Sosiaalinen kuntoutus
Sosiaalinen kuntoutus on yhtäältä kaikkia kuntoutuksen muotoja kattava yleiskäsite, mutta toisaalta sanaa käytetään myös pyrittäessä eri tavoin tukemaan vaikeasti syrjäytyneiden henkilöiden (esimerkiksi päihde- ja huumeongelmaiset henkilöt, vankilasta vapautuvat, syvää masennusta potevat ja äärimmäisestä yksinäisyydestä kärsivät henkilöt) paluuta yhteiskunnalliseen osallisuuteen ja tyydyttävään elämän laatuun.
Sosiaalihuoltolain uudistuksen myötä sosiaalinen kuntoutus on saamassa ensimmäistä kertaa lainmukaisen määritelmän. Lain on suunniteltu astuvan voimaan vuonna 2015.
Konkreettisimmillaan sosiaalinen kuntoutus määritellään sopeutumisvalmennuksena. Varhaisimmat sosiaalisen kuntoutuksen muodot löytyvät eri maissa kroonisten mielenterveyspotilaiden, päihdeongelmaisten ja vapautuvien vankien kuntoutuksesta, jolloin asiaan liitetään psyykkinen näkökulma, ja puhutaan psykososiaalisesta kuntoutuksesta. Sopeutumisvalmennuksen käsite on suomalaisessa kuntoutuksessa rajautunut vaikean vammaisuuden ja sairauden aiheuttaman elämänmuutoksen tukemiseen, mutta toimintamuodoiltaan ja tavoitteiltaan sopeutumisvalmennus on rinnastettavissa sosiaalisen kuntoutuksen muotoihin päihdekuntoutuksessa, mielenterveyskuntoutuksessa tai vaikkapa peliriippuvuuteen liittyvissä interventioissa.
Stakesin Erkki Kemppainen erottaa kolme sosiaalisen kuntoutuksen määrittelytapaa
Hinkan, Koiviston ja Haverisen kirjallisuuskatsaus sosiaalisen kuntoutuksen työmuodoista tuotti suomalaisesta käytännöstä seuraavat kohderyhmät
Sosiaalinen kuntoutus saa laajan merkityksen siitä seikasta, että kuntoutuksen yleinen tavoite on sosiaalinen integraatio tai inkluusio. Tässä ilmaisussa heijastuu kuntoutuksen alkuperäinen sanamuoto – rehabilitaatio – ”kunnian, ihmisarvon, ihmisoikeuksien käytännöllinen palauttaminen. Kattokäsitteenä sosiaalinen kuntoutus tarkoittaa edellä’ siteeratun Kemppaisen määrittelyn kahta ensimmäistä vaihtoehtoa. Yleisessä mielessä on siis perusteltua kysyä, ketä tai mitä tulisi sosiaalisesti kuntouttaa, yksilöä vai yhteiskuntaa. 
Sosiaalinen kuntoutus määritellään usein myös sosiaalisen toimintakyvyn tukemiseksi/kehittämiseksi. Jos tässä määritelmässä halutaan välttää yksilönäkökulmaa, voidaan yhtä hyvin puhua sosiaalisen vuorovaikutuksen edellytysten tukemisesta ja parantamisesta. Tällöin yhteys kattokäsitteen ja suppean määritelmän välillä avautuu. Sosiaalinen kuntoutus on kaikkien niiden toimintamuotojen kokoelma, jotka tukevat sosiaalista toimintakykyä tai sosiaalisen vuorovaikutuksen edellytyksiä hänen elämäntilanteessaan.
Sosiaali- ja terveydenhuollossa ja laajemminkin hyvinvointipolitiikassa ovat jatkuvasti lisääntyneet kansalaisten omatoimisuuteen ja aktiivisuuteen kohdistuvat vaatimukset. Tällä kehityksellä on suora ja monin tavoin myös epäsuora vaikutus sosiaaliseen syrjäytymiskehitykseen. Jos henkilö ei pysty huolehtimaan omasta toimeentulostaan ja hyvinvoinnistaan, kestää yhä kauemmin ennen kuin yhteiskunnan palvelujärjestelmät ehtivät hänen avukseen. Oletusarvo on, että jokaisen kansalaisen tulisi ottaa entistä enemmän vastuuta omasta ja läheistensä hyvinvoinnista. Ongelmallisissa tilanteissa ratkaisuksi esitetään sosiaalisen toimintakyvyn yleistä lisäämistä. Tämä kehitys näkyy selvästi esimerkiksi alan kansainvälisen järjestön (International Association for Psychological Rehabilitation Sevices, IAPRS) periaateohjelmassa
Sosiaalisen kuntoutuksen tukemisen keskeiset muodot suomalaisen aineiston mukaan ovat