hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Tykkivene Uusimaa
Tykkivene Uusimaa oli 1920-1953 Suomen merivoimien tykkivene, joka oli alun perin Venäjän keisarikunnan laivaston Suomessa valmistettu Golub-luokan vartioalus.
Venäjän keisarikunnan laivasto tilasi miina- ja suojaverkonlaskijan "Golubin" Kone ja Sillan veistämöltä Helsingistä. Alus laskettiin vesille 1917 ja liitettiin laivastoon 22. syyskuuta. Aluksen suunnittelussa oli otettu huomioon myös käyttö raskaassa miinanraivauksessa, joka vuoksi se oli merikelpoinen ja voimakaskoneinen.
Ensimmäisessä maailmansodassa saksalaiset valtasivat huhtikuussa 1918 Tallinnan satamassa olleen aluksen nimeten sen "Beo"ksi. Saksa luovutti aluksen marraskuussa Suomelle, joka nimesi sen "Uusimaaksi".
Alus osallistui toiseen maailmansotaan sisaraluksensa "Hämeenmaan" tavoin. Alusta käytettiin Talvisodassa rannikkovartiointiin pohjoisella Itämerellä ja tammikuussa 1940 Pohjanlahdella saattajana. Alus toimi kahden saattueen saattajana ennen paluutaan Turkuun hankalan jäätilanteen takia.
Jatkosodan alkaessa alus oli 22. kesäkuuta 1941 miinalaivana Ahvenanmaalla. Alus upotti heinäkuussa 1941 Neuvostoliiton laivaston "PK 238":n, joka evakuoi neuvostojoukkoja Bengtskäriltä. Alus otti osaa Somerin taisteluun heinäkuussa 1942. Alus osallistui Viipurinlahden taisteluihin ja siihen osui 4. heinäkuuta 1944 Teikarin puolustajia tukiessaan kaksi kranaattia. Toinen osui mastoon ja toinen lähelle keulatykkiä, jolloin lähes kaikki aluksen upseerit haavoittuivat. Aluksen päällikkö kapteeniluutnantti Karstén menehtyi myöhemmin saamiinsa vammoihin.
Tykkiveneen saamat vauriot korjattiin Kotkassa eikä se enää osallistunut Viipurinlahden taisteluihin. Sodan jälkeen alus osallistui vielä raivaustoimintaan merialueilla. Alus poistettiin 1952 laivastoluettelosta ja se romutettiin 1953.
Ainoa "Uusimaan" suomalainen sisaralus oli "Hämeenmaa". Muita samaan luokkaan kuuluvia aluksia olivat venäläiset "Korshun" ja "Kobtchnik", chileläiset "Colocolo", "Leucoton", "Elicura" ja "Orompello".
The Forgotten Tales
The Forgotten Tales on Blind Guardianin vuonna 1996 julkaisema kokoelmalevy. Kokoelmaksi se on kuitenkin varsin erikoinen, sillä suurin osa sen kappaleista on joko coverkappaleita tai uusia versioita vanhoista kappaleista. Levyltä löytyy The Chordettesin, Queenin, Uriah Heepin, The Beach Boysin ja Mike Oldfieldin kappaleita.
Albumilta julkaistiin singlenä ”Mr. Sandman”.
Flush the Fashion
Flush the Fashion on Alice Cooperin albumi vuodelta 1980. 1980-luvulle tultaessa Cooper halusi löytää uuden tyylin ja tämä albumi onkin paljolti new wave painotteinen. Kolme seuraavaa levyä (Special Forces, Zipper Catches Skin ja DaDa) jatkoivat samalla linjalla. Alice Cooper kärsi pahasta alkoholi- ja kokaiiniriippuvuudesta näitä albumeja tehtäessä.
Espanjanmastiffi
Espanjanmastiffi on espanjalainen molossikoirarotu. Käyttötarkoituksena on alun perin ollut lampaiden suojeleminen susilta. Kotimaansa ulkopuolella rotu on aika harvinainen.
Espanjanmastiffi on suurikokoinen, vahva, tiivisrakenteinen ja ketterä koira. Karvapeite on tiheä, paksu, keskipitkä ja sileä. Paksun turkkinsa ansiosta koira pystyy olemaan ulkona ympäri vuoden, mutta sillä on kuitenkin oltava mahdollisuus päästä suojaan. Rotu on vielä melko alkukantainen eli jalostukselta rotu on välttynyt. Espanjanmastiffilla tulee olla leukapussi, joka suojelee koiran kurkkua mahdolliselta hyökkäykseltä.
Espanjanmastiffeista toivotaan mieluiten yksivärisiä, esimerkiksi keltaisia, leijonanvärisiä, punaisia, mustia, suden- tai hirvenvärisiä, mutta myös tiikerijuovaisia tai valkoisia mustin laikuin. Uroksien säkäkorkeus vähintään 77 cm ja narttujen vähintään 72 cm.
Espanjanmastiffi on erittäin rohkea ja kunnioitusta herättävä, mutta silti lempeä ja miellyttävä koira. Luonteeltaan espanjanmastiffi on varauksellinen ja se tutustuu itse vieraisiin, ei pakottamalla. Omaa isäntäväkeään se kuitenkin rakastaa yli kaiken ja on hyvin kiintynyt perheeseensä. Rotu ei ole luonteeltaan kovin aktiivinen, mutta toimintahalua kuitenkin löytyy. Espanjanmastiffi on lisäksi erinomainen vahtikoira ja soveltuu myös jäljestämiseen ja vetotehtäviin.
Espanjanmastiffia on käytetty jo 1600-luvulla Mestan (karjankasvattajien yhteenliittymä 1600-luvulla) aikoina karjan, erityisesti lampaiden ajamiseen. Koiran tehtävä oli viedä lampaat laitumelle kesäksi ja tuoda ne takaisin talveksi. Laitumella ja laumaa kuljetettaessa espanjanmastiffi suojeli lampaita susilta ja muilta pedoilta. Rotua käytetään yhä edelleen laumojen kuljetuksiin alkuperäisen käyttötarkoituksen mukaisesti. Lisäksi sitä käytetään nykyisin myös vahtikoirana esimerkiksi maatilojen, ihmisten ja yleensä omaisuuden vartiointiin ja suojeluun.
Special Forces
Special Forces on Alice Cooperin albumi vuodelta 1981.
Tryo
Tryo on nimestään huolimatta viisihenkinen ranskalainen yhtye. He soittavat akustista reggaemusiikkia ranskaksi ja ovat saavuttaneet suuren suosion mm. Ranskassa. Heidän lyriikkansa pyörivät ajankohtaisten ongelmien ja haasteiden ympärillä, jotka on verhottu huumorin eri sävyihin. Jäseniä ovat Guizmo, Christophe Mali, Manu Eveno, Daniel "Danielito" Bravo ja Bibou. Heitä on verrattu mm. Georges Brassens -nimiseen ranskalaiseen laulajaan.
RT-2PM Topol
RT-2PM Topol (venäjäksi РТ-2ПМ "Poppeli", DIA/NATO:n nimitys SS-25 Sickle "Sirppi") on Venäjän mannertenvälinen ohjus ICBM, jota alettiin sijoittaa asemiin vuonna 1988. Topol on ensimmäinen onnistunut liikkuvalta alustalta laukaistava kiinteäpolttoaineinen venäläinen mannertenvälinen ohjus. Se edustaa Venäjän mannertenvälisissä ohjuksissa ns. viidettä sukupolvea. Ohjuksen venäläinen GRAU-tunnus on 15Ж58 ("15Zh58"). Tunnetumpi on ohjuksen uudempi versio Topol-M.
Ohjus muistuttaa kooltaan ja muodoltaan USA:n Minuteman II-ohjusta, se on kolmivaiheinen ja kiinteäpolttoaineinen. 
Topol-ohjus laukaistaan maantiellä liikkuvalta laukaisualustalta kuorma-auton lavalta.
Liikkuvalta laukaisualustalta laukaistava ohjus vaatii enemmän miehistöä ja on kalliimpi ylläpitää kuin siilosta laukaistava. Tämäntyyppisen ohjuksen etuna on se, että se ei ole niin haavoittuvainen ydinasehyökkäystä vastaan kuin kiinteään paikkaan sijoitettu ohjus – ensimmäinen ydinasein tehty hyökkäys ei ehdi tuhota kaikkia maanteillä liikkeellä olevia ohjuksia.
Ohjus voidaan laukaista mistä tahansa partioreitin pisteestä.
Ennen Topolia venäläiset yrittivät moneen otteeseen kehittää eri suunnittelutoimistoissa liikkuvan, kiinteäpolttoaineisen mannertenvälisen ohjuksen.
Ohjuksen kehittely alkoi 1977, koelennot alkoivat 1983 ja päättyivät 1987, ohjus oli operatiivisessa käyttökunnossa jo 1985.
Ohjuksen kehittelyssä oli vaikutuksia mm. taistelunjohtojärjestelmän kehittämisessä.
Ohjuksen kantama on 10500 km. 
Venäläisten mukaan ohjuksen tarkkuus on 900 m, läntisten lähteiden mukaan 150–250 m. Ydinkärki on räjähdysvoimaltaan 550 kilotonnia ja koko ohjuksen kärki painaa 1000–1200 kiloa. Ohjuksen laukaisukanisteri on 22,3 metriä pitkä, 2 metrin läpimittainen putki.
Ben Reilly
Ben Reilly alias Purppurahämäkki () on Marvel-kustantamon luoma sarjakuvasankari. Hän oli Peter Parkerin (eli Hämähäkkimiehen) klooni ja oli myös esiintynyt Hämähäkkimiehenä.
Ben Reilly oli superroiston nimeltä Sakaali luoma klooni Peter Parkerista. Reillyn ollessa Hämähäkkimiehen klooni hänellä oli luonnollisesti samat supervoimat sekä muistot ja itse asiassa uskoikin olevansa aito.
Sakaali usutti Reillyn ja Parkerin taistelemaan toisiaan vastaan ja seurauksena Parker uskoi tappaneensa kloonin ja hävitti ruumiin pudottamalla sen jätteenpolttolaitoksen savupiippuun. Klooni oli kuitenkin vain tajuton ja pelastautui kiipeämällä ulos. Klooni otti nimekseen Ben (Peter Parkerin sedän mukaan) Reilly (Parkerin tädin tyttönimen mukaan) ja lähti New Yorkista.
Viisi vuotta myöhemmin Ben sai tietää May Parkerin olevan kuolemaisillaan ja palasi New Yorkiin. Pian Ben kohtasi Peterin ja he alkoivat toimia yhdessä Benin luotua uuden asun ja saatua lehdistöltä nimen Purppurahämähäkki (nimi jota hän itse inhosi). Ben joutui kuitenkin myöhemmin luopumaan henkilöllisyydestä.
Myöhemmin Parker jäi "eläkkeelle" Hämähäkkimiehen roolista kasvattaakseen lastaan ja pyysi Beniä jatkamaan Hämähäkkimiehenä (tänä aikan molemmat itse asiassa uskoivat Benin olevan aito ja Peterin olevan klooni). Vihreän Mennikäisen tekemän aivopesun takia Peter luuli olevansa klooni ja Benin aito
Lopulta Reilly kuoli taistelussa Vihreää Menninkäistä vastaan pelastaen samalla Parkerin. Tämän seurauksena Peter päätti jälleen ottaa Hämähäkkimiehen roolin.
Ben Reilly on ruumiillisilta ominaisuuksiltaan tavallista ihmistä moninkertaisesti voimakkaampi, nopeampi ja ketterämpi. Hän kykenee nostamaan noin 10 tonnia ja hyppäämään useiden metrien loikkia. Hänellä on hyvin tarkat refleksit. Ben kykenee parantamaan nopeasti saamiaan haavoja ja vammoja. Hän kykenee myös kiipeämään seiniä pitkin. Hän voi roikkua jopa katossa putoamatta.
Benin taistelutapoihin kuuluu myös samankaltainen psykologinen sodankäynti mitä Hämähäkkimies harrastaa: hän pyrkii pilkkaamaan vastustajaansa katkeamattomalla vauhdilla ja useimmat vastustajat turhautuvat tästä ja menettävät otteen taistelusta harkintakyvyn kadotessa vimmaan.
Ben Reilyllä on myös "hämähäkkivaisto". Se on eräänlainen kuudes aisti, joka varoittaa häntä uhkaavasta vaarasta. Yhdistettynä hänen reflekseihinsä ja ketteryyteensä hämähäkkivaisto tekee hänestä vaikean maalin käsiaseille.
Yliluonnollisilta voimiltaan Ben kuului Hämähäkkimiehen tapaan tunnettujen supersankarien keskiraskaaseen sarjaan.
Ben Reilly käytti muunneltuja versioita Hämähäkkimiehen seittisingoista, joilla hän pystyi normaalin seittinesteen lisäksi ampumaan erityistä "tärähdysseittiä" ja tainnutuspiikkejä.
Hänet nähtiin myös Hämähäkkimies-animaatiosarjan finaaliseikkailussa, "Hämähäkki Sodissa", jossa monien eri maailmojen Hämähäkkimiehet yhdistivät voimansa estääkseen Spider-Carnagea tuhoamasta kaikkia maailmoja. Christopher Daniel Barnes hoiti hahmon ääninäyttelyn.
Timo T. Kaukonen
Timo Taavetti Kaukonen (15. toukokuuta 1933 Helsinki – 5. tammikuuta 1996 Kuopio) oli tunnettu television tietokilpailuohjelmien vetäjä ja ravintoloitsija.
Hän juonsi Tauno Rautiaisen 1940-luvulla aloittamia Yleisradion "Ota tai jätä" -visailuja vuodesta 1963 noin kymmenen vuoden ajan. Kaukonen oli myös luomassa suomalais-virolaista Naapurivisaa ja oli sen ensimmäisen lähetyksen juontaja vuonna 1966. Hän juonsi myös "Kaikki yhtä vastaan" -visailua ja esiintyi pienissä rooleissa elokuvissa "Millipilleri" (1966) ja "Pähkähullu Suomi" (1967).
Kaukonen oli erikoistunut venäläisiin ruokaravintoloihin. Hän perusti Helsinkiin kolme venäläisravintolaa: Troikka (Caloniuksenkatu 3), Kasakka (Meritullinkatu 13) ja Saslik (Neitsytpolku 3). Troikka oli näistä ensimmäinen, ja Kasakan hän perusti vuonna 1969. Näistä Troikka ja Saslik toimivat edelleen. Kasakka lopetti toimintansa vuoden 2015 alussa.
Anneli Mattila
Armi Anneli Mattila (s. 11. toukokuuta 1987 Karvia) on suomalainen laulaja.
Anneli Mattilan ensimmäinen julkinen esiintyminen laulajana oli jo seitsemänvuotiaana, Karvian mukulatähti kisoissa. Annelia säesti hänen äitinsä haitarilla.
Varsinaista laulajan uraansa Anneli aloitteli siskonsa Annen mukana kierrellen ja esiintyen hänen keikoillaan. Lisäksi hän oli Annen mukana erilaisissa haastatteluissa ja tv-nauhoituksissa sekä osallistui myös muutamiin levytyksiin.
Mattilan ensimmäinen tv-esiintyminen tapahtui Tampereella vuonna 2002 ohjelmassa "Saanko luvan". Vuonna 2003 hän osallistui "Idols"-laulukilpailuun, josta hän kuitenkin myöhemmin itse päätti vetäytyä. Koska hän ei halunnut koskaan kuulua mihinkään tiettyyn formaattiin. Vaan halusi luoda oman uransa, omalla tavallaan.
Anneli teki keikkoja taustanauhoilta sekä satunnaisten bändien kanssa pitkään, kunnes hän löysi oman ensimmäisen orkesterinsa.
Varsinaisen säännöllisen keikkailun hän aloitti ensimmäisen oman yhtyeensä Megan kanssa 8. tammikuuta 2004 Kauhajoen Aron Areenalla.
Mattilasta on tullut yksi Suomen suosituimmista viihdyttäjistä tanssipaikoissa, ravintoloissa, konserteissa. Nykyään myöskin jazz musiikin parissa . Myös hänen levynsä ovat soineet ahkeraan eri radiokanavilla. Ensimmäisen levytyksensä hän teki Ruotsissa vuonna 2000. Häneltä on ilmestynyt seitsemän albumia seuraavasti: "Suojaan" 2005, "Laulun lahjan sain" 2006, "Luottaa huomiseen" 2007, "Soita mulle" 2008 sekä "Seitsemäs taivas" 2012. Lisäksi hän on julkaissut kaksi omaa kokoelmalevyä, joista viimeisimpänä kokoelma "40 unohtumatonta laulua" julkaistiin toukokuussa 2009.
Mattilan viimeisin albumi "Seitsemäs taivas" julkaistiin 25. tammikuuta 2012. Albumilta on julkaistu kaiken kaikkiaan kuusi singleä. Albumi voitti paikallisradioiden tammikuun 2012 Kuukauden levy -äänestyksen.
Mattilan levy-yhtiö on Sony Music Finland ja hänen taustayhtyeenään toimii Recados.
Mattilan siskokset ovat levyttäneet yhteisen joululaululevyn ja esiintyneet useissa yhteiskonserteissa. Syksyllä 2008 siskokset tekivät ensimmäisen laajamittaisen konserttikiertueen, joka käsitti kymmenen konserttia eri paikkakunnilla. Kiertueen jatkoksi sisarukset esiintyivät viikon Iskelmän -risteilyllä Punaisella merellä Egyptissä sekä Jordaniassa.
Mattila osallistui MTV3:n Syksyn sävel 2012 -kilpailuun kappaleellaan ”Sun”. Kappaleen on säveltänyt Risto Asikainen ja sen ovat sanoittaneet Risto Asikainen ja Ilkka Vainio.
Musiikin lisäksi Anneli Mattila harrastaa vapaa-aikanaan muun muassa urheilua, lukemista ja kalastusta. Kuitenkin näistä kaikista, hänen suuri intohimonsa on valokuvaus.
https://www.facebook.com/pg/AnneliMattilaVirallinen/about/?ref=page_internal
https://tapsukka.kuvat.fi/kuvat/ANNELI+-+keikalla+2006.../
http://www.aduuri.fi/25997
Vartiomoottorivene 4
Vartiomoottorivene 4 (lyhyemmin VMV 4) oli Suomen merivartiolaitoksen vartiomoottorivene, joka oli alkuaan vuonna 1916 rakennettu norjalainen "Sterling". Tulliviranomaiset takavarikoivat tammikuussa 1930 aluksen Kaskisten edustalla ja se luovutettiin oikeudenkäynnin päätyttyä heinäkuussa 1931 merivartiostolle. Alus palveli 1938 Turun piirissä. Huonokuntoinen ja siten lähes käyttökelvoton "VMV 4" myytiin Turussa järjestetyssä huutokaupassa 3 364 markalla vuonna 1939
R-9 Desna
R-9 Desna eli SS-8 Sasin oli neuvostoliittolainen 1. tai 2. sukupolven mannertenvälinen ohjus, joka vanhentui teknisesti 1960-luvulla. Näitä ohjuksia oli Neuvostoliiton asevoimien käytössä 1964–1976.
Ohjuksen detaljisuunnittelu alkoi huhtikuussa 1958 ja ohjus hyväksyttiin valmistusohjelmaan vuoden 1959 lopulla. Ohjuksen esisuunnitelua johti Sergei Koroljov, mutta lopullinen suunnittelu on tuntemattomampien insinöörien käsialaa. Koroljoville tyypillisesti ajoaineena oli nestehappi ja alkoholi, joista nestehappi ei operatiiviselle asejärjestelmälle ole kovin hyvä ratkaisu. Raketin laukaisumassa oli alle puolet R-7-ohjuksesta, joka oli merkittävä kehitysaskel. Ohjus käytti maaliin ohjautumisen loppuvaiheessa radan korjaamiseen vastaanotettuja radiokomentoja, jonka vuoksi se olisi ollut altis häirinnälle kuten Yhdysvaltain keskimatkanohjus Corporal. Tästäkin syystä ohjus edustaa nykyajan mittapuun mukaan alkeellista tekniikkaa. Tästä ohjuksesta kehitettiin kolme eri versioita.
Se muistuttaa SS-7 Saddler-ohjusta. Ohjuksen kantama oli 12 000–13 000 km ja tarkkuus venäläisten mukaan 3 000–3 500 metriä, läntisten tietojen mukaan 1 800–2 000 metriä. Ohjuksessa oli joko 1,65Mt tai suurempi 2,3Mt ydinkärki.
Amerikanponi
Amerikanponi (eng. "Pony of the Americas", lyhenne "POA") on yhdysvaltalainen ponirotu. Amerikanponi on peräisin 1950-luvulta, jolloin haluttiin jalostaa lasten käyttöön täydellinen ratsu.
Vaikka amerikanponi on pienikokoinen (säkäkorkeus noin 116–140 cm), se näyttää ennemmin pieneltä hevoselta kuin ponilta. Sillä on kaunis arabimainen pää ja kaareva, sopusuhtainen kaula. Rintakehä on syvä ja runko pyöreä, lyhyt ja lihaksikas. Takaosa on vahva ja jalat hyvärakenteiset. Rodun hyviä tuntomerkkejä ovat tiikerinkirjava väritys ja siihen liittyen hyvin erottuvat silmänvalkuaiset, ihon täplikkyys turvan ja sukuelinten alueella sekä usein pystysuorat raidat kavioissa.
Toimelias amerikanponi sopii hyvin lasten harraste- ja kilparatsuksi. Yhdysvalloissa on nykyään noin 40 000 rekisteröityä amerikanponia.
Ensimmäinen amerikanponi, tiikerinkirjava ori "Black Hand", syntyi Iowassa, Yhdysvalloissa vuonna 1954. Se oli shetlanninponioriin ja appaloosa-arabianhevosristeytystamman jälkeläinen. Shetlanninponikasvattaja Leslie Boomhower kiinnostui varsan ulkomuodosta, osti sen itselleen ja ryhtyi kehittämään tältä pohjalta uutta ponirotua. Amerikanponia jalostettiin muun muassa arabilla, welsh-poneilla, englannintäysiverisellä ja quarterilla. Näin parannettiin ponin suorituskykyä, kokoa ja erityisesti kestävyyttä. Shetlanninponin käyttö jalostuksessa lopetettiin melko pian, rodun tavoitekokoa kasvatettiin ja rakenteessa tähdättiin hevosmaisuuteen.
Tykkivene Karjala (1918)
Tykkivene Karjala oli Suomen merivoimissa 1918–1953 palvellut tykkivene.
Alus tilattiin 1918 Crichton Osakeyhtiön Turun telakalta Venäjän keisarikunnan laivaston Filin-luokan vartioristeilijäksi nimellä "Filin" (Huuhkaja). Alus joutui keskeneräisenä suomalaisille, liitettiin Suomen laivastoon ja nimettiin "Karjalaksi". Saman tyypin aluksia oli tilattu kaikkiaan kuusi, joista "Gorlitsa" ja "Sova" eivät koskaan valmistuneet. Aluksista "Vodorez" () ja "Lun" myytiin Puolan laivastolle nimillä Generał Haller ja Komendant Piłsudski ja toinen Suomeen jäänyt sai nimen Turunmaa.
Alusta ei suunniteltu avomerellä käytävää taistelua silmällä pitäen, ja alusta käytettiin pitkään kadettien kouluttamiseen. Alus sopi tehtävään hyvien majoitustilojen vuoksi ja kadetit ristivätkin aluksen Kurjalaksi.
Talvisodan alkaessa "Karjala" sisaraluksineen määrättiin Kotkan alueelle, jossa sen päätehtävänä oli partiointi Haapasaaren ja Koiviston välisellä merialueella. Se jäi kuitenkin vähäiseksi aluksen ollessa saman aikaisesti moottoritorpedoveneiden emälaivana Kotkassa.
Jatkosodan alkaessa alus suojasi Ahvenanmaan miehitystä, minkä jälkeen se siirrettiin itäiselle Suomenlahdelle. Alus suojasi syyskuussa 1941 rannikkojoukkojen kuljetuksia, kun sitä pommitti saksalainen lentokone. Alus joutui palaamaan lähelle osuneiden pommien aiheuttamien vaurioiden vuoksi satamaan, josta se siirrettiin edelleen telakalle Helsinkiin.
Sotatoimien päätyttyä "Karjala" osallistui miinanraivaukseen. Se poistettiin merivoimien alusluettelosta 1952 ja vuotta myöhemmin alus myytiin romutettavaksi Saksaan.
Sojuz 23
Sojuz 23 oli Neuvostoliiton Sojuz-lento. Laukaisu tapahtui Baikonurin kosmodromilta 14. lokakuuta 1976 ja paluu noin 2 vuorokautta myöhemmin, 16. lokakuuta 1976. Lento suuntautui Saljut 5 -avaruusasemalle.
Dubna
Dubna () on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä noin 125 km Moskovasta pohjoiseen. Dubna on tiedekaupunki (naukograd) ja ydinfysiikan tutkimuksen keskus. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 70 569.
Kaupunki on Moskovan alueen pohjoisin. Se sijaitsee Volgan varrella, joen molemmin puolin, juuri Ivankovon tekojärven ja sen padon alapuolella, Moskovan kanavan yhtymäkohdassa. Dubnasta on rautatieyhteys Moskovaan Savjolovon asemalle.
Dubna on kuuluisa erityisesti siellä sijaitsevan kansainvälisen hiukkasfysiikan tutkimuskeskuksen JINR:n takia (, ). Dubna sai kaupunkioikeudet tutkimuskeskuksen perustamisen aikaan 1956 ja kansallisen tiedekaupungin (naukograd) aseman 2001. Keskuksessa on vuosina 1964-2010 löydetty yhdeksän uutta alkuainetta. Alkuaine numero 105 Dubnium nimettiin kaupungin mukaan. Kaupungissa toimii myös satelliittitietoliikenteen viestikeskus ja kalustetuotantoa harjoittava Ekomebel yritys. Dubnassa sijaitsee lisäksi ohjusteollisuuteen erikoistunut MKB Raduga -yritys.
Dubnan nähtävyyksiin kuuluu muun muassa maailman toiseksi suurin Lenin-patsas. Patsas on pystytetty vuonna 1937. Leninin patsaan vieressä on ollut Stalin-patsas joka oli samana vuonna valmistunut mutta se tuhottiin vuonna 1963.
Kaupungissa on myös Iljušin Il-2 lentokoneen muistomerkki. Toisen maailmansodan aikana lentokoneesta tuli Neuvostoliiton ilmavoimien symboli.
Akryylinitriili
Akryylinitriili on orgaaninen yhdiste (nitriili), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä tai vaaleankeltaista, herkkäliikkeistä, herkästi haihtuvaa nestettä, jolla on pistävä haju. Aine muuttuu valon vaikutuksesta kellertäväksi. Sen kemiallinen kaava on CHN ja rakennekaava on CHCHCN. Akryylinitriilistä käytetään myös nimityksiä "syanoetyleeni", "2-propeeninitriili" ja "vinyylisyanidi".
Akryylinitriilin moolimassa on 53,1 g/mol, sulamispiste −84 °C, kiehumispiste 77 °C, suhteellinen tiheys 0,8 g/cm (vesi = 1,0 g/cm), liukoisuus veteen 20 °C lämpötilassa 7 g/100 ml, leimahduspiste −1 °C c.c., itsesyttymislämpötila 481 °C ja CAS-numero 107-13-1.
Akryylinitriili reagoi vahvojen emästen, amiinien, vahvojen happojen ja vahvojen hapettimien, esimerkiksi bromin, kanssa. Aine syövyttää messinkiä, kuparia ja kuparilejeerinkejä. Akryylinitriili polymeroituu helposti lämmön, valon tai emästen vaikutuksesta. Aineen polymeroitumista voidaan rajoittaa lisäämällä siihen polymeraatioinhibiittorina käytettävää hydrokinonimonometyylieetteriä eli 4-metoksifenolia.
Lyhytaikainen altistus aineelle ja höyrylle ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Akryylinitriili on perimälle myrkyllistä ja mutaatioita aiheuttavaa ainetta. Eläinkokeiden perusteella aine on mahdollisesti ihmiselle syöpää aiheuttavaa (ryhmä 2B).
Kai
Kai on suomalainen miehen etunimi. Nimen alkuperää ei tiedetä varmuudella, mutta sitä on arveltu muunnokseksi roomalaisesta nimestä Gaius. Nimipäiväänsä Kait viettävät 16. helmikuuta. Samalla päivällä on suomenruotsalaisessa kalenterissa nimen muunnos Kaj.
Ruotsissa ja Saksassa vastaava nimi (Kaj, Kai, Caj) voi esiintyä sekä miehen että naisen nimenä (vrt. Kaija). Virossa Kai on naisen nimi.
Suomessa nimi Kai on 1900-luvun alusta vuoden 2015 loppuun mennessä annettu 11 120 miehelle ja noin sadalle naiselle. Anne Saarikallen ja Johanna Suomalaisen arvion mukaan naisen nimenä Kai voi olla lyhentymä Kaisasta. Nimi Kaj on annettu noin 6 051 henkilölle, jotka kaikki ovat miehiä.
Henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Blois
Blois on kaupunki Ranskan Centre-Val de Loiren alueella. Se on Loir-et-Cherin departementin pääkaupunki, joka sijaitsee Loiren rannalla Orléansin ja Toursin kaupunkien välissä. Blois'ssa on 48 487 asukasta (2006).
Langmuirin–Blodgettin kalvo
Langmuirin–Blodgettin kalvo eli LB-kalvo on kiinteän pinnan päällä oleva yhden tai useamman molekyylikerroksen paksuinen kerros orgaanisia molekyylejä, jotka on saatu pinnalle viemällä kiinteä tasainen pinta kohtisuorasti nesteen ja ilman rajapinnan läpi. Rajapinnalla on Langmuirin kalvo, joka koostuu yhdestä molekyylikerroksesta orgaanisia molekyylejä. Yksi kerros molekyylejä tarttuu pintaan jokaisella kasto- tai nostokerralla, kun kiinteä pinta joko tulee nesteestä ilmaan tai ilmasta nesteeseen. Näin saadaan hyvin tarkasti tasapaksuinen monikerroksinen kalvo molekyylejä. Molekyylit ovat yleensä polaarisia molekyylejä, joilla on hydrofiilinen ja hydrofobinen pää. Tällöin veden ja ilman rajapinnalla toinen pää pyrkii ulos vedestä hydrofobisuutensa vuoksi. Jos kiinteä pinta, jolle kalvo tehdään, on hydrofobinen, molekyylien hydrofobiset päät pyrkivät kiinnittymään pintaan. Pinnan hydrofiilisyyttä, hydrofobisuutta ja varausta säätämällä voidaan vaikuttaa siihen miten päin molekyylit pinnalle asettuvat.
Langmuirin–Blodgettin kalvotekniikka on nimetty sen keksijöiden, Irving Langmuirin ja Katherine Blodgettin, mukaan.
Museokuoriainen
Museokuoriainen ("Anthrenus museorum") on noin 3 mm pitkä, tummanruskea, pyöreähkö kuoriainen, peitinsiivissä vaaleita kuvioita. Museokuoriaisen toukka on noin 4 mm pitkä, ruskea ja karvainen. Havaitessaan liikettä tai kosketettaessa museokuoriainen jähmettyy paikalleen tekeytyen kuolleeksi.
Museokuoriainen elää muiden eläinten pesissä, ampiaispesissä sekä raadoissa syöden höyheniä, karvoja sekä kuolleita hyönteisiä. Aikuiset museokuoriaiset syövät myös kukkien siitepölyä. Sään viiletessä museokuoriaiset etsivät talvehtimispaikkaa rakennuksista ja kevään tullen hakeutuvat jälleen takaisin luontoon.
Museokuoriaisen toukat saattavat vahingoittaa eläin- ja hyönteiskokoelmia, tekstiilejä sekä turkiksia. Vahingot jäävät yleensä melko vähäisiksi, mutta varsinkin eläinkokoelmissa ne toistuvasti esiintyessään saattavat aiheuttaa merkittävämpääkin vahinkoa. Tekstiileissä kuoriaisen aiheuttamat tuhot tunnistaa pienistä sileäreunaisista rei'istä.
Museokuoriaista torjutaan poistamalla eläinten pesät, ampiaispesät ja eläintenraadot rakennuksista (ullakot, räystäiden alustat, kellarit sekä hormit) ja huolehtimalla yleisestä siisteydestä. Lajia voidaan hävittää myös myrkyttämällä sekä varsinkin arvokkaiden eläinkokoelmien ja tekstiilien kohdalla pakastamalla.
Coreper
Pysyvien edustajien komitea eli lyhennettynä Coreper (, ) on Euroopan unionin elin, jonka tehtävänä on valmistella Euroopan unionin neuvoston työtä erityisesti valmistelemalla neuvoston kokouksissa tehtäviä päätöksiä. Coreper kokoontuu viikoittain.
Coreper kokoontuu kahdessa kokoonpanossa (I ja II). Niiden toimialat ulottuvat koko EU:n toimialalle pois lukien maatalouskysymykset, joita valmistelee maatalouden erityiskomitea.
Coreper II valmistelee seuraavien neuvoston kokoonpanojen toimintaa:
Coreper I puolestaan valmistelee neuvoston muiden kokoonpanojen toimintaa:
Komitea koostuu nimensä mukaisesti unionin jäsenvaltioiden edustajista. Jäsenvaltioiden suurlähettiläät EU:ssa toimivat edustajina Coreper II:ssa ja heidän sijaisensa Coreper I:ssä. Komitean puheenjohtajana toimii kulloisenkin puheenjohtajavaltion edustaja.
Coreper on perustettu Euroopan yhteisön perustamissopimuksessa eli Rooman sopimuksessa, jonka 207. artiklan mukaan jäsenvaltioiden pysyvistä edustajista koostuva komitea huolehtii neuvoston työn valmistelusta sekä suorittaa neuvoston sille antamat toimeksiannot.
Myös Coreperin työtä valmistellaan. Ns. mertensit valmistelevat Coreper I:n työskentelyä ja ns. anticit vastaavasti Coreper II:n. Myös näissä kokoonpanoissa on virkamiesedustaja jokaisesta jäsenvaltiosta.
Tero
Tero on suomalainen miehen etunimi. Tero ilmestyi Suomen nimistöön 1900-luvun alussa, mutta ennen vuotta 1920 se oli annettu vain muutamalle pojalle. Huhtikuuhun 2018 mennessä nimi on Suomessa annettu hieman yli 16 200 henkilölle, joista yli puolet on syntynyt 1960- ja 1970-luvuilla. Almanakassa Tero on ollut vuodesta 1929 lähtien.
Tero-nimi pohjautuu roomalaiseen nimeen Terentius. Kristityissä maissa nimen on tehnyt suosituksi varhaiskristillinen marttyyri Terentius (Terentios), joka toimi Iconiumin piispana ensimmäisellä vuosisadalla. Ortodoksisissa ja katolisissa kirkoissa hänen muistopäiväänsä vietetään 21. kesäkuuta.
Enryaku-ji
Enryaku-ji () on buddhalainen temppeli ja luostari Japanissa Kioton koillispuolella Hieivuoren huipulla. Sen perusti Saichō vuonna 806 palattuaan Kiinasta ja tuotuaan samalla Tendai-lahkon Japaniin. Enryaku-jistä tuli Japanin buddhalaisuuden tärkeimpiä keskuksia, jolla oli huippukautenaan noin 3 000 alatemppeliä ja tuhannen soturimunkin () armeija. Temppeli joutui konfliktiin Kioton hovin kanssa, ja sen munkit hävittivät Kiotoa vuosisatojen ajan. Vuonna 1571 Oda Nobunaga, joka näki temppelin vaikutusvallan esteenä Japanin yhdistymiselle, tuhosi suurimman osan kompleksista ja tappoi sen munkit. Nykyinen Enryaku-ji on vain pieni osa aikaisemmasta temppelistä. Tendai toimi perusteena lähes kaikille tärkeille japanilaisille buddhalaisille lahkoille: zenin, nichirenin ja jōdo-shūn perustajat ovat aloittaneet uransa Enryaku-jissä.
Enryaku-ji jakautuu kolmeen osaan: "Tōtō" (itäinen osa), "Saitō" (läntinen osa) ja "Yokawa", joka sijaitsee neljän kilometrin päässä edellisistä. Tōtōssa on temppelin kaksi tärkeintä hallia, "Konpon chūdō" ja "Jōdo-in". Konpon chūdō ("pää-keskihalli") on Tendai-suuntauksen sydän; nykyinen rakennus on vuodelta 1642. Jōdo-in ("puhtaan maan halli") koostuu kolmesta temppelistä, joissa on Saichōn hauta, Saichōn patsas ja Saichōn kaivertamaksi väitetty Amida-buddhan patsas. Läntisessä osassa on vuorostaan kaksi symmetristä hallia, "Jōgyōdō" ja "Hokkedō", jotka ovat vuodelta 1595. Edellisessä ("jatkuvan kävelyn halli") munkit kiertävät Amidan patsasta ja jälkimmäisessä ("lootushalli") kävellään ja meditoidaan lootussutraa. Läntisen osan tärkein halli on "Shakadō", joka on omistettu Shakyamuni-buddhalle. Halli on Enryaku-jin vanhin rakennus, ja se on tuotu paikalle Toyotomi Hideyoshin käskystä Mii-derasta, kilpailevasta Tendai-lahkon temppelistä Hiei-vuoren toiselta puolelta 1500-luvun lopulla.
Temppelille pääsee Kiotosta bussilla tai junan (Eizan-rautatie), funikulaarin ja köysiradan yhdistelmällä. Enryaku-ji on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Ovi (lehti)
Ovi oli lokakuussa 2006 ensimmäisen kerran ilmestynyt ilmaiseksi jaettava aikakauslehti. Sen päätoimittaja oli Jone Nikula. Lehteä julkaisi Kustannus Oy Vista.
Lehden tavoitteena oli päätoimittajansa sanoin ”rakentaa vuoropuhelua ajan ilmiöiden, ihmisten ja lukijoiden välillä.”
Vuonna 2007 lehti ilmestyi neljä kertaa. Viimeinen Ovi-lehti ilmestyi huhtikuussa 2008 Ovi-tavaramerkin siirtyessä Nokialle. Kustannus Oy Vista jatkoi ilmaisen, kaupunkilaisen yleisaikakauslehden tekoa nimellä Kaupungin Aika. Tekijäkaarti – päätoimittajasta alkaen – säilyi enimmäkseen ennallaan. Lehti ilmestyi ennen lopettamistaan neljä kertaa.
Abraham Zapruder
Abraham Zapruder (15. toukokuuta 1905 – 30. elokuuta 1970) kuvasi Bell & Howell 414PD Director Series -kaitafilmikamerallaan presidentti John F. Kennedyn autosaattuetta 22. marraskuuta 1963 sen matkatessa Dallasissa, Texasissa ja tuli samalla tallentaneeksi John F. Kennedyn salamurhan.
Zapruderin filmi on ainoa kuvatallenne, jolle salamurha on tallentunut kokonaisuudessaan ja Yhdysvaltain hallitus pakkolunasti sen Zapruderin perikunnalta vuonna 1998.
Petri Hohenthal
Nils Petri Bogislaus Hohenthal (11. huhtikuuta 1946 Helsinki – 23. helmikuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen trubaduuri, muusikko, säveltäjä ja sovittaja. Hänen pääinstrumenttinsa oli kitara. Solo ry. myönsi Hohenthalille vuonna 1994 mestaritrubaduurin arvon hänen ansioistaan suomalaisen trubaduurikulttuurin esiintuojana ja edistäjänä.
Hohenthal oli ehdolla vuoden 2003 eduskuntavaaleissa liberaalien listalla. Hän sai 96 ääntä.
Hohenthal menehtyi keuhkosyöpään 23. helmikuuta 2005, 58-vuotiaana.
PGM-11 Redstone
Redstone oli yhdysvaltalainen keskimatkan ohjus (MRBM) ja myöhemmin kantoraketti. Ohjuksen tunnistenumero on PGM-11A. Tämä ohjus oli saksalaisen rakettisuunnittelun uranuurtaja Wernher von Braunin suunnittelema.
Redstone oli armeijan ”vanha luotettava”. Se oli tarkka, luotettava, nestemäistä polttoainetta käyttävä raketti. Nykyisin ohjuksiin verrattuna sen huonoja puolia olivat lyhyt kantomatka ja runsas tukikaluston vaatimus sekä hidas laukaisuaika. Redstone-ohjusta käytettiin kantorakettina Mercury-ohjelman alussa.
Redstonen kehittelyä edelsi Hermes-suunnitelma 1944. Raketista kaavailtiin 200 kilometriä kantavaa, mutta kantomatka pieneni suunnitelman edetessä. Vuonna 1951 projekti kulki SSM-G-14 eli Hermes C-1-nimisenä. Tämän jälkeen suunnitellun ohjuksen kantomatka laski 400 kilometriin. Ensi kerran Redstone laukaistiin 1952, ja ensimmäinen onnistunut koelento oli vuonna 1953. Chrysler alkoi tuottaa ohjusta sarjoina 1955. Yhdysvaltain armeija sai käyttöönsä ohjuksen 1958 ja se poistettiin asevarastosta jo 1964.
Raketti käytti nestemäistä happea ja alkoholia polttoaineena edeltäjänsä V-2:n tapaan. Redstone-ohjuksen kantomatka oli 325 kilometriä, ja muutamia Redstone-yksiköitä oli Saksan liittotasavallassa vuoteen 1963. Redstonen ydinkärki oli joko W-39 3,5 megatonnin vetypommi, tai tavanomainen räjähde. Elokuussa 1958 vetypommilla varustettu Redstone laukaistiin operaatio Hardtackissa Tyyneenmereen. Myöhemmin 1. elokuuta 1958 räjähti Redstonella laukaistu ydinkärki yli 70 kilometrin korkeudessa kokeessa nimeltä operaatio Teak. Myöhemmin elokuussa Orange laukaistiin Redstonella 43 kilometrin korkeuteen. Molemmissa kokeissa käytettiin 3,75 megatonnin kärkeä. SM-78/PGM-19 Jupiter-ohjus oli Redstonen välitön seuraaja.
Yhdysvallat olisi kyennyt laukaisemaan Jupiter-C-raketilla satelliitin jo 1956 Yhdysvaltain hallitus halusi laukaista satelliitin siviiliraketilla ja esti laukaisun. Kun Yhdysvaltain ensimmäinen satelliittilaukaisu oli epäonnistunut Vanguard-raketin tuhouduttua laukaisualustalle ja Neuvostoliiton Sputnik 2 kiersi jo maata, Von Braun sai laukaista satelliitin.
Etelä-Trøndelagin lääni
Etelä-Trøndelagin lääni () on Norjan lääni maan keskiosassa Trøndelagin alueella. Se rajautuu pohjoisessa Pohjois-Trøndelagin lääniin, lännessä Møren ja Romsdalin lääniin ja Norjanmereen, etelässä Opplandin ja Hedmarkin lääneihin sekä idässä Ruotsiin. Sen pääkaupunki on Trondheim, jossa asuu yli puolet läänin asukkaista. Läänissä on 313 370 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 18 839,37 neliökilometriä.
Etelä-Trøndelagin lääniin kuuluu seuraavat 25 kuntaa:
Frehley’s Comet (albumi)
Frehley's Comet on KISS-yhtyeen vanhan soolokitaristin Ace Frehleyn ja hänen yhtyeensä Frehley's Cometin julkaisema soololevy vuodelta 1987.
Albumilta nousi pieneksi hitiksi Russ Ballardin kirjoittama "Into The Night", joka pääsi Billboardin listoilla vuonna 1987 sijalle #27. Russ Ballard oli myös kirjoittanut Ace Frehleyn aiemman (vuonna 1978 julkaistu) soololevyn hitiksi nousseen kappaleen "New York Groove".
Ky Fanin epäyhtälö
Matematiikassa Ky Fanin epäyhtälö kuuluu seuraavasti: Olkoon formula_1 kaikilla formula_2. Tällöin 
formula_3
Epäyhtälössä pätee yhtäsuuruus jos ja vain jos kaikki formula_4:t ovat yhtä suuria. Yleisempi versio epäyhtälöstä on Levinsonin epäyhtälö.
Second Sighting
Second Sighting on Frehley's Comet-yhtyeen toinen ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi, ja se on julkaistu vuonna 1988. Kuten edeltäjänsä, myös tämä yhtyeen studioalbumi menestyi erittäin hyvin. Albumin remasteroitu versio julkaistiin vuonna 1998. Julkaisua on nykypäivänä saatavana vinyylinä, kasettina ja cd-levynä. Albumi kuitenkin menestyi listoilla kehnosti, ja sen korkein sijoitus oli vuonna 1988 "The Billboard 200"-listan sijalla 81. Albumin klassikkokappaleet ovat ""Insane"" ja ""Time Ain't Runnin' Out"".
Nightfall in Middle-Earth
Nightfall in Middle-Earth on Blind Guardianin kuudes studioalbumi. Yhtye eteni tällä levyllä yhä eeppisempiin ja mahtipontisempiin sävellyksiin. Vuonna 1998 julkaistu levy on konseptialbumi ja pohjautuu J. R. R. Tolkienin Silmarillion-teokseen. Tarinaa kuljettavat levyllä eteenpäin varsinaisten kappaleiden lisäksi erityiset väliosat, jotka koostuvat kirjan hahmojen vuoropuheluista, pienistä laulelmista ja kerrontaosioista.
Tällä levyllä tapahtui myös ensimmäinen muutos yhtyeen kokoonpanoon sitten demoaikojen. Hansi Kürsch otti laulutunteja ja ryhtyi panostamaan entistäkin upeampiin laulusuorituksiin. Basson varteen palkattiin Oliver Holzwarth, joka toimii edelleen Blind Guardianin sessio- ja livebasistina.
Levyltä julkaistiin single Mirror Mirror.(*) väliosa
Mäntykangas (Kokkola)
Mäntykangas on pääosin asuinalueeksi rakennettu kaupunginosa Kokkolassa.
Kaupunginosa sijaitsee Kokkolan keskustan länsipuolella.
1700- ja 1800-luvuilla puuttomalla mäellä sijaitsi tuulimyllyjä, ja alueella oli kaupungin rangaistuspaikka. Aiemmin louhikkoinen mäki raivattiin 1700-luvulla pelloksi. Kaupunginosan jugendtyylinen, vapaamuotoinen asemakaava valmistui 1909; katuverkosto myötäilee maaston muotoja.
Jugendtyylinen rakennuskanta, joka koostuu lähinnä puolitoistakerroksisista puutaloista, on peräisin pääosin 1920-luvulta. Mäntykankaalla sijaitsee 1907 valmistunut Renlundin kansakoulu sekä 1928 valmistunut entinen suojeluskuntatalo Vartiolinna, nykyinen Kokkolatalo, jossa toimii Kokkolan kaupunginteatteri. Kaupunginosan etelänurkassa sijaitsee 1700-luvun lopulta peräisin oleva Katariinan kalmisto. Kokkolan vanha vesitorni sijaitsee Mäntykankaan korkeimmalla kohdalla. Vuonna 1930 valmistuneessa Mäntykankaan koulussa toimi sota-aikana sotilassairaala.
Tamara Dernjatin
Tamara Dernjatin (omaa sukua Hramova, 6. kesäkuuta 1926 Muolaa – 3. kesäkuuta 2003 Helsinki) oli venäläissukuinen suomalainen laulaja. Hän oli syntynyt luovutetun Karjalan Muolaassa ortodoksiseen venäläiseen emigranttiperheeseen.
Hramovin kymmenlapsinen perhe muutti sotien jälkeen Karjalasta Turkuun, jossa perheen tyttäristä Tamara, Katja (Kati, myöhemmin Tevilin) ja Olga (myöhemmin Levonen) perustivat lauluyhtyeen Sävelsiskot. Yhtye levytti viisi levyä, joista kolme Olavi Virran kanssa vuonna 1950. Metro-tyttöjen Annikki Väkeväisen mentyä naimisiin, Tamara Hramova liittyi yhtyeen sopraanoksi (laulajia koelauluun haettiin lehti-ilmoituksella).
Tamara Hramova/Dernjatin esiintyi myös soolosolistina, toisinaan myös taiteilijanimellä Marianne (tai Tamara). Hänen soolosinglejään olivat muun muassa "Pienet kellot" ja "Jos luulet mun kaipaavan". Olavi Virran kanssa hän levytti laulut "Vuoden vaihtuessa", "Näin lapsuusjouluina laulettiin" (mukana myös lapsilaulajat Virve ja Károly) sekä "Keittiöpolkka". Viimeisen levytyksensä hän teki 1969.
Levinsonin epäyhtälö
Matematiikassa Levinsonin epäyhtälö on positiivisia reaalilukuja koskeva epäyhtälö. Epäyhtälö kuuluu näin: Olkoon formula_1 ja funktiolla formula_2 on olemassa kolmas derivaatta välillä formula_3, jolle formula_4 kaikilla formula_5. Jos formula_6 kaikilla formula_7 ja formula_8
Ky Fanin epäyhtälö on erikoistapaus Levinsonin epäyhtälöstä kun formula_9 ja formula_10.
Scott Lawrence ja Daniel Segalman: A generalization of two inequalities involving means, Proceedings of the American mathematical society. Vol 35 No. 1, syyskuu 1972
PGM-19 Jupiter
Jupiter (ohjus) (PGM-19 Jupiter) on keskimatkan ohjus, jonka kehitti Yhdysvallat Redstone-raketista lisäämällä siihen jatkorakettivaiheita. Se oli toinen Yhdysvaltojen keskimatkan ohjuksista, ensimmäinen oli Thor. Jupiterin kantomatka oli 2 400 km, siinä oli usean megatonnin taistelukärki ja sen CEP-osumatarkkuus oli 1 800 metriä.
Jupiter-raketin polttoaineena käytettiin happea ja RP-1:tä (eräs kerosiinijaloste). Yhdysvalloilla oli Jupiter-ohjuksia 30 Italiassa ja 15 Turkissa. Vuosina 1961 ja 1962 sattui kaksi onnettomuutta, joissa salama iski italialaiseen tukikohtaan sijoitettuun Jupiter-ohjukseen. Molemmissa tapauksissa ydinkärjet aktivoituivat osittain. Muutaman salamaniskun jälkeen amerikkalaiset rakensivat Jupiter-laukaisualustojen ympärille ukkosenjohdattimia.
Jupiter-rakettia käytettiin laukaisemaan monia Yhdysvaltojen ensimmäisiä Explorer-sarjan satelliitteja ja epäonnistuneita kuuluotaimia. Sillä laukaistiin myös apinoita koelennoille. Tunnetuimmat Jupiterit lienivät Jupiter A ja C. Satelliitin laukaisuun käytetty Juno/Juno I oli Jupiter C, jossa oli yksi lisävaihe. Juno II oli Jupiter-ohjuksesta kehitety kantoraketti.
Jupiterin polttoainetankkia ja moottoreita käytettiin Saturnus 1 -rakettien osina.
Rektio
Rektio ( ’ohjaus’) on lauseopillinen ilmiö, jossa pääsana vaatii täydennyksensä tiettyyn sijamuotoon. Esimerkiksi "tykätä"-verbin täydennyksen pitää olla elatiivissa: "tykkään koulusta (muut sijamuodot, kuten *"tykkään koululta tai *"tykkään kouluun, eivät ole mahdollisia). Ohjaavana pääsanana voi verbin sijasta olla myös adpositio (esim. "lähellä koulua tai "koulun lähellä") tai joissain tapauksissa substantiivi (esim. "näkökulma kouluun), adjektiivi (esim. "koulun näköinen") tai adverbi (esim. "sidoksissa kouluun).
Rektion asettamat vaatimukset ovat usein sanakohtaisia ja mielivaltaisia. Ne ovat historiallisen kehityksen tulosta, joka ei ole pääteltävissä ilmauksen merkityksestä käsin. Tämän vuoksi vieraita kieliä opiskeltaessa rektio usein vaatii runsasta ulkoa opettelua.
Kun täydennyksen muoto ohjautuu pääsanan rektion mukaan, sillä ei tarvitse olla yhteyttä sijamuodon tyypilliseen merkitykseen (esimerkiksi lauseessa "tykkään koulusta elatiivimuoto ei ilmaise samanlaista ulos tai pois suuntautuvaa liikettä kuin lauseessa "tulen koulusta). Jos sijamuoto on vaihdettavissa ja tämä muuttaa lauseen merkitystä (esimerkiksi "tulen koululta tai "tulen kouluun), kyse ei ole rektiosta, vaan tällöin sijamuoto määräytyy merkitysopillisin perustein. Rektiosta ei myöskään ole tapana puhua silloin, kun täydennyksenä on objekti, jonka muoto riippuu verbin aspektimerkityksestä (esim. "heilutin lippua"; vrt. "heilutin lipun riekaleiksi").
Joskus rektio voi sallia vaihtoehtoisiakin muotoja, mutta ne eivät muuta ilmauksen merkitystä. Merkitykseltään yhtäläisiä rektioverbirakenteita ovat "maistua hyvältä ja "maistua hyvälle. Tällainen vaihtelu voi johtua murre-eroista. Suomen kirjakielessä on esimerkiksi vanhastaan suositeltu käytettäväksi itämurteille ominaista verbirakennetta "alkaa tehdä (jossa "alkaa"-verbi vaatii täydennyksekseen A-infinitiivin perusmuodon), kun taas länsimurteille ominaisempaa rakennetta "alkaa tekemään (jossa "alkaa"-verbin täydennyksenä on MA-infinitiivin illatiivimuoto) on pidetty puhekielisenä ja suorastaan virheellisenä. Tammikuussa 2014 suomen kielen lautakunta kuitenkin päätti hyväksyä yleiskielessä käytettäväksi myös tämän länsimurteisen rakennetyypin (vaihtoehtoinen länsimurteiden rakenne "rupeaa tekemään" on esiintynyt kirjakielessäkin jo Mikael Agricolan ajoista asti).
Saksan kielessä useimpien transitiiviverbien objekti on akkusatiivissa: "Ich sehe einen Mann" ’näen erään miehen’. Voitaisiin siis sanoa, että yleisesti saksan transitiiviverbien rektio vaatii objektilta akkusatiivia. Tavallisesti kuitenkin rektioverbeiksi nimitetään vain verbejä, jotka vaativat objektinsa sijaksi jonkin muun sijamuodon kuin akkusatiivin tai mahdollisesti objektin eteen jonkin tietyn preposition. Sellainen on muiden muassa "warten"-verbi, joka vaatii objektinsa eteen "auf"-preposition: "Ich warte auf einen Mann" ’odotan erästä miestä’.
Grönlanninkoira
Grönlanninkoira on Grönlannista kotoisin oleva pystykorvainen koirarotu. Euroopan ulkopuolella rotu on harvinainen, ja Suomessakin rekisteröitiin vuonna 1990 vain 17 yksilöä. Suomessa grönlanninkoiria näkee enemmän näyttelykehissä kuin koiravaljakkotehtävissä.
Ulkonäöltään grönlanninkoira on tyypillinen pystykorva: korvat ovat kolmionmuotoiset ja pystyt, turkki tuuhea ja häntä kiertynyt selän päälle. Se on voimakasrakenteinen, kestävä ja sopeutunut ankaraan työhön arktisissa olosuhteissa. Kuono on vahva. Kaikki värit ja väriyhdistelmät ovat sallittuja albiinoa lukuun ottamatta. Säkäkorkeus on uroksilla vähintään 60 cm ja nartuilla vähintään 55 cm.
Grönlanninkoiralla on hyvin itsenäinen luonne eli se tarvitsee isännän, joka osaa käsitellä sitä. Kuumia olosuhteita rotu ei kestä, vaan kuumuus ahdistaa sitä ja vaikuttaa sen turkkiin. Koira on sopeutunut kylmiin olosuhteisiin. Se ei sovi kerrostalo-oloihin, koska se tarvitsee paljon ulkona olemista. Grönlanninkoira on hyvin vakavamielinen, mutta innostuu päästessään työntekoon. Rotu tulee myös hyvin toimeen lasten kanssa.
Ensimmäiset grönlanninkoirat tuotiin Suomeen jo talvisodan aikaan. Nuo kaksi narttua ja yksi uros eivät saaneet kuitenkaan jälkeläisiä ja rodun kasvatus alkoi vasta 70-luvun alussa. Kanta on pysynyt kuitenkin hyvin pienenä oikeastaan koko ajan. Useimmat siitoskoirista on tuotu Ruotsista, muutamia myös Norjasta. Vuonna 1990 Suomessa rekisteröitiin 17 grönlanninkoiraa.
Rotu on Suomessa jakautunut tyypiltään selvästi näyttely- ja käyttökoiriin. Näyttelykoirat ovat raskaampia ja kookkaampia, vetokoirat taas pienempiä ja kevyempiä, jolloin ne pystyvät liikkumaan nopeammin. Tosin myös näyttelylinjan koirien omistajat voivat harrastaa valjakkoajoa. Suomen grönlanninkoirakannan terveydentila on kokonaisuudessaan erittäin hyvä. Esimerkiksi lonkkanivelen kasvuhäiriöitä tai silmävikoja ei juuri ole. Nyt grönlanninkoiria on Suomessa 50 ja kasvattajia vain jokunen. Grönlanninkoiria voi etsiä Norjasta, jossa sitä pidetään lemmikkinä.
Musō Gonnosuke Katsuyoshi
Musō Gonnosuke Katsuyoshi (, tunnettiin aiemmin myös nimellä Hirano Gonbei) oli 1600-luvulla elänyt samurai ja japanilaisen koryū-koulukunnan Shindō Musō-ryūn perustaja.
Musō Gonnosuke Katsuyoshin elämästä tiedetään varmuudella hyvin vähän. Ensimmäisen kohtaamisen Gonnosuken ja Musashin välillä epäillään sattuneen 1605, mutta ensimmäinen kirjallinen kuvaus kohtaamisesta on vasta 1629 " Kaijo Monogatari"n kirjoittamana. Gonnosuke oli menkyo sekä Tenshin shōden Katori shintō-ryūssa että Kashima Shin ryūssa (joissakin lähteissä Kashima Jikishinkage ryūssa). Shindō Musō-ryū jōjutsun Gonnosuke kehitti hävittyään ottelun kuuluisalle japanilaiselle miekkamiehelle Miyamoto Musashille. Yhden kirjallisen lähteen mukaan Gonnosuke oli musha shūgyōlla oppilaidensa kanssa kiertäen Japania. Gonnosuke oli jo aiemmin vaelluksellaan kohdannut Musashin isän, joka oli kuuluisa jutte-taidoistaan, otellut tätä vastaan ja voittanut. Gonnosuke halusi siksi koetella myös poikaa, Miyamoto Musashia.
Musashi säästi hävinneen Gonnosuken hengen. Häviönsä jälkeen Musō jatkoi vaelteluaan saapuen vihdoin Homan-vuorelle Chikuzenissa (nykyisessä Fukuokan prefektuurissa), jonne hän pysähtyi 37 päiväksi. Temppelivuori oli tunnettu buddhalaisen kilvoittelun ("shugendo") harjoituksistaan. Rukoustensa viimeisenä päivänä Musō Gonnosuke sai unessa viestin "”maruki wo motte, suigetsu wo shire”" ("pyöreä keppi aseena löydä sisuspunos"). Tämän "jumalaisen näyn" innoittamana Gonnosuke lyhensi bōn 128 cm:n pituiseksi jōksi ja kehitti lyhyen kepin eli jōn tekniikat, alkujaan 5 kappaletta, nimeltään "hiden gyo i".
Sittemmin Gonnosuke siirtyi Chikuzenin provinssiin daimio Kuroda Nagamasan palvelukseen ja pysyi toimessaan kuolemaansa asti. Pascal Kriegerin mukaan Muso antoi menkyon kymmenelle oppilaalle, mutta kirjallista todistusaineistoa ei ole käytettävissä. Myöskään Kurodan klaanin dokumenteista ei löydy mainintaa Musō Gonnosuken palkkaamisesta, syntymä- tai kuolinvuodesta tai virka-asemasta. Ainoa dokumentti, joka liittää Musōn Kuroda-haniin on hänen lahjoittamakseen merkityn kunniamiekan kirjaus Tsukuban pyhätössä. Gonnosuken kehittämä Shindō Musō-ryū jōjutsu säilyi Kuroda-klaanin yksityisenä taistelutaitona 1930-luvulle asti.
PGM-17 Thor
PGM-17 Thor oli Yhdysvaltojen keskimatkan ballistinen ohjus, joita oli sijoitettuna ydinkärjillä varustettuina Isoon-Britanniaan vuosina 1958-1963. Thor-ohjuksen kantama oli 2 400 km. Thoria käytettiin myös satelliittien ja luotainten laukaisuun kantorakettina. Thoria seurasivat sen johdannaiset Delta-raketit 1970-luvulla. Thor muistuttaa jonkin varran Jupiter-ohjusta.
Ohjuksen kehittely alkoi 1954, jolloin haluttiin kehittää Neuvostoliittoa vastaan Euroopasta suunnattu IRBM, jota voi kuljettaa suuressa kuljetuskoneessa. Thor-ohjuksen kantomatka oli 2 400 km, tarkkuus 1 km (CEP), ydinkärki Mk 1, jonka räjähdysvoima 1,44 MT. Ydinkärki painoi noin 1 000 kg.
9. heinäkuuta 1962 Thor-ohjus numero 195 laukaistiin W49-ydinkärjen sisältävän Mk4-paluukärjen kanssa. Kärki räjähti 400 km:n korkeudessa 1,45 megatonnin voimalla. Tämän kokeen nimi oli "Starfish Prime", ja se oli osa Dominic-Fishbowl-operaatiota. Sen seurauksena useita tekokuita hajosi, niiden saaman EMP-sähköpulssin myötä.
Thor säilytettiin vaaka-asennossa kuorma-auton perävaunussa, ja nostettiin pystyyn juuri ennen laukaisua. Thorin laukaisu kesti vain 15 minuuttia. Viimeinen Thor laukaistiin 1975.
Thorilla laukaistiin 1950- ja 1960-luvuilla muutamia satelliitteja ja luotaimia ja kokeiltiin Atlas-ohjuksen paluukärkeä. Corona-ohjelman vakoilusatelliitteja laukaistiin Thorilla.
Thorin pohjalta kehitettiin 1970-luvulla Delta-raketti.
A Night at the Opera (Blind Guardianin albumi)
A Night at the Opera on Blind Guardianin seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 25. maaliskuuta 2002. Edellisestä levystä "Nightfall in Middle-Earthista" oli kulunut jo neljä vuotta, koska etenkin laulaja Hansi Kürschillä oli ollut kiireitä Demons & Wizards -projektinsa kanssa.
Levy on samanniminen kuin Queenin klassikkoalbumi "A Night at the Opera" (1975), ja osa Blind Guardianin jäsenistä onkin tunnustautunut vankoiksi Queen-faneiksi.
Albumilta julkaistiin singlenä sen 14-minuuttinen päätöskappale ”And Then There Was Silence”, joka kertoo Troijan sodasta. Ennen albumin äänityksiä yhtyeen nettisivuilla oli äänestys, jossa fanit saivat äänestää mistä tulevan levyn yksi kappale kertoo. Voittajaksi selviytyi Dragonlance-kirjasarja pohjoisen mytologian tullessa toiseksi (yhtyeen kotisivu, 02.02.2001). Albumin seitsemäs kappale The Soulforged” on selkeästi tämä voittajakappale, koska se ”kertoo Dragonlance-kirjasarjan Raistlin Majeresta. Kappaleen lyriikoissa viitataan muun muassa hänen kultaisiin silmiinsä ja tiimalasin muotoisiin pupilleihinsa sekä hänen tulevaan tuhoonsa.