hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Bemböle
Bemböle on kylä Espoossa, Lippajärven ja Espoon keskuksen lähettyvillä. Bemböle kuuluu Espoon vanhimpaan asutusalueeseen, ja maantieteellisesti katsoen Bemböle sijaitsee melko tarkasti keskellä Espoon kuntaa. Varhaisimmat tarkat tiedot kylien ja talojen lukumäärästä Espoossa ovat vuodelta 1540, jolloin kylien tiloista alettiin pitää verotusta varten maakirjoja. Näissä maakirjoissa mainitaan jo mm. Bemböle.
Bemböle on vanhastaan ollut tunnettu teiden risteyspaikkana. Espoon pitäjää halkonut tärkeä Kuninkaantie kulki Bembölen kautta jo myöhäiskeskiajalla. Bemböle oli liikenteellinen risteyskohta, jossa Kuninkaantiestä haarautuivat tiet sekä Helsinkiin että Espoon pohjoisosiin. Nykyisinkin Helsingistä alkava Turuntie (seututie 110) kulkee Bembölen kautta ja leikkaa välittömästi vanhan kyläkeskuksen länsipuolella Kehä III:n. Bembölen ohi kulkee myös vuonna 1962 valmistunut Suomen ensimmäinen moottoritie, Tarvontie (nyk. Turunväylä, osa valtatie 1:tä). Turunväylän ja Kehä III:n eritasoliittymä sijaitsee noin kilometrin Bembölestä länteen lähellä Gumböleä.
Bembölen kahvituvan rakennus on peräisin vuodelta 1737.
Nykyisin Bemböle ei kuulu Espoon virallisiin kaupunginosiin, vaan sen alue on jaettuna Karvasmäen, Järvenperän, Högnäsin ja Karhusuon kaupunginosien kesken. Niiden väliset rajat kulkevat etupäässä teitä pitkin ja kohtaavat toisensa Turuntien varressa lähellä Bembölen vanhaa kyläkeskusta.
Janus (kuu)
Janus on Saturnuksen kuu. Se tunnetaan myös tunnuksella Saturnus X. Kuu on nimetty roomalaisen mytologian Januksen mukaan.
Janus kiertää käytännössä samaa rataa kuin Epimetheus. Tähtitieteilijät olettivat aluksi että kappaleita olisi vain yksi tällä kiertoradalla ja heillä oli vaikeuksia sovittaa yhteen kahden eri kappaleen havaintoja. Audouin Dollfus'ta pidetään Januksen löytäjänä 15. joulukuuta 1966. Kohteelle annettiin väliaikainen tunnus S/1966 S 2. Tätä ennen Jean Texereau oli valokuvannut Januksen 29. lokakuuta 1966 tunnistamatta sitä. 18. joulukuuta 1966 Richard L. Walker teki havainnon jota nyt pidetään Epimetheuksen löytämisenä.
Lokakuussa 1978 Stephen M. Larson ja John W. Fountain oivalsivat että vuoden 1966 havainnot selitettäisiin parhaiten kahdella eri kappaleella jotka jakavat saman kiertoradan. Voyager 1-luotain vahvisti Januksen olemassaolon 1. maaliskuuta 1980.
IAU nimesi kuut virallisesti Janukseksi ja Epimetheukseksi 1983.
Janus ja Epimetheus kiertävät käytännössä samaa rataa Saturnuksen F- ja G-renkaiden välissä. Kiertoratojen keskietäisyyden ero on vain 50 km. Koska lähemmällä kiertoradalla olevan kappaleen nopeus on suurempi se saavuttaa ulommalla kiertoradalla olevaa kappaletta. Januksen halkaisijan ollessa 178 km ja Epimetheuksen 115 km näyttäisi siltä että kappaleet törmäävät toisiinsa. Kuitenkin sisemmän kuun saavuttaessa ulompaa kuuta niiden keskinäinen vetovoima lisää sisemmän kuun liike-energiaa ja nostaa sen kiertorataa aiheuttaen samalla nopeuden hidastumisen. Samalla ulompi kuu menettää saman määrän liike-energiaa ja putoaa alemmalle kiertoradalle nopeuden samalla lisääntyessä. Kuut vaihtavat näin kiertoratoja ja alkavat etääntyä toisistaan, eivätkä ne lähesty koskaan toisiaan lähemmäksi kuin 10 000 km. Kiertoratojen vaihtaminen tapahtuu noin neljän vuoden välein, edellisen kerran 2010. Ilmiö on ainutlaatuinen Aurinkokunnassa tämänhetkisen tiedon mukaan.
Janus on laajalti kraattereiden peittämä ja siellä on useita yli 30 km halkaisijaltaan olevia kraattereita mutta vähän suoraviivaisempia yksityiskohtia. Januksen alhainen tiheys ja korkea heijastuskyky osoittavat sen olevan todennäköisesti erittäin huokoinen jäinen kappale. Näissä arvoissa on kuitenkin paljon epävarmuutta ja tämä vaatii vahvistusta.
Epimetheus (kuu)
Epimetheus on Saturnuksen kuu. Se tunnetaan myös tunnuksella Saturnus XI. Kuu on nimetty kreikkalaisen mytologian Epimetheuksen mukaan.
Epimetheus kiertää käytännössä samaa rataa kuin Janus. Tähtitieteilijät olettivat aluksi, että kappaleita olisi vain yksi tällä kiertoradalla ja heillä oli vaikeuksia sovittaa yhteen kahden eri kappaleen havaintoja. Audouin Dollfus havaitsi kuun 15. joulukuuta 1966 ja ehdotti sille nimeä ’Janus’. 18. joulukuuta 1966 Richard L. Walker teki havainnon, jota nykyään pidetään Epimetheuksen löytämisenä. Kuitenkin silloin uskottiin, että kiertoradalla oli vain yksi kuu, epävirallisesti Januksena tunnettu.
Lokakuussa 1978 Stephen M. Larson ja John W. Fountain oivalsivat, että vuoden 1966 havainnot selitettäisiin parhaiten kahdella eri kappaleella, jotka jakavat saman kiertoradan. Tähän saatiin vahvistus Voyager 1 -luotaimen Saturnuksen ohilennon aikana vuonna 1980, jolloin sille annettiin väliaikainen tunnus S/1980 S 3. Epimetheuksen löytämisen jakaa näin Walker yhdessä Larsonin ja Fountainin kanssa. IAU nimesi kuut virallisesti Epimetheukseksi ja Janukseksi vuonna 1983. Cassini-luotain suoritti Epimetheuksen ohilennon 3. joulukuuta 2007.
Epimetheus ja Janus kiertävät käytännössä samaa rataa Saturnuksen F- ja G-renkaiden välissä. Kiertoratojen keskietäisyyden ero on vain 50 km. Koska lähemmällä kiertoradalla olevan kappaleen nopeus on suurempi se saavuttaa ulommalla kiertoradalla olevaa kappaletta. Epimetheuksen halkaisijan ollessa 115 km ja Januksen 178 km näyttäisi siltä, että kappaleet törmäävät toisiinsa. Kuitenkin sisemmän kuun saavuttaessa ulompaa kuuta niiden keskinäinen vetovoima lisää sisemmän kuun liike-energiaa ja nostaa sen kiertorataa aiheuttaen samalla nopeuden hidastumisen. Samalla ulompi kuu menettää saman määrän liike-energiaa ja putoaa alemmalle kiertoradalle nopeuden samalla lisääntyessä. Kuut vaihtavat näin kiertoratoja ja alkavat etääntyä toisistaan, eivätkä ne lähesty koskaan toisiaan lähemmäksi kuin 10 000 km. Kiertoratojen vaihtaminen tapahtuu noin neljän vuoden välein, edellisen kerran 2010. Ilmiö on nykytiedon mukaan ainutlaatuinen Aurinkokunnassa.
Epimetheuksessa on useita halkaisijaltaan yli 30 km olevia kraattereita sekä erikokoisia harjanteita ja uurteita. Kraattereiden suuri määrä osoittaa, että Epimetheuksen täytyy olla varsin vanha. Janus ja Epimetheus ovat saattaneet syntyä yhden kappaleen hajoamisesta, mutta tämän on täytynyt tapahtua varhain Saturnuksen kuusysteemissä. Epimetheuksen alhainen tiheys ja korkea heijastuskyky osoittavat sen olevan todennäköisesti erittäin huokoinen jäinen kappale. Näissä arvoissa on kuitenkin paljon epävarmuutta ja tämä vaatii vahvistusta.
Silbermond
Silbermond (suomeksi Hopeakuu) on saksalainen vaihtoehtorock-yhtye Bautzenista, Saksista. Silbermond perustettiin vuonna 2000 nimellä JAST, joka tulee yhtyeen jäsenten nimien ensimmäisistä kirjaimista. Yhtyeen nimi muutettiin vuonna 2001 muotoon Silbermond. Bändin jäsenet ovat Stefanie Kloß (laulu), Andreas Nowak (rummut), Johannes Stolle (basso) ja Thomas Stolle (kitara).
Silbermondin jäsenet tapasivat toisensa ensimmäisen kerran vuonna 1998, kun he ottivat osaa musiikkiprojektiin "TEN SING". Kaksi vuotta myöhemmin he päättivät muodostaa oman ryhmänsä, ja ryhtyivät esiintymään paikallisesti nimellä "JAST", joka tulee yhtyeen jäsenten etunimien ensimmäisistä kirjaimista. Vuonna 2001 he muuttivat yhtyeen nimeksi Silbermondin keskittyen samalla esiintymään saksaksi ensimmäistä kertaa.
Tammikuussa 2004 yhtye sai mahdollisuuden tehdä avausesityksen laulaja Jeanette Biedermannille. Jälkeenpäin he julkaisivat ensimmäisen singlensä "Mach's Dir Selbst", jota seurasi debyyttialbumi "Verschwende deine Zeit", joka myi tuplaplatinaa Saksassa ja Itävallassa. Myöhemmin he julkaisivat kolme muuta singleä, muun muassa top-5-listan hitin "Symphonie". Vuoden 2004 lopussa yhtye lähti kiertueelle, ja huhtikuussa 2005 he julkaisivat ensimmäisen musiikki-DVD:nsä "Verschwende Deine Zeit – Liven", joka myi kultaa. Heinäkuussa 2005 Silbermond otti osaa Berliinissä pidettyyn Live 8:aan, jossa he esittivät kappaleen "Zeit für Optimisten".
Huhtikuussa 2006 Silbermond julkaisi toisen albuminsa, "Laut Gedachtin". Albumi pääsi Saksan ja Itävallan albumilistoilla ensimmäiseksi, ja albumilla ollut single "Unendlich" pääsi top-10-hittilistan joukkoon. Vaikka albumin toinen single, "Meer Sein", ei päässyt top-30-listalle, albumin kolmannesta singlestä, lokakuussa 2006 julkaistusta "Das Bestestä", tuli yhtyeen ensimmäinen ykköshitti.
Maija Isola
Maija Sofia Isola (15. maaliskuuta 1927 Riihimäki − 3. maaliskuuta 2001 Riihimäki) oli suomalainen tekstiilisuunnittelija ja taiteilija. Elämäntyönsä pääosan hän teki Marimekon tekstiilien pitkäaikaisena pääsuunnittelijana ja vapaana kuvataiteilijana.
Isolan kankaat vaikuttivat 1950- ja 1960-luvulla merkittävästi suomalaisten kotien sisustukseen. Isola piirsi ensimmäiset kuvionsa Printex Oy:lle, Marimekon edeltäjälle, vuonna 1949. Hän toimi Marimekon sisustuskankaiden pääsuunnittelijana vuoteen 1987 asti.
Isola tulkitsi omaperäisesti ja rohkeasti kullekin ajalle ominaisia teemoja ja tyylejä. Hänen painokuosituotantonsa käsittää yli 500 aiheiltaan ja tekniikoiltaan erilaista kuviota. Virikkeitä kangasmalleihinsa Maija Isola sai kansantaiteesta, modernista kuvataiteesta, luonnosta ja matkoiltaan eri puolille maailmaa.
Maija Isola oli maalaistalon tytär Riihimäeltä ja asui myöhempinäkin vuosinaan ateljeeasunnossa lapsuudenkotinsa lähellä. Isola avioitui ja erosi kolmasti. Ensimmäisestä avioliitosta syntynyt tytär Kristina työskenteli 1980-luvulta lähtien äitinsä henkilökohtaisena apulaisena ja suunnitteluparina. Maija Isolan kuoltua Kristina Isola jatkoi äitinsä työtä suunnittelemalla uusia värityksiä Maija Isolan kuoseihin. Isolan Emma-tyttären isä on valokuvaaja Markus Leppo.
Maija Isolan tunnetuin kuosi on "Unikko". Se lanseerattiin 1964, vaikka Marimekon perustaja Armi Ratia ei halunnut yrityksensä tuottavan kukkakuoseja. 1990–2000-luvulla Kirsti Paakkasen johtama Marimekko lanseerasi hyvin monenlaisia tuotteita, jotka perustuivat Unikko-kuosin erilaisiin väri- ja kokovaihtoehtoihin. Kuviota myös lisensioitiin muiden yritysten valmistamiin tuotteisiin, kuten kävelysauvoihin ja televisioihin.
Bugsy Siegel
Benjamin "Bugsy" Siegel (28. helmikuuta 1906 – 20. kesäkuuta 1947) oli yhdysvaltalainen gangsteri, jota yleisesti, joskin hieman virheellisesti, pidetään Las Vegasin pelikaupungin perustajana. Hänestä käytettiin lisänimeä Bugsy ("bugs", amerikkalaisessa slangissa "omituinen", "hullu"), mutta kukaan ei uskaltanut käyttää tätä nimeä puhutellessaan häntä, sillä se sai Siegelin raivon valtaan. Nykyisten tutkijoiden mielestä Siegel oli sosio- tai psykopaatti, mutta Siegeliä ei koskaan virallisesti diagnosoitu tällaiseksi.
Siegel syntyi Brooklynissä, New Yorkissa köyhään itävaltalaisten juutalaisten siirtolaisperheeseen. Siegel liittyi alueen jengeihin ja teki ensimmäiset rikoksensa hyvin nuorena. Teini-ikäisenä hän liittyi yhteen Meyer Lanskyn kanssa muodostaen pienen uhkapeliin ja autovarkauksiin erikoistuneen jengin. Siegel toimi muun muassa jengin palkkatappajana ja syyllistyi raiskaukseen, josta Lansky järjesti hänet kuiville.
Vuonna 1930 Lansky ja Siegel liittoutuivat Charles "Lucky" Lucianon kanssa ja Siegelistä tuli viinan salakuljettaja. Vuonna 1937 rikollissyndikaatti lähetti Siegelin Kaliforniaan kehittämään sikäläistä laitonta uhkapelitoimintaa. Siegel pääsi Hollywoodin sisäpiiriin ja palkkasi apulaisekseen Mickey Cohenin, myöhemmän LA:n rikollispomon.
Tarina kertoo, että Siegel sai ajatuksen Las Vegasin kehittämisestä peliparatiisiksi ajettuaan sattumalta kylän läpi, mutta todellisuudessa Siegelin roolia Las Vegasin synnyssä on usein liioiteltu: mafialla oli alueella kasinoita jo ennen Siegelin saapumista. Las Vegasin peliliiketoiminnan varhaisimmat juuret ovat 1930-luvulta. Siegel lähinnä jatkoi Las Vegasin tunnetun hotelli-kasino-kompleksin, Flamingon, rakentamista (sen oli alullepannut losangeleslainen liikemies). Siegel tiesi kuitenkin rakennusalasta varsin vähän, ja kustannukset karkasivat käsistä. Mafia, joka oli sijoittanut kasinoihin, epäili Siegelin pimittäneen rahaa. Siegelin tappamista suunniteltiin mafian piirissä, mutta Lansky sai aluksi käännettyä mafiosojen päät. Lopulta hänet kuitenkin murhattiin Californiassa.
Flamingo avattiin 26. joulukuuta 1946. Paikalla oli Hollywood-tähtiä, mutta ei niin paljon kuin Siegel olisi toivonut. Flamingo ei menestynyt Siegelin aikana riittävän hyvin kattaakseen rakennustöiden kustannukset, ja mafia murhasi Siegelin 1947 ampumalla tätä kiväärillä silmään ikkunan läpi, kun hän luki sanomalehteä ystävänsä asunnossa Beverly Hillsissä, Los Angelesissa.
Tampereen alueliitokset
Tampereen alueliitokset käsittelee kuntien tai niiden osa-alueiden liittämistä Tampereen kaupunkiin.
Harri Kampman
Harri Kampman (s. 13. toukokuuta 1954 Oulu) on suomalainen jalkapallovalmentaja. Hänet tunnetaan myös Jari Litmasen managerina.
Peliurallaan Kampman esiintyi pääsarjassa Lahden Reippaan ja Turun Pyrkivän riveissä. Kolmena pääsarjakautena hänelle kertyi kuusi ottelua.
Kampman aloitti valmentajauransa junioreiden parissa valmentaen Lahden Reippaan ja FC Kuusysin A-juniorijoukkueita. Reippaassa hän valmensi A-juniorit mestaruuteen kaudella 1985. Ensimmäinen aikuisjoukkue Kampmanilla oli Kuusankosken Kumu, jonka hän nosti Kakkosesta Veikkausliigaan. Kuusankosken vuosien jälkeen hän siirtyi Lahden Reippaaseen, jonka hän luotsasi sarjassa peräti neljänneksi, vaikka joukkue oli käytännössä putoamaan tuomittu. Reippaalla alkoi kuitenkin olla talousvaikeuksia ja kaudeksi 1991 Kampman siirtyi Ykkösessä pelanneeseen MyPaan.
MyPan hän nosti heti ensimmäisellä kaudellaan Veikkausliigaan. Vuonna 1992 MyPan ensimmäisellä Veikkausliiga-kaudella hän vei joukkueen Suomen Cupin voittoon. Liigassa seura oli neljäs. Kampman nosti Myllykosken Pallon yhdeksi suomalaisen jalkapalloilun suurseuraksi, mutta mestaruuteen asti hän ei sitä onnistunut viemään. MYPA oli hopealla neljänä kautena peräkkäin 1993–1996.
Vuonna 1998 Kampman liittyi niiden harvojen suomalaisvalmentajien joukkoon, jotka ovat valmentaneet ulkomailla. Hän siirtyi Skotlannin Valioliigan Motherwelliin, jonne hän toi myös suomalaispelaajia, kuten esimerkiksi maalivahti Mikko Kavénin. Motherwellin pesti jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi, sillä seuraan tuli uusi omistajaporras ja Kampman katsoi parhaaksi erota tehtävästään.
Skotlannin ajan jälkeen Kampman palasi Suomeen ja ryhtyi vuonna 1999 vastaperustetun Tampere Unitedin päävalmentajaksi. Hän nostikin seuransa jälleen Ykkösestä Veikkausliigaan heti ensimmäisellä kaudellaan. Liigakaudella hän johdatti seuransa kuudenneksi. Tämän jälkeen Ari Hjelm ryhtyi Tampere Unitedin valmentajaksi.
Seuraavana vuonna Kampman aloitti valmentamaan Suomen alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkuetta. Kesken kauden hän kuitenkin siirtyi Ykkösessä viimeiseksi juuttuneen SalPan peräsimeen tavoitteenaan pelastaa joukkue putoamiselta. Kampman kuitenkin epäonnistui tehtävässään ja kauden päätteeksi SalPa putosi Kakkoseen.
Vuonna 2002 Kampman aloitti FC Lahden valmentajana, mitä ennen hän toimi nuorten maajoukkueen valmentajana. Kirkkainta menestystä ei kuitenkaan tullut Lahdessakaan. Joukkue oli "Hapen" aikana kuitenkin kerran Suomen Cupin ja kaksi kertaa Liigacupin finaalissa häviävänä osapuolena. Lahden pesti päättyi erottamiseen kauden 2005 jälkeen.
Kaudeksi 2006 Kampman siirtyi Ykkösen AC Oulun valmentajaksi ja johdatti seuran sarjan kakkossijaan ja Veikkausliigaan. Kauden päätteeksi Kampman nimettiin vuoden herrasmiesvalmentajaksi Ykkösessä.
Huhtikuussa 2009 Kampman ilmoitti jättävänsä jalkapallovalmentamisen ja palaavansa opetusalalle Lahden Jalkarannan ala-asteen erityisopettajana. Kuitenkin jo marraskuussa Kampmanista tuli Reippaan B-juniorien valmentaja.
Marraskuussa 2012 Kampman solmi kaksivuotisen sopimuksen päävalmentajan tehtävistä Ykköseen pudonneen Valkeakosken Hakan kanssa. Kampman kuitenkin erotettiin kesäkuussa 2013.
Hydraulimoottori
Hydraulimoottori on kone tai nestevoimansiirron osa joka muuntaa hydraulinesteen paine-energian mekaaniseksi työksi. Yleensä hydraulimoottori tekee työtä pyörivään akseliin, joka voi pyöriä rajoittamattoman määrän yhteen tai kahteen suuntaan. Järjestelmän etu on voiman siirto joustavilla nestepaineletkuilla painavien ja suoria linjoja vaativien voimansiirtoakselien sijaan.
Hydraulineste tekee työtä mäntiin, jotka liikkuvat edestakaisin ja muuntavat voiman momentiksi akselille.
Aksiaalimäntämoottoreissa männät ovat akselin suuntaiset. Edestakainen liike muunnetaan yleensä vinolevyn avulla pyöriväksi liikkeeksi. Vinolevyn kulma moottorin akselin suhteen voi olla ohjattavissa, jolloin moottorin kierrostilavuutta voidaan muuttaa ja moottorin momenttia ja pyörimisnopeutta säätää.
Männät ovat kohtisuoraan pyörimisakselia vastaan. Yhdessä radiaalimoottorityypissä männät seuraavat aaltomaiseksi muotoiltua pyörivää vierintärataa, jonka avulla edestakainen liike muunnetaan pyöriväksi. Toisessa tyypissä männät on kiinnitetty yhteiseen kampitähteen, joka on laakeroitu moottorin akseliin. Radiaalimäntämoottoreilla saadaan kehitettyä erittäin suuria vääntömomentteja, mutta niiden pyörimisnopeusalue on pienempi kuin aksiaalimäntämoottoreilla.
Pyörivään roottoriin on kiinnitetty siipiä, jotka pääsevät liikkumaan säteen suunnassa. Roottorin pyöriessä siivet siirtyvät edestakaisin kammion seinämän ohjaamina, jolloin siipien erottamien kammioiden tilavuus vaihtelee jaksollisesti.
Hammaspyörämoottoreissa hyödynnetään hampaiden väliin jäävää tilavuutta, jonka arvo vaihtelee hammaspyörien pyöriessä.
Hydraulimoottoreilla saavutetaan suuri tehotiheys. Toisin sanoen kooltaan ja massaltaan pienestä moottorista saadaan suuri teho verrattuna esimerkiksi polttomoottoreihin. Hydraulimoottori voidaan sijoittaa melko vapaasti, koska hydraulineste voidaan kuljettaa joustavien letkujen avulla. Hydraulimoottorit eivät tarvitse jäähdytystä, koska hydraulineste kuljettaa moottorissa syntyvän lämmön pois.
Kalevan seurakunta
Kalevan seurakunta oli Tampereella toiminut evankelis-luterilainen seurakunta. Seurakunta kuului Tampereen seurakuntayhtymään. Kalevan seurakunnassa oli vuoden 2013 alussa 19 304 jäsentä.
Seurakunta perustettiin vuonna 1953, kun silloinen Tampereen tuomiokirkkoseurakunta jaettiin viiteen osaan. Seurakunnan perustaminen tuli ajankohtaiseksi, kun Kissanmaan kaupunginosan rakentaminen alkoi, ja kun Kalevan kaupunginosa lähti räjähdyksenomaiseen kasvuun. Seurakunta sai oman kirkon vasta vuonna 1966.
Kalevan seurakunta lakkautettiin 7. tammikuuta 2014 ja samalla perustettiin uusi Tampereen tuomiokirkkoseurakunta joka koostuu aiemmista Kalevan ja Pyynikin seurakunnista ja Tampereen tuomiokirkkoseurakunnasta.
Kalevan seurakunnan alueella sijaitsevat toimipisteet:
Tapio Hämäläinen
Eemil Tapio Hämäläinen (18. kesäkuuta 1922 Uukuniemi – 28. tammikuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Hämäläinen työskenteli teatteriurallaan Kansallisteatterissa, Tampereen työväenteatterissa ja useissa kaupunginteattereissa.
Hämäläisen merkittäviä elokuvarooleja olivat muun muassa Salo "Tuntemattomassa sotilaassa" ja vuorineuvos Tuura "Uuno Turhapuro" -elokuvissa sekä miespääosa elokuvassa "Takiaispallo", Hellberg elokuvassa "Täällä Pohjantähden alla" ja vanha opettaja elokuvassa "Lakeuden kutsu". Tapio Hämäläinen näytteli myös monissa televisiosarjoissa, kuten "Naapurilähiössä". Televisiosarjassa "Yhdeksän miehen saappaat" hän näytteli yhtä pääroolia, vääpeli Soroa. Hän teki myös useita äänirooleja muun muassa "Muumilaakson tarinoita" -sarjaan.
Hämäläinen näytteli Uuno Turhapuron appiukko vuoristoneuvos Tuurana kaikkiaan 17 Turhapuro-elokuvassa. Elokuvassa "Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies" (1998) Hämäläistä ei nähdä, vaan Tuuran roolin teki Heikki Nousiainen. Hämäläinen oli jo 1990-luvulla täysin kyllästynyt Tuuran rooliin, mihin vaikutti Turhapuro-elokuvan kuvaaminen viitenä peräkkäisenä vuotena (1990–1994) sekä myös suureksi osaksi keväällä 1996 kuvattu 23-osainen televisiosarja "Uuno Turhapuro". Hämäläinen vaati uudesta elokuvaroolistaan (1998) tavallista suurempaa korvausta, johon tuotantoyhtiö ei suostunut. Viimeisessä Turhapuro-elokuvassa "Uuno Turhapuro – This Is My Life" (2004) hän palasi Tuuran rooliin. Rooli oli hänelle jälleen mieluinen, koska elokuva tehtiin Speden muistoksi.
Hämäläisen puoliso, teatterihistorioitsija Aino Räty-Hämäläinen kirjoitti hänen muistelmateoksensa "Pohja se on miunkii säkis" vuonna 2000. Teoksen nimi pohjautuu Pyynikin kesäteatterin "Tuntemattoman sotilaan" Hämäläisen esittämän alikersantti Rokan lausahdukseen.
Hämäläiselle myönnettiin teatterineuvoksen arvonimi vuonna 1997.
Hämäläinen sairasti viimeisinä vuosinaan muun muassa keuhkoahtaumatautia ja Alzheimerin tautia. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Espoon ulkoilusaaret
Espoon ulkoilusaaret ovat Espoon kaupungin omistamia maa-alueita, joissa voi retkeillä, ja joissakin jopa yöpyä.
Espoon kaupungilla on kaksitoista ulkoilusaarta. Niistä on julkinen veneyhteys Isoon Vasikkasaareen sekä ulkosaariin Stora Herröhön, Rövareniin ja Gåsgrundiin. M/S Aurora lähtee Otaniemestä ja M/S Tuulikki Kivenlahdesta.
Omalla veneellä voi rantautua Knapperskäriin, Kapareniin, Rövargrundetiin, Fölisholmeniin ja Westendin Tvijälpiin. Knapperskärillä ja Fölisholmenilla saa telttailla, ja saarilla on grillikatokset ja puuseet. Knapperskärissä on paikallisen metsästysseuran aikanaan rakentama pikkuruinen mökki, johon yleisöllä ei normaalisti ole pääsyä.
44,3 hehtaarin suuruisen Stora Herrön eteläkulma on Kirkkonummen puolella. Saaren koillisniemi on Espoon omistuksessa ja käytettävissä ulkoiluun. Metsä on paikoin tiheä, ja mustikanvarvut laskeutuvat mattoina kumpareita pitkin. Syksyllä saaresta saa puolukkaa ja sieniä.
Saaressa on näköalatorni, josta saattaa nähdä hyvällä säällä Tallinnan valot. Saunaa vuokrataan seuroille ja järjestöille. Telttailumahdollisuus, keittokatos polttopuineen, vessa. Kiinnityslenkkejä huviveneille. Hienohiekkainen uimaranta.
Saaren luonto on monipuolista ja rehevää. Reittivene pysähtyy saaren laiturissa. Luoteisnurkkaa lukuun ottamatta koko Iso Vasikkasaari on ulkoilualuetta. Yksityisalueella sijaitsee Espoon saariston ehkä erikoisin rakennus: Poseidonin temppeliä jäljittelevä huvimaja, jonka pankkiiri Abel Landén rakennutti vävylleen, kreikan kielen professori Ivar Heikelille 1800-luvun lopussa. Saaren rantoja kiertävät hienot rantaniityt, jotka ovat monipuolisimmillaan saaren eteläosissa. Saarella on vanha kalastaja-asumus, joka toimii kioskina. Telttailu ei ole sallittua. Saarella toimii kesäravintola Gula Villan.
Gåsgrund on noin yhdeksän hehtaarin suuruinen, ja Stora Herrötä kallioisempi saari. Saarella on telttailumahdollisuus sekä keittokatoksia polttopuineen, vessa ja vapaassa käytössä oleva sauna. Kaakkoisrannalla sijaitsevalla betonilaiturilla on kiinnityslenkkejä huviveneille. Reittivene pysähtyy saarella.
Rövaren on noin yhdeksän hehtaarin suuruinen. Korkein kallio on kymmenisen metriä korkea, ja tarjoaa näköalan laivaväylään. Saaressa on muutama grillikatos ja telttailu sallittua. Eteläpuolen kalliot esittävät koko valikoiman jääkauden ja myöhempien syysmyrskyjen muovaamia pyöristettyjä kivimuodostelmia.
Kaparen on Espoon edustalla sijaitseva neljän hehtaarin laajuinen ulkoilusaari.
Bylandet on Espoon kaupungin virkistysalue Kirkkonummella, Porkkalan edustalla.Espoon kaupunki: Ulkoilusaaret
Luettelo Venetsian dogeista
Tämä on lista Venetsian dogeista. Nimen perässä on lueteltuna dogen valtaanastumisvuosi.
Kauko Helovirta
Kauko Kustaa Helovirta (oik. Hellström; ) oli suomalainen näyttelijä, jonka ura alkoi puolustusvoimain viihdytyskiertueella 1942–1944 Karhumäen tivolin rintamateatterista, kulki Mikkelin, Lahden ja Tampereen teattereiden kautta ja huipentui usean vuosikymmenen mittaiseen työhön Suomen Kansallisteatterissa.
Elokuvarooleja Helovirralla oli yli 30 aina vuodesta 1950 alkaen. Erityisen käytetty hän oli 1970- ja 1980-luvulla. Ensimmäinen rooli oli elokuvassa "Härmästä poikia kymmenen", jossa Helovirta näytteli Isoo-Antin (Tauno Palo) isäänsä vastustavaa Janne-poikaa. Vuosikymmenen lopulla (1958) alkoi yhteistyö Edvin Laineen kanssa elokuvassa "Sven Tuuva", jossa Helovirta näytteli kapteeni Dunckeria. Helovirta kohosi Laineen ”luottonäyttelijän” asemaan. Sven Tuuvasta alkaen hän näytteli lähes kaikissa Laineen elokuvissa. Huomattavimmat roolit Laineen elokuvissa olivat Kivivuoren Otto elokuvissa "Täällä Pohjantähden alla" (1968) ja "Akseli ja Elina" (1970), Nestori Malinen Kalle Päätalo -filmatisoinnissa "Ruskan jälkeen" (1979) ja Ovaskaisen isäntä elokuvissa "Akaton mies" (1983) ja "Akallinen mies" (1986). Muita Kauko Helovirran elokuvarooleja olivat muun muassa Juuso Walden -parodia Iso-Wille Wållberg Matti Kassilan Severi Suhos-farssissa "Meiltähän tämä käy" (1973) ja huomattavat sivuosat Risto Jarvan elokuvassa "Mies, joka ei osannut sanoa ei" (1975) sekä Visa Mäkisen 1980-luvun alun elokuvissa.
Kauko Helovirta esiintyi myös Yleisradion Radioteatterissa. Helovirta esitti kuunnelmasarjassa "Knalli ja sateenvarjo" Hannibal Hamilton-Jonesia 1979–1997. Helovirran kuoltua hänen tilalleen tuli Heikki Nousiainen. Toinen kuuluisa rooli oli urheiluselostaja Immo Juhani Peltosen kirjoittamissa Elmo-kuunnelmissa "Elmo, urheilija" (1977) ja "Elmo – muu maailma" (1978). Muita radiorooleja olivat esimerkiksi pääosat Arto Paasilinna -tulkinnoissa "Isoisää etsimässä" (1978) ja "Hirtettyjen kettujen metsä" (1985), jotka ohjasi Helovirran vaimo Rauni Ranta. Eero Leväluoman 1960-luvulla ohjaamissa Kalle-Kustaa Korkin ja Pekka Lipposen seikkailuissa hän esitti toista pääosaa, Kalle-Kustaa Korkkia sarjakuunnelmissa "Sumulaakson sankarit" ja "Rauniokaupungin vanki". Helovirta esitti myös Kansainvälisen noitaliiton puheenjohtajaa Edvard von Boxista "Noita Nokinenä" -kuunnelmasarjassa 1970- ja 1980-luvulla.
Helovirta dubbasi animaatiosarjassa "Alfred J. Kwak" monia hahmoja, kuten Kuningas Leijonamieltä. Lisäksi hän dubbasi elokuvan "Kaunotar ja Kulkuri" hahmon Jalo, elokuvan "Oliver ja kumppanit" Francisin ja elokuvan "Miekka kivessä" Merlinin.
Kauko Helovirta kuoli Helsingin diakonissalaitoksen sairaalassa sairastettuaan syöpää ja hänet haudattiin Malmin hautausmaalle.
Matti Ranin
Matti Helge Ranin () oli suomalainen näyttelijä, joka esiintyi teatterissa, elokuvissa ja televisiosarjoissa. Hänelle myönnettiin ansioistaan teatterineuvoksen arvonimi vuonna 2001.
Hän toimi näyttelijänä Suomen Kansallisteatterissa 1948–1975 sekä johtajana Intimiteatterissa 1975–1987 ja sen seuraajassa Teatteri Pienessä Suomessa 1987–1988. Lisäksi Matti Ranin ja hänen vaimonsa Irja pyörittivät vuosina 1961–1988 Kasperteatteria, lapsille suunnattua nukketeatteria, joka esiintyi sekä television lastenohjelmissa että yleisön edessä. Teatterissa Matti Ranin esiintyi Kasper-nuken kanssa, joka sai ideansa saksalaisesta Kasperl-nukketeatterista. Radiossa Raninin ääntä on kuultu esimerkiksi kuunnelmassa "Jouluilta Impivaarassa".
Ensimmäisen elokuvaroolinsa Matti Ranin teki 1946, ja kaikkiaan niitä kertyi yli kolmekymmentä – tosin Ranin näyttäytyi jo alle yksivuotiaana elokuvassa "Ei auta itku markkinoilla" (1927). Hänen tunnetuimmat roolinsa olivat vänrikki Kariluoto Edvin Laineen "Tuntemattomassa sotilaassa" (1955), kirkkoherra Salpakari Laineen elokuvissa "Täällä Pohjantähden alla" (1968) ja "Akseli ja Elina" (1970), sekä Virta Matti Kassilan neljässä Komisario Palmu -elokuvassa (1960–1969). Television puolella Ranin esiintyi viime vuosikymmeninä Elina Halttusen kirjoittamissa televisiosarjoissa "Blondi tuli taloon" (1994–1995), "Ihmeidentekijät" (1996–1998) ja "Parhaat vuodet" sekä sarjoissa "Kotikatu" (2004–2009) ja "Taivaan tulet" (2011).
Matti Raninia voidaan pitää suomalaisen jälkiäänityksen uranuurtajana, sillä hän teki jälkiäänityksiä vuodesta 1967 lähtien. Hän oli mukana äänenä kymmenissä lastenelokuvissa, ja hänen työtään olivat monet Disney-elokuvienkin suomenkieliset ääninauhat. Hän on ohjannut muun muassa "Lumikki ja seitsemän kääpiötä" -elokuvan vuonna 1982 valmistuneen toisen suomenkielisen version sekä vuonna 1990 "Pieni merenneito" -elokuvan ensimmäisen suomalaisen jälkiäänityksen.
Matti Raninin vanhemmat Helge Ranin ja Saara Ranin (o.s. Muinonen) olivat molemmat näyttelijöitä.
Matti Ranin liittyi talvisodan alkaessa ilmatorjuntaan Porissa ollessaan 13-vuotias. Jatkosotaan hän osallistui erilaisissa tehtävissä huhtikuuhun 1944.
Vuonna 1950 Ranin avioitui Irja Raninin kanssa, josta avioliitosta heillä on neljä poikaa: Markku (1951), Matti Olavi (1952) (näyttelijänä Helsingin Kaupunginteatterissa), Mikko (1955) ja Martti (1958).
Irja Ranin kuoli vuonna 1995. Vuonna 2000 Matti Ranin avioitui sisustusarkkitehti Vuokko Laakson kanssa. Pariskunta asui viimeiset vuotensa Helsingin Munkkiniemessä.
Heinolan maalaiskunta
Heinolan maalaiskunta oli Päijät-Hämeessä sijainnut Suomen kunta. Se liitettiin Heinolan kaupunkiin vuoden 1997 alussa. Maalaiskunta koostui kahdesta toisistaan erillisestä osasta, ja välissä oli Heinolan kaupunki. Entisellä maalaiskunnan alueella sijaitsee muun muassa kouluja, muutama kauppa, huoltoasema, runsaasti muita palveluja ja eri alojen yrityksiä.
Heinolan maalaiskunnan asukasluku ennen kuntaliitosta oli noin 8 000 henkeä.
Kunnan vaakunassa on tyyliteltynä Tuusjärven kylästä Viikinäisistä vuonna 1934 löydetty reenjalas, joka on tiettävästi maailman vanhin reenjalas yli 9 000 vuoden takaa. Jalas on näytteillä Kansallismuseossa Helsingissä.
Heinolan maalaiskunnan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla tirripaisti, perunatuuvinki, lanttulaatikko, piimäjuusto, kaalinlehdillä paistetut retarieskat sekä "rippana".
Murder, Inc.
Murder, Inc. (vapaasti käännettynä ”Murha Oy”) oli median antama nimi amerikkalaiselle palkkamurhiin erikoistuneelle rikollisjärjestölle, joka tappoi kymmenen vuoden aikana ainakin 700 ilmiantajaa, todistajaa ja ammattiyhdistysmiestä. Sitä (tai sen johtajistoa) kutsuttiin myös Syndikaatiksi. Monet järjestön menettelytavoista ovat jääneet rikollisjärjestöjen pysyviksi toimintatavoiksi.
Murder, Inc. syntyi New Yorkissa 1930-luvun alussa, kun Lucky Lucianon liittolaiset Meyer Lansky ja Bugsy Siegel perustivat Murder Inc:in ”hoitamaan ongelmia”. Kyse oli alamaailman lakien valvomisesta eli esimerkiksi ilmiantajien rankaisemisesta. Myöhemmin Lansky ja Siegel siirtyivät muihin liiketoimiin, mutta Murder Inc. jatkoi toimintaansa muiden alaisuudessa. Toiminnan sisältönä oli yksinkertaisesti palkkamurhaaminen: puhelinsoitto Murder Inc:ille riitti saamaan ei-toivotun henkilön pois päiviltä. Ruumiit piilotettiin esimerkiksi rakennustyömaille tai veden alle, niin että kaikkia murhia ei milloinkaan saatu selville. Kun poliisi aloitti järjestöä vastaan puhelinkuuntelun, siirryttiin tappopuheluissa kiertoilmaisuihin, joista ovat peräisin monet nykyajan palkkamurhaa tarkoittavat englannin kielen ilmaisut, kuten "hit" tai "contract".
Järjestö oli vahvasti organisoitunut ja ylläpiti palkkamurhaajilleen jopa eräänlaista sosiaaliturvajärjestelmää. Poliisin hämääminen toimi aina samalla kaavalla: murhaajat tulivat kaukaisista kaupungeista ja olivat aikoja sitten poistuneet, kun poliisi pyrki etsimään johtolankoja paikallisesta alamaailmasta. Toiminta oli tarkasti organisoitua: ryhmillä oli tarkat alueensa, niiden tuli hyväksyttää murhat Syndikaatin johtajilla ja verityö toteutettiin vasta pitkän varjostuksen ja valmistelun jälkeen. Ryhmien keskinäiset murhaamiset oli ankarasti kielletty. Murder Inc. maksoi tappajille pohjapalkkaa, jonka lisäksi he saivat 1 000 – 5 000 dollaria jokaisesta murhasta. Heidän perheensä saivat myös rahakorvauksia, joka oli ikään kuin sosiaaliturvaa. Jos järjestön murhaaja jäi kiinni, järjestö lähetti parhaat asianajajansa heidän tuekseen oikeuteen.
Murder Inc. tuhoutui 1940-luvun puoliväliin mennessä sen jäsenen Abe ”Kid Twist” Relesin ryhdyttyä ilmiantajaksi. Järjestö kosti tämän, sillä Reles ”putosi ikkunasta” 12. marraskuuta 1941 newyorkilaisessa hotellissa, vaikka hänellä oli poliisivartio. ”Lintu lauloi, mutta se ei osannut lentää,” järjestö totesi.
Paavo Heininen
Paavo Johannes Heininen (s. 13. tammikuuta 1938 Helsinki) on suomalainen säveltäjä ja pianisti sekä Sibelius-Akatemian pitkäaikainen professori.
Heininen opiskeli musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa sekä pianonsoittoa ja sävellystä Sibelius-Akatemiassa. Sävellystä hänelle opettivat Aarre Merikanto, Einojuhani Rautavaara, Einar Englund ja Joonas Kokkonen. Suoritettuaan sävellysdiplomin vuonna 1960 hän jatkoi opintojaan Kölnissä ja New Yorkin arvostetussa Juilliard School of Musicissa.
Heininen on ollut suomalaisen musiikin keskeisimpiä modernisteja. Hänen tuotantonsa jaetaan usein hieman pelkistäen kahteen tyylikauteen: dodekafoniseen (n. 1957–1975) ja jälkisarjalliseen (1976–). Heiniseen on alusta lähtien lyöty tietynlaista Suomen musiikin "kauhukakaran" leimaa. Monet hänen teoksensa ovat modernistisuutensa ja esitysteknisen haastavuutensa vuoksi saaneet odottaa kauankin ensiesityksiään. Tässä mielessä Heinisen kohtalotoverina voidaan pitää hänen opettajaansa Aarre Merikantoa.
Paavo Heininen on toiminut sävellyksen opettajana Sibelius-Akatemiassa, ja on siten ollut mukana kasvattamassa merkittävää säveltäjäsukupolvea. Hänen oppilaisiinsa lukeutuvat muun muassa Magnus Lindberg, Kaija Saariaho ja Jouni Kaipainen.
Heininen tunnetaan myös erinomaisena pianistina, ja hän on soittanut useiden pianoteostensa kantaesitykset. Pianosonaatin "Poesia squillante ed incandescente" ("Hehkuva ja helisevä runoelma") nimi tiivistää jotain Heinisen kirjoittamasta pianotyylistä.
Heinistä voidaan pitää ensi sijassa orkesterisäveltäjänä. Hänen tuotantonsa keskeisiä teoksia ovat viisi sinfoniaa, neljä pianokonserttoa, konsertto alttosaksofonille ja orkesterille, viulukonsertto, sellokonsertto, "Adagio" ("konsertto orkesterille variaatioiden muodossa"), "Poesia squillante ed incandescente", jousikvintetto, "...tyttöjen kävely ruusulehdossa..." jousiorkesterille sekä oopperat "Silkkirumpu" ja "Veitsi".
Heininen on säveltänyt lukuisia kamarimusiikki- ja sooloteoksia erilaisille kokoonpanoille, viime vuosikymmenen aikana mm. pianolle ja uruille. Hänen huilukonserttonsa "Autrefois" kantaesitettiin syksyllä 2010 Lappeenrannan kaupunginorkesterin konsertissa. RSO kantaesitti Heinisen "Eläinten Te Deum" -oratorion kaksi osaa konsertissaan tammikuussa 2013 (Kaukametsä ja Musta kehtolaulu).
Doge
Doget olivat eräiden Italian kaupunkivaltioiden vaaleilla valittuja valtionpäämiehiä. Tunnetuimpia näistä ovat Venetsian tasavalta ja Genovan tasavalta. Kantasanana on latinan "dux".
Malaijilais-polynesialaiset kielet
Malaijilais-polynesialaiset kielet ovat austronesialaiseen kielikuntaan kuuluva kieliryhmä. Siihen kuuluvia kieliä puhutaan pääasiassa Oseaniassa ja Kaakkois-Aasian saarilla. Myös manner-Aasiassa puhutaan joitakin malaijilais-polynesialaisia kieliä. Myös Madagaskarilla, Afrikassa puhuttava malagassin kieli kuuluu malaijilais-polynesialaisiin kieliin.
Malaijilais-polynesialaisia kieliä ovat muun muassa:
Mickey Cohen
Mickey Cohen (4. syyskuuta 1913 – 29. heinäkuuta 1976) oli yhdysvaltalainen, Los Angelesissa toiminut gangsteri.
New Yorkissa juutalaiseen perheeseen syntynyt Cohen muutti Los Angelesiin perheensä kanssa 1920. Hänet pidätettiin ensimmäisen kerran alkoholin myymisestä 1923, 9-vuotiaana. Teininä Cohen harjoitti nyrkkeilyä ja pääsi lajissa lähes huipulle. Ura loppui tappioon höyhensarjan maailmanmestaria Tommy Paulia vastaan. Cohen liittyi järjestäytyneeseen rikollisuuteen ja muutti Chicagoon työskentelemään Caponen jengille. Hän järjesti omatoimista uhkapeliä, mikä sai kilpailijat karkottamaan hänet kaupungista.
Cohen palasi Kaliforniaan ja alkoi työskennellä Bugsy Siegelin oikeana kätenä. Siegelin tultua tapetuksi 1947, otti Cohen haltuunsa hänen pelibisneksensä. Cohen ei tarinan mukaan koskaan käyttänyt samaa pukua kahta kertaa. Hän oli tunnettu väkivaltaisuudestaan, ja hänen perässään olivat niin poliisi kuin monet järjestäytyneen rikollisuuden tahot. Cohenin kotiin tehtiin pommi-isku, minkä jälkeen hän muutti kotinsa turvajärjestellyksi "linnakkeeksi". Hän palkkasi myös henkivartijan, Johnny Stompanaton, jonka näyttelijä Lana Turnerin teini-ikäisen tyttären väitetään tappaneen paljon julkisuutta saaneessa tapauksessa.
Cohen tuomittiin 1950 neljäksi vuodeksi vankeuteen veropetoksesta ja uudelleen samasta rikosnimikkeestä 1961. Hän kuoli 1976 vatsasyöpään. Cohen esiintyy sivuhenkilönä James Ellroyn L.A-sarjassa.
Malagassi
Malagassi eli malagasi on Madagaskarilla puhuttava austronesialaisten kielten malaijilais-polynesialaiseen kieliryhmään kuuluva kieli. Se on virallinen kieli Madagaskarilla.
Malagassin läheisimpiin sukulaiskieliin kuuluu Borneon saarella puhuttava Ma’anyan. Malagassissa on lainasanoja bantukielistä (esimerkiksi "omby" lehmä, "amboa" koira vrt. esimerkiksi swahilin "ng'ombe", "mbwa"), arabiasta ja Intian kielistä.
Malagassin kirjaimet ovat a, b, d, e, f, g, h, i, j, k, l, m, n, o, ô, p, r, s, t, v, y ja z.
O äännetään aina [u] ja Ô äännetään [o]. Y äännetään [i]. S äännetään [s] tai [š], paikasta riippuen. J äännetään [ž] tai [z]. R äännetään kuten suomessa paitsi yhdistelmissä TR ja DR, jotka äännetään suunnilleen [tš] ja [dž].
Latinalaisia kirjaimia c, q, u, w, ja x ei käytetä malagasissa.
Kartiopullistuma
Kartiopullistuma eli keratoconus tai keratokonus (kreikan sanasta "keratos" ’sarvi’ ja latinan sanasta "conus" ’kartio’) on hitaasti paheneva silmän sarveiskalvon pullistuma, joka heikentää näkökykyä. Taudin edetessä sarveiskalvo ohenee ja sen kaareva muoto alkaa muistuttaa enemmän kartiota. Näkö voi samentua niin paljon, ettei esimerkiksi näe enää lukea tai ajaa autoa, mutta pitkällekään edennyt kartiopullistuma ei kuitenkaan aiheuta täydellistä sokeutumista, sillä se on silmän pintarakenteen vaurio eikä vaikuta näköhermon toimintaan lainkaan.
Sarveiskalvon pullistuminen keskiosastaan johtuu sen ohenemisesta, mutta lääketiede ei ole yksimielinen siitä, onko kyse perinnöllisestä vammasta vai rappeutumasta. Noin joka 1 500. ihmisellä on kartiopullistuma kansallisuudesta ja ihonväristä riippumatta. Tavallisesti se todetaan myöhäisessä teini-iässä tai vähän yli parikymppisillä. Näkökyky voi huonontua huomattavasti lyhyessäkin ajassa, jolloin voi joutua uusimaan lasejaan useamman kerran vuodessa. Yleensä eteneminen hidastuu noin 40 vuoden iässä, joten jos vaiva todetaan vasta lähempänä keski-ikää, on varsin todennäköistä, että se pysyy lievänä. Kartiopullistuma vaivaa yleensä molempia silmiä mutta voi ilmetä ja edetä hyvinkin eri tahdissa.
Yleensä kartiopullistuma ilmenee voimakkaana hajataittona ja näöntarkkuuden heikkenemisenä, johon liittyy useita mahdollisesti hyvinkin voimakkaita varjokuvia tai valoviivoja, jotka johtuvat silmän pinnan epäsymmetrisyyden lisääntymisestä. Valonsäteet eivät enää heijastukaan silmässä yhteen pisteeseen vaan muodostavat sivukuvia kuin huonosti viritetyssä analogisen TV:n kuvassa. Nämä ylimääräiset varjot näkyvät selvimmin katsottaessa pistemäistä valonlähdettä tummaa taustaa vasten. Esimerkiksi täysikuu voi keratokoonikon silmin näyttää epätarkalta ryppäältä (osin soikeitakin) kuita. Näitä varjokuvia voi olla ”oikean” kuun ympärillä jopa useita kymmeniä. Yleinen oire on myös silmän valonarkuus.
Koksi
Koksi on kivihiilestä kuivatislaamalla valmistettua hiiltä, joka on kivihiiltä puhtaampaa ja lämpöarvoltaan parempaa polttoainetta. Kivihiilen laatu vaihtelee myös paljon, mutta koksin valmistuksella saadaan laatueroja tasoitettua helpottaen muun muassa kulutuslaskelmia. Koksin aikakausi alkoi teräksen massatuotannon myötä ja höyrylaivojen ja höyryveturien polttoaineena se oli välttämätön riittävän toimintasäteen saavuttamiseksi. Kivihiiltä voitiin käyttää vain lyhyillä matkoilla.
Tärkein koksin käyttömuoto nykypäivänä ovat metallurgiset pelkistysreaktiot, varsinkin raudan valmistus. Koksin sisältämä hiili toimii pelkistimenä. Masuunissa tapahtuvassa pelkistymisreaktiossa koksin sisältämä hiili riistää metallioksideista hapen hapettuen itse ensin hiilimonoksidiksi ja edelleen hiilidioksidiksi ja pelkistäen oksidit vapaiksi metalleiksi.
Menetelmän valmistaa takkirautaa koksin avulla kehitti englantilainen Abraham Darby I.
Maskotti
Maskotti on hahmo, joka esimerkiksi kannustaa urheilujoukkuetta tai on ravintolan vetonaula lapsille. Maskotteja voidaan myös käyttää omana onnenkaluna, esimerkiksi koululuokalla voi olla oma maskotti. Maskotti on yleensä eläin, mutta se voi myös olla mikä tahansa olento. Maskotin tarkoituksena esimerkiksi urheilutapahtumissa (varsinkin Yhdysvalloissa) on yleensä kannustaa joukkueen kannattajia kannatushuutoihin ynnä muuta sellaista. Tällöin maskottina toimii joku maskotin pukuun sonnustautunut henkilö. Maskotin kuvalla ja nimellä voidaan myös myydä erilaisia oheistuotteita.
Myös monella urheilijalla on maskotti. Tällainen maskotti muistuttaa yleensä ulkonäöltään itse urheilijaa, mutta on yleensä isopäinen tai muuten koomisen näköinen. Tällaisia maskotteja käytetään usein urheilijoiden kotisivuilla, ja usein t-paitoja ja esimerkiksi matkapuhelimien taustakuvia myydään nimenomaan maskotin eikä itse urheilijan kuvalla.
Sana "maskotti" on tullut suomeen ruotsin ja englannin kautta ranskasta – "mascotte" on deminutiivijohdos provensaalin noitaa tarkoittavasta sanasta "masco". "Maskotti" on tarkoittanut onnenkalua, talismaania tai noidan lumousta. Mahdollisesti sana juontaa juurensa keskiajan latinan sanasta "masca" ’maski, aave, painajainen’. Käsitteen teki tunnetuksi Edmond Audranin vuoden 1880 komediallinen ooppera "La Mascotte", jossa kodissa asuva keiju tuo onnea italialaiselle maanviljelijälle. Ooppera esitettiin seuraavana vuonna englanniksi. Suomen kirjakielessä "maskotti" on tullut käyttöön 1900-luvun alkupuolella.
Martti Haavio
Martti Henrikki Haavio (kirjailijanimi P. Mustapää; 22. tammikuuta 1899 Temmes – 4. helmikuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen kansanrunouden ja mytologian tutkija, runoilija ja akateemikko. Runonsa hän julkaisi nimellä P. Mustapää, jonka hän keksi Tallinnan vanhankaupungin Mustapäiden talon nimen perusteella.
Haavio kuului uransa alkuvaiheessa Tulenkantajat-ryhmään. Suojeluskuntaan Haavio liittyi sisällissodan aikana. Hän toimi aktiivisesti myös Akateemisessa Karjala-Seurassa, josta hän kuitenkin erosi vuonna 1932 yhdessä monien muiden poliittiseen keskustaan suuntautuneiden jäsenten kanssa, kun AKS:n enemmistö ei suostunut tuomitsemaan Mäntsälän kapinaa. Puoluekannaltaan Haavio oli maalaisliittolainen. Myöhemmin Haavio toimi kansanrunoudentutkimuksen professorina Helsingin yliopistossa.
Haavion ensimmäinen vaimo (vuodesta 1929), kansanrunoudentutkimuksen dosentti Elsa Enäjärvi kuoli syöpään 1951. Runoilija Aale Tynnin kanssa Haavio avioitui 1960. Haavioiden tytär Elina Haavio-Mannila on sosiologian täysinpalvellut professori. Toinen tytär Katarina Eskola on kulttuurintutkija. Martti Haavion veli oli pappi ja runoilija Jaakko Haavio.
Martti Haavio vietti osan lapsuudestaan Nokian Tottijärvellä, jossa järjestetään nykyään vuosittain "P. Mustapää -päiviä". Tapahtumassa myönnetään myös "P. Mustapää -palkinto" ansioituneelle runoilijalle hänen elämäntyöstään.
Haavio teki yliopistouransa kansanrunouden tutkijana ja teki useita runonkeruumatkoja tieteenalan tradition mukaan. Runoilijana hän oli 1920-luvulla lähellä Tulenkantajat-ryhmää, muttei innostunut ryhmän eksotiikan ja koneromantiikan ihailusta, vaan korosti suomalaista perinnetietoisuutta. Toisen maailmansodan ja sen aiheuttaman aatteellisen hämmennyksen jälkeen Haavio korosti runoudessaan vastapareja luonto–ihminen, pysyvä–katoava, ajattomuus–sodan hävitys. Sodanjälkeisessä tuotannossaan hän toimi siltana perinteisen ja modernin lyriikan välillä ja uudisti merkittävällä tavalla runouden rytmiikkaa.
Juliet Jonesin Sydän
Juliet Jonesin Sydän on vuonna 1980 perustettu alun perin ruukkilais-oululainen rock-yhtye, joka julkaisi kymmenen albumia vuosina 1985–1996. Nimi tulee samannimisestä sarjakuvasta. Yhtye sai mainetta intensiivisenä ja spontaanina lavaesiintyjänä. Uusi aalto -henkiset sanoitukset hyödyntävät huumoria ja ironiaa. Yhtyeen kappaleista tunnetuimpia ovat ”Helppo elämä” (1985) ja ”Miksi naiset aina rakastuvat renttuihin” (1988).
Pääosan Juliet Jonesin Sydämen albumeista julkaisi Poko Rekords. Vuonna 1985 yhtye valittiin "Rumba"-lehdessä vuoden nuoreksi kyvyksi./ Viimeiset albuminsa "Joneskaupunki" (1994) ja "Hai" (1996) yhtye kustansi oman levy-yhtiönsä Art Planktonsin kautta. JJS:n toiminta päättyi vuonna 2001.
Yhtyeen pitkäaikaisimman kokoonpanon keskeinen lauluntekijä Eero Hyyppä jatkoi musiikin tekemistä ja konsertointia esittäen yhtyeidensä Eero Jones & Kahvi (1998) ja Juliet Jones (2003) kanssa myös vanhaa Juliet Jonesin Sydän -materiaalia. Hyyppä oli julkaissut tummempisävyisiä tekstejään myös yhtyeessään Inkvisitio, joka julkaisi ensimmäisen albuminsa "Paratiisi" vuonna 1989.
Muista jäsenistä basisti Kari Heiskari vaikutti vuoteen 2011 asti Yölintu-orkesterissa, jolle JJS-kitaristi Sami Pirkola on tehnyt joitakin kappaleita. Pirkola toimii sosiaalipsykiatrian professorina Tampereen yliopistossa ja on tehnyt jonkin verran kappaleita eri artisteille. Hän esiintyy kokoonpanon "Sami Jones & Vaeltava Koira" kanssa albumilla Kari Peitsamon lauluja. Toinen kitaristi-laulaja Kari Hyvärinen toimii viihdealan verkkokauppaa tekevän yhtiön johtotehtävissä ja rumpali Jussi Parkkonen työskentelee radiomarkkinointitehtävissä ja on toimittanut ohjelmaa Radio Suomipopilla.
Joulukuussa 2014 Juliet Jonesin Sydän ilmoitti tekevänsä paluun vuonna 2015. Yhtye esiintyi Helsingin Tavastia-klubilla 1. huhtikuuta 2015. Kokoonpano on sama kuin vuosina 1988-1997 lukuun ottamatta kosketinsoittaja-laulaja Eero Hyyppää, joka Parkinsonin taudin vuoksi ei pysty osallistumaan.
Juliet Jones
Juliet Jones on turkulainen rock-yhtye, joka perustettiin Juliet Jonesin Sydän -yhtyeen raunioille.
Poronkusema
Poronkusema on vanha porolla liikuttaessa käytetty pituuden mittayksikkö. Poronkusema on se matka, jonka ajoporoa voi ajaa (poron) virtsaamistaukojen välillä. Poro ei pysty virtsaamaan juostessaan, ja liian pitkä juoksuttaminen voi aiheuttaa sille halvaustilan. Maksimissaan poronkusema voi olla jopa 7,5 kilometriä.
Rastilankallio
Rastilankallio () on korttelimainen asuinalue Vuosaaren Rastilassa. Asuinalue on rakennettu 2000-luvun alussa Rastilan eteläosaan. Rastilankallion alueella samoille tonteille on sijoitettu kerros- ja rivitaloja. Aivan Rastilankallion eteläpuolella on Rastilan metroasema. Muissa suunnissa alue rajautuu pientaloalueeseen sekä leirintäalueeseen.
Asuinalueen keskellä sijaitsee päiväkoti Vankkuri, asukastalo Kulkuri ja puisto. Pysäköinti on keskitetty pysäköintilaitokseen ja teiden vieressä oleville parkkipaikoille alueen ulkopuolelle. Rastilankallion eteläosaa täydennettiin 2010-luvun alussa. Koulu sijaitsee kerrostaloalueen ja Rastilan pientaloalueen välissä. Alue oli aiemmin leirintäalueen telttailualueena ja nykyisen puiston kohdalla sijaitsi grillipaikka.
Hypocrisy
Hypocrisy on ruotsalainen death metal -yhtye. Sen perusti Peter Tägtgren Ludvikassa vuonna 1990. Alkuaikoina Hypocrisyn musiikki oli perinteistä death metalia, mutta on "The Fourth Dimension" -albumista lähtien muuttunut melodisempaan suuntaan. Laulaja Masse Brobergin tekemät sanoitukset olivat antikristillisiä ja saatanallisia, mutta tämän lähdettyä yhtyeestä vuonna 1993, sanoitusten teemaksi otettiin paranormaalit ilmiöt ja avaruusolennot.
Vuonna 1997 ilmestyneen The Final Chapterin huhuttiin jäävän yhtyeen viimeiseksi levyksi, koska Peter halusi keskittyä enemmän omistamansa Abyss Studion johtamiseen, mutta fanien ympäri maailmaa lähettämä anomusten tulva yhtyeen paluulle tuotti tulosta, eikä Hypocrisyn taru loppunut The Final Chapteriin.
Yhtyeen toistaiseksi viimeisin albumi on End of Disclosure, joka julkaistiin 22. maaliskuuta 2013.
Ultima Thule
Ultima Thule voi tarkoittaa seuraavia asioita:
The Boss
The Boss (”Pomo”) voi tarkoittaa seuraavia:
M/S Viking 4
M/S Express O () oli autolautta, joka kuului menestykseksi osoittautuneen Meyer Werftin telakan "Papenburgin sisaret" - sarjaan. Aluksen tilasi Viking Linen osakasvarustamo Rederi AB Sally vuoden 1972 kesäkuussa. Alus valmistui valmistenumerolla 570 ja se luovutettiin tilaajalleen kesäkuussa 1973. Alus asetettiin alkujaan Turku–Maarianhamina–Tukholma reitille, mutta sitä käytettiin Viking Linen liikenteessä myös muilla yhtiön reiteillä, muun muassa Naantali–Maarianhamina–Tukholma/Kapellskär, sekä väliaikaisesti myös Helsinki–Tukholma välillä.
Pääpiirteissään uusi alus noudatti sarjan edellisten alusten tilauserittelyä, ja suunnilleen samoja teknisiä pääarvoja, sekä mittoja. Joitakin muutoksia Viking 4:n oli kuitenkin tehty.
Aluksen tekniset tiedot ovat voineet muuttua aluksen käyttöhistorian aikana. Artikkelissa esitetyt tiedot perustuvat aluksen alkuperäiseen kokoonpanoon.Viking 4 myytiin vuonna 1980 englantilaiselle rahoitusyhtiölle, joka puolestaan vuokrasi aluksen edelleen. Tämän jälkeen alusta käytettiin muun muassa Englannin kanaalin liikenteessä.
Viimeisimpinä käyttövuosinaan 2000-luvun alussa alus liikkui Kreikan lähivesistöillä. Alus lähti Intiaan Mongolian lipun alla vuonna 2005. Alus lienee päätynyt romutukseen vuonna 2005.