Ääntöpaikka
Konsonantin ääntöpaikka eli artikulaatiopaikka kertoo missä kohdassa ääntöväylää muodostetaan äänteen laatuun olennaisimmin vaikuttava kapeikko aktiivisen (esimerkiksi kielen osa) ja passiivisen puhe-elimen (esimerkiksi kitalaki) avulla. Kullakin kielessä kuin kielessä käytettävällä äänteellä on sille ominainen ääntötapa, ääntöpaikka ja fonaatio.
Jokaiseen ääntöpaikkaluokkaan liitetään aktiivinen ja passiivinen "artikulaattori" eli ääntämiseen osallistuva puhe-elin. Esimerkiksi []:n kaltaisissa bilabiaalisissa äänteissä alahuuli liikkuu kohti paikallaan pysyvää ylähuulta, jolloin alahuuli lasketaan aktiiviseksi ja ylähuuli passiiviseksi artikulaattoriksi. Labiodentaalisissa äänteissä, joihin muun muassa []-äänne kuuluu, samainen alahuuli liikkuu ylöspäin, mutta passiivisena artikulaattorina toimivat ylähampaat. Passiiviseen kovaan kitalakeen taas voi aktiivisena artikulaattorina koskea niin kielen kärki kuin kielen selkäkin. Ensimmäisessä tapauksessa puhutaan retrofleksisesta ääntymäpaikasta ja jälkimmäisessä palataalisesta.
Aktiivisia artikulaattoreita lasketaan tavallisesti olevan viisi: huulet (labiaaliset äänteet), kielen notkea etuosa (koronaaliset äänteet), kielen keski- ja takaosa (dorsaaliset äänteet), kielen tyvi yhdessä kurkunkannen eli epiglottiksen kanssa (radikaaliset äänteet) ja kurkunpää (laryngaaliset äänteet). Kaikki näistä voivat toimia toisistaan riippumatta. "Kaksoisartikulaatiossa" yhden äänteen muodostamiseen käytetään yhtäaikaisesti kahta eri aktiivista artikulaattoria.
Passiivisten artikulaattorien rajat eivät ole yhtä selviä. Kielen kärki tai selkä voivat liikkua esteettä pitkin kitalakea ja hammasvallia ilman, että pienet paikanmuutokset vaikuttaisivat merkittävästi äänteen laatuun. Lingvolabiaalinen ääntöpaikka liittyy saumattomasti interdentaaliseen, tämä taas dentaaliseen ja edelleen alveolaariseen, palataaliseen, velaariseen ja uvulaariseen. Monesti äänne voidaan tuottaa jossakin kahden nimetyn ääntöpaikan välimaastossa.
Myös aktiivisilla artikulaattoreilla kielen etuosa voidaan laskea jatkumoksi, jossa kielen kärjen alapinta (subapikaaliset äänteet) liittyy asteetta kielen kärkeen (apikaaliset äänteet) ja edelleen kielen lapaan (laminaaliset äänteet).
Konsonantteja, joilla on sama ääntöpaikka mutta eri ääntötapa tai fonaatio, kutsutaan "homorgaanisiksi". Esimerkiksi suomen kielen äänteet [] lausutaan kutakuinkin samassa kohtaa suuta siten, että kielen lapa koskettaa hammasvallia. Niiden ääntymäpaikka on alveolaarinen ja ne ovat keskenään homorgaanisia. Monissa kielissä nasaaleihin liittyy sääntö, jonka mukaan toisen konsonantin edellä ne ääntyvät homorgaanisina. Näin esimerkiksi suomessa sanan "elinpiiri" keskellä oleva konsonanttiyhdistelmä äännetään tavallisesti [], koska [] ja [] ovat kumpikin bilabiaalisia äänteitä. Sanassa "elinkeino" konsonanttiyhdistelmä äännetään [], koska edelleen [] ja [] ovat kumpikin velaarikonsonantteja.Kaikkiin yllä oleviin ääntöpaikkoihin voi liittyä nasaalisuutta ja lateraalisuutta.
Joissakin kielissä esiintyy konsonantteja, joita tuotettaessa suuonteloon luodaan yhtäaikaisesti kaksi yhtä suurta kapeikkoa. Äänteellä voidaan siis laskea olevan kaksi eri ääntöpaikkaa. Ilmiötä kutsutaan kaksoisartikulaatioksi. Kaksoisartikuloidun äänteen aktiivisten artikulaattoreiden tulee olla riippumattomia toisistaan, joten siihen voi osallistua enimillään yksi kustakin artikulaattoriluokasta labiaalinen, koronaalinen, dorsaalinen ja radikaalinen. Äänirakoa eli glottista ei tässä yhteydessä yleensä lasketa artikulaattoriksi, vaikka siinä muodostetaankin monelle äänteelle ominainen sointi. Varsinaista kapeikkoa ei glottiksessa voi kuitenkaan muodostaa. Kaksoisartikulaatiota esiintyy muun muassa monissa länsiafrikkalaisissa kielissä, joissa tavallisia äänteitä ovat labiovelaariset klusiilit [] ja []. Esimerkki tällaisesta kielestä on Nigeriassa puhuttava joruba.
Muita maailman kielissä esiintyviä kaksoisartikulaatioita ovat labioalveolaariset konsonantit [], jotka löytyvät itsenäisinä äänteinä ainoastaan Papua-Uudella-Guinealla puhuttavasta yélî dnyen kielestä. Somalin kielessä taas on uvulaariepiglottaalinen klusiili [].
Tavallisempi ilmiö maailman kielissä on lisäartikulaatio eli sekundaariartikulaatio. Tässä suuhun muodostetaan yksi kapeikko, joka lasketaan äänteen pääasialliseksi ääntöpaikaksi. Sen lisäksi ääntöväylän jokin toinen osa lähestyy jotakin toista – tai samaakin – passiivista artikulaattoria niin, että siitä syntyy puolivokaalimainen lisäsävy äänteelle. Tällöin puhutaan esimerkiksi "labialisoituneista labiaaleista" tai "palatalisoituneista velaareista".
Tyypillisiä lisäartikulaatioita ovat: