hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kirje heprealaisille
Kirje heprealaisille eli Heprealaiskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut joku apostoleista tai heidän läheisistään juutalaisuudesta kääntyneille kristityille Jerusalemissa ja Syyriassa.
Heprealaiskirjeen kirjoittajaa ei tunneta. Sitä pidettiin aiemmin apostoli Paavalin kirjoittamana. Kuitenkin jo varhain tiedostettiin, että kirjeen hyvin taidokas ja puhdas kreikka poikkeaa hyvin paljon Paavalin kirjeissä käytetystä kielestä. Tämän totesi Eusebiuksen mukaan muun muassa Klemens Aleksandrialainen, sekä Origenes.
Kirje itse ei osoita kirjoittajaksi ketään nimeltä mainittua henkilöä, päinvastoin kuin Paavalin kirjeissä. Samoin vaikka monet kirjeessä esitetyt ajatukset ovat hyvin ominaisia Paavalille, sen kirjoitustyyli on kuitenkin hyvin erilainen. Se ei esimerkiksi ala Paavalille tyypillisellä johdannolla. Kirje ei millään tavalla yritä itse esittää, että se olisi jotenkin tarkoitettu Paavalin kirjoittamaksi.
Kirjeen todellisesta kirjoittajasta on ollut useita erilaisia mielipiteitä. Kirjeen kirjoittajiksi on arvioitu muun muassa Barnabasta, Apollosta, Luukasta, Siilasta, Klemens Roomalaista sekä jotain tuntematonta aleksandrialaista kristittyä. Kaksi ensin mainittua ovat vahvimmat kandidaatit. Muun muassa Tertullianus antoi kirjeelle nimen "Barnabae titulus ad Hebraeos". Luther puolestaan esitti ensimmäisenä Apollosta.
Eri puolilla Rooman valtakuntaa oli hyvin paljon juutalaisuudesta kääntyneitä kristittyjä, mutta Heprealaiskirjeen kohteena olevat "heprealaiset" kristityt ovat niitä juutalais-kristittyjä, jotka asuivat Jerusalemissa ja Syyriassa. He olivat yhden "seurakunnan tukipylvään", Jaakobin, seuraajia. Kirje osoittaa heille varoituksen: Älkää sortuko takaisin Mooseksen lain alle.
Kirje koostuu kahdesta osasta, opillisesta osasta (1–10:18) ja käytännöllisestä osasta (10:19–13). Kirjoittajan
tavoitteena oli osoittaa uusi tulkinta Mooseksen lain merkityksestä ja lopullisesta tarkoituksesta. Hän halusi osoittaa, että laki on tarkoitettu symboliseksi ja ikään kuin väliaikaiseksi. Hän selittää, että leeviläinen pappeus oli vain esikuva Jeesuksen tehtävälle, ja että laissa määrätyt uhrit olivat esikuvia ristiinnaulitsemiselle. Evankeliumin tehtävänä ei ollut muuttaa lakia, vaan peittää ja syrjäyttää se. Tarkoituksena oli vastustaa niitä juutalais-kristittyjä, jotka halusivat sotkea juutalaisia tapoja ja lakeja kristinuskoon vaikka sinällään hyväksyivätkin Jeesuksen messiaaksi. Kaiken kaikkiaan kirje toistaa Paavalinkin kirjeissään esittämän näkemyksen, jonka mukaan uusi liitto oli korvannut vanhan.
Kirjeessä on hyvin paljon viittauksia Vanhaan testamenttiin, erityisesti Septuagintassa esiintyvässä muodossa, sekä kaikkiin muihin paitsi kahteen Paavalin kirjeistä. Sitä on pidetty eräänlaisenä täydennysosana Roomalaiskirjeeseen ja Galatalaiskirjeeseen, sekä kommentaariona Kolmanteen Mooseksen kirjaan ja juutalaisen lain määräämään temppelipalvelukseen yleensä. Koska kirjeessä viitataan usein temppelipalvelukseen nykyisessä aikamuodossa, kirjettä on ajateltu myös kirjoitetuksi ennen Jerusalemin tuhoamista vuonna 70, mutta todisteet eivät riitä tällaisen johtopäätöksen tekemiseen.
Ensimmäinen Johanneksen kirje
Ensimmäinen Johanneksen kirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Johannes.
Perimätiedon mukaan kirjoittajana on pidetty Johannesta, ja kirjoituspaikkana Efesosta. Johannes kirjoitti kirjeen todennäköisesti vanhalla iällä, ensimmäisen vuosisadan loppupuolella.
Kirjeen sisältö, kieli ja sen käyttämät käsitteet osoittavat, että kirjeellä on sama kirjoittaja kuin kahdella muulla Johanneksen nimiin laitetulla kirjeellä, sekä Johanneksen evankeliumilla. Ei voida varmasti sanoa, kirjoittiko Johannes nämä kirjat itse, kirjoittiko joku ne hänen nimissään ja puhuen hänen puolestaan, vai onko ne kirjoittanut useampi henkilö yhdessä.
Kirjeen alku muistuttaa tyyliltään hyvin paljon Johanneksen evankeliumin alkua, ja puhuu samanlaisista asioista, muun muassa Kristuksesta valkeutena.
Apostolin tarkoituksena oli julistaa elämän sana niille, joille hän kirjoitti, jotta he voisivat yhdistyä Isään ja hänen poikaansa Jeesukseen Kristukseen. Hän osoittaa, että yhdistyminen tapahtuu toisaalta Kristuksen sovitustyön kautta (1:7; 2:2; 3:5; 4:10, 14; 5:11, 12) ja hänen toimiessaan ihmisten puolustajana (2:1), ja toisaalta ihmisten toimesta pyhyydellä (1:6), kuuliaisuudella (2:3), puhtaudella (3:3), uskolla (3:23; 4:3; 5:5) ja rakkaudella (2:7, 8; 3:14; 4:7; 5:1).
Kirjoittaja kirjoitti kirjeen "teille, Jumalan Poikaan uskoville, jotta tietäisitte, että teillä on iankaikkinen elämä" (5:13). Vaikuttaa siltä, että kirjoittaja oli huolissaan harhaoppisten opettajien opetuksista. Sellaiset opettajat tuomittiin antikristuksiksi (2:18-19). He olivat aiemmin olleet kirkon johtajia, mutta heidän opetuksestaan oli sittemmin tullut heterodoksista. Vaikuttaa siltä, että nämä opettajat opettivat, että Kristus olisi ollut henki vailla ruumista (4:2), että hänen kuolemansa ristillä ei ollut syntien sovitukseksi (1:7), ja että he eivät enää voineet tehdä syntiä (1:8-10).
Kolmas Johanneksen kirje
Kolmas Johanneksen kirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Johannes.
Perimätiedon mukaan kirjoittajana on pidetty Johannesta, ja kirjoituspaikkana Efesosta. Johannes kirjoitti kirjeen todennäköisesti vanhalla iällä, ensimmäisen vuosisadan loppupuolella.
Kirje on osoitettu Gaiukselle, mutta ei ole tietoa siitä, kuka Uudessa testamentissa mainittu Gaius on kyseessä. Kyseessä sattaa olla samanniminen kristitty Makedoniassa (Ap.t. 19:29), Korintissa (Room. 16:23) tai Derbessä (Ap.t. 20:4).
Kirjeen kieli on huomattavan samanlaista kuin Toisessa Johanneksen kirjeessä. Siksi tutkijat pitävät yleensä kirjoittajana varmuudella samaa henkilöä. Jonkin verran enemmän on epäilty sitä, että sama henkilö olisi kirjoittanyt myös Johanneksen evankeliumin, Ensimmäisen Johanneksen kirjeen ja Johanneksen ilmestyksen.
Kirjeen kirjoittaja halusi jättää Gaiuksen haltuun joukon kristittyjä, joita johti Demetrius. Gaiuksen tehtävä oli suojella heitä, sillä he olivat muukalaisia hänen kotipaikallaan. He olivat tulleet sinne saarnaamaan evankeliumia.
Tämän vuoksi kirjoittaja pyrkii antamaan mainituista henkilöistä hyvän todistuksen.
Demetrius oli todennäköisesti kiertelevä saarnaaja, jonka tarkoitus oli korjata seurakunnissa valloillaan olleet harhaopit. Harhaoppisista opettajista mainitaan kirjeessä nimeltä Diotrefes. Hän oli sulkenut seurakunnan ovet kierteleviltä saarnaajilta, parjasi apostoleja, eikä suostunut lukemaan apostolista alkuperää olleita kirjeitä.
Kynsi
Kynsi () sijaitsee sormen tai varpaan päässä. Se on kova, keratiinista muodostunut osa, jonka alussa on valkoinen alue (lunula), joka ei ole vielä täysin kehittynyt. Kynnen ensisijainen tehtävä on suojata sormen- tai varpaanpäätä. Kynnet uusiutuvat ja kasvavat, ja niitä on välillä hyvä leikata lyhyemmiksi. Sormen kynnet uusiutuvat kokonaan noin kuuden kuukauden kuluessa. Varpaankynnen uusiutuminen kestää kauemmin: puolesta vuodesta vuoteen.
Kynsi on runsasrikkistä keratiinia eli sarveisainetta. Se on samankaltaista valkuaisainetta kuin hiukset. Kynsi koostuu kolmesta kerroksesta. Kynsivallin solut tekevät pintakerroksen, kynnen aiheen solut keskikerroksen ja kynnen pohjan solut alimman kerroksen. Keratiinisolujen välissä on fosfolipidejä, erityisiä rasvoja, jotka tekevät kynnestä taipuisan. Kynnessä ei ole kalsiumia tai muita mineraaleja sen enempää kuin muussakaan keratiinissa. Kynnessä tavataan kymmeniä muutoksia, joista osa on kynnen kehityshäiriöitä (synnynnäisiä), osa jonkin muun taudin ilmentymiä ja osa sieni-infektioita, pääasiassa kynsisilsaa.
Kynnet kasvavat koko ajan, mutta niitä voidaan lyhentää leikkaamalla. Kynsi haurastuu pidetessään, ja silloin siitä on pidettävä erityisesti huolta. Jos kynnet ovat hauraat, täytyy syödä enemmän A-vitamiinia. Etenkin naisten on tapana lakata sormen- ja varpaankyntensä siihen erikseen valmistetulla kynsilakalla, jota on saatavana kauppojen kosmetiikkaosastoilta. Likaisissa olosuhteissa kynnen alle kerääntyy mustat surureunat, jotka voi puhdistaa pois kynsiharjalla. Pitkäaikainen sairaus voi tehdä uran kynteen.
Joskus kynsi voidaan joutua poistamaan, mikäli se on vioittunut tai sen alle on muodostunut infektio. Tämä toimenpide tehdään yleensä paikallispuudutuksen avulla. Naulan tai muun terävän esineen joutuminen kynnen alle on erittäin kivuliasta. Kuitenkaan itse kynnessä ei ole tuntoa, sillä se on kuollutta solukkoa, kuten hiuksetkin. Näin ollen kynnen näkyvää osaa ei voida juurikaan hoitaa, mikäli se on vaurioitunut. Kynteen kohdistuva kova isku saattaa irrottaa kynnen. Ensin kynnen alapuolen verenkierto tyrehtyy ja kynsi tummuu. Tämän jälkeen (3–10 päivää) kynsi nousee ylös ja irtoaa itsestään. Vauriosta riippuen tilalle kasvaa uusi, täydellinen tai hieman epämuodostunut kynsi. Jotkin sairaudet heijastuvat myös kynnenrakenteen muutoksina, kuten esimerkiksi psoriasis. Noin kolmasosalla pälvikaljua sairastavista esiintyy kynsimuutoksia. Kynnen alle saattaa pesiytyä kynsisieni.
Eläimillä kynnet ovat lajikohtaisesti erilaisia, koirilla ne parantavat varpaiden otetta liukkailla pinnoilla, kissoilla kynnet ovat sisäänvedettävät ja koska ne pysyvät terävinä, ne ovat tehokkaat saalistusaseet. Märehtijöillä kynsiä vastaavat sorkat ja hevosella kaviot. Eläimistä eniten hoidetaan hevosten kavioita, jotka vuollaan oikean muotoisiksi 6-8 viikon välein sekä kengitetään tarpeen mukaan. Lehmien sorkkahoito on nykyisin myös säännöllistä.
Gallium
Gallium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ga (), järjestysluku 31 ja CAS-numero 7440-55-3. Se on hopeanvärinen metalli, joka on hauras huoneenlämpötilassa ja sulaa kädenlämmössä. Sen tiheys on 5,9 g/cm³, sulamispiste 302,91 K (29,76 °C) ja kiehumispiste 2 477 K (2 204 °C).
Gallium on niukka muttei harvinainen aine, sillä sitä on maaperässä suunnilleen yhtä paljon kuin lyijyä tai arsenikkia, noin 10–20 g/t (10–20 ppm). Galliumia ei esiinny puhtaana luonnossa, vaan se on aina sitoutuneena mineraaleihin. Useat malmit, kuten bauksiitti, germaniitti ja sinkkimalmit sisältävät pieniä määriä galliumia, joissa se esiintyy lähinnä hydratoituneena oksidina GaO • HO. Jotkin harvinaiset malmit saattavat sisältää galliumia jopa 1 prosentin, kuten esimerkiksi Etelä-Afrikan germaniitti. Lisäksi eräät hiilen poltossa saatavat sivutuotteet voivat sisältää jopa 1,5 prosenttia galliumia, usein kuitenkin vähemmän. Galliumarsenidia (GaAs) käytetään puolijohteena, erityisesti valodiodeissa (LEDeissä).
Puhdas gallium on hopeanväristä ja kiinteänä haurasta kuin lasi. Galliummetalli
laajenee 3,1 % kiinteytyessään ja siksi sitä ei saisi varastoida lasi- tai metalliastioissa. Gallium myös syövyttää muita metalleja diffundoitumalla niiden metallihilaan. Gallium on yksi neljästä metallista cesiumin, elohopean ja rubidiumin ohella, jotka ovat nestemäisiä lähellä huoneenlämpöä ja siksi voidaan käyttää korkean lämpötilan lämpömittareina. Galliumilla on yksi laajimmista nestemäisen lämpötilan rajoista ja myös alhainen höyrynpaine korkeissa lämpötiloissa.
Tällä metallilla on voimakas taipumus alijäähtyä sulamispisteen alapuolelle, joten jähmettymiseen tarvitaan kiinteä "siemen". Mineraalihapot vaikuttavat hitaasti hyvin puhtaaseen galliumiin. Toisin kuin normaalit metallit gallium on tiheämpää nesteenä kuin kiinteänä, muistuttaen tässä suhteessa vettä.
Galliumin löysi spektroskooppisesti vuonna 1875 ranskalainen kemisti Paul-Émile Lecoq de Boisbaudran. Myöhemmin samana vuonna Boisbaudran pystyi valmistamaan galliumia metallisena elektrolysoimalla galliumhydroksidin (Ga(OH)) ja kaliumhydroksidin (KOH) liuosta. Gallium oli ensimmäinen alkuaine, joka löydettiin Dmitri Mendelejevin vuonna 1869 julkistaman alkuaineiden jaksollisen järjestelmän jälkeen. Galliumin löytyminen Mendelevin ennustamien ’eka-aluminiumin’ ominaisuuksien perusteella antoi näin varmistuksen taulukon paikkansapitävyydelle. Nimen ’gallium’ Boisbaudran antoi löytämälleen aineelle synnyinmaansa Ranskan latinankielisen käännöksen ’Gallia’ mukaan.
Galliumia käytetään integroiduissa piireissä ja optoelektroniikassa (laserdiodit ja ledit) sekä peileissä, puolijohteissa, korkean lämpötilan lämpömittareissa ja indiumin ja tinan kanssa ns. "Galinstan"-lejeerinkinä kuumemittareissa elohopean korvikkeena.
Galliumille löydettiin vuonna 1998 uusi käyttötarkoitus. Erästä sen yhdistettä käytetään lääkkeenä malariaan, jos tavanomaiset lääkkeet eivät tehoa vastustuskykyiseen malariakantaan.
Erästä galliumyhdistettä käytetään pahanlaatuisten kasvainten levinneisyyden varmentamiseen.
Irlannincob
Irlannincob (myös "tinker") on irlantilainen toistaiseksi melko vakiintumaton hevosrotu. Rotu polveutuu muun muassa dales-, connemara- ja fellponeista sekä shire- ja clydesdalenhevosista. Se oli alun perin romanien ajo- ja ratsuhevonen, josta on muun muassa hauskan ulkonäkönsä vuoksi tullut yleisemminkin suosittu rotu myös Britteinsaarten ulkopuolella. Suomessa irlannincobeja on lähes viisisataa.
Irlannincob on rakenteeltaan jykevä ja sen säkäkorkeus vaihtelee tyypeittäin välillä 110–170 cm. Irlannincobilla on todella runsaasti vuohiskarvoja ja suuret kaviot. Sekä tammoilla että oreilla voi olla "viikset" ylähuulessa. Rodulla sallitaan kaikki muut paitsi "albiinot" (todennäköisesti valkovoikot; albiinoutta ei esiinny hevosilla), mutta yleisimmin ne ovat kirjavia. Irlannincobit ovat erinomaisia perhe-, koulu- ja harrastehevosia, sillä ne ovat rohkeita ja rauhallisia.
Britteinsaarten maankiertolaisten, "travellerien" kirjavat tupsujalkaiset hevoset tunnettiin pitkään lähinnä "kiertolaisten vankkurihevosina" ("Gypsy Vanner") tai kiertelevien heimojen tekemään kattilanpaikkaustyöhön viittaavalla "Tinker"-nimellä. Vanner-nimitystä käytettiin kiertolaisten itsensä keskuudesta kuitenkin nimenomaan vain raskaimpia vaunuja vetäneistä shirehevosristeytyksistä, ja Thompsonin perustettua "Gypsy Vanner Horse Societyn" osa rodun kasvattajista, erityisesti sen alkuperäiset romanichal-omistajat, alkoivat kutsua rotua nimellä "Gypsy Cob", vaikkei rotu edustakaan cob-tyyppiä vaan on selkeästi raskaampi kylmäverinen.
Irlannincobin historia organisoituna rotuna alkaa vasta 1900-luvun loppupuolelta. Rotua harrastamaan ja kasvattamaan ryhtyneet ovat myöhemmin erityisesti Euroopassa päätyneet käyttämään lähinnä nimeä irlannincob ("Irish Cob") välttääkseen termin "Gypsy" ("mustalainen"). Rotu on kuitenkin kotoisin ennemmin yleisesti Britteinsaarilta kuin Irlannista. Koska Irlannissa kasvatetaan myös varsinaisia cobeja, rotunimeä irlannincob voikin pitää suorastaan harhaanjohtavana.
Muut kuin rotua erityisesti harrastavat suomalaiset hevosihmiset myös käyttävät rodun edustajista edelleen lähinnä nimitystä tinker, jolla nämä hevoset alun perin Suomessakin tunnettiin. Britanniassa termillä "Tinker [horse]" on kuitenkin sekarotuiseen tai sukutaustaltaan epämääräiseen yksilöön viittaava sävy.
Suomessa rodulla on kaksi toimivaa rotuyhdistystä, jotka kumpikin tunnistavat ja rekisteröivät irlannincobeja. Toinen tarjoaa rekisteröintipalveluita Hollantiin ja toinen Irlantiin. Suomessa rotua edustaa lähemmäs 400 yksilöä. Suomeen on avattu oma kantakirja irlannincobeille loppuvuodesta 2012. Hippokseen rekisteröinti ei ole pakollista, irlannincob-passin saa nyt suomalaiselta kantakirjalta. Kotimaista kantakirjaa pitää Suomen Irlannincobyhdistys ry, jonka emokantakirja on Irlannissa.
Vaippa (side)
Vaippa on suoja henkilöille, jotka eivät hallitse virtsaamistaan tai ulostamistaan. Vaipan tarkoitus on estää vaatteiden kastuminen virtsasta tai likaantuminen ulosteista. Vaipan periaatteena on kerätä imukykyisenä virtsat ja kiinteät ulosteet vaippaan. Vaippa vaihdetaan uuteen tai puhtaaseen, kun imukyky on loppunut tai vaippa on märkä tai likainen.
Vaippoja käytetään pääasiassa vauvoille, jotka eivät saa omatoimisesti tai toisen avulla huolehdittua hygieenisestä virtsaamisesta tai ulostamisesta, joita ei ole vielä opetettu potalle. Vaippoja käyttävät myös aikuiset, jotka ovat menettäneet virtsan tai ulosteen pidätyskykynsä. Aikuisilla yleisin vaippojen käytön syy on virtsanpidätyskyvyn ongelma, inkontinenssi. Ohuita aikuisten vaippoja kutsutaankin inkontinenssisuojiksi. Vaippoja tai niitä vastaavia muita teknisiä ratkaisuja käytetään myös tilanteissa, jolloin normaali vessassa käynti on käytännössä mahdotonta., kuten vuodepotilailla sairaalassa, ja ihmisillä jotka työskentelevät erityisissä olosuhteissa kuten astronautit.
Tämän lisäksi aikuisilla tunnetaan myös parafiilinen vaippafetisismi, jossa vaippoja käytetään vaikka niihin ei olisi lääketieteellistä tarvetta.
Valtaosa maailman vauvoista ei käytä vaippoja vaan viestii jonkun läheisensä kanssa ulostamis- ja virtsaamistarpeestaan. Tätä viestintää sanotaan vauvojen vessahätäviestinnäksi tai vaipattomuudeksi.
Nykyisissä kertakäyttövaipoissa on kerrostettu rakenne, joka sallii virtsan siirtymisen imukykyiseen ydinrakenteeseen josta se ei pääse valumaan pois. Vaipan peruskerrokset ovat polyeteenikalvon tai kuitukankaan ja kalvon yhdistelmä, jotka estävät kosteuden poistumisen vaipasta. Vaipoissa käytetään imukykyistä air laidia ja super absorbentteja jotka imevät kosteuden.
Kertakäyttövaipoissa on saatavilla teippivaippoja, ja housuvaippoja. Teippivaipat kiinnitetään vyötäisille teipein, jotka estävät vaipan valumisen. Housuvaippa puetaan ja riisutaan tavallisten alushousujen tapaan. Isommat lapset oppivat pukemaan ne pian itsekin. Tällaisessa vaipassa ei ole avattavia tarroja. Housu- ja teippivaippoja valmistetaan myös aikuisille käyttäjille.
Kertakäyttövaipoissa on joskus indikaattoriraita, joka vaihtaa väriä kastuessaan ja ilmaisee vaihdon tarpeen. Kertakäyttöinen vaippa viedään jätteisiin tai hävitetään muulla tavalla. Kertakäyttövaippoja pidetään yleisesti merkittävänä jäteongelmana, sillä ne eivät muovipäällysteestään johtuen maadu erityisen helposti. Vaippojen imukykyinen sisus taas saattaa olla myös kompostoitavissa.
Vaipat sisältävät usein hajusteita, voiteita, aromaattisia öljyjä tai muita ainesosia joiden tarkoitus on peittää hajuja . Terve iho ei tarvitse ylimääräisiä voiteita ja vauvan herkkä iho ei pysty yleensä vastaanottamaan näitä, ja ne voivat ärsyttää herkkää ihoaluetta entisestään .
Pestävät vaipat (kestovaipat) käytetään kuten kertakäyttövaipat, paitsi että hävittämisen sijaan ne pestään ja käytetään uudelleen.
Germanium
Germanium on kemiallinen alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ge (), järjestysluku 32 ja CAS-numero 7440-56-4. Tämä kova hopeanvalkoinen puolimetalli on kemiallisesti tinan kaltainen. Germanium muodostaa laajan joukon organometalliyhdisteitä ja on tärkeä puolijohdemateriaali transistoreissa. Germaniumin tiheys on 5,35 g/cm. Sulamispiste on 1 211 K (938 °C) ja kiehumispiste 3 093 K (2 820 °C).
Vuonna 1871 germanium oli yksi alkuaineista, joita Dimitri Mendelejev ennusti olevan olemassa puuttuvana piin ryhmän analogiana ("ekasilicon"). Tämän alkuaineen olemassaolon osoitti Clemens Winkler vuonna 1886 ja se oli tärkeä varmistus Mendelejevin periodisen taulukon idealle.
Germanium on sopiva infrapunasovelluksiin, sitä käytetään infrapunaspektroskoopeissa ja muissa optisissa laitteissa, joissa tarvitaan äärimmäisen herkkiä infrapunadetektoreita. Germaniumoksidin taitekerroin ja dispersio-ominaisuudet tekevät germaniumin käyttökelpoiseksi laajakulmaisiin kameran linsseihin ja mikroskooppien objektiivilinsseihin.
Germaniumtransistoreita käytetään edelleen mm. sähkökitaroiden vahvistimissa. Pii-germanium lejeerinkin on nopeasti tulossa tärkeäksi puolijohdemateriaaliksi hyvin nopeissa integroiduissa piireissä. Germaniumia käytetään lejeerinkinä, fosforisoivana aineena loistevalaisimissa ja katalyyttinä.
Germaniumia löytyy argyrodiitissa (germaniumin ja hopean sulfidista), kivihiilestä, germaniitista (CuFeGeS), sinkkimalmeista ja muista mineraaleista.
Theodosius I
Theodosius I Suuri (11. tammikuuta 347 – 17. tammikuuta 395) oli Rooman keisari vuosina 379–395. Hän syntyi Caucassa Hispaniassa ja kuoli Milanossa. Hänet tunnetaan ennen muuta kristinuskon tekemisestä valtionuskonnoksi ja muiden uskontojen kieltämisestä ja vainoista. Hän oli myös viimeinen koko valtakunnan yhteinen keisari.
Theodosiuksesta tuli "augustus" vuonna 379. Hän otti kasteen vuonna 380. Hänen uskontopolitiikkansa muuttui suvaitsemattomammaksi vuosi vuodelta. Kirkkoisä Ambrosius oli merkittävä taustavoima. Vuodesta 387 Theodosius hallitsi käytännössä yksin. Vuonna 392 kiellettiin kaikki pakanalliset kultit. Theodosius kuitenkin sieti vanhaa pakanauskontoa kannattaneita virkamiehiä ja oppineita.
Theodosius jakoi valtakunnan poikiensa Honoriuksen ja Arcadiuksen kesken. Väliaikaisena pidetty jako osoittautui ajan kuluessa pysyväksi.
Theodosius syntyi Caucassa Espanjassa 11. tammikuuta vuonna 347. Hänen vanhempansa olivat Theodosius vanhempi ja Thermantia. Vanhempi Theodosius oli upseeri Länsi-Rooman armeijassa ja hän eteni urallaan Valentinianus I:n aikana. Hän oli "magister equitum praesentalis" vuosina 368–375. Sotilaan poikana Theodosiusta odotti myös sotilasura. Theodosius palveli aluksi isänsä alaisena kun tämä oli Britanniassa vuonna 367/368. Theodosius eteni urallaan ja vuonna 375 hän oli Moesia Primaen "dux".
Pian tämän jälkeen Theodosius ja hänen isänsä joutuivat epäsuosioon keisarin kanssa. Ei tiedetä tarkalleen mitä tapahtui. Theodosius vanhempi teloitettiin vuonna 375 ja nuorempi Theodosius palasi Caucaan. Länsi-Rooman keisari Valentinianus I kuoli vuoden 375 marraskuussa ja hänen seuraajakseen tulivat hänen kaksi poikaansa Valentinianus II ja Gratianus. Itä-Rooman keisari Valens kuoli Adrianopolin taistelussa vuonna 378, minkä jälkeen Gratianus nimitti Theodosiuksen hallitsijakumppanikseen ja Itä-Rooman augustukseksi.
Genova
Genova (liguuriksi Zena) on satamakaupunki Ligurian hallinnollisella alueella Luoteis-Italiassa. Se on myös Ligurian alueen ja Genovan metropolikaupungin pääkaupunki. Kaupungin väkiluku on vajaat 600 000. Genovan satama on Italian suurin ja Ranskan Marseillen jälkeen Välimeren toiseksi suurin.
Genovan rantaviiva on nykyisin pääosaltaan sataman ja telakoiden käytössä, lisäksi sitä halkoo moottoritie. Genovan vanha satama on muutettu kävelyalueeksi. Genova on mittavien korkeuserojensa vuoksi rakennettu monelle eri tasolle: sokkeloinen vanhakaupunki sijaitsee rinteellä rannan tuntumassa, ylempänä on liikekeskusta ruutuasemakaavoineen ja ylhäällä vuorenrinteillä on asuinalueita. Vanhakaupunki on nykyisin muun muassa kaupungin afrikkalaisperäisen vähemmistön asuttamaa. Genovan Le Strade Nuove -katu (nykyisin Via Garibaldi) ja kadunvarren palatsit, "Palazzi dei Rolli", on 1500- ja 1600-lukujen palatsiarkkitehtuurinsa ansiosta Unescon maailmanperintökohde.
Genovan tasavalta oli itsenäinen merenkululla ja kaupalla elävä tasavalta 1000-luvulta vuoteen 1797 asti ja mahtinsa huipulla noin 1280–1380. Genova oli kilpailijansa Venetsian jälkeen myöhemmän keskiajan toiseksi merkittävin meritasavalta, ja se hallitsi läntisen Välimeren kauppaa.
Genovan suojelija on Johannes Kastaja.
Genovassa järjestettiin vuonna 2001 27. G8-maiden kokous, jota varjostivat väkivaltaiset mielenosoitukset ja syytteet poliisin brutaaliudesta. Mielenosoituksissa loukkaantui useita ihmisiä ja poliisi ampui yhden nuoren mielenosoittajan, Carlo Giulianin.
14. elokuuta 2018 Morandin moottoritiesillan romahdettua Genovassa ainakin 35 ihmistä sai surmansa.
Genovan tärkein nähtävyys on "Piazza de Ferrari", jonka laidoilla ovat oopperatalo ja Dogen palatsi. Genovassa on myös talo, jossa Kolumbuksen kerrotaan syntyneen. Genovan akvaario on Euroopan toiseksi suurin yleisöakvaario.
Vanhassakaupungissa on San Lorenzon katedraali. Genovan vanhassa satamassa, "Porto Anticossa", on nähtävillä merirosvolaiva "Galeone Neptune". Se on alun perin rakennettu Roman Polanskin elokuvaan Pirates.
Genovalaiset jalkapalloseurat Genoa ja Sampdoria pelaavat Serie A:ssa.
Hassium
Hassium on kemiallinen alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Hs () ja järjestysluku 108. Hassium on ydinreaktioilla keinotekoisesti valmistettu alkuaine, jonka pysyvin vuoteen 2012 mennessä tuotettu isotooppi on Hs-269, jonka puoliintumisaika on noin 16 sekuntia. Vielä hieman vakaammaksi isotoopiksi on kuitenkin teoreettisesti arvioitu Hs ydinisomeeri, jonka puoliintumisaika olisi noin 110 sekuntia.
Hassiumia valmisti ensimmäisen kerran vuonna 1984 saksalainen tutkimusryhmä, jota johtivat Peter Armbruster ja Gottfried Munzenberg Darmstadtissa sijaitsevassa tutkimusinstituutissa. Nimi tulee Hessenin (jossa Darmstadt sijaitsee) latinalaisesta nimestä. Alkuaine on siis nimetty löytöpaikkansa, Saksan Hessenin osavaltion mukaan.
Hassiumin kemialliset ja fysikaaliset ominaisuudet tunnetaan huonosti. Päättelemällä on arvioitu sen olevan kiinteää normaaliolosuhteissa ja muistuttavan osmiumia. Muutamia molekyylejä hassiumtetroksidia HsO on pystytty tuottamaan kokeellisesti, ja tämä yhdiste muistuttaa ominaisuuksiltaan osmiumtetroksidia OsO
Hassiumilla ei ole pysyviä tai luonnossa esiintyviä isotooppeja. Sille tunnetaan 11 radioaktiivista isotooppia, näiden massaluvut ovat välillä 263–277. Massalukujen 271, 272, 274 ja 276 isotooppeja ei ole löydetty. Isotoopeista vakain on Hs, jonka puoliintumisaika on noin 16 sekuntia. Ydinisomeeri Hs saattaa olla tätäkin pitkäikäisempi, mutta tästä ei ole varmuutta. Seuraavaksi stabiileimmat ovat Hs jonka puoliintumisajaksi on mitattu 9±4 sekuntia, Hs (noin 1,4 s) ja Hs (noin 1 s). Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle sekunnin. Lisäksi hassiumilla on viisi meta­stabiilia ydinisomeeria Hs, Hs, Hs, Hs ja Hs.
Hassiumin isotoopit hajoavat lähes yksinomaan alfahajoamisella ja joskus spontaanilla fissiolla. Suuren atomimassan isotooppi Hs ja sen isomeeri Hs tosin hajoavat yksinomaan fissioimalla. Taulukossa on kaikki tunnetut isotoopit, joiden olemassaolo ja puoliintumisaika on pystytty kokeellisesti varmentamaan (vuonna 2016):
Holmium
Holmium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ho () ja järjestysluku 67. Holmium on lantanoidien sarjaan kuuluva suhteellisen pehmeä ja taipuisa hopeanvalkoinen metallinen harvinainen maametalli, joka on vakaa kuivassa ilmassa huoneenlämpötilassa. Tiheys on 8,79 g/cm. Sulamispiste on 1 474 °C ja kiehumispiste 2 600 °C. Puhtaana holmium heijastaa valoa lähes yhtä hyvin kuin hopea, mutta se tummenee ilmassa nopeasti keltaiseksi holmium(III)oksidiksi HoO.
Holmiumilla on suurin magneettinen permeabiliteetti kaikista luonnollisista alkuaineista ja sillä on myös muita epätavallisia magneettisia ominaisuuksia. Yttriumin kanssa seostettuna se muodostaa hyvin magneettisia seoksia. Magneettisten ominaisuuksiensa takia holmiumia on käytetty voimakkaimpien kestomagneettien materiaalina. Holmiumia on käytetty myös ydinreaktoreiden säätösauvoissa. Lisäksi sitä käytetään lasereissa ja eräitä sen yhdisteitä keltaisena värjäysaineena lasituotteissa.
Holmiumin, joka on saanut nimensä Tukholman latinankielisen nimen () mukaan, löysivät Marc Delafontaine ja Jacques-Louis Soret vuonna 1878 spektristä. Myöhemmin samana vuonna Per Teodor Cleve riippumattomasti löysi alkuaineen oksidimuodossa.
Holmiumia ei esiinny vapaana, vaan yhdistyneenä muihin alkuaineisiin gadoliniitissa ja monatsiitissa sekä muissa harvinaisissa maametallimineraaleissa. Holmium on hyvin harvinaista maankuoressa, tyypillisesti monatsiittihiekka sisältää vain 0,05 % holmiumia. Kaiken luonnossa esiintyvän holmiumin muodostaa sen ainoa vakaa isotooppi Ho-165, mutta sille tunnetaan 35 radioisotooppia joista pysyvin on Ho-163, jonka puoliintumisaika on 4 570 vuotta.
Suuret määrät holmiumsuoloja voivat olla elimistölle vaarallisia. Kuitenkin muiden harvinaisten maametallien tavoin holmiumin akuutti myrkyllisyys näyttäisi olevan suhteellisen vähäinen. Holmiumilla ei ole mitään tunnettua biologista roolia.
Edikti
Edikti (latinan "edictum") on ilmoitus laista, jonka tyypillisesti antaa yksinvaltias. Nykyään niitä antaa lähinnä paavi.
Rooman valtakunnassa edikti oli alun perin virkamiehen suullisesti antama ilmoitus virkakauden ohjelmasta. Myöhemmin ilmoitukset annettiin kirjallisesti. Keisariajalla
ilmoituksista tuli lainvoimaisia. Esimerkkejä kuuluisista edikteistä ovat Milanon edikti, joka lopetti kristittyjen vainot, ja Diocletianuksen hintaedikti, joka yritti huonolla menestyksellä hillitä laukkaavaa inflaatiota.
Zosimos
Zosimos oli bysanttilainen historioitsija ja virkamies 400- ja 500- lukujen vaihteessa.
Zosimoksen teos "Nea historia" (Uusi historia) kävi läpi Rooman valtakunnan historian Augustuksesta Alarikin Rooman valloitukseen. Viimeisten 15 vuoden osalta hän on ajan tärkein lähde. Zosimos, joka ei ollut kristitty, piti Rooman rappion syynä kristinuskoa ja Konstantinus Suurta. Zosimos ihaili perinteistä roomalaista uskontoa ja tapoja.
Hänen tiedetään olleen lakimies jolla oli yhteyksiä Konstantinopolin taloushallintoon.
Tulum
Tulum on kunta Jukatanin niemimaalla Quintana Roon osavaltiossa Meksikossa noin 130 kilometriä etelään Cancúnista Karibianmeren rannalla. Vuonna 2010 kunnassa oli noin 28 000 asukasta, joista noin 18 000 asui kunnan samannimisessä keskustaajamassa. Muita Tulumin kunnan kyliä ovat Akumal, Cobá ja Ciudad Chemuyil, joissa on noin 1300 asukasta kussakin.
Tulumin keskustaajama on merkittävä turistinähtävyys, koska siellä sijaitsevat esikolumbiaanisen mayakaupungin rauniot. Alue jakautuu kolmeen: arkeologinen kaivausalue, moderni "pueblo" (kylä) ja hotellikeskittymä.
Tulum merkitsee "muuria", mutta entiset asukkaat kutsuivat sitä ilmeisesti nimellä "Zama", eli "aamunkoitto".
Useimpien arkeologien mielestä Tulum oli asutettuna mayojen myöhäisellä jälkiklassisella kaudella (1200—1521). Varhaisin päiväys, joka alueelta on löydetty, on vuodelta 564. Merkintä on steelassa, joka on nykyisin British Museumissa. Kivipaasi on luultavasti tuotu Tulumiin Tankahista, joka sijaitsee neljä kilometriä Tulumista pohjoiseen. Nykyisin jäljellä olevat rakennelmat ovat vuosilta 1200–1450. Kaupunki pysyi asutettuna espanjalaisten konkistadorien vallattua Jukatanin, mutta se hylättiin 1500-luvun loppuun mennessä.
Ensimmäisen yksityiskohtaisen kuvauksen raunioista julkaisivat arkeologit John Lloyd Stephens ja Frederick Catherwood vuonna 1843.
Tulum oli mayojen satamakaupunki, jonka kautta kulki turkooseja ja jadetta. Sen ympäri rakennettiin 784 metriä pitkä muuri, joka oli kolmesta viiteen metriä korkea ja seitsemän metriä paksu.
Indium
Indium () on alkuaine, joka on harvinainen pehmeä, taipuisa ja helposti yhdistettävä metalli, joka kemiallisesti muistuttaa alumiinia tai galliumia mutta näyttää sinkiltä. Indiumin CAS-numero on 7440-74-6.
Indium on hyvin pehmeä hopeanvalkoinen metalli, jolla on kirkas kiilto. Taivutettaessa puhdas indium päästää korkeataajuisen "ulvahduksen". Indium liimautuu helposti lasiin.
Indiumilla on kaksi luonnossa esiintyvää isotooppia, In-113 ja In-115. Näistä yleisempi on In-115, joka on heikosti radioaktiivista. Sitä on luonnon indiumissa noin 95,71 prosenttia. Se hajoaa hyvin hitaasti tinaksi beta-emissiolla – puoliintumisaika on 441 biljoonaa vuotta. Sitä käytetään ydinreaktoreiden aktiivisuuden mittaamiseen, koska se absorboi helposti neutroneja.
Indium ei ole pahamaineinen kertyvä myrkky kuten naapuriaine kadmium, ja on melko harvinainen. Indiumin myrkyllisyydestä on ristiriitaisia tietoja. Joidenkin lähteiden mukaan se on vähän myrkyllistä kun taas toisten lähteiden mukaan hyvinkin myrkyllistä.
Ensimmäinen laaja-alainen sovellus indiumille löydettiin toisen maailmansodan aikaan laakerien päällystysaineena lentokoneissa. Myöhemmin sille löydettiin käyttöä metalliseoksissa, juotosmetallina ja elektroniikassa. 1980-luvulla kehitettiin indiumfosfidipuolijohteet (InP) ja indiumtinaoksidiohutkerrokset nestekidenäyttöihin. 1992 ohutkerrossovellukset olivat tulleet laajimmaksi loppukäyttöalueeksi. Muita käyttöjä ovat mm. alhaisessa lämpötilassa sulavat metalliseokset: 24 % indiumia ja 76 % galliumia on nestemäistä huoneenlämpötilassa. Lisäksi indiumia käytetään transistoreissa ja termistoreissa sekä peileissä, joissa se on korroosiota kestävämpi kuin hopea. Indiumin oksidia käytetään elektroluminesenssipaneeleissa.
Indiumin löysivät Ferdinand Reich ja Theodor Richter 1863, kun he olivat testaamassa sinkkimalmeja spektrografissa etsiessään talliumia ja näkivät indigon värisiä spektriviivoja. Richter eristi metallin 1867.
Indiumia eristetään pääasiassa sinkkimalmeista. Kanada on sen päätuottaja (31 tonnia vuonna 1997). Kiinan varannot ovat sitäkin suuremmat. Metallia on löytynyt myös Suomen rapakivialueilta, muttei hyödynnettävässä mittaluokassa.
Patriisi
Patriisit ( tai "patricii") olivat Rooman tasavallan perinnöllinen aatelisto. Ryhmä oli suljettu, eikä siihen otettu uusia sukuja. Toinen ryhmä olivat plebeijit. Patriiseille oli alun alkaen varattu monet valtion tehtävistä ja arvoasemista. Tasavallan aikana patriisisukujen määrä laski n. 50:stä ensin 22:een vuoteen 367 eaa. mennessä ja edelleen 14:ään tasavallan lopunaikoina. Patriiseja ei juuri enää ollut jäljellä 200 jaa. Patriisien ja plebeijien välinen jako menetti merkityksensä uusien jakolinjojen syntyessä tasavallan lopulla.
Kalifornium
Kalifornium on keinotekoinen aktinoideihin kuuluva alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Cf () ja järjestysluku 98. Radioaktiivisena transuraanina kaliforniumilla on hyvin vähän käyttöä, ja se löydettiin pommittamalla curiumia alfa-hiukkasilla (helium-ioneilla).
Kaliforniumin isotooppi Cf-252 (puoliintumisaika 2,6 vuotta) on hyvin vahva neutronisäteilijä ja siten äärimmäisen radioaktiivinen ja ilman tarvittavia säteilysuojauksia, terveydelle haitallinen. Sitä on käytetty syövän sädehoidossa. Kaliforniumia käytetään neutronikosteusmittarina, joita käytetään löytämään vesi- ja öljykerroksia öljylähteissä ja kannettavana neutronilähteenä kullan ja hopean etsimisessä aktivointianalyysillä.
Kaliforniumia valmistivat ensimmäisenä Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä Stanley G. Thompson, Kenneth Street Jr., Albert Ghiorso ja Glenn T. Seaborg vuonna 1950. Se löydettiin vain kaksi kuukautta alkuaine berkeliumin jälkeen. Kalifornium on nimetty Kalifornian osavaltion mukaan.
Kaliforniumin pysyvin isotooppi on Cf-251, jonka puoliintumisaika on 898 vuotta. Kaliforniumille tunnetaan ainakin 20 radioisotooppia, joiden massaluvut ovat 237 ja 256 välillä.
Cf = isotoopin olemassaoloa ei varmistettu.
Lähde:
Uxmal
Uxmal on vanha maya-kaupunki Jukatanin niemimaalla Meksikossa 78 kilometriä etelään Méridan kaupungista. Sen rauniot ovat suosittu matkailukohde. Alue kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Nimen oletetaan merkitsevän muinaisella maya-kielellä "rakennettu kolmesti", tosin tästä ei ole täyttä varmuutta ja todellisuudessa se rakennettiin viidesti.
Uxmalin alueella oli ollut asutusta jo noin vuonna 800 eaa., mutta varsinainen kaupunki kehittyi vasta jälkiklassisella kaudella noin 650–1000 jaa. Arkeologisten tutkimustan ja radiohiiliajoituksen perusteella merkittävimmät rakennustyöt tehtiin vuosien 700–1000 välillä. Perimätiedon mukaan kaupungin perusti vuonna 751 Tutul Xiu -ryhmään kuulunut Ah-Kuy-Tok-Tutul-Xiun johtama ryhmittymä. Tutul Xiut tulivat seudulle todennäköisesti nykyisen Tabascon osavaltion alueelta Usumacintajoen alajuoksulta.
Kaupunki kehittyi kahdessa vaiheessa. Ensin se kasvoi maalaiskylästä merkittäväksi poliittiseksi ja hallinnolliseksi keskukseksi. Sen jälkeen siitä kehittyi Jukatanin niemimaan lounaisosia hallinneiden kaupunkivaltioiden merkittävin keskus. Ensimmäisessä vaiheessa kaupunkiin rakennettiin muun muassa erilaisia veden varastointiin suunniteltuja rakennelmia ja toisessa vaiheessa kaikki merkittävimmistä rakennelmista. Ainoa arkeologisten lähteiden perusteella tunnettu Uxmalin hallitsija oli Chan Chak K’ak’nal Ajaw, joka nousi valtaan noin vuonna 890. Hänen väitetään rakentaneen kaikki suurimmat rakennukset.
Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä kuinka kauan Uxmalin valtakausi kesti, mutta vuoteen 1200 mennessä se ja muut Puucin alueen kaupungit oli hylätty. Eräs mahdollinen syy oli Chichén Itzán vallan kasvu.
Ensimmäisen kuvauksen Uxmalin raunioista julkaisi Jean-Frédéric Waldeck vuonna 1836. John Lloyd Stephens ja Frederick Catherwood kävivät siellä vuonna 1841 ja julkaisivat melko tarkkoja ja yksityiskohtaisia piirustuksia. Frank Blom suoritti ensimmäisiä kaivauksia vuosina 1929, 1936 ja 1938. José A. Erosa aloitti 1943 Meksikon opetusministeriön alaisuudessa alueen entisöintityöt.
Protektionismi
Protektionismi tarkoittaa taloustieteellisenä terminä valtion sisäisillä markkinoilla toimivien eli kotimaisten tuottajien suojelemista torjumalla ulkopuolista kilpailua esimerkiksi suojatullein, valtion suoralla tai epäsuoralla avulla, protektiivisin tariffein tai kiintiöin. Syitä protektionismiin ovat oman tuotannon suojaaminen, työllisyyden ja omavaraisuuden turvaaminen.
Protektionismi oli keskeinen osa merkantilismia. Liberalismin kannattajat ovat 1700-luvulta alkaen väittäneet protektionismin hyödyttävän vain valtion suojelullaan suosimia yrityksiä kansalaisten kustannuksella ja sanoneet vapaakaupan olevan yleinen etu. Protektionismin vastustajien mukaan teollisuudenalojen suojelu tyypillisesti johtaa kilpailukyvyn heikkenemiseen, kun kilpailupaine ei enää pakota toiminnan tehostamiseen ja tuotteiden parantamiseen. Liberalismin perinteinen perustelu on suhteellisen edun periaate, jonka mukaan jokainen maa pärjää paremmin, jos tekee vain niitä tuotteita, joita maassa kannattaa tehdä, ja tuo muut tuotteet ulkomailta. Protektionismia perustellaan kuitenkin usein turvallisuuspoliittisilla näkökohdilla.
Maailmantaloudessa oli 1930-luvulla vallalla protektionismi. Monen suomalaisen tuotteen synty ajoittuu 1930-luvun protektionismiin. Toisaalta se vaikutti maatalouteen Suomessa. Esimerkiksi Suomen omavaraisuus viljan suhteen nousi noin 40 prosentista noin 90 prosenttiin vuoteen 1938 mennessä. Myllyteollisuus kasvoi, samoin maatalouskoneiden tuotanto.
Kolmas Mooseksen kirja
Kolmas Mooseksen kirja (Leviticus, , ”Leeviläisten kirja”; , ”Ja Hän kutsui”) on kolmas viidestä Mooseksen kirjasta (pentateukki), eli juutalaisten pyhän kirjoituksen Tooran kolmas kirja. Se on myös kristittyjen Raamatun Vanhan testamentin kolmas kirja.
Neljäs Mooseksen kirja
Neljäs Mooseksen kirja (Numeri, , ”Numerot”; , ”Erämaassa”) on neljäs viidestä Mooseksen kirjasta (pentateukki), eli juutalaisten pyhän kirjoituksen Tooran neljäs kirja. Se on myös kristittyjen Raamatun Vanhan testamentin neljäs kirja. Nimi "Numeri" ja englantilainen nimi "Book of Numbers" johtuvat siitä, että kirjan alussa kerrotaan väestönlaskennasta ja luetellaan eri heimoihin kuuluneiden israelilaisten lukumäärät.
Viides Mooseksen kirja
Viides Mooseksen kirja (Deuteronomium, , ”(Lain) toisto”; , ”Sanat/Asiat”) on viimeinen viidestä Mooseksen kirjasta (pentateukki), eli juutalaisten pyhän kirjoituksen Tooran viimeinen kirja. Se on myös kristittyjen Raamatun Vanhan testamentin viides kirja. Suurimman osan sitä muodostaa Mooseksen pitämäksi esitetty pitkä puhe. Lain toiston lisäksi se toimii lain selityksenä.
EUMETSAT
EUMETSAT on Euroopan sääsatelliittijärjestö, joka on perustettu 19. kesäkuuta 1986. Siihen kuuluu 26 jäsenmaata ja viisi liitännäisjäsentä.
Eumetsatin pääkonttori on Darmstadtissa Saksassa. Siellä otetaan vastaan satelliittien mittausdata, ohjataan satelliittien toimintaa ja analysoidaan dataa.
Eumetsat tuottaa jäsenilleen reaaliaikaisia sääsatelliittikuvia ja mahdollisuuksia osallistua satelliittien keräämän tiedon sovellusohjelmiin. Suomesta Ilmatieteen laitos johtaa järjestön otsoniohjelmaa ja on mukana sen ilmasto-ohjelman toteuttamisessa.
Organisaatio sai alkunsa ESA:n Meteosat-satelliitista, joka laukaistiin vuonna 1977. Sen jälkeen eri valtiot neuvottelivat 1981 ja 1983 ja sopivat sääsatelliittiorganisaation pystyttämisestä. Euroopan sääsatelliittijärjestön toiminnan käynnisti 1986 pieni sihteeristö. Tammikuussa 1987 järjestö otti operoitavakseen Meteosat-satelliitit. 1991 se alkoi suunnitella seuraavan sukupolven sääsatelliittia, jonka nimi on Meteosat Second Generation (MSG). ESA tuki sen toimintaa vuoteen 1995 asti.
1990-luvulla alettiin suunnitella Eumetsat Polar System eli EPS-järjestelmää. Se on EUMETSAT:n ja Yhdysvaltojen National Oceanic and Atmospheric Administrationin (NOAA) yhteinen ohjelma, jossa kerätään säätietoa naparadoilla lentävillä satelliiteilla. Eurooppalaiset satelliitit ylittävät päiväntasaajan 9.30 UTC ja Yhdysvaltain (NOAA:n ja asevoimien) sääsatelliitit iltapäivällä. Näin saadaan ajallisesti kattavasti säätietoa koko maailmasta.
Jäsenmaita ovat Alankomaat, Belgia, Espanja, Irlanti, Iso-Britannia, Italia, Itävalta, Kreikka, Kroatia, Luxemburg, Norja, Portugali, Puola, Ranska, Romania, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Slovenia, Sveitsi, Suomi, Tanska, Tšekki, Turkki ja Unkari. Jäsenmaat rahoittavat järjestön toimintaa ja ovat myös sen toiminnan päähyödyntäjiä. Liitännäisjäseniä ovat Bulgaria, Islanti, Liettua, Serbia ja Viro. Liitännäisjäsenet maksavat puolet vähemmän jäsenmaksua kuin varsinaiset jäsenet.
Järjestön toimintaa johtaa hallintoneuvosto, joka kokoontuu vähintään kaksi kertaa vuodessa päättämään järjestön päälinjauksista ja rahoitustasosta. Suomea edustaa Ilmatieteen laitoksen pääjohtaja Petteri Taalas, joka on kesästä 2010 alkaen kolmen vuoden ajan hallintoneuvoston puheenjohtaja .
Hallintoneuvostoa tukevat työryhmät ovat: 
Suomella on edustaja kaikissa työryhmissä PAC:tä lukuun ottamatta.
Järjestö toimii satelliittiensa kehityksessä yhteistyössä Euroopan avaruusjärjestön kanssa. ESA on kehittänyt sen satelliitit.
Britannia (täsmennyssivu)
Britannia voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Ksenon
Ksenon on kemiallinen alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Xe (), järjestysluku 54 ja CAS-numero 7440-63-3. Ksenon on väritön, hajuton, hyvin raskas jalokaasu. Ksenonia on 90 miljardisosaa ilmakehän ilmasta, josta sitä voidaan jakotislata. Ksenonille on tuotettu useita happea ja fluoria sisältäviä yhdisteitä.
Ksenon on hajuton, väritön ja mauton kaasu. Sen sulamispiste on 161,3 Kelviniä ja kiehumispiste 165,1 Kelviniä. Tiheys on 5,88 g/l, ja se on neljä kertaa raskaampaa kuin ilma. Ksenonin lämmönjohtavuus on hyvin huono ja sen höyrystymisen entalpia matala.
Ksenonilta tunnetaan kahdeksan stabiilia isotooppia sekä 30 muuta isotooppia.
Ksenon on normaalioloissa inertti jalokaasu, mutta tarpeeksi voimakkaiden reagenssien kanssa se reagoi. Linus Pauling ennusti vuonna 1933, että XeF olisi syntetisoitavissa. Ensimmäinen ksenonyhdiste tehtiin 1962, kun englantilainen Neil Bartlett valmisti ksenonplatinafluoridia. Myöhemmin on luotu muitakin ksenonfluoridiyhdisteitä esimerkiksi di-, tetra- ja heksafluoridit. Siltä tunnetaan myös oksidit XeO ja XeO, jotka ovat räjähtäviä. Ksenonille tunnetaan yli 80 yhdistettä, jossa kaikissa on osallisena happea tai fluoria. Helsingin yliopistossa on tehty HXeH, HXeOH ja HXeCCH, jotka ovat stabiileja 40 Celsius-asteeseen saakka. Tunnetaan myös erittäin vahvasti hapettavia perksenaattisuoloja, jotka sisältävät perksenaattianionin (XeO), jossa ksenonin muodollinen hapetusluku on +VIII. Ne ovat kuitenkin melko stabiileja.
Ksenon on myrkytön, mutta monet sen yhdisteet ovat myrkyllisiä niiden hapettavien ominaisuuksien takia. Suurina pitoisuuksina se voi syrjäyttää ilmasta hapen.
Vuonna 1898 William Ramsay ja Morris Travers nesteyttivät ilmaa ja tutkivat sitä spektrofotometrisin keinoin. He olivat onnistuneet eristämään ilmasta neonin, argonin ja kryptonin ja onnistuivat lopulta eristämään myös ksenonin. Sana "xenon" on kreikan kielen sana ja tarkoittaa vierasta.
Ksenonia on 90 miljardisosa ilmakehän ilmasta. Tämä on myös ainut kaupallinen lähde ksenonille, ja sitä tuotetaan vuosittain noin tonni. Ksenon erotetaan ilmasta jakotislauksen avulla. Ksenonia on myös 30 ppt maankuoressa. 100 grammaa ksenonia maksaa noin 90 euroa.
Ksenonilla on hyvin vähän kaupallista merkitystä. Sitä käytetään jonkin verran valaistuksessa, sillä se tuottaa sinertävää valoa. Ksenonia käytetään solariumlampuissa ja ajovaloissa. Ksenonvalo on hyvin kirkas, jolloin sitä voidaan hyödyntää valokuvauksessa. Ksenonia käytetään kaarilampuissa tuottamaan ultraviolettivaloa.
Ksenonia käytetään myös radioaktiivisuuden havainnoinnissa. Ksenonin isotooppia Xe käytetään neutronien absorboimiseen, jolloin ydinreaktiot pysähtyvät.
Ksenonia voidaan käyttää lasereissa, joita voidaan hyödyntää dermatologiassa. Ksenonin isotoopeilla Xe ja Xe on lääketieteellinen sovellus. Näitä kahta isotooppia käytetään tutkimaan verenvirtausta sekä ilman virtausta keuhkoissa.
Ksenonin yksi käyttökohde on polttoaineena satelliittien ionimoottoreissa. Ksenon on hyvä aine tähän tarkoitukseen, sillä se ei ole reaktiivinen.
Tuomarien kirja
Tuomarien kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun seitsemäs ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen toinen kirja. Kirjan nimi viittaa sen sisältöön — se sisältää Israelin kansaa hallinneiden ja ohjanneiden tuomarien historian.
Kirjan nimi tulee siitä, että se käsittelee tuomareita. Teos kuvailee aikaa, joka sijoitetaan luvatun maan valloituksen ja kuningaskunnan perustamisen välille, jolloin tuomarien esitetään hallinneen Israelin heimoja. Raamatun kronologiassa aika sijoittuu noin vuosiin 1200-1000 eaa. Tuomarit olivat eräänlaisia heimopäälliköitä, joiden kuvataan nousseen johtamaan kansaa, kun nämä rikkoivat Herraa vastaan. Tutkimuksessa on kyseenalaistettu tällaisen jakson historiallisuus ja ehdotettu, että kyseessä on myöhemmin kehitelty historiantulkinta.
Babylonialaisen Talmudin mukaan kirjan on kirjoittanut Samuel. Eksegeettisessä tutkimuksessa on kuitenkin kiinnitetty huomiota siihen, että kirja rakentuu toisiinsa vain löyhästi liittyvistä kertomuksista. Epätasainen rakenne viittaa siihen, että Tuomarien kirjan kertomukset ovat alun perin eri ajoilta peräisin olevia erillisiä kertomuksia. Yksittäisten kertomusten ajoittaminen on kiistelty kysymys: ne saattavat perustua varhaisiin heimotraditioihin tai olla myöhäistä fiktiota. Tutkimuksessa esitetäänkin usein, että kertomusten kokonaisuus on toimitettu yhteen noin 500-400 eaa. osana Deuteronomistista historiateosta. Tätä toimitushistoriaa tutkittaessa on esimerkiksi huomattu, että kirjan alkupuolisko (Tuom. 1:1-2:5) on todennäköisesti lisätty kirjaan myöhemmin.
Kuolleenmeren kääröjen joukosta on löydetty yleisesti käytetystä Tuomarien kirjan masoreettisesta tekstistä poikkeava käsikirjoitus. Siitä puuttuu kokonaan jakso Tuom. 6:7-10, mikä vahvistaa, että katkelma on tekstiin myöhemmin tehty lisäys.
Ruutin kirja
Ruutin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun kahdeksas ja juutalaisen Raamatun Tanakhin kolmannen pääosion Ketuvimin viides kirja.
Kirjan kirjoitusajankohdasta ja kirjoittamisen syystä ollaan erimielisiä. Monien oppineiden mukaan kirja oli alun perin osa Tuomarien kirjaa, mutta että se erotettiin omaksi kirjakseen myöhemmin. Kirja on Vanhan testamentin lyhyin, jos Nevi'imin kaksitoista pientä profeettaa lasketaan yhdeksi kirjaksi. Myös kirjan kieli ja kuvaus vaikuttavat siltä, että se on kirjoitettu samaan aikaan Tuomarien kirjan kanssa, ja kirjan aloitusjae sijoittaa kirjan suoraan samaan aikaan.
Toisaalta kirja näyttää hyväksyvän ei-juutalaisten kanssa avioitumisen ja heidän kääntymisensä juutalaisuuteen, mikä vaikuttaisi sijoittavan kirjan persialaisen ajan varhaisille vuosille. Siihen aikaan Esra tuomitsi tällaiset avioliitot ja painosti israelilaisia hylkäämään ei-juutalaiset vaimonsa. Tämän teorian mukaan kirja on kirjoitettu vastaukseksi Esran uudistuksille ja tällaisten avioliittojen puolustukseksi väittäen, että Israelin suurimpana kuninkaana pidetty Daavid on myös tällaisen avioliiton jälkeläinen.
Ruut (רוּת, "Rut" "sääli") oli moabilainen nainen, jonka appi Elimelek ja anoppi Noomi olivat asettuneet asumaan Moabin maahan. Elimelek kuoli siellä, ja hänen kaksi poikaansa menivät naimisiin. Mahlon otti vaimokseen Ruutin, ja Kiljon otti vaimokseen Orpan. Myös pojat olivat kuolleet.
Noomi kuuli, että Juudan maan nälänhätä oli päättynyt, ja päätti palata. Hän pyyteli Orpaa ja Ruutia lähtemään, mutta Ruut oli kiintynyt Noomiin ja seurasi anoppiaan Betlehemiin elonkorjuun aikaan. He itse olivat köyhiä. Elimelekillä oli ollut perintömaa, mutta Noomin täytyisi myydä se, ellei maalle löydy lunastajaa. Elimelekillä oli Betlehemissä varakas sukulainen nimeltään Boas, joka osallistui elonkorjuuseen. Ruut poimi tähkäpäitä hänen pellollaan, ja kun Boas puhui hänelle ystävällisesti, Ruut lähetyi tätä anoppinsa neuvosta.
Boas viehättyi Ruutista, mutta kertoi, että lähempänä oli sukulainen, jolla oli ensioikeus lunastaa Elimelekein perintömaa, ja että tämän tuli ensin luopua oikeudestaan, ennen kuin Boas pystyi etenemään asiassa. Boas kutsui sukulaismiehen luokseen, ja kertoi hänelle, että hänellä oli oikeus lunastaa maa ja naida Ruut. Sukulainen kieltäytyi ja antoi Boasille kenkänsä, mikä oli rituaalinen tapa lunastus- ja vaihtokauppoja tehtäessä. Näin Boas osti maan Noomilta ja nai Ruutin. Heidän pojastaan Obedista tuli kuningas Daavidin isän, Iisain, isä.