Guadeloupe
Guadeloupe (virallisesti Guadeloupen departementti) on saaristo Karibianmerellä. Sen pinta-ala on 1 704 neliökilometriä. Hallinnollisesti Guadeloupe on Ranskan merentakainen departementti ja hallintoalue ("département d'outre-mer" ja myös "région"). Osana Ranskaa se on myös osa Euroopan unionia ja euroaluetta. Asukkaita on 403 355 (vuonna 2010).
Guadeloupe muodostuu seitsemästä asutusta saaresta: Basse-Terre, Grande-Terre (Grande- ja Basse-Terren välissä on kapea meren kanava, jota kutsutaan suolajoeksi), La Désirade, Îles des Saintes ja Marie-Galante, sekä Iles de la Petite Terre. Aiemmin siihen kuuluivat myös Saint-Barthélemy ja puolet Saint-Martinista (toinen puoli saaresta kuuluu Alankomaille).
Suuren kaksoissaaren itäosassa, Grande-Terrellä, on hienoja hiekkarantoja. Länsiosassa (Basse-Terrellä) on tulivuori ja kansallispuisto. Pienemmilläkin saarilla on omat luonteensa: La Desirade on rauhallinen, Terre-de-haut kosmopoliittinen ja Marie-Galante enemmän maaseutua.
Saarten lämpötila ja kosteus eri vuodenaikoina ovat tyypilliset Karibian alueen ilmastolle. Sateita saadaan ympäri vuoden, eniten heinäkuusta marraskuuhun ulottuvan kauden aikana. Rannikoilla ja alavilla alueilla vuosittainen sademäärä on 1 200–1 500 millimetriä, vuoristoissa ja varsinkin niiden tuulenpuoleisilla rinteillä sataa enemmän. Vallitseva tuulensuunta on koillisesta puhaltava pasaatituuli. Guadeloupe on hurrikaanien reitillä, ja niitä esiintyy useimmiten elokuusta lokakuuhun kestävällä hurrikaanikaudella. Vakavampia hirmumyrskyjä ei osu näille saarille joka vuosi, mutta heikommatkin trooppiset myrskyt tuovat merkittävän osan saarten sademäärästä.
Lämpö, sade ja hedelmällinen vulkaanien maaperä luovat hyvät olosuhteet monipuoliselle kasvillisuudelle, joka vaihtelee korkeuden mukaan ja saarelta toiselle. Noin 40 prosenttia pinta-alasta on metsien peitossa, suurimmat metsävarat ovat Basse-Terrellä.
Alueen alkuperäiset asukkaat olivat arawakintiaaneja. Vuonna 1493 Kristoffer Kolumbus löysi saaren toisella matkallaan ja oli ensimmäinen eurooppalainen, joka asteli Guadeloupen maaperällä. Ranskalaiset ottivat alueen hallintaansa, hävittivät alkuasukkaat ja toivat tilalle orjia Afrikasta. Asutus oli aluksi hankalaa, koska kulkutaudit ja nälänhätä vaivasivat saarta. Vuoden 1644 vaiheilla saarella alettiin viljellä sokeriruokoa.
1700-luvulla alettiin kasvattaa kahvia ja puuvillaa, mutta sokeri pysyi saaren tärkeänä vientituotteena. Saari joutui suoraan Ranskan siirtomaaksi vuonna 1674. Englanti miehitti saaren vuosina 1691 ja 1703. Saari pysyi kuitenkin Ranskalla. Ranskan suuren vallankumouksen aikana saarella oli 100 000 asukasta, joista 14 000 oli valkoisia ja loput afrikkalaisia orjia ja heidän jälkeläisiään.
Englantilaiset kaappasivat saaren vuonna 1794. Muutama kuukautta myöhemmin nousi konventin lähettämä ranskalainen Victor Hugues pienen armeijansa kanssa maihin. Hän lakkautti orjuuden ja karkotti britit mustan väestön tuella vuonna 1794. Hugues teloitti aateliset ja suurtilalliset, jotka olivat asettuneet englantilaisten puolelle. Napoleon Bonaparte lähetti saarelle kenraali Richepensen palauttamaan järjestystä mustien kapinan aikana. Orjuus palautettiin vuonna 1802 ja lakkautettiin lopulta 1848.
Englantilaiset miehittivät saaren uudelleen vuonna 1810, mutta se palautettiin takaisin 1816. Emämaan sokeriyhtiöt astuivat 1800-luvulla suurplantaaseiden tilalle. Tämä aiheutti sosiaalisia ongelmia 1800- ja 1900-luvuilla. Vuonna 1825 hurrikaani aiheutti tuhoa Basse-Terrellä, ja 1897 Guadeloupea runteli maanjäristys. Vuonna 1925 hurrikaani surmasi Pointe-a-Pitressä 2 000 ihmistä, ja 90 prosenttia asuinrakennuksista tuhoutui.
Ranskan departementti saaresta tuli vuonna 1946. Maalis- ja toukokuussa 1967 kansallinen järjestö, joka oli saanut vaikutteita maolaisuudesta ja castrolaisuudesta, kapinoi ja vaati Guadeloupelle itsenäisyyttä. Tammikuussa 1971 sokeriteollisuuden työntekijät ryhtyivät järjestämään suuria lakkoja ja Ranska päätti antaa saarelle laajemman itsehallinnon.
La Soufriere -tulivuori purkautui vuonna 1976, jolloin pääkaupunki Basse-Terrestä evakuoitiin 70 000 ihmistä.
Vuonna 2003 järjestettiin kansanäänestys saaren asemasta osana Ranskaa. Enemmistö ei halunnut muutosta, mutta erillisten äänestysten perusteella kauempana pohjoisessa olevien Saint-Barthélemyn ja Saint-Martinin ranskankielisen osan asukkaiden enemmistö kannatti irrottautumista Guadeloupesta omiksi Ranskan merentakaisiksi yhteisöiksi ("COM collectivité d’outre-mer").
Vuonna 2009 oli mielenosoituksia ja väkivaltaisia protesteja alhaista palkkatasoa vastaan. Ranskan hallitus suostui palkkojen nostamiseen.
Suurin osa Guadeloupen asukkaista on mustia entisten orjien jälkeläisiä. Kun orjuus lakkautettiin lopullisesti vuonna 1848, orjat lähtivät plantaaseilta ja asettuivat asumaan karuille asumattomille alueille. Vuosina 1854–1885 saarelle tuotiin 42 000 intialaista sopimustyöläistä. Kun pesti päättyi, noin 39 000 intialaista jäi saarelle. Ranskalaisia, joita toimii paljon virkamiehinä ja esimiesasemissa, on vain pieni osa väestöstä. Muuttoliike Ranskaan kasvoi vuodesta 1962 alkaen.
Guadeloupen merkittävin luonnonvara on hedelmällinen maaperä. Merkittävimmät vientituotteet ovat banaani, sokeri ja rommi. Banaaninviljelyä uhkaa lähiseutujen kilpailu ja eurooppalaisten valtioiden suojatullit. Työttömyysaste on korkea, ja kaikkiaan saarten talous on riippuvainen emämaa Ranskan taloudellisesta tuesta. Elinkustannusten nousu johti väkivaltaisiin mellakoihin vuonna 2009.
Turismi on merkittävä tulonlähde. Saarilla pysähtyvät monet risteilyalukset, joiden matkustajia houkuttavat saarten rannat, metsät ja vesiputoukset.