hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Analyyttinen kemia
Analyyttinen kemia tutkii aineiden koostumuksia ja menetelmiä niiden määrittämiseksi. Määrityksessä käytetään hyväksi aineiden kemiallisia ja fysikaalisia ominaisuuksia.
Analyyttistä kemiaa hyödynnetään kemian eri alueiden lisäksi muun muassa lääketieteessä, ympäristötieteissä, teollisuudessa ja esimerkiksi rikosten selvittämisessä.
Analyyttinen tutkimus voidaan jakaa kahteen päätyyppiin:
Analyyttisen kemian menetelmiä ovat muun muassa titraukset, kromatografiat sekä gravimetriset, spektrofotometriset ja elektrometriset analyysit. Tehokkaita menetelmiä alkuaineiden määrittämiseksi ovat atomiabsorptiospektroskopia (AAS) ja induktiivisesti kytketty plasma-massaspektrometria (ICP-MS). Orgaanisia yhdisteitä voidaan tutkia esimerkiksi kaasu- tai nestekromatografian ja massaspektrometrian yhdistävillä laitteilla (GC-MS, LC-MS).
Instrumenttianalyyttiset tekniikat eli neste- ja kaasukromatografia, elektroforeettiset menetelmät, massaspektroskopia, spektrometria, AAS, ICP ja erilaiset kaasu- ja nestekromatografian detektointitekniikat ovat tarkempia ja herkempiä kuin monet vanhemmat tekniikat, kuten titraus. Uusimmilla tekniikoilla voidaan tutkia yhdisteitä, joiden konsentraatiot ovat jopa femto- (10) tai attogrammoja (10) yhdessä grammassa näytettä.
Lähes kaikkiin analyyttisiin menetelmiin sisältyy nykyään kaksi vaihetta. Ensimmäisessä erotetaan näytteen yhdisteet ja toisessa vaiheessa detektoidaan eli havainnoidaan ne. Kromatografiat ja elektromigraatiotekniikat ovat erotustekniikoita ja massaspektrometria ja spektrometria detektointitekniikoita.
Analyyttisen kemian tulokset esitetään aina tilastollisesti, eli näytteestä tehdään mielellään useampia analyysejä. Tulos annetaan analyysien keskiarvona ja tuloksen keskihajonta ilmoitetaan. Jos analyysiä toistetaan paljon ja sitä käytetään rutiininomaisesti, ei samasta näytteestä välttämättä tehdä kovin useita analyysejä. Sen sijaan analyysilaitteiston ja reagenssien kuntoa ja analyysejä suorittavan henkilön taitoja seurataan testaamalla tunnettu näyte säännöllisin väliajoin. Jos tunnetulle näytteelle saadaan analyysissä tilastollisesti poikkeava arvo tai jos tulokset muuttuvat vähä vähältä suuremmiksi tai pienemmiksi, tiedetään, että systeemi tulee tarkistaa ja osa tehdyistä analyyseistä tulee mahdollisesti suorittaa uudelleen.
Lopullinen ratkaisu
Lopullinen ratkaisu (, pidemmin "juutalaiskysymyksen lopullinen ratkaisu", "Endlösung der Judenfrage") oli Saksan kansallissosialistien suunnitelma ratkaista juutalaiskysymys täysimittaisella kansanmurhalla. Lopullinen ratkaisu johti siihen, että noin kaksi kolmasosaa Euroopan juutalaisista eli suunnilleen kuusi miljoonaa juutalaista yhdeksästä miljoonasta kuoli. Lopullisen ratkaisun toteutuksesta käytetään yleisesti nimeä holokausti.
Lopulliseen ratkaisuun johti sarja päätöksiä, jotka tehtiin kevään ja syksyn 1941 välisenä aikana. Valtakunnankansleri Adolf Hitler oli määrännyt ainakin joidenkin kohta valloittamiensa Neuvostoliiton alueiden juutalaisten surmaamisesta keväällä 1941. Kesällä SS-osastojen päämajoja kierrellyt SS:n johtaja Heinrich Himmler määräsi, että juutalaisten naisten, lasten ja vanhuksien tappamista ei tarvinnut välttää, mutta käsky ei ollut vielä täysin yksiselitteinen. Hermann Göring valtuutti 31. heinäkuuta Reinhard Heydrichin valmistelemaan holokaustin toteuttamisen päälinjoja. Virallisen kirjeen laati Heydrichin alainen Adolf Eichmann. Dokumenttia ei kuitenkaan voi katsoa käskyksi, joka olisi yksin tein toiminut laajamittaisen murhaohjelman alkusykäyksenä. Päätöksen lopullisesta ratkaisusta eli kaikkien juutalaisten tuhoamisesta natsit tekivät syksyllä 1941. Koska kirjallista dokumenttia päätöksestä holokaustin aloittamisesta ei ole löydetty, sen ajankohdasta on väitelty tutkijoiden piirissä kauan, eikä tarkkaa päivämäärää ole voitu antaa.
Historioitsija Christopher Browningin mukaan päätös jokaisen kiinnisaatavan juutalaisen murhaamisesta tehtiin 16. syyskuuta ja 25. lokakuuta 1941 välisenä aikana. Hitler ja Himmler tapasivat 16. syyskuuta. Parin päivän kuluttua Himmler ilmoitti Warthegaun käskynhaltijalle Arthur Greiserille, että Hitler tahtoi tyhjentää Saksan valtakunnan juutalaisista. Saksalaisten sotamenestyksen innoittamana Hitler oli sitä mieltä, että juutalaiset voitaisiin tuhota jo sodan aikana. Heydrich ilmoitti 10. lokakuuta, että Saksan juutalaiset kuljetettaisiin Lodziin, Riikaan ja Minskiin, ja ensimmäiset lastit saapuivat Lodziin jo kuuden päivän kuluttua. Himmler tapasi 13. lokakuuta Lublinin SS-poliisipäällikkö Odilo Globocnikin ja ilmeisesti tuossa tapaamisessa hyväksyi Belzecin tuhoamisleirin rakentamisen, joka alkoi 1. marraskuuta. Samaan aikaan natsit etsivät Puolan maaseudulta sopivia paikkoja tuhoamisleireille sekä sopivaa murhametodia.
Wannseessa järjestettiin 20. tammikuuta kokous, jossa Reinhard Heydrich tiedotti koolle kutsutuille virastoille, että hänen johtamansa RSHA ohjasi holokaustin toteuttamista. Päätös holokaustista oli syntynyt jo aikaisemmin, ja Wannseen konferenssi oli tiedotustilaisuus, joka osoitti sen, että kansanmurhasta oli tullut osa valtakunnan virallisesti harjoittamaa politiikkaa. Kokouksessa eri virastojen väliset suhteet myös selkeytettiin.
Wannseen kokouspöytäkirjat ja asiapaperit joutuivat liittoutuneiden käsiin toisen maailmansodan jälkeen, ja niitä käytettiin tärkeänä todisteena Nürnbergin oikeudenkäynnissä.
Raskas vesi
Raskas vesi on raskaan vedyn (deuterium) ja hapen yhdiste eli dideuteriumoksidi (DO). Siinä tavallisen vesimolekyylin molemmat vetyatomit ovat isotooppia H, jolla on myös nimi deuterium. Raskasta vettä käytetään mm. hidastimena luonnonuraanilla toimivissa ydinreaktoreissa (tällaisia reaktoreita ovat raskasvesihidasteiset ydinreaktorit, kuten muun muassa kanadalainen CANDU).
Raskasta vettä on pieninä pitoisuuksina kaikissa luonnonvesissä. Teollisuuden tarpeisiin puhdistettua raskasta vettä voidaan tuottaa usealla eri menetelmällä, kuten tislaamalla tavallista vettä tai nestemäistä vetyä sekä elektrolyysin avulla. Yleisin on kuitenkin menetelmä, josta käytetään nimeä "Chemical exchange". Tämä menetelmä perustuu siihen, että vaikka saman alkuaineen eri isotoopit ovat kemiallisesti identtisiä, niiltä kuluu samojen reaktioiden läpikäymiseen eripituiset ajat. Ero reaktioajoissa on kääntäen verrannollinen atomin massalukuun, ja on siten suurin juuri vedyn isotooppien välillä. Näin ollen luonnonvettä voidaan rikastaa raskaan veden suhteen altistamalla se reaktiolle, josta tavallinen vesi HO suoriutuu raskasta vettä DO nopeammin.
Vettä, joka muodostuu vedyn raskaimmasta isotoopista, tritiumista, kutsutaan joskus superraskaaksi vedeksi. Sitä esiintyy luonnossa hyvin vähän. Koska tritium on radioaktiivista, voidaan esimerkiksi vanhojen viinien ikä määrittää superraskaan veden pitoisuuden avulla samaan tapaan kuin muinaisjäännösten ikä radiohiiliajoituksessa.
Puhtaan raskaan veden useat ominaisuudet poikkeavat selvästi tavallisen veden ominaisuuksista kuten seuraava taulukko osoittaa. Puoliraskaalle vedelle, jossa vain toinen vetyatomi on deuteriumia, ei tällaisia ominaisuuksia voida ilmoittaa, koska sellaista ei ole voitu valmistaa puhtaana mainittavia määriä.
Svinhufvudin I hallitus
Svinhufvudin senaatti eli Itsenäisyyssenaatti (anakronistisesti myös Svinhufvudin I hallitus) oli itsenäisen Suomen tasavallan ensimmäinen hallitus, jota tuolloin vielä kutsuttiin nimellä senaatti.
P. E. Svinhufvudin johtamassa senaatissa olivat mukana kaikki merkittävät porvarilliset puolueet, ja se toimi 27. marraskuuta 1917 – 27. toukokuuta 1918. Svinhufvudin senaattia edelsi Setälän senaatti, jonka sosiaalidemokraatit olivat jättäneet. Svinhufvudin senaattia kutsutaan usein Svinhufvudin itsenäisyyssenaatiksi, sillä se laati ja antoi eduskunnalle Suomen itsenäisyysjulistuksen 4. joulukuuta 1917. Suomen sisällissodan aikana Svinhufvudin senaatti muodosti valkoisen osapuolen hallituksen. Punaisten miehittäessä Helsinkiä ja eteläistä Suomea osa senaatista toimi 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918 Vaasasta käsin, mistä ajasta käytetään nimitystä Vaasan senaatti.
Traakia
Traakia (, ja , , , ) on historiallinen alue Kaakkois-Euroopassa Balkanilla. Siihen kuuluvat Kreikan koillisin osa eli Länsi-Traakia, Turkin Eurooppaan kuuluva alue eli Itä-Traakia sekä eteläinen Bulgaria.
Nimellä Traakia on eri aikoina tarkoitettu eri laajuista aluetta. Vanhalla ajalla traakialaiset asuivat alueella, joka käsitti nykyisen Bulgarian ja Euroopan-puoleisen Turkin, Koillis-Kreikan sekä itäosan nykyistä Serbiaa ja Makedoniaa. Pohjoisessa se rajoittui Tonavaan, idässä Mustaanmereen ja Marmaramereen, etelässä Aigeianmereen ja lännessä Vardar- ja Iso Morava -jokiin. Roomalaisaikana Traakian provinssi oli hieman pienempi; sen pohjoisrajana olivat Balkanin vuoret ja länsirajana Mesta-joki.
Kreikkaan kuuluva Traakian osa kuuluu hallinnolliseen alueeseen Itä-Makedonia ja Traakia. Turkkiin kuuluvasta Traakian alueesta käytetään myös nimitystä Rumelia.
Traakialaisten arvioidaan tulleen alueelle noin 1600–1200 eaa. pohjoisesta, kuten fryygialaiset ja lyydialaisetkin.
Traakia on kuulunut historiansa aikana monelle valtiolle. Kreikkalaiset perustivat siirtokuntia sinne noin 500-luvulta eaa. alkaen. Merkittäviä kreikkalaisia siirtokuntia olivat muun muassa Apollonia (nykyinen Sozopol), Perinthos (myöhemmin Herakleia, nykyinen Ereğli) ja Byzantion (nykyinen Istanbul).
Traakia joutui Persian vallan alle noin vuonna 513 eaa. Dareios I:n skyyttejä vastaan tekemän sotaretken aikana. Makedonian kuningas Filippos II:n (382 eaa.–336 eaa.) aikana Traakia joutui Makedonian vallan alle. Traakialaiset sotilaat taistelivat Aleksanteri Suuren armeijassa tämän sotaretkellä Persian valtakuntaa vastaan. Aleksanterin kuoleman jälkeen diadokit nimittivät Lysimakhoksen Traakian hallitsijaksi. Rooman valtakunnan vallattua Makedonian myös Traakia joutui Rooman vallan alle. Traakiasta tuli Rooman provinssi "Thracia" vuonna 46.
Bysantin valtakunta menetti Traakian Bulgarialle vuonna 917, mutta valtasi myöhemmin takaisin. Lopulta turkkilainen Osmanien valtakunta valtasi sen Bysantilta.
Ensimmäisessä Balkanin sodassa vuosina 1912–1913 Bulgaria ja Kreikka valloittivat kumpikin osan siihen saakka Turkille kuuluneesta Traakiasta. Uudet rajat vahvistettiin sodan lopettaneessa rauhansopimuksessa, jossa Turkin Euroopan-puoleiset alueet pienenivät nykyiselleen. Rauhansopimuksen mukaan Bulgarialle kuului myös osa Egeanmeren pohjoisrannikkoa, jonka se kuitenkin menetti Kreikalle ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Venuksen ylikulku
Venuksen ylikulku tapahtuu, kun Venus-planeetta kulkee radallaan suoraan Auringon ja Maan välistä. Ilmiö on samantapainen kuin auringonpimennys, mutta pitkän välimatkan vuoksi Venus näkyy Maahan vain pienenä pisteenä Auringon päällä.
Venuksen ylikulku on harvinainen ilmiö, joka toistuu tietyn säännöllisyyden mukaan siten, että kaksi ylikulkua tapahtuu kahdeksan vuoden välein ja tällaisten parien välillä kuluu vuorotellen 121,5 ja 105,5 vuotta. Saman parin ylikulut tapahtuvat joko kesäkuun alkupäivinä (kuten 2004 ja 2012) tai joulukuun alkupäivinä (kuten 1874 ja 1882).
Venus kulki Auringon editse 8. kesäkuuta 2004. Viimeisin ylikulku tapahtui 6. kesäkuuta 2012. Sen jälkeen seuraava ylikulku tapahtuu 105 vuoden kuluttua joulukuussa 2117.
Ylikulkujen avulla kyetään määrittämään Maan ja Venuksen välinen etäisyys melko tarkasti. Siksi niillä oli aiemmin suuri tieteellinen merkitys. Aurinkokunnan planeettojen suhteelliset etäisyydet on melko helppoa mitata, mutta absoluuttisten etäisyyksien määrääminen oli hyvin vaikeaa ennen tutkan keksimistä.
Aurinkoa voi tarkastella kaukoputkella tai kiikarilla heijastamalla sen kuva kaukoputken taakse tai käyttämällä himmentävää suodatinta, joka on objektiivin edessä. Katseluun voi käyttää myös mustaa hitsaussuojalasia, jonka tummuus on vähintään 14 diniä.
Kemoterapia
Kemoterapia tarkoittaa sairauden hoitamista kemiallisin menetelmin valmistetuin lääkeainein. Yleiskielessä se on vakiintunut käytettäväksi puhuttaessa syöpätautien lääkehoidosta solunsalpaajalääkkein (sytostaatit). Nämä hidastavat tai estävät solujen kasvua. Sytostaattien haittavaikutukset johtuvat pääasiassa niiden vaikutuksesta elimistön terveisiin soluihin.
Sytostaattien haittavaikutukset
Sytostaattien haittavaikutuksille ovat altteimpia tiuhaan jakautuvat solut, kuten limakalvojen, luuytimen, karvatuppien ja sikiön solut. Pahoinvointi on myös yleinen sivuvaikutus. Eri sytostaateilla on lisäksi omia erityisiä elimiä, joille ne aiheuttavat vauriota. Useat solunsalpaajista ovat lisäksi sikiövaurioita aiheuttavia (teratogeenisia).
Johtuvat solunsalpaajahoitojen aiheuttamista muutoksista luuytimen nopeasti jakautuvissa, verisoluja muodostavissa kantasoluissa.
Alentuneen valkosolumäärään liittyy suurentunut infektiovaara. Voidaan vähentää antamalla valkosolukasvutekijää (G-CSF tai GM-CSF). Hoito on tehokkain kun se aloitetaan ennalta ehkäisevästi, 24–48 tunnin sisällä ensimmäisen solunsalpaaja-annoksen annosta, kun valkosoluarvot ovat vielä normaalit.
Yleensä odotetaan spontaania korjautumista, joskus hoidetaan verihiutalesiirroilla.
Korjataan punasolusiirroilla, joskus pitkittyneeseen anemiaan erytropoietiinia (punasolukasvutekijää).
Liittyy useimpiin solunsalpaajahoitoihin, hiukset lähtevät 3–5 viikon kuluttua solunsalpaajahoidon aloittamista ja kasvavat yleensä takaisin hoitojen loputtua, joskus jo niiden aikana. Hiuspohjan voimakas jäähdyttäminen kylmäpäähineen avulla solunsalpaajan annon aikana ja jonkin aikaa annon jälkeen vähentää hiusten lähtöä.
Eri sytostaatit ja yhdistelmät aiheuttavat pahoinvointia hyvin vaihtelevasti. 
Akuutisti hoitona ensisijaisesti metoklopramidi (20mg). Voimakkaampaan pahoinvointiin serotoniinireseptorin (5-HT-3) salpaaja (ondansetroni 8 mg, tropisetroni 5 mg tai granisetroni 3 mg). Tehoa voidaan parantaa deksametasonilla (10mg i.v.). 
Pitkittyneessä pahoinvoinnissa metoklopramidi (10–30 mg x 3), tarvittaessa yhdessä kortikoidin kanssa. Jos tästä ei ole apua, kannattaa serotoniinireseptorisalpaajia käyttää.
Ennakoivaan pahoinvointiin (liittyy hoidon pelkoon, pelkkä ajatus tai sairaalaympäristö voi laukaista) voidaan käyttää bentsodiatsepiineja (loratsepaami 1–5 mg p.o.).
Antrasykliinit – sydänlihasvaurioita, viivästyneitä
Metotreksaatti, bleomysiinin mitomysiini, busulfaanin – keuhkojen kaasujen vaihdoin heikentyminen, vaikea erottaa syövän aiheuttamista muutoksista
Sisplatiini, metotreksaatti (suuret annokset) – munuaisvauriot
Vinkristiini, sisplatiini ja taksaanit – perifeerinen neuropatia → parestesia, lihaskivut ja –heikkous
Syklofosfamidi, ifosfamidi (suurina annoksina) - rakkoärsytystä l. kystiittiä
Useat solunsalpaajat – välitön kudostuho infuusion mennessä kudokseen.
Useat solunsalpaajat - limakalvovaurioita, maksan toimintahäiriöitä, elektrolyyttihäiriöitä, toiminnallisia sydänoireita ja allergisia reaktioita
Luuseri
Luuseri () on slangisana, joka tarkoittaa sananmukaisesti ”häviäjää”. Luuseri on kielteinen ilmaisu, joka tarkoittaa pelkuria, saamatonta ja avutonta ihmistä, joka halutaan leimata tyhmäksikin, ja jota kiusataan usein. Luuseriksi voidaan kutsua esimerkiksi epäsosiaalista nörttiä. Sanasta käytetään toisinaan myös kirjoitusasua ”looseri”.
Englanninkielisessä tietotekniikassa sana "luser" on sanaleikki, joka yhdistää sanat käyttäjä ("user") ja häviäjä ("loser"). Sanan historia on MIT-yliopistosta 1970-luvun puolestavälistä. Opiskelijoiden tietokonejärjestelmässä hakkeri vaihtoi järjestelmän tilan kertovassa tekstissä tekstin "users" tekstiksi "losers". Ylläpidon korjauksista huolimatta tämä uusiutui jatkuvasti ja lopulta päädyttiin komporomissiin "luser", joka sai jäädä.
IETF
The Internet Engineering Task Force (IETF) on Internet-protokollien standardoinnista vastaava organisaatio. Nykyinen Internetin perusta ja käytännössä kaikkien sovellusten pohjana toimivat protokollat ovat IETF:n aikaansaannoksia.
IETF:n päätoiminta tapahtuu sen työryhmissä, joiden tarkoituksena on tuottaa Request for comment-standardeja.
IETF:n koko perusidea verrattuna esimerkiksi ETSI-standardointiorganisaatioon on sen avoimuus, vapaus ja jopa anarkistisuus. Käytännön kehitystyö tapahtuu avoimilla sähköpostilistoilla, joille kuka tahansa saa liittyä. Tämä mahdollistaa standardien nopean ja tehokkaan hiomisen valmiiksi altistaen ne kuitenkin kritiikille koko niiden kehityskulun aikana.
Dystopia
Dystopia (; myös: "kakotopia", "antiutopia") on epätoivottava yhteiskunta, kauhukuva tulevaisuuden yhteiskunnasta. Termi on tarkoitettu utopian vastakohdaksi, ja sillä tarkoitetaan ihanneyhteiskunnan vastakohtaa, pelon utopiaa.
Dystopioiden kuvaus on merkittävä tieteiskirjallisuuden ja poliittisen satiirin muoto, joka on yleensä suuntautunut totalitaarisia yhteiskuntamuotoja vastaan. Usein termillä viitataan kuvitteelliseen lähitulevaisuuden yhteiskuntaan, jonka odotetaan syntyvän vallitsevien yhteiskunnallisten kehityssuuntien kiihtyessä huippuunsa. Tyypillisesti tuloksena on ihmisarvoa loukkaava sortoyhteiskunta tai nykyisin myös ekologisen katastrofin kokenut maailma.
Dystopioita on kuvattu varsinkin kirjallisuudessa, elokuvissa, TV-sarjoissa ja videopeleissä. Erityisen suosittua dystooppisen maailman kuvaaminen on kyberpunk-kirjallisuudessa.
Useimmiten dystopia esiintyy varoituksena tai satiirina. Dystopioita tarkastelleen kirjallisuudentutkija Maria Mäkelän mukaan dystopiakirjallisuutta onkin verrattu kanarianlintuun, joka varoittaa kaivostyöläisiä sopimattomasta ilmanlaadusta.
Varoittamisen funktio näkyy jo Voltairen satiirisessa teoksessa "Candide" (1759), jonka on sanottu innoittaneen monia 1900-luvun dystopioista. Ne eroavat utopioista, koska ne eivät kuvaa mitään täysin uutta, uljasta maailmaa vaan nykymaailman varjopuolten nousua dominoiviksi elementeiksi.
Dystopioita on mahdollista tulkita myös toivon näkökulmasta. Vaikka ne kuvaavat vaaroja ja pelkoja, ne samalla auttavat tiedostamaan, mikä ei ole hyväksi. Tätä ajatusta on pitänyt esillä utopioista ja dystopioista kirjoittanut filosofi Keijo Lakkala. Lisäksi on huomattu, että 2000-luvun "uusissa dystopioissa yhteiskunnan oloja vastustavat kapinalliset eivät tuhoudu ja ympäristökatastrofin jälkeisessä maailmassa ihminen kykenee järjestämään elämänsä".
Poliittisen dystopian luonteeseen kuuluu jonkin asian, ajattelutavan tai yhteiskunnallisen liikkeen vastustaminen kaunokirjallisuuden keinoin. Tunnetuimpia tyyppejä ovat kapitalismin, sosialismin ja fasismin vastaiset dystopiat. Kritiikin kohteet voivat kuitenkin olla häilyviä ja monitulkintaisia. Esimerkiksi George Orwellin klassikkoromaania Vuonna 1984 on pidetty niin kapitalismin kuin sosialisminkin haastajana.
Dystooppisessa tieteiskirjallisuudessa tulevaisuuden yhteiskunta ja teknologia nähdään kielteisessä valossa. Toisaalta on huomautettu, että kyse on ennemminkin siitä, kuinka ihminen käyttää teknologiaa, kuin teknologiasta itsestään.
Dystopia-käsitettä käytti luultavasti ensimmäisenä John Stuart Mill parlamentissa pitämässään puheessa vuonna 1868.
Utopia
Utopia (muinaiskreikan kieltävä etuliite "u-" sekä "topos" ’paikka’ – sananmukaisesti siis ”paikka, jota ei ole”) tarkoittaa jonkinlaista tulevaisuuden ihanneyhteiskuntaa. Sävyltään se yleensä liittyy oikeisto- tai vasemmistoutopioihin tai uskontoon. Termi tulee Thomas Moren samannimisestä kirjasta, jossa hän kuvaa omaa ihannekuvaansa kollektivistisesta yhteiskunnasta. Tämän jälkeen termiä on käyttänyt muun muassa Karl Marx pilkatessaan 1800-luvun alkupuolen sosialistisia teoreetikoita utopistisiksi sosialisteiksi. Myöhemmin termi utopia on laajentunut tarkoittamaan yleisesti jonkun henkilön ihannekuvaa yhteiskunnasta ja siitä, kuinka asioiden tulisi olla. Utopian vastakohtana on dystopia eli antiutopia.
Utopia saattaa ihanteena olla idealistinen tai käytännönläheinen, mutta erityisesti arkikielessä termi viittaa yleensä optimistiseen, idealistiseen ja mahdottomaan täydellisyyteen. Kutsuttaessa jotakuta "utopistiksi" tarkoitetaan usein, että hän on niin sanottu "taivaanrannan maalari", joka ei ymmärrä tai ajattele realiteetteja.
Nykyisin utopialla ymmärretään yleensä yhteiskunnallista tilaa, mutta perinteisen myytin mukaan utopia on käsitetty maagisena paikkana, jonka sijainti on tuntematon tai jonne pääsy on sallittu vain valituille. Tällaisen utopiamyytin ilmentymiä ovat Atlantis, Eldorado, Shangri-La ja Paratiisi. Kuvitteellisten lisäksi on koko joukko konkreettisia ihanneyhteiskuntayrityksiä. Suomalaiset ovat perustaneet niitä toistakymmentä. Tunnetuimmat olivat Sointula Kanadassa, Colonia Finlandesa Argentiinassa ja Penedo Brasiliassa.
Koska utopia tarkoittaa onnelaa tai ihanneyhteiskuntaa, utopiakertomusten juuret ovat uskonnollisessa perinteessä, sillä erilaiset taivaskäsitykset luvatusta maasta kuuluvat moneen uskontoon. Tuonpuoleisista, harvoille ja valituille kuuluvista taivas- ja paratiisikäsityksistä poiketen utopiassa ihmiset voivat itse luoda ihanneyhteiskunnan määrätietoisella työllään.
Albert Camus
Albert Camus () (7. marraskuuta 1913 Mondovi, Ranskan Algeria – 4. tammikuuta 1960 Villeblevin, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, lehtimies ja filosofi sekä yksi eksistentialismin ja absurdismin johtohahmoista.
Lapsuutensa ja nuoruutensa Camus vietti Ranskan silloisessa siirtomaassa Algeriassa. Hänen isänsä kaatui ensimmäisessä maailmansodassa, kun Albert oli vuoden ikäinen, ja poika eli köyhissä oloissa kuuron äitinsä ja isoäitinsä kanssa. Myös Albertin eno oli kuuro. Albert opiskeli lukiossa ja aloitti filosofian opinnot yliopistossa, mutta ne keskeytyivät hänen sairastuttuaan tuberkuloosiin. Camus liittyi 21-vuotiaana Algerian kommunistiseen puolueeseen, mutta hänet erotettiin kaksi vuotta myöhemmin. Hän oli mukana työväenteatterin toiminnassa ja työskenteli lehtimiehenä, kunnes muutti vuonna 1940 Ranskaan. Toisen maailmansodan aikana hän toimi aktiivisesti Ranskan vastarintaliikkeessä. Maan vapauduttua hänestä tuli "Combat"-lehden päätoimittaja.
Camus'n tunnetuimpia teoksia ovat "Sivullinen" (1942), "Rutto" (1948) ja "Kapinoiva ihminen" (1953). Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1957. Hän oli Rudyard Kiplingin jälkeen nuorin palkinnon vastaanottaja.
Kylmän sodan aikana Camus syrjäytyi Ranskan älymystön keskuudesta. Algerian sotaan hän omaksui maltillisen kannan, ja hänestä tuli epäsuosittu niin Ranskassa kuin Algeriassakin. Hän muokkasi muiden teoksia teatteriin (mm. Pedro Calderón, Fjodor Dostojevski, William Faulkner).
Camus kuoli vuonna 1960 auto-onnettomuudessa Pariisin lähellä.
Italialaisakateemikko Giovanni Catelli väitti vuonna 2011 italialaislehti Corriere della Serassa että Camus salamurhattiin. Catelli perusti väitteensä tšekkirunoilija Jan Zabranan päiväkirjoihin. Catelli huomasi, että italiankielisenä kirjana julkaistuista päiväkirjoista puuttui osa. Catellin mukaan Zabrana kuvaa siinä tapaamistaan venäläisen KGB-agentin kanssa. Agentti kertoi Zabranalle, että neuvostoagentit järjestivät auto-onnettomuuden, jossa Camus kuoli. Neuvostoagentit olivat asettaneet auton renkaaseen laitteen, joka sai sen räjähtämään tietyssä nopeudessa, Zabranan päiväkirjassa sanottiin.
Catellin mukaan Neuvostoliiton ulkoministeri Dmitri Shepilov määräsi Camus’n tapettavaksi, koska oli raivostunut kirjailijan ranskalaislehdessä vuonna 1957 julkaistusta artikkelista. Siinä Camus syytti ministeriä Unkarin kansannousun murskaamisesta.
Olivier Todd, entinen BBC:n Pariisin toimittaja ja kirjan "Albert Camus: Une Vie" ("Elämä") kirjoittaja, kuitenkin toteaa: "vaikka en millään lailla epäilekään etteikö KGB voisi tehdä jotain sellaista, en usko että tarina on totta".
James Earl Ray
James Earl Ray (10. maaliskuuta 1928 – 23. huhtikuuta 1998) oli yhdysvaltalainen mies, joka tuomittiin kansalaisoikeusliikkeen johtajan Martin Luther Kingin salamurhasta.
Ray pidätettiin 8. kesäkuuta 1968 Lontoossa Kingin 4. huhtikuuta tapahtuneesta salamurhasta ja hän tunnusti syyllisyytensä Memphisissä Tennesseessä 10. maaliskuuta. Hänet tuomittiin 99 vuodeksi vankilaan, ja hän vältti täten kuolemantuomion, vaikka on erittäin epätodennäköistä, että hänet olisi teloitettu, vaikka hänet olisi tuomittu kuolemaan, sillä Yhdysvaltain korkeimman oikeuden vuoden 1972 päätöksessä Furman vs. Georgia kumottiin kaikki kuolemantuomioita koskevat lait.
Ray peruutti tunnustuksensa kolmen päivän sisällä tuomiostaan ja väitti, että henkilö, joka tunnettiin salanimellä ”Raoul”, oli sekaantunut asiaan, kuten oli myös hänen veljensä Johnny, mutta ei hän itse. Hän vietti loppuelämänsä yrittäen menestyksettä perua syyllisyyden tunnustuksensa.
Ray ja kuusi muuta vankia pakenivat vuonna 1977 vankilasta pian sen jälkeen kun Ray oli todistellut syyttömyyttään edustajainhuoneen salamurhia käsittelevälle komitealle "(House Select Committee on Assassinations)". Hänet saatiin kuitenkin kiinni ja hänet palautettiin vankilaan. Rangaistusta myös pidennettiin vankilapaon johdosta.
Ray kuoli hepatiitti C:n aiheuttaman munuaissairauden komplikaatioihin. Hepatiitti C oli luultavasti saatu verensiirrosta, jonka hän oli saanut vankilassa "(Brushy Mountain State Penitentiary)" tapahtuneen puukotuksen jälkeen.
Vuonna 1997 Martin Luther Kingin poika Dexter King tapasi Rayn ja tuki julkisesti hänen yrityksiään saada uusi oikeudenkäynti. Vuonna 1998 Kingin suku nosti kanteen Loyd Jowersia vastaan osallisuudesta Martin Luther Kingin murhaan johtaneeseen salaliittoon. Korostaakseen että kanteen tarkoituksena oli löytää totuus, Kingin suku vaati vahingonkorvauksena sata dollaria. Valamiehistö totesi Jowersin syylliseksi joulukuussa 1999. Oikeus myös katsoi että salaliittoon kuului myös valtiovallan edustajia.
26. elokuuta 1998 Yhdysvaltain oikeusministeriö käynnisti tutkinnan Jowersin väitteistä. Tutkinta valmistui kesäkuussa 2000. Jowersin väitteitä salaliitosta ei pidetty uskottavina.
Paul Erdős
Paul Erdős (syntymänimeltään Erdős Pál) (26. maaliskuuta 1913 Budapest – 20. syyskuuta 1996) oli tuottelias unkarilainen matemaatikko. Hän työskenteli kombinatoriikan, verkkoteorian, lukuteorian, klassisen analyysin, arviointiteorian, joukko-opin ja todennäköisyyslaskennan parissa. Hänet tunnetaan myös ”legendaarisesta eksentrisestä” persoonallisuudesta.
Paul Erdős syntyi Budapestissä 1913 Anna ja Lajos Erdősin kolmantena lapsena. Perheen kaksi vanhinta lasta kuolivat ennen Paulin syntymää.
Erdős väitteli matematiikan tohtoriksi Budapestin yliopistossa 1934. Väiteltyään hän lähti Unkarin kasvavaa juutalaisvastaisuutta pakoon Isoon-Britanniaan ja myöhemmin Yhdysvaltoihin.
Erdős ei yleensä viihtynyt pitkää aikaa samassa paikassa ja hänet tulikin tunnetuksi tavastaan kiertää ympäri maailmaa tapaamassa muita matemaatikkoja asuen ja työskennellen heidän luonaan muutaman päivän ennen kuin lähti seuraavan matemaatikon luokse. Omaisuus ei merkinnyt hänelle kovinkaan paljoa, hän kuljetti suurinta osaa omaisuudestaan mukanaan matkalaukussa. Hänen työtahtinsa oli hurja, usein hän teki jopa 19-tuntisia työpäiviä.
Erdős kieltäytyi alkoholista ja kutsui sitä myrkyksi, mutta joi runsaasti kahvia ja käytti muitakin stimulantteja. Hänen äitinsä kuoltua 1971 Erdős alkoi käyttää amfetamiinia ja metyylifenidaattia, ja jatkoi niiden säännöllistä käyttöä loppuelämänsä. Vuonna 1979 Erdős löi ystävänsä Ronald Grahamin kanssa 500 dollarin vedon siitä, pystyisikö olemaan kuukauden käyttämättä amfetamiinia. Erdős voitti vedon mutta piti sitä jälkikäteen kuukauden mittaisena taka-askeleena matematiikan kehitykselle, sillä ei kertomansa mukaan kyennyt sen aikana saamaan matemaattisia ideoita.
Erdős oli hyvin tuottelias ja uskoi vahvasti yhteistyöhön. Hän julkaisikin noin 1500 artikkelia yhteensä 485 muun matemaatikon kanssa. Yhteistyökumppaneita hänellä oli siten enemmän kuin kenelläkään toisella matemaatikolla. Hän kannusti muita matemaatikkoja jatkuvasti syöttämällä heille uusia ongelmia ratkottavaksi. Hän asetti tavoitteekseen etsiä matemaattisia lapsineroja ympäri maailmaa ja opastaa heitä.
Erdős loi oman yleiskielensä soveltamalla matemaattisia ilmauksia arkisiin asioihin. Esimerkiksi lapsi on "epsilon", matematiikassa pientä tarkoittava kreikkalainen kirjain.
Paul Erdős kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1996 ollessaan 83-vuotias. Hän ei ollut naimisissa eikä hänellä ollut lapsia.
Koska Erdős oli hyvin tuottelias, puhutaan Erdősin luvusta. Tämä tunnusluku määräytyy seuraavasti: ne, jotka ovat kirjoittaneet yhteisen artikkelin Erdősin kanssa, saavat Erdősin luvun 1. Matemaatikko, jolla on yhteinen artikkeli Erdősin luvun 1 omaavan henkilön kanssa, saa Erdősin luvun 2, ja niin edelleen.
Luettelo roolipelien julkaisijoista
Tämä on lista yrityksistä ja yksityisistä, jotka julkaisevat roolipelejä.
Euroopan neuvosto
Euroopan neuvosto (lyhenne EN) on Euroopan vanhin ja laajin poliittinen yhteistyö- ja ihmisoikeusjärjestö. Se perustettiin 5. toukokuuta 1949 Lontoon sopimuksella ja se koostuu 47 jäsenvaltiosta (vuoden 2012 tilanne). Neuvosto pyrkii edistämään jäsenmaidensa yhtenäisyyttä, suojelemaan ihmisoikeuksia ja moniarvoista demokratiaa, parantamaan elinolosuhteita sekä edistämään inhimillisiä arvoja. Neuvoston päämaja on Strasbourgissa Ranskassa. Neuvoston perustaminen liittyy vuonna 1947 alkaneeseen kylmään sotaan ja toisen maailmansodan jälkeisiä liberaaleja arvoja korostavaan Paneurooppa-liikkeeseen.
Neuvoston tärkeimmiksi tehtäviksi on vuodesta 1989 lähtien muodostunut muun muassa toimiminen kommunismin jälkeisten demokratioiden poliittisena ”ankkurina” ja näiden yhteiskuntien ihmisoikeustilanteen ”vahtikoirana”. Päätehtäviin kuuluu myös Keski- ja Itä-Euroopan maiden hallinnollisten ja muiden uudistusprosessien avustaminen.
Neuvoston yhteydessä puhutaan lähes koko Euroopan maanosasta (neuvoston jäsenenä 47 valtiota), ja siitä käytetään joskus muun muassa "Greater Europe" -nimitystä. Tämä siis poikkeaa huomattavasti siitä pienemmästä, 28 valtion alueesta, jonka Euroopan unioni muodostaa. Euroopan neuvostoa ei myöskään pidä sekoittaa EU:n Eurooppa-neuvostoon ("European Council"), jolla tarkoitetaan Euroopan "unionin" huippukokousta eli valtionpäämiestapaamista.
Euroopan neuvoston jäsenvaltiot ratifioivat Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen, minkä mainitsemista oikeuksista voi vedota sopimusta valvovaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen sen jälkeen kun mahdolliset kansalliset muutoksenhakukeinot on käytetty.
Euroopan unioni ja Euroopan neuvosto käyttävät samanlaista Euroopan lippua. Euroopan neuvoston kehittämän Euroopan lipun 12 kultaista tähteä muodostavat ympyrän, joka edustaa Euroopan kansojen liittoa. Kaksitoista tähteä kuvaavat täydellisyyttä ja yhtenäisyyttä. Lippujen sekaantumisen välttämiseksi Euroopan neuvosto käyttää usein myös tyyliteltyä Euroopan logoa, jossa on tyylitelty e-kirjain keskellä. Euroopan neuvosto on päättänyt vuodesta 1955 lähtien koko Eurooppaa edustavan lipun lisäksi myös muita myöhemmin Euroopan unioninkin käyttöön ottamia Euroopan symboleita, kuten esimerkiksi vuodesta 1972 lähtien käyttöön otetun Euroopan hymnin . Vuodesta 1964 Euroopan neuvoston perustamispäivää 5. toukokuuta 1949 juhlittiin Eurooppa-päivänä, myöhemmin Eurooppa-päivää ryhdyttiin viettämään 9. toukokuuta.
Euroopan neuvoston bujetti rahoitetaan pääosin jäsenmaiden lahjoituksilla. Kunkin jäsenmaan rahoitusosuus määräytyy kaavalla, joka ottaa huomioon maan asukasmäärän sekä bruttokansantuotteen. Suurimmat rahoittajamaat ovat Saksa, Iso-Britannia, Ranska, Italia, Venäjä ja Turkki, joiden osuus budjetista on lähes 65 %. Tämän lisäksi jäsenmaat voivat antaa vapaaehtoisia lahjoituksia Euroopan neuvoston ohjelmille.
Vuonna 2016 Euroopan neuvoston budjetti oli 442 255 900 euroa.
Enduro
Enduro on moottoripyörien luotettavuusajo. Kuljettajat taituroivat mitä erilaisimmissa maastoissa tiukan minuuttiaikataulun mukaan. Myöhästyminen aikatarkastusasemalta tietää sakkominuutteja. Reitin varrella on erikoiskokeita, joiden aikojen perusteella paremmuus ratkaistaan. Sekunteja mitataan niin motocrossradoilla, liukkailla nurmiradoilla sekä kunkin järjestäjämaan maastonmukaisella pätkällä. Portugalissa saattaa joutua ajamaan jyrkkiä vuorenrinteitä, kun taas Suomessa ylitellään soita kaksipyöräisellä.
Menestyneimpiä suomalaisia endurokuljettajia kautta aikojen ovat Juha Salminen, Kari Tiainen, Samuli Aro ja Mika Ahola.
Korkein kilpailutaso on Enduron maailmanmestaruussarja ja arvostetuin yksittäinen kilpailu ja samalla maajoukkueiden mm-kilpailu on kansainvälinen kuuden päivän ajo ISDE. Se järjestettiin Suomessa Haminan ja Kotkan seudulla vuonna 2011.
Suomessa ajetaan Enduron Suomenmestaruussarjaa.
Reima Pietilä
Frans Reima Ilmari Pietilä (25. elokuuta 1923 Turku – 26. elokuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1953. Vuosina 1973–1979 Pietilä toimi Oulun yliopiston arkkitehtiosaston professorina.
Pietilä työskenteli opiskeluaikana 1947 Ilmari Niemeläisen ja 1948–1949 Einari Teräsvirran toimistossa ja Ragnar Ypyän toimistossa ja oli valmistuessaan lähes 30-vuotias. Hänen läpimurotyönsä oli Brysselin maailmannäyttelyn Suomen paviljonki, johon hän on kertonut saaneensa innoituksen Aulis Blomstedtilta. Sen suunnittelussa hän käytti tilamoduuleja ja pyrki siinä sekä luonnonmukaiseen että älylliseen tulokseen.
Akateemikon arvonimen vuonna 1982 saanut Pietilä oli Suomen merkittävimpiä nykyarkkitehteja. Hänen työnsä ovat omaleimaisia ja rohkeasti tavanomaisista normeista poikkeavia suomalaisessa rakennustaiteessa. Useimmat töistään Pietilä teki yhdessä vaimonsa Raili Pietilän kanssa. Pietilöitä pidetään usein kansainvälisesti tunnetuimpina suomalaisina arkkitehteina Alvar Aallon jälkeen. Pietilä sai vuonna 1987 elämäntyöstään UIA-kultamitalin ("Union internationale des architectes").
Tyyliltään Pietilät edustavat orgaanista arkkitehtuuria.
Reima Pietilä sai 70-vuotissyntymäpäiväjuhlassaan sairauskohtauksen, johon hän kuoli seuraavana päivänä.
Pietilän mukaan on nimetty Tampereella Hervannan kaupunginosassa sijaitseva Pietilänkatu. Koska etunimi ei esiinny kadunnimessä, kaupunki on mahdollisesti halunnut kunnioittaa samalla Raili Pietilän työtä. Pietilät suunnittelivat Hervantaan niin sanotun keskusakselin, ja se on heidän laajin rakennuskokonaisuutensa Suomessa.
Taiteilija Tuulikki Pietilä oli Reima Pietilän sisar.
Tampereen kaupungin pääkirjasto
Tampereen kaupungin pääkirjasto (tunnetaan myös nimellä Metso) sijaitsee Tampereen keskustassa Hämeenpuiston puolivälissä. Se on Tampereen kaupunginkirjaston päätoimipiste.
Vuonna 1978 järjestettyyn Tampereen uuden pääkirjaston arkkitehtikilpailuun osallistui 120 ehdotusta, joista voittajaksi valittiin arkkitehtien Raili ja Reima Pietilän ehdotus ”Soidinkuvat”. Nimitys Metso tulee kirjaston ulkomuodosta ylhäältä katsottuna.
Palkintolautakunta piti Pietilöiden ehdotusta yksimielisesti selvästi muita ehdotuksia ansiokkaampana. Palkintolautakunta uskoi, että kaupunki saisi ehdotuksesta nykyaikaisen ja hyvin toimivan kirjastorakennuksen, joka samalla toisi kaupunkikuvaan mieliinpainuvasti omaleimaisen ja monumentaalisen lisän.
Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1983 ja ne kestivät kolme vuotta. Rakennus avattiin yleisölle 21. elokuuta 1986 ja vihittiin 10. lokakuuta 1986.
Kirjaston yhteydessä toimii kirjastokahvila Café Metso. Rakennuksen alakerrassa sijaitsi pitkään myös kaksi museota, Tampereen taidemuseon Muumilaakso ja Tampereen Kivimuseo. Ne joutuivat kuitenkin muuttamaan pois talon remontin vuoksi. Muumilaakso toimi tammikuun 2013 alusta vuoteen 2016 Tampereen taidemuseon alakerrassa. Vuonna 2017 Muumilaakso muutti Tampere-taloon ja sai uudeksi nimekseen Muumimuseo. Kivimuseo avattiin uudelleen Vapriikissa joulukuussa 2014.
Kirjastossa aloitettiin vuonna 2015 perusteellinen remontti. Se valmistui marraskuussa vuonna 2017 ja tuli maksamaan 11,5 miljoonaa euroa. Remontissa päivitettiin kirjaston kaikki toiminnot. Alakerran museoiden tilalle valmistui hiljainen tila, mikrofilmihuone ja avara oleskelutila. Lisäksi kirjaston parvikerrokseen siirtyi aiemmin Frenckellin vanhassa pannuhuoneessa toiminut Frenckellin Lehtilukusali.
Juhani Katainen
Reino Paavo Juhani Katainen (s. 30. marraskuuta 1941 Rovaniemi) on suomalainen arkkitehti.
Katainen syntyi opettajien Reino Katainen ja Hilkka Pasanen perheeseen. Hän avioitui 1998 Anne Jarvan kanssa. Ylioppilaaksi Katainen tuli 1959, arkkitehdiksi hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1965. Kataisella on ollut oma suunnittelutoimisto vuodesta 1968. Teknillisen korkeakoulun tuntiopettaja hän oli 1968–1969 ja erikoisopettaja 1969–1972. Katainen toimi Tampereen teknillisen korkeakoulun rakennussuunnittelun professorina 1988–2005 ja arkkitehtuurin osaston johtajana 1992–2005. Hänellä on ollut useita kansallisia ja kansainvälisiä alansa luottamustehtäviä, kuten Euroopan arkkitehtien järjestön varapuheenjohtajuus ja puheenjohtajuus. Hän on myös Yhdysvaltojen, Etelä-Korean ja Meksikon arkkitehtiliittojen kunniajäsen. Teknillisten tieteiden akatemian jäsen Katainen on ollut vuodesta 2002.
Katainen on toteuttanut muun muassa seuraavat suunnittelutyöt:
Katainen piti vuonna 2007 Helsingissä näyttelyn maalauksistaan ja on julkaissut kaksi teosta, "Heijastuksia Japanista" (2006) ja "Muistoja Japanista" (2007).
PKI
Public Key Infrastructure (PKI) eli suoraan käännettynä "julkisen avaimen perusrakenne/infrastruktuuri" tai kuvaavammin "julkisten avainten hallintajärjestelmä" on järjestely, joka vastaa julkisen avaimen salausjärjestelmien yhteen perushaasteeseen: miten luottaa vapaasti levitetyn julkisen avaimen aitouteen. Julkisen avaimen menetelmiä voi kyllä käyttää ilmankin PKI-järjestelyä. PKI on terminä peräisin X.509-standardista. PKI-järjestelmissä luotettava taho ("varmentaja") allekirjoittaa digitaalisesti julkisen avaimen tunnistetietoineen, jolloin allekirjoitettua avainta lisätietoineen ("varmenne") voidaan jakaa, ja sen vastaanottajat voivat teoriassa varmistua allekirjoituksen teknisen oikeellisuuden ja allekirjoittavan tahon luotettavuuden perusteella, että vastaanotetun avaimen tunnistetiedot ovat oikeat. 
PKI ideana on peräisin ajalta ennen Internetiä, mutta kovasta yrityksestä huolimatta PKI-markkinat ovat hyvin pienet. Suurin osa luottamuksellisesta viestinnästä, mukaan lukien kaupankäynti verkoissa, tapahtuu joko ilman PKI:tä tai sitä hyvin pinnallisesti soveltaen, lähinnä vain SSL-palvelinvarmenteen muodossa. PKI-järjestelmiin on kuitenkin investoitu huomattavia summia. Useimmat PKI-hankkeet ovat kuitenkin olleet melko vaatimattomia menestyksiä. Syiksi on mainittu mm. julkisen avaimen teknologian käsitteellinen vaikeus, X.509-standardin puutteet ja epämääräisyys ja siten yhteensopivuusongelmat sekä teknologian, busineksen, juridiikan ja politiikan sekoittuminen hankalasti varmenteiden luottamussuhteissa.
VTV arvostelee Suomen valtion varmennehankkeita:
http://www.vtv.fi/files/145/161_2008_Tunnistuspalvelut_NETTI.pdf
Vastaava tarkastusvirasto GAO sanoo Yhdysvalloissa:
http://www.informationweek.com/news/security/privacy/showArticle.jhtml?articleID=17301563
Uudessa-Seelannissa:
http://www.e.govt.nz/archive/services/see/see-pki-paper-14/chapter6.html
PKI Considered Harmful -sivusto:
http://iang.org/ssl/pki_considered_harmful.html
Luotettava tietojenkäsittely
Luotettava tietojenkäsittely () on tietokoneen tai muun järjestelmän luotettava ja turvallinen perusrakenne, joka valvoo tietoturvan toteutumista sovellusten ja käyttäjien kesken. Useimmin TCB:n muodostaa laitteisto ja käyttöjärjestelmä tietoturvapalveluineen.
Usean käyttäjän koneella on se ongelma, että eri käyttäjät saattaisivat lukea toistensa tiedostoja tai jonkin käyttäjän ohjelma saattaisi kirjoittaa toisen käyttäjän ohjelmien muistialueille. Käyttäjä voisi myös jättää sisäänkirjautumisruudun näköisen haittaohjelman käyntiin ja lähteä koneelta.
Käyttöjärjestelmä kuitenkin estää tällaiset toimet ja tarjoaa turvalliset perusraamit käyttäjien ja sovellusten ajamiselle. Tätä käyttöjärjestelmän osaa, jonka kautta kaikki sovellusten välinen vuorovaikutus tapahtuu, kutsutaan TCB-pohjaksi. Sovellukset eivät esimerkiksi saa kirjoittaa suoraan levylle johonkin tiedostoon, vaan niiden pitää pyytää käyttöjärjestelmää tekemään se puolestaan, jolloin käyttöjärjestelmä voi tarkistaa, että sovelluksella todella on oikeudet kirjoittaa tuohon tiedostoon.
Kaikissa käyttöjärjestelmissä ei TCB-pohjaa ole. Vanha MS-DOS sekä MS Windowsin työasemaversiot (95, 98 ja Millennium Edition) eivät juurikaan sisältäneet tällaisia tietoturvapalveluita, vaan käyttäjät voivat esimerkiksi vapaasti lukea toistensa tiedostoja. Windows NT:ssä sen sijaan oli melko vahva ja laaja TCB. SCO UNIXissa oli mahdollista ottaa käyttöön vahva TCB.
Yhdysvaltain puolustusministeriö on julkaissut 1980- ja 1990-luvuilla tietokoneiden turvallisuuteen liittyviä standardeja ja ohjeita, ns. Sateenkaarikirjojen sarjan (engl. "Rainbow Series"). Sen eräässä osassa, Oranssissa kirjassa (engl. "DoD Trusted Computer System Evaluation Criteria, "5200.28-STD), määritellään tietoturvaluokituksia käyttöjärjestelmien rakenteille. TCB ja sen tarjoamat erilaiset palvelut on sisällytetty kyseisiin määritelmiin.
Äärimmilleen vietynä tietoturvamekanismit ja TCB johtavat siihen, että edes järjestelmäylläpitäjällä ei ole oikeuksia tehdä kaikkia asioita järjestelmässä.
Jalmari Finne
Adolf Jalmari Finne (11. elokuuta 1874 Kangasala – 3. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, suomentaja, teatterinjohtaja sekä suku- ja asutushistorioitsija. Hänen nykymaineensa perustuu erityisesti Kiljusen herrasväestä kertovaan kirjasarjaan.
Jalmari Finnen vanhemmat olivat kirjakauppias J. Gustaf Adolf Finne ja Vilhelmina Westerling. Finnen lapsuudessa hänen perheensä piti kauppaa Kangasalan keskustassa. 1885 perhe muutti Helsinkiin. Finne pääsi ylioppilaaksi 1894 Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta. Näyttelijä Olga Poppius ja taiteilija, opettaja Hilkka Finne olivat Jalmari Finnen sisaria.
Finne toimi ohjaajana Suomalaisessa Teatterissa 1896–1903 ja johtajana ensin Kansallisteatterissa 1903–1904 ja sitten Viipurin Maaseututeatterissa 1904–1907 ja uudelleen 1913–1914. Tämän jälkeen hän jatkoi vapaana kirjailijana. Finnen kahdeksanosainen lastenkirjasarja hullunkurisesta Kiljusen herrasväestä ilmestyi vuosina 1914–1925. Sen lisäksi hän kirjoitti muita romaaneja ja näytelmiä. Finnen suomennoksiin kuuluu esimerkiksi Maurice Maeterlinckin ja Maurice Leblancin romaaneja ranskan kielestä, Zacharias Topeliuksen libretto Fredrik Paciuksen oopperaan Kung Karls Jakt sekä Richard Wagnerin oopperalibretto "Valkyyria" saksan kielestä. Historioitsijana hänen suuri saavutuksensa oli aloittaa Suomen asutuksen yleisluettelo. Finne harrasti myös sukututkimusta, grafologiaa, säveltämistä ja sanoittamista.
Finne kuoli 63-vuotiaana tammikuussa 1938. Hänet on haudattu synnyinpitäjänsä Kangasalan hautausmaalle.
Finnen muistelmateos "Ihmeellinen seikkailu. Ihmisiä, elämyksiä, mietteitä" ilmestyi postuumisti 1939. Omaelämäkerraksi tarkoitettu käsikirjoitus jäi kirjailijalta keskeneräiseksi hänen kuollessaan, ja valmiiksi sen toimitti Yrjö Kivimies. "Valitut teokset" julkaistiin vuonna 1957 yksiniteisenä. Se sisältää romaanit "Nuijasota" I–II ja "Sysmäläinen".
Vuonna 1940 aloitti toimintansa Jalmari Finnen säätiö, jonka perustamisesta Finne oli määrännyt testamentissaan. Säätiön tehtävä on "jatkaa Jalmari Finnen elämäntyötä erityisesti historian tutkimuksen alalla". Se on myös jakanut apurahoja vuodesta 1965 alkaen.
Finnen kunniaksi on nimetty Pirkanmaan Plättä, kotimaiselle nuortenkirjalle vuosittain myönnettävä palkinto. Ensimmäisenä palkinnon sai Anni Polva teoksestaan "Tiinakin ratsastaa" vuonna 1975. Palkinto on saanut nimensä Kiljusen perheen kuopuksen Plätän mukaan.
1921 – "Kiljusen pojat koulussa" (ohjaus Jalmari Finne, lyhytelokuva; opettajan roolissa Joel Rinne)
1938 – "Sysmäläinen" (ohjaus Valentin Vaala; samannimisen romaanin (1910) pohjalta)
1939 – "Rakuuna Kalle Kollola" (ohjaus Kalle Kaarna; näytelmän "Rakas univormu" (1932) pohjalta)
1951 – "Pitkäjärveläiset" (ohjaus Wilho Ilmari; samannimisen näytelmän (1923) pohjalta)
1981 – "Kiljusen herrasväki" (ohjaus Matti Kuortti)
TLS
Transport Layer Security (TLS), aiemmin tunnettu nimellä Secure Sockets Layer (SSL), on salausprotokolla, jolla voidaan suojata Internet-sovellusten tietoliikenne IP-verkkojen yli. Se on nykyisin yksi tavallisimpia tapoja suojata tietoliikennettä. Tavallisin TLS:n käyttötapa on suojata WWW-sivujen siirtoa HTTPS-protokollalla. Uusin TLS-versio 1.3 (korvaa vanhemmat SSL-versiot) määritellään standardissa RFC 8446.
SSL oli alun perin Netscape-selaimeen kehitetty salausprotokolla HTTP-yhteyksien eli WWW-sivujen suojaamiseen. Protokollaa ei kuitenkaan rajoitettu vain HTTP-protokollaan, vaan sillä voidaan suojata mitä tahansa TCP-yhteyksiä. Nykyisin sitä käytetään myös esimerkiksi SMTP-, POP-, IMAP-, LDAP ja IRC-yhteyksien salaamiseen.
Netscape luovutti kehityksen IETF-standardointiorganisaatiolle, joka sitten kehitti SSL-protokollasta oman versionsa ja antoi sille nimeksi TLS (Transport Layer Security). TLS 1.0 on SSL 3.0:n (julkaistu 1996) seuraaja.
SSL perustuu varmenteisiin, joilla sivustot todistavat olevansa hyvämaineisia. Varmenteita myöntävät yritykset (, CA), jotka takaavat varmenteen hakijan identiteetin. Selainvalmistajat puolestaan pitävät listaa luotetuista varmenteiden myöntäjistä. Nämä voivat myös delegoida myöntämisoikeuksia edelleen.
Esim. Mozillan listalla on yli 50 luotettua varmenteen myöntäjää.
Myöhemmin on esitetty epäilyjä, ettei järjestelmä ole enää luotettava. Maaliskuussa 2011 Comodo Groupin luottaman kumppanin palvelimelle murtauduttiin ja iranilaiset krakkerit saivat varmenteita haltuunsa. Yksittäisiä varmenteita voi perua, mutta vuoden 2011 selaimissa krakkeri voi estää toiminnon toiminnan selainten juuri siitä välittämättä.
Toisaalta kokonaisen varmenteen myöntäjän varmennetta ei voi käytännössä perua, koska tällöin rikottaisiin kaikkien sen asiakkaiden sivustot.
Edellä mainitun RFC 2246 -standardin lisäksi TLS-protokollaa laajennetaan standardeissa:TLS-kättelyä käytetään myös muissa käyttötarkoituksissa, kuten esimerkiksi EAP-protokollassa.
Sirukortti
Sirukortti (eli älykortti eli toimikortti) on muovinen kortti, johon on upotettu mikropiiri. Suurin osa sirukorteista on ISO-7816-standardin mukaisia luottokortin kokoisia muovikortteja, joiden toisessa päässä keskellä on yhdeksän kullanväristä kontaktipintaa. Yleisin ISO-7816-kortti nykyisin on tavallinen matkapuhelimesta löytyvä SIM-kortti. Sirukortit yleistyvät myös etenkin yrityskäytössä PKI-avainlaitteina.
Kortin päällä on yleensä korttinumero ja alla omistajan allekirjoitus.
Toistaiseksi kaikissa tavallisissa automaatti-, pankki- ja Visa Electron -korteissa on sirun lisäksi perinteinen magneettiraita.
Suomessa älykorttien tutkimus alkoi 1985 Otaniemessä. Vuonna 1987 alkoi Otaniemessä "Otakortin" koekäyttö. Kortille saattoi tallettaa rahaa, jolla voi maksaa ostoksia paikallisissa kaupoissa. Otakortti toimi myös kopiokorttina ja avainkorttina.
Sirukortit otettiin käyttöön 1990-luvun alussa puhelukorteissa sekä 1993 Avant-kortissa. Luottokorteissa siru tuli käyttöön 2000-luvun alussa.
Erilaisia sirukortti-käyttöjärjestelmiä:
Sirukorteilla voi olla erityyppisiä sovelluksia:
Mikrokivikausi
Mikrokivikausi on Harri "Wallu" Vaalion MikroBitti-lehdelle piirtämä sarjakuva, joka on ilmestynyt vuodesta 1985. Se kertoo Kivisten ja Sorasten tyyliin kivikauden ihmisistä. Sarja tapahtuu kuitenkin vuonna 3000 jaa., jolloin Yhdysvallat on pommittanut maailman kivikauden tasolle. Siksi tietokoneet ovat hahmoille tuttuja.
Päähenkilöt ovat tulivuoressa asuvat tietokoneguru Guru ja tämän vaimo Helka.