hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Henri Desgrange
Henri Desgrange (31. tammikuuta 1865 Pariisi – 16. elokuuta 1940 Beauvallon) oli ranskalainen kilpapyöräilijä, urheilujohtaja ja toimittaja, joka on tullut tunnetuksi perustettuaan vuosittain ajettavan Ranskan ympäriajon.
Hän teki urallaan 12 ratapyöräilyn maailmanennätystä, ja joukossa on tunnin aika-ajon ennätys 35,325 kilometriä tunnissa, jonka hän ajoi 11. toukokuuta 1893.
Ennen urheilu- ja kilpapyöräilyuraansa Desgrange toimi notaaritoimiston virkailijana Place de Clichyllä Pariisissa. Hän kuitenkin luopui suunnittelemastaan urasta asianajajana ja omistautui kokonaan urheilulle.
Hänen urheilu-uransa merkittävin saavutus oli vuonna 1893 Buffalo-velodromilla tehty tunnin ajon maailmanennätys vuonna 1893 (35 325 m). Ennätys säilyi voimassa seuraavaan vuoteen, kunnes Jules Dubois paransi sitä lähes kolme kilometriä. Radalla hän saavutti myös muita maailmanennätyksiä, esimerkiksi 50 ja 100 kilometrin metkoilla. Hän teki 1893 amatöörien 1 kilometrin seisovan lähdön maailmanennätyksen ajalla 1.37,0. Michel van den Eynde rikkoi ennätyksen kaksi vuotta myöhemmin ajalla 1.29,0. Hän saavutti mestaruuden vuonna 1893 myös kolmipyöräisillä.
Ennen toimittajaksi ryhtymistä hän toimi Parc des Princes'n urheiluareenan johtajana vuodesta 1897 ja myös katetun, pyöräilykisoihin tarkoitetun Auto vélodrome d'Hiver'n johtajana vuodesta 903 lähtien. Tämän elämänvaiheensa aikana hän julkaisi myös kaksi teosta: "La tête et les jambes" (1894) ja "Alphonse Marcaux" (1899). Hänestä tuli vuonna 1900 uuden urheilupäivälehden L'Auto-Vélo, vuodesta 1903 L'Auto, päätoimittaja ja johtaja.
Vuonna 1915 hän liittyi Ranskan asevoimiin tavallisena sotilaana mutta kohosi ensimmäisen maailmansodan taistelujen myötä upseeriksi. Vielä vanhanakin on oli kiinnostunut urheilusta ja harrasti monimuotoista pyöräilyä, erityisesti pyöräilymatkailua, ja maastojuoksua.
Géo Lefèvre oli toimittajana Henri Desgrangen lehdessä, ja hänen aloitteesta Desgrange perusti vuonna 1903 maantiellä ajettavan kilpailun, Tour de Francen. Hän pysyi kilpailun järjestäjänä ja johtajana ensimmäisen maailmansodan keskeytystä lukuun ottamatta vuoteen 1936. Hän jätti tehtävänsä Jacques Goddet'n huoleksi kesken Tour de France -kilpailua Charlevillessä.
Henri Desgrangelle on pystytetty muistomerkki col du Galibier'n huipulle, ja joka vuosi jaetaan hänen nimeään kantava palkinto. Palkinto luovutetaan kilpailijalle, joka ensimmäisenä saavuttaa tämän huipun.
Terve taas, Kotter
Terve taas, Kotter () oli yhdysvaltalainen vuosina 1975–1979 esitetty tilannekomediasarja. Se toi John Travoltalle ensimmäisen huomiota herättäneen roolin.
Yhdysvaltalaisen high schoolin koululuokan omintakeisia teinejä kuvaavassa sarjassa nimiosaa, opettaja Kotteria esittää Gabe Kaplan. Travolta esittää yhtä koululaisista.
Sarjaa alettiin esittää Suomessa 26. tammikuuta 1979. Jukka Kajava arveli "Helsingin Sanomien" tv-sivulla, ettei vuosia sitten tehtyä sarjaa olisi lainkaan hankittu Suomen televisioon ilman Travoltan hiljattaisia menestyselokuvia. Hän antoi "Kotterista" varsin murskaavan arvion ja kutsui sitä etäiseksi, eksoottiseksi ja koskettamattomaksi viihteeksi. Hän sanoi sarjan olevan Mainos-TV:n ”kaupallista ja laskelmoivaa ohjelmapolitiikkaa näkyvimmillään”.
Tom Berenger
Thomas Michael "Tom" Berenger, os. Moore (s. 31. toukokuuta 1949) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Berenger syntyi Chicagossa ja opiskeli journalismia Missourin yliopistolla. Hän päätti kuitenkin aloittaa näyttelijänuran ja muutti 1970-luvulla New Yorkiin. Hän sai roolin sarjasta "One Life to Live".
Berenger voitti vuonna 1987 parhaan miessivuosan Golden Globen työstä elokuvassa "Platoon – nuoret sotilaat". Hän oli lisäksi ehdolla parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saajaksi. Hänellä on ollut myöhemminkin rooleja lukuisissa kansainvälisesti tunnetuissa elokuvissa, joista mainittavimmat ovat "Syntynyt 4. heinäkuuta" (1989) "Training Day" (2001) ja "Inception" (2010).
Berengerillä on ollut neljä avioliittoa. Kolmas avioliitto Patrician kanssa alkoi 23. tammikuuta 1998. Näyttelijällä on kaikkiaan kuusi lasta.
Huey Lewis and the News
Huey Lewis and the News on yhdysvaltalainen rockyhtye, joka on ollut aktiivinen vuodesta 1979 lähtien. Yhtye saavutti 1980-luvulla useita Yhdysvaltain listaykkössijoituksia albumeillaan ja singleillään.
Huey Lewis and the Newsin juuret ovat kahdessa 1970-luvulla toimineessa kalifornialaisessa yhtyeessä Cloverissa ja Soundholessa. Sanfranciscolaisessa country rock -yhtyeessä nimeltä Clover lauloi Huey Lewis ja soitti koskettimia Sean Hopper. Yhtye muutti Englantiin vuonna 1976 kun Nick Lowe uskoi heidän sopivan brittiläiseen pubrock-skeneen. Lowe tuotti yhtyeen esikoissinglen ”Chicken Funk”. Clover julkaisi kaksi albumia, jotka eivät menestyneet, ja yhtye hajosi ja muutti takaisin Kaliforniaan. Siellä Lewis ja Hopper muodostivat yhtyeen nimeltä American Express, jonka muut jäsenet olivat Soundholessa yhdessä soittaneet Mario Cipollina (basso), Johnny Colla (saksofoni ja kitara) ja Bill Gibson (rummut). Mercury julkaisi yhtyeen ensisinglen, coverin nimeltä ”Exodisco”. Kitaristi Chris Hayes liittyi yhtyeeseen vuonna 1980. Se sai levytyssopimuksen Chrysalisilta ja vaihtoi nimekseen Huey Lewis and the News.
Huey Lewis and the News julkaisi esikoisalbuminsa "Huey Lewis & the News" vuonna 1980, mutta sen menestys oli vielä vaatimaton. Toinen albumi "Picture This" (1982) jo menestyi top-10-listalle nousseen singlen ”Do You Believe in Love” ansiosta, ja yhtye alkoi konsertoida ahkerasti. Kolmas albumi "Sports" (1983) myi moninkertaista platinaa ja nousi Yhdysvaltain listaykköseksi seuraavana vuonna. Myös albumin singlet ”Heart and Soul”, ”I Want a New Drug”, ”The Heart of Rock & Roll” ja ”If This Is It” pyörivät tiheään MTV:llä ja nousivat kaikki singlelistan top-10:een.
Huey Lewis haastoi ”Ghostbusters”-kappaleen tekijän Ray Parker Jr.:n oikeuteen vuonna 1984 kappaleensa ”I Want a New Drug” plagioimisesta. Juttu sovittiin oikeuden ulkopuolella.
Huey Lewis and the Newsin ensimmäinen listaykkössingle oli ”The Power of Love” elokuvan "Paluu tulevaisuuteen" soundtrackilta.
Yhtyeen neljäs albumi "Fore!" (1986) nousi listaykköseksi, kuten myös siltä otetut singlet ”Stuck with You” ja ”Jacob’s Ladder”. Myös kolme muuta singleä albumilta nousi top-10:een.
Yhtyeen seuraava albumi "Small World" (1988) oli aiempaa enemmän tyyliltään juurimusiikkia. Siltä nousi top-10:een single ”Perfect World”, mutta albumi jäi listasijalle 11 ja myi vain yksinkertaista platinaa.
Albumi "Hard at Play" (1991) julkaistiin EMI:n kautta ja jäi top-10:n ulkopuolelle. Yhtye konsertoi sen jälkeen harvakseltaan ja julkaisi vuosikymmenen aikana enää vain cover-albumin "Four Chords & Several Years Ago" (1994), joka ei myynyt edes kultaa. Yhtye on jatkanut levyttämistä albumeillaan "Plan B" (2001) ja "Soulsville" (2010).
Erika Slezak
Erika Alma Hermina Slezak (s. 5. elokuuta 1946) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen juurensa ovat Keski-Euroopassa, ja hän on näyttelijä Walter Slezakin lapsi ja tenori Leo Slezakin lapsenlapsi.
Slezak syntyi Hollywoodissa. Hän opiskeli Sacred Heart High Schoolissa Connecticutissa ja pääsi 17-vuotiaana Royal Academy of Dramatic Artiin Lontooseen. Hän on esittänyt jo useamman vuosikymmenen Victoria "Viki" Lordin osaa saippuasarjassa "One Life to Live"; ensimmäistä kertaa hänet nähtiin 17. maaliskuuta 1971.
Slezak kohdisti keväällä 2007 avointa kritiikkiä käsikirjoittaja Dena Higleyyn, joka ilmoitti pian eroamisestaan.
Slezak on voittanut uransa aikana kuusi Emmy-palkintoa vuosina 1984, 1986, 1992, 1995, 1996 ja 2005. Hän asuu New Yorkissa miehensä Brian Daviesin kanssa (naimisissa vuodesta 1978). Hänellä on kaksi aikuista lasta.
Porfyrion
Porfyrion () oli kreikkalaisessa mytologiassa gigantti, joka oli joko Gaian poika, joka sai alkunsa Uranoksen kuohitsemisessa maahan tippuneista veripisaroista, tai Ereboksen ja Nyksin poika.
Gigantomakhian, giganttien ja Olympoksen jumalien välisen taistelun, aikana Porfyrion yritti maata Heran väkisin, mutta saatuaan tämän vaatteet jo revittyä Zeus löi häntä salamallaan ja Herakles tappoi hänet nuolillaan.
Kolilemppaus
Kolilemppaus, virallisesti hiilensiirto tai hiilenlastaus, on höyrylaivojen aikakauden väistyttyä jo käytöstä poistunut laivatyön muoto.
Höyrylaivojen tärkein polttoaine oli kivihiili. Laivojen koon kasvaessa myös polttoaineen kulutus kasvoi ja suuremmat hiilivarastot synnyttivät uuden ammatin. Hiilenlastaajan eli hiilensiirtäjän, puhekielessä "trimmarin", "kolilempparin" tai "hiilikuskin" tehtävänä oli yleensä työntökärryjen avulla siirtää hiiltä kaukaisemmasta varastosta lämmittäjille tai tarvittaessa muutenkin siirtää hiiliä laivan hiilivarastosta toiseen jos aluksen vakaus sitä vaati.
"Trimmari" toimi myös lämmittäjän apumiehenä kaikissa tämän töissä, erityisesti höyrykattiloiden puhdistuksessa ja kuonanpoistossa. Joillakin laivoilla ei konemiehistöllä ollut erillistä messipoikaa vaan "trimmarit" hoitivat näiden tehtävät eli ruuan tarjoilun, tiskauksen ja siivouksen. Lisäksi trimmarit huolehtivat nestehukan täydennykseen käytetyn kylmän kauraliemen valmistuksesta. Tätä käytettiin suuria määriä työvuoron mittaan, koska pelkkä vesi olisi vienyt voimat. Jäänmurtajilla tarkoitukseen käytettiin kotikaljaa, kylmää teetä tai puolukkamehua.
Sotalaivoilla hiilensiirtoa kattilahuoneessa käytettiin pitkään kurinpitorangaistuksena. Iso-Britannia oli tässä ensimmäinen. Royal Navyn perinteinen kurirangaistus, julkinen ruoskiminen, korvattiin Krimin sodan aikana tällä työllä. Menettely osoittautui toimivammaksi kuin ruoskiminen, koska vuorokaudenkin raataminen lapionvarressa vahingoitti miestä ruumiillisesti ja henkisesti paljon vähemmän kuin selän nahattomaksi ruoskiminen. Lisäksi saatiin hyöty työstä, joka oli tarpeen, sillä esimerkiksi dreadnoughtit polttivat vuorokaudessa 100–120 tonnia hiiltä taloudellisimmalla nopeudellaan ja seistessäänkin jopa 90 tonnia. Kurinpidon kannalta tärkeä pelotusvaikutuskin osoittautui ajan myötä paremmaksi.
Trimmarin ammatti hävisi hiilipolton mukana. Viimeiset trimmarit saivat uuden ammattinimen "vaippari" (engl. wipe = pyyhkiä, puhdistaa) ja toimivat eräänlaisina yleisapumiehinä öljypolttoisten höyrylaivojen konehuoneissa.
Tämäkin ammatti katosi lopulta höyrylaivojen myötä.
Suomen laissa on voimassa oleva määräys siitä, että höyrylaivan lämmittäjäksi tai hiilenluojaksi ei saa palkata alle 18-vuotiasta henkilöä. Määräys oli jo vuoden 1924 merimieslaissa, joka tuli voimaan vuoden 1925 alussa. Sama ikäraja oli kansainvälisen työjärjestön sopimuksessa, joka vahvisti alimman ikärajan hiilenkantajina tai lämmittäjinä aluksella käytettäville nuorille henkilöille. Sopimus tuli Suomessa voimaan 1925.
Suurissa laivoissa, kuten s/s Kotkassa, trimmareita saattoi olla jopa kymmenkunta.
Dick Bruna
Dick Bruna (23. elokuuta 1927, Utrecht – 16. helmikuuta 2017, Utrecht) oli alankomaalainen kirjailija, kuvittaja ja graafinen suunnittelija.
Bruna aloitti piirtämisen vuonna 1940 ja lähti toisen maailmansodan jälkeen Lontooseen. Sieltä hän siirtyi vuoden kuluttua Pariisiin, jossa hän sai merkittäviä vaikutteita Pablo Picasson, Henri Matissen ja Georges Braquen kaltaisten nykytaiteilijoiden työstä. Brunan ensimmäinen kirja on vuodelta 1953; hänen kuvakirjojaan on kaikkiaan käännetty kymmenille eri kielille.
Brunan tunnetuin luomus on kuvakirjoista ja televisiosta tuttu Milla-jänis (, ), jonka ensimmäisen version hän kehitti vuonna 1955. Hän on sekä kuvittanut että kirjoittanut Millasta kertovat kirjat. Bruna on lisäksi suunnitellut Georges Simenonin Maigret-kirjojen kansia.
Johan Oldenburg
Johan Oldenburg (22. elokuuta 1797 Näsby, Itä-Götanmaa, Ruotsi – 7. tammikuuta 1861 Tammisaari) oli Oulun läänin ensimmäinen lääninarkkitehti.
Oldenburg palveli Ruotsin kuninkaallisessa henkivartiorykmentissä 1812–1832 ja kuninkaallisessa laivastossa 1832–1842 insinööriupseerina. Erotessaan palveluksesta Oldenburg oli sotilasarvoltaan insinöörimajuri. Hän muutti Suomeen 1841 ja sai Suomen kansalaisuuden 1844.
Oldenburg suoritti rakennustaiteen tutkinnon Tallinnassa vuonna 1848. Järventauksen mukaan on myös mahdollista, että Oldenburg on saanut koulutusta arkkitehtuuriin jo Tukholman taideakatemiassa, jossa arkkitehtien lisäksi koulutettiin myös linnoitusupseereita.
Ernst Lohrmannin tultua Yleisten rakennusten intendentinkonttorin esimieheksi päätettiin Suomen lääneihin perustaa lääninarkkitehtien virat. Ensimmäisiksi lääninarkkitehdeiksi nimitettiin vuonna 1849 Wilhelm von Karm Viipurin lääniin ja Johan Oldenburg Oulun lääniin. Myöhemmin vuonna 1852 nimitettiin Turun lääninarkkitehdiksi Georg Theodor von Chiewitz ja Vaasan lääninarkkitehdiksi Carl Axel Setterberg.
Oldenburg toimi siis Oulun lääninarkkitehtina ensin virkaatekevänä vuodet 1849–1852 ja sitten vakinaisena 1852–1855. Oldenburgia voidaan Järventauksen mukaan pitää Suomen uusrenessanssiarkkitehtuurin yhtenä edelläkävijöistä. Hänen Ouluun suunnittelemansa Öbergin talo sekä Carl Ludvig Engelin suunnitteleman Oulun vanhan pappilan julkisivun muutostyöt on molemmat suunniteltu jo vuonna 1850. Kumpikin rakennus voidaan lukea uusrenessanssityylisinä.
Oldenburg muutti Helsinkiin vuonna 1860.
Pallantidit
Pallantidit olivat kreikkalaisessa mytologiassa Pallaan, Attikan kuningassuvun jäsenen, viisikymmentä poikaa. Heidän isänsä oli osallistunut kolmen veljensä kanssa Metionin poikien karkottamiseen Ateenasta, jonka jälkeen veljeksistä vanhin, Aigeus, oli saanut kruunun, mutta valta oli jaettu neljään osaan.
Aigeuksen kuoltua lapsettomana Pallas yritti päästä valtaistuimelle onnistumatta, koska hän oli suvun ottolapsi. Hallitsijaksi julistettiin Theseus. Pallantidit eivät hyväksyneet uutta kuningasta, vaan haluten vallan itselleen alkoivat juonitella Theseusta vastaan. He jakautuivat kahteen joukkoon – toinen marssi isänsä kanssa avoimesti kohti kaupunkia, kun taas toinen järjesti väijytyksen Theseuksen surmaamiseksi. Heidän joukossaan oli kuitenkin sanansaattaja Leos, joka kertoi väijytyksestä Theseukselle, ja tämä tappoi kaikki väijytyksessä olleet veljekset. Tämän jälkeen toinen joukkio Pallaksen kanssa hajosi.
Ariel (elokuva)
Ariel on vuonna 1988 ensi-iltaan tullut Aki Kaurismäen elokuva.
Elokuva kertoo rautakaivosmies Taisto Kasurisesta, jonka isä tekee itsemurhan. Taisto tottelee isänsä ajatuksia omasta tulevaisuudestaan ja suuntaa matkansa etelään päin. Elokuvassa kuvataan ihmisen päättäväisyyttä ja sen vaikutusta yksilön tarinaan kaurismäkeläisinä kauniina kuvina, maailmassa vailla myötätuntoa.
Arvottomat
Arvottomat on Mika Kaurismäen ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1982. Se on Kaurismäen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva. Kaurismäki sai elokuvan ohjauksesta Jussi-palkinnon vuonna 1983. Arvottomien käsikirjoituksen hän teki yhdessä veljensä Akin kanssa, joka toimi myös apulaisohjaajana. Matti Pellonpää näytteli elokuvassa ensimmäisen pääosansa.
Elokuvaa pidetään merkkiteoksena, jonka ansiosta suomalaisessa elokuvassa alkoi uusi aikakausi. Kulttielokuvaksi noussut road movie -lajityyppiä edustava elokuva matkaa Suomessa, jota ei enää ole, sillä monet kuvauspaikat hävitettiin pian kuvausten päättymisen jälkeen.
Matti Pellonpään esittämä pikkurikollinen Manne riitautuu paikallisen rikollispomon (Esko Nikkari) kanssa ja joutuu lähtemään pakomatkalle ystävänsä Harrin ja mystisen Veeran kanssa, ajellen Volgalla.
Manne on saanut haltuunsa arvokkaan taulun, jota myös pahat pojat havittelevat.
Iltalehden Jyrki Laelman mukaan rikosfilmiltä näyttävä elokuva on: ”myös paljon muuta, sillä se on sekä pako että mollisointuinen balladi kadonneesta maailmasta”.
Vuonna 1992 kuusikymmentä suomalaista elokuvakriitikkoa äänesti itsenäisyyden 75-vuotisjuhlan kunniaksi kaikkien aikojen parhaasta kotimaisesta elokuvasta. Valituksi tulivat tasaäänin Aki Kaurismäen "Tulitikkutehtaan tyttö" ja Mikko Niskasen "Kahdeksan surmanluotia". "Arvottomat" jakoi kakkossijan Erik Blombergin "Valkoisen peuran" kanssa.
Jaime de Armiñán
Jaime de Armiñán Oliver (s. 9. maaliskuuta 1927 Madrid) on espanjalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän opiskeli lakia Madridin Complutense-yliopistolla.
Armiñánin ohjaamat elokuvat "Mi querida señorita" (1972) ja "El nido" (1980) olivat ehdolla Parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi. Armiñán on lisäksi ollut ehdolla Berliinin Kultaisen karhun saajaksi 1974, 1985 sekä 1994, Goya-palkinnon saajaksi 1996 ja Fantasporton Kansainvälisen fantasiaelokuvapalkinnon saajaksi 1988.
Armiñán on tehnyt työtä sekä televisioon että elokuvien parissa ja jatkanut uraansa aivan 2000-luvulle saakka. Hänen tunnetuimpien elokuviensa joukkoon lukeutuvat edellä mainittujen Oscar-ehdokkaiden lisäksi "El amor del capitán Brando" (1974) ja "La hora bruja" (1985).
Varjoja paratiisissa
Varjoja paratiisissa on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut suomalainen elokuva, jonka on ohjannut Aki Kaurismäki. "Varjoja paratiisissa" on niin kutsutun työläistrilogian ensimmäinen elokuva. Trilogiaan kuuluvat lisäksi "Ariel" ja "Tulitikkutehtaan tyttö". Elokuva sai vuoden elokuva -Jussin ja Kaurismäki ohjaus-Jussin. Elokuva merkitsi alkua Kaurismäen kansainväliselle menestykselle: se esitettiin Cannesin elokuvajuhlien "Ohjaajien sarjassa" vuonna 1987 ja elokuvan Pariisin-ensi-ilta huhtikuussa 1988 sai myös hyvän vastaanoton.
Tarinassa roskakuski Nikander (Matti Pellonpää) ihastuu ruokakaupan kassaan (Kati Outinen). Melankolisen huumorin sävyttämässä lakonisessa kuvauksessa kohteena on pieni ihminen, kuten kriitikko toteaa.
Zombie ja Kummitusjuna
Zombie ja Kummitusjuna on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut Mika Kaurismäen ohjaama suomalainen draamaelokuva muusikon itsetuhoisesta kujanjuoksusta.
"Zombie ja Kummitusjuna" tuotti Jussi-palkinnot parhaasta miespääosasta (Silu Seppälä), kuvauksesta (Olli Varja) ja ohjauksesta (Kaurismäki).
Ranskan Rouenin pohjoismaisten elokuvien festivaaleilla Kaurismäki sai elokuvasta lehdistöpalkinnon. San Sebastiánin elokuvajuhlilla Espanjassa Silu Seppälä valittiin festivaalin parhaaksi miesnäyttelijäksi. "Zombie ja Kummitusjuna" valittiin myös New Yorkin elokuvajuhlille.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Olavi Similä sanoo "Zombien ja Kummitusjunan" olevan syvällinen ja vaikuttava kokonaisuus ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Rosso (elokuva)
Rosso on vuonna 1985 ensi-iltaan tullut Mika Kaurismäen ohjaama suomalainen elokuva. Dialogin elokuvaan on kirjoittanut Aki Kaurismäki. Se on kuvattu Italiassa, Tampereella, Helsingissä ja Vantaalla. Lisäksi näkyy lyhyitä pätkiä muun muassa Kokkolasta ja Raahesta. Lakeudelle saapumiskohtaus on kuvattu Ilmajoella. Päähenkilön kotiinpaluun sisäkohtaus on kuvattu Isossakyrössä.
Rosso on kertomus sisilialaisesta palkkamurhaajasta Giancarlo Rossosta (Kari Väänänen), jonka tarkoituksena on tappaa miljoonasta liirasta hänen kadotettu rakkautensa ja vaimonsa Maria. 
Rosso etsii elokuvan 75 minuutin ajan Maria-nimistä kadonnutta rakkauttaan Suomesta ja siinä samalla ryöstää kaupan ja pankin. Hän tapaa matkallaan myös Martin (Martti Syrjä). Lopussa Rosso löytää kadonneen rakkautensa mutta on samassa ammuttu ja ehtii sanoa vaimolleen "ciao, bambina" (tekstityksessä väärin kirjoitettu "ciao, bambino").
Rosso kuvattiin Mika Kaurismäen mukaan Villealfan, Jörn Donner Productionsin ja Filminorin jääkaapeista löytyneille, muista elokuvista yli jääneille filminpätkille.
Bille August
Bille August (s. 9. marraskuuta 1948) on tanskalainen elokuvaohjaaja. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat "Zappa" (1983), "Pelle Valloittaja" (1988), "Hyvä tahto" (1991), "Jerusalem" (1996), "Kurjat" (1998) ja "Laulu Martinille" (2001).
August syntyi Bredessä. Hän valmistui Den Danske Filmskolesta 1973, mutta kouluttautui osaksi Ruotsissa. Hän oli vuosina 1991–1997 naimisissa näyttelijä Pernilla Augustin kanssa, ja heillä on näyttelijätytär Alba August. Hän toimi vuonna 2002 Cannesin elokuvajuhlien tuomariston jäsenenä.
August on kansainvälisesti erittäin arvostettu, ja hänet on palkittu kahdella Kultaisella palmulla (1988 ja 1992). Hänen elokuvansa "Pelle Valloittaja" voitti vuonna 1988 sekä parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon että Golden Globen.
Lapsia ja aikuisia
Lapsia ja aikuisia – kuinka niitä tehdään? on vuonna 2004 ensi-iltaan tullut Aleksi Salmenperän esikoispitkäelokuva. Elokuva oli hänen lopputyönsä Taideteolliseen korkeakouluun. Minttu Mustakallio voitti elokuvasta parhaan naissivuosan Jussi-palkinnon vuonna 2005. Elokuva oli lisäksi ehdolla samana vuonna seuraavissa Jussi-palkintokategorioissa: paras elokuva, paras ohjaus, paras naispääosa (Minna Haapkylä), paras käsikirjoitus, paras musiikki ja paras leikkaus.
Elokuva kertoo kolmekymppisistä Venlasta ja Anterosta, jotka elävät vakiintuneessa parisuhteessa. Suhdetta kuitenkin hiertää peruskysymys: hankimmeko lapsia vai emme? Venla haluaa äidiksi, mutta Antero pelkää perheen sitovan liikaa ja häiritsevän hänen pikaluistelu-uraansa.
Venla on kuitenkin päättänyt saada lapsen ja pyytää apua työpaikkansa naislääkäriltä Sadulta. Toistensa seurassa viihtyvät naiset rakastuvat yllättäen toisiinsa, mikä vaikuttaa monien muidenkin elämään.
Sosigenes Aleksandrialainen
Sosigenes Aleksandrialainen (ensimmäinen vuosisata eaa.) oli egyptiläinen tähtitieteilijä ja matemaatikko, joka suunnitteli juliaanisen kalenterin. Sosigeneestä ei tiedetä juuri mitään Plinius vanhemman teoksen "Naturalis historia" ulkopuolelta. Pliniuksen mukaan Julius Caesar antoi Sosigeneelle toimeksiannon valmistaa Rooman valtakunnalle virallisen kalenterin. Kalenteri otettiin käyttöön vuonna 45 eaa. Kalenteri oli pitkään käytössä Euroopassa, vuoteen 1582 asti ja joissakin maissa se oli käytössä vielä 1900-luvulle tultaessa.
Sosigeneen tähtitieteelliset kirjoitukset ovat hävinneet, muutamia hajanaisia katkelmia lukuun ottamatta. Yhdessä katkelmassa hän esittää, että Merkurius kiertää Aurinkoa.
Jerry Schatzberg
Jerry Schatzberg (s. 26. kesäkuuta 1927) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja valokuvaaja. Hän voitti elokuvallaan "Variksenpelätin" Kultaisen palmun Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1973.
Schatzbergin muutamia elokuvia Kultaisella palmulla palkitun "Variksenpelättimen" ohella ovat "Palapeli" (1970), "Paniikki piikkipuistossa" (1971), "Joe Tynanin kiusaukset" (1979), "Yön ammattilaiset" (1986) ja "Blood Money" (1988). Ohjaaja toimi itse Cannesin elokuvajuhlien tuomariston jäsenenä vuonna 2004.
Schatzberg syntyi Bronxissa, New Yorkissa. Aloittaessaan elokuvauraansa 1970-luvun alussa hän oli jo ennättänyt luoda ansiokkaan työuran valokuvaajana; kenties kansainvälisesti tunnetuin valokuva on Bob Dylanista levyn "Blonde on Blonde" (1966) kannessa. Hänen valokuviaan on lisäksi ollut muiden muassa sellaisissa lehdissä kuin "Voguessa", "Esquiressa" ja "McCallsissa".
Vladimir Menšov
Vladimir Valentinovitš Menšov (, s. 17. syyskuuta 1939) on venäläinen elokuvaohjaaja, joka nousi kansainväliseen maineeseen elokuvallaan "Moskova ei usko kyyneliin" (1979).
Menšov syntyi Bakussa, Azerbaidžanissa, ja opiskeli Valtion elokuvakoulussa. Hän voitti vuonna 1980 suosituimmalla elokuvallaan parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon, vaikka ei voinut käydä henkilökohtaisesti noutamassa sitä.
Menšovin puoliso on näyttelijä Vera Alentova, ja parilla on yhdessä tytär Julija Menšova. Hänen myöhempien elokuviensa joukkoon lukeutuvat "Nukke" (1988) ja "Yövahti" (2004).
Iisalmen Peli-Karhut
Iisalmen Peli-Karhut Ry eli IPK on iisalmelainen jääkiekkoseura, joka pelaa kotiottelunsa Kankaan jäähallissa. Seuran miesten joukkue pelaa Mestiksessä.
Ehkä tunnetuin IPK:n pelaaja on Risto "Rise" Kurkinen (samanniminen pelaaja on pelannut myös JYP:ssä), joka pelasi parikymmentä kautta II Divisioonassa ja suurimman osan niistä IPK:ssa numerolla 24. Parhaana kautenaan 1996–97 Rise teki 87 pistettä, niistä 32 oli maaleja ja 55 syöttöä. Pitkän uransa aikana hän teki yli tuhat pistettä, ja hänen seurojaan IPK:n lisäksi olivat mm. Kajaanin Hokki, Keravan Shakers ja Tuusulan Kiekko.
Iisalmen Peli-karhut voittivat Imatran Ketterän Suomi-sarjan finaalissa 2016, joten IPK nousee Mestikseen kaudeksi 2016-2017.
Aleksei Batalov
Aleksei Vladimirovitš Batalov (; 20. marraskuuta 1928 Vladimir – 14. kesäkuuta 2017 Moskova) oli venäläinen näyttelijä. Hänet nimitettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijaksi vuonna 1976 ja Sosialistisen työn sankariksi vuonna 1989. Hänen tunnettuja roolejaan olivat muun muassa Boris elokuvassa "Kurjet lentävät" (1957) ja Georg elokuvassa "Moskova ei usko kyyneliin" (1979).
Sebastian Mila
Sebastian "Sebi" Mila (s. 10. heinäkuuta 1982 Koszalin) on puolalainen jalkapalloilija.
Puolan maajoukkueessa Mila debytoi vuonna 2003. Hänellä on tilillään 27 A-maaottelua, joissa hän on tehnyt kuusi maalia. Mila aloitti ammattilaisuransa vuonna 1999 Baltyk Koszalinissa, missä hän ei kuitenkaan pelannut yhtään ottelua. Vålerenga IF:ssä Mila debytoi 9. helmikuuta 2007. Sittemmin hän on pelannut muun muassa Slask Wroclawissa.
Mila kuului Puolan miehistöön MM-kisoissa 2006 mutta ei päässyt kentälle yhdessäkään joukkueen kolmesta ottelusta.
Milan serkku Wojtek Wolski on NHL-jääkiekkoilija.
Sam Butera
Sam Butera (17. elokuuta 1927 New Orleans, Louisiana – 3. kesäkuuta 2009 Las Vegas, Nevada) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko.
New Orleansissa, Louisianassa syntynyt Sam Butera aloitti musiikkiharrastuksen soittamalla klarinettia, mutta siirtyi tenorisaksofoniin. Uransa varhaisessa vaiheessa hän soitti Tommy Dorseyn yhtyeessä; 1950-luvulla hän tuli tunnetuksi yhteistyöstään Louis Priman kanssa. Buteralla oli italialaisia sukujuuria.
Butera levytti vuonna 1976 Frank Sinatran kanssa singlen ”Stargazer” / ”The Best I Ever Had” Reprise Recordsille.
Louis Priman kuoltua 24. elokuuta 1978 Butera jatkoi uraansa oman kokoonpanonsa kanssa. Hänellä oli puoliso Vera ja neljä lasta.
Six Nations Championship
Six Nations Championship on vuosittain järjestettävä rugby unionin maajoukkuekilpailu, johon osallistuu kuusi eurooppalaista maajoukkuetta: Englanti, Irlanti, Italia, Ranska, Skotlanti ja Wales.
Maailmanhistorian ensimmäinen rugby union -maaottelu pelattiin vuonna 1871 Englannin ja Skotlannin välillä. Kahdentoista vuoden ajan maajoukkueet pelasivat vain satunnaisia ystävyysotteluita, kunnes vuonna 1883 järjestettiin ensimmäinen "Home Championship" -turnaus. Turnaukseen osallistuivat neljä Britteinsaarten maajoukkuetta (Englanti, Irlanti, Skotlanti ja Wales). Vuonna 1910 Ranska tuli virallisesti mukaan turnaukseen ja nimi muuttui "Five Nations Championshipiksi" Ranska tosin ei ollut mukana vuosina 1930–1939. 1970-luvulle tultaessa turnaus oli kasvanut pohjoisen pallonpuoliskon suosituimmaksi rugbytapahtumaksi. Turnauksessa ei jaettu minkäänlaista palkintopystiä tai -pokaalia ennen vuotta 1993. Vuonna 2000 mukaan tuli Italia ja nimi muuttui nykyiseksi "Six Nation Championshipiksi".
Jokainen joukkue kohtaa toisensa kerran. Kotikenttäetu vaihtelee vuorovuosittain. Voitosta jaetaan kaksi, tasapelistä yksi ja tappiosta nolla pistettä.
Ennen vuotta 1994 mestaruus jaettiin mikäli kärkijoukkueet olivat tasapisteissä. Nykyisin mestaruus tässä tapauksessa ratkaistaan tehtyjen/päästettyjen pisteiden perusteella.
Turnauksen voittaja saa vuonna 1993 käyttöön otetun "The Championship Trophy" -kiertopalkinnon. Palkintopokaali on hopeaa ja sen on suunnitellut James Brent-Ward.
Lisäksi turnauksen sisällä jaetaan lukuisia palkintoja joukkueiden keskinäisten otteluiden mukaisesti:
Sara Hildénin taidemuseo
Sara Hildénin taidemuseo on Tampereen Särkänniemessä sijaitseva taidemuseo. Sara Hildén, jonka nimeä museo kantaa, oli vaatetusalan yrittäjä ja suuri taiteen ystävä, joka hankki elämänsä aikana laajan suomalaisen ja ulkomaisen taiteen kokoelman. Taidemuseo on nykyään Tampereen kaupungin ylläpitämä, ja sinne on pysyvästi sijoitettu Sara Hildénin säätiön omistama nykytaiteen kokoelma. Museon kokoelman painopiste on 1960- ja 1970-lukujen taiteessa.
Museo on avoinna ympäri vuoden, ja se on esteetön liikuntavammaisille. Piha-alueella on veistospuisto.
Tampereen kaupungin ja Sara Hildénin säätiön välinen sopimus museon perustamisesta solmittiin vuonna 1975. Museo avasi ovensa yleisölle helmikuussa 1979.
Museorakennuksen on suunnitellut Pekka Ilveskosken arkkitehtitoimisto.
Museoon on sijoitettu Sara Hildénin säätiön taidekokoelma, joka sai alkunsa vuonna 1962. Tuolloin Sara Hildén lahjoitti omistamansa taideteokset säätiölle, joka nimettiin hänen mukaansa. Kokoelman ytimen muodostavat Erik Enrothin varhaiskauden maalaukset vuosilta 1945–1963.
Sara Hildénin säätiön kokoelma koostuu suomalaisista ja ulkomaisista maalauksista, veistoksista, piirustuksista ja grafiikasta, ja se on yksi Suomen laajimmista ja merkittävimmistä modernin taiteen kokoelmista. Säätiö huolehtii edelleen kokoelman kartuttamisesta ja tallentaa hankintansa Sara Hildénin taidemuseoon. Tällä hetkellä kokoelmaan kuuluu noin 4 600 teosta sekä testamenttilahjoituksena vastaanotettu graafikko Pentti Kaskipuron taidekokoelma.
Museo järjestää vaihtuvia näyttelyitä. Usein kesäaikaan esillä ovat Sara Hildénin säätiön kokoelmateokset modernismin klassikoista uusimpiin hankintoihin. Näyttelyohjelmaan kuuluvat myös suomalaisen nykytaiteen esittelyt sekä erityisesti korkeatasoiset kansainvälisen modernin taiteen ja nykytaiteen katselmukset. Näyttelyiden tutkimuksellinen valmistelu, julkaisutoiminta sekä lapsille ja nuorille suunnattu taidekasvatustyö ovat keskeisiä museon toiminnallisia painopistealueita.
Patrick Head
Patrick Head (s. 5. kesäkuuta 1945 Farnborough, Englanti, Iso-Britannia) on Formula 1 -sarjassa kilpailevan WilliamsF1 -tallin toinen perustaja. Hän toimi myös tallin teknisenä johtaja, mutta lopetti päivittäisen työskentelyn tallissa vuoden 2011 päätteeksi. Head on edelleen tallin toinen omistaja yhdessä Frank Williamsin kanssa. Head oli syytteessä Ayrton Sennan kuolemaan johtaneesta onnettomuudesta. Italian syyttäjänvirasto epäili, että onnettomuus olisi johtunut viallisesta materiaalista autossa. Syytteet kuitenkin hylättiin vuonna 2005, koska lainsäädäntö piti mahdollista rikosta vanhentuneena.
Kun Head syntyi, hänen isänsä ajoi Jaguar-tallissa. Koulun jälkeen Head liittyi Royal Navyyn, mutta pian hän huomasi, että armeija ei ollut häntä varten. Ensin hän yritti päästä opiskelemaan Birminghamiin ja myöhemmin Bournemouthiin. Vuonna 1970 Head valmistui insinööriksi ja liittyi Lola Racing Cars -autonvalmistajan riveihin.
Head oli tarmokas uusien projektien kehittäjä ja hänestä tuli vakiintunut autojen suunnittelija, jolloin hän ja Frank Williams tapasivat. Myöhemmin Head vaihtoi alaa ja alkoi suunnitella veneitä.
Vuonna 1976 Frank Williams päätti perustaa oman F1-tallin ja pyysi Headia liittymään uuteen talliin. Yhden epäonnistuneen yrityksen jälkeen 1977 Williams Grand Prix Engineering perustettiin. Talli ajoi aluksi Marchin rungolla. Vuonna 1978 Saudi Airlinesin tukemana australialaiskuski Alan Jones liittyi talliin. Kun tallilla ei ollut rahaa, Frank Williams hoiti tallin asiat puhelinkopissa. Rahan puutteesta huolimatta Head onnistui suunnittelemaan auton.
1986 Frank Williams loukkaantui pahasti auto-onnettomuudessa. Head toimi tallin johtajana sillä aikaa, ja WilliamsF1 voitti 1986 tallimestaruuden ja 1987 kuljettajien sekä tallien välisen mestaruuden.
Franco Riccardi
Franco Riccardi (13. kesäkuuta 1905 – 24. toukokuuta 1968) oli italialainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseensa oli kalpa.
Franco Riccardi voitti olympiakultaa kalpamiekkailun joukkuekilpailussa Amsterdamin 1928 ja Berliinin 1936 olympialaisten joukkuekilpailussa. Jälkimmäisissä kisoissa hän voitti myös henkilökohtaisen kultamitalin voitettuaan yksittäisistä otteluistaan 24, hävittyään kolme ja päädyttyään tasapeliin neljä kertaa.
Olympiahopeaa hän sai Los Angelesin 1932 kisojen joukkuekilpailussa.
Ismo Kuoppala
Ismo Kuoppala (s. 17. maaliskuuta 1975 Espoo) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän on Kiekko-Espoon kasvatti, ja hän pelasi urallaan yhdessätoista eri seurassa, Suomessa, Ruotsissa sekä Tanskassa. Kuoppala on voittanut Suomen mestaruuden vuosina 1996 ja 1997 sekä Tanskan mestaruuden vuonna 2004. Hän palasi kasvattajaseuraansa (nyt nimellä Blues) pelaamaan kaudella 2005–2006. Keväällä 2008 hän oli mukana voittamassa kasvattajaseuralleen sen historian ensimmäistä mitalia, hopeaa. Finaalisarjassa Kärppiä vastaan hän laukoi Bluesin historian ensimmäisen otteluvoiton, kun hänen laukauksensa Oulussa ratkaisi 2-3-jatkoaikavoiton Bluesille. Hän lopetti uransa kauden 2008-2009 jälkeen.
Ramsey Clark
William Ramsey Clark (s. 18. joulukuuta 1927) on yhdysvaltalainen lakimies ja demokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi vuosina 1967–1969 Yhdysvaltain 66. oikeusministerinä.
Clark syntyi Dallasissa, Teksasissa, Mary Jane Ramseyn ja Tom C. Clarkin poikana. Palveltuaan Yhdysvaltain merijalkaväessä vuosina 1945–1946 hän valmistui "Bachelor of Artsin" arvolla Teksasin yliopistosta Austinista vuonna 1949. Valmistuttuaan Chicagon yliopistosta 1950 hän aloitti työnsä lakimiehenä Teksasissa.
Clark oli tunnettu Vietnamin sodan kritisoija. Hän kävi Pohjois-Vietnamissa 1972 ja oli vuonna 1974 ehdolla Yhdysvaltain senaattiin, mutta hävisi Jacob Javitsille. Hän vastusti ankarasti George W. Bushin hallitusta. Hän puolusti Saddam Husseinia tämän oikeudenkäynnissä.
Clark matkusti Slobodan Miloševićin hautajaisiin 18. maaliskuuta 2006. Hän on ilmoittanut pitävänsä sekä Miloševićin että Husseinin oikeudenkäyntejä epärehellisinä, ja 1. syyskuuta 2007 hän teki vetoomuksen José María Sisonin vapauttamiseksi.
Luigi Cantone
Luigi ”Gino” Cantone (21. heinäkuuta 1917 Robbio – 6. marraskuuta 1997 Novara) oli italialainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseensa oli kalpa.
Cantone voitti olympiakultaa kalpamiekkailun henkilökohtaisessa kilpailussa Lontoossa 1948. Hän pääsi mukaan varamiehen paikalta vasta viime hetkellä Dario Mangiarottin loukkaannuttua. Finaalikierroksen aluksi Cantone hävisi maanmiehilleen Carlo Agostonille ja Edoardo Mangiarottille mutta voitti loput seitsemän ottelua, mikä riitti selvään olympiavoittoon. Joukkuekilpailussa Cantone sai hopeaa.
AIK IF
AIK IF ("Allmänna Idrottsklubben Ishockeyförening", joskus yksinkertaisesti AIK), aikaisemmin "AIK Hockey", on ruotsalainen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Solnan kunnasta Tukholman pohjoispuolelta. AIK perustettiin Tukholmassa vuonna 1891 ja jääkiekkojaosto 1921. Seura siirrettiin Solnaan 1937, mutta jääkiekkojoukkue on aina pelannut kotiottelunsa Tukholmassa, pääasiassa Hovetissa, mutta suosituimmat ottelunsa Globenissa, jonka suurin kapasiteetti on 14 119. AIK IF pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, HockeyAllsvenskanissa.
AIK on lyhenne sanoista "Allmänna Idrottsklubben", joka suomennettuna tarkoittaa "Yleinen urheiluseura". Nimi valittiin ilmaisemaan sitä, että seura oli auki kaikille ja myös sitä, että yksi seuran päälajeista oli yleisurheilu. Tuota aikaa kutsuttiin ruotsiksi "allmän idrott".
AIK on pelannut 66 kautta korkeimmalla sarjatasolla. Kauden 2013–2014 päätteeksi AIK putosi pääsarjatasolta SHL:stä. Se on voittanut Ruotsin mestaruuden seitsemästi ja ollut toinen viidesti.
Trilemma (taloustiede)
Trilemmalla tarkoitetaan talouspolitiikan rajoitetta, joka on opittu osin "kantapään kautta". Maalla ei voi samaan aikaan olla seuraavia kolmea:
Asia on pohjimmiltaan melko helppo ymmärtää. Jos kahdessa maassa on eri korkotaso, jos valuuttakurssi on uskottavasti kiinteä eikä sijoituksia rajan ylitse säännöstellä, tarjoutuu mahdollisuus periaatteessa valtaviin keinotteluvoittoihin. Rahaa voi lainata alemman koron maasta ja sijoittaa korkean koron maahan, mikä aiheuttaa paineita sekä valuuttakurssin muutokselle että korkojen tasoittumiselle. Rahapoliittisen ohjauskoron nostaminen aiheuttaa näissä oloissa helposti ulkomailta otettavien luottojen määrän kasvua, ja toimii vastoin tarkoitustaan ikään kuin rahapolitiikan löysäämisenä.
Obstfeld, Shambaugh ja Taylor (2005, The Journal of Economics and Statistics, vol 87) ovat tehneet empiiristä analyysiä mahdollisuuksista ylläpitää ulkomaisesta korkotasosta poikkeavaa korkotasoa. Aineistoja oli kolme, yksi klassisen kultakannan ajalta (1870–1914), toinen Bretton Woods -järjestelmän ajalta (1959–1970) ja kolmas nykyajalta (1973–2000). Oli selvästi havaittavissa, että ulkomaisen korkotason muutokset vaikuttivat kunkin maan korkotasoon voimakkaammin, jos pääomanliikkeiden sääntely oli vähäisempää.
Yhtenä trilemman realisaationa voi pitää Suomen 1990-luvun alun lamaa. Suomi yritti 1980-luvun lopulla ylläpitää kiinteää valuuttakurssia, vapaita pääomaliikkeitä ja itsenäistä rahapolitiikkaa.
Nanny Westerlund
Nanny Rosalie Westerlund-Serlachius (29. huhtikuuta 1895 Kemiö – 10. helmikuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Westerlund opiskeli 1910–1912 Helsingin Ruotsalaisen teatterin oppilaskoulussa, jonka jälkeen hän sai kiinnityksen teatterin näyttelijäkuntaan. Hän teki myös näyttelijävierailuja Turun ja Vaasan ruotsalaiseen teatteriin sekä Tukholmaan ja Osloon. Hän ohjasi Radioteatterille George Bernard Shaw’n ruotsiksi esitetyn näytelmän "Till äktenskap ledig".
Westerlundille myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1955. Jussi-palkinnon hän sai 1978 roolisuorituksestaan elokuvassa "Tuntematon ystävä".
Martin Milner
Martin Sam Milner () oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet muistetaan rooleista televisiosarjoissa "Adam-12" (1968–1975) ja "Route 66" (1960–1964).
Milner syntyi Detroitissa mutta muutti pian Seattleen ja sieltä Los Angelesiin. Hän teki elokuvadebyyttinsä jo 15-vuotiaana, mutta alkavan uran keskeytti vuoden mittainen kamppailu poliota vastaan. Hän valmistui North Hollywood High Schoolista ja opiskeli vuoden Etelä-Kalifornian yliopistossa.
Milnerillä oli merkittäviä rooleja myös useissa elokuvissa, joiden joukkoon lukeutuvat "Menestyksen huuma" (1957), "13 kummitusta" (1960) ja "Nukkelaakso" (1967). Hän oli helmikuusta 1957 naimisissa Judith Bess Jonesin kanssa, ja hänellä oli neljä lasta.
Milner teki vierailevia esiintymisiä sarjoissa "Murhasta tuli totta" ja "". Hän oli vuosina 1993–2004 juontamassa radio-ohjelmaa "Let’s Talk Hook-up". Hänet tunnettiin intohimoisena kalastuksen harrastajana.
Martin Milner menehtyi kotonaan 83-vuotiaana perheensä ympäröimänä.
Lähde:
Hälvälä
Hälvälä on Hollolan kylä, jonka alueella on Hämeen Rykmentin ampumaharjoitus- ja sotilaslääkintäharjoitusalue, Hälvälän ampumarata ja Hollolan lentokenttä. Alue rajoittuu idässä Tiilikankaaseen ja Työtjärveen sekä pohjoisessa Uskilaan.
Alueella on peruskoulun ensimmäisten luokkien koulu, Hälvälän koulu. Lahden Radioamatöörikerho ry on järjestänyt valtakunnalliset Suomen Radioamatööriliitto ry:n kesätapahtuman Hälvälässä 17.-19.7.1981. Tapahtumassa oli tuhat kävijää.
Hälvälässä on kaksi muinaismuistoaluetta: Hälvälän rautakautinen ruumiskalmisto ja Kiviportinmäen kulkuväylä.
Haarlan palatsi
Haarlan palatsi on liikemies Rafael Haarlan itselleen 1923 rakennuttama kaksikerroksinen asuintalo Suomessa. Rakennus sijaitsee aivan Tampereen keskustassa Hatanpään valtatiellä.
Palatsin suunnitteli professori Jussi Paatela, ja se rakennettiin Kurun punaruskeasta graniitista. Tyyliltään rakennus edustaa 1920-luvun uusklassismia. Rafael Haarla asui rakennuksessa vuodesta 1924 kuolemaansa 1938 saakka. Haarlan palatsi oli Tampereen kaupungin omistuksessa vuodesta 1972 vuoteen 2013, kunnes se myytiin kiinteistösijoitusyhtiölle 1,6 miljoonalla eurolla.
Rakennuksen pääsisäänkäynnin portaikkoa vartioi kaksi Väinö Rautalinin graniitista veistämää ilvestä. Palatsin julkisivua hallitsee kreikkalaisen temppelin muotoinen päätykolmio ja doorilainen tai sen muunnelma "toskanalainen" pylväikkö. Sisätilat jakautuvat julkiseen ja yksityiseen puoleen. Alakerrassa olivat edustustilat ja kirjasto, ja yläkerrassa makuu- ja vierashuoneet, sekä Hatanpään valtatielle avautuva parveke. Palatsin takana on muurien ympäröimä piha autotalleineen ja puutarhoineen. Alakerrassa on myös omalla sisäänkäynnillä varustetut Haarlan autonkuljettajan ja talonmiehen asunnot.
1970-luvun alussa palatsi oli vaarassa joutua puretuksi. Arkkitehdit Otto-Iivari Meurman ja Erkki Helamaa, sekä Tampere-seura vastustivat purkuhanketta. 1972 kaupunginvaltuusto lunasti rakennuksen kaupungille, ja sen tiloihin muutti Tampereen yliopiston kansanperinteen laitos, joka oli talossa vuokralaisena vuoteen 2004 saakka. Tiloja vuokrattiin välillä musiikkiesityksille, kuten kantele- ja kamarimusiikille. 2005 palatsi vuokrattiin edelleen yksityiselle taholle, joka teki talossa mittavan remontin. Vuonna 2013 rakennus myytiin kiinteistösijoitusyhtiö D-kulmalle. Vuonna 2015 rakennuksessa aloitettiin ikkunaremontti.
Carlo Pavesi
Carlo Pavesi (10. kesäkuuta 1923 – 24. maaliskuuta 1995) oli italialainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli kalpa.
Pavesi voitti urallaan neljä olympiakultaa kalpamiekkailussa. Henkilökohtaisen kultamitalin hän voitti Melbournessa 1956. Voitettuaan finaalikierroksella viisi ottelua ja hävittyään kaksi hän joutui uusintakierroksille maanmiestensä Giuseppe Delfinon ja Edoardo Mangiarottin kanssa. Ensimmäisellä uusintakierroksella kukin voitti yhden ottelun mutta toisella kierroksella Pavesi voitti molemmat ottelunsa.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Pavesi saavutti kolme henkilökohtaista mitalia sekä joukkuemestaruuksia.
Liisi Hallas
Liisi Hallas (15. joulukuuta 1901 Helsinki – 18. elokuuta 1984 Tampere) oli suomalainen tanssitaiteilija. Hänellä oli Tampereella balettikoulu vuodesta 1941. Hänen koulussaan opiskeli muun muassa Birgitta Kiviniemi, jolla itsellään oli myöhemmin Tampereella balettikoulu. Oppilaat muistavat Hallaksen ankarana opettajana joka ei puhunut yksityiselämästään.
Hallas suunnitteli elokuvan "Kuningas kulkureitten" tanssit.
Hallas sai Suomen tanssitaiteilijoiden liiton koreografiakilpailussa 1948 ensimmäisen palkinnon. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1956.
Tampereen Raatihuone
Tampereen Raatihuone on Tampereen entinen raatihuone ja nykyinen kaupungin edustustila Keskustorin laidalla. Georg Schreckin suunnittelema uusrenessanssityylinen raatihuone valmistui vuonna 1890. Palatsimaisessa rakennuksessa on useita saleja, ja kaupunki järjestää siellä erilaisia tilaisuuksia. Suurlakon aikaan vuonna 1905 Tampereen Raatihuoneen parvekkeelta luettiin Tampereen punainen julistus.
Ensimmäinen samalla paikalla ollut raatihuone oli yksikerroksinen puurakennus, joka valmistui vuonna 1802. Samalle tontille rakennettiin 1830-luvulla markkinapuoteja, jotka tuhoutuivat tulipalossa vuonna 1878. Uudesta rakennuksesta järjestettiin vuonna 1885 kilpailu, jonka Schreck voitti. Rakennustyöt alkoivat 1887, ja talo vihittiin käyttöön 8. tammikuuta 1890. Rakennuksessa toimivat aikoinaan Tampereen kaupunginvaltuusto, rahatoimikamari, maistraatti ja raastuvanoikeus. Valtuusto siirtyi pois talosta 1920-luvulla. Raatihuone kunnostettiin kaupungin edustustilaksi ensimmäisen kerran 1960-luvulla, ja sitä on sittemmin entisöity useasti.
Raatihuoneen yhteyteen rakennettiin myös lisäsiivet Kauppakadun ja Hämeenkadun varrelle. Kauppakadun varrella olleessa kolmikerroksisessa siipirakennuksessa toimi aluksi kaupunginhotelli ja myöhemmin rakennus oli poliisilaitoksen käytössä. Hämeenkadun puoleisessa kaksikerroksisessa siivessä taas oli muun muassa kaupunginvankila ja Tampereen VPK:n kalustohuone. Nämä siipirakennukset purettiin vuonna 1964 ja niiden tilalle rakennettiin nykyinen Kauppa-Hämeen liiketalo. 1970-luvulla raatihuoneen perustuksien puupaalut ja hirsikehikot alkoivat lahota, jolloin raatihuone alkoi vajota. Tämän vuoksi perustuksia vahvistettiin betonipaaluilla. Raatihuone on uudistettu ja restauroitu viimeksi vuosina 2003–2004.
Nellie McKay
Nellie McKay (synt. Nell Marie McKay, 13. huhtikuuta 1982) on brittiläissyntyinen yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, näyttelijä ja entinen stand-up -koomikko.
McKay syntyi Lontoossa Englannissa. Hänen isänsä on skotlantilainen käsikirjoittaja/ohjaaja Malcolm McKay ja äiti yhdysvaltalainen näyttelijä Robin Pappas. Kahden vuoden iässä, vanhempiensa erottua, Nellie McKay muutti äitinsä kanssa New Yorkiin, jossa hän asui vuoteen 1994. Vietettyään vuoden Olympiassa, Washingtonissa McKay ja hänen äitinsä palasivat itään, Poconos-vuorten alueelle, jossa McKay kävi high-schoolin.
Vuonna 2000 McKay aloitti opintonsa Manhattan School of Musicissa, mutta ikävystyneenä ja tyytymättömänä keskeytti kahden vuoden jälkeen. Hän alkoi esittää stand-upia Manhattanin klubeilla ja lopulta Greenwich Villagen homobaareissa. McKay yhdistettiin jonkin aikaa New Yorkin anti-folk-piireihin, ja hän soitti Jason Trachtenburgin ja muiden ohella Sidewalk Cafessa vuosina 2002–2003.
Helmikuussa 2003 McKay esiintyi Trachtenburg Family Slideshow Players -yhtyeen lämmittelijä Tonicissa, New Yorkin Lower East Sidella. Time Out New York -lehden Jay Ruttenberg oli yleisössä ja kirjoitti McKaysta huomiota herättävän artikkelin. Pian tämän jälkeen useat levy-yhtiöt kilpailivat laulajasta. Lopulta hän teki sopimuksen Columbia/Sonyn kanssa ja aloitti ensimmäisen levynsä tuottamisen loppukesästä 2003.
McKayn musiikin tyylilaji vaihtelee jazzista räppiin ja discosta funkiin. McKayn kappaleissa on usein poliittinen sävy: hän on "PETA:n ylpeä jäsen", ja kirjoitti laulun Columbia Universityn julmuuksista eläimiä kohtaan ("Columbia Is Bleeding") sekä laulun presidenttiehdokas Ralph Naderin hyväksi ("John John"). Tämän lisäksi hän on esiintynyt vasemmistolaisen radiokanavan WBAIn hyväksi järjestetyissä konserteissa.
Vaslui (piirikunta)
Vaslui on piirikunta Romanian Moldaviassa. Piirikunnan pääkaupunki on Vaslui. Sen pinta-ala on 5 318 km² ja siellä on noin 389 463 asukasta (vuonna 2014).
Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 5 318 km². Prutjoki virtaa sen itäosassa ja muodostaa rajan Moldovan kanssa.
Vasluin piirikunta rajautuu lännessä Neamţin, Bacăun ja Vrancean piirikuntiin, pohjoisessa Iaşin piirikuntaan, etelässä Galaţin piirikuntaan sekä idässä Moldovan Cantemirin ja Cahulin piireihin.Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan piirikunnassa oli 375 148 asukasta ja sen väestötiheys oli 70,54 asukasta neliökilometrillä.
Piirikunnan asukkaista romanialaisia on 98 prosenttia, loput romaneja ja muita vähemmistöjä.
Tomi Koivusaari
Tomi Samuel Koivusaari (s. 11. huhtikuuta 1973) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten Amorphis-metalliyhtyeestä, jossa hän soittaa kitaraa. Hän on Amorphiksen perustajajäseniä, ja vuosina 1990–1997 sekä kokoelmalla "Magic & Mayhem – Tales from the Early Years" hän lauloi murinavokaaleja. Hän on myös Verenpisara-yhtyeen jäsen. Hän soitti myös vuosina 1996–2006 Ajattarassa taiteilijanimellä Samuel Lempo. Koivusaari on myös vieraillut myös useiden muiden yhtyeiden julkaisuilla.
Koivusaari aloitti kitaransoiton 12-vuotiaana. Hänen ensimmäinen yhtyeensä oli Violent Solution, joka perustettiin vuonna 1987. Vuonna 1989 hän oli perustamassa myös Abhorrence-yhtyettä, joka ehti lyhyen olemassaolonsa aikana julkaista EP:n ja demon. Molemmat yhtyeet hajosivat vuonna 1990, mutta Koivusaari lähti Violent Solutionista Abhorrencen perustamisen jälkeen.
Koivusaari soittaa ESP-merkkisillä sähkökitaroilla ja hänellä on artistisopimus kitaravalmistajan kanssa. Tomi suosii erityisesti ESP:n Eclipse -malleja ja useimmat hänen käyttämistään kitaroista on rakentanut yksittäiskappaleina ESP Custom Shop.
George Maharis
George Maharis (s. 1. syyskuuta 1928) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen uransa ei rajoittunut rooleihin televisiossa, mutta elokuva-alalla hän ei koskaan päässyt yhtä pitkälle kuin televisiossa.
Maharis syntyi Queensissa yhdeksi kreikkalaisten vanhempiensa seitsemästä lapsesta. Hän opiskeli Actors' Studiolla. Hän aloitti vuonna 1960 roolinsa Buz Murdockina televisiosarjassa "Route 66" ja oli tästä hyvästä vuonna 1962 ehdolla Emmy-palkinnon saajaksi. Hän jätti sarjan myöhemmin terveysongelmistaan johtuen; hänellä oli todettu hepatiitti. Hän on myöhemmin vieraillut muun muassa sarjassa "Murhasta tuli totta".
Maharis esiintyi uransa aikana useissa elokuvissa, joista viimeisin on "Doppelganger – kaksoisolento" (1993). Hänellä oli 1960-luvulla myös toissijainen ura muusikkona Epic Recordsille. Hän oli heinäkuussa 1973 "Playgirl"-lehden Man of the Month. Hänen pidätyksensä 21. marraskuuta 1974 aiheutti aikanaan pienoisen skandaalin – hän oli jäänyt kiinni seksin harrastamisesta poikaystävänsä kanssa losangelesilaisessa miestenhuoneessa.
Maharis harrastaa impressionistista maalaustaidetta ja elää tätä nykyä täysin vetäytyneenä näyttelijänuraltaan.