Harry Järv
Harry Johannes Järv (27. maaliskuuta 1921 Mustasaari – 21. joulukuuta 2009 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen kirjailija, kääntäjä ja sotaveteraani. Hän oli Ruotsin kansalliskirjaston Kuninkaallisen kirjaston kirjastoneuvos ja sen virkaatekevä johtaja. Harry Järv oli syndikalisti ja anarkisti. Sotilasarvoltaan hän oli luutnantti.
Harry Järv kasvoi maanviljelijäperheessä Karperön kylässä Mustasaaressa. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Vasa Svenska Lyceumista hän lähti 18-vuotiaana merille vuonna 1939. Talvisodan puhjetessa Järv ilmottautui palvelukseen vapaaehtoisena. Jatkosodassa hän kuului ruotsinkieliseen Jalkaväkirykmentti 61:een ja osallistui partiotehtäviin vihollisen linjojen takana. 4. syyskuuta 1943 Järv haavoittui vaikeasti astuttuaan tiedustelutehtävän aikana polkumiinaan. Hän oli sen jälkeen hoidossa muun muassa Tukholmassa St. Göranin sairaalassa, eikä enää haavoittumisen jälkeen ollut täysin palveluskelpoinen. Kun aselepo solmittiin, Järv oli ehtinyt saada kolme vapaudenristiä ja kaksi vapaudenmitalia. Lisäksi hänelle puollettiin Mannerheim-ristiä, mutta itse Mannerheim hylkäsi anomuksen. Syytä tähän ei tiedetä.
Sotavuosina Järv teki useita iskuja neuvostoliittolaisten tukikohtiin. Niiden aikana hän valokuvasi tapahtumia ja kuvista on syntynyt muun muassa kirja "Permanent patrullverksamhet" (suom. "Etulinjan edessä"). Åke Lindman ohjasi sen pohjalta samannimisen elokuvan "Etulinjan edessä" vuonna 2004.
Sodassa Järv sanoi toimineensa anarkistisen ideologian mukaisena johtajana. Hän ei noudattanut armeijan käytäntöjä, vaan oli ainoastaan muodollinen johtaja, joka ei milloinkaan komentanut ketään. Järv piti miehiään tasavertaisena ja päätökset toteutettiin demokraattisesti. Hän sai toimintatavoistaan moitteita ylemmiltä upseereilta ja Järviä luonnehdittiin arvioinneissa "epäsotilaalliseksi".
Vuonna 1945 Järv auttoi asekätkentään osallistunutta eversti Alpo Marttista pakenemaan Ruotsiin, vaikka hän myöhemmin on kertonut, ettei pitänyt Marttisesta ihmisenä. Marttinen oli sota-aikana toiminut Järvin esimiehenä. Myös Järv itse oli Valpon etsimien pakolaisten joukossa.
Harry Järv sai sodan jälkeen stipendin Uppsalan yliopistoon ja asui Ruotsissa loppuelämänsä. Filosofian lisensiaatiksi Järv valmistui 1954 ja vuonna 1973 hänelle myönnettiin filosofian kunniatohtorin arvo. Järv, joka tunnetaan Franz Kafkan teosten asiantuntijana, julkaisi kirjailijauransa aikana useita esseekokoelmia, jotka ovat käsitelleet muun muassa antiikkia ja politiikkaa. Hän toimi myös suomenruotsalaisen Horisont- sekä ruotsalaisten Radix- ja Fenix-kulttuurilehtien päätoimittajana.
Järv tunnetaan työstään kirjastojen vaalijana ja niiden merkityksen korostajana. Hänen kirjalliseksi testamentikseen luonnehditussa teoksessa "Mänsklighetens minne" Järv on kuvannut kirjastoja "ihmiskunnan ainoaksi luotettavaksi ja pysyväksi muistoksi".
Järv on kertonut kiinnostuneensa anarkismista jo teini-ikäisenä luettuaan venäläisen anarkistin Pjotr Kropotkinin teoksia, kuten vuonna 1892 julkaistun "Taistelu leivästä". Merillä ollessaan hän sai vaikutteita Suomen Merimies-Unionin syndikalistisen johtajan Niilo Wällärin ajatuksista. Vuonna 1952 Järv liittyi ruotsalaiseen anarkosyndikalistiseen SAC-ammattijärjestöön, toimien muun muassa avustajana järjestön "Arbetaren"-lehdessä.