Adolf Eichmann
Otto Adolf Eichmann (19. maaliskuuta 1906 Solingen, Saksa – 31. toukokuuta 1962 Ramla, Israel) oli SS-everstiluutnantti, Obersturmbannführer natsi-Saksassa.
Eichmannia pidetään holokaustin (”lopullinen ratkaisu”, ) toteutuksen organisoijana. Hän järjesti keskitysleireille lähetettävien ihmisten tunnistamisen ja kuljetukset. Eichmann toimi päätöksentekijänä ja toteuttajana Saksan juutalaiskysymyksissä, häntä on pidetty kulissien takana toimivana pääpyövelinä, ja hänet tuomittiin sen vuoksi kuolemaan. Max Jakobson kiteyttää näkemyksensä muotoon, että Eichmann oli ”kansanmurhan kansliapäällikkö”.
Eichmann syntyi ja kasvoi Solingenissa Saksassa. Hänen isänsä Adolf Karl Eichmann oli liikemies ja kirjanpitäjänä paikallisessa voimalaitoksessa, ja perhe muutti isän työn mukana vuonna 1913 Linziin Itävalta-Unkariin, jossa hänen äitinsä Maria o.s. Schefferling kuoli. Eichmannin isä palveli ensimmäisessä maailmansodassa Itävalta-Unkarin armeijassa. Lapsena Eichmann oli melko tummahipiäinen, ja siksi muut lapset kiusasivat häntä usein juutalaisen näköiseksi. Hänen isänsä siirtyi öljyalalle Standard Oilin tytäryhtiön Vacuum Oil Companyn palvelukseen, jossa myös Adolf Eichmann työskenteli nuorena.
Eichmann liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen huhtikuussa 1932. Hän tutustui muun muassa Ernst Kaltenbrunneriin, jonka isällä oli ollut yhteisiä liiketoimia Eichmannin isän kanssa. Vuonna 1934 Eichmann palveli SS-alikersanttina Dachaun keskitysleirillä, jossa hän kiinnitti Reinhard Heydrichin huomion. Sen jälkeen hän liittyi turvallisuuspalveluun, Sicherheitsdienstiin, jonka Berliinin toimistoon hän pääsi töihin. SD:n ”juutalaisosaston” päälliköstä Edler von Mildensteinista tuli Eichmannin oppi-isä, joka innosti häntä perehtymään sionismiin ja juutalaisuuden historiaan.
Syyskuussa 1937 hän lähti yhdessä esimiehensä Herbert Hagenin kanssa Palestiinaan tutkimaan mahdollisuuksia juutalaisten siirtämiseksi Saksasta Palestiinaan. He matkustivat Haifaan, kävivät Karmel-vuorella ja kohtasivat saksalaisen tohtori Reichartin, jolta saivat perusteellisen selvityksen Palestiinan tilanteesta. Sen jälkeen he tapasivat Feivel Polkesiin, jonka kanssa he tutustuivat kibbutziin. Seuraavana päivänä brittiläiset vangitsivat heidät ja karkottivat maasta. He palasivat Saksaan Kairon kautta. Siellä he tapasivat Haganahin jäseniä, mutta keskustelujen sisällöstä kiistellään. Kairossa he tapasivat Palestiinan arabijohtajia, kuten Jerusalemin muftin Amin al-Husseinin. Jälkeenpäin he kirjoittivat raportin, jossa he esittivät siirtosuunnitelmien hylkäämistä. Eichmannin ja Hagenin mielestä se ei ollut taloudellisesti järkevää eikä sopinut Saksan politiikkaan, joka ei kannattanut juutalaisvaltion syntymistä Lähi-itään.
Matkan jälkeen Eichmann siirrettiin SD:n Wienin toimistoon, jolloin hänen vastuulleen tulivat Itävallan juutalaiset. Maaliskuussa 1938 Itävalta liitettiin Saksaan, jolloin pelko levisi itävallanjuutalaisten keskuuteen. Eichmann kehitti erityisen ”koontilinjan”, jolla juutalaisilta, jotka halusivat poistua maasta järjestelmällisesti, vietiin omaisuus, käteisvarat ja oikeudet. Muutamassa kuukaudessa Eichmannin toimisto oli siirtänyt 150 000 juutalaista, ja hänet siirrettiin järjestämään samankaltaista toimintaa Prahaan.
Lokakuussa 1939 Eichmannista tuli Valtakunnan pääturvallisuusviraston RSHA:n Amt IV B 4:n päällikkö. Amt IV B 4 (alun perin IV D 4) oli Gestapon alajaosto, jonka vastuulla oli juutalaisiin liittyvät asiat. ﻿Yksi hänen ajatuksistaan oli Euroopan neljän miljoonan juutalaisen siirtäminen Madagaskarille, mutta se osoittautui liian utopistiseksi. Sodan aikana Eichmann sai SS-Obersturmbannführerin arvon.
Eichmann osallistui vuonna 1942 Wannseen konferenssiin, jossa päätettiin ”juutalaiskysymyksen lopullisesta ratkaisusta”. Lopullinen ratkaisu tarkoitti juutalaisten pakkosiirtämisen sijaan joukkotuhoa. Sodan loppuvaiheissa Eichmann asui Budapestissa ja organisoi Saksan miehittämän Unkarin juutalaisten tuhoamista. Suuren osan likvidoivat unkarilaisen Nuoliristi-järjestön jäsenet, osa määrättiin raskaille kuolemanmarsseille kohti länttä.
Toisen maailmansodan jälkeen yhdysvaltalaisjoukot ottivat Eichmannin kiinni. Oltuaan vankina vajaan puoli vuotta hän onnistui kuitenkin toukokuussa 1945 pakenemaan vankileiriltä, koska häntä ei kyetty tunnistamaan. Hän matkusti kohti Bad Ischliä, mutta joutui matkalla yhdysvaltalaisten sotilaiden pidättämäksi heinäkuun lopussa tai elokuun alussa 1945. Valenimellä Otto Eckmann esiintynyttä Eichmannia pidettiin vankeudessa Oberdachstettenissä, josta hän karkasi vankitovereidensa avulla 1946 ja saapui maaliskuun alkupäivinä 1946 Celleen, jossa hän oli metsätyössä neljä vuotta. Eichmann lähti Saksasta vuoden 1950 alussa ja meni Italiaan, jossa muuan fransiskaanimunkki järjesti hänelle Ricardo Klementin nimelle kirjoitetun passin ja Argentiinan viisumin. Heinäkuun puolivälissä 1950 Eichmann matkusti Argentiinaan Buenos Airesiin. Hänen vaimonsa ja heidän kolme lastaan muuttivat Argentiinaan 1953. Paikallisessa saksalaisyhteisössä karkurin henkilöllisyys oli melko laajalti tiedossa.
Saksan liittotasavallan tiedustelupalvelu sai asiasta vihiä, mutta maan hallitus empi Eichmannin paljastamista, sillä se pelkäsi Eichmannin kertovan korkeiden virkamiesten ja poliitikkojen entisistä natsiyhteyksistä. Saksa kertoi kuitenkin tietonsa vuonna 1958 Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:lle, mutta CIA ei reagoinut asiaan, eikä kumpikaan maa ilmoittanut asiasta Eichmannia etsiville israelilaisille.
Israelin tiedustelupalvelu Mossad pääsi syksyllä 1959 muuta kautta selville Eichmannin piilopaikasta. Israelin salaisen palvelun joukot johtajanaan Peter Malkin kaappasivat Eichmannin Argentiinassa 11. toukokuuta 1960 maan lakien vastaisesti, ilman argentiinalaisten viranomaisten lupaa. Eichmann lennätettiin 21. toukokuuta 1960 salaa El Alin Bristol Britannia, 4X-AGE -lentokoneella Israeliin. Argentiina katsoi tapauksen suvereniteettinsa loukkaamiseksi, kutsui Israelin-suurlähettiläänsä kotiin ja vaati a koolle. Turvallisuusneuvosto päätti äänin 8–6, että Israelin oli ”sopivalla tavalla” hyvitettävä Argentiinalle sen kärsimä suvereniteetin loukkaus.
Eichmannin oikeudenkäynti israelilaisessa tuomioistuimessa Jerusalemissa alkoi 11. huhtikuuta 1961. Häntä vastaan luettiin 15 rikossyytettä, muun muassa syytteet rikoksista ihmiskuntaa vastaan, rikoksista juutalaisia vastaan ja osallistumisesta laittomaan organisaatioon. Oikeudenkäynti sai paljon kansainvälistä huomiota ja kiistelyä osakseen. Israelin hallitus salli kansainvälisen median, kuten radio- ja televisioyhtiöiden, lähetykset oikeudenkäynnistä rajoituksetta. Oikeudenkäynnissä todistajat, joista monet olivat holokaustista selvinneitä, kertoivat Eichmannista ja hänen osuudestaan uhrien lähettämisessä keskitysleireille. Koko oikeudenkäynnin ajan Eichmann pysyi väitteessään, että hän totteli vain käskyjä ja koetti täyttää velvollisuutensa.
Eichmann todettiin syylliseksi kaikkiin syytteisiin ja tuomittiin kuolemaan 15. joulukuuta 1961.
Teloitusta edeltävänä päivänä (29. huhtikuuta 1962) Eichmannin vaimo Vera vieraili miehensä sellissä 90 minuutin ajan lehdistöltä ja yleisöltä salassa, Israelin viranomaisten tieten asiasta..
Eichmann esitti myös suomalaisissa lehdissä julkaistun toivomuksen, että hänen ruumiinsa olisi teloituksen jälkeen viety Linziin ja siellä tehdyn virallisen ruumiinavauksen jälkeen tuhkattu. Eichmann hirtettiin muutama minuutti ennen keskiyötä 31. toukokuuta 1962 Ramlan vankilassa.
Teloituksen jälkeen hänen ruumiinsa tuhkattiin sitä varten tehdyssä krematoriouunissa. Saman päivän aamuna 1. kesäkuuta 1962 tuhkat levitettiin Israelin laivaston alukselta Välimereen kansainväliselle merialueelle.
Eichmannista on kirjoitettu lukuisia teoksia. Eichmannin kaappauksesta Israeliin Mossadin silloinen päällikkö Isser Harel on kirjoittanut teoksen "Kaappaus Garibaldin kadulla" (WSOY, 1976). Joitakin vuosia myöhemmin yhdysvaltalainen sotakirjeenvaihtaja Quentin Reynolds sekä israelilaiset toimittajat Ephraim Katz ja Zwy Aldouby kirjoittivat samasta aiheesta kirjan "Kuoleman asiamies: Adolf Eichmannin tarina" (Karisto, 1961). Molemmat kirjat päättyvät Eichmannin syytteeseen asettamiseen.
Hannah Arendtin teos "Eichmann Jerusalemissa. Raportti pahuuden arkipäiväisyydestä" ilmestyi 1963, ja sen alanimeke on muodostunut käsitteeksi.
Aiheesta on valmistunut vuonna 2007 Robert Youngin ohjaama elokuva "Eichmann – kuoleman allekirjoittaja" jossa Eichmannia näyttelee Thomas Kretschmann.
Wannseen konferenssia kuvaavassa televisioelokuvassa "Lopullinen ratkaisu" (2001) Eichmannia esittää Stanley Tucci. Televisiosarjassa "Polttouhrit" Eichmannia esittää näyttelijä Tom Bell.
Televisioelokuva "Adolf Eichmannin oikeudenkäynti" ("The Eichmann Show") käsittelee myös aihetta.
Vuoden 2018 Netflix-elokuvassa "Operation Finale" Eichmannia näyttelee Ben Kingsley ja Peter Malkinia Oscar Isaac.