä, jotka 1,2 metriä leveä käytävä jakoi kahteen osaan. Penkit oli tehty valkoisesta marmorista. Katsomoon mahtui 5 000 katsojaa. Odeionin keskuksessa oli korotettu näyttämö ("skene") sekä "orkhestra", jonka halkaisija oli 19 metriä. Ne oli päällystetty marmorilla. Teatterissa oli julkisivun puolella kolmikerroksinen kivestä rakennettu etuseinä, joka toimii samalla näyttämön taustaseinänä. Siinä on kaarellisia aukkoja ja syvennyksiä patsaille. Seinän korkeus oli 28 metriä. Antiikin aikana rakennuksessa oli seetripuinen katto.
Itäpuolella odeion yhdistyi Eumeneen stoaan. Nykyisin rakennus on Dionysíou Areopagítou -kadun varrella.
Sekundaarimetabolia
Sekundaarimetabolia eli erikoismetabolia on organismin ei-välttämätöntä metaboliaa eli aineenvaihduntaa. Sekundaarimetabolian reaktiopolut ja tuotteet eivät ole välttämättömiä organismin elossa pysymiselle normaaleissa olosuhteissa. Sekundaarimetabolian tuotteiden puuttuminen johtaa yleensä vain vähäiseen organismin toimintojen kuten kasvun, kehityksen, lisääntymisen ja esteettisten ominaisuuksien heikentymiseen tai sillä ei ole lainkaan vaikutuksia organismin fenotyyppiin.
Esimerkkejä sekundaarimetaboliiteista eli toissijaisista aineenvaihduntatuotteista ovat muun muassa väriainepigmentit, haju- ja makuyhdisteet ja mikrobien itsensä tuottamat antibiootit, joiden avulla organismi kilpailee muiden lajiyksilöiden ja muiden lajien kanssa ja torjuu petoja ja parasiitteja. Ei-sekundaarimetaboliasta eli primaarimetaboliasta eli tavallisesta metaboliasta käytetään joskus nimitystä perusmetabolia erotukseksi sekundaarimetaboliasta. Sekundaarimetaboliitteja tuottavat niin mikrobit, kasvit kuin eläimetkin, mutteivät kaikki niistä.
Organismien sekundaarimetabolia voi käynnistyä joskus myös vain tarvittaessa olosuhteiden tai kehitysvaiheiden niin vaatiessa. Esimerkiksi bakteerien sekundaarimetabolia käynnistyy ympäristöolosuhteiden muuttuessa huonommiksi. Kasvaessaan ravinteikkaassa väliaineessa useimmat bakteerit tuottavat lähes yksinomaan perusmetabolian tuotteita kasvaakseen ja lisääntyäkseen. Kun ravinteiden määrä vähentyy, bakteerit alkavat tuottaa sekundaarimetaboliitteja selvitäkseen elossa.
Myös kasvit tuottavat sekundaarimetaboliitteja selviytyäkseen paremmin haitallisissa ympäristöolosuhteissa ja tietyissä kehitysvaiheissa. Esimerkiksi altistuminen UV-säteilylle käynnistää UV-säteilyä absorboivien yhdisteiden biosynteesin.
Punktsipum
Punktsipum on Klamydian albumi, joka julkaistiin .
Albumi debytoi Suomen virallisen listan kolmannellatoista sijalla, ja pysyi listalla yhteensä viisi viikkoa.
Kaikki kappaleet sovittanut Klamydia.
Fred Hersch
Fred Hersch (s. 21. lokakuuta 1955, Cincinnati, Ohio) on yhdysvaltalainen jazz-pianisti.
Hersch aloitti pianonsoiton nuorella iällä ja valmistui vuonna 1977 New England Conservatory of Musicista Bostonissa. Häntä opetti mm. Sophia Rosoff. Hersch siirtyi 1970-luvun lopulla New Yorkiin, jossa hän pääsi esiintymään yhdessä Stan Getzin, Joe Hendersonin, Lee Konitzin ja Charlie Hadenin kanssa.
Hersch on saanut vaikutteita Bill Evansilta. Hän on soittanut lukuisissa kokoonpanoissa, ja lisäksi monet albumeista, kuten "Live at the Bimhuis" (2005) ovat sooloresitaaleja.
Hersch todettiin HIV-positiiviseksi vuonna 1986. Hän on saanut mainetta myös musiikin opettajana. Hän on avoimesti homoseksuaalinen.
Chris Barber
Donald Christopher 'Chris' Barber (s. 1930) on brittiläinen jazzmuusikko, joka soittaa pasuunalla perinteistä Dixieland-jazzia.
Chris Barber perusti ensimmäisen oman yhtyeensä 1949. Hän on tukenut monia nuoria muusikoita heidän uransa alkutaipaleella. Näihin kuuluvat skifflemusiikin kuningas Lonnie Donegan ja Ottilia Patterson, jonka kanssa Barber oli välillä naimisissa.
Big Chris Barber Band esiintyy mm. Imatra Big Band Festivalilla 2007.
Mandatum
Mandatum oli Sampo-konserniin kuuluva pankki- ja rahoituslaitos, joka toimi vuosina 1998-2001 ennen fuusioitumistaan Sampo-konserniin.
Mandatum oli alun perin vuonna 1937 perustettu Yhdyspankin tytäryhtiö. Mandatum toimi holdingyhtiönä omistaen Yhdyspankkia lähellä olevia yhtiöitä. Mandatum on latinaa ja tarkoittaa mandaattia, tehtävää, toimea tai määräystä.
Vuonna 1992 holdingyhtiö otettiin uudelleen käyttöön. Siitä tehtiin Björn Wahlroosin johtama investointipankki "Mandatum & Co".
Vuonna 1998 Mandatum ja pörssiyhtiö Interbank fuusioituivat "Mandatum Pankiksi". Mandatumista tuli pörssiyhtiö. Mandatum ryhtyi tarjoamaan kuluttajille omaisuudenhoitopalveluita ja arvopaperivälitystä. Mandatum nousi merkittävään asemaan etenkin Suomen yrityskauppa-alalla, ja ostamalla pankkiiriliike Protoksen Bank of Irelandilta vuonna 1998 yhtiön asema vahvistui myös arvopaperien välityksessä.
Helmikuussa vuonna 2001 Sampo-Leonia osti Mandatum Pankin, jotta sen johtaja Björn Wahlroos saatiin suostumaan Sampo-Leonian pääjohtajaksi. Kaupassa Mandatumin osakkaat saivat 52 % yli niiden pörssiarvon ja vastikkeeksi osuuden Sampo-Leoniasta. Suurimmasta osakkeenomistajasta Wahlroosista tuli yksi Suomen varakkaimmista henkilöistä.
Syksyllä 2006 tanskalainen Danske Bank osti Sampo-pankin ja Mandatumin sen mukana. Mandatum-nimi palautui kuitenkin myöhemmin Sammolle.
Vuonna 2008 Sampo-konsernin henkivakuutusyhtiön Henki-Sammon nimi muutettiin "Mandatum Henkivakuutusosakeyhtiöksi". Yhtiön markkinointinimeksi tuli Mandatum Life.
Euoplocephalus
Euoplocephalus ("hyvin panssaroitu pää") oli hirmulisko, joka eli myöhäisellä liitukaudella noin 75 miljoonaa vuotta sitten Pohjois-Amerikassa. Noin seitsemän metrin pituiseksi kasvanut "Euoplocephalus" oli kasvinsyöjä. Se oli kokonaan paksun luupanssarin peitossa. Jopa sen silmäluomet olivat panssaroidut. "Euoplocephaluksen" hännässä oli raskas, luinen nuija, jota se käytti puolustautumiseen suuria teropodeja, kuten "Albertosaurusta" vastaan. "Euoplocephalus" kuului Ankylosauridae-heimoon, johon kuului myös muun muassa "Ankylosaurus". Euoplocephalus muistuttaa "Saichaniaa". Se eli metsissä, ja se oli vaikea saalis teropodeille, koska se oli hyvin panssaroitu.
Masturbaatio ilman käsiä
Masturbaatio ilman käsiä on Klamydian vuonna 1993 julkaisema albumi. Levy nousi albumilistalla kakkossijalle kesällä 1993 eli korkeammalle kuin mikään muu Klamydian levy ennen vuoden 2007 levyä, joka toisti saman saavutuksen.
Albumin kaksi viimeistä kappaletta julkaistiin alun perin singlenä. Kappaleisiin "Jaatinen" ja "Pilke silmäkulmassa" on olemassa pienen budjetin musiikkivideot, joita yhtye on levittänyt nettisivuillaan.
"Masturbaatio ilman käsiä" on myynyt tähän mennessä yli 20 000 kappaletta, minkä johdosta se on saanut kultalevyn.
John Bardeen
John Bardeen (23. toukokuuta 1908 – 30. tammikuuta 1991) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Hän on ainoa, joka on saanut Nobelin fysiikanpalkinnon kahdesti, ensin transistorista 1956 ja sitten suprajohtavuuden perusteoriasta 1972.
Bardeen opiskeli diplomi-insinööriksi Wisconsinin yliopistossa, meni töihin öljy-yhtiöön, kyllästyi työhön ja meni jatkamaan opintojaan Princetonin yliopistoon. Siellä hän opiskeli sekä matematiikkaa että fysiikkaa ja väitteli matemaattisesta fysiikasta 1936. Hänen kiinteän olomuodon fysiikkaan liittyvää väitöskirjaansa ohjasi Nobel-palkittu Eugene Paul Wigner.
Sodan jälkeen hän meni töihin Bell Labsiin, jossa julkisti vuonna 1947 yhdessä Walter Brattainin ja William Shockleyn kanssa transistorin. Työ palkittiin Nobelilla 1956.
Bardeen palasi akateemiseen maailmaan 1951 siirtyessään Illinoisin yliopistoon. Hänen ensimmäinen jatko-opiskelijansa oli Nick Holonyak, joka keksi myöhemmin LEDin. Bardeen työskenteli Leon Cooperin ja Robert Schriefferin kanssa tuottaakseen perusselityksen suprajohtavuudesta. Tämä työ, jota kutsutaan heidän nimiensä alkukirjainten mukaan BCS-teoriaksi, toi Nobelin palkinnon 1972.
Candace Bushnell
Candace Bushnell (s. 1. joulukuuta 1958 Glastonbury, Connecticut, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija ja sanomalehtikolumnisti.
Candace Bushnell tunnetaan etenkin seksikolumnistaan "The New York Observer" -lehdessä ja kirjastaan "Sinkkuelämää" (Sex and the City). Hän alkoi kirjoittaa kolumnia 1993. Vuonna 1996 osa kolumneista julkaistiin kirjana. Kirjan pohjalta tehtiin suosittu televisiosarja "Sinkkuelämää".
Sittemmin Bushnell on kirjoittanut useita romaaneja, muun muassa "Reittä pitkin" (Trading Up) ja "Kynsin hampain" (Lipstick Jungle). Romaanin "Kynsin hampain" pohjalta on tehty televisiosarja "Lipstick Jungle". Vuonna 2010 Bushnell julkaisi "Sinkkuelämää"-sarjan Carrie Bradshaw’n lukioaikoihin sijoittuvan nuortenromaanin "Carrien nuoruusvuodet" (The Carrie Diaries). Bushnellissa ja Carrie Bradshaw’ssa on nähty paljon samaa: he ovat kummatkin seksikolumnisteja ja nauttivat New Yorkin yöelämästä.
Candace Bushnell meni naimisiin balettitanssija Charles Askegardin kanssa vuonna 2002. Pari asui Manhattanilla New Yorkissa. Bushnell ja Askegaard erosivat vuonna 2011. Bushnell asuu nykyään maalla ja harrastaa ratsastusta.
Kaikkeudenhistoria
Kaikkeudenhistoria tarkoittaa kaikkeuden historiaa käsittelevää historian alaa. 1980-luvulla kehittynyt monitieteinen ala tutkii historiaa laajimmalla mahdollisella avaruus- ja aikaulottuvuudella.
Ajallinen asteikko alkaa alkuräjähdyksestä ja päättyy nykyhetkeen. Avaruus käsittää kaikki osat alkeishiukkasista koko universumiin saakka. Kaikkeudenhistoriassa pyritään löytämään yhteisiä teemoja ja rakenteita eri aika- ja avaruusskaaloista. Kaikkeudenhistoria on ”historiaa” vain nimellisesti, sillä siinä hyödynnetään muun muassa fysiikan, biologian, arkeologian ja antropologian uusimpia löytöjä.
Kaikkeudenhistoria syntyi vastareaktioksi 1900-luvun yleiselle erikoistumiselle ja sulkeutuneisuudelle. Toisaalta sen mahdollisti nimenomaan lisääntynyt erityisalojen tieto, joka mahdollistaa kokonaiskuvien hahmottelun.
Ensimmäiset kokeiluluontoiset kurssit kaikkeudenhistoriasta piti John Mears 1980-luvun lopulla Southern Methodist Universityssä Dallasissa Texasissa ja David Christian Macquarie Universityssä Australiassa ja myöhemmin San Diego State Universityssä. Sittemmin muutamat muut yliopistot ovat tarjonneet vastaavia kursseja.
Ensimmäinen kaikkeudenhistoriaa käsittelevä kirja Fred Spierin "The Structure of Big History: From the Big Bang until Today" julkaistiin 1996. Siinä puolustettiin alaa ja konstruoitiin yhtenäinen kaikki aikaskaalat kattava historia.
2005 ilmestyi David Christianin "Maps of Time: An Introduction to Big History", joka esittelee historian alkaen ensimmäisistä alkuräjähdyksen jälkeisistä sekunneista ja aurinkokunnan synnystä aina elämän syntyyn, ihmisen evoluutioon, maatalouden syntyyn ja moderniin maailmaan. Christian esittelee laajan skaalan rakenteita ja teemoja sekä tarjoaa perspektiiviä aikaskaaloihin.
Җ
Җ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy dungaanin, kalmukin ja tataarin aakkosiin. Se kuului myös turkmeenin kyrillisiin aakkosiin vuosina 1938–1991, kunnes kirjaimisto vaihdettiin latinalaiseen. Kirjaimen pohjana on kyrillinen ж, johon on lisätty alapidennys.
Җ ääntyy dungaanissa soinnittomana palatoalveolaarisena affrikaattana // tai soinnittomana retroflektisenä affrikaattana //, kalmukissa soinnillisena postalveolaarisena affrikaattana //, tataarissa soinnillisena palatoalveolaarisena frikatiivina //. Turkmeenissa kirjaimella merkittiin soinnillista postalveolaarista affrikaattaa //. Nykyisessä latinalaisiin kirjaimiin pohjautuvassa aakkostossa äänteen merkkinä on ž.
Cap Bon
Cap Bon ( "Ras at-Tib") on 80 kilometrin pituinen niemi Tunisian koillisnurkassa, Sisiliaa vastapäätä. Niemellä sijaitsee kaupungit Hammamet, Kelibia ja Nabeul. Siellä on myös foinikialaisten Kerkuanen kaupungin rauniot. Alueella on paljon maataloutta: sitrushedelmien, oliivien, viinin ja viljan viljelyä.
Alea iacta est
Alea iacta est on latinankielinen lentävä lause. Se tarkoittaa sanantarkasti ”Noppa on heitetty”, mutta se suomennetaan yleisesti "”Arpa on heitetty”".
Roomalaisen kirjailijan Suetoniuksen mukaan "Alea iacta est" ovat Julius Caesarin lausumat sanat, kun hän ylitti joukkoineen Rubikonin ja lähti Roomaan kaapatakseen kaiken vallan. Tämä tapahtui tammikuun kymmenentenä päivänä vuonna 49 eaa. Tarinan mukaan Caesar seisoi Rubikon-joen pohjoisrannalla 5000 miehen joukko-osaston kanssa. Tilanne oli viimeinen mahdollisuus kääntyä takaisin, sillä joen ylittäminen olisi sodanjulistus. Pohtiessaan seuraavaa siirtoa sanotaan paikalla olleen Caesarin armeijaan kuulumattoman hahmon ottaneen torven Caesarin armeijaan kuuluneelta mieheltä, ja puhaltaneen hyökkäysmerkin. Tämä käsitettiin korkeammilta voimilta tulleena merkkinä, jolloin Caesar lausui sanat kreikaksi, mutta historian kirjoihin merkittiin latinistettu muoto: ”Alea iacta est” ja joen ylitys alkoi.
Howrah
Haora () eli Howrah on teollisuuskaupunki Howrahin piirikunnassa Länsi-Bengalin osavaltiossa Intiassa. Kaupunki sijaitsee Hoogli-joen varrella Kalkutan vieressä.
Kaupungin nimi juontaa mahdollisesti juurensa paikalla aiemmin olleeseen kylään, jonka nimi oli "Harirah". Kirjallinen maininta tunnistettavasta paikasta nimeltä "Bator" on vuodelta 1578 jaa. Vuonna 1713 (Englannin) Itä-Intian kauppakompanian Bengalin neuvosto pyysi hallitsija Farrukshiyarilta lupaa perustaa kauppa-asema viidelle paikkakunnalle, joista yksi oli Harirah (Howrah). Lupa saatiin ja tämän seurauksena kaupungin kehitys sai vauhtia. Vuosina 1854 ja 1862 kaupunkiin perustettiin rautatieasema.
Kaupunki on väkiluvultaan osavaltionsa suurimpia. Väkiluku on kehittynyt väestönlaskentojen mukaan seuraavasti: 950 435 (vuonna 1991), 1 007 532 (2001) ja 1 077 075 (2011).
Harissa
Harissa on tunisialainen, erittäin tulinen punainen tahna, joka valmistetaan chilistä ja muista mausteista. Harissa on erittäin tärkeä raaka-aine tunisialaisessa ruoanlaitossa. Sitä käytetään myös algerialaisessa ja marokkolaisessa keittiössä.
Harissa maustetaan valkosipulilla, kuminalla, roomankuminalla, korianterilla ja oliiviöljyllä. Joskus siihen käytetään chilin lisäksi myös tomaattia.
Harissaa käytetään sekä ruoanvalmistuksessa että pöytämausteena. Pohjoisafrikkalaisessa kuskusissa harissalla on tärkeä rooli. Sitä käytetään paljon myös voileipien täytteenä ja tunisialaisissa pastaruoissa.
Valmista harissaa myydään peltipurkeissa ja tuubeissa. Purkki-harissaan voi olla syytä lisätä oliiviöljyä, jos se tarjoillaan pöytämausteena. Öljykerros harissan päällä myös parantaa sen säilyvyyttä avatussa purkissa.
Jorma Vokkolainen
Jorma Kalevi Vokkolainen (1. kesäkuuta 1953 Joroinen – 27. tammikuuta 2001 Sotkamo) oli Vasemmistoliittoa edustanut kansanedustaja.
Ennen nousuaan eduskuntaan Vokkolainen työskenteli A. Ahlström Osakeyhtiön palveluksessa Varkaudessa, vuodet 1970–1989 hitsaajana ja vuodet 1989–1995 pääluottamusmiehenä. Hän tuli mukaan Varkauden kunnallispolitiikkaan vuonna 1982, jolloin hän aloitti kaupunginvaltuuston jäsenenä. Hän oli Varkauden kaupunginvaltuuston jäsen kuolemaansa saakka. Vuodet 1982–1995 Vokkolainen oli Metalliliiton liittovaltuuston jäsen ja vuodet 1987–1995 liittovaltuuston varapuheenjohtaja. Hän oli myös Pohjois-Savon maakuntavaltuuston jäsen vuodesta 1992 kuolemaansa saakka.
Vokkolainen valittiin eduskuntaan eduskuntavaaleissa 1995 Kuopion läänin vaalipiiristä. Hän sai vaaleissa 5 397 ääntä, kuudenneksi eniten vaalipiirin sisällä. Vokkolaisen lisäksi Vasemmistoliitto sai vaalipiiristä läpi toisenkin edustajan, yhden enemmän kuin edellisvaaleissa, kun Vokkolaisen lisäksi eduskuntaan valittiin myös istuva edustaja Iivo Polvi. Vokkolainen valittiin jatkokaudelle eduskuntavaaleissa 1999, joissa Vasemmistoliitto menetti Kuopion vaalipiirissä toisen edustajanpaikkansa. Eduskunnassa ollessaan hän oli varsinaisena jäsenenä neljässä valiokunnassa, huhtikuusta 1995 marraskuuhun 1996 lakivaliokunnassa, huhtikuusta 1995 kesäkuuhun 1998 työasiainvaliokunnassa, marraskuusta 1996 kesäkuuhun 1998 puolustusvaliokunnassa ja kesäkuusta 1998 kuolemaansa saakka valtiovarainvaliokunnassa. Vokkolainen oli myös puolueensa ensimmäinen varapuheenjohtaja vuodesta 1998 kuolemaansa saakka.
Vokkolainen menehtyi tammikuussa 2001 sairauskohtaukseen Sotkamon Vuokatissa. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi varaedustaja Iivo Polvi. Vokkolainen oli vuodesta 1974 naimisissa Pirkko Vokkolaisen (o.s. Autere) kanssa ja he saivat kaksi yhteistä lasta, vuonna 1975 syntyneen pojan ja vuonna 1986 syntyneen tyttären.
Ali Reza Asgari
Ali Reza Asgari (1952–2010) ( ) oli iranilainen kenraali ja vuoteen 2005 Iranin apulaispuolustusministeri, jonka uskotaan siirtyneen länteen toimittuaan vuosia yhteistyössä tietojen tuottamiseksi Iranin puolustuksesta. Asgari katosi Istanbulissa 7. helmikuuta 2007.
Sanomalehti Haaretzin mukaan hänellä voisi olla tietoa Iranin ydinohjelmasta ja hän olisi siirtynyt Turkista vapaaehtoisesti. Sen sijaan iranilaisten tiedotusvälineiden mukaan Mossadin tai CIA on saattanut kidnapata Asgarin Turkista.
Taiga (draamasarja)
Taiga-draama on japanilainen televisio-ohjelmagenre. Draamaa toimintaan yhdistävät historialliset sarjat sijoittuvat maan historian romantisoiduimpiin vaiheisiin.
Vuodesta 1963 lähtien Japanin yleisradioyhtiö NHK on tuottanut joka vuodelle uuden taiga-draaman. Periodidraama-elokuvien ("jidaigeki") suosio on Japanissa ollut korkeaa kautta aikain. Näiden sarjojen modernisoitu klassinen estetiikka kiinnostaa laajempaa nyky-yleisöä kuin riisutumpi ja vakavampi, 1900-luvun puolivälissä kultakauttaan elänyt "jidaigeki"-elokuva.
Useimmat NHK:n taiga-sarjat sijoittuvat Sengoku- tai Azuchi-Momoyama-kausille tai Edo-kauden alkuun, eli historian sotaisiin tai muutoin kiihkeisiin muutoskausiin. Sarjojen juonet ovat uudelleenkerrontoja klassisista, historiallisiin tapahtumiin perustuvista kabuki-näytelmistä tai romaaneista. Päähahmot kuuluvat historiallisiin aatelis- ja samuraisukuihin. Esimerkkinä vuoden 2005 sarja Yoshitsune, jonka pääjuoni kertoo Minamoto-klaanin kenraalista. Sama tarina oli myös vuoden 1966 taiga-sarjan pohjalla.
Taigalla on myös ulkomaisia faneja. Sarjoja on esitetty myös Japanin ulkopuolella, ei kuitenkaan Suomessa.
Shōtōkan
Shōtōkan () on japanilainen kamppailulaji ja karaten tyylisuunta. Gichin Funakoshi (1868–1957) kehitti suunnan yhdessä poikansa Gigō Funakoshin (1906–1945) kanssa.
Shōtōkan oli Funakoshin ensimmäisen virallisen dojon nimi, joka valmistui vuonna 1939 Mejiroon, Tokion lähettyville. Se kuitenkin tuhoutui vuonna 1945 ilmapommituksessa. Funakoshin käytti kirjoittaessaan nimimerkkinä Shōtō (松濤), jota hän käytti runollisissa ja filosofisissa kirjoituksissaan oppilailleen. Lopulta Funakoshin oppilaat loivat opettajaansa kunnioittaen kyltin, jossa luki ”Shōtōkan” ja asettivat sen Funakoshin opettaman salin sisäänkäynnin yläpuolelle. Funakoshi itse ei koskaan antanut tyylisuunnalleen nimeä, vaan kutsui sitä pelkästään karateksi.
Maailmansodan jälkeen Shōtōkanin tekniikat ovat olleet suhteellisen syviä ja tukevia seisontoja, jotka mahdollistavat voimakkaita liikkeitä ja vahvistavat jalkoja. Käsitekniikat painottuvat hivenen enemmän alkeisopetuksessa samoin suuret liikeradat perustekniikassa.
Shōtōkanissa harjoiteltavat katat pohjautuvat vanhoihin okinawalaisiin liikesarjoihin. Tyylissä harjoitellaan yleisesti 26 kataa. Heian shodan, Heian nidan, Heian sandan, Heian yondan, Heian godan, Bassai dai, Jion, Empi, Kanku dai, Hangetsu, Jitte, Gankaku, Tekki shodan, Tekki nidan, Tekki sandan, Nijūshiho, Chinte, Sōchin, Meikyō, Unsu, Bassai shō, Kanku shō, Wankan, Gojūshiho shō, Gojūshiho dai ja Jiin.
Toimintaelokuvien näyttelijöillä Jean-Claude Van Dammella, Wesley Snipesilla ja Michael Jai Whitellä on musta vyö Shōtōkanissa. Urheilumaailmassa vapaaottelussa ottelevilla Lyoto Machidalla, Antonio Silvalla, Vitor Belfortilla, Antonio Carvalholla, Mark Holstilla ja Assuerio Silvalla on myös Shōtōkan-tausta.
Degerby (Föglö)
Degerby on Föglön kunnan keskuspaikka. Kylä oli aina Maarianhaminan perustamiseen saakka vuonna 1861 Ahvenanmaan saariston keskus ja 1920-luvulle asti asukasluvultaan suurin kylä. Degerby tunnetaan kapteenintaloistaan. Kylän laidalla sijaitsee 1600-luvulla perustettu kestikievari Enigheten, joka on toiminut myös käräjätalona.
Vuonna 2014 kylässä oli 187 asukasta.
Auni Nuolivaara
Auni Elisabeth Nuolivaara (vuoteen 1906 Lagus, vuoteen 1909 Hirvensalo; 22. toukokuuta 1883 Korpilahti – 26. lokakuuta 1972 Tampere) oli suomalainen kirjailija, taidemaalari ja kuoronjohtaja. Hänet muistetaan lähinnä teoksestaan "Paimen, piika ja emäntä", jolla hän voitti kustannusliike Otavan suuren romaanikilpailun 1936.
Nuolivaaran vanhemmat olivat lehtori Selim Johan Evert Lagus ja Lydia Aleksandra Dahlstöm. Hän tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta tyttökoulusta 1903 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Heinolan seminaarista 1905. Nuolivaara toimi opettajana ensin Savonlinnassa ja sitten Mikkelin lähellä Otavan kansanopistossa. Hän meni naimisiin Otavan kansanopiston johtajan Armas Isak Nuolivaaran kanssa 1909. 1910-luvulla Nuolivaara teki useita opintomatkoja ja oleskeli Roomassa 1914–1915 opiskellen taidetta sekä Genevessä Sveitsissä 1916–1917 opiskellen laulua. Otavan kansanopiston opettajana hän toimi vuoteen 1925 saakka ja sen jälkeen 1926–1927 Oriveden kansanopiston opettajana. Taidenäyttelyt Nuolivaara järjesti Mikkelissä 1920 ja Kotkassa ja Savonlinnassa 1921. Hän toimi myös useiden kuorojen johtajana.
Kanslianeuvos Lauri Hirvensalo ja maanviljelysneuvos Olli Hirvensalo olivat Nuolivaaran veljiä.
Ensimmäisen kirjansa Nuolivaara julkaisi 1927 ja ennen Otavan romaanikilpailun voittoa 1936 hän ehti julkaista kolme kirjaa. Mainitun kilpailun voittanut teos "Paimen, piika ja emäntä" kertoo päähenkilön Katrin noususta piikatytöstä suuren talon emännäksi ja noudattaa 1930-luvun lukevan yleisön enemmistön kirjallista makua. Traditionaaliseen maalaiskuvaukseen yhdistettiin myös nykyaikaisempia aineksia eli itsenäinen naispäähenkilö, mutta perinteiset arvot säilyivät kunniassa. Nuolivaaran kirjasta ja sen kahdesta jatko-osasta "Isäntä ja emäntä" ja "Päivä ja ehtoo" julkaistiin Saksassa lyhennetty versio 1940 nimellä "Kleine standhafte Katri" ja sitä painettiin 155 000 kappaletta vuoteen 1952 mennessä. "Paimen, piika ja emäntä" käännettiin myös viron, latvian, unkarin, norjan, hollannin ja japanin kielelle. Vuonna 1984 Nippon Animation teki kirjan pohjalta Japanissa 49-osaisen piirrosanimaatiosarjan "Makiba no shōjo Katri". Nuolivaara julkaisi voittonsa jälkeen vielä neljä romaania, mutta ne eivät saavuttaneet vastaavaa suosiota.
Ferrari F40
Ferrari F40 on Ferrarin 40-vuotisjuhlamalli ja myös Ferrarin vastaus Porschen 959-mallille. F40-mallia valmistettiin vuosina 1987–1992 ja se oli aikanaan Ferrarin valmistamista malleista nopein, tehokkain ja kallein. Joidenkin mielestä se on ”viimeinen aito Ferrari”, sillä se oli viimeinen Ferrari, jolle Enzo Ferrari antoi virallisen siunauksensa sairasvuoteeltaan, itse autoa koskaan näkemättä.
Auto esiteltiin vuonna 1987 Ferrarin 40-vuotisen tuotantohistorian juhlavuonna. Itse tuotanto käynnistyi vuonna 1988. Auton suunnittelusta vastasi Nicola Materazzi ja muotoilusta Pininfarina.
Auto on 1311 kappaleeseen rajoitetusta valmistusmäärästä johtuen arvokas keräilykohde. Kaikki autot myytiin etukäteen ennen niiden valmistumista. F40:ää on valmistettu vain punaisena.
Suomessa Vesa Keskinen omistaa Ferrari F40:n.
Autossa on ohjaamon taakse pitkittäin sijoitettu V8-moottori, jonka perusta on jo aikaisemmin nähty GTO-moottori. Iskutilavuutta kuitenkin suurennettiin 2,9 litraan. Kummassakin sylinteririvissä on kaksi kannen yläpuolista nokka-akselia (DOHC) ja venttiilejä on 4 per sylinteri. Moottorissa on kaksi IHI:n valmistamaa turboahdinta.
Auto pääsi myös Guinnessin ennätysten kirjaan aikansa nopeimpana sarjavalmisteisena urheiluautona.
Autosta valmistettiin myös kilparadoille tarkoitettua LM-versiota, jonka ensitestit suoritettiin vuonna 1988. Aerodynamiikan osalta katu- ja ratamallin välillä eroja oli muun muassa säädettävässä takasiivessä ja etuvalaisimissa. Moottorin viritysastetta muutettiin niin, että tehoa irtosi vähintään 720 hv, mutta aika-ajoja varten oli mahdollisuus saavuttaa jopa yli 900 hv teholukemat. Lisäksi sisustusta oli riisuttu ja kojelauta käytännössä kokonaan poistettu. Vuosien 1989 ja 1994 välillä LM-versiota valmistettiin yhteensä 19 kappaletta.Vuonna 1994 BPR Championship -sarjaa varten valmistettiin vielä F40:n GTE-versioita. Alkuperäistä 2,9-litraista moottoria kasvatettiin ensin 3,5 litraan ja myöhemmin vielä 3,6 litraan. Tehoa saavutettiin noin 660 hv. Seuraavien kausien aikana autossa esiteltiin vielä lukuisia muutoksia, kuten 6-portainen vaihdelaatikko ja keraamiset jarrulevyt.
Ben Browder
Ben Browder (s. 11. joulukuuta 1962 Memphis, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan astronautti John Crichtonina scifi-sarjassa "Farscape" sekä everstiluutnantti Cameron Mitchellina sarjassa "Tähtiportti".
Browder syntyi Memphisissä Tennesseessä ja varttui Charlottessa Pohjois-Carolinassa. Hän kävi Furman Universitya Etelä-Carolinassa ja opiskeli myöhemmin näyttelemistä Lontoossa Central School of Speech and Drama -koulussa. Siellä hän tapasi myös tulevan vaimonsa Francesca Bullerin.
Browder näytteli Sam Brodya "Viiden juttu" -sarjassa ohjelman kolmannella tuotantokaudella. Hän muutti vaimonsa ja kahden lapsensa kanssa Australiaan "Farscape"-sarjan kuvausten ajaksi vuosiksi 1999–2003. Myös Francesca-vaimo teki satunnaisesti roolitöitä "Farscapessa". Perhe muutti takaisin Yhdysvaltoihin vuonna 2003 Farscapen tuotannon loputtua, joskin Browder palasi vielä Australiaan kuvaamaan "Farscape"-minisarjan, joka sitoi yhteen sarjan avoimiksi jääneet juonikuviot.
Roolistaan John Chrichtonina Browder sai kahtena vuonna Saturn Awards -palkinnon parhaasta näyttelijäntyöstä televisioroolissa.
"Farscapen" jälkeen Browder muun muassa näytteli kahdessa elokuvassa, luki romaanin äänikasetille ja antoi äänensä animaatiosarjan hahmolle.
Vuonna 2005 Browder liittyi vakituisesti "Tähtiportti"-sarjaan, jossa myös hänen entinen "Farscape"-kollegansa Claudia Black, näyttelivät pääosissa kaksi viimeistä tuotantokautta.
Damage Done
Damage Done on death metal -yhtye Dark Tranquillityn 20. elokuuta 2002 julkaistu kuudes studioalbumi.
Levyltä on julkaistu videona kappale ”Monochromatic Stains”. Se on toteutettu monokromaattisessa formaatissa ja muistuttaa niin visuaalisesti kuin temaattisestikin "Tri Caligarin kabinetti" -elokuvaa. Levyn japanilainen versio sisältää bonusraidan ”The Poison Well”. Levy on julkaistu myös vinyylinä.
Nouvelair
Nouvelair on tunisialainen tilauslentoyhtiö, jonka pääkonttori sijaitsee Monastirissa. Yhtiö on perustettu vuonna 1989 nimellä Air Liberté Tunisie, nykyään Nouvelair.
Nouvelair lentää Euroopassa ja Tunisiassa. Nouvelair hoitaa myös matkatoimisto Deturin lomalentoja Helsingistä ja Oulusta Tunisiaan.
Heinäkuussa 2016:
Vihtori Rantanen
Vihtori Rantanen (30. maaliskuuta 1917 Murole, Ruovesi – 9. marraskuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistyspoliitikko, joka toimi SAK:n puheenjohtajana suomalaisen ammattiyhdistysliikkeen hajaannuksen vuosina 1960–1966.
Vihtori Rantanen meni kansakoulun jälkeen Mänttään metsätöihin ja eteni sitten ensin Serlachiuksen puunostajaksi ja sitten valkaisimon työntekijäksi. Rantanen oli jalkainvalidi eikä vammansa vuoksi osallistunut sotiin vaan jatkoi työtään Mäntässä. Heti sodan jälkeen Rantanen oli perustamassa Mäntän paperityöntekijäin ammattiosastoa ja valittiin pääluottamusmieheksi 1945. Seuraavana vuonna Rantanen siirtyi täyspäiväisesti ammattiyhdistysliikkeen palvelukseen kun hänet valittiin Paperityöväen Liiton järjestäjäksi. Sosiaalidemokraatti Rantanen oli 1940-luvun loppuvuosina mukana SDP:n ja SKP:n välisessä taistelussa Paperityöväen liiton hallinnasta. Niinpä Rantanen sai keväällä 1949 potkut, kun kommunistit pääsivät enemmistöasemaan. Kamppailu huipentui toukokuussa 1949 Tampereella pidettyyn liittokokoukseen jossa Paperityöväen liiton puheenjohtajaksi valittiin Vihtori Rantanen. Tässä asemassa hän kuului SAK:n “hokkimiehiin” eli vahvojen liittojen puheenjohtajiin.
Rantasesta tuli 1954 SAK:n toinen puheenjohtaja ja hänen puheenjohtajuutensa Paperiliitossa päättyi. Vuoden 1957 SDP:n ylimääräisessä puoluekokouksessa Rantanen ja SAK kannattivat Emil Skogin valintaa SDP:n puheenjohtajaksi. Puheenjohtajaksi valittiin kuitenkin Väinö Tanner ja puoluesihteeriksi leskisläinen Kaarlo Pitsinki. Skogilaiset järjestäytyivät oppositioksi jota SAK tuki myös taloudellisesti. TPSL perustettiin 1959.
Työttömyyden kasvu ja inflaation aiheuttama reaaliansioiden putoaminen alkoivat lisätä paineita SAK:n johdossa. Puheenjohtaja Eero Antikainen joutui eroamaan ja siirtymään Lomaliiton johtoon 1959. Aluksi vahvimpana seuraajaehdokkaana oli kuntatyöntekijöiden puheenjohtaja Reino Heinonen, mutta toukokuussa 1960 SAK:n sosiaalidemokraattien ryhmän hajottua Heinonen erosi SAK:sta ja lähti perustamaan kilpailevaa keskusjärjestöä SAJ:ta. SAK:n kommunistien tukemana Rantanen jatkoi ensin SAK:n väliaikaisena puheenjohtajana ja sitten helmikuusta 1961 lähtien vakinaisena puheenjohtajana. Rantanen joutui ankaran arvostelun kohteeksi, kun hän järjesti kolme SAK:n/TPSL:n edustajaa (Onni Närvänen, Onni Koski ja Olavi Saarinen) mukaan ministereinä Ahti Karjalaisen hallitukseen 1962. Arvostelijoiden mielestä SAK oli tällä mennyt oman toimipiirinsä ulkopuolelle. Tosin Rantanen vaati, että hallituksessa piti olla myös työnantajajärjestön edustaja Osmo P. Karttunen.
Puheenjohtajana Rantanen halusi vahvistaa keskusjärjestön asemaa jäsenliittoihin nähden ja tasoittaa jäsenliittojen välisiä eroja heikompien liittojen hyväksi muun muassa solmimalla runkotyöehtosopimuksia. Rantasen kaudella otettiin myös työeläkejärjestelmä käyttöön 1962. Itsevaltaista Rantasta pidettiin kuitenkin esteenä SAK:n ja SAJ:n yhdistämiselle ja niinpä hän hävisi kesäkuussa 1966 puheenjohtajavaalissa Niilo Hämäläiselle.
Rantanen sai paikan Eläketiedotustoimiston johtajana 1967 ja jatkoi tässä tehtävässä kunnes jäi sairauseläkkeelle 1973.
Urpojugend
Urpojugend on Klamydian vuonna 2004 julkaisema albumi. Albumin kappaleet on julkaistu alun perin vuonna 2003 ilmestyneellä "Piikkinä lihassa" -kokoelmalla.
Sävellykset Jokinen – Helin, sanoitukset Jokinen, sovitukset Klamydia.
Character
Character on death metal -yhtye Dark Tranquillityn 25. tammikuuta 2005 julkaistu seitsemäs studioalbumi. Levyltä on julkaistu videona aiemmin samannimisellä EP:lläkin julkaistu ”Lost to Apathy” ja myöhemmin ”The New Build”.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 30, ja pysyi listalla yhteensä kolme viikkoa.
K. N. Rantakari
Kaarle Nestor Rantakari (vuoteen 1896 Grönqvist; 21. tammikuuta 1877 Loimaa – 26. heinäkuuta 1948 Orivesi) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Hän oli merkittävä suomalaisen politiikan taustavaikuttaja 1905–1917 ja uudelleen 1930-luvun alussa.
Rantakarin vanhemmat olivat ratamestari Kaarle Kustaa Grönqvist ja Eeva-Liisa Koivisto. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen lyseosta 1897 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1910. Rantakari toimi päätoimittajana useissa eri maakuntalehdissä vuosina 1901–1905 ja oli Suomalaisen puolueen puoluesihteerinä vuosina 1905–1911. Rantakari oli käytännönläheinen organisaattori ja pyrki luomaan Suomalaisesta puolueesta kansallismielisen massapuolueen.
Vuosina 1911–1916 Rantakari oli Turussa ilmestyvän Uusi Aura -sanomalehden päätoimittajana ja onnistui nostamaan lehden levikkiä huomattavasti. Rantakari ajoi myös suomenkielisen yliopiston perustamista Turkuun, mikä toteutuikin Suomen itsenäistymisen jälkeen.
Vuonna 1916 Rantakari valittiin eduskuntaan Suomalaisen puolueen edustajana ja samana vuonna hän siirtyi Turusta Viipuriin Savo-Karjalan Osakepankin pääjohtajaksi. Suomen sisällissodan jälkeen Rantakari toimi Viipurin poliisimestarina ja Suomen ja Venäjän rajamaan komendanttina 1918–1919. Vuonna 1924 Rantakari erotettiin Savo-Karjalan Osakepankin pääjohtajan virasta sen jälkeen kun pankki oli kärsinyt miljoonien markkojen luottotappiot ja hän eli syrjässä julkisesta elämästä koko 1920-luvun lopun terveydellisten ongelmien takia.
Rantakari teki paluun politiikkaan presidentti P. E. Svinhufvudin kaudella erityisesti T. M. Kivimäen hallituksen taustavoimana. Hän oli ulkoministeriön sanomalehtiosaston palveluksessa vuosina 1932–1939. Skandinaavista suuntausta kannattanut Rantakari vastusti 1930-luvun alussa oikeistoradikalismia ja Lapuan liikettä ja hänet karkotettiin Kokoomuksesta tämän vuoksi 1932. Vuonna 1936 Rantakari valittiin Kokoomuksen puoluevaltuuskunnan jäseneksi J. K. Paasikiven painostuksen ansiosta, mutta jatkossa hänelle ei enää ollut politiikassa sellaista vaikuttajan roolia kuin vielä 1930-luvun alkupuolella. Rantakari toimi kuitenkin taustavaikuttajana laajojen suhteidensa ja hyvien tietolähteittensä ansiosta. Esimerkiksi Etsivän keskuspoliisin päällikkö Esko Riekki informoi Rantakaria säännöllisesti.
1930-luvun loppupuolella Rantakari kannatti saksalaismielistä politiikkaa ja pyrki lisäämään Saksan vaikutusvaltaa Suomessa. Rantakari avusti muun muassa Saksan pyrkimystä saada laivastotukikohta Petsamosta. Hänet kutsuttiin Hitlerin 50-vuotissyntymäpäiville Berliiniin vuonna 1939. Vuoden 1939 jälkeen Rantakari toimi vapaana toimittajana ja Saksan lähetystön tiedottajana.
Hän toimi myös 1937 perustetun Suomen Saunaseuran johtokunnassa.
Rantakari oli kahdesti naimisissa: 1910–1931 Liisa Maria Danielson-Kalmarin (1883–1931) kanssa ja 1940–1948 Liisa Kyllikki Karjalaisen (1912–1995) kanssa.
Her Name Is Nicole
Her Name Is Nicole on The Pussycat Dolls -yhtyeen päälaulajan ja Eden's Crush -yhtyeen laulajan Nicole Scherzingerin julkaisematta jäänyt sooloalbumi.
Albumilta julkaistiin kaikkiaan viisi singleä, joista ensimmäinen oli heinäkuussa 2007 Yhdysvalloissa ja Euroopassa ilmestynyt ”Whatever U Like”. Toisena ilmestyneen ”Baby Love” -singlen jälkeen loput julkaistiin digitaalisesti iTunesissa. Singlejen saamasta huonosta vastaanotosta johtuen albumin julkaisemista lykättiin useasti ennen sen julkaisu lopulta peruutettiin kokonaan.
"Her Name Is Nicolen" jäätyä julkaisematta Scherzingerin debytoi soolouralla vasta vuonna 2011 ilmestyneellä albumilla "Killer Love".
Nimi muutettu
Nimi muutettu on Absoluuttisen Nollapisteen vuonna 2002 ilmestynyt kuudes studioalbumi. "Nimi muutettu" on puoliksi konseptialbumi, jonka teemana on riippuvuus. Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla yhdeksän, ja se oli yhtyeen ensimmäinen albumilistalle noussut albumi.
Levyn ensimmäinen kappale "Pyhä Nynny" aloittaa Jumalan suhdetta ihmiseen käsittelevän jatkumon, johon palataan myöhemmissä kappaleissa "Liukuovet" ja "Pyhä Nynny II". Myös muissa kappaleissa on viitteitä riippuvuuteen. Levyllä on myös teemasta irrallisia pop-kappaleita kuten "Eräät tulevat juosten" ja "Irene Kaktus".
Albumin kappale "Eräät tulevat juosten" pääsi kahdensadan parhaan kappaleen joukkoon YleX:n järjestämässä "Kaikkien aikojen kotimainen biisi" -äänestyksessä.
Kaikki kappaleet säveltäneet Tommi Liimatta ja Aki Lääkkölä sekä sanoittanut Liimatta.
Haven (Dark Tranquillityn albumi)
Haven on death metal -yhtye Dark Tranquillityn 25. heinäkuuta 2000 julkaistu viides studioalbumi. Albumi on ensimmäinen, joka nauhoitettiin yhtyeen nykyisellä kokoonpanolla.
Axel Slangus
Axel Slangus (23. syyskuuta 1890 Pyhtää – 13. syyskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Slangus työskenteli Helsingin Svenska Teaternissa 1912–1913 ja Åbo Svenska Teaterissa Turussa 1913–1918. Seuraavalla vuosikymmenellä hänestä tuli suomalaisen mykkäelokuvan merkittävimmistä näyttelijöistä. Hän esiintyi muun muassa Erkki Karun elokuvissa "Nummisuutarit" (1923) ja "Meidän poikamme" (1929). Edellistä on pidetty parhaana elokuvasovituksena Aleksis Kiven samannimisestä näytelmästä. Jälkimmäinen oli samaan aikaan ensimmäinen suomalainen sotilasfarssi, mutta myös puolidokumentaarinen elokuva Suomen armeijasta. Näissä elokuvissa Slangus osoitti komedianäyttelijän taitonsa. Näiden elokuvien välissä Slangus esiintyi myös John W. Bruniuksen "Vänrikki Stoolin tarinat" -elokuvassa (1926), jossa näytteli Sven Dufvaa.
Slangus näytteli vielä parissa 1930-luvun äänielokuvassa, jonka jälkeen palasi kokonaan teatterinäyttelijäksi eikä esiintynyt valkokankaalla uudestaan kuin vasta 20 vuotta myöhemmin. 1950-luvulla hän esiintyi muutamassa ruotsalaisessa elokuvassa. Ruotsin kautensa tunnetuin elokuvatyö oli sillanvartijan rooli Ingmar Bergmanin elokuvassa Neidonlähde (1960), joka jäi myös Slanguksen viimeiseksi roolisuoritukseksi.
Slangus kokeili myös elokuvaohjaamista yhdessä Wilho Ilmarin kanssa elokuvan "Tukkijoella" (1928) parissa. Slangus huolehti myös elokuvan leikkauksesta.
Projector
Projector on death metal -yhtye Dark Tranquillityn 10. elokuuta 1999 julkaistu neljäs studioalbumi. Se on yhtyeen ensimmäinen albumi, joka julkaistiin heidän nykyisen levy-yhtiönsä Century Media Recordsin kautta. Albumi on varsin kokeellinen ja erityylinen kuin yhtyeen aiemmat julkaisut, koska "Projectorilla" Dark Tranquillityn pyrkimyksenä oli irrottautua niin sanotusta Göteborg-soundista. Kokeiluihin kuuluivat muun muassa ensi kertaa pääroolia ottaneet Mikael Stannen puhtaat laulut. "Projectorilla" esiintyy myös viimeistä kertaa yhtyeen pitkäaikainen kitaristi Fredrik Johansson. Albumilta julkaistu video "ThereIn" muokkautui Ruotsissa radiohitiksi, ja olipa "Projector" myös Grammis-ehdokkaana.
The Mind’s I
The Mind’s I on death metal -yhtye Dark Tranquillityn 18. syyskuuta 1997 julkaistu kolmas studioalbumi. Levyltä on julkaistu videoina kappaleet ”Zodijackyl Light” ja ”Hedon”.
The Gallery
The Gallery on death metal -yhtye Dark Tranquillityn vuonna 1995 julkaistu toinen studioalbumi. Albumia pidetään yhtenä niin sanotun Göteborg-soundin merkkiteoksina In Flamesin The Jester Racen ja At the Gatesin Slaughter of the Soulin rinnalla.
Great Smoky Mountainsin kansallispuisto
Great Smoky Mountainsin kansallispuisto () on Yhdysvaltojen Pohjois-Carolinan ja Tennesseen osavaltioissa sijaitseva kansallispuisto. Se perustettiin 15. kesäkuuta vuonna 1934. Virallisesti se julistettiin kansallispuistoksi vasta kuusi vuotta myöhemmin vuonna 1940. Puisto saa nimensä Appalakkien vuorijonoon kuuluvan Great Smoky Mountains -vuoriston mukaan. Puiston 2 110 km² laajuista alaa hallinnoi maan muiden kansallispuistojen tapaan National Park Service. Great Smoky Mountainsin kansallispuisto on vuodesta 1983 lähtien kuulunut UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Polttolaiva
Polttolaiva oli purjelaivojen aikakaudella käytetty taisteluväline.
Eräs ensimmäisiä sen käyttäjiä oli Sir Francis Drake; Calaisin taistelussa hän täytti neljä pahiten vaurioitunutta pientä alustaan palavilla aineilla, hinautti ne ankkuroituneen espanjalaisen Voittamattoman Armadan lähelle ja sytytti polttolaivat; tuloksena oli paniikki vastapuolella ja taistelun ratkaisu.
Polttolaivana käytettiin yleensä pienikokoista prikiä tai kuunaria; alus lastattiin täyteen pikeä, tappuroita ja muita mahdollisimman kovalla liekillä palavia aineita. Ruumanluukut jätettiin auki vedon lisäämiseksi.
Yleensä erillisellä palkkiolla tehtäväänsä kannustettu vapaaehtoinen miehistö, joka oli supistettu pienimmäksi mahdolliseksi, ohjasi aluksen kohti ankkuroitua vihollislaivaa tai -laivastoa; kun oli varmaa, että polttolaiva osuisi tarkoitettuun kohtaan, lasti sytytettiin palamaan. Loputkin luukut ja tykkiportit avattiin vedon lisäämiseksi. Pääosa miehistöstä evakuoitiin nyt isommalla perässä hinatulla veneellä, vain pari miestä jäi aivan viime hetkeen asti hoitamaan ruoria. Kun osuminen oli jo vuorenvarmaa, ruori kiinnitettiin varta vasten asennetuilla lukkotapeilla paikalleen ja viimeiset miehet poistuivat jollalla.
Osuessaan vihollislaivaan palava polttolaiva sytytti senkin palamaan, ja tällaisen palon sammuttaminen oli likipitäen mahdotonta. Siksi menetelmä olikin äärimmäisen pelätty; englantilaisista tuli sen käytön varsinaisia asiantuntijoita. Menetelmä syrjäytyi konealusten tullessa, koska nämä pystyivät tarvittaessa väistämään polttolaivaa. Viimeisen kerran polttolaivoja käytettiin Krimin sodassa.
Choeung Ek
Choeung Ekin kuoleman kentät sijaitsevat noin 17 kilometriä Kambodžan pääkaupunki Phnom Penhistä etelään. Punaisten khmerien hallinnon aikana tuhansien Tuol Slengissä olleiden vangin elämä päättyi, kun heidät kuljetettiin teloitettaviksi Choeung Ekin kuolemankentille. Kyse oli raa’asta teurastuksesta: kallisarvoisia luoteja säästääkseen vanginvartijat yleensä hakkasivat vangit kuoliaaksi lapioilla tai hakuilla ennen kuin viskasivat ruumiit valtaviin joukkohautoihin. Joukkohautoja on alueelta löydetty kaikkiaan 129 kappaletta. Vuonna 1998 uhrien muistolle pystytettiin paikalle muistokappeli, stupa. Muistokappelin keskellä on lasivitriinien takana esillä yli 8 000 uhrin pääkallot.
Paikalla oli alkujaan puutarha ja kiinalainen hautausmaa.
Tapahtumat ovat olleet aiheena Roland Joffén ohjaamalle elokuvalle "Kuoleman kentät".
Kalervo Kallio
Niilo Kalervo Kallio (28. maaliskuuta 1909 Nivala – 2. marraskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Kalliota on kuvattu kansainvälistyvän ajan kansainväliseksi taiteilijaksi, joka matkusteli tilaustöitä tehden muun muassa Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Afrikassa. Ulkomailla häntä työllistivät muotokuvatilaukset ja kotimaassa suuret muistomerkkihankkeet.
Kallion isä oli presidentti Kyösti Kallio. Kalervo Kallio on Walter Runebergin ohella toinen kuvanveistäjä, joka on tehnyt oman isänsä muistomerkin Helsingissä.
Fiction
Fiction on melodisen death metal -yhtye Dark Tranquillityn 17. huhtikuuta 2007 julkaistu kahdeksas studioalbumi. Levyltä on julkaistu videona kappale ”Focus Shift”. "Fiction" debytoi Suomen albumilistalla sijalla 19.
Musō Shinden-ryū
Musō Shinden-ryū () on yksi yleisimmin harjoiteltavista iaidō-koulukunnista maailmassa. Juurensa Musō Shinden-ryūlla on Musō Jikiden Eishin-ryūssa, josta kyseinen tyylisuunta ("ryū-ha") haarautui 1700-luvulla kahden kilpailevan päämestarin (soke) erimielisyyksien johdosta. Eishin-ryūn (Shimomura-ha) ryūhasta Nakayama Hakudō kehitti nykyisen "Musō Shinden-ryū"n koska hänellä ei ollut Eishin-ryūn opetusoikeutta. Nakayama Hakudō (1869–1958) toimi päämestarina Musō Shinden-ryūssa.Lähde:
Valkeakosken kanava
Valkeakosken kanava on Valkeakosken kaupungin keskustassa sijaitseva Mallasveden ja Vanajaveden yhdistävä 495 metriä pitkä kanava. Kanava rakennettiin 1866–1869 jolloin siihen tuli 2 sulkua joiden pituudet olivat 35,6 metriä ja leveydet 7,55 metriä. Kanavan kautta alkoi heti sen valmistuttua vilkas tavaraliikenne jota tosin haittasi laivareitin matala noin 1,5 metrin syväys.
Uittoliikenteen lisääntyessä 1950-luvulla vanha kanava osoittautui huonosti tähän käyttöön sopivaksi ja niinpä sen eteläpuolelle rakennettiin 1950–1955 uusi uittokanava jossa oli yksi 160 metriä pitkä, 8 metriä leveä ja 2,5 metrin syvä sulku. Vanha kanava täytettiin maalla uuden kanavan valmistuttua.
Uitot loppuivat Valkeakosken kanavassa 1960-luvun lopulla ja siitä lähtien se on palvellut lähinnä huviveneliikennettä. 2000-luvun alussa myös osa täytetystä vanhasta kanavasta kaivettiin esiin ja siitä tehtiin matkailunähtävyys.
Niklas Sundin
Niklas Sundin (s. 13. elokuuta 1974) on ruotsalainen muusikko. Hän soittaa kitaraa yhtyeissä Dark Tranquillity ja Laethora.
Sundin oli yksi Dark Tranquillityn perustajajäsenistä. Dark Tranquillityn ohella hän on soittanut kitaraa vuosina 1993–1995 Hammerfallissa ja tehnyt sanoituksia In Flamesille. Sundin on ammatiltaan graafinen suunnittelija ja on suunnitellut lukuisille yhtyeille kansitaidetta. Sundin on suunnitellut Dark Tranquillityn levyjen kansikuvat vuodesta 1999 lähtien. Hän on suunnittelustudio Cabin Fever Median perustaja.