hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Insuliinikynä
Insuliinikynää käytetään insuliinin annostamiseen varsinkin ykköstyypin diabeteksen hoidossa. Kynässä voi olla pidike kuten tavallisissa kuulakärki- ja lyijytäytekynissä, jolloin sitä voi helposti pitää mukana povitaskussa.
Insuliinikynässä on valmiiksi täytetty insuliinisäiliö, josta insuliini annostellaan kääntämällä tai kiertämällä kynän päässä olevaa vipua tai nuppia, joka kertoo, montako yksikköä insuliinia kulloinkin on säiliöstä lähdössä.
Toisessa päässä insuliinikynää on vaihdettava neula, joka työnnetään useimmiten vatsan rasvanahkaan. Tämän jälkeen kynän yläpäässä olevaa nappia painamalla työnnetään insuliini neulan kautta kehoon.
Insuliinikyniä säilytetään jääkaapissa. Käytössäolevaa kynää voi pitää huoneen lämmössä.
Jälkikaiunta-aika
Jälkikaiunta-aika (tunnus "T" tai "T") on aika, jona äänenvoimakkuus laskee 60 dB äänilähteen sulkemisesta. Käytännössä jälkikaiunta-aika on se aika, kuinka kauan huonetilassa kaiku on kuultavissa esimerkiksi voimakkaan käsien yhteen paukautuksen jälkeen.
Tilojen tavoiteltu jälkikaiunta-aika riippuu niiden käyttötarkoituksesta. Tiloissa, joissa puheviestinnän sujuvuus on tärkeää, suositeltava jälkikaiunta-aika on noin 0,5 sekuntia. Tällaisia tiloja ovat muun muassa koulut, päiväkodit, toimistotilat ja terveydenhuollon rakennukset. Pitkä jälkikaiunta-aika tällaisissa tiloissa heikentää puheen erotettavuutta ja myös vähentää viihtyvyyttä. Toisaalta tila, joka on vaimennettu liian hyvin, kuulostaa tukkoiselta ja siellä joutuu käyttämään ääntään enemmän. Tiloissa, jotka on tarkoitettu musiikin soittamiseen ja kuunteluun (konserttisali, kirkot), jälkikaiunta-ajan tavoitearvo on noin 1,5-2,0 sekuntia.
Tilojen jälkikaiunta-aikaan vaikuttavat niiden koko ja muoto sekä pinta- ja sisustusmateriaalien äänenvaimennuskerroin. Hyvin vaimentavat materiaalit (esimerkiksi mineraalivillapohjaiset levyt ja erilaiset reikälevyt) lyhentävät jälkikaiunta-aikaa. Kovat tasaiset pinnat (betoni, lasi, rakennuslevyt) puolestaan pidentävät jälkikaiunta-aikaa.
Jälkikaiunta-aika voidaan laskea Sabinen kaavalla formula_1, missä formula_2 on huoneen tilavuus, formula_3 absorptioala, formula_4 pinta-ala ja formula_5 pinnan absorptiokerroin. Sabinen kaava ei päde tilanteessa, jossa on yhdensuuntaisia vastakkaisia pintoja, joiden absorptiokerroin poikkeaa muista pinnoista.
Avoin kaupunki
Avoin kaupunki tarkoittaa sodankäyntiin liittyvänä käsitteenä, että kaupunkia hallinnoivan maan viranomaiset ilmoittavat, ettei kaupunkia tulla puolustamaan, kun se on jäämässä vihollisen haltuun. Tällöin vastapuolen tulisi kunnioittaa tätä ilmoitusta eikä kohdistaa kaupunkiin sotatoimia. Tällä pyritään suojelemaan kaupungin asukkaita ja rakennuskantaa sodan tuhoilta.
Ehkä kuuluisin avoin kaupunki oli Pariisi toisessa maailmansodassa vuonna 1940, kun Ranskan hallitus julisti sen avoimeksi kaupungiksi saksalaisten hyökkääjien lähestyessä kaupunkia.Hyökkäävät joukot eivät aina kunnioita julistusta. Puolustavat joukot voivat käyttää sitä poliittisena vetona.
Anatoli Perminov
Anatoli Nikolajevitš Perminov (, s. 16. kesäkuuta 1945) johti Venäjän avaruusjärjestöä maaliskuusta 2004 huhtikuuhun 2011.
Perminov on syntynyt 1945 Kirovin alueella. Hän valmistui Permin sotateknisestä koulusta vuonna 1967. Neuvostoliiton asevoimissa hän yleni kenraaliksi asti strategisissa ohjusjoukoissa (RVSN). Vuonna 1976 Perminov suoritti ylemmän korkeakoulututkinnon F. Dzeržinskin sotilasakatemiassa Moskovassa. Hän alkoi sotilasuransa ohjusrykmentin varapäällikkönä ja 1989 hänestä tuli ensimmäinen varakomentaja rakettiarmeijassa.
Vuonna 1991 hän valmistui Asevoimien päämajan sotilasakatemiasta ja hänet nimitettiin asevoimien alaisen Plesetskin kosmodromin johtajaksi. Hänen kautenaan sieltä laukaistiin yli sata rakettia. Elokuusta 1993 Perminov palveli strategisten ohjusvoimien päämajassa. Vuonna 1994 hänet nimitettiin avaruusaseistuksen ja puolustusteknologian osaston johtoon.
Syyskuuhun 1997 asti hän toimi Venäjän ilmavoimien ensimmäisenä varapäällikkönä. Seuraavat neljä vuotta hän oli esikuntapäällikkö ilmavoimissa. 28. maaliskuuta 2001 hänet nimitettiin avaruusjoukkojen päälliköksi. 11. maaliskuuta kenraalieversti (3 tähden kenraali) Perminov nimitettiin Venäjän avaruusjärjestön johtoon. 29. huhtikuuta 2011 Vladimir Popovkin korvasi Perminovin avaruusjärjestön johdossa. 65-vuotias Perminov oli jo eläkeiässä ja häntä oli kritisoitu joulukuussa 2010 tapahtuneesta kolmen GLONASS-paikannussatelliitin epäonnistuneesta laukaisusta.
Anatoli Perminov on naimisissa. Hänen vaimonsa on opettaja ja poikansa upseeri.
Ämy
Ämy ry on Hämeenlinnan elävän musiikin yhdistys, joka järjestää erilaisia musiikkitapahtumia Hämeenlinnassa. Yhdistys rekisteröitiin vuonna 1978. Tunnetuin Ämyn järjestämä tapahtuma on Kaupunginpuistossa järjestettävä Ämyrock, joka on vuodesta 1974 alkaen järjestetty Suomen vanhin ilmaisrockfestivaali. Yli 40 vuoden aikana lavalla on nähty sekä paikallisia että valtakunnallisesti tunnettuja esiintyjiä. Kari Peitsamo on ollut esiintymässä Ämyssä ennätykselliset 31 kertaa. Peitsamoa edeltävää ennätystä piti hallussaan Valkoinen Pilvi-yhtye, joka esiintyi Ämyssä yhteensä viitenä vuotena. Peitsamo on tehnyt Ämyrockista kaksi laulua, "Ämy-rock" Skootteri-yhtyeensä kanssa levylle Rankat ankat sekä "Ämy 25 v." Retkibanaani-yhtyeen levylle Blitzkrieg Boogie – Highway 61 Revisited.
Yhdistyksen tavoitteena on tarjota virikkeitä luonnonläheisempien elämänarvojen toteuttamiseen ja lisätä epäkaupallisen kulttuurin tarjoamia mahdollisuuksia.
Ämytapahtumien järjestäjät ovat mukana talkoohengellä. Kaikki tuotto käytetään toiminnasta aiheutuviin kuluihin eikä yhdistys tavoittele taloudellista voittoa. Yhdistyksen nykyisenä puheenjohtajana toimii Teemu Vilmunen.
Yhdistys ilmoitti että vuoden 2018 maaliskuussa että Ämyrock joudutaan perumaan siltä vuodelta järjestäjien puutteen ja taloudellisen tilanteen vuoksi.
Djet
Djet oli muinaista Egyptiä 1. dynastian aikaan vuoden 2980 eaa. tienoilla hallinnut faarao.
Djet on haudattu Abydokseen melko pieneen hautaan lähelle edeltäjänsä Djerin hautapaikkaa. Hauta oli löydettäessä lähes kokonaan tuhoutunut ja ainoat sieltä löytyneet esineet olivat hiiltyneitä puunkappaleita, jotka saattoivat olla osa puista lattiaa. Djetin hauta on ilmeisesti ryöstetty ja joutunut tuhopolton kohteeksi jo pian valmistumisensa jälkeen. Ensimmäisen dynastian viimeinen faarao, Qaa, entisöi hautaa, mutta se on sittemmin tuhottu toistamiseen. Haudan läheisyydessä on 174 oheishautaa.
Sakkarassa oleva suuri mastaba yhdistetaan usein myös Djetin hallituskauteen. Mastaba on koristeltu neljälläsadalla härän päätä esittävällä veistoksella, joilla kaikilla on oikeat härän sarvet. Monumentin tarkkaa tarkoitusta ei tiedetä, mutta sitä ei ilmeisesti ole tarkoitettu kuninkaan hautapaikaksi.
Den
Den oli muinaista Egyptiä 1. dynastian aikaan vuoden 2950 eaa. tienoilla hallinnut faarao.
Den nousi valtaan oletettavasti jo hyvin nuorena, koska hänen äitinsä Merneith toimi hänen kanssahallitsijanaan tai jopa itsenäisenä hallitsijana ennen Deniä. Manethon mukaan Den hallitsi vain 20 vuotta, mutta nykyään hallituskauden katsotaan olleen huomattavasti pidempi.
Den oli ensimmäinen faarao, joka otti käyttöön Nebty-nimen. Hän oli myös ensimmäinen, joka kuvattiin pitämässä Ylä- ja Ala-Egyptin kaksoiskruunua. Den oli myös ensimmäisen tunnetun Egyptiläisen väestönlaskennan alullepanija määrätessään kaikki "pohjoisen, lännen ja idän" egyptiläiset laskettavaksi.
Denin hallituskaudella rakennettiin enemmän suuria hautoja kuin yhdenkään edellisen hallitsijan aikana. Tämä osoittaa, että Egyptin talous oli hyvää vauhtia kohentumassa.
Denin hauta Abydoksessa on myös edellisistä kuninkaista poikkeava, sillä siinä on (ensimmäistä kertaa) hautakammioon johtavat portaat. Hauta on ympäröity tiilimuurilla ja sen lähistöllä on 174 oheishautaa.
Kylmä pisara
Kylmä pisara on ylemmässä troposfäärissä oleva kylmän ilman pyöreämuotoinen alue, jonka halkaisija on tyypillisesti satoja kilometrejä. Siihen liittyy kuurosateita varsinkin kesällä. Talvella kylmä pisara ei aiheuta olennaisia säänmuutoksia.
Kylmä pisara syntyy, kun alemman ilmakehän eli troposfäärin yläosiin kuroutuu joskus kylmästä ilmamassasta saarekkeita, jotka saattavat vaeltaa kauaskin etelään. Niiden liike on yleensä hidasta. Kylmää pisaraa sanotaan monesti myös ylämatalaksi, sillä siihen liittyvä matalapaine näkyy ylemmän ilmakehän ilmanpainekartassa muttei normaalissa sääkartassa eikä ilmapuntarissa. Koska kylmä pisara viilentää ilmaa korkealla, se jyrkentää pystysuuntaista lämpötilajakaumaa (troposfäärin lämpötilagradienttia) ja luo siten epävakautta ilmakehään. Monesti kylmä pisara näkyy kuurosadealueena, johon liittyy kesällä usein ukkosta. Kylmää pisaraa kiertää ylhäällä ilmakehässä suihkuvirtaus. Jos pinnalla havaitaan matalapaine, rengasmaiseen suihkuvirtaukseen liittyvä sääjärjestelmä on kuroutumismatala.
Kylvövirvilä
Kylvövirvilä eli linssi eli rokkalinssi ("Lens culinaris") on herne­kasveihin kuuluva viljelyskasvi, jota käytetään sekä ihmis­ravinnoksi että rehuksi. Se muistuttaa paljon virnoja ja nätkelmiä. Kasvi on yksivuotinen. Se on rentovartinen. Lehdet ovat parijakoiset, ja päissä on kärhiä. Sen tertussa on harvassa kaksi tai kolme sinisensävyistä kukkaa. Kukka muodostaa palkohedelmän, jossa on yleensä vain kaksi siementä.
Linssi on peräisin Lähi-idästä. Nykyään sen tärkeimpiä viljely­alueita ovat Intia, Turkki ja Kanada. Euroopassa sitä on viljelty etupäässä karjanrehuna, Suomessa vaatimattomalla menestyksellä.
Kylvövirvilän siemen linssi on yleinen raaka-aine itämaisessa ruuassa ja erinomainen kasvisperäinen proteiinin ja ravinto­kuidun lähde. Roomalaiset laivasivat linssejä Eurooppaan Egyptistä. Välimeren alueella linsseistä on tehty löydöksiä, jotka on kyetty ajoittamaan 11 000 eaa. Linssistä tunnetuimmat ovat vihreät ja punaiset.
Linssikasvin nimi on vanha. Monissa kielissä sama sana, esimerkiksi latinan "lens", ranskan "lentille", saksan "Linse" ja suomen "linssi", tarkoittaa sekä kasvia että optista linssiä. Alun perin nämä sanat tarkoittavat kasvia. Kun optisia linssejä alettiin valmistaa, niistä ryhdyttiin käyttämään samaa nimeä, koska kupera linssi muistuttaa muodoltaan linssi­kasvin siementä. Englannissa kuitenkin "lens" tarkoittaa vain optista linssiä, kun taas kasvin nimi on "lentil".
Linssi on erittäin hyvä kasvisproteiinin lähde ja onkin siksi kasvissyöjien ruokavalion yksi kulmakivistä. Siinä on noin 25 prosenttia proteiinia. Intiassa, jossa linssejä käytetään päivittäin, valmistetaan niistä dal-nimellä tunnettu linssikeitto, jota tarjoillaan riisin ja kasvisten kera.
Linssit kannattaa huuhtoa hyvin ennen keittämistä, mieluiten väljässä vedessä. Linssejä ei tarvitse liottaa, joskin liotettuina ne kypsyvät nopeammin. Vihreiden linssien keittoaika on noin puoli tuntia. Punaiset linssit kypsyvät 10–20 minuutissa. Linsseistä keitetään usein linssikeittoa, jota on parempi käyttää kastikkeen tapaan kuin syödä yksistään, sillä runsaat määrät linssejä tai muita palkokasveja sulavat heikosti ja tuottavat helposti ilmavaivoja. Tästä vaivasta päästään yhdistämällä linssejä aterialla muihin ruoka-aineisiin sopivassa suhteessa sekä lisäämällä linssikeittoon hiukan öljyä ja kypsyttämällä linssit yhdessä erityisesti ruuansulatusta edistävän juustokuminan kanssa. Myös korianteri sopii linssien maustamiseen.
Mikael V
Mikael V Kalafates (kreikaksi "Μιχαήλ Καλαφάτης", 1015 – 24. elokuuta 1042) oli Bysantin keisari lyhyen ajan vuosina 1041–1042. Hän oli keisari Mikael IV:n sisarenpoika.
Kun Mikael IV kuoli vuonna 1041, Mikael V:stä tuli Zoen uusi kanssahallitsija. Mikaelin valtaistuimelle nousun takana oli hänen setänsä Johannes, jonka Mikael kuitenkin pian karkotti luostariin. 18. huhtikuuta ja 19. huhtikuuta välisenä yönä hän määräsi myös Zoen karkotettavaksi. Kuullessaan tästä Konstantinopolin kansalaiset vihastuivat ja syrjäyttivät Mikaelin. Hänet sokeutettiin ja lähetettiin luostariin, missä hän kuoli 24. elokuuta 1042.
Romanos III
Romanos III Argyros (, 968–1034) oli Bysantin keisari 1028–1034. Hänen sukunsa nimi "Argyros" tarkoittaa hopeaa.
Ennen kuolemaansa keisari Konstantinos VIII halusi että Romanos menisi naimisiin hänen tyttärensä Zoen kanssa ja että Romanoksesta tulisi hänen seuraajaansa. Tultuaan hallitsijaksi Konstantinoksen kuoltua Romanos käytti suuria summia erilaisiin rakennussuunnitelmiin. Hän sekoitti myös valtakunnan raha-asiat yrittäessään vähentää verotusta.
Vuonna 1030 Romanos päätti kostaa muslimeille jotka olivat hyökkäilleet valtakunnan itärajan yli. Hän johti itse armeijaa Aleppoa kohti, mutta hänet yllätettiin matkalla ja hän kärsi tappion Antiokian lähistöllä. Tappio ei ollut tosin niin vakava koska kenraali Georgios Maniakes sai vallattua Edessan ja vihollisen laivasto saatiin tuhottua.
Epäsuosittu Romanus kuoli vuonna 1034, ehkä vaimonsa Zoen myrkyttämänä.
Konstantinos VIII
Konstantinos VIII Porfyrogennitos (kreikaksi "Κωνσταντίνος", 960 – 15. marraskuuta 1028) oli Bysantin keisari 15. joulukuuta 1025 – 15. marraskuuta 1028. Hän oli keisari Romanos II:n ja keisarinna Theofanon poika sekä maineikkaan Basileios II veli. Teoriassa Konstantinos oli Basileioksen kanssahallitsija vuodesta 976, mutta todellisuudessa Konstantinoksella oli hyvin vähän tekemistä valtakunnan hallinnan kanssa niiden 49 vuoden aikana, jona Basileios hallitsi. Konstantinoksen sanotaan eläneen elämänsä ylellisyydessä ja ilman vastuuta.
Kun Basileios kuoli 15. joulukuuta 1025, Konstantinoksesta tuli viimein yksinhallitsija. Hän suhtautui valtion asioihin melko välinpitämättömästi ja keisarin arvovalta heikkeni. Suurtilalliset, pääkaupungin virkamiehistö ja maakuntien sotilasaateli kamppailivat vallasta.
Kuten veljensä, myös Konstantinos kuoli ilman miespuolisia perillisiä. Bysantin perimyssäädösten mukaan keisarin leski tai muu sukulainen sai valita uuden keisarin, jos tämä kuoli ilman perillisiä. Näin tuli Konstantinoksen tyttärestä Zoesta uusi hallitsija ja Zoen miehestä Romanos III Argyroksen keisari Zoen rinnalle. Tätä seurasi kaksi muuta Zoen puolisoa. Hallitsija alkoi tällöin suosia suurtilallisia pientilallisten kustannuksella, mikä kiihdytti valtakunnan hajaannusta.
Kaarle VII (Ranska)
Kaarle VII Voitokas (, ) oli Valois-dynastiaan kuulunut Ranskan kuningas, joka hallitsi vuosina 1422–1461. Hänet tunnetaan Ranskassa myös lempinimillä "Charles Le Bien-servi" ("Hyvin palvellut Kaarle") ja "Le Victorieux" ("Voittoisa").
Kaarle VII oli edellisen kuninkaan Kaarle VI:n ja Baijerin Isabellan vanhin poika, eli "dauphin". Tämän kuoltua vuonna 1422 Kaarle VII:n asema oli kruununtavoittelun kannalta hankala; Kaarle VI oli sopinut Troyes’n rauhansopimuksessa vuonna 1420, että Ranskan seuraavaksi kuninkaaksi tulisi Englannin kuninkaan Henrik V:n ja Valois’n Katariinan poika, joka oli syntynyt vuotta aiemmin.
Vaikka myös parlamentti oli vahvistanut sopimuksen, monet ranskalaiset katsoivat, että kyse oli vain Kaarle VI:n mielipuolisuuden synnyttämästä erheestä, jota ei tarvinnut noudattaa. Näin ajatteli etenkin Jeanne d’Arc, joka vuonna 1429 puoliväkisin ”raahasi” Kaarlen Reimsiin kruunattavaksi. Myös Englannin Henrik VI kruunattiin Ranskan kuninkaaksi vuonna 1431 Notre Damessa, mutta hän jäi varjohallitsijaksi. Kaarle VII:n kaudella Ranska valloitti takaisin Pariisin ja kaikki Englannin ranskalaiset alueet Calais’ta lukuun ottamatta.
Kaarle VII:n kruunajaisissa Kaarle VI:n kuoleman jälkeen käytettiin ensi kertaa tunnettua lausahdusta ”Kuningas on kuollut. Kauan eläköön kuningas!” ().
Kaarle VII:n sotilaallisesti merkittävin uudistus oli vuoden 1445 asetus, jolla Ranskan armeija muuttui täysin kuninkaan johtamaksi ammattipohjaiseksi armeijaksi. Feodaalivelvollisuuden sijaan ritareille maksettiin nyt palkkaa, ja upseerien nimityksissä kiinnitettiin huomiota kyvykkyyteen enemmän kuin syntyperään. Sotilaskuria parannettiin ja taktiikoita uudistettiin niin, että Ranskan armeija oli 1440-luvun lopulle tultaessa joka suhteessa ylivoimainen verrattuna Englannin armeijaan.
Kaarle VII perusti myös Poitiers'n yliopiston vuonna 1432, ja hänen hallituskaudellaan kansalaisten vauraus lisääntyi. Vaikka häntä onkin joskus arvosteltu päättämättömyyden takia, hän onnistui parantamaan valtakunnan poliittista ja taloudellista asemaa huomattavan paljon lähes neljänkymmenen hallitusvuotensa aikana.
Kaarlen kuoltua valtaistuimelle nousi hänen poikansa Ludvig XI, joka oli jo isänsä elinaikana avoimesti noussut kapinaan tätä vastaan.
Mikael VI
Mikael VI Stratiotikos hallitsi Bysantin keisarina 1056—1057. Ennen kuolemaansa keisarinna Theodora valitsi seuraajakseen Mikaelin. Aateliset eivät pitäneet Mikaelista ja yhdessä erään upseerin, Isaak Komnenoksen, kanssa he aloittivat kapinan. Mikael lyötiin Fryygiassa käydyssä taistelussa ja hänet syrjäytettiin vuonna 1057. Mikael vietti loput elämästään luostarissa.
Isaak I Komnenos
Isaak I Komnenos (1007—1061) oli Bysantin keisari 1057—1059. Hän oli ensimmäinen Komnenos-suvun keisareista. Hänen isänsä oli Manuel Komnenos joka oli ollut upseerina Basileios II:n armeijassa. Kuollessaan isä oli jättänyt Isaakin ja hänen veljensä Johanneksen keisarin huostaan. Basileios huolehti poikien kasvatuksesta ja heidät nimitettiin korkeisiin sotilasvirkoihin. Basilieoksen kuoleman jälkeen seuranneiden heikkojen keisareiden aikana Isaak saavutti armeijan ja aateliston suosion. Kun aatelisto kapinoi vuonna 1057 Isaak valittiin uudeksi keisariksi.
Isaakin tärkein tavoite oli valtakunnan raha-asioiden järjestely. Isaak sairastui sotaretkellä unkarilaisia ja petsenegejä vastaan vuonna 1059. Hän nimitti veljensä Johanneksen sijaan seuraajakseen Konstantinos Dukaksen.
Vaikka Isaak lopulta parantuikin hän ei yrittänyt päästä takaisin valtaan vaan vietti loput elämästään luostarissa.
Saarnet
Saarnet ("Fraxinus") ovat oliivikasveihin ("Oleaceae") kuuluvia puita. Saarnien puu on vahvaa ja elastista. Käyttökohteena ovat mm. huippubaseballmailat ja sähkökitarat.
Yoshirō NakaMats
Yoshiro NakaMats (syntyjään 中松 義郎, Nakamatsu Yoshirō), on japanilainen 26. heinäkuuta vuonna 1928 syntynyt keksijä, jolla omien sanojensa mukaan on nimissään enemmän patentteja kuin kenelläkään muulla ihmisellä.
NakaMats on ilmoittanut saavuttaneensa 3 200 patenttia. NakaMats esittää kuuluisimmiksi keksinnöikseen mm. kerosiinipumppua sekä 1950-luvulla keksimäkseen väittämäänsä tietokoneen levykettä. IBM:llä on oikeudet yhteensä 14 NakaMatsin patenttiin.
NakaMatsilla on erityinen menetelmä, joka hänen mukaansa auttaa tekemään keksintöjä. Hän viettää aikaa ensin rauhallisessa luonnonmateriaalista tehdyssä huoneessa, jossa hänen mukaansa aivot "tyhjentyvät melusta". Sitten hän viettää hetken "dynaamisessa huoneessa", jossa voi kuunnella musiikkia ja käyttää tietokonetta. Tämä saa hänet luovaan tilaan. Paras vuorokaudenaika keksinnöille on keskiyön ja aamuneljän välillä. NakaMats välttää yli neljän tunnin unia, koska ne laskevat hänen mukaansa aivojen energiaa. Hän myös syö vain yhden aterian päivässä. Monet keksinnöistään NakaMats on tehnyt sukeltaessaan veden alla. Hän uskoo, että aivojen normaalia alempi hapen määrä auttaa ajattelussa. Hän on keksinyt veden alla toimivat muistiinpanovälineet työskentelyä varten.
NakaMatsin sukunimi oli aiemmin Nakamatsu, mutta hän vaihtoi sen kirjoitusasun muotoon "NakaMats", koska hän ajatteli sen kuvaavan helpommin sen lausumisasua ulkomaalaisille. Hänen äidin isänsä oli keksinnöistä innostunut lääkäri ja hänen äitinsä oli opettaja. NakaMatsilla on kolme lasta.
NakaMatsin tavoitteena on elää 144-vuotiaaksi. Hän uskoo sen olevan mahdollista itse kehittämällään elämäntavalla, johon kuuluu esimerkiksi normaalia niukempi ruokavalio, lihasten harjoitusta sekä tietyt määrät unta ja seksiä. NakaMats ottaa valokuvan jokaisesta ateriastaan ja tapaamastaan ihmisestä.
NakaMats työskentelee omassa instituutissaan Akasakassa. Hän on kirjoittanut kirjoja ja luennoi ulkomailla luovuudesta. Hän on myös yrittänyt päästä mukaan Japanin politiikkaan, mutta ei ole tullut valituksi.
Kaukasidinen rotu
Kaukasidinen rotu on ihmisen ulkonäköön tai fyysisiin ominaisuuksiin perustuva luokitus näennäisiin rotuihin, tarkemmin eurooppalaisiin, länsi-aasialaisiin, sekä osista Intiaa, Pohjois-Afrikkaa tai Itä-Afrikkaa peräisin oleviin rotuihin. Suppeammin termi tarkoittaa eurooppalaista alkuperää olevaa tai vaaleaihoista. Suunnilleen samassa merkityksessä käytetään termejä "valkoinen rotu" tai valkoiset. Käsite on osittain historiallinen, mutta sitä käytetään Yhdysvalloissa väestön luokittelussa.
Kaukasidiseen rotuun kuuluva ihminen on kaukasidi. Joissain yhteyksissä termiä europidi käytetään kuvatessa samoja ihmisen fyysisiä ominaisuuksia. Nykytieteessä molempia käsitteitä pidetään vanhentuneisiin rotuteorioihin perustuvana.
Päällyskasvi
Päällyskasvi eli epifyytti on kasvi tai sieni, joka kasvaa toisen kasvin päällä tai muutoin siihen kiinnittyneenä. Sana "epifyytti" tulee kreikan kielestä: "epi-" ('päällä') ja "phyton" ('kasvi').
Päällyskasvit eivät usein tarvitse lainkaan maaperää, joten niiden juurten tehtävänä on vain kiinnittyä isäntäkasviinsa ja kerätä kosteutta ilmasta tai sateesta. Jotkut kasvit ovat kehittäneet erityisiä kuppi- tai suomumaisia rakenteita kosteuden säilyttämiseen. Päällyskasvit eivät ole loisia, vaan ne tarvitsevat isäntäkasviltaan ainoastaan tukea. Joskus päällyskasveja kasvaa kuitenkin niin paljon, että ne saattavat vahingoittaa isäntäkasvia. Päällyskasvien etuna on saada maan pinnalla kasvavia kasveja enemmän valoa. Ravinteensa päällyskasvit saavat esimerkiksi satunnaisista kasvinjätteistä, sateesta tai symbioottisilta sieniltä (kämmekkäkasvit).
Tunnetuimpia päällyskasveja ovat monet sammalet ja jäkälät, jotkut trooppiset kämmekkäkasvit sekä ananaskasvit. Trooppisissa metsissä niitä tunnetaan noin 28 000 lajia. Myös monet levät kasvavat päällyskasveina muilla vesikasveilla.
Boreaalisella- ja Hemiboreaalisella vyöhykeellä jollaisia Suomen metsätkin ovat, ei juurikaan näe muita epifyyttejä kuin sammalia, viherleviä ja jäkäliä. Sammalia ja jäkäliä elää puidemme rungoilla ja oksilla kymmeniä lajeja. Täällä putkilokasviepifyyttien puuttuminen johtuu talvesta. Suojattomina puiden oksilla kylmä ja hyvin kuiva ilma imee epifyyttien versoista kaiken kosteuden, ja pitkät pakkaskaudet kuivaavat ne ja kasvit kuolevat koska eivät saa korvaavaa vettä tilalle. Sammalilla ja jäkälillä on putkilokasveihin verrattaessa yksi ominaisuus, joka mahdollistaa niiden kasvun epifyytteinä boreaalissa metsissä, ne kestävät täydellisen kuivumisen.
Loinen
Symbioosi
Kommensalismi
Jäähalli
Jäähalli on nimensä mukaisesti halli, jossa on jäädytetty pelialue. Pelialue on yleensä tekojäätä. Yleensä jäähallia käytetään urheilutarkoituksiin: jääkiekkoon, taitoluisteluun, kaukalopalloon, ringetteen ynnä muihin jääurheilulajeihin. Jäähalleja käytetään muihinkin tarkoituksiin, kuten messu- ja konserttitapahtumiin.
Yleisimmin jäähallit ovat pienehköjä eri rakennusmenetelmin rakennettuja hallirakennelmia. Suomessa on myös joitakin suurehkoja jäähalleja, kuten Hartwall-areena Helsingissä ja Gatorade Center Turussa.
Yleisesti jäähalleissa pidetään jäätä lähinnä elo–huhtikuun ajan. Tällöin jäätä jäähdytään useimmiten koneellisesti jään alla kiertävän putkiston avulla, putkiin johdetaan nestemäistä ainetta jonka lämpötila on hyvin alhainen, yleensä nestemäistä typpeä.
Jäähallit myös suojaavat urheilijoita sääolosuhteiden muutoksilta ja näin olen esimerkiksi jääkiekkoilijoiden jääharjoittelukausi pystytään aloittamaan jo kesähelteillä. Talvisin jäähalli pitää myös tuulen lumen ja pakkasen pois häiritsemästä urheilijoita sekä yleisöä.
Ensimmäinen jäähalli rakennettiin Kanadaan, Montrealiin vuonna 1875 ja seuraava Lontooseen 1876. Ensimmäistä kertaa jääkiekon maailmanmestaruudesta kilpailtiin jäähallissa vuoden 1958 kisoissa. Suomen ensimmäinen jäähalli Tampereen jäähalli valmistui vuonna 1965.
Syöksyvirtausparvi
Syöksyvirtausparvi eli derecho (esp. 'suoraan eteenpäin') on pitkäikäinen ukkospilvien jono, johon liittyy kovia tuulia. Se voi aiheuttaa yhtä pahaa tuhoa kuin tornadot, mutta syöksyvirtausparvessa liikesuunta, tuulen suunta ja tuhoalue ovat yleensä suoraviivaisia. Syöksyvirtausparven määritelmän mukaan yhtenäinen tuhoalue on ainakin 400 km pitkä, ja tuulen puuskanopeudet nousevat suuren osan ajasta yli 26 m/s.
Yhdysvaltojen eri osista eniten syöksyvirtausparvia esiintyy Mississippin laaksossa. Yhdysvalloissa niitä havaitaan eniten toukokuun alun ja heinäkuun lopun välillä. Yhdysvaltojen ulkopuolella syöksyvirtausparvia anaysoidaan niin harvoin, että kattavia tilastoja ei ole. Esimerkiksi Keski-Euroopassa 400 km pitkää tuhojälki ulottuu usein useaan valtioon, jolloin syöksyvirtausparvi saattaa jäädä helposti tunnistamatta. Suomessa on vahvistettu kaksi syöksyvirtausparvea, Unto 2002 ja Asta 2010.
Syöksyvirtausparvi aiheuttaa voimakkaita tuulia ja laajoja tuhoja, ja siinä havaitaan runsaasti kaarevia tutkakaikuja. Syöksyvirtausparvi-tyypin ukkospilvi tuottaa jopa 160 km/h nopeudella laskeutuvan syöksyvirtauksen, joka aiheuttaa tuhoa kaatamalla mm. puita ja asuntovaunuja. Nauhamaisessa tutkakaiussa oleva kaareuma tai pullistuma liittyy monesti pinnalla esiintyviin tuhoisiin tuuliin tai tornadoihin.
Syöksyvirtausparvi-tyypin ukkonen havaittiin Suomessa Astan päivänä 30.7.2010 ja Unton päivänä 5.7.2002, jolloin normaalia matalapainetta nopeammin liikkuva kapea pilvivalli kulki etelästä pohjoiseen. Syöksyvirtausparvi liittyi tässä tapauksessa matalapaineen arvaamattomaan syvenemiseen ja ehkä osakeskuksen muodostumiseen. Tuuli syöksyvirtauksissa oli jopa yli 50 m/s.
Syöksyvirtausparvet luokitellaan kahteen ryhmään sen mukaan, onko niiden tuhojälki lyhyt ja leveä vai pitkä ja kapea.
Punapäänarsku
Punapäänarsku "(Netta rufina)" on narskujen sukuun kuuluva iso euraasialainen sorsalintu. Laji on kokosukeltaja.
Aikuinen uros on helppo tunnistaa päästään, joka on silmien yläpuolelta ”pullistunut” ja oranssinpunainen, silmien alapuolelta ruskeampi. Pyrstö ja rinta ovat mustat, vatsapuoli valkoinen ja selkä tummanruskea. Naaras on vaalean ruskea, ja sen pää jakaantuu silmien kohdalta kahteen selkeärajaiseen värikenttään: ruskea ylhäällä, valkoinen alhaalla.
Linnun pituus on 45–55 cm, siipien kärkiväli 90 cm ja paino 0,8–1,5 kg.
Punapäänarsku pesii Etelä-Euroopassa ja Keski-Aasiassa, Suomea lähimpänä Tanskassa. Pohjoisen linnut muuttavat talveksi etelämmäksi, jopa Pohjois-Afrikkaan.
Suomessa punapäänarsku on nähty noin 20 kertaa. Punapäänarskuja pidetään vesilintutarhoissa etenkin Venäjällä, ja osa Suomessa havaituista punapäänarskuista on voinut olla tarhakarkulaisia.
Punapäänarskun elinympäristöä ovat suot, kosteikot ja järvet.
Punapäänarsku pyöräyttää kasveista tehtyyn pesään 8–12 vaaleanvihreää munaa.
Punapäänarsku syö vesikasveja.
Puuskarintama
Puuskarintama on ukkospilven ulosvirtausalueessa eli kylmän ilman patjassa oleva nokka. Puuskarintaman ylittäessä tuuli voimistuu ja saattaa kääntyä äkillisesti.
Puuskarintama synnyttää usein vyörypilven ukkospilven etuosaan. Eri-ikäisiä vyörypilviä sanotaan joskus rulla- tai hyllypilviksi. Voimakkaassa ukkosessa, supersolussa syntyy kumpupilvinauha, kun ukkospilven sisäänvirtaus törmää puuskarintamaan, eli tapahtuu konvergenssi, ilmavirtausten yhteenliittyminen.
Puuskarintama synnyttää uusia konvektiosoluja eli ukkospilviä. Monesti kylmän rintaman edessä kulkee kuuronauha, joka syntyi kylmän rintaman ukkospilvien aiheuttaman puuskarintaman avulla.
Mesometeorologia
Mesometeorologia on meteorologian osa-alue, joka tutkii "keskikokoisia" sääilmiöitä. Ilmiöt ovat niin pieniä, ettei niitä voi analysoida synoptisen havaintoverkoston avulla, mutta niin suuria, ettei niistä saa kunnolla kuvaa yhden havainnon avulla.
Tutkimuskohteiden tyypillinen koko on kymmenen ja tuhannen kilometrin välillä.
Tunnettuja mesometeorologisia ilmiöitä ovat
Tärkeitä mesometeorologian työvälineitä ovat säätutka ja sääsatelliitti.
Puuskarintamapyörre
Puuskarintamapyörre eli gustnado on pieni, lyhytkestoinen ukkospilvien yhteydessä esiintyvä tornadoa muistuttava pyörre, joka syntyy eri tavoin kuin varsinainen tornado. Puuskarintamapyörteessä yhdistyy tornadojen ja pölypyörteiden piirteitä. Pyörre näyttää kasvavan maasta asteittain noin sadan metrin korkeuteen. Yleensä gustnadoja esiintyy ukkospilven etenevällä reunalla ns. puuskarintamassa, missä ilma laskeutuu alas ja tuuli muuttuu voimakkaasti puuskarintamapinnan kohdalla.
Gustnadon synty vaatii voimakkaan laskutuulen, yli 100 km/h. Kun ukkospilvestä tuleva syöksyvirtaus törmää maahan, syntyy tornadomaisia pyörteitä. Periaatteessa gustnado syntyy samalla tavoin kuin lehtiä pyörittävät tuulenpyörteet tuulisina päivinä. Nämä pyörteet eivät kuitenkaan ole tornadoja, koska niiden pyörimisliike rajoittuu maan pinnan lähelle eikä niillä ole yhteyttä ukkospilveen. Gustnado voi aiheuttaa vaurioita kuin heikko tornado. Gustnado kestää muutamasta sekunnista muutamaan minuuttiin.
Allihaahka
Allihaahka ("Polysticta stelleri") on Pohjoisen jäämeren haahkalaji, joka toisinaan talvehtii Suomessa tai pysähtyy tänne muuttomatkallaan. Muodoltaan allihaahka ei muistuta muita haahkoja. Allihaahkaa kutsuttiin aiemmin nimellä pulska-alli.
Allihaahkakoiraalla on selvärajaisten värialueiden kuvioima höyhenpeite: pää on valkea ja takaraivossa on tumma pilkku, rinta okransävyisen valkea ja kupeella yksinäinen musta pilkku, selkä vaalea, leuanalus, pyrstö ja siipien reunat mustat. Naaras on ruskeankirjava, enemmän ”sorsanmuotoinen” kuin naarashaahka.
Pituus 43–50 cm, siipien kärkiväli 70 cm, paino 500–1000 g.
Allihaahka pesii Siperian rannikolla ja talvehtii suurina parvina Pohjois-Norjan rannikolla. 1980-luvulta 2000-luvun alkuun talvehti yleisehkönä myös Pohjois-Itämerellä ja Perämerellä, mutta 2000-luvun alussa talvehtimishavainnot vähentyivät ja nykyään allihaahka on talvisin Ahvenanmaalla harvinainen. Virossa ja eteläisellä Itämerellä talvehtii joitain tuhansia yksilöitä.
Allihaahka pesii tundralla lähellä rantaa, ja talvehtii merenrannikolla.
Alihaahka rakentaa untuvalla vuoratun pesänsä lähelle rantaa ja munii 6–10 munaa. Allihaahkan poikaset ovat pesäpakoisia, eli vaikka ne kulkevat pesueena pitkään, niin oppivat poikaset kuitenkin jo hyvin varhaisessa vaiheessa hankkimaan ravintonsa itse.
Allihaahka syö äyriäisiä ja nilviäisiä. Voi myös puolisukeltaa sorsien tapaan.
Kuparisorsa
Kuparisorsa "(Oxyura jamaicensis)" on alun perin pohjoisamerikkalainen lintu, jota tavataan Suomessa lähes vuosittain.
Aikuisen koiraan vartalo ovat ruosteenruskea, ja pää musta valkeaa poskea ja sinistä nokkaa lukuun ottamatta. Naaras on harmaankirjava. Pyrstö on pitempi kuin muilla pienillä sorsilla, ja tököttää usein pystyssä linnun uidessa. Pituus 35–43 cm,
siipien kärkiväli 53–62 cm, paino 310–795 g.
Alun perin Pohjois-Amerikan länsirannikko Brittiläisestä Kolumbiasta Kaliforniaan ja New Mexicoon, mutta tarhakarkulaisista on muodostunut pysyvä kanta moniin Euroopan maihin. Suomessa näistä kannoista lähtöisin olevia lintuja tavataan lähes vuosittain. On nykyään Euroopassa systemaattisen hävityskampanjan kohteena, koska hybridisoituu alkuperäisen valkopääsorsan kanssa ja syrjäyttää tämän pesimäpaikoilta.
Pesii järvillä tiheän kasvillisuuden joukossa, kotijärven jäätyessä muuttaa merenrannalle. Kuparisorsat pysyvät vedessä suurimman osan ajasta.
Kuparisorsa laskee 6–10 munaa ja hautoo niitä 25 päivää.
Vesikasvien juuria ja siemeniä, vesihyönteisiä ja muita mönkijöitä
Djembe
Djembe on vuohennahalla päällystetty, suuren pikarin muotoinen rumpu, jota soitetaan paljain käsin. Djembejä on eri kokoisia, niiden korkeus vaihtelee 15 ja 70 cm välillä, ja kalvon halkaisija voi olla 35 cm. Pikarinmuodon ja vuohennahan ansiosta djembellä voidaan tuottaa vaihtelevia ääniä. Nahkakalvon iskeminen lähellä rummun keskustaa tuottaa bassonuotin, iskettäessä kehän lähelle saadaan tekniikasta riippuen aikaan joko korkea soinnillinen ääni tai läpsähdysääni.
Djembe on alun perin peräisin 1100-luvulta malinke- ja bambara-heimoilta Länsi-Afrikasta nykyisten Guinean, Burkina Fason, Malin ja Norsunluurannikon alueilta, mutta on viime vuosina levinnyt koko maailmaan, ja on nykyään hyvin suosittu soitin rumpalipiireissä.
Djemben sanotaan sisältävän kolme henkeä: puun hengen, nahkansa antaneen eläimen hengen ja rummuntekijän hengen.
Djemben puuaines voi olla erilaisista puista veistetty riippuen, mistä rumpu on peräisin. Käytettyjä puuaineksia ovat muun muassa "Lenke" (Afzelia africana), "Dugura" ja "Jala" (Afrikkalaisia mahonkilajeja), "Kasia" (Cassia), "Tweneboa" (Afrikan seetri) ja Mangopuu. Jotkut rumpalit eivät ekologisista syistä suosi harvinaistuvista trooppisista puista rakennettuja rumpuja vaan ostavat esimerkiksi yleisestä afrikanseetristä tehtyjä soittimia.
Herra Heinämäen Lato-orkesteri on levyttänyt kappaleen ”Djembe”.
Elohopeahöyrylamppu
Elohopeahöyrylamppu on kaasupurkauslamppu, joka tuottaa valoa sähköpurkauksista elohopeahöyryn ja loisteaineen avulla. Se edustaa käytöstä poistuvaa, 1930-luvulla kehitettyä tekniikkaa. Monimetallilamput ja ledit ovat korvanneet elohopeahöyrylamput useissa käyttökohteissa.
Lampun valontuotto perustuu elohopeahöyryn korkeassa lämpötilassa ja paineessa lähettämään sähkömagneettiseen säteilyyn, josta pääosa on näkyvää valoa ja osa ultraviolettisäteilyä. Polttimoa ympäröi loisteaineella pinnoitettu suojakupu, joka ultraviolettisäteilyn vaikutuksesta säteilee näkyvää valoa. Näin haitallista säteilyä ei myöskään pääse ulos.
Elohopealampun suojakupu voi kuitenkin särkyä esimerkiksi lämpötilanvaihtelun vuoksi, jolloin paljas polttimo saattaa jäädä toimimaan. Tällainen elohopealamppu näyttää palaessaan himmeän sinivihreältä ja on vaarallinen: ultraviolettisäteily voi aiheuttaa silmä- ja ihovaurioita. Näin ollen rikkoontunutta elohopealamppua ei tule katsoa eikä sen valossa oleskella.
Elohopealampun polttimo taas on valmistettu kvartsilasista joka kestää hehkuvan elohopeahöyryn kuumuutta joka sulattaisi tavallisen lasin.
Elohopealamppu tuottaa melko valkoista valoa, joka on aavistuksen verran sinertävää tai vihertävää. Värintoisto on kohtalainen. Elohopealamput ovat suuritehoisista kaasupurkauslampuista hankintahinnaltaan edullisimpia, mutta myös valontuotoltaan ja hyötysuhteeltaan huonoimpia. Ne myös menettävät merkittävästi valotehoaan elinkaarensa aikana. Tämän vuoksi ne tulisi vaihtaa uusiin säännöllisin väliajoin, vaikka lamput vielä toimisivatkin.
Elohopeahöyrylampun valontuotto käytettyä sähkötehoa kohden on moninkertainen hehkulamppuun verrattuna, mutta se soveltuu huonosti lyhytjaksoiseen käyttöön, kuten asuintilojen valaistukseen.
Tievalaistuksessa elohopealamput olivat vallitseva tyyppi. EU-asetuksen myötä elohopeahöyrylamppujen markkinoille saattaminen tuli kielletyksi vuonna 2015. Kuitenkin vielä merkittävä osa kaikista Suomen katuvaloista on elohopealamppuvalaisimia, mutta niiden määrä vähenee ja ne poistuvat kokonaan käytöstä lähivuosina. Uusiin tievalaistuskohteisiin elohopealamppuja ei ole asennettu useaan vuoteen, mutta halvan hankintahinnan vuoksi niitä on asennettu aivan viime vuosiin asti jonkin verran esimerkiksi kerrostalojen ja muiden kiinteistöjen pihoille.
Elohopeahöyrylampun käyttö edellyttää kuristimella varustettua valaisinta, minkä vuoksi sitä ei voida käyttää hehkulampulle tarkoitetuissa valaisimissa. Hehkulamppuvalaisimissa voidaan korvaavana vaihtoehtona käyttää sekavalolamppua.
Paljas elohopeahöyrylamppu ilman loisteainetta tuottaa voimakasta ultraviolettisäteilyä ja tällaista lampputyyppiä kutsutaan usein yleisesti "ultraviolettilampuksi".
Tällaisella lampulla tuotettua ultraviolettisäteilyä käytetään myös desinfiointiin mm. sairaaloissa ja vedenpuhdistuksessa jossa UV-säteily tappaa mikrobit, bakteerit ja muut haitalliset eliöt. Ultraviolettilamppua käytetään myös erilaisten aineiden fluoresenssin, ja geologisissa tutkimuksissa mineraalien fluoresenssin tutkimisessa.
Pienpainenatriumlamppu
Pienpainenatriumlamppu (lyh. PPNa) on kaasupurkauslamppu, joka tuottaa kirkkaan keltaista, lähes monokromaattista valoa aallonpituudella 589 nm. Lamppu on hyötysuhteeltaan paras sähkölamppu: se tuottaa valoa jopa 200 lm/W, mikä johtuu erityisesti siitä, että sen tuottaman valon aallonpituus on hyvin lähellä aallonpituutta, jolle ihmissilmä on kaikkein herkin (n. 550 nm).
Pienpainenatriumlamppu sisältää neonia ja natriumia. Kun pienpainenatriumlamppu syttyy, sen sisältämä neon säteilee aluksi muutaman minuutin lämpenemisvaiheen aikana punaista valoa, kunnes kuuma kaasu höyrystää natriumin.
Pienpainenatriumlamppuja voi nähdä lähinnä moottoriteillä. Lamppujen erinomaisesta hyötysuhteesta huolimatta niiden energiankulutus kasvaa ikääntyessä. Uusia valaisimia ei enää asenneta korkean hinnan ja puutteellisen värintoiston vuoksi. Korvaavana tekniikkana käytetään yleensä suurpainenatriumlamppuja.
Pienpainenatriumlampun tuottaman valon keskimääräinen aallonpituus on 589,3 nanometriä. Suurin osa lampun tuottamasta valosta osuu terävästi tämän aallonpituuden ympärille. Äärimmäisen kapean spektrinsä takia pienpainenatriumlampun värintoistokyky on huono eikä se sovellu lainkaan esimerkiksi kasvivalaisimeksi kasvihuoneisiin. Lampun spektri osuu vihertävälle ja kellertävälle osalle, eli juuri niihin aallonpituuksiin joita kasvit eivät kykene hyödyntämään. Tähtikaukoputkien kannalta kapea spektri on suotuisa, sillä lampun aiheuttama valosaaste on helpoiten suodatettavissa pois.
Kyhmyhaahka
Kyhmyhaahka "(Somateria spectabilis)" on suurikokoinen merellä elävä sorsalintu.
Kyhmyhaahka on pienempi kuin sukulaisensa haahka. Koiraalla on mustavalkoinen vartalo, harmaa niska, kellertävä poski ja oranssi kyhmy otsassa. Kyhmyhaahkanaaras sen sijaan on ruskea ja muistuttaa haahkanaarasta. Linnun pituus on 43–63 cm, siipien kärkiväli 105 cm ja paino 1 400 – 2 100 g.
Kyhmyhaahka pesii Pohjoisen jäämeren rannoilla sekä Euroopan, Pohjois-Amerikan että Aasian alueella. Se talvehtii Kanadassa ja Norjassa. Suomessa laji on vähälukuinen läpimuuttaja maalis-kesäkuussa, vuosittain tavataan joitain kymmeniä yksilöitä. Itämerellä, muun muassa Porvoossa, on havaittu muutamia tapauksia, joissa kyhmyhaahka ja haahka ovat pariutuneet.
Kyhmyhaahka rakentaa höyhenillä vuoratun pesän lähelle rantaa ja munii 4–6 munaa. Naaras hautoo munia 22-24 vuorokauden ajan ja poikaset ovat lentokykyisiä noin 7-8 viikon kuluttua kuoriutumisestaan.
Laji käyttää ravinnokseen simpukoita, kotiloita ja muita pohjasta sukellettavia selkärangattomia.
Lumihanhi
Lumihanhi ("Anser caerulescens") on pohjoisamerikkalainen hanhilaji.
Valkoinen pää, talvella valkoinen kesällä harmaa vartalo, punainen nokka. Sillä on mustat käsisulat. Ainoa samannäköinen laji on pohjoisamerikkalainen eskimohanhi, josta ei tunneta luonnonvaraisia havaintoja Euroopasta. Pituus on 66–84 cm, siipiväli 132–165 cm ja paino 2,5–3,3 kg.
Pesii Alaskassa ja Kanadassa sekä Siperian itäkärjessä, muuttaa liki koko Pohjois-Amerikan mantereen poikki. Euroopassa tarhakarkulaisena sekä joskus muuttoaikana harhailijana. Suomessa vuosittainen suurharvinaisuus arkisten hanhien päämuuton aikaan toukokuussa ja syys–lokakuussa. Tarhakarkulaisten mahdollisuus näissä havainnoissa suuri.
Sukukypsä 2-vuotiaana. Pesii 4–5 munaa kesä–elokuun vaihteessa. Emo hautoo munia 24 vuorokautta.
Ruoho, juuret ja mukulat.
Lumihanhen pitkä muuttomatka inspiroi amerikkalaista kirjailijaa Paul Gallicoa. Hän kirjoitti teoksen "The Snow Goose", yhden 1900-luvun suosituimmista kertomuksista englanninkielisessä maailmassa.
ABC (nuotinnus)
abc on Chris Walshaw'n kehittämä kieli, joka on suunniteltu sävelen ja sanoja sisältävän musiikin nuotintamiseen ASCII-muodossa. Se suunniteltiin alun perin länsimaisen kansanmusiikin nuotintamiseen, joka voidaan kirjoittaa yhdelle nuottiviivastolle.
Vaikka abc-koodia on myöhemmin laajennettu alkuperäisestä versiosta siten, että sillä on mahdollista nuotintaa myös kokonaisia moniäänisiä teoksia, sen perusajatuksena on edelleen olla täysin ihmisen luettavissa ja soitettavissa.
Esittelynsä vuonna 1991 jälkeen abc on jatkuvasti lisännyt suosiotaan. Monissa käyttöjärjestelmissä, mukaan lukien Windows, MacOS, Linux ja Unix, toimivat ohjelmat käyttävät abc:ta syöttö- tai tulostusmuotonaan. On olemassa sekä kaupallisia että avoimen lähdekoodin abc-perustaisia ohjelmia paperinuottien tulostamiseen, melodioiden hakemiseen ja analysoimiseen tietokannoissa tai äänitiedostojen tuottamiseen.
Eräs tuoreempi abc-koodin sovelluskenttä on wikit, joihin se soveltuu hyvin helppoutensa johdosta.
Sotilasvala
Sotilasvala on lupaus, jonka varusmies antaa lakisääteisesti varusmiespalveluksen alkuvaiheessa. Jos sotilas ei halua vannoa valaa, vaihtoehtoinen lupausmenettely on sotilasvakuutus eli juhlallinen vakuutus. Ennen vannomista sotilaalle on annettava tietoa sotilaan oikeuksista ja velvollisuuksista ja kerrottava valan merkityksestä. Vala vannotaan joukko-osaston (tai vastaavan joukon) komentajan edessä ja tämän osaston lipun läsnä ollessa. Aiemmin mihinkään uskontokuntaan kuulumattomat saivat antaa vain vakuutuksen, mutta nykyinen lainsäädäntö ei tee eroa uskontokuntiin kuuluvien ja kuulumattomien välillä .
Normaalisti sotilasvala vannotaan alokas- eli peruskoulutuskauden päättyessä noin seitsemän viikon palveluksen jälkeen. Valatilaisuus järjestetään olosuhteista riippuen joko varuskunnassa tai lähiympäristön kunnassa ja siitä pyritään tekemään mahdollisimman vaikuttava maanpuolustusjuhla. Yleensä valaan kutsutaan varusmiesten omaiset, ja tilaisuuteen liittyy valaparaati, kenttähartaus, kalustoesittely sekä kenttälounas. Valan vannomisen jälkeen varusmiehet nimitetään alimpaan sotilasarvoon, jonka yleisnimitys on "sotamies" ja joka on varusmiehen aselajista riippuen esimerkiksi jääkäri, tykkimies, pioneeri, viestimies, autosotamies, lentosotamies tai matruusi. Sotilasvakuutus annetaan yleensä samana päivänä pienemmässä tilaisuudessa. Yleensä myös vakuutuksen antaneet sotilaat osallistuvat valatilaisuuteen rivissä, mutta eivät vanno valaa enää uudestaan.
Suomalaisen sotilasvalan ja -vakuutuksen kaava vahvistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1918. Tämän jälkeen kaava on kokenut vain vähäisiä kielellisiä uudistuksia. Viimeisimmässä uudistuksessa sana "miehekkäästi" korvattiin sanalla "ryhdikkäästi".
Joukko toistaa vain lihavoidut osat.
Mandariinisorsa
Mandariinisorsa "(Aix galericulata)" on pieni sorsalintu, jota tarhataan yleisesti Euroopassa. Tarhakarkulaisista on syntynyt luonnonvarainen pesimäkanta, ja Suomessa tavattujen mandariinisorsien katsotaan nykyisin olevan todennäköisesti vapaana syntyneitä. Se istuu usein puissa, mutta on muuten tavoiltaan sorsamainen.
Koiraan oranssinsävyistä höyhenpeitettä sävyttävät mustat ja valkoiset juovat. Silmän yläpuolella on valkea läikkä ja selässä on kaksi "purje"sulkaa jotka törröttävät soidinasussa pystyssä. Naaras on väriltään harmaanruskea ja muistuttaa ulkonäöltään morsiosorsanaarasta. Pituus 41–49 cm, siipien kärkiväli 65–75 cm, paino 500 g.
Koiraalla lyhyt melko vaimea "muib"-ääni. Kimeä varoitus "jib" kuuluu lentoonlähdössä. Naaraalla kumea kaakatus.
Alkuperäinen pesimäalue on Kiinassa ja Japanissa, jossa mandariinisorsat myös muuttavat talveksi etelämmäksi. Tarhakarkulaisia pesii Euroopassa.
Rantametsät ja puistot.
Soidinmenot ovat näyttävät, niihin liittyy juomista ja tanssia. Mandariinisorsaa pidetään Kiinassa ja Japanissa aviollisen uskollisuuden symbolina. Pesä on puunkolossa tai telkänpöntössä. Munia tulee 9–12 kpl.
Mandariinisorsat syövät vesikasveja, riisiä ja muita siemeniä.
Ruostesorsa
Ruostesorsa ("Tadorna ferruginea") on arojärvillä pesivä kookas sorsalintu, joita vierailee Suomessa lähes vuosittain, joskus jopa parvina.
Ruostesorsalla on ruosteenruskea vartalo, vaalean maitokahvin värinen pää, musta nokka ja pyrstö. Mustilla siivillä suuret valkeat laikut. Pituus on 62–68 cm, siipien kärkiväli 110 cm, paino 900 – 1 650 g.
Ruostesorsa pesii Kaakkois-Euroopassa ja Keski-Aasiassa. Ne muuttavat talveksi Aasian eteläosiin. Muuttomatkoillaan jotkut linnut harhautuvat Pohjois-Eurooppaan, jopa Islantiin asti. Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa liikkuu myös tarhakarkulaisia. Suomessa vuosittainen harhailija, määrät vaihtelevat vuosittain.
Avoimessa maastossa arojen järvillä.
Ruostesorsa tekee 6–16 munaa.
Kasvinosat, vilja (erityisesti hirssi), mutta myös nilviäiset, äyriäiset ja madot.
Luode (ilmansuunta)
Luode on väli-ilmansuunta, joka on pohjoisen ja lännen välissä ja kompassissa 315 asteen kohdalla.
Sana luode juontuu mahdollisesti sanasta "luoda". Luominen tarkoittaa myös alas laskemista. Luode olisi tarkoittanut näin alun perin suuntaa, jonne aurinko laskee.
Lyhytnokkahanhi
Lyhytnokkahanhi "(Anser brachyrhynchus)" on hanhilaji, jota tavataan joskus Suomessa metsähanhiparvien joukossa.
Lajilla on harmahtavanruskea höyhenpeite, siniharmaa siipien yläpinta ja vaaleanpunaiset jalat. Pyrstön yläpinnan tumma kärkivyö on hailakka ja kapeahko. Tumma, lyhyt nokka, jonka tyvessä ohut valkea raita ja keskellä vaaleanpunainen täplä. Pituus on 60–70 cm, siipien kärkiväli 120 cm, paino 2,5–3,5 kg. Vanhin tavattu yksilö on ollut 22 vuoden ikäinen.
Lyhytnokkahanhen kuvaili tieteelle ranskalainen eläintieteilijä Louis Antoine François Baillon.
Lyhytnokkahanhi pesii Grönlannissa, Islannissa ja Huippuvuorilla. Se talvehtii Isossa-Britanniassa, Saksassa ja Tanskassa, harhautuu joskus Suomeen. Maailman populaation koko on noin 280 000 yksilöä. Määritystietouden kasvaessa lyhytnokkahanhihavaintojen määrä on ollut kasvussa ja muun muassa Pohjanmaalla lajia tavataan keväisin jopa parvittain. Yleisimmin tavataan Suomessa syksyisin syys-lokakuussa ja runsaslukuisempina joukkoina kevään muuton yhteydessä huhti-toukokuussa. Lyhytnokkahanhia saatetaan Suomessa tavata myös yksittäistapauksina muiden muuttavien hanhiparvien mukana.
Lyhytnokkahanhia tavataan usein voimilla rannoilla, ja Islannin seudulla erityisesti jäähtyneillä laavakentillä.
Lyhytnokkahanhen pesä on maassa, ja valkoisia munia on noin 3–7 (yleisimmin 4 tai 5). Naaras hautoo munia 25–28 päivää. Lyhytnokkahanhen poikaset oppivat lentämään noin 56 vuorokauden kuluttua kuoriutumisestaan.
Syö vihreitä kasvinosia. Lyhytnokkahanhi laiduntaa parvina kuten muutkin hanhet. Talvehtimisalueilla se syö etenkin viljan orasta.
Sinisiipitavi
Sinisiipitavi ("Spatula discors") on pieni sorsalintu.
Sinisiipitavilla on siniharmaa pää, jossa on silmän edessä valkea raita. Lajilla on vaaleanruskea vartalo, valkea läikkä pyrstön tyvessä ja musta pyrstö. Siipiläikkä on sininen. Lennossa sinisiipitavi räpyttää siipiään kiivaasti. Pituus on 35–41 cm, siipien kärkiväli 65 cm ja paino 260–410 g.
Sinisiipitavi pesii Pohjois-Amerikan pohjois- ja keskiosissa ja muuttaa Keski- ja Etelä-Amerikkaan aina Chileen ja Argentiinaan asti. Euroopassa sitä tavataan tarhakarkulaisena tai muuttoretkien harhailijoina. Suomessa se on äärimmäisen harvinainen harhailija. Ensimmäinen havainto tehtiin keväällä 1972 Siuntion Störsvikissä. Sen jälkeen lajia on nähty Suomessa vain noin 15 kertaa.
Sinisiipitavi munii 6–15 munaa, jotka painavat noin 30 grammaa.
Sinisiipitavi syö kasveja, sekä jonkun verran vesihyönteisiä ja kotiloita.
Ruskosotka
Ruskosotka ("Aythya nyroca") on pienikokoinen ja tumma sorsalaji. Lajin nimesi Johann Anton Güldenstädt vuonna 1770.
Ruskosotka muistuttaa tukkasotkaa, mutta tukkasotkan mustat alueet ovat ruskosotkalla punertavanruskeat. Ruskosotkan alaperä on tukkasotkasta poiketen kuitenkin puhtaan valkoinen, kylki ei ole vaalea eikä päässä ole töyhtöä. Valkoinen silmä erottuu selvästi tummasta päästä. Naaras on koirasta tummempi. Pituus on 40–46 cm, siipien kärkiväli 65 cm ja paino 400–700 grammaa.
Ruskosotka ei juurikaan ääntele.
Ruskosotkan esiintymisalue on varsin hajanainen. Se pesii usealla erillisellä alueella Itä- ja Etelä-Euroopassa, Länsi- ja Etelä-Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Maailman populaation koko on noin 163 000–257 000 yksilöä. Ruskosotkan populaatio on pienentynyt sopivien vesistöjen kuivatuksen ja metsästyksen takia, ja se on uhanalaisuusluokituksessa silmälläpidettävä laji. Ruskosotka muuttaa talveksi vähän etelämmäksi pesimäalueiltaan. Suomessa laji on lähes vuosittainen suurharvinaisuus huhti–kesäkuussa. Se oli tavattu Suomessa 14 kertaa vuoteen 2010 mennessä; ensimmäisen kerran 15. toukokuuta 1959 Porvoossa, ja viimeksi huhtikuussa 2009 Haminassa.
Ruskosotka elää suorannoilla sekä rehevillä ja matalilla järvillä ja merenlahdilla.
Ruskosotka munii kerralla 6–14 munaa rantaruovikossa olevaan pesään. Naaras hautoo 25-27 vuorokautta.
Ruskosotka syö vesikasveja, hyönteisiä ja pikkukaloja.