hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Heikkilän kasarmi
Heikkilän kasarmi on Turussa Pihlajaniemessä, pohjoisilta osiltaan osin Vähä-Heikkilässä sijaitseva kasarmialue. Kasarmialueen rakentaminen aloitettiin syyskesällä 1915 ja se ehdittiin tehdä miltei valmiiksi ennen kuin venäläiset joukot poistuivat Suomesta.
Alueella toimi ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjän Itämeren laivaston 2. Ilmailuprikaatin 5. lentodivisioonan toinen merilentoasema syksyyn 1917 saakka. Samana vuonna valmistunut kasarmialueen päärakennus rakennettiin Venäjän Itämeren laivaston viestipalvelun esikunta- ja kasarmirakennukseksi.
Venäjän vallankumouksen jälkeen ja Suomen itsenäistymisen myötä merilentoasema otettiin toukokuussa 1918 vastaperustettujen Suomen ilmavoimien käyttöön lentäjien, tähystäjien ja mekaanikkojen koulutuspaikaksi. Lokakuussa 1918 Lentokoulu kuitenkin siirrettiin Santahaminaan.
Kesäkuussa 1918 kasarmialueelle koottiin myös jalkaväkijoukko, joka sai myöhemmin nimen Porin Rykmentti. Rykmentin yksiköitä oli sijoitettu Turun alueella myös Sirkkalan ja Turun kasarmeille. Jatkosodan aikana Porin Rykmentin lähdettyä rintamalle kasarmialueella koulutettiin laivastojoukkoja mukaan lukien hieman yli 400 virolaisia vapaaehtoisia.
Porin rykmentin nimi muuttui vuonna 1957 Porin Prikaatiksi (PorPr), jonka viimeiset osat siirtyivät vuonna 1966 Heikkilästä Säkylään. Turun ilmatorjuntapatteristo (TurItPsto) muutti Pääskyvuoren kasarmilta alueelle vuonna 1963. Vuonna 1989 patteristo yhdistyi Toisen Erillisen Autokomppanian (2.ErAK) ja Toisen Erillisen Viestikomppanian (2.ErVK) kanssa Varsinais-Suomen Ilmatorjuntarykmentiksi (VSItR), joka lakkautettiin vuoden 2002 lopussa. Alueella toimi myös Turun Rannikkorykmentin Esikunta (TurRRE) vuosina 1986–1998 sekä Turun ja Porin Sotilasläänin Esikunta vuosina 2003–2007.
Muutaman vuoden hiljaiselon jälkeen Heikkilän kasarmialueen päärakennuksen tilat peruskorjattiin vuosien 2006–2007 aikana Merivoimien esikunnan (MERIVE) tarpeita vastaaviksi. Merivoimien esikunta siirtyi Heikkilän kasarmialueelle vuoden 2007 joulukuussa Helsingin Lauttasaaresta, ja se aloitti toimintansa päärakennuksessa vuoden 2008 alussa.
Puolustusvoimien logistiikkalaitoksen 2.logistiikkarykmentin esikunta, Merivoimien esikunta, Puolustusvoimien logistiikkalaitoksen Järjestelmäkeskuksen merijärjestelmäosasto, Lounais-Suomen aluetoimisto ja Puolustushallinnon Rakennuslaitoksen Turun palveluyksikkö toimivat Heikkilän kasarmialueen päärakennuksen tiloissa. Myös eräiden maanpuolustus- ja reserviläisjärjestöjen tilat sijaitsevat Heikkilän kasarmialueella.
Alkuperäisiä Venäjän vallan aikaisia rakennuksia on alueella säilynyt viisi tiilirunkoista rakennusta: pääkasarmi, viestiasema, kaksikerroksinen entinen asuinrakennus, huoltorakennus sekä hevos/autotalli.
Museovirasto on määritellyt Heikkilän kasarmialueen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Wilhelm Jerusalem
Wilhelm Jerusalem (11. lokakuuta 1854, Dřenice – 15. heinäkuuta 1923, Wien) oli itävaltalainen juutalainen filosofi, joka tunnetaan ennen kaikkea teoksestaan "Filosofian alkeet".
Arrows A19
Arrows A19 oli John Barnardin suunnittelema auto, jolla Arrows-talli kilpaili Formula 1 -kaudella 1998. Autoa ajoivat toista vuotta tallissa ollut Pedro Diniz ja Tyrrelliltä siirtynyt Mika Salo.
Auto oli selvästi erottuva mustan ulkokuorensa takia. Auton suurin heikkous oli sen moottori. Arrowsin tallipäällikkö Tom Walkinshaw oli ostanut Hart-moottoriyhtiön, ja näin Arrowsista tuli ensimmäinen omat moottorinsa tuottanut brittiläinen talli sitten BRM:n kaudella 1977. Hartin budjetti ei kuitenkaan ollut riittävä, jotta olisi voitu kilpailla talleja vastaan, joilla oli isot moottoritoimittajat.
A19 oli melko epäluotettava koko kauden ajan, varsinkin ensimmäisissä kilpailuissa. Erityisesti Espanjan Grand Prix, jossa sekä Diniz että Salo keskeyttivät moottoririkon takia, oli erityisen nolo tilanne tallille. Espanjaa seurannut Monacon Grand Prix oli kuitenkin menestyksekäs, sillä molemmat kuljettajat ajoivat pisteillä. Monacon lisäksi pisteille ajettiin Belgiassa, jossa Diniz ajoi viidenneksi.
Talli sijoittui valmistajien MM-sarjassa seitsemänneksi kuudella pisteellä.
Williams FW28
Williams FW28 oli Sam Michaelin, Jörg Zanderin ja Loïc Bigoisin suunnittelema auto, jolla Williams-talli kilpaili Formula 1 -sarjassa kaudella 2006. Autoa ajoivat toista kautta tallissa oleva australialainen Mark Webber, sekä GP2-sarjasta siirtynyt saksalainen Nico Rosberg. Testikuljettajana toimi Alexander Wurz. Autossa oli Bridgestonen renkaat, Carbonin jarrut ja se käytti Petrobrasin ja Castrolin valmistamia poltto- ja voiteluöljyjä. Autossa oli Cosworthin moottorit, koska Williams menetti moottorit.
FW28 julkistettiin 27. tammikuuta 2006. Autolla ei saavutettu yhtään paalupaikkaa, mutta yksi kilpailun nopein kierros. Voittoja tai palkintosijoja ei saavutettu ainuttakaan. Pisteitä autolla kerättiin 11 ja ne oikeuttivat valmistajien MM-sarjassa kahdeksanteen sijaan.
Kiikelin hylky
Kiikelin hylky on Oulun kauppatorin edustalla sijaitsevan Kiikelin saaren rannasta Oulujoen suistosta paikannettu puisen aluksen hylky. Hylky löydettiin 16. toukokuuta 2000 puistotöihin liittyvien uimarannan ruoppausten yhteydessä. Ruoppausjätteen mukana pohjasta oli noussut puisen aluksen kylkikaari sekä kuusi metriä pitkä kölin osa.
Pohjan sukellustutkimuksissa löydettiin kaivinkoneen irrottamia runko- ja laudoitusosia, ja pohjamudan alta löydettiin lisää puisen aluksen rakenteita. Mutaa poistettiin rakenteiden päältä vesisuihkuilla, mutta vain osia hylyn rakenteista saatiin esiin. Tutkimuksissa saatiin kuitenkin esille noin seitsemän metrin matkalla yhtenäistä laudoitusta, mutta hylyn kokonaispituutta ei kyetty määrittelemään. Aluksen rungon leveys oli mittausten mukaan noin 6,5 metriä, ja sen perusteella aluksen koko pituudeksi arvioitiin noin 20 metriä.
Hylyn osat olivat havupuuta, enimmäkseen mäntyä, jonka perusteella aluksen alkuperä on jokin Itämeren pohjoisosan valtio. Rungon rakenteen ja laudoituksen perusteella alus ajoitettiin alustavissa tutkimuksissa 1600–1800-luvulle. Ajoittamisessa käytettäviä esinelöytöjä ei tehty.
Joensuun yliopiston dendrokronologian laboratoriossa tehtyjen tutkimusten perusteella laivan rakentamiseen käytetyt puut on kaadettu 1600-luvun jälkipuolella. Tarkemmissa puuaineksen tutkimuksissa on todettu, että alus on rakennettu 1670–1680-lukujen vaihteessa kaadetuista puunrungoista. Joensuun yliopiston tutkijan mukaan alus on rakennettu Pohjanmaan rannikolla, sillä puunäytteiden lustosarjat vastaavat pohjalaista näytemateriaalia. Täten hylky kuuluu Suomen vanhimpiin kotimaisena pidettäviin laivanjäännöksiin.
Hylky sijaitsee Hahtiperän–Pokkitörmän alueella Kaupunginojan tuntumassa. 1700-luvun alussa kaupungin satama sijaitsi hylyn löytöalueella. Tuona aikana rahtimiehet jättivät kaupungin satamaan useita huonokuntoisia laivoja lahoamaan. Ajelehtivat ja uponneet alukset määrättiin poistettavaksi uhkasakon nojalla, mutta kun sekään ei auttanut, kaupunki siivotutti hylkyjen omistajilla hylyt pois. Kiikelin hylky saattaa olla eräs satamaan lahoamaan jätetyistä aluksista, joka on sittemmin siirretty lahoamaan hylyn löytöpaikalle.
Axelle Red
Axelle Red (oik. Fabienne Demal, s. 15. helmikuuta 1968 Hasseltissa, Flanderissa, Belgiassa) on belgialainen laulaja-lauluntekijä. Huolimatta flaamilaisista sukujuuristaan hän laulaa ranskaksi ja on tehnyt myös yhden espanjankielisen albumin. Red on saavuttanut suurta suosiota etenkin Belgiassa ja Ranskassa. Hänen musiikkityylinsä vaihtelee jazzista pianoballadeihin. Vuonna 2006 Ranskan kulttuuriministeriö myönsi Redille "Ordre des Arts et des Lettres" -kunniamerkin.
Axelle Red on koulutukseltaan lakimies isänsä tavoin, mutta tunsi enemmän vetoa musiikkiin, joka oli hänen pianistiäitinsä intohimo. Redin ensimmäinen albumi "Sans plus attendre" myi 500 000 kappaletta pelkästään Belgiassa, ja kappaleesta "Sensualité" tuli läpimurtohitti Ranskassa.
Axelle Redin ja Youssou N'Dourin esittämä "Do You Mind If I Play?", englanninkielinen versio kappaleesta "La cour des grands", oli vuoden 1998 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuiden virallinen kappale.
Ahokirkiruoho
Ahokirkiruoho ("Gymnadenia conopsea" var. "conopsea") Euroopassa ja Aasiassa tavattava kämmekkälaji. Suomessa sitä tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa. Laji on taantunut Suomessa voimakkaasti ja on rauhoitettu Oulun läänin eteläpuolella.
Ahokirkiruoho on punakirkiruohon yksi muunnos. Toinen Suomessa tavattava lajin muunnos on hennompikokoinen lettokirkiruoho (var. "lapponica").
Tanakkavartinen ahokirkiruoho kasvaa 30–50 cm korkeaksi. Kasvin juurimukulat ovat liuskaisia. Lehdet ovat vajaan senttimetrin levyisiä, 5–20 cm pitkiä, tasasoukkia ja täplättömiä. Kukinto on tasapaksu, tiheä tähkä, jossa kukkia on 30–50 kappaletta. Kukat ovat tuoksuvia, aniliininpunaisia tai harvoin valkoisia. Kukan huuli on matalaan kolmiliuskainen, kannus pitkä ja hoikka. Ahokirkiruoho kukkii kesä-elokuussa.
Muista Suomessa kasvavista kämmekkälajeista ahokirkiruoho muistuttaa maariankämmekkää, mutta sen kukista ja lehdistä puuttuvat maariankämmekälle ominaiset pilkut.
Ahokirkiruohon pölyttäjinä toimivat kimalaiset ja perhoset.
Punakirkiruohon muunnoksia tavataan laajalla alueella, joka ulottuu Irlannista ja Ranskasta itään läpi Euroopan ja Venäjän keskiosien Kiinaan ja Japaniin saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Italiaan ja Kreikkaan, ja pohjoisessa Pohjois-Skandinaviaan. Punakirkiruohon muunnosten esiintymien levinneisyyttä Suomessa ei tunneta tarkkaan. Yleisesti voi kuitenkin todeta että ahokirkiruohoa tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa lettokirkiruohon levinneisyysalueen painottuessa Pohjois-Suomeen. Aikaisemmin varsin yleinen ahokirkiruoho on tavallinen enää paikoin Ahvenanmaalla ja Itä-Suomessa.
Ahokirkiruoho kasvaa kalkkipitoisessa maassa valoisilla paikoilla. Tyypillisiä kasvupaikkoja ovat ahot ja laitumet sekä kuivahkot niityt. Vielä 1800–1900-lukujen taitteessa ahokirkiruoho oli yleinen kämmekkä. Laji on sittemmin voimakkaasti taantunut ahojen ja muiden kasvupaikkojen vähennyttyä perinteisen laidunnuksen, niiton ja kaskeamisen loppumisen myötä.
Kiikeli
Kiikeli on saari Oulujoen suiston etelärannalla Oulun Kauppatorin rannassa. Se sijaitsee Oulun kaupunginkirjaston ja Oulun kaupunginteatterin päärakennusten eteläpuolella Meritullin osa-alueella Pokkisen kaupunginosassa.
Saaressa sijaitsee nykyisin Kiikelinrannan asuinalue sekä vuonna 1999 perustettu Meritullin venesatama. Venesatamaan johtaa Kiikelinsilta-niminen katu. Saaren pohjoisosa sekä sen pohjoispuolella sijaitseva Elban pikkusaari ovat Kiikelinpuistoa, joka valittiin Vuoden ympäristörakenteeksi 2002. Kiikelinsaarta ja mannerta erottava kanava on ruopattu Kiikelinrannan asuinalueen rakennustöiden yhteydessä 1900-luvun lopulla.
Aiemmin Kiikelissä sijaitsi Oulun Merenkävijäin ja Oulun Purjehdusseuran purjehduskeskus. Purjehduskeskuksen venehalli veneineen tuhoutui tulipalossa vuonna 1972. Venehalli oli rakennettu saarelle vuonna 1960. Saarella on sijainnut myös kaupungin omistama, vuonna 1889 käyttöön otettu höyrykonekäyttöinen sähkövoimalaitos, joka tuotti sähköä kaupungin katuvalaistukseen.
Kiikelin saaren rannasta on löydetty 1600–1700-lukujen vaihteessa uponnut laivanhylky, niin sanottu Kiikelin hylky.
Keväällä 2007 Kiikeli nousi otsikoihin Oulun kaupungin Teknisen lautakunnan ilmoitettua kaavailuistaan sulkea saarella sijaitseva julkinen Kiikelipuisto kesäaikana lähinnä viikonloppuöiksi. Hanke herätti laajaa keskustelua lehdistössä ja Internetin keskustelupalstoilla.
Lettokirkiruoho
Lettokirkiruoho ("Gymnadenia conopsea" var. "lapponica") Euroopan ja Aasian pohjoisilla alueilla ja vuoristoseuduilla tavattava kämmekkämuunnos. Suomessa se on rauhoitettu Oulun läänin eteläpuolella.
Lettokirkiruoho on punakirkiruohon yksi muunnos. Toinen Suomessa tavattava lajin muunnos on suurempikokoinen ja runsaskukkaisempi ahokirkiruoho (var. "conopsea").
Lettokirkiruoho on pienempi ja hennompi kuin ahokirkiruoho, ja kasvaa 15–30 senttimetriä korkeaksi. Kasvin juurimukulat ovat liuskaisia. Lehdet ovat tasasoukkia, vajaan senttimetrin levyisiä, 5–20 cm pitkiä ja täplättömiä. Kukinto on tiheä, tasapaksu tähkä, jossa on kukkia 15–20 kappaletta. Kukat ovat tuoksuvia, vaaleanpunaisia tai harvoin valkoisia. Kukan huuli on lähes ehyt, kannus pitkä ja hoikka. Lettokirkiruoho kukkii kesä-elokuussa.
Muista Suomessa kasvavista kämmekkälajeista lettokirkiruoho muistuttaa maariankämmekkää, mutta sen kukista ja lehdistä puuttuvat maariankämmekälle ominaiset pilkut.
Muiden kirkiruohojen tapaan lettokirkiruohon pölyttäjinä toimivat kimalaiset ja perhoset.
Punakirkiruohon muunnoksia tavataan laajalla alueella, joka ulottuu Irlannista ja Ranskasta itään läpi Euroopan ja Venäjän keskiosien Kiinaan ja Japaniin saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Italiaan ja Kreikkaan, ja pohjoisessa Pohjois-Skandinaviaan. Punakirkiruohon muunnosten esiintymien levinneisyyttä Suomessa ei tunneta tarkkaan. Yleisesti voi kuitenkin todeta että lettokirkiruohoa tavataan Pohjois-Suomessa, kun taas ahokirkiruohon levinneisyysalue painottuu Pohjois-Suomeen. Oulun ja Lapin lääneissä lettokirkiruoho on paikoin yleinen.
Lettokirkiruoho kasvaa kalkkipitoisessa maassa kosteilla, valoisilla paikoilla kuten letoilla ja tunturi- ja puronvarsiniityillä.
White Plainsin taistelu
White Plainsin taistelu käytiin Yhdysvaltain vapaussodassa 28. lokakuuta 1776 Yhdysvaltain armeijan ja Ison-Britannian armeijan välillä White Plainsissä 30 km New Yorkista koilliseen.
Brittien ylipäällikkö, kenraali Howe oli Harlemin taistelun jälkeen vakiinnuttanut brittien asemat Manhattanilla ja sen välittömässä ympäristössä Washingtonin vetäytyessä kauemmaksi New Yorkista lähelle White Plainsin kylää. Amerikkalaisilla oli kuitenkin hallussaan Fort Washingtonin linnoitus Manhattanin rannalla ja Leen linnoitus Hudsonjoen vastarannalla, joissa oli yhteensä yli 6 000 sotilasta.
Taistelussa britit hyökkäsivät jakautuneena kahteen hyökkäyskärkeen ja päivän kestäneiden taistelujen jälkeen amerikkalaisten oli peräydyttävä. Kenraali Howe ei kuitenkaan huonon sään vallitessa käyttänyt tilaisuutta hyväkseen ja amerikkalaiset vetäytyivät tykkitulen katveessa 1. marraskuuta 1776 pohjoiseen. Amerikkalaisten valmistautuessa uuteen, pahaenteiseltä vaikuttavaan taisteluun he hämmästyksekseen huomasivatkin brittien vetäytyvän takaisin Manhattania kohti.
Kummerin testi
Kummerin testillä voidaan matematiikassa tutkia annetun positiivitermisen sarjan hajaantumista. Olkoon formula_1 positiiviterminen sarja ja formula_2 jono positiivisia reaalilukuja. Olkoon
Tällöin jos
Kummerin testi on yleisempi kuin Bertrandin testi, juuritesti, Gaussin testi ja Raaben testi.
Sääskenvalkku
Sääskenvalkku ("Malaxis monophyllos" syn. "Achroanthes monophyllos", "Microstylis monophyllos") on pienikokoinen ja vihreäkukkainen kämmekkälaji. Sitä tavataan laajalla alueella Euraasiassa. Suomessa lajia on luokiteltu vaarantuneeksi (VU) ja on rauhoitettu koko maassa. Sääskenvalkku on Suomen luonnonsuojeluasetuksessa erityisesti suojeltava laji.
Monivuotinen sääskenvalkku kasvaa 10–25 cm korkeaksi. Varren tyvessä on sipulinmuotoinen paksunnos. Leveänsoikeita, ohuita, monisuonisia ja 2–7 cm pitkiä lehtiä on yksi, joskus kaksi aivan maanrajassa. Kukinto on pitkä, tähkämäinen ja monikukkainen. Pienet kukat ovat kellanvihertävän valkeat, kukkien huulet ovat kääntyneet ylöspäin ja ne ovat kannuksettomia. Kukkien kehälehdet ovat kapeita. Sääskenvalkku kukkii kesä-heinäkuussa. Kukat pysyvät kukinnossa vielä kuihduttuaan, mutta muuttuvat solukon kuollessa melkein valkoisiksi.
Sääskenvalkun juurisienen on arveltu olevan myös lepän juurisieni tai loinen.
Sääskenvalkun voi sekoittaa pienempikokoiseen suovalkkuun ("Hammarbya paludosa"), jolla kuitenkin on yleensä kaksi paksua lusikkamaista lehteä.
Sääskenvalkku on pohjoinen ja mantereinen kasvi. Hyvin hajanainen levinneisyysalue ulottuu Norjasta ja Alpeilta itään Japaniin saakka. Pohjois-Amerikassa tavataan sääskenvalkun muunnosta (var. "barchypoda"). Suomessa sääskenvalkkua on kasvanut harvinaisena siellä täällä Etelä-Lapista Ahvenanmaalle, mutta se on taantunut. Nykyisin sitä on Etelä- ja Keski-Suomessa toistakymmentä esiintymää. Vahvin keskittymä sääskenvalkulla Kemin, Keminmaan, Tervolan ja Tornion alueelta, jolta tunnetaan yli 50 esiintymää.
Sääskenvalkku on kalkinvaatija. Suomessa se kasvaa kosteilla, runsasravinteisilla ja puolivarjoisilla lettosoilla, lähteiden luona, tervaleppäluhdissa ja kalkkikallioniityillä. Tilapäisesti lajia saattaa tavata kosteissa kaivannoissa kuten ojissa. Sääskenvalkun kasvupaikat ovat vähentyneet kosteikkojen kuivattamisen ja kallioiden louhinnan takia. Myös karjan metsälaiduntamisen loppumisen arvellaan vähentäneen lajin kasvupaikkoja, koska maapohja ei rikkoonnu laidunnuksen seurauksena.
Laitakarin hylky
Laitakarin hylky eli "Laitakarin malmihylky" on puurakenteisen purjealuksen hylky Oulun edustalla Hailuodon pohjoispuolella sijaitsevan Laitakarin saaren lähistöllä. Se tuli meriarkeologien tietoon vuonna 1980 oulunsalolaisen kalastajan ilmoitettua sukellusseura Oulun Vesimiehille troolien juuttuneen kiinni puisiin rakenteisiin. Hylky on muinaismuistolain suojelema niin kutsuttu museohylky ja sen tutkimisesta vastaa Pohjois-Pohjanmaan museo.
Hylky lepää noin kahdentoista metrin syvyydessä partaitaan myöten pohjamutaan hautautuneena, ainoastaan keulaosa kohoaa noin kaksi ja puoli metriä pohjan yläpuolelle. Löytöhetkellä hylky oli huonokuntoinen, muun muassa takila ja mahdolliset kansirakenteet puuttuivat kokonaan. Vesimiesten sukeltajat kartoittivat aluksen alustavasti jo löytökesänä, ja hylkyä on tutkittu Pohjois-Pohjanmaan museon meriarkeologisena pääkohteena vuosina 1986–1991.
Aluksen kokonaispituus on ollut noin 22,5–23 metriä ja suurin leveys noin seitsemän metriä. Aluksen peräosa oli revennyt ja peräranka peräpeileineen katkennut ja kaatunut pohjalle. Takilaa tai mastoja ei ole paikannettu, mutta hylystä on löydetty takilan osia, muun muassa pylpyröiden pyöriä. Aluksen majoitustilat ja keittiö ovat sijainneet aluksen peräosassa, josta on löydetty tiiliä sekä keittiöesineitä. Esinelöytöjä on tehty vain vähän, ja niihin kuuluvat muun muassa valurautainen kolmijalkapata sekä paistinpannu, pulloja, lasipikari, nappeja, sekä sahan ja kengän jäänteet. Hylystä on löydetty yksi ainoa raha, ruotsalainen neljänneskillingin kolikko vuodelta 1803.
Hylky on ollut uppoamishetkellä rautamalmilastissa, ja sieltä on löydetty runsaasti särmikkäitä kivenlohkareita muistuttavia malmilohkareita. Malmi on Oulun yliopiston kivimuseon arvion mukaan peräisin Keski-Ruotsin kaivoksista, josta sitä 1800-luvulla kuljetettiin Perämeren rannikolla sijaitseviin sulattamoihin.
1800-luvulla Pohjois-Suomessa ei tiettävästi ole ollut vuorimalmia käyttänyttä rautateollisuutta, joten tunnistamaton hylky lienee ruotsalainen alus, joka on joskus 1800-luvun puolivälissä harhautunut Pohjanlahden itärannalle ja uponnut.
Helsingin Aivotutkimuskeskus
Helsingin Aivotutkimuskeskus ( eli HBRC) oli Suomen Akatemian vuosiksi 2002-2007 nimeämä tieteen huippuyksikkö, jonka tarkoituksena oli selvittää oppimisen, muistin, tarkkaavaisuuden, emootioiden ja kielen perustaa aivoissa. Yksikköä johti akatemiaprofessori Risto Näätänen. Huippuyksikköön kuului kuusi laboratoriota Helsingin yliopistosta, TKK:lta ja HUS:sta. Sen keskeinen mittauspaikka oli Meilahden sairaalassa sijaitseva BioMag-laboratorio.
Thrashcore
Thrashcore (usein myös fastcore) on nopeatempoinen hardcore punkin alalaji, joka syntyi 1980-luvun alulla. Thrashcore on jonkinlainen hardcore punkin ja D-beatin yhdistelmä, jossa käytetään blast beatia. Kappaleet voivat olla hyvin lyhyitä ja thrashcore on monin eri tavoin epäsointuisempaa ja vähemmän metallisempaa, kuin grindcore. Kuten hardcore punkin, myös thrashcoren sanoitukset ovat useimmiten kantaa ottavaa ja antimilitaristisia. Thrashcore liitetään vahvasti rullalautailijoiden kulttuuriin.
Thrashcore on kehittynyt hardcore punkista ja D-beatista. Thrashcoren syntyyn on vaikuttanut vahvasti hardcore punk yhtyeet, kuten D.R.I. ja Lärm. Kuitenkin jo 1980-luvulla tiettyjä tavallista nopeampia ja aggressiivisempia hardcore punk -yhtyeitä kutsuttiin thrashcoreksi. Termiä "thrash" käytettiin myös synonyyminä hardcore punkin kanssa. Kun D.R.I.:n myötä hardcore punkista tuli nopeampaa, termit alkoivat erottua toisistaan. Thrashcore on lähellä hardcore punkia ja crossover thrashia.
Eskola (Kotka)
Eskola on Kotkan kaupunginosa entisen Kymin kunnan ja Karhulan kauppalan keskustan Helilän pohjoispuolella. Pohjoisessa kaupunginosa rajoittuu Korkeakoskeen, lännessä Kymijoen Korkeakoskenhaaraan ja idässä Ristinkallioon. Eskola kuului Kymin kuntaan vuoteen 1950 saakka ja Karhulan kauppalaan vuoteen 1976 saakka. Asukkaista suurin osa (721) asuu Alahovin kerrostalo- ja rivitaloalueella, joka on rakennettu pääosin 1970-luvulla. Muilta osin Eskola on maaseutumaista, vanhaa omakotitaloaluetta. Alahovin ja muun Eskolan alueella on yhteensä 1 211 asukasta.
Eskolassa toimii päiväkoti sekä toinen Kotkan kunnallisista vanhusten laitoshoitopaikoista, Eskolan palvelukeskus. Alahovin alueella sijainneet lähikauppa ja kioski on lopetettu. Lähimmät vastaavat palvelut ovat saatavissa Karhulasta noin 1,5 kilometrin matkan päästä. Eskolan länsireunalla sijaitsevalla Kymijoen Korkeakoskenhaaralla on mahdollisuus kalastukseen soutu-uistelemalla.
Eskolan länsiosasta Karhulantien pysäkeiltä on päivittäiset paikallisliikenneyhteydet Kotkansaarelle ja Karhulaan, sekä arkipäivisin myös Laajakoskelle. Itäosasta Hurukselantien pysäkeiltä on arkisin paikallisliikenneyhteydet Karhulaan sekä kaukoliikenteen bussiyhteydet Hurukselan kautta Kouvolan Inkeroisiin. Suomen ainoa yksityinen rautatie, Karhulan–Sunilan rautatie, kulkee Eskolan halki.
BioMag-laboratorio
BioMag-laboratorio on TKK:n, Helsingin yliopiston ja HUS:n yhteinen tutkimusyksikkö.
Se on todennäköisesti maailman monipuolisimmin varustettu biomagneettisiin menetelmiin perustuva laboratorio. Laboratoriossa on Elekta Neuromag Oy:n valmistama 306-kanavainen MEG-laite aivotutkimusta varten, 99-kanavainen MKG-laite, Nexstim Oy:n kehittämä navigoitu aivostimulaatiolaite (Navigated Brain Stimulation eli NBS) sekä Aalto-yliopiston lääketieteellisen tekniikan ja laskennallisen tieteen laitoksen  kehittämä NIRS-laite  aivotutkimusta varten.
Megapoli
Megapoli on metropolialue, jonka väkiluku on yli kymmenen miljoonaa ihmistä. Monesti käsitettä käytetään alueesta, jonka väentiheys ylittää tietyn rajan – rajana pidetään useimmiten 2 000 asukasta neliökilometrillä. Megapoli voi olla yksi metropolialue tai useiden metropolialueiden konurbaatio (kuten Yhdysvaltain itärannikon BosWash tai Saksan Rein-Ruhr).
Vuonna 1950 vain New Yorkin väkiluku ylitti kymmenen miljoonan ihmisen rajan. Nykyään megapoleja on pitkälti yli kaksikymmentä ja määrän odotetaan vain nousevan tulevaisuudessa kehitysmaiden kaupungistuessa. Nykyään suurin osa maailman megapoleista sijaitsee kehitysmaissa. Maailman suurin megapoli on Tokio, jonka suurkaupunkialueella asuu yli 36 miljoonaa ihmistä.
Aalto-yliopiston urheiluseura
Aalto-yliopiston urheiluseura (AaltoUS, vuoteen 2010 asti Polyteknikkojen urheiluseura, PUS) oli vuonna 1903 perustettu urheiluseura. Seura oli helsinkiläinen ja toimi Aalto-yliopiston (vuoteen 2010 asti Teknillisen korkeakoulun) urheiluseurana.
Seuran nimi oli aluksi Polyteknikkojen voimistelu- ja urheiluseura, joka kuitenkin myöhemmin lyheni Polyteknikkojen urheiluseuraksi. Lajeina olivat vuosien varrella muun muassa voimistelu, hiihto, luistelu, jalkapallo, futsal, koripallo, salibandy, lentopallo ja jääpallo.
Jääpallossa seura saavutti kaksi ensimmäistä Suomen mestaruutta vuosina 1908 ja 1909. Vuonna 1908 se voitti loppuottelussa HIFK:n 8–3 ja seuraavana vuonna lukemin 6–4. Vuonna 1910 seura ylsi hopealle, kun se hävisi loppuottelun IFK:lle maalein 4–12. Jalkapallossa seura selvisi Suomen-mestaruuskilpailuissa vuonna 1908 loppuotteluun, jonka se hävisi Sportklubben Unitasille maalein 1–4. Seuraavana vuonna seura voitti SM-loppuottelussa HIFK:n lukemin 4–0. Seura voitti myös yleisurheilun SM-kisojen yhteydessä pidetyn jalkapalloturnauksen vuonna 1907.
Pesäpallossa PUS osallistui 1930-luvulla moniin turnauksiin, esimerkiksi ”Pikkumailaan”, joka oli tarkoitettu 2-luokan joukkueille, ts. ei-mestaruussarjalaisille. Joukkue voitti turnauksen 1930 ja 1931. Myös akateemisen Suomen mestaruuden Teknillinen korkeakoulu onnistui joitakin kertoja voittamaan.
Amerikkalaisessa jalkapallossa seura tunnettiin nimellä Poli. Poli voitti lajin Suomen mestaruuden vuonna 1980. Amerikkalaisen jalkapallon toiminta eriytyi vähitellen omaksi urheiluseuraksi FT Scotchiksi.
Yhdistys purkautui 17. helmikuuta 2015.
Pesäjuuri
Pesäjuuri ("Neottia nidus-avis") on eurooppalainen lehtivihreätön kämmekkälaji. Suomessa sitä tavataan harvinaisena maan eteläosista. Laji on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Vanhassa kirjallisuudessa lajin suomalaiseksi nimeksi mainitaan usein linnunpesäjuuri.
Pesäjuuri on lehtivihreätön, väritykseltään yleensä vaaleanruskea tai kellertävä, joskus jopa lähes valkoinen. 10–30 senttimetrin korkuista tanakkaa vartta ympäröivät suomumaiset lehdet. Varren päässä olevassa tiiviissä kukinnossa on usein yli kymmenen ruskehtavaa kukkaa. Kukka on noin sentin levyinen ja kannukseton. Kukan tyvi on maljamainen ja kärki kaksiliuskainen. Pesäjuuri kukkii kesä-heinäkuussa. Kukat tuoksuvat melko voimakkaalle, makean ummehtuneelle. Kukinta on kuitenkin hyvin epäsäännöllistä, ja laji voi kukkia maansisäisenäkin.
Kasvi on saanut nimensä (sekä suomalaisen että tieteellisen) maan alla kasvavasta maavarresta, jota ympäröi tiuha versojuuristo, jonka voi kuvitella muistuttavan linnun pesää. Kasvin kukittua maavarsisto kuolee, mutta osa juurista voi jatkaa kasvin elämää muodostamalla kärkiinsä itusilmuja.
Koska pesäjuuri ei yhteytä, se elää täysin juurisienensä ("Rhizoctonia neottiae") avulla saamastaan ravinnosta. On epävarmaa, hyötyykö juurisieni tästä suhteesta vai onko pesäjuuri vain sienensä loinen. Kasvi kasvaa aina puiden läheisyydessä, ja ilmeisesti sen juurisieni elää symbioosissa puiden juurien kanssa.
Maailmanlaajuisesti ajatellen pesäjuuri on lähinnä eurooppalainen laji, mutta sitä tavataan myös Kaukasuksen alueelta. Lajia tavataan melko yleisenä erityisesti Keski- ja Itä-Euroopan lehdoista. Itään päin lajia tavataan pitkälle Venäjälle. Pohjoisessa lajin esiintymisalue ulottuu Norjan, Ruotsin ja Suomen keskiosiin. Kaukoidässä esiintyy lajin muunnos "N. nidus-avis" var. "manshurica".
Suomessa pesäjuuri on eteläinen laji. Kasviin törmää useimmin Ahvenanmaalla, mutta sitä löytyy myös muun muassa useista paikoista Varsinais-Suomesta ja Uudeltamaalta. Esiintymisalueen pohjoisraja kulkee Pohjois-Hämeessä, Pohjois-Savossa ja Pohjois-Karjalassa. Pohjoisin tunnettu pesäjuuren kasvupaikka Suomessa on Kuopiossa, josta laji lienee kuitenkin hävinnyt.
Suomessa pesäjuurta tavataan multavissa ja ravinteisissa lehdoissa, lehtokorvissa ja lehtomaisissa metsissä, joihin kiertyy runsaasti kariketta. Etelämpänä Euroopassa sitä tavataan tyypillisesti hämärissä pyökkimetsissä, jossa se on usein ainoa kesällä kukkiva kasvi. Kasvi on kalkinsuosija.
Sophia Maria
Sophia Maria (myös kirjoitusasu Sofia Maria käytössä) oli hollantilainen koffitakiloitu purjealus, joka rakennettiin Friisinmaalla vuonna 1840 rotterdamilaiselle laivanvarustamolle. Alus siirtyi edelleen friisinmaalaiselle Zeilmaker & Co. -yhtiölle vuonna 1857. Aluksen kotisatama oli Harlingen. Alus oli noin 27 metriä pitkä, hieman yli kuusi metriä leveä ja lähes viisi metriä syvä. Aluksen keula oli tylpänpyöreä.
30. kesäkuuta 1859 alus lähti Hullista Englannista painolastissa kohti Oulun satamaa, tarkoituksenaan noutaa oululaiselta Bergbomin kauppahuoneelta tervalasti. Alus saapui Perämerelle heinäkuun puolessa välissä ja joutui myrskyyn. Myrskyn vuoksi se ei saanut luotsia, ja luoviessaan myrskyssä Hailuodon pohjoispuolella 19. heinäkuuta se törmäsi karille lähellä Kattilankallan saarta ja upposi nopeasti. Aluksen seitsenhenkinen miehistö pelastui laivaveneellä, mutta joutui hylkäämään haaksirikkoutuneen aluksen niin nopeasti, ettei se ehtinyt pelastaa juurikaan esineistöä.
Aluksen hylky löytyi heinäkuussa 1973, kun kellolainen kalastaja ilmoitti troolin tarttuneen kiinni vedenalaiseen puurakenteiseen esteeseen. Paikka sijaitsi Kattilankallan saaren länsipuolella, ja väylätöissä olleet sukeltajat löysivät ilmoitetulta paikalta puisen laivanhylyn. Arkistojen perusteella alus tunnistettiin "Sophia Mariaksi".
Museovirasto antoi hylyn tutkimisoikeuden Pohjois-Pohjanmaan museolle, joka yhteistyössä Oulun Meripelastusseuran sukellusjaoksen sukeltajien kanssa aloitti hylyn tutkimukset. Myöhemmin sukellustutkimukset suoritti vasta perustettu Oulun Vesimiehet ry.
Koska alus oli uponnut nopeasti, hylystä löydettiin runsaasti esineistöä, muun muassa liitupiippuja, savi- ja lasipulloja, runsaasti astioita, keittiöesineistöä, merimiesten henkilökohtaisia tavaroita, laivan varusteita ja tarvikkeita, kupari- ja rautapatoja ja -pannuja. Merimiehille kuuluneita esinelöytöjä olivat muun muassa piiput, nuuskarasia, sateensuojan jäänteet, sinettileimasin, puinen kenkäpari sekä nahkajalkineiden jäänteet. Rahoja löydettiin yhdeksän kappaletta, eriarvoisia kupari- ja hopeakolikoita eri maista. Laivan tarvikkeita oli runsaasti, muun muassa laivakello, kompassi, kaukoputket, kaksi lyijyluotainta, tiimalasit, lyhdyt, työkalut, aseet ja takilan osat. Suurin osa tunnistetuista esineistä on peräisin aluksen reitin varrelta Alankomaista, Englannista ja Saksasta.
Pohjois-Pohjanmaan museossa on "Sophia Marian" hylystä nostetuista esineistä koottu pysyvä näyttely, johon kuuluu myös hylyn pienoismalli.
BosWash
BosWash (myös Bosnywash, Boshington tai vain yksinkertaisesti Itärannikon megalopoli) on Yhdysvaltojen koillisen itärannikon suurkaupunkialueiden konurbaatiosta ja megalopolista käytetty nimitys. Megalopoli kulkee rannikkoa pitkin Bostonista aina Washingtoniin, mistä se on saanut nimensäkin. Megalopolin muita suuria kaupunkeja ovat muun muassa Providence, New York, Philadelphia ja Baltimore.
Lapatossu (elokuva)
Lapatossu on Toivo Särkän ohjaama vuonna 1937 ensi-iltansa saanut ensimmäinen Lapatossu-elokuva. Elokuva kertoo kansantarinoihin pohjautuvasta hahmosta Lapatossusta.
Elokuvassa rakennetaan rautatietä Turusta, Tampereen kautta Vaasaan. Muuan työmies, Lapatossu nimeltään, tuli kuuluisaksi kekseliäänä laiskajaakkona. Lapatossulla oli myös tomppeli aisapari Vinski. Laurilan leskiemännän (Siiri Angerkoski) takia radan rakentaminen ei sujunutkaan hyvin, sillä hän ei antanut lupaa rakentamiseen. Mutta Lapatossu ehti juuri parahiksi hätiin. Samaan aikaan Laurilan tyttärellä on rakkaussuhteita Heikki Heloheimon ja insinööri Tarkan kanssa.
Jo aikalaisarvioissa todetaan Aku Korhosen ansiot elokuvan kantavana voimana. Myöhemmässä kritiikissä Pertti Avola (Helsingin Sanomat) toteaa, että Lapatossu-huumori ei toimisi enää vuosikymmeniä myöhemmin ilman Korhosta, joka on taitavin silloisista suomalaisista komedianäyttelijöistä. Yleisestikin on todettu "Lapatossu"-elokuvien toimivan Korhosen loistavien koomikonkykyjen varassa. Arto Pajukallio pitää kuitenkin ohjausta väkinäisenä, mutta Korhonen Lapatossuna saa häneltäkin kiitosta leppoisana, tarvittaessa nokkelana veijarina. Myös Lapatossun kaveria Vinskiä näyttelevä Kaarlo Kartio saa Avolalta luonnehdinnan "mainio".
Graham Rix
Graham Rix (s. 23. lokakuuta 1957) on englantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen laituri. Hän toimii valmentajana Glenn Hoddlen akatemiassa Espanjassa.
Graham Rixin jalkapalloura alkoi lontoolaisessa Arsenalissa 1974. Hän teki debyyttinsä kolmisen vuotta myöhemmin Leicester Cityä vastaan huhtikuussa 1977. Rix teki ottelun avausmaalin ja päävalmentaja Terry Neill nosti Rixin heti avauskokoonpanoon. Rix oli joukkueensa avainhahmoja yhdessä Liam Bradyn kanssa kun Arsenal eteni FA Cupin finaaliin 1978, 1979 ja 1980. Arsenal onnistui voittamaan vain vuoden 1979 finaalin, kun Manchester United kaatui finaalissa 3–2.
Kaudella 1979–1980 Arsenal eteni Cup-voittajien cupin loppuotteluun Valenciaa vastaan. Rix oli ottelun antisankari epäonnistumalla rangaistuspotkukilpailussa. Arsenal hävisi näin ollen ottelun. Rix oli vähällä jättää seuran jo kesällä 1980 kun Liam Brady siirtyi Juventukseen, mutta Rix kuitenkin jäi ja nousi seuran kapteeniksi 1983.
Akillesvaiva pilasi Rixin pelit 1980-luvun puolivälissä ja hän putosi pois avauskokoonpanosta. Rix haki uutta nostetta uralleen pelaamalla lainalla Brentfordissa kauden 1987–1988. Rix ennätti pelata Arsenalissa 464 ottelua ennen lähtöään 1988. Rix siirtyi ensin ranskalaiseen SM Caeniin ja sieltä 1991 Le Havreen. Rix pelasi vielä kauden 1992–1993 skotlantilaisessa Dundeessa ennen peliuransa päättämistä.
Rix aloitti kesällä 1993 entisen seuransa Arsenalin paikallisvastustaja Chelsean nuorisojoukkueen valmentajana. Loukkaantumisista kärsinyt Chelsea peluutti Rixiä toukokuussa 1995 Valioliigaottelussa Arsenalia vastaan.
1996 Rix siirtyi Chelsean uuden päävalmentajan Ruud Gullitin apulaisvalmentajaksi ja jatkoi tehtävässä myös Gianluca Viallin tultua päävalmentajaksi 1998.
Maaliskuussa 1999 Rix joutui kuudeksi kuukaudeksi vankilaan harrastettuaan seksiä 15-vuotiaan tytön kanssa. Rix palasi vankeustuomionsa jälkeen Chelseaan apulaisvalmentajaksi. Rix juhli FA Cupin voittoa 2000, minkä jälkeen hän lähti Viallin tavoin seurasta.
Rixin ensimmäinen pesti päävalmentajana alkoi 2001 Portstmouthissa. Pesti jäi kuitenkin lyhyeksi kun hän sai potkut maaliskuussa 2002. Vuonna 2004 Rix valmensi puolisen vuotta Oxford Unitedia. Rixin johdolla seura oli lähellä nousua kolmosdivisoonasta 2003–2004, mutta kehno loppukausi pudotti seuran yhdeksänneksi ja pois nousijoiden paikoilta. Rix sai potkut seurasta kauden 2004–2005 alettua kehnosti.
Marraskuussa 2005 Rix nimitettiin skottiseura Heart of Midlothianin päävalmentajaksi. Rix hoiti liettuanvenäläisen liikemiehen Vladimir Romanovin omistamassa seurassa vain valmennustehtäviä, sillä pelaajamarkkioiden hoitaminen oli director of footballin harteilla. Helmikuussa 2006 Rix kertoi olevansa pettynyt siihen, että omistaja Vladimir Romanov ja puheenjohtaja Roman Romanov sekaantuivat hänen työhönsä. Rix sai potkut maaliskuussa.
Vuodesta 2008 lähtien Rix on valmentanut Glenn Hoddlen akatemiassa Espanjassa.
Ferrari F399
Ferrari F399 oli Rory Byrnen suunnittelema auto, jolla Ferrari-talli kilpaili Formula 1 -kaudella 1999. Autoa ajoivat Michael Schumacher, Eddie Irvine ja Schumacherin sijaisena ajanut Mika Salo.
Ferrari onnistui voittamaan autolla ensimmäisen valmistajien mestaruuden sitten kauden 1983. Kuljettajien mestaruus jäi saavuttamatta, mihin vaikutti muun muassa Schumacherin loukkaantuminen Silverstonessa.
Rein–Ruhr
Rein-Ruhr on usean metropolialueen muodostama konurbaatio Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Alueella asuu 10-12 miljoonaa ihmistä. Alueeseen kuuluu Ruhrin alue sekä mm. Düsseldorfin, Wuppertalin ja Kölnin kaupunkialueet. Rein-Ruhrin suurkaupunkialue onkin yksi Euroopan keskeisimmistä taloudellisista alueista. Köln, Düsseldorf
Bochum, Bottrop, Gelsenkirchen, Hagen, Hamm, Herne, Iserlohn, Recklinghausen, Witten, Moers, Mülheim an der Ruhr, Oberhausen
Bergisch Gladbach, Remscheid, Solingen, Wuppertal
Bonn, Krefeld, Leverkusen, Mönchengladbach, Neuss
Lapatossu ja Vinski Olympia-kuumeessa
Lapatossu ja Vinski Olympia-kuumeessa on Yrjö Nortan ohjaama vuonna 1939 ensi-iltansa saanut suomalainen mustavalkoelokuva.
"Lapatossu ja Vinski Olympia-kuumeessa" on toinen Lapatossu-elokuva. Sysäyksen elokuvan teolle antoivat olympialaiset, jotka oli määrä pitää Helsingissä vuonna 1940. Kisat kuitenkin peruttiin sodan vuoksi. Elokuva oli Nortan ensimmäinen itsenäinen ohjaus yhdentoista Särkän kanssa tehdyn yhteistyöelokuvan jälkeen. Nimimerkki Valentin teki käsikirjoituksen jo keväällä 1938. Katsojamäärät jäivät vuoden keskitasoon. Elokuva kuvattiin Myllykoskella.
Aikalaisarviossaan Salama Simonen (Uusi Suomi) kertoo, että käsikirjoitus olisi alkujaan tarkoittanut hiljaista rauhallista kansankomediaa, jollaisessa Lapatossu olisi ollut paremmin omiaan, mutta välikäsien kautta kulkenut käsikirjoitus oli sitten tuottanut tulokseksi farssin. Samasta asiasta huomauttaa myös Toini Aaltonen (Suomen Sosialidemokraatti). Aku Korhonen saa kuitenkin yksimielistä kiitosta.
Myöhemmässä arviossa elokuvaa on luonnehdittu hölmöläisfarssiksi, jossa päähenkilöiden urheilumenestys perustuu huijaukseen. Kisaaja (Aku Korhonen) ja hänen adjutanttinsa (Kaarlo Kartio) ovat kuitenkin vekkuleita parhaasta päästä.
Randstad
Randstad on useiden kaupunkialueiden muodostoma konurbaatio ja megapoli Alankomaissa. Alueella asuu laskutavasta riippuen 7,5 – 10 miljoonaa ihmistä (eli 1/2 – 2/3 osa Alankomaiden väestöstä). Se kuuluukin Euroopan suurimpiin kaupunkikeskittymiin.
Punakämmekkä
Punakämmekkä eli suopunakämmekkä ("Dactylorhiza incarnata" subsp. "incarnata", myös "Orchis incarnata" ja "Dactylorchis incarnata") on Pohjois-Euroopassa ja Venäjällä tavattava liuskakämmekkä. Se kuuluu kämmekkäkasveihin. Suomessa lajia tavataan koko maassa, ja se on rauhoitettu Oulun läänin eteläpuolella.
Punakämmekän kämmenen muotoisista, liuskaisista versojuurimukuloista kasvaa esiin 25–50 cm korkea tanakka ja paksuvartinen kukinto. Lehdet ovat lähes pystyjä, köliselkäisiä, 5–9 kertaa leveytensä pituisia ja tasaisesti kärkeä kohti kapenevia. Lehdet ovat täplättömiä tai yläpinnan kärkiosiltaan purppuranruskeatäpläisiä. Varren ylin lehti ylettyy kukinnon tasalle. Kukinto on tiheähkö, pitkä ja runsaskukkainen tähkä. Kukat ovat pienehköjä, purppuranpunaisia tai joskus vaaleanpunaisia. Yksittäisen kukan huulen sivut ovat usein kääntyneet taaksepäin, kukkavartta kohti. Huuli on 7–9 mm leveä, kärjestään vain heikosti tai ei lainkaan kolmiliuskainen. Punakämmekkä kukkii kesä-heinäkuussa.
Täplälehtiset punakämmekät muistuttavat lähinnä verikämmekkää ("D. incarnata" subsp. "cruenta") sekä selvästi heiveröisempää lapinkämmekkää ("D. lapponica"). Erityisesti Ahvenanmaalla punakämmekkäkasvustoista löytyy myös yksilöitä, joilla on punaruskeita täpliä lehtien molemmilla pinnoilla. Tähän tapaan täplikkäät punakämmekät luetaan muunnokseen "D. incarnata" subsp. "incarnata" var. "hyphaematodes". Muunnos muistuttaa läheisesti verikämmekkää.
Punakämmekän pölyttäjinä toimivat pääasiassa kimalaiset. Kukissa ei kuitenkaan ole mettä.
Punakämmekkä on lajina on melko heikosti tunnettu, ja joidenkin alalajien ja muunnosten erottaminen punakämmekästä ei ole helppoa. Lajia tavataan Euroopassa pääasiassa Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Baltian maissa, Irlannissa ja Alppien alueilla. Lisäksi lajin levinneisyysalue ulottunee pitkälle läpi Keski-Venäjän aina Kaukoitään saakka. Suomessa punakämmekkää tavataan satunnaisesti koko maasta, mutta Ahvenanmaata lukuun ottamatta se on suurimmassa osassa Etelä-Suomea varsin harvinainen. Oulun ja Lapin lääneissä laji yleisempi pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta.
Punakämmekkä on ravinteisten soiden ja kosteiden niittyjen kasvi. Laji on varsinkin Etelä- ja Keski-Suomessa suuresti harvinaistunut soiden ojitusten takia.
Ajattelija (taideteos)
Ajattelija () on Auguste Rodinin tunnetuimpia pronssiveistoksia. Se kuvaa miestä, joka on syventyneenä ajatuksiinsa käyden voimakasta sisäistä kamppailua. Veistosta käytetään usein kuvaamaan filosofiaa.
"Ajattelija" oli osa Helvetin portti -veistosryhmää.
Veistoksen alkuperäinen nimi oli "Runoilija". Se oli osa pariisilaisen Musée des Arts Décoratifsin toimeksiantoa. Museo antoi Rodinille tehtäväksi valmistaa monumentaalinen teos museon ovelle. Rodin ideoi teoksen Danten "Jumalaisen näytelmän" pohjalta. Kukin teoksen henkilöhahmo esitti yhtä Danten teoksen päähenkilöä. "Ajattelijan" oli alun perin tarkoitus esittää Dantea Helvetin portilla pohdiskelemassa tunnettua runoaan. Veistoksen tehtävänä oli kuvata niin älyä kuin runouttakin.
Rodin valmisti ensimmäisen pienen kipsiversion noin vuonna 1880. Ensimmäinen suurikokoinen valos valmistui vuonna 1902. Se kuitenkin esiteltiin yleisölle vasta vuonna 1904. Siitä tuli Pariisin kaupungin omaisuutta, ja se sijoitettiin Panthéonin edustalle vuonna 1906. Vuonna 1922 se siirrettiin kuitenkin Hôtel Bironiin, joka muutettiin Musée Rodiniksi.
Teoksesta tuli Rodinin tunnetuin teos mahdollisesti, koska se on ikoninen älyllisen toiminnan kuvaus. Vastaavasti sitä on käytetty usein satiireissa, mikä sai alkunsa jo Rodinin elinaikana. Esimerkiksi Armand Hammer kertoi, että tavatessaan Leninin vuonna 1922 hän antoi tälle pienen patsaan, joka esitti simpanssia samassa asennossa kuin "Ajattelija". Tämä kuvasi Hammerin mukaan Leninin darwinistista ajattelua.
Syyskuusta 2006 alkuperäinen valos on ollut esillä Sakip Sabancı -museossa Istanbulissa.
"Ajattelijasta" on olemassa yli kaksikymmentä eri kokoista valosta museoissa eri puolilla maailmaa. Näistä mainittavimpia ovat:
Iserlohn
Iserlohn on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Sen pinta-ala on 125,50 km² ja väkiluku 93 799 asukasta (2012). Kaupunki on osa Rein-Ruhrin kaupunkikeskittymää.
Unitas
Unitas voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Lou Macari
Luigi "Lou" Macari (s. 7. kesäkuuta 1949 Edinburgh) on skotlantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Macari työskentelee nykyisin TV:ssä ja omistaa manchesteriläisen take away -ravintolan.
Macari aloitti peliuransa Celticissä 1966 josta siirtyi 1973 Manchester Unitediin. Macari pelasi Manchesterissä aina vuoteen 1984 saakka esiintyen 404 ottelussa tehden 97 maalia. Skotlannin jalkapallomaajoukkueessa Macari pelasi 24 ottelua vuosina 1972–1978.
Peliuransa jälkeen Macari siirtyi valmentajaksi. Hän aloitti 1984 Swindon Townin päävalmentajana. Macarin johdolla Swindon voitti nelosdivisoonan 1986 ja kolmosdivisioonan pudotuspelit 1987 ja nousi kakkosdivisioonaan.
Macari lähti Swindonista West Hamiin 1990 ja sieltä 1991 Birmingham Cityyn kautta Stoke Cityyn. Macari voitti kakkosdivisoonan Stokessa 1993 jonka jälkeen hän siirtyi Skotlantiin Celticin päävalmentajaksi. Pesti glasgowlaisseurassa jäi lyhyeksi ja 1994 Macari palasi Stoken päävalmentajaksi. Hän lähti seurasta 1997 ja kolmen vuoden tauon jälkeen palasi 2000 valmentajaksi Huddersfield Towniin.
Vuonna 2002 Macari jätti Huddersfieldin.
Hilversum
Hilversum on kaupunki Pohjois-Hollannin provinsissa Alankomaissa. Kaupungin pinta-ala on 46 km² ja väkiluku on 88 000 asukasta (2016). Kaupungin lähellä on runsaasti metsiä, järviä ja pieniä kyliä. Kaupunki on osa Randstadin kaupunkikeskittymää.
Hilversum sijaitsee 30 km Amsterdamista kaakkoon, 25 km Utrechtistä pohjoiseen.
Hilversumissa on 3 rautatieasemaa: Hilversum, Hilversum Noord ja Hilversum Sportpark.
Kaupungissa on kolme satamaa, lentokenttä ja kaksi sotilastukikohtaa.
Hilversum tunnetaan Alankomaiden yleisradioyhtiöiden (NPO, Nederlandse Publieke Omroep) kotipaikkana.
Hilversumin alueella on merkkejä asutuksesta pronssikaudelta asti.
Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten maavoimien (Wehrmacht) tukikohta. Saksalaiset rakensivat sinne suuria bunkkereita.
Poliittinen Leefbaar-liike alkoi Hilversumista vuonna 1993.
Hilversumissa tapahtui suositun, mutta kiistellyn poliitikon, Pim Fortuynin murha vuonna 2002.Hilversumin paikallishallitus vuonna 2006 koostui 37 paikasta:
Otakantaa.fi
Otakantaa.fi on Suomen valtionhallinnon sähköinen kansalaisfoorumi, jolla kansalaiset voivat kommentoida hallinnossa käynnistyviä tai käynnissä olevia hankkeita, lainsäädäntöuudistuksia tai muita hallinnon ajankohtaisten toimenpiteiden valmistelua. Otakantaa.fi-foorumi on sekä suomen- että ruotsinkielinen.
Otakantaa.fi:n päämääränä on saada hallinnon hanke- ja valmistelutyöhön kansalaisten näkemyksiä, asiantuntemusta ja mielipiteitä. Samalla halutaan lisätä kansalaisten ja hallinnon välistä vuorovaikutusta ja parantaa hankevalmistelun laatua.
Pohjoinen rintama
Pohjoinen rintama oli Puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka perustettiin 24. kesäkuuta 1941 Leningradin sotilaspiiristä. Se jaettiin 26. elokuuta 1941 Karjalan ja Leningradin rintamiksi. Rintaman komentajana toimi kenraaliluutnantti Markian Popov.
Pohjoinen rintama perustettiin pian jatkosodan syttymisen jälkeen ja sen tehtävänä oli puolustaa Suomenlahden ja Jäämeren välistä aluetta. Heinäkuun alussa Pohjoisen rintamaan kuuluivat seuraavat armeijat:Rintamaan kuului 14 divisioonaa eli siis noin 203 000 miestä. Venäläisiä vastassa oli 23 suomalaista ja saksalaista divisioonaa eli noin 360 000 miestä. Pohjoinen rintama ei kyennyt torjumaan hyökkääjiä, joten se sai paljon vahvistuksia ja lopulta jaettiin Leningradin- ja Karjalan rintamiin.
Keltalehdokki
Keltalehdokki ("Platanthera chlorantha", syn. "Platanthera montana", syn. "Platanthera bifolia" subsp. "chlorantha") on Euroopassa ja Lounais-Aasiassa kasvava kämmekkäkasvi. Suomessa laji on harvinainen ja rauhoitettu Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
Keltalehdokki kasvaa 25–60 cm korkeaksi. Kasvin varsi on tanakka. Kasvulehtiä on tavallisesti vain kaksi kappaletta, jotka sijaitsevat vastakkain varren tyvellä. Ylempänä varressa kapeita ylälehtiä. Kasvulehdet ovat 6–18 cm pitkiä ja soikeita. Keltalehdokin kukinto on tähkä. Kellanvihreiden kukkien kannus on noin 2 cm pitkä. Kukan ponnenpuoliskot ovat ylhäältä lähekkäin, alempana kaukana toisistaan. Kukat ovat tuoksuttomia tai heikkotuoksuisia. Keltalehdokki kukkii heinäkuussa.
Keltalehdokki muistuttaa suuresti hennompikasvuista valkolehdokkia ("P. bifolia" subsp. "latiflora") ja erottuu tästä lähinnä kukan muodon perusteella. Lajit saattavat risteytyä keskenään.
Keltalehdokin päälevinneisyysalue ulottuu Euroopan poikki Pyreneiltä ja Brittein saarilta Länsi-Venäjälle ja Kaukasukselle. Pohjoismaissa lajia tavataan Tanskassa, Etelä- ja Keski-Norjassa ja -Ruotsissa sekä Lounais-Suomessa. Runsaasti lajia tavataan Suomessa vain Ahvenanmaalla sekä paikoitellen rannikkoalueilla Uudeltamaalta Satakuntaan.
Keltalehdokki kasvaa rehevillä mailla, tyypillisesti lehdoissa ja lehtoniityillä. Laji on kalkinsuosija.
Keltalehdokin kukat houkuttelevat erityisesti yökkösiä.
Ääniä yössä
Ääniä Yössä on suomalaisen black metal -yhtyeen Hornan kuudes studioalbumi. Se julkaistiin syyskuussa vuonna 2006 vaikka se äänitettiin kahdessa sessiossa jo vuonna 2004. Levy on konseptialbumi, joka käsittelee mustan surman leviämistä Eurooppaan 1300-luvulla.
Albumi julkaistiin sekä normaalissa että rajoitetussa versiossa. Rajoitettu versio on A5-kokoinen digipack.
Violette Szabo
Violette Reine Elizabeth Bushell Szabo (s. Violette Bushell 26. kesäkuuta 1921 Pariisi, Ranska - k. 5. helmikuuta 1945 Fürstenberg, Saksa) oli ranskalainen toisen maailmansodan aikainen salainen agentti.
Hän myi hajuvettä Lontoossa ennen kuin hän liittyi Erikoistehtäväosastoon (SOE). Hän tuli mukaan sen jälkeen kun hänen miehensä Etienne Szabo oli kuollut taistellessaan Vapaan Ranskan armeijan puolesta El Alameinin taistelussa.
Szabo pudotettiin Ranskaan kahdesti, viimeisen kerran kesäkuussa 1944, auttamaan vastarintaryhmää. Hän jäi kiinni 10. kesäkuuta 1944. Tämän jälkeen Szabo siirrettiin Limogesiin Sicherheitsdienstin säilöön. Häntä kuulusteltiin ja kidutettiin, kunnes hänet siirrettiin syyskuussa 1944 Ravensbrückin keskitysleirille. Szabo teloitettiin 5. helmikuuta 1945 ja hänen ruumiinsa poltettiin krematoriossa.
Dongguan
Dongguan (, pinyin: Dōngguǎn Shì) on perfektuuritason kaupunki Guangdongin maakunnassa Etelä-Kiinassa, maakunnan pääkaupungin Kantonin ja Shenzhenin välissä. Teollisuuskaupungin pinta-ala on 2 465 neliökilometriä ja väkiluku on 8,220 miljoonaa (2010).
Kaupunki rajoittuu luoteessa Kantoniin (Guangzhou), idässä Huizhoun ja etelässä Shenzhenin kaupunkeihin. Lounaassa rajan muodostaa Helmijoen estuaari, jota kautta osa joen uomista laskee Etelä-Kiinan mereen.
Paikallistasolla kaupungilla ei ole varsinaista piirikuntatason jakoa, vaan se jakautuu neljään alipiiriin ja kaikkiaan 28 suurkuntaan, joiden Dongguanin "kaupunginosien" kokoluokka vaihteli vuonna 2010 välillä 60 000 - 700 000 asukkasta.