hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Eläinoikeusliike
Eläinoikeusliike on kansanliike, joka ajaa eläinten oikeuksia. Liikkeen tavoitteena on poistaa moraalinen ja laillinen erottelu ihmisten ja muiden eläinten välillä sekä lopettaa eläinten hyväksikäyttö tieteessä, viihteessä, ruoantuotannossa ja vaateteollisuudessa.
Eläinoikeusliikkeen synty ajoitetaan usein Peter Singerin "Oikeutta eläimille" -kirjan julkaisuun 1975 ja siitä syntyseen keskusteluun. Singerin käyttämä lajisorto-termi eli spesismi oli otettu käyttöön jo 1970-luvun alussa.
Ennen Singerin kirjan julkaisua Isossa-Britanniassa oli jo syntynyt 1960-luvulla Hunters Saboteurs Association -niminen liike yläluokan harrastaman urheilumetsästyksen vastustamiseksi, ja myöhemmin vuonna 1972 sitä radikaalimpi Band of Mercy. Band of Mercyn aktivistit perustivat vuonna 1976 Animal Liberation Frontin, joka teki jo samana vuonna useita iskuja eläinkoelaboratoreihin. ALF:n nimissä alettiin tehdä iskuja ympäri maailmaa, ensin Yhdysvalloissa, Ranskassa ja Hollannissa 1979. Ruotsiin iskut levisivät 1985, Suomessa ensimmäiset iskut tekivät ”kettutytöt” vuonna 1995. Maailman suurin eläinoikeusjärjestö, People for the Ethical Treatment of Animals eli PETA, perustettiin Yhdysvalloissa 1980.
Nykyinen eläinaktivismi keskittyy ennen kaikkea eläimiä hyödyntäviä tehomaatalouden muotoja vastaan. Lisäksi tärkeinä kohteina ovat turkistarhaus ja eläinkokeet. Aktivismi voi olla esimerkiksi tiedottamista, poliittisten päättäjien lobbausta tai medianäkyvyyden hakemista erilaisilla kampanjoilla ja tapahtumilla. Tähän voi sisältyä myös kansalaistottelemattomuutta. Paljon huomiota ovat herättäneet suoran aktivismin muodot, joissa käytetään laittomia keinoja. Mielipiteet tällaisen toiminnan suhteen jakavat eläinaktivistien kenttää. Useimmat eläinsuojelujärjestöt ovat sitä mieltä, että laittomien keinojen käyttö ei ole hyväksyttävää, minkä lisäksi se vaikeuttaa heidän mukaansa pitkäjännitteistä eläinsuojelutoimintaa.
Eläinaktivismin äärimmäiset muodot ovat iskut turkistarhoille ja koe-eläinlaboratorioihin tai turkisten sotkeminen spray-maalilla. Tyypillisellä turkistarhaiskulla eläinaktivistit yrittävät päästää mahdollisimman monta turkiseläintä, tavallisesti minkkiä, ulos häkeistään. Joskus kettujen turkit värjätään esimerkiksi hennalla. Usein myös tuhotaan sukutauluja, jolloin eläinten jalostaminen vaikeutuu. Eläinten vapauttaminen häkeistä tuhoaa myös jalostustiedot, sillä tarhaaja ei enää tiedä, mikä eläin oli missäkin häkissä.
Kahden tutkimuksen mukaan asenteet eläinoikeusjärjestöjen toimintatapoihin, kuten suoraan toimintaan vaihtelevat paljon eläinoikeusyhteisön sisällä. Kahdessa tutkimuksessa 50 % ja 39 % aktivisteista ei kannattanut suoraa toimintaa.
AK-74
AK-74 () on AK-47:n varsinaisen massatuotantomallin AKM:n ("Avtomat Kalašnikova Modernizirovannyi") pohjalta suunniteltu, monilla uudistuksilla toteutettu 5,45x39 millimetrin patruunaa käyttävä rynnäkkökivääri, joka on tällä hetkellä käytössä muun muassa Venäjän armeijalla.
Nimensä mukaan suunnittelu saatettiin loppuun vuonna 1973. AK-74:n uudemmissa versioissa on laminoidun puutukin ja kahvan sijasta mustat polymeerista valmistetut muotoilultaan hieman parannellut osat. Aseen kompaktissa versiossa AKS-74M on umpiperä korvattu luurankomallisella taittoperällä ja ase on varustettu optisen/yötähtäimen kiinnityskiskolla. Vuonna 1979 kehitettiin laskuvarjojoukkoja ja panssarivaunujen miehistölle AKS-74u-karbiiniversio taittotukilla ja lyhennetyllä piipulla varustettuna.
Pääasiallisia uudistuksia AK-47-mallista ovat kevyempi ja helpommin valmistettava levyprässätty runko, suuri suujarru joka helpottaa varsinkin sarjatulen ampumista huomattavasti, uudelleen suunnitellut tukit, uuden patruunan vuoksi suoremmat lippaat, jotka on valmistettu joko bakeliitista tai muoviseoksesta.
Uuden patruunan hyötyjä vanhaan nähden ovat pienempi rekyyli, suurempi lähtönopeus, suorempi lentorata sekä valmistuskustannukset, haittapuolena on pienempi pysäytysteho.
AK-74 voidaan varustaa erilaisilla lisävarusteilla, esimerkiksi PBS-äänenvaimentimella, piipun alle kiinnittyvällä GP-25/GP-30 -kranaatinheittimellä ja sen sivukiskoon voidaan pikalukituksella kiinnittää erilaisia tähtäinlaitteita, kuten kiikari-, yö- ja punapistetähtäimiä.
Aseesta on tehty lisensoimattomia kopioita Bulgariassa (AK-74 ja AKS-74U), Itä-Saksassa (MPi-AK-74N, MPi-AKS-74N ja MPi-AKS-74NK) ja Romaniassa (PA md. 86)
74-sarja yleisesti
AK-74
AKS-74u
Amharan kieli
Amharan kieli, omakielinen nimi አማርኛ [amarɨɲ:a], on pääasiassa Etiopiassa puhuttu seemiläinen kieli. Se on Etiopian toiseksi puhutuin kieli oromon jälkeen, ja sillä on Etiopian demokraattisessa liittotasavallassa "virallisen työkielen" asema, eli se on käytännössä valtionhallinnon kieli.
Kieltä puhuu 21 811 600 ihmistä, joista 21,6 miljoonaa asuu Etiopiassa. Yksikielisiä puhujia on 14,8 miljoonaa ja toisena kielenä puhujia asuu Etiopiassa neljä miljoonaa ihmistä, Amharan puhujia asuu Amharan maakunnassa sekä Etiopian suurimmissa kaupungeissa, kuten Addis Abebassa. Etiopian ulkopuolella amharaa puhuu noin 2,7 miljoonaa maastamuuttajaa mm. Egyptissä, Israelissa ja Ruotsissa.
Amharaa kirjoitetaan omalla tavumerkistöllä, jonka nimi on "fidəl". Se on lainattu jo sammuneesta ge’ezin kielestä. Merkistön pohjana on 29 konsonanttimerkkiä, joista saadaan tavuja tekemällä niihin vokaaleja merkitseviä muunnoksia.
Mick Foley
Mick Foley (s. 7. kesäkuuta 1965 Bloomington, Indiana) on yhdysvaltalainen showpainija. Hänet tunnetaan myös nimillä "Cactus Jack", "Mankind" ja "Dude Love". Foley tunnetaan erityisen hyvin uhkarohkeista ja usein hyvin verisistä hardcore-otteluistaan, mistä johtuen hän on saanut lisänimen "Hardcore Legend".
Foley on urallaan paininut lähes kaikissa tunnetuimmissa showpainipromootioissa, kuten ECW:ssä, WCW:ssä, TNA:ssa ja WWE:ssä. Foleyn uran tunnetuimmat vuodet ajoittuvat WWE:n (silloisen WWF:n) niin kutsuttuun Attitude Eraan 1990-luvun puolivälistä 2000-luvun alkuun. Foley lopetti uransa vuonna 2012 ja hänet valittiin WWE Hall of Fame -kunniagallerian jäseneksi vuonna 2013.
Kiehimänjoki
Kiehimänjoki on lyhyt mutta vuolas joki Paltamon kunnan alueella Kainuussa, Kajaanin pohjoispuolella.
Joki alkaa Ristijärven ja Paltamon kuntien alueella sijaitsevasta Iijärvestä ja päättyy noin 16 kilometriä etelämpänä Oulujärveen. Virtaamaltaan se on Suomen 13. suurin joki ja syvimmiltä kohdiltaan noin 20 metriä syvä. Kiehimänjoen kokonaispudotus on 11,5 metriä, mikä sijoittuu suurimmaksi osaksi Leppikosken voimalapatoon.
Kiehimänjokea käytetään uittoväylänä, ja joessa sijaitseva Uurajärvi on merkittävä virkistyskalastuspaikka. Joen rannalla sijaitsee useita kulttuurihistoriallisesti arvokkaita asuinympäristöjä ja muinaismuistokohteita. Kajaanin Puutavara Osakeyhtiö suunnitteli paperitehdasta Kiehimänjoen varrelle 1910-luvulla.
Tigren kieli
Tigre (myös Tigré, ) on Ge'ezistä polveutuva seemiläinen kieli, joka on läheistä sukua tigrinjalle ja amharalle. Tigreä puhuu Luoteis-Eritreassa noin miljoona ihmistä. Myös Sudanissa on jonkin verran puhujia.
Tigrinja
Tigrinja (omakielinen nimi "ትግሪኛ", , ) on pääasiassa Kaakkois-Eritreassa ja Pohjois-Etiopiassa, Tigrayn osavaltiossa, puhuttu seemiläinen kieli. Kieltä puhutaan myös Tigrayn naapuriosavaltioissa Amharassa ja Afarissa sekä Israelissa. Puhujia on yli 5 miljoonaa. Tigrinjan kirjoittamisessa käytetään tigren ja amharan kielten tapaan etiopialaista kirjaimistoa.
Hetteenmäki
Hetteenmäki on nimensä mukainen mäkinen kaupunginosa Kajaanissa. Se sijaitsee Nakertajan ja Suvantolan vieressä. Sitä ympäröi Pöllyvaaran urheilumaastot luontopolkuineen. Keskellä Hetteenmäkeä sijaitsee nuorison suosima puisto, jossa on talvisin myös pulkkamäki. Hetteenmäen kadut on nimetty Kajaani Oy:n entisten johtajien nimien mukaan.
Hugo Gernsback
Hugo Gernsback (16. elokuuta 1884 – 19. elokuuta 1967) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hän keksi ”science fiction” -termin ja perusti "Amazing Stories" -lehden. Gernsbackia pidetään myös modernin tieteiskirjallisuuden perustajana.
Gernsback oli kotoisin Luxemburgista, mutta muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1905. Hän oli naimisissa kolmesti, ja solmi avioliiton Rose Harveyn kanssa vuonna 1906, Dorothy Kantrowitzin kanssa vuonna 1921 ja Mary Hancherin kanssa vuonna 1951.
Gernsback julkaisi vuodesta 1909 alkaen tieteisiin ja keksintöihin perustuvaa "Modern Electrics" -lehteä. Vuonna 1926 Gernsback perusti uuden lehden, "Amazing Stories", joka oli ensimmäinen tieteiskirjallisuuteen erikoistunut lehti. Gernsback alkoi kutsua lehdessään julkaistuja tarinoita "”scientifictioniksi". Sana muuttui lopulta nykyään tutumpaan asuunsa science fiction.
Gernsback kirjoitti tieteistarinoita myös itse. Vuonna 1911 ilmestyi "Ralph 124C 41+". "Ultimate World" ilmestyi vasta 1971.
World Science Fiction Society jakaa vuosittain Hugo Gernsbackin mukaan nimettyjä Hugo-palkintoja.
Sarabande
Sarabande (, ) on hidas kolmijakoinen tanssi, jonka ominaispiirteenä on toisen ja kolmannen iskun sitominen yhteen. Tästä syntyy tanssin erityispiirteinen rytmi, jossa vuorottelevat neljäsosa- ja puolinuotit. Sarabande on yksi barokkisarjan osista.
Ensimmäinen maininta sarabandesta on vuonna 1539 Väli-Amerikassa, Panamassa kirjoitetussa runossa. Ilmeisesti tanssista tuli suosittu Espanjan siirtomaissa, josta se saapui myöhemmin emämaahan. Vaikka sarabande kiellettiin Espanjassa vuonna 1583 säädyttömänä, siitä on paljon mainintoja tuon ajan kirjallisuudessa (muun muassa Miguel de Cervantesilta).
Tunnetuipia sarabandeja ovat Johann Sebastian Bachin Goldberg-muunnelmien teema "Aria" ja "La folie espagnole", jonka melodia esiintyy lukuisissa eri säveltäjien teoksissa aina Monteverdistä nykypäivään.
Säveltäjä Christoph Nichelmann kuvaili sarabandea vuonna 1755 sanomalla:
"”Sarabanden luonne velvoittaa säveltäjän luomaan sellaisia harmonioita, jotka kohottavat kuulijan mielentilaa ja herättävät hänessä ihastusta ja kunnioitusta.”"
BWV
BWV ("Bach-Werke-Verzeichnis") on Wolfgang Schmiederin vuonna 1950 julkaisema luettelo Johann Sebastian Bachin tuotannosta. BWV-numeroita käytetään Bachin tuotantoon viitattaessa; esimerkiksi H-mollimessu on BWV 232. BWV-numeroita kutsutaan joskus myös "Schmieder-numeroiksi".
Schmiederin luetteloa on vuosien saatossa muokattu usein. Listasta on muun muassa poistettu teoksia, jotka on todistettu muiden säveltäjien tekemiksi, ja lisätty uusia löydettyjä teoksia (kuten BWV 1087 vuonna 1974; katso Goldberg-muunnelmat).
Toisin kuin monien muiden taidemusiikin säveltäjien teosluettelot, BWV-luettelo ei ole aikajärjestyksen mukaan vaan lajeittain järjestetty. Luettelossa ensimmäisinä ovat Bachin kuoroteokset, sen jälkeen urkuteokset ja niin edelleen. Toisin sanoen alhainen BWV-numero ei tarkoita teoksen varhaista alkuperää. Schmieder päätyi temaattiseen järjestykseen luultavasti siksi, ettei monien Bachin sävellysten sävellysaikaa tiedetä kovin tarkkaan. Lisäksi Bach Gesellschaft on julkaissut Bachin teoksia vuodesta 1851 teoslajien mukaan koottuna.
Vastaavanlainen sävellystyypeittäin järjestetty luettelo on esimerkiksi Anthony van Hobokenin luettelo Joseph Haydnin teoksista.
Yhtenäistetty Johann Sebastian Bach / Heikki Poroila
Yhteiskuntafilosofia
Yhteiskuntafilosofia on filosofian osa-alue, jossa pohditaan yhteiskuntaan liittyviä kysymyksiä. Yhteiskuntafilosofia on osittain poliittisen filosofian kanssa päällekkäinen termi. Erikseen on olemassa yhteiskuntatieteiden filosofia, jossa pohditaan yhteiskuntatieteisiin liittyviä filosofisia kysymyksiä.
Yhteiskuntafilosofit ovat kautta aikain pyrkineet vaikuttamaan sen aikaiseen hallintoon (etenkin valistuksen ajalla) tai hahmottelemaan niin sanotun ihannevaltion. Teorioitaan filosofit ovat perustelleet puolestaan ihmisten luonnollisilla oikeuksilla tai perimmäisen luonteen avulla.
Näiden aatteiden yhteydessä törmätään usein käsitteisiin:
Yhteiskuntatieteiden filosofia
Yhteiskuntatieteiden filosofia on filosofian osa-alue. Se tutkii yhteiskuntatieteisiin liittyviä filosofisia kysymyksiä, kuten ihmisten järjestäytymisen myötä syntyneitä rakenteita ja suhteita.
Hugo-palkinto
Hugo-palkinto on vuosittain jaettava tieteis- ja fantasiakirjallisuuden palkinto. Palkinto on nimetty Hugo Gernsbackin mukaan. Palkinnot jaetaan useissa eri luokissa. Palkinnon voittajat valitaan vuosittain World Science Fiction Convention -tapahtuman yhteydessä. Palkintojenjakoseremonia on WorldConin päätapahtuma ja sen jäsenet valitsevat sekä voittajan että ehdokkaat Hugo-palkinnon saajaksi. Hugo-palkintoja on jaettu vuodesta 1953 lähtien.
Valinnassa käytetään IRV-vaalitapaa (), jossa kukin äänestäjä asettaa ehdokkaat järjestykseen. Mikäli joku saa enemmistön ensimmäisiä sijoja, hän voittaa. Muutoin vähiten ääniä saanut ehdokas eliminoidaan ja hänen äänensä jaetaan uudelleen äänestäjien seuraavalle ehdokkaalle. Prosessia jatketaan kunnes joku jäljellä olevista ehdokkaista saa enemmistön.
Alkuperäisen palkinnon ovat suunnitelleet Jack McKnight ja Benedict Jablonski (tunnetaan myös nimellä Ben Jason).
"Parhaita" on äänestetty vuonna 1939 järjestetystä ensimmäisestä WorldConista lähtien, mutta ensimmäiset palkinnot jaettiin vasta 11. WorldConissa ("Philcon II", Philadelphia 1953). Palkinnot olivat Hal Lynchin ideoimia ja ne koostuivat teräksisestä raketista pyöreällä puualustalla. Niistä ei alun perin pitänyt tulla vakinaista tapaa WorldConiin, mutta 13. WorldConissa (Cleveland, 1955) fyysisistä palkinnoista päätettiin tehdä pysyviä. Massatuotantoon sopivan uuden mallin suunnitteli Benedict Jablonski. Se oli pääpiirteiltään samankaltainen kuin alkuperäinen palkinto, mutta neliön muotoisella alustalla. Alkujaan palkintoa kutsuttiin Science Fiction Achievement Awardiksi, ja Hugo-palkinto oli sen epävirallinen, mutta tunnetumpi nimi. Vuodesta 1993 alkaen tästä lempinimestä tuli myös palkinnon virallinen nimi.
Vuoteen 1960 asti Hugo-palkintokategoriat muuttuivat vuodesta toiseen. Nykyiset kategoriat ovat:
1990-luvun puolivälissä jaettiin ensin kerran taannehtivia Hugo-palkintoja (). Niitä jaetaan samalla menetelmällä kuin normaalejakin palkintoja, mutta taannehtivasti 50, 75 tai 100 vuotta taaksepäin vuodelle, jona Hugoja ei jaettu.
WorldCon jakaa myös John W. Campbell -palkinnon parhaalle uudelle kirjailijalle. Palkintoa tukee "Analog Science Fiction and Fact" -lehti, jonka päätoimittajana John W. Campbell toimi. Palkinto ei muodollisesti ole Hugo, vaikka se jaetaankin samassa seremoniassa ja siitä äänestetään samalla tavalla. Palkintoa ei pidä myöskään sekoittaa täysin toisen tahon parhaalle scifi-romaanille jakamaan John W. Campbellin muistopalkintoon.
Johannes VII Palaiologos
Johannes VII Palaiologos (1370–1408) hallitsi Bysantin keisarina lyhyen ajan vuonna 1390 ja myöhemmin Manuel II:n hallitsijakumppanina vuosina 1399–1402. Hänen isänsä oli Andronikos IV Palaiologos.
Vuonna 1390 Johannes kaappasi vallan Johannes V:ltä, mutta hänet syrjäytettiin vain kuuden kuukauden päästä. Johannes V nousi jälleen valtaistuimelle osmanien ja Venetsian avustuksella.
Kun Johannes V kuoli vuonna 1391 solmi hänen poikansa Manuel II Palaiologos rauhan Johannes VII:n kanssa jotta valtakunta säästyisi sisällissodalta. Johannes tunnustaisi Manuelin keisariksi, mutta Manuelin kuollessa Johanneksen pojasta Andronikos V:stä tulisi keisari.
Kun turkkilaiset julistivat sodan vuonna 1399, lähti Manuel II anomaan apua Länsi-Euroopan mailta. Hän jätti Johanneksen valtakunnan hallitsijaksi. Suureksi yllätykseksi turkkilaiset lyötiin perusteellisesti vuonna 1402 Timur Lenkin ansiosta. Turkkilaiset solmivat heti rauhan Bysantin kanssa ja antoivat takaisin kaikki Euroopan puolella olevat maat, mukaan lukien Thessalonikan kaupungin. Kun Manuel palasi Konstantinopoliin, palautti Johannes hallinnon hänelle. Johannes hallitsi tämän jälkeen Thessalonikan kuvernöörinä aina kuolemaansa asti vuonna 1408.
Järvenpään taidemuseo
Järvenpään taidemuseo on vuonna 1990 perustettu museo Järvenpään rautatieaseman tuntumassa. Museo sijaitsee kirjastorakennuksessa kulttuurikeskus Järvenpää-talon vieressä. Vuonna 2015 taidemuseo kirjasi yhteensä 26 292 kävijää, joista ilmaiskäyntiin oli oikeutettu 7 075 henkeä.
Taidemuseon pysyvässä kokoelmassa on esillä erityisesti Venny Soldan-Brofeldtin ja Eero Järnefeltin teoksia. Lisäksi on vaihtuvia teemanäyttelyitä ja oheisohjelmaa, kuten taiteilijatapaamisia, työpajoja ja yleisöluentoja. Taidemuseolla on valokuva-arkisto ja museokauppa. Taidemuseo sai alkunsa, kun taiteilija Soldan-Brofeldtin pojantytär Kaarina Aho lahjoitti vuonna 1990 suuren määrän isoäitinsä teoksia kokoelmien pohjaksi. Kokoelmassa on Soldan-Brofeldtin kotiin liittyviä maalauksia, merimaisemia Tvärminnestä sekä piirustuksia. Myös Eero Järnefeltin tyttärentytär Elisa Paloheimo lahjoitti vuonna 1997 kokoelmaan isoisänsä teoksia, kuten Suvirantaa ja Kolia kuvaavia öljymaalauksia, pastelleja, guasseja ja grafiikkaa.
Kaaresuvanto
Kaaresuvanto (, ) on kylä Muonionjoen varrella Suomen Enontekiöllä. Ruotsissa Kiirunan kunnassa Muonionjoen toisella puolella on myös Kaaresuvanto-niminen taajama. Suomen ja Ruotsin Kaaresuvannoissa on yhteensä noin 470 asukasta, joista noin 140 Suomen puolella. Suomen Kaaresuvantoa ei luokitella taajamaksi, koska se ei täytä vaadittua 200 asukkaan rajapyykkiä.
Kummallakin puolella on peruspalveluita, kuten huoltoasema-ravintola, terveysasema, autokorjaamo, hotelli ja parturi-kampaamo. Kaaresuvannon läpi kulkee E8-tie Turusta Tornion kautta Norjan Tromssaan. Suomen puolella kylästä lähtee Eurooppatie E45 Göteborgin kautta Italian Gelaan ja Ruotsin puolelta Riksväg 99 Haaparantaan. Kaaresuvannossa on pohjoisin Suomen ja Ruotsin välinen rajanylityspaikka.
Kaaresuvannossa on muutamia retkeilyreittejä kuten tiehallinnon pyöräilyreitti Syväjärvelle. Alueella on myös vaellusmaastoja ja talvella moottorikelkkailureittejä. Lähellä sijaitsevalla Lavivaaralla on sijainnut laskettelurinne.
Pekka Kuusisto
Pekka Taneli Kuusisto (s. 7. lokakuuta 1976 Espoo) on tunnetuimpia suomalaisia viulisteja.
Vuonna 1992 Kuusisto sijoittui Carl Nielsen -kilpailussa kolmanneksi. Vuonna 1995 hän voitti 19-vuotiaana ensimmäisenä suomalaisena kansainvälisen Jean Sibelius -viulukilpailun ja sai erikoispalkinnon Sibeliuksen viulukonserton parhaasta esityksestä. Samana vuonna hän voitti myös Kuopion viulukilpailun.
Kuusisto aloitti viulunsoiton kolmevuotiaana Itä-Helsingin musiikkiopistossa Géza Szilvayn johdolla. Myöhemmin hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja Indianan yliopistossa Yhdysvalloissa. Hänen opettajinaan ovat toimineet muun muassa Tuomas Haapanen, Miriam Fried ja Paul Biss.
Kuusisto on esiintynyt lukuisten orkesterien solistina ja toiminut samalla myös kapellimestarina. Kuusisto työskentelee säännöllisesti esimerkiksi Virtuosi di Kuhmon sekä Australian, Lontoon ja Skotlannin kamariorkestereiden kanssa. Hän on soittanut myös kansanmusiikkia eri yhtyeissä. Hän muodostaa harmonikkataiteilija Johanna Juholan kanssa KRAFT-yhtyeen ja johtaa kokoonpanoa The Luomu Players.
Kuusistolle ominaista on genrerajojen ylittäminen. Hän on tehnyt yhteistyötä esimerkiksi Trio Töykeiden, lauluyhtye Rajattoman ja Don Johnson Big Bandin kanssa. Vuonna 2011 hän vieraili metalliyhtye Mokoman "Varjopuoli"-albumilla, jolla hän soittaa viulua, Rhodes-pianoa ja harmonia.
Myös Kuusiston veli Jaakko Kuusisto on viulisti. Veljekset toimivat yhdessä vuonna 1997 perustetun Tuusulanjärven kamarimusiikin (nykyinen Meidän Festivaali) taiteellisina johtajina vuosina 1999–2006, minkä jälkeen Pekka Kuusisto jatkoi tapahtuman taiteellista johtamista yksin. Veljesten isä on säveltäjä Ilkka Kuusisto ja isoisä säveltäjä Taneli Kuusisto.
Helmikuussa 2008 Väinö Tannerin Säätiö myönsi Pekka Kuusistolle 50 000 euron suuruisen Tanner-palkinnon. Lokakuussa 2013 Kuusisto sai Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon.
Wimme Saari
Wimme Saari (s. 1959 Kelottijärvi, Enontekiö) on uudenlaisen joikaustekniikan kehittänyt saamelaisartisti. Hänen tyylissään perinteiseen joikaukseen yhdistyy erilaisia äänenmuodostustapoja ja monipuolisia melodioita.
Wimme aloitti trubaduurina kitaran kanssa ja toimi Tallari-, Pohjantahti- ja Hedningarna-yhtyeiden laulusolistina. Työskennellessään Yleisradiossa hän löysi sukunsa vanhoja joikunauhoja, opiskeli niitä itsekseen ja kehitti uuden joikutyylin yhdistämällä joikuun ambient-vaikutteita. Ensituotos kuultiin Rinneradion albumilla "Dance And Vision" vuonna 1990.
Muun muassa muusikot Matti Wallenius sekä Jari Kokkonen ovat luoneet hänen kanssaan akustisesta elektroniseen ulottuvaa äänimaisemaa joikaamisen taustalle.
2000-luvulla Wimme Saari piti noin kuuden vuoden levytystauon "Gapmu"-levyn jälkeen. Vuonna 2009 levyllä "Mun" Wimme palasi yhteistyöhön uransa alkuvaiheen kumppanin Tapani Rinteen kanssa. Rinne tuotti levyn, ja hänen lisäkseen levyllä vierailevat muun muassa Ulla Pirttijärvi, Pekka Lehti, Iro Haarla, Pekka Kuusisto ja Teho Majamäki.
Hän on ollut naimisissa muusikko Tellu Turkan kanssa, ja asui Liperin Viinijärvellä.
Fissiili
Sana fissiili viittaa tavallisesti sellaiseen nuklidiin, joka voi hajotessaan eli fissioituessaan tuottaa todennäköisesti keskimäärin enemmän kuin yhden, sen energisen neutronin (teoriassa myös fotonin tai muun hiukkasen), joka voisi aikaansaada fission toisessa vastaavassa nuklidissa ja näin ollen voi tapahtua ydinreaktioiden ketjureaktio eli ydinketjureaktio. Sanaa käytetään myös puhuttaessa isotoopeista, materiaaleista tai jopa aineista. Fissiili isotooppi on sellainen atomi, jonka nuklidi on fissiili. Fissiili materiaali tai ydinasemateriaali sisältää pääosin fissiilejä isotooppeja. Yleiskielessä käytettävä "fissiili aine" sisältää ainakin jonkin verran fissiilejä isotooppeja; ydinasemateriaali on siten fissiiliä ainetta, mutta fissiili aine ei välttämättä ole ydinasemateriaalia, ja siten käsite "fissiili aine" on harhaanjohtava.
Aine voi sisältää fissiileja tai epäfissiilejä nuklideja erilaisissa suhteissa. Jos aine sisältää riittävästi (massa) ja riittävällä tiheydellä (isotooppinen rikastusaste) fissiilejä nuklideja ts. niitä sisältäviä isotooppeja, voidaan tällaisella aineella saavuttaa kriittinen massa ja ainetta voidaan kutsua ydinasemateriaaliksi tai fissiiliksi materiaaliksi.
Ydinpolttoaine ei ole fissiiliä materiaalia, eikä ydinasemateriaalia, sillä fissiilien nuklidien isotooppinen rikastusaste siinä on tavallisesti (kevytvesireaktori) 2–5 % luokkaa. Tällainen ydinpolttoaine ei voi saavuttaa kriittistä massaa millään määrällä, sillä fissiilien nuklidien tiheys on liian pieni määrästä riippumatta. Yleiskielessä ydinpolttoaineesta joskus puhutaan "fiissiilinä aineena", vaikka vain pieni osa aineesta sisältää fissilejä nuklideja/isotooppeja. Pieniä määriä fissiiliä materiaalia voidaan lisätä ydinpolttoaineeseen utilisaatio-tarkoituksessa, mutta ydinpolttoaine ei voi olla kokonaan fissiiliä materiaalia.
Ydinasemateriaali tai fissiili materiaali aiheuttaa (aina) ydinräjähdyksen, jos ja kun se saavuttaa kriittisen massan. Kriittinen massa riippuu kuitenkin monesta tekijästä kuten ainakin vapaiden neutronien määrästä ja energiasta, fissiilin aineen energiasta, määrästä, isotooppipuhtaudesta ja muodosta.
Ainoa merkittävissä määrin luonnossa esiintyvä fissiili isotooppi on uraanin 235-isotooppi. U-235:ttä on noin 0,72 % kaikesta luonnossa esiintyvästä uraanista.
Toinen merkittävä fissiili isotooppi on keinotekoisesti valmistettu plutoniumin 239-isotooppi. Sitä voidaan valmistaa melko yleisesti luonnossa esiintyvästä U-238-isotoopista neutronipommitus-menetelmällä. Pu-239 ja muitakin plutoniumin isotooppeja syntyy absorption eli neutronikaappauksen ja transmutaation eli radioaktiivisen hajoamisen seurauksena.
Kolmas merkittävä fissiili isotooppi, on uraanin 233-isotooppi. Isotooppia voidaan valmistaa luonnossa esiintyvästä toriumista (joka on lähes 100 % Th-232-isotooppia) ns. torium-ydinpolttoainekierron avulla. U-233 isotooppia voidaan sitten soveltaa ydinenergian tuotantoon mm. sulasuolareaktorissa.
Kattavampi, muttei täydellinen, luettelo fissiileistä nuklideista:
RinneRadio
Rinneradio on omaperäistä elektronista musiikkia soittava jazzvaikutteinen yhtye, jonka Edward Vesala perusti vuonna 1988 saksofonisti Tapani Rinteelle. Vesala tuotti yhtyeen ensimmäisen levyn ja sävelsi sen suurimmaksi osaksi. Nykyisen muotonsa yhtye sai 2002, kun kosketinsoittaja-konemies Verneri Lumi (Tuomas Norvio) ja lyömäsoittaja Juusonik (Juuso Hannukainen) liittyivät yhtyeeseen.
RinneRadio on eri musiikkityylien yhdistämisen pioneeri. Jo 1980-luvulla levytysuransa aloittanut yhtye on yhdistellyt vuosien varrella lyhyesti ilmaistuna elektronista musiikkia ja jazzia. Tosiasiassa mukaan mahtuu paljon muutakin: koneellista musiikkia ambientista drum'n'bassiin, hiphopia sekä vaikka pohjoista ulottuvuutta joikuineen. Projektin kruunaa melodinen sopraanosaksofoni.
Manuel II Palaiologos
Manuel II Palaiologos (, 1350–1425) oli Bysantin keisari vuosina 1391–1425. Hänen isänsä oli Johannes V Palaiologos.
Manuel nimettiin kruununperijäksi, kun hänen vanhempi veljensä Andronikos IV Palaiologos oli kapinoinut isää vastaan. Hän auttoi isäänsä nousemaan takaisin valtaan 1379. Manuel ja Johannes turvautuivat tässä turkkilaisten apuun, samoin kuin vuonna 1390, kun Andronikoksen poika valtasi Konstantinopolin. Vastineeksi avusta Manuel joutui lähtemään vasalliksi sulttaani Beyazid I:n hoviin.
Manuel oli sulttaanin hovissa myös kuullessaan isänsä kuolemasta vuonna 1392. Hänen onnistui paeta Konstantinopoliin, ja pakomatkallaan hän meni naimisiin serbialaisen prinsessan Helena Dragašin kanssa. Patriarkka Antonius IV kruunasi heidät molemmat juhlavassa seremoniassa.
Manuelin paettua Konstantinopoliin sulttaani alkoi piirittää kaupunkia. Sulttaani ei saanut vallattua Konstantinopolia, vaikka kukistikin häntä vastaan lähteneet ranskalaiset ja unkarilaiset Nikopoliksen taistelussa vuonna 1396.
Manuel teki veljensä Andronikos IV:n pojasta Johannes VII:stä hallitsijakumppaninsa, jotta valtakunta säästyisi sisällissodalta. Johanneksen pojan Andronikos V:n tuli periä valtakunta Manuelin kuoltua.
Manuel teki matkoja Italiaan, Ranskaan, Saksaan ja Englantiin yrittäessään saada apua ottomaaneja vastaan, mutta tuloksetta. Hän pysähtyi Pariisiin kahdeksi vuodeksi. Matka lisäsi kulttuurisiteitä idän ja lännen välillä, mutta sotilaallista apua ei herunut. Ainoastaan Timur Lenkin sotaretki turkkilaisia vastaan antoi Bysantille sen tarvitseman hengähdystauon.
Beyazid kuoli vuonna 1403, ja Manuel oli hyvissä väleissä uuden sulttaanin Mehmed I:n kanssa. Rauhallinen kausi jatkui vuoteen 1421, jolloin Mehmed I kuoli ja Manuel vetäytyi valtiollisesta elämästä ja keskittyi enemmän hartaudenharjoittamiseen ja kirjallisuuteen. Hänen poikansa Johannes VIII Palaiologos oli nimetty kanssahallitsijaksi, eikä hän panostanut rauhan ylläpitämiseen vaan sekaantui Turkin vallanpeimyskiistaan. Seuraava sulttaani Murad II piiritti Konstantinopolia taas vuonna 1422. Kaupunki selvisi, mutta turkkilaiset valtasivat Peleponnesoksen. Manuel koki rauhansopimuksen ehdot niin nöyryyttäviksi, että hän vetäytyi loppuiäkseen luostariin.
Koska Andronikos V oli kuollut ennen isäänsä, tuli Manuelin pojasta Johanneksesta uusi keisari, kun Manuel kuoli vuonna 1425.
Manuel II kirjoitti monia kirjeitä, runoja, pyhien elämäkertoja ja uskonnollisia kirjoituksia. Eräs näistä käsitteli kristinuskon ja islamin eroja; se perustui keskusteluihin, joita Manuel II kävi ollessaan panttivankina sulttaanin hovissa. Vuonna 2006 paavi Benedictus XVI siteerasi Manuel II:ta Regensburgissa pitämässään puheessa, joka aiheutti muslimien protesteja eri puolilla maailmaa.
Manuel sai vaimonsa Helena Dragašin kanssa seitsemän poikaa:
Ahvenisto
Ahvenisto on Hämeenlinnan 9. kaupunginosa. Sen kautta kulkee "Ahvenistonharjun" pitkittäisharju. Ennen Vanajan kunnan yhdistämistä Hämeenlinnaan harjulla kulki kuntien välinen raja. Ahveniston alue, etenkin Ahvenistonjärven eteläpäässä sijaitseva uimaranta, on hämeenlinnalaisten suosima ulkoilualue.
Kaupunginosa on vuosien saatossa kehittynyt monipuolista vapaa-ajantoimintaa ja liikuntamahdollisuuksia tarjoavaksi ulkoilualueeksi. Nykyään alueella sijaitsevat muun muassa useita pururatoja ja lenkkipolkuja sekä talvisin hiihtoladut, ampumarata, uimaranta ja maauimala, sekä kaupungin ylläpitämä avanto ja sauna. Ahveniston, eli Apparan, maauimalassa uitiin vuoden 1952 olympialaisten Hämeenlinnassa kisatun nykyaikaisen viisiottelun uintiosuus. Lisäksi viisiottelun maastojuoksu ja miekkailu järjestettiin Ahveniston alueella.
Ahvenistonharjulla sijaitsevat myös Kanta-Hämeen keskussairaala, hautausmaa Ahveniston kappeleineen, ortodoksinen kirkko, TV-linkkimasto ja jonkin verran asuntoja.
Osa perinteisesti Ahveniston alueella sijaitseviksi mielletyistä toiminnoista sijaitsee nykyisessä Pullerinmäen kaupunginosassa: esimerkiksi Ahveniston moottorirata, Rinkelinmäen jäähalli, hyppykäytöstä poistettu hyppyrimäki.
Pika-asutuslaki
Pika-asutuslailla tarkoitetaan 28. kesäkuuta 1940 hyväksyttyä lakia, jonka perusteella valtio hankki haltuunsa kantaväestön maa-alueita ja jakoi niitä uudelleen talvisodan evakoille. Suunnitelmana oli asuttaa väestö Helsingistä ja Jyväskylästä katsoen vastaavalla tavalla kuin asutus oli ollut Karjalassa Viipurista ja Sortavalasta katsoen.
Pääministeri Risto Ryti asetti heti talvisodan päätyttyä komitean valmistelemaan lakia Moskovan rauhan nojalla Neuvostoliitolle luovutetulta alueelta siirtyneen väestön asuttamiseksi. Komitea, jota johti professori ja entinen pääministeri Toivo Kivimäki, sai jo kesällä 1940 valmiiksi lakiesityksen, jonka perusteella siirtoväelle voitiin ottaa maata valtiolta, seurakunnilta, suuryhtiöiltä ja tavallisilta maanomistajilta. Tarkoituksena oli muodostaa lähinnä Etelä-Suomeen noin 35 000 tilaa, joita varten arvioitiin tarvittavan noin 330 000 hehtaaria valmista peltoa. Lakia alettiin panna toimeen syksyllä 1940 ja kesäkuuhun 1941 mennessä valmistui tai oli saatu lähes valmiiksi noin 13 000 pika-asutustilaa. Asutustoimintaa johti kansanedustaja, maanmittausinsinööri Sulo J. Teittinen ja hänen apunaan oli neuvottelukunta, johon kuuluivat siirtoväen edustajina kansanedustaja Juhani Leppälä, maanviljelijä Eeno Pusa ja agronomi, luutnantti Johannes Virolainen. Neuvottelukunnan sihteerinä oli aluksi varatuomari Teini Ahava ja hänen siirryttyään Korkeimman hallinto-oikeuden jäseneksi varatuomari, vänrikki Veikko Vennamo. Tässä yhteydessä Vennamo ja Virolainen, kaksi sotien jälkeisten vuosikymmenien näkyvimpiin kuulunutta poliitikkoa, tapasivat ensimmäisen kerran.
Pika-asutustoiminta huolestutti etenkin ruotsinkielisten alueiden maanomistajia, joiden lähetystö jätti marraskuussa 1940 asiasta kirjelmän pääministeri Risto Rytille. Kirjelmän allekirjoittajat katsoivat karjalaisväestön asuttamisen vaarantavan heidän toimeentulonsa ja kulttuuriperinteensä.
Lain toimeenpano jouduttiin keskeyttämään kesäkuussa 1941 jatkosodan alkamisen takia. Pika-asutustoiminnan henkilökunta siirrettiin tällöin suurelta osin toisiin tehtäviin. Kesäkuuhun 1942 mennessä, jolloin suuri osa siirtoväestä oli palannut kotiseuduilleen takaisinvallatuille alueille, ilmoitettiin noin 3 000 pika-asutustilan viljelysopimusten tulleen irtisanotuksi. Noin sadan tilan osalta sopimukset olivat jääneet irtisanomatta huolimatta siitä, että niiden asukkaat olivat palanneet Karjalaan, ja nämä tilat siirtyivät valtion haltuun. Osa tiloista oli palautunut niiden entisille omistajille. Maaliskuuhun 1943 mennessä jo yli puolet pika-asutustilojen viljelysopimuksista oli irtisanottu; toisaalta liki 300 ruokakuntaa oli ilmoittanut pitävänsä pika-asutustilan ja luopunut tilastaan palautetulla alueella.
Sorsapuisto
Sorsapuisto on 1930-luvulla valmistunut, nykyisellään 4,2 hehtaarin kokoinen vapaa-ajanviettopaikka ja virkistysalue Tampereella Tullin kaupunginosassa. Vuonna 1990 puiston eteläkulmaukseen rakennettiin Tampere-talo ja samalla koko puistoa uudistettiin. Vuosina 1964–1972 Tampere-talon paikalla oli toiminut Tampereen eläintarha, jonka vetonauloja olivat leijonat Tam ja Pere.
Vielä 1900-luvun alkuvuosina sorsapuiston alueella oli perunapeltoja ja pieni vaatimaton lähde, joka puhkesi pieneksi lammeksi, aikalaisen John Tammelan muistitietojen perusteella vuonna 1902 tai 1903. Lampea kutsuttiin Tammelanlammiksi.
Sorsapuiston läheisyydessä oleva Lähteenkatu on saanut nimensä Tammelanlammin paikalla olleesta lähteestä.
Vasta 1930-luvun alussa Tammelanlammin ympärille rakennettiin työttömyystöinä virkistysalue. Tammelanlampeen istutettiin 1930-luvulla kesyjä sorsia, minkä johdosta lampea alettiin kutsua Sorsalammeksi.
Keskellä Sorsapuistoa on lampi, jolla viihtyy paljon lintuja. Sorsien lisäksi niitä ovat muun muassa hanhet ja joutsenet, joita kaupungin puisto-osasto on hankkinut lammelle vuodesta 1939 alkaen. Rannalla olevista lintuhäkeistä löytyy lisäksi muun muassa riikinkukkoja, kalkkunoita ja erilaisia kanarotuja. Lammen keskellä on pieni saari. Kaupunki myi linnut vuonna 2012 Peikkorinteen lintutilalle Askolaan ja vuokraa ne kesäkausiksi Sorsapuistoon. Aiemmin linnut talvehtivat Hatanpään lintulassa.
Puisto on vuosikymmenten mittaan ollut lapsiperheiden suosiossa myös tavallista monipuolisemman leikkivälineistönsä ansiosta. Leikkialueet sijoittuvat eri puolille puistoa. Alueella on aiemmin ollut vuonna 1956 perustettu lasten liikennepuisto ja kahluuallas liukumäkineen. Liikennepuisto siirtyi 1980-luvun lopulla Kalevan kaupunginosaan.
Kalevan lukio, entinen Kalevan Yhteiskoulu, sijaitsee puiston koilliskulmassa.
Andronikos
Andronikos (kreikaksi "Ανδρόνικος", latinaksi "Andronicus") on ollut seuraavien henkilöiden nimi:
Bysantin keisarisukua:
Muita merkittäviä Andronikoksia:
Dodoma
Dodoma on Tansanian ja Dodoman alueen pääkaupunki. Vuonna 2012 sen asukasluku oli 410 956. Pääkaupungin siirtoa Dodomaan Dar es Salaamista on suunniteltu 1970-luvulta lähtien. Tansanian valtiopäivät siirtyi Dodomaan helmikuussa 1996, mutta monet virastot sijaitsevat edelleen vanhassa pääkaupungissa.
Dodoma oli alkujaan paikka, jossa karavaanit pysähtyivät matkallaan Tanganjikajärven ja Intian valtameren rannikon välillä. Se sijaitsee eteläisen ylängön itäreunalla keskellä viljavia maanviljelysalueita. Kaupunki alkoi kasvaa, kun sen läpi rakennettiin rautatie maataloustuotteiden kuljetusta varten 1900-luvun alussa.
Dodomassa on puolikuiva eli semiaridi ilmasto, jonka päivälämpötilat ovat melko korkeat ympäri vuoden. Yölämpötilat laskevat kuitenkin 13 °C heinäkuussa. Ilmastossa on havaittavissa selkeä kuivakausi ja sadekausi. Sadekausi ajoittuu marraskuusta huhtikuuhun ja kuivakausi toukokuusta lokakuuhun.
Dodoman piirikunta jakaantuu 30 hallinnolliseen osa-alueeseen tai kaupunginosaan, joita ovat Chamwino, Chihanga, Dodoma Makulu, Hazina, Hombolo, Ipala, Kikombo, Kikuyu North, Kikuyu South, Kilimani, Kiwanja cha Ndege, Kizota, Madukani, Majengo, Makole, Makutupora, Mbabala, Mbalawala, Miyuji, Mkonze, Mpunguzi, Msalato, Mtumba, Nala, Ng'ong'ona, Nzuguni, Tambukareli, Uhuru, Viwandani ja Zuzu.
Kaupungissa toimii kaksi virallisesti vuonna 2007 avattua yliopistoa: University of Dodoma sekä St Johns University of Tanzania.
Morogoron alueen kautta kulkeva moottoritie idässä yhdistää Dodoman Dar es Salaamiin. Dodoman kautta kulkee lännessä tieyhteydet Mwanzaan ja Kigomaan, Taboran kautta. The Great North Road -tie yhdistää pohjoisessa Dodoman ja Arushan. Dodomassa sijaitsee valtiollisen rautatien, Tanzania Railwaysin juna-asema. Kaupungissa sijaitsee myös lentokenttä, joka on tällä hetkellä rajoitettu vain pienkoneiden käyttöön.Alueen merkittävimmät luonnovarat ovat natriumkarbonaatti, kulta, suola ja kala. Dodoman tärkeimmät maataloustuotteet ovat viinirypäleet, durra, maapähkinät, hirssi, risiiniöljy ja maissi. Alueella harjoitetaan myös merkittävässä määrin karjataloutta. Keskeisiä teollisuuden toimintoja alueella ovat jalokivien louhinta, elintarvikkeiden prosessointi, puunjalostus, lamppujen valmistus, keramiikkateollisuus ja viinintuotanto.
Tansanian ylimmässä jalkapallosarjassa, Vodacom Premier Leaguessa, Dodomaa edustaa joukkue JKT Ruvu. Dodomassa sijaitsee vuonna 1978 rakennettu, lähinnä jalkapallon pelaamiseen tarkoitettu areena, Jamhuri Stadium, jonka katsojakapasiteetti on 25 000.
Palaiologos
Palaiologos (kreikaksi "Παλαιολογος", monikossa "Παλαιολογοι") oli Bysantin valtakunnan viimeinen hallitsijasuku. Jo Georgios Palaiologos oli ollut Aleksios I Komnenoksen ystävä. Suvun jäsenet pakenivat Konstantinopolista neljännen ristiretken aikana. Mikael VIII Palaiologoksesta tuli Nikaian keisari vuonna 1259 ja vuonna 1261 hän valtasi takaisin Konstantinopolin.
Palaiologos-suvun keisarit olivat vaikeuksissa Bysantin talouden heikentyessä eivätkä keksineet siihen parantavia lääkkeitä. Esimerkiksi italialaisille oli myönnetty kauppaetuja, jotka merkitsivät valtion tullitulojen vähenemistä. Ylellisyystavaroiden vientituotantoa pystyttiin kuitenkin jatkamaan. Valmistettiin silkkiä, kultabrokadia, koruja ja muita taidekäsityötuotteita. Valtio kuitenkin puuttui näihin verotuksella ja rajoituksilla, mikä hyödytti italialaisia. Bysantin hallitus piti kotimaan kuluttajien puolia, mutta heikensi samalla vientiyritysten taloutta. Myös alamaisten työllisyydestä huolehdittiin, mutta se heikensi yritysten kannattavuutta, koska palkansaajia oli liikaa. Palaiologos-suvun keisarit turvautuivat yhä useammin rahan arvon heikentämiseen saadakseen valtiontalouden kuntoon. Lopulta myytiin myös kruununjalokivet, jotka korvattiin väärennetyillä kivillä. Onkin sanottu, että Bysantin pitkä kuolinkamppailu oli ensi sijassa valtiontaloudellinen tragedia.
Turkkilaiset valtasivat Konstantinopolin piirityksen jälkeen vuonna 1453. Bysantin viimeinen keisari Konstantinos XI kuoli taistelussa. Hänen veljensä Demetrios Palaiologos hallitsi vielä Morean despotaattia kunnes turkkilaiset valtasivat sen vuonna 1460. Demetrios eli loppuelämänsä vankeudessa. Konstantinoksen ja Demetrioksen nuorin veli Tuomas Palaiologos pakeni Italiaan, jossa hänet vielä tunnustettiin keisariksi. Tuomaksen kuoleman jälkeen hänen poikansa Andreas myi keisarin tittelin Ranskan kuninkaalle.¹ Konstantinos käytti sukunimeä Dragases äitinsä Helena Dragasin mukaan.
José Luis Caminero
José Luis Pérez Caminero (s. 8. marraskuuta 1967 Madridissa) on espanjalainen entinen jalkapalloilija.
Monet pitävät Camineroa 1990-luvun parhaimpana espanjalaisena jalkapalloilijana. Hänen uransa huippu osui vuosikymmenen puoliväliin, jolloin hän edusti Espanjan pääsarjan Atlético Madridia. Hän oli kaudella 1995–1996 tuplamestaruuden voittaneen kokoonpanon kantavia voimia. Kaikkiaan Caminero pelasi Atléticossa 149 ottelua, joissa hän teki 49 maalia. Arvovaltainen jalkapallolehti "Don Balón" sekä madridilaissanomalehti "El País" palkitsivat Camineron kauden 1995–1996 parhaana espanjalaisena pelaajana. Caminero on edelleen ainoa Atléticon pelaaja, joka on voittanut molemmat kansalliset pelaajapalkinnot yhden kauden aikana.
Atléticon loiston himmettyä Caminero siirtyi vuonna 1998 Real Valladolidiin, jota hän edusti aina pelaajauransa loppuun saakka vuoteen 2004. Vielä viimeisinä pelivuosinaankin Caminero osoitti olevansa poikkeuksellisen monipuolinen pelaaja, esimerkiksi vaihtamalla perinteisen pelipaikkansa hyökkäävänä keskikenttäpelaajana keskuspuolustajan tonttiin. Peliuransa jälkeen hän toimi kolmen kauden ajan Real Valladolidin urheilutoimenjohtajana. Toukokuussa 2011 hänet nimitettiin Atléticon uudeksi urheilutoimenjohtajaksi.
Caminero pelasi ensimmäisen maaottelunsa Chileä vastaan vuonna 1993. Myöhemmin hän edusti maataan vuoden 1994 MM-kilpailuissa Yhdysvalloissa, joissa hän oli myös Espanjan paras maalintekijä, sekä vuoden 1996 EM-kilpailuissa Englannissa.
Camineron taituruus jalkapallokentällä on tallennettu myös osaksi elokuvahistoriaa. Espanjalaisen ohjaajan Pedro Almodóvarin elokuvassa "Lihan värinä" ("Carne trémula", 1997) nähdään uudelleen roolihahmojen silmin Camineron maagiset harhautukset Barcelonan Miguel Ángel Nadalia vastaan yhdessä tuplamestaruuskauden kuumimmista otteluista.
Kesällä 2009 Caminero pidätettiin epäiltynä osallisuudesta huumekaupassa ja rahanpesussa. Hänet vapautettiin pidätyksen jälkeen ja hän odottaa oikeudenkäyntiä.
Heikki Mikkola
Heikki Antero Mikkola (s. 6. heinäkuuta 1945 Mikkeli) on loppilainen nelinkertainen motocrossin maailmanmestari. Hän ajoi mestaruudet alle 500-kuutioisten luokassa vuosina 1974, 1977 ja 1978 sekä alle 250-kuutioisissa vuonna 1976 ollen ensimmäinen motocross-kuljettaja, joka oli voittanut sekä 250- että 500-kuutioisten mestaruudet. Mikkolan edustama valmistaja MM-tasolla oli ensin Husqvarna ja kaudesta 1977 alkaen Yamaha.
Nuorena mäkihyppyä ja pesäpalloa harrastanut Mikkola saavutti motocrossin MM-sarjassa ensimmäisen pisteensä Hyvinkäällä 1967 sijoittuessaan 250-kuutioisten kisassa kuudenneksi. Ensimmäisen erävoittonsa MM-sarjassa hän saavutti Hedemorassa 1968 ja ensimmäisen osakilpailuvoittonsa Hyvinkäällä 1970. Vuonna 1972 hän sijoittui MM-sarjassa pronssille 500-kuutioisissa ja seuraavana vuonna samalle sijalle 250-kuutioisissa. Vuosina 1974–1978 hän voitti neljä maailmanmestaruutta ja sijoittui kerran hopealle. Hän lopetti aktiiviuransa kauden 1979 jälkeen.
Urheilu-uransa jälkeen Mikkolan elinkeinona oli maanviljelijä ja suoramyyntiyrittäjä. Nykyisin Mikkolan maatilan suoramyyntiä pyörittää Antti ja Anne Mikkola.
Oulun linna
Oulun linna (, ”Oulujoen linna”) valmistui vuonna 1590 Oulujoen suistossa sijaitsevalle saarelle (nyk. Linnansaari). Linna rakennettiin niiden sotaretkien tukikohdaksi, joita ruotsalaiset tekivät pitkän vihan aikana Vienan Karjalaan kuningas Juhana III:n hallituskaudella. Kyseessä oli puu- ja maavallien muodostama linnoitus. Mahdollisesti samalla paikalla on sijainnut myös novgorodilaisten vuonna 1375 rakentama linna, jonka ruotsalaiset valtasivat vuonna 1377. Professori Kyösti Julkun teorian mukaan tämä keskiaikainen linna on kuitenkin sijainnut Kastellissa.
Nykyisin Linnansaaressa nähtävillä olevat rauniot ovat peräisin kolmannesta linnasta, jonka kuningas Kaarle IX määräsi rakennettavaksi vuonna 1605. Kuninkaan valtakirjassa 8. huhtikuuta 1605 annetaan ensin määräyksiä Kajaanin linnan rakentamisesta ja sitten määrätään uudelleen rakennettavaksi Oulun linna. Käskyn mukaan vanhat puurakenteet tuli hajottaa ja saaren ympäri tuli rakentaa ampumasuojilla varustettu valli.
Venäläiset polttivat linnan puuvarustukset 29. maaliskuuta 1715 suuren Pohjan sodan aikana, kun ruotsalaiset joukot vetäytyivät Oulusta.
Lopullisesti linna tuhoutui 31. heinäkuuta 1793 kello 22.45. Salamanisku sytytti linnan puisen varastokellarin tuleen, minkä seurauksena ruutikellari räjähti ja tuhosi rakennuksen lähes kokonaan. Kirjailija Sara Wacklin (1790–1846) kuvasi tapahtumaa seuraavasti teoksessaan Sata muistelmaa Pohjanmaalta:
Oulun kauppaseura perusti raunioiden jäljelle jääneeseen osaan vuonna 1828 ruutikellarin, jonka päälle rakennettiin vuonna 1875 Oulun merikoulun tähtitorni astronomian opetusta varten. Torni on Volmar Westlingin suunnittelema, ja se on toiminut kesäkahvilana vuodesta 1912 lähtien.
Linnan alue suojeltiin muinaismuistona vuonna 1962. Kellarissa on pieni näyttely linnan historiasta.
Tuomiojan rautatieasema
Tuomiojan rautatieasema () sijaitsee Tuomiojan(entinen Lappi) kylässä Siikajoen kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla.
Tuomiojan liikennepaikalla Seinäjoki–Oulu-rataosasta eli niin sanotusta Pohjanmaan radasta erkanee 28 kilometrin pituinen sivurata Raaheen. Tuomiojan rautatieasema perustettiin silloiseen Paavolan kuntaan Ruukin kylän eteläpuolelle 1886. Tuolloin sen nimi oli "Lappi". Tuolloin rataosuus Raaheen oli vielä yksityinen rautatie, joka myöhemmin siirtyi valtiolle. Tuomiojan ja Raahen välinen rataosuus sähköistettiin vuonna 2001.
Tuomiojan rautatieasema on risteysasema, jossa Raahen rata erkanee Pohjanmaan radasta. Asema muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1986, ja henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1990. Lipunmyyntiä ei ole. Ratapihalla on edelleen matkustajalaiturit raiteilla 1 ja 2, ja asema toimii tavaraliikenteen risteysasemana.
Tuomiojan ratapihalla on pääraiteen lisäksi kolme sivuraidetta, joita voidaan käyttää junien kohtaamisiin ja ohituksiin. Näiden lisäksi on yksi pistoraide, jota käytetään ratatyökoneiden väistöraiteena. Pohjanmaan radalta on kolmioraideyhteys Raahen radalle. Kolmioraide sijaitsee ratapihan etelälaidalla.
Asemarakennus on Knut Nylanderin suunnittelema IV luokan asemarakennus, niin sanottu Oulun radan asemarakennus. Asemarakennuksessa on ollut myös rautatieravintola. Rakennusta on laajennettu tiettävästi vuonna 1949 Jarl Ungernin suunnitelmien pohjalta lisäämällä siipi rakennuksen takaosaan.
Nallikari
Nallikari on julkinen virkistys- ja matkailualue Oulun Hietasaaressa. Hietasaari erottaa kaupungin keskustan ja Oulujokisuiston Perämerestä. Oulun kauppatorin ja Hietasaaren välillä kulkee kevyen liikenteen saaristoreitti siltoineen ja Pikisaaren puutaloineen. Tätä reittiä pitkin matkaa Nallikariin kertyy kauppatorilta noin kolme kilometriä. Autolla matkaa Oulun keskustasta Nallikariin on 4–5 kilometriä ja valtatieltä 4 noin 5 kilometriä.
Nallikari sijaitsee Hietasaaren merenpuoleisella länsirannalla. Alue on tunnettu kilometrin pituisesta hiekkarannastaan, joka on sekä paikallisten että matkailijoiden suosiossa. 1970- ja 1980-luvuilla rannalla järjestettiin purjehdus- ja purjelautakilpailuja.
Majoituspalveluja alueella tarjoaa muun muassa Nallikari Lomakylä, jonka alueelta löytyy huviloita, lomamökkejä sekä matkailuajoneuvoalue. Alueelta löytyvät myös Kylpylähotelli Eden, palloiluhalli Nallisport, ratagolf-rata, lapsille suunnattu huvipuisto Vauhtipuisto sekä ponipiha] sekä ympäri vuoden auki oleva Ravintola Nallikari.
Nallikarin alueella on käytettävissä ilmainen langaton verkko PanOULU.
Kesäaikana Nallikarin edustan vesialueella on purjelautailijoita, leijapurjehtijoita, kilpapurjehtijoita. Nallikarin edustalle on Oulun Merenkävijät kaupungin liikuntaviraston avustuksella merkinnyt poijuilla kaikkien kilpapurjehtijoiden käytössä olevan harjoitusalueen. Harjoittelualueen halkaisija on noin yksi meripeninkulma. Nallikarin hiekkaranta soveltuu myös rantafutikseen.
Rannan alueella on muutamia rakennuksia, joista vanhimmat ovat 1970-luvulta.
Tunnettu nallikarilainen rakennus on vuonna 1988 valmistunut Nallikarin "Majakka". Aallonmurtajan päässä sijaitseva maamerkki lukeutuu arkkitehtuuriltaan postmoderniin tyyliin. "Majakan" on suunnitellut Arkkitehtitoimisto NVØ. 1970-luvulla rakennuttu rantapaviljonki oli ennen "Majakan" rakentamista rannan merkittävin rakennus.
Hiekkarantojen virkistyskäyttö yleistyi 1930-luvulla. Oulussa oli yleisiä rantoja muun muassa Nuottasaaressa, Oritkarissa ja muualla Hietasaaressa. Osa noista rannoista joutui kuitenkin teollisuuden käyttöön. Kun Nallikari "löydettiin", sen pitkät hiekkarannat alkoivat vetää sinne tuhatmäärin kävijöitä. Ennen kesää 1939 valtuusto ja terveydenhoitolautakunta antoivat kaupunginhallitukselle tehtäväksi selvittää, miten Nallikariin saataisiin pukusuojia ja käymälöitä.
Sotien takia Nallikarin muuttaminen yleiseksi uimarannaksi siirtyi vuoteen 1946, jolloin 2. huhtikuuta valtuusto antoi Sotainvalidien veljesliiton Oulun osastolle oikeuden harjoittaa alueella uimarantaa tukevaa liiketoimintaa kymmenen vuotta. Ravintolarakennus alueelle valmistui saman kesän aikana. Kaupunki lunasti kuitenkin Sotainvalidien veljesliitolta rakennukset jo 1950, ja näin uimaranta siirtyi kokonaan kaupungin vastuulle. Nallikarin kunnostus ja remontti valmistui vuonna 2013.