Esus
Esus tai Hesus ("Herra" tai "Ruhtinas") oli Gallian kelttien maanviljelyn, sodan ja kaupan jumala (James 2005: 89). 
Esuksen puoliso oli hedelmällisyyden jumalatar Rosmerta (Encyclopedia Mythica 2009).
Jokaisella kelttiheimolla oli omat jumalansa ja niille omat kulttinsa. Esus oli yksi niistä kuudesta tärkeimmästä jumalasta, joita useimmat kelttiheimot palvoivat; muut olivat Belenos auringonjumala, Cernunnos luonnonjumala, Epona maanjumalatar, Taranis ukkosenjumala ja Teutates sodan ja kansan jumala.
Jan deVries (1954: 98) toteaa:
“Sana “Esus” ei ole tuntematon galliankielessä. Löydämme sen henkilönimistä "Esunertus, Esumagos, Eusmopas, Esugenus"; jopa yksinkertaisesti muodossa "Hesus". Ehkä myös "Esuvii"-heimon nimi kuuluu joukkoon. Kuitenkin nimeä voidaan myös johtaa edelleen.
Dom Martin löysi yhteyden bretonin "(h)euzuz"-sanaan, joka tarkoittaa ”hirvittävää”. Toiset uskovat sen tulevan italian sanoista "aisus, esus", ”Jumala”, ja etruskin "Erus" sekä latinan "herus", ”Herra, Mestari”. Toisaalta Vendryes selittää nimen "esu" ”hyvä”; mutta tuskin saamme hyvän vaikutelmaa Bernen scholiasta. Toiset haluavat juontaa sen indoeurooppalaisesta juuresta "is" “haluta”; se vetoaa aisteihin: hän joka täyttää ihmisten toiveet. Ehkä parempi voisi olla johdanto juuresta "eis", joka tarkoittaa ”energiaa, kiihkoa”. Nämä ovat kuitenkin vain mahdollisuuksia, jotka todistavat taas kerran ettei etymologian avulla voi edetä kovin pitkälle.”
Tämä deVriesin pessimismi etymologian mahdollisuuksista voi olla vanhentunutta. Etymologiseksi lähteeksi voidaan ottaa muitakin kuin kelttiläisiä kieliä, koska keltit olivat kosketuksissa sekä latinaan, kreikkaan että germaanisiin ja seemiläisiin kieliin.
Mika Virpiranta (2012: 14) esittää, että Esus on tuotu Galliaan nykyisen Turkin alueella sijainneesta Galatiasta. Volcae Tectosages -heimo asutti samanaikaisesti sekä Galatiaa että Gallia Narbonensistä ja mahdollisesti Treveriaa, joten sukulaisten välillä todennäköisesti on ollut vilkastakin kanssakäymistä pitkästä välimatkasta huolimatta.
Virpirannan mukaan Galatiassa Tectosagesit omaksuivat assyyrialaisen Gilgamesh-eepoksen, jonka toinen keskeinen hahmo on Enkidu (tai Eabani, Enkita, Enkimdu), jonka nimi tarkoitti ”Enki-Du” eli ”Herra Maan Luoma”.
Trier eli roomalaisaikainen Augusta Treverorum sijaitsee Moselin laaksossa. Moselin ja sen sivujokien kuten Saarin laaksojen alue oli kelttiläisellä ajalla treverien heimon asuinaluetta. Sophronius Hieronymus eli Pyhä Jerome oli Vulgatan eli ensimmäisen latinankielisen Vanhan Testamentin kääntäjä, joka opiskeli Augusta Treverorumissa ja oppi siellä ollessaan ainakin tunnistamaan treveriankielen. Jerome todisti n. 387:
“Galatas excepto sermone Graeco, quo omnis oriens loquitur,
propriam linguam eamdem pene habere quam Treviros.”
eli
”Galatialaiset omaksuivat puhekielekseen kreikan, jota koko itä puhuu,
oikean kielen joka juuri omaksuttuna suitsii treverian.”
Treveriankieltä siis puhuttiin sekä Galatiassa että Treveriassa aina Jeromen päiviin asti neljännelle vuosisadalle, mikä todistaa kiistattomasti kielellisestä yhteydestä Galatian ja Treverian välillä. Volcae Tectosagesit muuttivat alkukodistaan Fuldan ja Werran laaksoista (Saksa/Germania) sekä Galatiaan että Gallia Narbonensikseen. Muutto Gallia Narbonensikseen saattoi tapahtua vain Treverian alueiden läpi Sâone-Rhônen laaksoon ja sitä pitkin etelään, joten hyvin todennäköisesti Tectosageja asettui myös Moselin laaksoihin Treveriaan. Myös Tacitus (98) kertoo Germaniassaan treverialaisten ylpeilleen germaanisilla sukujuurillaan.
Virpirannan mukaan Galatiassa Tectosagesit yhdistivät Enkidu-nimen etuliitteen ”En”, joka assyriankielessä tarkoittaa ”Herra”, keltinkieliseen jälkiliitteeseen ”-Us” joka tarkoittaa ”Herra”. Takaliite "–Us" on hyvin yleinen kelttiläisten ja roomalaisten nimien yhteydessä, tarkoittaen "–Herra". Näin assyrian ja keltin yhdistelmä ”En-Us” tarkoittaa ”Herra-Herra” eli ”Herrojen Herraa”.Vastaava yhdistyminen on tapahtunut esimerkiksi nimen Jeshu eurooppalaistuessa: Jeshu + Us = Jeesus. ”Enus” muuntui Treveriassa ja Galliassa muotoon ”Esus”. Näin Virpirannan mukaan nimi Esus on yhdistelmänimisana seemiläisestä ja kelttiläisestä tittelisanasta.
Gilgamesh-eepoksessa Enkidu oli luonnon ja eläinten suojelusjumalana nuori villikkojumala, jonka muut jumalat lähettivät Urukin nuoren psykopaattisen jumalkuningas Gilgameshin maanvaivaksi pakottamaan Gilgamesh parantamaan pahat tapansa. Kuitenkin Gilgamesh turmeli ja sivisti Enkidun ja lopulta voitti Enkidun taistelussa, jonka jälkeen Enkidun täytyi vannoa uskollisuuden ja tottelevaisuuden vala Gilgameshille henkensä säästääkseen. Virpirannan (2012: 22-3) tulkinnan mukaan näin Gilgamesh tosiasiassa orjuutti Enkidun, vaikkakin eepoksessa tai ainakin tarinan nuoremmissa tulkinnoissa Gilgamesh ja Enkidu kuvataan ystävinä. Gilgamesh päätti rakentaa itselleen temppelipalatsin, jonka rakennustarvikkeiksi hän kaadatti Enkidulla jumalten lehdot, eepoksessa seetrimetsät. Keltit tunsivat jumalten uhrilehdot yleisnimellä Nemeton.
Virpirannan semioottisen tulkinnan mukaan Trierin ja Pariisin Esus-reliefeissä puun kaato kirveellä symboloi jumalten Nemetonien kaatamista. Esus-Enkidun orjuutusta taas kuvaa roomalaistyylinen orjan tai työmiehen tunika sekä lyhyet hiukset ja ajeltu parta. Vapaat keltit pitivät merkkinään pitkiä hiuksia ja partaa.
Ward Rutherford esitti, että Esus vastasi viikinkien Odinia (1978: 71) ja Merkuriusta (1978: 96-9).
Jan DeVries (1954: 97) yhdisti Esuksen Marsiin.
Anne Ross yhdisti Esuksen (1967: 31) Cuchulainniin sekä (1967: 352-3) Marsiin ja Merkuriukseen.
Filologi ja historioitsija Marie Henry D'Arbois de Jubainville yhdisti Esuksen Cuchulainniin (D'Arbois 1898 Danglerissa 2003-7).
MacKillop (2000) taas piti Esus - Cuchulainn -yhteyttä epätodennäköisenä.
Folkloristisella analyysillä tulkittuna D’Arboisin käsityksessä kuitenkin on vahvat perustelut. Ehdotettu Esus - Cuchulainn -yhteys todistaa myös Esuksen Mars-yhteyden puolesta, sillä Cuchulainn oli jumalaisen ylivoimainen soturi Ulsterin käärön tarinoissa.
Irlantilaisessa tarinoissa Cuchulainn (syntymänimeltään Setanta) oli auringonjumala Lughin poika, joten mannerkelttiläisessä mytologiassa Esus saattoi vastaavasti olla valon-auringonjumala Belenos-Belin poika.
Mika Virpiranta (2012: 129-30) yhdisti Esuksen Mabinogionin Efnisieniin, ja katsoi Efnisienin olleen auringonjumala, sillä Efnisien liittyy henkiinherättävään aurinkomaiseen ja Sampomaiseen (2012: 90-3) pataan.
Virpirannan (2012: 14-8) mukaan symboliksi Esuksen auringonjumaluudenpoikuudesta voidaan semioottisesti tulkita Differtenistä Saarinmaalta (Saarland) löydetty ja nykyään Rheinisches Landesmuseum Trierissä oleva Esus-reliefi, jossa Esus kaataa lehtipuuta jonka latvassa on häränpää ja kolme lehmähaikaraa (Bubulcus Ibis)(Wikipedia 2012: Cattle Egret).
Iibis oli Egyptin Thothin symbolilintu, ja Thoth oli auringonjumala Ran poika. Esuksen ja iibiksen yhteyttä osoittaa se, että alkujaan trooppisesta Afrikasta Niilin kautta Egyptiin sekä Tunisian (jossa Karthago sijaitsi) ja Marokon kautta Espanjan jokilaaksoihin levinnyt Bubulcus Ibis -laji elää ja pesii ympärivuotisesti Ranskassa vain termisesti lämpimissä ja kosteissa erillissaarekkeissa, jotka sijaitsevat Nîmesin, Pariisin, Eure-et-Loiren ja Trierin kaupunkien ympäristöissä. Kaikki tunnetut Esuksen lehdot sijaitsivat näiden kaupunkien läheisyydessä. Esuksen ja Bubulcus Ibiksen yhteys on siis semioottisesti hyvin merkityksellinen eikä sattumaa.
Thoth ja kreikkalainen Hermes vastasivat toisiaan (Boylan 1922). Hermes oli kreikkalainen nautakarjan ja karjamiesten suojelusjumala.
Pariisin "Venemiesten pilarin" Esus-reliefin sisältävän kappaleen toisella sivulla on härän eli Tarvos Trigaranos reliefi. "Tarvos" eli "Taurus" tarkoittaa härkää ja "Trigaranos" tarkoittaa "kolmea haikaraa", sillä kuvassa on kuvattu myös kolme Bubulcus Ibistä. Reliefin härkä saattaa symboloida Härän eli Tauruksen tähtimerkkiä, ja siten taivaallista härkää.
Irlantilaisessa tarinassa "Táin Bó Cúailnge" eli "Cooleyn karjavarkaus" Cu Chulainnin hengen vaatineen sodan kiistakapulat valkoinen härkä ja ruskea härkä olivat lukuisia elämiä toistensa kanssa taistelleiden druidien inkarnaatioita. Cu Chulainn puolusti ulsterilaisten ruskeaa härkää connachtilaisten varkautta vastaan, mikä tekee Cu Chulannista Hermeksen ja Thothin kaltaisen druidin inkarnaation puolustajan. Cuchulainn epäonnistui ruskean härän suojelussaan, sillä Cuchulainn kuoli haavoihinsa. Ruskea härkä vietiin Ulsterista Connachtiin. Siellä ruskea härkä itse repi valkean härän sarvillaan kappaleiksi ennen kuin kuoli sydämensä halkeamiseen.
Gilgamesh-eepoksessa Gilgamesh tappoi taivaallisen härän, jonka jumalatar Inanna-Ishtar oli usuttanut Gilgameshin kimppuun kostoksi siitä, että Gilgamesh oli torjunut pikkuruisen jumalattaren lähentelyt. Gilgamesh pilkkoi taivaallisen härän ruhon kappaleiksi ja viskoi palaset ympäriinsä. Enkidu iski Inannaa härän takaneljänneksellä purkaessaan kiukkuaan härän kohtalosta: siten myös Enkidu oli tehtävässään epäonnistunut härän suojelija. Virpiranta tulkitsee, että Trierin reliefissä kuvattu härän pää puun latvassa Bubulcus Ibisten vieressä symboloi tätä taivaallisen härän pilkkomista.
Esus vaikuttaa olleen kelteillä egyptiläisten Thothin, kreikkalaisten Hermeksen ja irlantilaisten Cu Chulainnin kaltainen tietäjien eli druidien, selvänäkijöiden eli vatesien, ja runonlaulajien eli bardien, sekä siten tiedon ja opetuksen suojelusjumala.
Mabinogionissa Efnisien oli Beli Mawrin (Belenos) tyttären, tai mahdollisesti tytärvaimon, Penarddunin (Kymrissä "Pen" = "Ylin"; "Arglwyddes" = "Rouva") poika. Auringonjumalan (tyttären)poikana Efnisien siis oli (epä)suorasti auringon poika.
Koska Thoth oli auringonjumala Ran poika, niin vastaavasti mannerkelteillä Esus saattoi olla Belenoksen poika, kuten Cu Chulainn oli irlantilaisilla auringonjumala Lughin poika, vaikkakin Hermes oli ukkosenjumala Zeuksen ja nymfi Maian poika. Tämä isyysero saattoi johtua siitä, että roomalaiset, kreikkalaiset ja babylonialaiset pitivät ylijumalina ja kaikkien muiden jumalten isänä ukkosenjumalia, mutta egyptiläiset ja assyrialaiset taas auringon, taivaan tai eläinratatähdistöjen jumalia. Kelteillä puolestaan ei tiedetä olleen mitään erityistä ylijumalaa, joskin Dagdaa pidettiin Tuatha Dé Danann -jumalakansan isänä ja kuninkaana irlantilaisissa tarinoissa (Shee-Eire 2006).
Roomalaisen Lucanuksen mukaan Esuksen palvontamenoihin liittyi julmia ihmisuhreja.
deVriesin mukaan Esukselle uhrattiin sitomalla uhri uhripuuhun ja katkaisemalla jalat (reidet?).
Tämä uhraustapa saattaa viitata Mabinogionin tarinaan Brânwen Llŷrintytär, jossa Silurii-heimon kuningas Brân kuoli reisiin osuneisiin iskuihin sodassa, jonka hänen velipuolensa Efnisien välillisesti aiheutti. Jos Efnisien oli Esus, niin tämä olisi välillinen todiste deVriesin esittämästä Esuksen sodanjumaluudesta eli Mars-vastaavuudesta.
Ross (1967: 60, 317-8, 350) esittää Esus-uhrien uhraustavaksi hirttämistä ja puukottamista, mikä taas hänen mukaansa yhdisti Esuksen Odiniin, sillä ihmisuhrit Odinille hirtettiin.
Virpirannan (2012: 147) mukaan Esukselle uhrattiin kolmoiskuolemalla eli hirttämällä, keihästämällä (keihäs on pitkävartinen puukko) ja nylkemällä, ja Shakespearen näytelmän Kuningas Lear alkuperäisen version loppukohtaus, jossa Edmund hirttää Cordelian ja Learin, on muistuma tästä Esus-kultin ihmisuhrauksesta.
Kelttitutkimuksen asiantuntijat kiistävät yksimielisesti kaikenlaiset yhteydet Esuksen ja Jeesuksen välillä. Pääperusteina on ensinnäkin, että Esus on huomattavasti vanhempi kelttiläinen jumaluus kuin seemiläinen Jeesus, ja toiseksi se että Esus on kelttiläinen nimi ja Jeesus johdantoa seemiläisestä nimestä. Nimien samankaltaisuudesta riippumatta Jeesuksella ja Esuksella ei ole mitään tekemistä toistensa kanssa kelttitutkimuksen näkökulmasta.