hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ensimmäinen Samuelin kirja
Ensimmäinen Samuelin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun yhdeksäs ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kolmas kirja. Ensimmäisen Samuelin kirjan tunnetuimpia tarinoita on Daavidin ja Goljatin kohtaaminen.
Heprealaisissa raamatuissa Ensimmäinen ja Toinen Samuelin kirja lasketaan usein yhdeksi "Samuelin kirjaksi" ("Sefer Sh'muel"). Kirjoihin viitataan joskus myös ”Ensimmäisenä” ja ”Toisena kuninkaiden kirjana” silloin, kun Ensimmäisestä ja Toisesta kuninkaiden kirjasta käytetään nimiä ”Kolmas” ja ”Neljäs kuninkaiden kirja”.
Samuelin kirjoissa kuvataan noin 130 vuoden ajanjaksoa, jolloin kuningasvalta Israelissa vakiintui. Kirjojen kirjoittajana pidetään Samuelia, Gadia ja Natania. Samuelin uskotaan kirjoittaneen ensimmäisen kirjan ensimmäiset 24 lukua. Gadin, Daavidin kumppanin (1 Sam. 22:5), uskotaan kirjoittaneen ennen häntä tapahtuneesta historiasta. Nathanin uskotaan täydentäneen sitä, sekä järjestäneen kirjat nykyään tunnettuun muotoon (1 Aik. 29:29).
Ensimmäinen Samuelin kirja käsittää noin sadan vuoden ajanjakson joka on lähes päällekkäinen Samuelin elämän kanssa. Se sisältää:Daavidin voitto Goljatista kerrotaan luvussa 17. Tuleva kuningas Daavid voitti ensimmäisenä mainetyönään kivilingollaan lähes kolmimetrisen ("kuuden kyynärän ja vaaksan mittaisen") filistealaisjättiläisen. Tästä kaksintaistelusta on syntynyt sanonta "Daavidista ja Goljatista".
Samuelin kirjat antavat tasapainoisen ja psykologisesti uskottavan kuvan ajasta, jota ne kuvaavat. Se kuvaa Saulin ja Daavidin sankaruutta ja voimaa, heidän kehitystään ja ystävyyksiään, mutta myös heidän epäilyjään, syntejään ja epäonnistumisiaan. Tämä on harvinaista ajankohdan historiallisille kirjoituksille, tuolloin hallitsijoista oli tapana kirjoittaa joko kokonaan positiiviseen tai kokonaan negatiiviseen sävyyn.
Kirjat eivät muodosta täydellistä historiaa. Kerronnassa on usein aukkoja, sillä kirjojen tarkoituksena on esittää Israelin kuningaskunnan vaiheittainen kehitys, eikä kaikkien hallitsijoiden hallituskausien kaikkia tapahtumia.
Toinen Samuelin kirja
Toinen Samuelin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun kymmenes ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen neljäs kirja.
Heprealaisissa raamatuissa Ensimmäinen ja Toinen Samuelin kirja lasketaan usein yhdeksi "Samuelin kirjaksi" ("Sefer Sh'muel"). Kirjoihin viitataan joskus myös ”Ensimmäisenä” ja ”Toisena kuninkaiden kirjana” silloin, kun Ensimmäisestä ja Toisesta kuninkaiden kirjasta käytetään nimiä ”Kolmas” ja ”Neljäs kuninkaiden kirja”.
Eksegeettisen tutkimuksen mukaan Samuelin kirjojen sisältö on koottu yksittäisistä Daavid-kertomuksista. Kertomusten kokoaminen ajoittuu pakkosiirtolaisuuden jälkeiseen aikaan viidennelle vuosisadalle eaa. Se on osa laajempaa Deuteronomistista historiateosta.
Toisen Samuelin kirjojen sisältö keskittyy kuningas Daavidin valtaannoususta ja hänen valtansa periytymisestä hänen pojalleen Salomonille.
Toisen Samuelin kirjan sisältö on osa Samuelin ja Kuningasten kirjojen isoa kertomusta kuningasten historiasta. Se voidaan jakaa seuraaviin osiin:
Ensimmäinen kuninkaiden kirja
Ensimmäinen kuninkaiden kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun yhdestoista ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen viides kirja. Ensimmäinen ja Toinen kuninkaiden kirja sisältävät selonteon muinaisen Israelin ja Juudan kuningaskuntien kuninkaiden teoista. Lisäksi niissä kerrotaan profeettojen Elian ja Elisan toiminnasta.
Ensimmäiseen ja Toiseen kuninkaiden kirjaan viitataan myös ”Kolmantena” ja ”Neljäntenä kuninkaiden kirjana” silloin, kun Ensimmäisestä ja Toisesta Samuelin kirjasta käytetään nimiä ”Ensimmäinen” ja ”Toinen kuninkaiden kirja”.
Kuninkaiden kirjojen kirjoittajista tai kirjoitusajasta ei ole täyttä varmuutta. Tekstin lähteiksi on ilmoitettu seuraavat:
Kirjat on todennäköisesti kirjoitettu vuosien 561 eaa. ja 538 eaa. välillä. Ensin mainittuna vuonna Jojakim vapautui Babylonian kuninkaan Evil-Merodakin vankeudesta, ja se on viimeisen luvun (2 Kun. 25) ajoitus. Jälkimmäisenä vuonna Persian kuningas Kyyros Suuri antoi vapautusmääräyksen.
Tieteellisessä tutkimuksessa vallitsee kuitenkin yleisesti näkemys, että Kuninkaiden kirjat eivät ole syntyneet vain yhden henkilön kynästä, vaan pitkän ajan kuluessa ja useamman eri redaktorin toimesta. Kuninkaiden kirjojen kreikankielinen käännös Septuagintassa osoittaakin, että tekstiä laajennettiin jopa kokonaisilla jakeilla vielä hyvinkin myöhään: esimerkiksi jakeet 1 Kun. 6:11-13 puuttuvat Septuagintan editiosta. Septuagintan todistus osoittaa myös, että eri tekstiosioiden sijainnit ovat historian saatossa vaihdelleet huomattavastikin: esimerkiksi kuningas Josafatin (1 Kun. 22:41-51) hallintanarratiivi annetaan Septuagintassa jo jakeen 16:28 jälkeen.
Toinen kuninkaiden kirja
Toinen kuninkaiden kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun kahdestoista ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kuudes kirja. Ensimmäinen ja Toinen kuninkaiden kirja sisältävät selonteon muinaisen Israelin ja Juudan kuningaskuntien kuninkaiden teoista. Lisäksi niissä kerrotaan profeettojen Elian ja Elisan toiminnasta.
Ensimmäiseen ja Toiseen kuninkaiden kirjaan viitataan myös ”Kolmantena” ja ”Neljäntenä kuninkaiden kirjana” silloin, kun Ensimmäisestä ja Toisesta Samuelin kirjasta käytetään nimiä ”Ensimmäinen” ja ”Toinen kuninkaiden kirja”.
Häpeä
Häpeä on kokijan itsensä tai jonkun toisen harjoittaman sopimattoman tai kunniattoman toiminnan taikka huonommuuden tai muun vastaavantyyppisen seikan aiheuttama negatiivinen tunne. Ihminen saattaa hävetä eli tuntea häpeää myös silloin, kun hän kokee, että muut ihmiset tuomitsevat hänet tai että hän on muiden mielestä huono, vajavainen tai käyttäytynyt väärin.
Häpeä on usein seurausta nöyryytyksistä tai epäonnistumisista. Se mitä asioita ihmiset voivat hävetä, vaihtelee historiallisesti, maittain, kulttuureittain, suvuittain ja perheittäin.
Häpeä on itseluottamusta heikentävistä tunteista vaikein. Häpeään liittyviä tuntoja ovat kelpaamattomuus, huonommuus sekä mitättömyys. Häpeä saatetaan pyrkiä salaamaan ja torjumaan. Salaamisen seurauksena saatetaan peittää aito minä, minkä seurauksena voi olla elämän suorittaminen epäaidolla minuudella esiintyen. Häpeä voi aiheuttaa myös masennusta.
Häpeällä on myös positiivinen merkitys ihmisyhteisöissä, koska se saa ihmiset välttämään kunniatonta toimintaa ja pohtimaan tekojensa seurauksia jo ennalta. Häpeä estää siten tekemästä toiselle vääryyttä ja rikkomasta toisten rajoja. Lisäksi häpeä saa ihmisen kääntymään hyödyllisesti sisäänpäin, pohtimaan sitä, millaisena toiset mahdollisesti näkevät hänet. Häpeän erottaa syyllisyydestä se, että häpeään liittyy todellinen tai kuviteltu yleisö (kun taas syyllisyyteen liittyy jokin yleisöstä riippumaton moraalisääntö tms.)
Muinaiskreikassa häpeää tarkoitti sana "aidos", mikä kytkee häpeän alastomuuteen. Häpeän ja syyllisyyden tunteet kytkettiin tuohon aikaan ruumiillisiin aistimuksiin; häpeä on nähdyksi tulemista, mikä ilmenee esim. Raamatun tarinassa Eevan ja Aatamin kokemasta alastomuutensa häpeästä (seksuaalinen häpeä) perisynnin jälkeen. Häpeä heijastaa sitä, millaisissa olosuhteissa ihminen tulee nähdyksi. Tällöin häpeän juureksi tulee häväistys.
Häpeä on japanilaisessa kulttuurissa ollut pätevä syy itsemurhaan, ns. seppukuun, jolla voi "korjata" aiheuttamansa häpeän.
Ensimmäinen aikakirja
Ensimmäinen aikakirja (, ”Päivien historia 1”; ) on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 13. kirja ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin yhdestoista kirja yhdessä Toisen aikakirjan kanssa.
Ensimmäinen aikakirja sisältää enimmäkseen israelilaisten heimojen sukuluetteloita sekä historiallisen selonteon kuningas Daavidin valtakaudesta.
Toinen aikakirja
Toinen aikakirja (, ”Päivien historia 2”; ) on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 14. kirja ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin yhdestoista kirja yhdessä Ensimmäisen aikakirjan kanssa.
Toinen aikakirja sisältää lähinnä historiallisen selonteon kuningas Salomon valtakaudesta sekä häntä seuranneiden Juudan kuninkaiden valtakausista, päättyen Babylonin vankeuteen.
Esran kirja
Esran kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 15. kirja ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kymmenes kirja yhdessä Nehemian kirjan kanssa.
Esran kirja kertoo pääasiassa Esran, Serajan pojan, aikakaudesta.
Nehemian kirja
Nehemian kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 16. kirja ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kymmenes kirja yhdessä Esran kirjan kanssa.
Kirjaa pidetään historiallisesti Esran kirjan jatkona. Kirjan kirjoittajana pidetään perinteisesti Nehemiaa itseään. Monet nykyiset oppineet kuitenkin kyseenalaistavat tämän. Kirjassa on osia, jotka on kirjoitettu ensimmäisessä persoonassa (luvut 1 - 7; 12:27-47, ja 13), sekä osia, joissa Nehemiaasta puhutaan kolmannessa persoonassa (luvut 8, 9, 10). Perinteisen käsityksen kannattajat katsovat, että nämä osat on kirjoittanut Esra, ja että Nehemia kokosi ne osaksi kirjaansa ja oli näin koko kirjan "toimittaja", lukuun ottamatta jakeita 12:11, 22, 23. Tästä ei kuitenkaan ole suoria todisteita. Monet tutkijat ovat myös katsoneet, että Esran ja Nehemian kirjojen tapahtumien historiallinen järjestys on sekoittunut, ja näin he ovat päätelleet, että kirjojen lopullinen järjestäminen ja toimittaminen on tapahtunut vasta myöhemmällä ajalla.
Jos Nehemia oli kirjan kirjoittaja, kirja on todennäköisesti kirjoitettu noin vuosina 431 - 430 eaa., jolloin Nehemia oli palannut Jerusalemiin toisen kerran vierailtuaan Persiassa.
Kirja koostuu neljästä osasta:
Kirja päättää ajallisesti Vanhan testamentin historiallisten kirjojen osuuden, jos Esterin kirjaa ei pidetä historiallisena. Profeetta Malakias oli todennäköisesti Nehemiaan aikalainen.
Esterin kirja
Esterin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 17. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kahdeksas kirja.
Esterin kirja eli "Megila" on juutalaisen purim-juhlan perusta, ja sen koko teksti luetaan ääneen kahdesti juhlan aikana.
Esterin kirja ajoitetaan yleensä 300- tai 200-luvuille eaa. Juutalaisen perimätiedon mukaan se on Suuren kokouksen ("Anshe Knesset HaGedolah") uudelleentoimitus Mordokain alkuperäisestä tekstistä.
Esterin kirjan historiallinen tarkkuus on kyseenalaistettu hyvin laajalti.Septuagintassa Esterin kirjasta on laajempi versio, "Kreikkalainen Esterin kirja". Siihen kuuluvat lisäykset luetaan deuterokanonisten kirjojen joukkoon. Nykyisissä painoksissa ne sijoitetaan tavallisesti kirjaimilla A–F merkittyinä lukuina kirjan muiden osien väliin. Katolinen kirkko katsoo nekin Raamattuun kuuluviksi, mutta useimmissa protestanttisissa kirkkokunnissa niitä pidetään apokryfisinä. Lisäykset ovat:Septuagintassa nämä on myös sijoitettu edellä mainittuihin kohtiin, joihin ne kertomuksen juonen kannalta lähinnä kuuluvatkin. Kun kuitenkin jo Hieronymus, joka laati Raamatun latinankielisen käännöksen, Vulgatan, piti niitä myöhemmin tehtyinä lisäyksinä, hän siirsi ne kirjan loppuun ja lisäsi niiden edelle välihuomautuksen. Kun Raamatun teksti myöhemmin jaettiin lukuihin ja jakeisiin, näistä tuli Vulgatassa Esterin kirjan 10. luvun loppuosa sekä 11. – 16. luvut. Toisaalta tästä ratkaisusta seurasi, että kirjan muiden lukujen sekä 10. luvun ensimmäisten jakeiden numerot ovat Vulgatassa samat kuin niissä, etupäässä protestanttisissa kirkoissa käytetyissä Raamatun painoksissa, joissa lisäykset eivät ole mukana.
Sananlaskujen kirja
Sananlaskujen kirja eli Sananlaskut (, ”Viisauteni”) on yksi Raamatun Vanhan testamentin viisauskirjoista. Se on Raamatun 20. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin toinen kirja. Kirja on kokoelma runollisessa muodossa esitettyjä moraalisia ja filosofisia sanontoja monista eri aiheista. Se on käytännöllistä filosofiaa ja elämänviisautta, ja kokoaa yhteen aikansa yleisiä sanontoja.
Sananlaskujen kirjan on synyt Israelin kuningasajalla. Kirja alkaa sanoilla "Salomon, Daavidin pojan, Israelin kuninkaan, sananlaskut", ja perinteisen käsityksen mukaan kuningas Salomo on kirjan kirjoittaja. Ensimmäisessä kuninkaiden kirjassa sanotaan, että Salomo "sepitti kolmetuhatta viisasta lausumaa", ja kirjan sananlaskujen on katsottu olleen valikoima näistä lausumista. Tämä näkemys on kuitenkin kyseenalaistettu kriittisten tutkijoiden toimesta. Juutalainen traditio laittaa koko kirjan "Hiskian miesten" nimiin, sillä luku 25 alkaa sanoilla "nämä"kin" ovat Salomon sananlaskuja. Juudan kuninkaan Hiskian miehet ovat ne koonneet".. Kuningas Hiskia oli Juudan kuningas 300 vuotta kuningas Salomon jälkeen. Myös luvussa 30 on nimetty myös kolmas kirjoittaja kuningas Lemuel, jonka oletetaan olevan kuningas Salomonin salanimi.
On myös mahdollista, että Sananlaskujen kirja on ainakin osittain kehittynyt ajan myötä niin, että myöhemmät toimittajat lisäsivät sen loppuun uusia sananlaskuja.
Sananlaskujen kirja sisältää noin 915 sananlaskua, jotka tarkastelevat ihmisten arkea ja elämän opetuksia. Sananlaskut ovat lyhyitä sananparsia, joten niitä ei voi pitää saman kaltaisena lakina kuten kymmenen käskyä.
Sananlaskujen kirja jaetaan yleensä kolmeen osaan:Näiden jälkeen tulee kolme lisäystä:
Näiden jakojen lisäksi Sananlaskujen kirjan voi jakaa myös neljään osaan: puhe viisaudesta (luvut 1-9), Salomonin sananlaskut (luvut 10-22 ja 25-29), viisauden sanat (luvut 23 ja 27-28) ja Agurin ja Lemuelin sanat (luvut 30-31).
Uudessa testamentissa on 35 suoraa lainausta tai viittausta Sananlaskujen kirjaan.
Laulujen laulu
Laulujen laulu eli (Salomon) Korkea veisu (, ”Laulujen laulu”) on yksi Raamatun Vanhan testamentin runollisista kirjoista. Se on Raamatun 22. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin neljäs kirja.
Kirjan aiemmin käytetty nimi on peräisin sen ensimmäisistä sanoista, ”Salomon korkea veisu”. Perinteisesti teoksen kirjoittajana on pidetty kuningas Salomoa, ja kirjoitusajankohta olisi ollut, kun hän oli vielä nuori ja kohtasi Saban kuningattaren, mutta kriittiset tutkijat uskovat sen olevan vain omistettu Salomolle. Nimi ”Laulujen laulu” on itse kirjaa paljon myöhäisempi. Se tulee kirjan nimestä Vulgatassa, "Canticum Canticorum". Suomenkielisessä Raamatussa kirjan nimi on vuoden 1933 käännöksessä Korkea veisu, vuoden 1992 käännöksessä sen sijaan Laulujen laulu.
Kirja muistuttaa tyyliltään muinaisen Lähi-idän alueen eroottisia runoja ja Theokritoksen maalaisidyllejä. Tästä syystä kriittiset tutkijat uskovat, että kirja on ajoitukseltaan myöhäinen ja että se on kirjoitettu hellenististen kulttuurivaikutteiden aikana.
Kirja koostuu vuorottelevista jaksoista, jotka kertovat eroottisesta rakkaudesta. Ne ovat enimmäkseen vuoropuhelua sulhasen ja morsiamen välillä. Näkökulma vaihtelee niin, että kirjassa ylistetään vuorotellen miespuolista ja vuorotellen naispuolista halun kohdetta. Kirjaa voidaan pitää aviollisen rakkauden ylistyksenä. Jotkut tutkijat pitävät vuoropuhelutyyliä yhden kirjoittajan kirjoittamana, eivätkä ne olisi oikeita rakastavaisten keskenään vaihtamia runoja. Jotkut tutkijat puolestaan pitävät kirjan runoja alun perin toisistaan täysin erillisinä.
Vaikka kirja ei mainitse Jumalaa nimeltä kertaakaan, sen allegorisen tulkinnan vuoksi se on otettu mukaan Raamatun kaanoniin. Juutalaisen tradition mukaan kirja on allegoria Jumalan rakkaudesta Israelin kansaa kohtaan. Origeneestä alkaneessa kristillisessä perinteessä kirja on allegoria uskovaisen suhteesta seurakuntaan tai Kristuksen ja seurakunnan välisestä suhteesta. Uuden testamentin kirjoittajat eivät viittaa Laulujen lauluun.
Laulujen laulun päähenkilö on sulamilaisneito. Muita runossa mainittuja henkilöitä ovat tyttöä rakastava paimen, tytön äiti ja veljet, kuningas Salomo, ”Jerusalemin tyttäret” (Salomon hovinaiset) ja ”Siionin tyttäret” (Jerusalemissa asuvia naisia). Henkilöt voidaan erottaa toisistaan sen perusteella, mitä he sanovat itsestään tai mitä heille sanotaan. Heprealaisessa tekstissä sanojen kieliopilliset muodot ilmaisevat usein suvun (maskuliini tai feminiini) ja luvun (yksikkö tai monikko), mikä helpottaa henkilöiden tunnistamista. Näiden erojen ilmaisemiseksi täytyy suomen kielessä monesti lisätä selittäviä sanoja oikean alkuperäisen merkityksen välittämiseksi. Esimerkiksi Laulujen laulun 1:5:ssä hepreankielinen teksti kuuluu kirjaimellisesti: ”Musta minä ja miellyttävä.” ”Mustaa” ja ”miellyttävää” vastaavat heprealaiset sanat ovat kuitenkin feminiinisukuisia. Tästä syystä Kirkkoraamattuun 1992 on lisätty se, kuka milloinkin on puhujana.
Jeremian kirja
Jeremian kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin suurista profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 24. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kahdeksas kirja.
Jeremian kirjan merkittävimmät tekstilähteet ovat hepreankieliset masoreettisen tekstin käsikirjoitukset ja muutamat Qumranista löydetyt käsikirjoitusfragmentit sekä kreikankieliset Septuagintan käsikirjoitukset. Käsikirjoitusten välillä on merkittäviä eroja. Septuagintan tekstin on laskettu olevan yli 3000 sanaa lyhempi kuin masoreettinen teksti, joka kattaa noin 13% koko kirjasta. Qumranista löydetyt käsikirjoitusfragmentit pitävät osittain yhtä masoreettisen tekstin kanssa ja osittain Septuagintan tekstin kanssa. Lähteiden väliset erot käsittävät lähinnä lyhyitä, muutaman sanan pituisia tekstiosioita, jotka esiintyvät kauttaaltaan Jeremian kirjassa. Merkittävin ero on muita kansoja vastaan suunnattujen oraakkeleiden sijainti ja järjestys. Masoreettisen tekstin mukaan nämä oraakkelit sijoittuvat kirjan loppuun, lukujen 45 ja 52 väliin, kun taas Septuagintassa ne sijaitsevat jakeen 25:13 jälkeen.
Juutalaisen perinteen mukaan kirjan on kirjoittanut profeetta Jeremia, mutta kirja itsessään ei nimeä tekijäänsä. Kirjan luvussa 36 mainittua kertomusta on pidetty hyvänä vertauskuvana kirjan kehityksestä. Siinä kuvataan kuinka Jeremia käskee kirjuriaan Barukia kirjoittamaan kirjakääröön profeetan lausumia oraakkeleita. Kun kirjakäärö myöhemmin tuhoutuu, Jeremia käskee Barukia kirjoittamaan uuden kirjakäärön, johon lisätään muitakin oraakkeleita (36:32). Sekä tämä kertomus että lähteiden väliset erot kuvastavat kirjan kehitystä, jota on luonnehdittu vaiheittaisena, toisistaan riippumattomina lisäysten ja muutosten sarjana.
Kirjan varhaisimmat osat ovat todennäköisesti syntyneet toisen temppelin aikakauden (530 eaa. – 70 jaa.) alussa, mutta lähteiden väliset erot osoittavat, että kirjaa muokattiin vielä toisella vuosisadalla eaa., jota pidetään Septuagintan Jeremian kirjan käännösajankohtana. Qumranin käsikirjoitukset puolestaan ajoitetaan toisen vuosisadan eaa. ja ensimmäisen vuosisadan jaa. väliselle ajalle.
Jeremian kirja kertoo juutalaisen profeetta Jeremian profetioista ja hänen elämänsä ympärille sijoittuneista tapahtumista. Jeremia eli siihen aikaan, kun Juudan kuningaskunta kukistui babylonialaisten vallan alle ja Salomon temppeli tuhottiin.
Jeremian profetiat käsittävät noin kolmenkymmenen vuoden ajanjakson. Profetiat eivät ole aikajärjestyksessä. Ne on kirjoitettu monimutkaisella ja runollisella heprealla. Niille on ominaista samojen sanojen, fraasien ja kuvauksien toistuminen useasti.
Jeremian kirja koostuu kolmestakymmenestäkolmesta erillisestä ja itsenäisestä osasta, jotka voidaan jakaa viiteen ryhmään:Egyptiin saavuttuaan Jeremia lisäsi oletettavasti kolme osaa, luvut 37-39; 40-43; ja 44.
Jeremian merkittävimmät messiaaniset profetiat löytyvät kohdista 23:1-8; 31:31-40; ja 33:14-26.
Joitakin profetioita:
Valitusvirret
Valitusvirret (, ”Kuinka?”) on yksi Raamatun Vanhan testamentin suurista profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 25. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kuudes kirja. Kirjassa profeetta valittaa kaldealaisten Jerusalemissa ja muualla Pyhässä maassa aiheuttamaa hävitystä.
Valitusvirsiä käytetään juutalaisuudessa nykyään joidenkin psalmien ohella Jerusalemin Itkumuurilla valitettaessa. Kristinuskossa valitusvirsiä käytetään katolisen ja anglikaanisen kirkon tenebrae-palvelussa.
Perinteisesti kirja on laitettu profeetta Jeremian nimiin. Hän oli hovivirkailija Nebukadressar II:n suorittaman Jerusalemin valtauksen aikana, kun Jerusalemin temppeli tuhottiin ja kuningas Jojakim otettiin vangiksi. Kerrotaan, että Jeremia vetäytyi Damaskon portin ulkopuolella sijainneeseen luolaan, jossa hän kirjoitti kirjan. Valitusvirret onkin yleensä sijoitettu Jeremian kirjan jälkeen.
Jotkut tutkijat ovat kuitenkin kyseenalaistaneet sen, että Jeremia olisi kirjan kirjoittaja. Neljä sen viidestä kirjasta on kirjoitettu tyyliin, joka poikkeaa Jeremian kirjan tyylistä. Näiden tutkijoiden mukaan kirja kuuluu vanhempaan mesopotamialaiseen kaupunkivalitusten genreen, johon kuuluvista teoksista Urin valitus on vanhimpia ja tunnetuimpia.
Heprealaisessa kaanonissa kirjaa kutsutaan nimellä " 'Ekhah", "voi!" tai "kuinka", joka kuvaa valitusvirren yleistä muotoa. Se on kirjan ensimmäinen sana, ja myös monet muut valituksista alkavat tällä sanalla, esimerkiksi "Voi! Kadonnut on kullan loisto, himmennyt sen hohto!", vanhassa kirkkoraamatussa "Kuinka onkaan kulta tummunut, muuttunut hyvä kulta" Muoto esiintyy myös esimerkiksi Daavidin itkuvirressä.
Kirja koostuu viidestä erillisestä runosta. Luvussa 1 profeetta valittaa lukuisia onnettomuuksia, joiden johdosta entinen suuri kaupunki istuu yksinään kuin murehtiva leski. Luvussa 2 näitä onnettomuuksia kuvataan suhteessa kansan tekemiin synteihin, jotka olivat aiheuttaneet onnettomuudet. Onnettomuudet olivat siis Herran rangaistus. Luvussa 3 puhutaan toivosta, joka Jumalan kansalla on jäljellä, sillä Herra ei hylkää iankaikkisesti. Kärsimykset olisivat vain kaikkien parhaaksi, ja parempi päivä tulisi ennen pitkää. Luvussa 4 valitetaan kaupungin ja temppelin tuhoa, mutta sekin palautetaan kansan synteihin. Luku 5 on rukous armahduksesta.
Neljä ensimmäistä runoa (lukua) ovat akrostisia (alfabeettisia), niin kuin jotkut psalmeista (25, 34, 37, 119), eli jokainen jae alkaa eri kirjaimella järjestyksessä heprealaisen aakkoston mukaan. Ensimmäisessä, toisessa ja neljännessä luvussa on 22 jaetta, mikä on heprealaisen aakkoston kirjainten määrä. Kolmannessa luvussa on 66 jaetta, ja siinä jokaiset kolme peräkkäistä jaetta alkavat samalla kirjaimella. Viides luku ei ole akrostinen, mutta siinä on myös 22 jaetta.
Hoosean kirja
Hoosean kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 28. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kymmenes kirja. Kirja on pisin niistä profeetallisista kirjoista, jotka kirjoitettiin ennen Babylonin vankeutta.
Hoosea profetoi Israelin kuningaskunnassa kuningaskunnan historian synkimmän ja melankolisimman vaiheen aikana, kun se kukistui 700-luvulla eaa. Kirjan alussa luetellaan sen tapahtumien sijoittuvan Juudan kuninkaiden Ussian, Jotamin, Ahasin ja Hiskian sekä Israelin kuninkaan Jerobeamin aikaan. Hoosea oli siis Jesajan aikalainen.
Hoosean elinaikana Israelin kuningaskunnan kuninkaat, heitä tukeneet ylimykset ja papit olivat jättäneet kansan tilaan, jossa he luopuivat Jumalan Mooseksen kirjoissa antamasta laista. Ihmisten synnit, mukaan lukien pappien ja hallitsijoiden synnit, saivat aikaan suuren kansallisen katastrofin. Kirjassa mainittuja ja kritisoituja syntejä olivat muun muassa epäjumalien palvominen, epäpyhyys, murhat, haureus, väärät valat ja varkaudet. Epäjumalista palvottiin erityisesti Baalia, kanaanilaista hedelmällisyyden jumalaa. Muut synnit seurasivat tästä. Muiden 700-luvun eaa. profeettojen tapaan Hoosea julisti, että jos kansa ei luovu synneistään, Jumala sallii valtakunnan tuhoutua, ja kansa viedään vankeuteen Assyriaan, seudun tuon ajan suurimpaan valtioon.
Assyria valtasikin Samarian, Israelin kuningaskunnan pääkaupungin, vuonna 722 eaa. Kaikki ylimmän luokan jäsenet ja monet tavallisestakin kansasta otettiin sotavangeiksi ja vietiin pakkosiirtolaisuuteen.
Kirjan keskeisin teema on, että Jumala rakastaa Israelia aivan kuten mies rakastaa vaimoaan. Tätä kuvataan Hoosean oman avioliiton vertauskuvalla.
Tämän teeman lisäksi kirjassa ovat kaksoisteemana Israelin kansan synnit ja tulossa oleva rangaistus synneistä. Vaikka Jumala rakastaakin Israelia, Israel ei ole palannut tähän rakkauteen. Tämän osoittivat koko ajan jatkunut epäjumalien palvonta sekä muut rikokset kuten väkivalta ja seksuaaliset rikokset. Koska Israel ei ollut palannut Jumalan rakkauteen, Jumala karkottaisi heidät luotaan pakkosiirtolaisuuteen, aivan kuten Hoosea karkotti oman vaimonsa.
Tästä seuraa neljäs teema, Israelin palauttaminen maanpaosta. Maa tullaan valloittamaan, ja kansa tullaan lähettämään pakkosiirtolaisuuteen – mutta jotkut tulevat palaamaan ja rakentamaan maan jälleen kerran. Jumala tulee ottamaan kansan omakseen ja kansa tulee olemaan uskollinen hänelle heidän Jumalanaan.
Sisällöltään kirja voidaan jakaa kahteen osaan. Ensimmäinen osa sisältää luvut 1–3, ja se kuvaa symbolisesti Israelin kansan harjoittamaa epäjumalanpalvontaa. Hoosea nai Jumalan käskystä prostituoidun: "Mene ja ota portto vaimoksesi ja ota lapsiksesi ne lapset, jotka hän saa. Tämä maa on uskoton Herraa kohtaan, se on kuin portto, se palvelee vieraita jumalia". Avioliiton ja haureuden vertauskuvat ovat Vanhassa testamentissa yleisiä kuvattaessa Jumalan ja Israelin kansan välisiä suhteita.
Toinen osa sisältää luvut 4–14. Se on yhteenveto Hoosean saarnoista, jotka ovat täynnä tuomitsemista, uhkailuja, kehotuksia ja lupauksia.
Joelin kirja
Joelin kirja (, vuoden 1938 raamatunsuomennoksessa "Jooelin kirja") on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 29. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen yhdestoista kirja.
Joel oli todennäköisesti Juudan kuningaskunnan asukas, sillä hänet oli määrätty tämän kansan profeetaksi. Hän viittaa usein Juudaan ja Jerusalemiin. Nimi Joel oli Israelissa yleinen, ja tarkoittaa "Herra on Jumala".
Tutkijat ovat jakautuneet kirjan ajoituksen suhteen kolmeen pääkoulukuntaan:Kirjan osat ja teemat ovat:Kirjan tunnetuin kohta on 2. luvun lopussa oleva profetia, jonka mukaan Herra tulee vuodattamaan Henkensä kaikkien ihmisten päälle. Apostolien tekojen mukaan Pietari lausui tämän profetian helluntaina selittäen, että siinä tarkoitettu ennustus oli toteutunut.
Miikan kirja
Miikan kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 33. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen viidestoista kirja.
Perinteisesti profeetta Miikan ajatellaan kirjoittaneen kirjan Jotamin (742-735 eaa.), Ahaan (735-715 eaa.) ja Hiskian hallintokausilla (715-687 eaa.), noin vuosina 735–700 eaa. Miika oli yksi ensimmäisiä pienistä profeetoista.
Nykyisin suurin osa tutkijoista on vakuuttunut siitä, että Miika kirjoitti koko kirjan. Jotkut tutkijat laittavat kuitenkin enemmän materiaalista Miikan nimiin kuin toiset. Tutkijat ovat yleisesti yhtä mieltä siitä, että Miika kirjoitti luvut 1-3. Jotkut tutkijat katsovat, että luku 6 ja jotkut osat luvusta 7 ovat myös historiallisen Miikan kirjoittamia.
Luetellut hallintokaudet mahdollistavat Miikan toimineen profeettana enimmillään viidenkymmenen viiden vuoden aikana. Ei ole kuitenkaan todennäköistä, että hän olisi toiminut profeettana koko tämän ajan. Kirjan jakeissa 1:2-9 annettu viesti annettiin ennen Samarian tuhoa vuonna 721 eaa. Jeremian kirjassa oleva maininta vahvistaa hänen kytköksensä kuningas Hiskiaan: "Juudan kuninkaan Hiskian aikana esiintyi moresetilainen profeetta Miika". Samassa yhteydessä annetaan ymmärtää Miikan saavuttaneen menestystä puheillaan, sillä siinä kerrotaan kuningas Hiskian uskoneen häntä ja rukoilleen Jumalalta armoa.
Kirja voidaan jakaa kolmeen osaan:
Luvuissa 1-3 Miika saarnaa pelkästään tuomiota. Tuomio nähdään Samarian tuhossa, Jerusalemin tulossa olevassa piirityksessä ja valtauksessa, ahneiden maanvaltaajien menettäessä maansa ja joutuessa Jumalan hylkäämäksi, väärien profeettojen häpeässä ja maan puhdistamisessa epäjumalien palvonnasta ja militarismista.
Luvuissa 4-5 Miika saarnaa toivosta ja rauhan valtakunnasta aikojen lopussa. Profeetta sanoo, että mainitut olot eivät kestäisi ikuisesti. Tuomio tulisi, mutta pelastettu, puhdistettu ja uskollinen jäännös tulisi selviämään. Daavidin sukua oleva uusi kuningas syntyisi Betlehemissä ja korvaisi nykyisen heikon kuninkaan valtaistuimella. Hän hallitsisi Jahven nimissä. Hänen kansansa eläisi rauhassa ja hän olisi suuri maailman loppuun saakka.
Luvuissa 6-7 Miika aloittaa tuomiolla ja siirtyy sitten käsittelemään toivoa. Alussa Jumalan kuvataan käyvän oikeutta Israelia vastaan. Miika kertoo, mitä Jumala vaatii kansaltaan: "Vain tätä Herra sinulta odottaa: tee sitä mikä on oikein, osoita rakkautta ja hyvyyttä ja vaella valvoen, Jumalaasi kuunnellen". Jumalan syytös tarkentuu seuraavissa jakeissa. Väkivalta, valhe, petokset ja kierot liiketoimet ovat valtoimenaan. Ne toisivat tuhon maahan. Viittaukset Omriin ja Ahabiin osoittavat, että samanlainen korruptio oli tuhonnut Israelin kuningaskunnan ja oli nyt leviämässä Juudan kuningaskuntaan.
Näin kirjan tarkoituksena on antaa ihmille toivoa ja uusi sydän, jolla he voivat elää Jumalan kansana pimenevässä maailmassa.
Nahumin kirja
Nahumin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 34. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kuudestoista kirja.
Nahum profetoi joidenkin mukaan kuningas Ahaan hallintokaudella 740-luvulla eaa. Toisten mukaan hänen profetiansa viittaavat kuningas Hiskian hallintokauden loppupuolelle 700-kymmenluvulla eaa.
Kirja kirjoitettiin todennäköisesti Jerusalemissa, jossa Nahum todisti Assyrian kuninkaan Sanheribin suorittamaa valtausta ja hänen joukoissaan tapahtunutta hävitystä.
Kirjan profetian sisältönä on Assyrian kuningaskunnan pääkaupungin Niniven lähestyvä täydellinen ja lopullinen tuho. Assyrian kuningas Assurbanipal oli tuolloin valtansa huipulla, ja Ninive samoin kukoistava maailman kaupan ja kulttuurin keskus. Nahum kuvaa sitä sanoilla "Voi kaupunkia, veritekojen tahraamaa, täynnä pelkkää petosta, ryöstösaalista, sammumatonta raatelun kiihkoa!", koska se oli ryövännyt kaikki ympäröivät naapurikansat. Kaupunki oli vahvasti linnoitettu uhmaamaan kaikkia vihollisia.
Joona oli jo saarnannut varoitusviestinsä Nahumia ennen, ja Nahumia seurasi puolestaan Sefanja, joka ennusti myös Niniven tuhoa. Ennustukset toteutuivat vuonna 625 eaa. kun tulipalo tuhosi kaupungin ja Assyrian valtakunnan aika alkoi päättyä. Tapahtuma vaikutti koko alueen poliittiseen tilanteeseen. Meedialaiset ja babylonialaiset valtasivat Niniven ja tuhosivat kaupungin lopullisesti vuonna 612 eaa.
Habakukin kirja
Habakukin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 35. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen seitsemästoista kirja.
Profeetta Habakukista ei ole juurikaan elämäkerrallisia tietoja. Hänestä tiedetään itse asiassa vähemmän kuin kenestäkään muusta Vanhan testamentin profeetasta. Kirjan luonne on hyvin liturginen, ja siitä jotkut tutkijat ovat päätelleet, että Habakuk olisi ollut temppeliprofeetta. Temppeliprofeettoja kuvataan Ensimmäisessä aikakirjassa henkilöinä, jotka ylistivät Jumalaa pyhässä hurmoksessa lyyrilla, harpuilla ja symbaaleilla. Jotkut ovat ajatelleet, että Habakukin jakeen 3:19 loppuosa viittaisi tähän.
Nykyään ei tiedetä, mihin aikaan Habakuk eli ja saarnasi. Yksi vihje Habakukin mahdolliseen ajoitukseen on viittaus kaldealaisten nousuun ja menestykseen jakeissa 1:6-11. Tämä ajoittaisi kirjan 600-luvun eaa. viimeiselle neljännekselle. Yksi mahdollisuus olisi kuningas Jojakimin hallintokaudella vuosina 609-598 eaa. Syynä tähän ajoitukseen on se, että tuolloin babylonialaiset kasvattivat valtaansa. He marssivat Jerusalemia vastaan vuonna 598 eaa., jolloin Jojakim surmattiin. Jakeet 1:12-17 vihjaavat läheiseen tietoon babylonialaisten julmuuksista.
Habakukin kirja koostuu kolmesta luvusta, ja se voidaan jakaa seuraaviin osaan:Kirjan keskeisenä teemana on kasvaminen eksyneestä ja epäilevästä uskosta täydelliseen luottamukseen Jumalaa kohtaan. Habakuk valittaa Juudan kansan rappiota ja syntejä ja sitä, että kuritus oli tuleva kaldealaisilta, kansalta, joka oli Jumalan silmissä syntinen kansa.
Haggain kirja
Haggain kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 37. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen yhdeksästoista kirja.
Haggain kirjan on kirjoittanut profeetta Haggai. Kirjan mukaan sen ensimmäinen luku on kirjoitettu "Kuningas Dareioksen toisena hallitusvuotena, kuudennen kuukauden ensimmäisenä päivänä", ja toinen luku puolestaan seitsemännessä ja yhdeksännessä kuussa. Tämä vastaa vuotta 520 eaa.
Profeetan päämääränä oli yleisesti kannustaa kansaa Jerusalemin toisen temppelin uudelleenrakennuksessa vuonna 520 eaa. pakkosiirtolaisten palattua Babylonin vankeudesta. Haggai sanoo, että viimeaikainen kuivuus on johtunut kansan vastahakoisuudesta uudelleenrakentaa temppeli, jota Haggai pitää Jerusalemin loiston avaimena. Kansa uudelleenrakensi mieluummin omia kotejaan. Kirja päättyy ennustukseen kuningaskuntien kukistumisesta. Serubbabel, Juudan kuningaskunnan käskynhaltija, tulisi toimimaan Jumalan valitsemana johtajana.
Kirja koostuu kahdesta luvusta. Kirjan kieli ei ole yhtä hienosti punottua kuin muissa pienissä profeetoissa, mutta sen sanoma tulee hyvin selkeäksi.
Kirjan ensimmäinen luku sisältää:Toinen luku sisältää:Kirjan tapahtumiin viitataan Esran kirjan jakeissa 5:1 ja 6:14.
Sakarjan kirja
Sakarjan kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 38. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen 20. kirja.
Sakarjan kirjan kirjoitti profeetta Sakarja. Hänen nimensä tarkoittaa "Jahve on muistanut". Hänen todellinen henkilöllisyytensä on ainoastaan yksi kirjaan liittyvistä kysymyksistä. Kirjan tarkoituksena ei ole olla niinkään historiallinen vaan teologinen ja pastoraalinen (paimentava). Nykyäänkin historialliset tosiasiat saattavat joskus sulautua yhteen antamaan tilaa varsinaiselle viestille ja kokonaiskuvalle. Tämä pätee myös uskonnollisiin perinteisiin.
Kirjan ensimmäisen jakeen mukaan se on kirjoitettu kuningas "Dareioksen toisena hallitusvuotena, sen kahdeksantena kuukautena". Näin se olisi kirjoitettu täsmälleen samoihin aikoihin kuin Haggain kirja.
Sakarjan kirjassa on neljätoista lukua. Kirja voidaan jakaa kolmeen osaan. Ensimmäiset kuusi lukua sisältävät kahdeksan näkyä, joiden välissä on saarnoja. Ensimmäinen niistä on silmäys taaksepäin ja kutsuu parannukseen. Kansan haluttomuus vastata Jumalan kutsuun lisää Jumalan tuomiota. Saarnoissa ja näyissä onnen poistaminen ja palauttaminen on kokonaan Jumalan käsissä. Kirja on rinnastettu Haggain kirjaan paitsi kirjoitusajankohdaltaan myös sisällöltään, sillä Haggain kirjassa Jumalan tuomio seuraa kansan vastahakoisuudesta uudelleenrakentaa Jerusalemin toista temppeliä.
Joidenkin tutkijoiden mukaan kirjan toinen ja kolmas osa sisältävät ennustuksia, jotka tulisi tulkita messiaanisina profetioina joko suoraan tai epäsuorasti. Muun muassa Johanneksen ilmestys lainaa Sakarjan kirjaa ja sen kuvastoa kuvatessaan viimeisiä päiviä.
Kirjan pääpaino on siinä, että Jumala on työssä ja suunnittelee elävänsä uudelleen kansansa kanssa Jerusalemissa. Hän tulee pelastamaan heidät heidän vihollisiltaan ja puhdistamaan heidät pahasta. Luvut 7-8 käsittelevät sitä elämän laatua, jonka Jumala haluaisi antaa omalle kansalleen, ja nämä sanat sisältävät monia rohkaisevia lupauksia kansalle. Kirjan jakeet auttoivat evankeliumeiden kirjoittajia ymmärtämään Jeesuksen kärsimyksiä, kuolemaa ja ylösnousemusta. Siksi he lainasivat kirjaa kirjoittaessaan Jeesuksen viimeisistä päivistä.
Jotkut tutkijat katsovat, että kirjalla olisi yhden sijasta useampi kirjoittaja. Heidän mukaansa kirjan luvut 1-8 ovat ensimmäisen, "alkuperäisen" Sakarjan, joka oli Haggain aikalainen, kirjoittamia. Hänen oppilaansa keräsivät hänen profetiansa ja kirjoituksensa, ja ne välittyivät edelleen myöhemmille oppilaille. Nämä olisivat sitten kirjoittaneet kirjan luvut 9-14. Näin kirjalla olisi pitkä alkuperäisen Sakariaan "inspiroima" perintö.
Malakian kirja
Malakian kirja (, "Malʾaḫi", "Mál'akhî") on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 39:s, Vanhan testamentin viimeinen ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen 21. ja viimeinen kirja.
Malakian kirjan kirjoitti profeetta Malakia. Tämä ei kuitenkaan välttämättä ole hänen oma nimensä, sillä hepreankielinen nimi on lyhennys nimestä "Mál'akhîyah", joka tarkoittaa "minun (eli Jumalan) sanansaattajani". Nimitys esiintyy kirjassa kahdesti, jakeissa 1:1 ja 3:1, vaikka onkin epätodennäköistä, että se viittaisi kummassakin kohdassa samaan henkilöön. Näistä syistä kirjan kirjoittajan todellisesta henkilöllisyydestä on väitelty paljon. Hänestä ei tiedetä mitään, mutta on ehdotettu, että hän olisi saattanut olla leeviläinen.
Juutalainen Targum pitää Malakian kirjan kirjoittajana Esraa. Hieronymuksen mukaan tämä saattaa johtua siitä, että Esra on nähty välittäjänä profeettojen ja "suuren synagogan" välillä. Tätä näkemystä ei kuitenkaan tue mikään historiallinen todistusaineisto. Jotkut tutkijat ovat huomauttaneet yhtäläisyyksistä Malakian kirjan ja Sakarjan kirjan lukujen 9–14 välillä. Sekä Malakian kirjan ensimmäinen luku että Sakarjan kirjan 9 ja 12 luvun alku puhuvat ennustuksesta tai ennussanasta, "Herran sanasta". Joidenkin tutkijoiden mukaan ennustuksia on alun perin ollut kolme. Kaksi niistä olisi liitetty Sakarjan kirjan loppuun (Deuterosakarja) ja kolmannesta olisi tullut Malakian kirja. Tämän vuoksi suurin osa tutkijoista katsoo, että kirjan on kirjoittanut yksi henkilö, johon nimellä Malakia saatetaan viitata.
Tästä kirjojen jaottelusta seuraa, että pieniä profeettoja on kaksitoista — sama määrä kuin Jaakobilla oli poikia, joista tulivat Israelin eri heimot.
Malakian kirjassa on hyvin vähän historiallisia yksityiskohtia. Suurin vihje sen ajoittamiseksi on jakeessa 1:8, jossa käskynhaltijasta käytetään persialaiskauden sanaa "pehâ". Tämä viittaa pakkosiirtolaisuuden jälkeiseen aikaan sekä sanan alkuperän kautta että siksi, koska ennen pakkosiirtolaisuutta Juudan johdossa oli kuningas eikä käskynhaltija. Samassa jakeessa käy myös ilmi, että temppeli on uudelleenrakennettu, koska uhritoimituksia suoritetaan jälleen. Näin kirjan täytyy olla syntynyt vuoden 515 eaa. jälkeen.
Saarnaajan kirjan kirjoittaja tunsi selvästi Malakian kirjan toisella vuosisadalla eaa. Kirjan käsittelemistä teemoista on päätelty, että se ajoittuu Haggain ja Sakarjan kirjan väliseen aikaan, hieman ennen kuin Nehemia tuli Jerusalemiin vuonna 445 eaa.
Kirja käsittelee väärinkäytöksiä temppelipalveluksen palauttamisessa selkeästi ensi käden tiedoilla. Siksi kirja on mitä todennäköisimmin kirjoitettu Jerusalemissa.
Malakian kirjassa on neljä lukua. Kirjan sisältö on seuraavanlainen:
Messiaanisten lupaustensa vuoksi Malakian kirjaa lainataan usein Uudessa testamentissa. Kirjassa sanotaan, että ennen Messiaan tuloa Jumala lähettää profeetta Elian takaisin maan päälle, minkä Uudessa testamentissa tulkitaan viittaavan Johannes Kastajaan.
George Roy Hill
Hillin ohjaustyöt olivat aiheeltaan usein nostalgisia, villiä länttä, 1920-lukua, sitä seurannutta lamaa, Titanicin uppoaminen.
George Roy Hill kuoli vuonna 2002 Parkinsonin taudin aiheuttamiin komplikaatioihin.
John Carpenter
John Howard Carpenter (s. 16. tammikuuta 1948 Carthage, New York, USA) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Carpenter on usein säveltänyt musiikin elokuviinsa itse.
Carpenterin ensimmäinen pitkä elokuva oli Dan O’Bannonin kanssa kirjoitettu scifikomedia "Pimeä tähti" (1974). Seuraava elokuva "Hyökkäys poliisiasemalle" (1976) on pienellä budjetilla tehty jännityselokuva, josta tuli suuri menestys. Myös pienellä budjetilla tehty "Halloween – naamioiden yö" (1978) oli jättimenestys; se loi slasher-genren ja poiki lukuisia jäljittelijöitä. Kummitustarina "Usva" (1980) ja scifiseikkailu "Pako New Yorkista" (1981) saivat suuren kulttisuosion ja hyvän vastaanoton kriitikoilta.
Carpenterin seuraava elokuva "The Thing – ”se” jostakin" (1982) julkaistiin samaan aikaan kuin "E.T. – The Extra Terrestrial", eikä Carpenterin synkkä ja väkivaltainen tarina pahasta avaruusoliosta saanut kovasti suosiota. Se on kuitenkin saanut ajan myötä enemmän tunnustusta.
Carpenterin elokuva "Säpinää Chinatownissa" (1986) on ison budjetin toimintaseikkailu, joka kuitenkin menestyi surkeasti. Tämä elokuva niin kuin monet muutkin Carpenterin elokuvat on saanut ajan myötä kulttisuosion. Tämän jälkeen Carpenter palasi pienen budjetin elokuvien pariin ohjattuaan muun muassa elokuvat "Pimeyden valtias" (1987) ja "Pahan kehä" (1988). Carpenter ei enää saanut takaisin uransa alkuaikojen menestystä. Hänen viimeisimmät elokuvansa "" (1996), "John Carpenterin vampyyrit" (1998) ja "Ghosts of Mars" (2001) ovat saaneet huonon vastaanoton ja menestyneet kehnosti.
Carpenter on 2000-luvulla tuottanut uudelleenfilmatisoinnin "Usva"-elokuvastaan ja ohjannut ”Cigarette Burns” -nimisen jakson "Masters of Horror" -televisiosarjaan.
John Carpenter on julkaissut myös musiikkialbumi Lost Themesin vuonna 2015.
Villu Jaanisoo
Villu Jaanisoo (s. 1963, Tallinna) on virolainen kuvanveistäjä ja Kuvataideakatemian kuvanveiston professori. Hänet tunnetaan kuvanveistäjänä monipuolisena materiaalienkäyttäjänä ja veistostaiteen perinteiden tulkitsijana. Hän asuu ja työskentelee Pirkkalassa ja Helsingissä.
Villu Jaanisoo valmistui Viron taideakatemiasta vuonna 1989.
Jaanisoo on tehnyt useita julkisia veistoksia Suomeen ja Viroon. Hänen tunnettuja teoksiaan ovat muun muassa "Juice Leskisen muotokuva" (1992), "Homo Birkkalensis/Pirkkalan ihminen" (1998) ja yhdessä arkkitehti Jorma Mukalan kanssa suunnittelema M/S Estonian uhrien muistomerkki "Katkennut linja" (1996). Viikin yliopistokampukselle sijoitettu "Kaikki on mahdollista" (2009) oli käytetyistä autonrenkaista rakennettu lähes viisi metriä korkea gorilla. Teos poltettiin 10. tammikuuta 2018. Teräsrungon varaan kootuista, värillisistä uusiomuovituotteen palasista koostuva "Kuukkeli" paljastettiin vuonna 2016 Kalasatamassa.
Jaanisoo toimii Pirkkalan veistospuiston taiteellisena johtajana.
Prater
Prater () on Wienin Leopoldstadtin kaupunginosassa sijaitseva suuri puistoalue. Prateriksi kutsutaan myös sen tunnettua huvipuistoa, josta löytyvät muun muassa planetaario, vahakabinetti sekä vuosina 1896-1897 rakennettu maailmanpyörä Riesenrad. Maailmanpyörässä on kuvattu Orson Wellesin elokuvan Kolmas mies avainkohtaus.
Keisarien metsästysmaasta vähitellen wieniläisten vapaa-ajanviettopaikaksi ja huvipuistoksi kehittyneen Praterin historiaan kuuluu myös metsästystä, makkaranmyyntiä ja prostituutiota. Alueella sijaitsevat myös muun muassa Ernst-Happel-Stadion sekä Krieaun ravirata.
PPP (tiedonsiirtoprotokolla)
PPP () on digitaalisessa tiedonsiirrossa käytetty protokolla jota yleisesti käytetään muodostamaan suora yhteys verkkolaitteiden ("node") välillä. PPP ei ole enää laajalti käytössä. Sen ensisijainen käyttökohde on ollut puhelinverkko- ja modeemiyhteydet, mutta sitä käytetään myös laajakaistayhteyksissä (esimerkiksi PPP over Ethernet). Monet verkkoyhteyden tarjoajat ovat käyttäneet PPP-protokollaa modeemiyhteyksissä (esimerkiksi Internet-yhteyksiin, joissa alkuaikoina käytettiin myös SLIP-protokollaa).
PPP toimii yleensä 2. kerroksen (OSI-mallin "Data link layer" eli siirtoyhteys) protokollana synkronisten ja asynkronisten verkkojen yli. PPP rakennettiin toimimaan usean verkkokerroksen protokollan kanssa, kuten IP, IPX, AppleTalk ja korvaamaan epästandardi 2. kerroksen SLIP-protokolla.
PPP suunniteltiin paljon HDLC-määritelmän jälkeen. Sen johdosta PPP:n suunnittelijat sisällyttivät useita ominaisuuksia, joita ei ollut nähty WAN-datalinkkiprotokollissa siihen mennessä.
PPP käyttää FCS-menetelmää tunnistaakseen, onko jossakin kehyksessä virhe. PPP tarkkailee virheiden määrää, ja voi tarvittaessa poistaa verkkolaitteen käytöstä, mikäli virheiden määrä on liian suuri.
LCP, (Link Control Protocol, PPP:n sisäinen menetelmä, määritelty samassa RFC:ssä) tunnistaa "silmukat" eli yhteydet, jotka kiertävät loputtomiin (virheellisen verkon suunnittelun johdosta tms.) käyttämällä numerointia (magic numbering). Käytettäessä PPP:tä, vastapää lähettää PPP LCP viestin, joka sisältää kyseisen numeron, joka on eri jokaisella päätepisteellä. Silmukassa päätepiste vastaanottaa oman numeronsa, ja pudottaa pois kyseisen paketin.
PPP mahdollistaa myös verkkolaitteen automaattisen konfiguroinnin (vertaa DHCP).
PPP on määritelty IETF rfc:ssä 1661
Monta dokumenttia PPP:stä on julkaistu heinäkuun 1990 RFC-prosessin jälkeen, kuten todennukseen, salaukseen ja pakkaukseen liittyviä menetelmiä, sekä PPP:n käyttämistä muiden verkkoprotokollien yhteydessä.
RFC 1994 kuvailee CHAP-protokollan (Challenge Handshake Authentication Protocol) jota käytetään yleisesti muodostamaan soittosarjayhteys Internet-yhteydentarjoajaan.
RFC 2516 kuvailee PPPoE-protokollan. Se on menetelmä, jota käytetään
PPP:n välittämisessä ethernet-verkossa, ja monesti DSL:n kanssa.
RFC 2364 kuvailee PPPoA-protokollan, menetelmän jolla
PPP välitetään ATM-adaption layer 5:n (AAL5) yli. PPPoATM (PPP over ATM)
Konstantinos XI Palaiologos
Konstantinos XI Palaiologos (8. helmikuuta 1405 – 29. toukokuuta 1453) oli Bysantin valtakunnan viimeinen keisari. Hän hallitsi vuosina 1449–1453.
Konstantinos oli Manuel II:n ja serbialaisen prinsessan Helena Dragasin kahdeksas lapsi. Konstantinos vietti lapsuutensa Konstantinopolissa. Konstantinos meni naimisiin Maddelena Toccon kanssa 1. heinäkuuta 1428. Magdalenan isä oli italialainen ja Epeiroksen hallitsija.
Vaimon kuoltua vuonna 1429 Konstantinos meni uusiin naimisiin Caterina Gattilusion kanssa. Hän oli Lesbos-saarta hallitsevan genovalaisen ruhtinaan tytär. Caterina kuoli vuonna 1442, eikä Konstantinos saanut lapsia kummassakaan avioliitossa. Vuonna 1443 hänestä tuli Morean (keskiaikainen nimi Peloponnessoksen niemimaalle) despootti.
Kun Konstantinoksen veli keisari Johannes VIII kuoli, syttyi riita Konstantinin ja hänen veljensä Demetrioksen välillä. Koska Bysantin valtakunta oli tähän aikaan osmaanien vasalli, pyysivät veljekset, että sulttaani Murad II ratkaisisi riidan. Murad valitsi Konstantinoksen, ja hänet kruunattiin Mistrassa 6. tammikuuta 1449. Tämän jälkeen hän yritti saada aikaan avioliiton kaukaisen sukulaisensa, Murad II:n lesken kanssa, mutta ilman tulosta.
Pian tämän jälkeen uusi sulttaani Mehmed II alkoi vaatia Konstantinopolia itselleen. Konstantinos kääntyi Länsi-Euroopan kristittyjen valtioiden puoleen saadakseen apua, mutta häneltä vaadittiin ortodoksisen ja katolisen kirkkojen yhdistämistä (jotka olivat suuren skisman seurauksena vuonna 1054 eriytyneet). Konstantinos julisti kirkot yhdistetyiksi vuonna 1452, mutta valtakunnan asukkaat vastustivat tätä. Lopuksi tuli selväksi, ettei mitään apua saapuisi.
Mehmed tarjosi Konstantinokselle Mistraa, mikäli tämä antaisi Konstantinopolin hänelle. Konstantinos päätti kuitenkin puolustaa pääkaupunkiaan viimeiseen asti. Konstantinopolin piiritys alkoi 2. huhtikuuta 1453. Konstantinos johti itse joukkoja, jotka yrittivät lyödä takaisin kaupunkiin tunkeutuneet osmannit. Hänen sanotaan kuolleen taistelussa.
Joidenkin lähteiden mukaan hänen ruumistaan ei löydetty, toisten lähteiden mukaan hänen päänsä pistettiin seipään nokkaan ja se oli nähtävillä monen päivän ajan. Legendan mukaan enkeli pelasti keisarin kesken taistelun ja vei hänet nukkumaan maan alle. Aikojen lopussa keisari herää eloon ja valloittaa kaupungin jälleen kristityille.
Paineaalto
Paineaalto on useimmiten nesteessä, kaasussa tai kaasuseoksessa esiintyvä voimakas paine-ero, joka etenee pitkittäisen aallon tavoin. Paineaaltoja syntyy yleensä muun muassa räjähdyksissä, nopeassa kaasuuntumisessa tai vastaavassa, jossa tietyn alueen paine voimistuu nopeasti.
Useimmiten (voimakas) paineaalto pyyhkii kaikki irtonaiset objektit mukaansa, ja kohdistaa kiinteisiin kohteisiin valtavia paineita aallon kasaantuessa yhä pienemmälle alueelle.
Paineaallot kuljettavat muiden aaltoliikkeiden tavoin suuria määriä energiaa.