hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Polttiaishapero
Polttiaishapero ("Russula consobrina") on kupera tai laakealakkinen harmaanruskea haperolaji. Jalka on 5–12 senttimetriä pitkä ja valkoinen, mutta vanhentuessa harmaantuva. Heltat ovat valkeat ja harmaantuvat. Sienen malto on valkeaa ja haurasta. Haju on heikko. Maku on polttava, eikä polttiaishapero ole ruokasieni. Sitä voi kuitenkin käyttää keittämisen jälkeen. Sieni kasvaa yleisenä koko Suomessa kuusikoissa ja sekametsissä kuusen juurisienenä.
Ruutuhapero
Ruutuhapero ("Russula virescens") on kupera tai laakealakkinen homeenvihreä tai likaisenkeltainen haperolaji. Jalka on valkea. Heltat ovat myös valkoiset. Sienen malto on valkoista ja maku on mieto. Sieni kasvaa lehtimetsissä ja puistoissa pyökin, lehmuksen ja koivun seuralaisina. Se on Lounais-Suomessa harvinainen.
Persikkahapero
Persikkahapero ("Russula violeipes") on kupera tai laakealakkinen samettimainen haperolaji. Lakki on vihertävä tai kellanvihreä. Heltat ovat aluksi vaaleat ja vanhemmiten oljenväriset. Jalka on valkoinen ja siinä on violettia sävyä. Malto on valkeaa ja maku on mieto. Sieni kasvaa pyökkimetsissä Etelä-Ruotsissa eikä sitä esiinny Suomessa.
Haarukkahapero
Haarukkahapero ("Russula heterophylla") on pallomainen, laakealakkinen haperolaji. Lakin väri voi vaihdella vihreän, ruskean ja keltaisen välillä. Jalka on valkoinen ja ruskeansävyinen. Heltat ovat valkoiset. Maku on mieto ja haarukkahapero onkin hyvä ruokasieni. Se kasvaa tammimetsissä Suomessa hyvin harvinaisena.
Patinahapero
Patinahapero ("Russula parazurea") on kupera tai laakealakkinen ruskehtava tai tumma haperolaji. Sen jalka on valkoinen. Malto on myös valkoista. Maku on mieto tai hiukan kirpeä. Heltat ovat nahanruskeat. Sieni kasvaa lehtimetsissä Keski-Euroopassa eikä sitä ilmeisesti esiinny Suomessa.
Pyökkihapero
Pyökkihapero ("Russula nobilis" syn. "R. mairei") on kupera tai laakealakkinen punainen haperolaji. Jalka on valkea. Malto on valkea ja maku on polttava. Heltat ovat valkoiset. Sieni kasvaa Suomessa pyökki-istutusten luona.
Kosteikkohapero
Kosteikkohapero ("Russula aquosa") on kuperalakkinen kirsikan- tai purppuranpunainen haperolaji. Sen jalka on 4–8 senttimetriä pitkä ja valkoinen, vanhemmiten harmahtava ja joskus tyveltä punertuva. Heltat ovat likaisenvaaleat. Malto on valkoista ja hyvin haurasta. Maku on hiukan kirpeä, eikä se ole ruokasieni. Se kasvaa yleisenä havu- ja sekametsissä sekä korvissa kuusen ja koivun seuralaisena.
Tytönhapero
Tytönhapero ("Russula puellaris") on kupera tai laakealakkinen viininpunainen haperolaji. Sienen heltat ovat aluksi kermanväriset ja myöhemmin kellertävät. Jalka on valkean kellertyvä. Malto on valkoista ja maku on mieto. Hapero kasvaa havu- ja sekametsissä melko yleisenä.
Korpihapero
Korpihapero ("Russula nitida") on kupera tai laakealakkinen purppunranvärinen tai punainen haperolaji. Jalka on valkoinen ja tyvestä punertava. Heltat ovat oljenväriset. Malto on valkeaa. Maku on mieto tai hieman kirpeä ja korpihapero kelpaa syötäväksi. Korpihapero kasvaa melko yleisenä koivujen seuralaisena nurmikoilla, lehdoissa ja koivusekametsissä.
Viitahapero
Viitahapero ("Russula gracillima") on kupera tai laakealakkinen tahmea haperolaji. Lakki on 2–6 senttimetriä leveä, keskeltä musta ja reunoilta kellanvihreä, rosan- tai violetinvärinen. Heltat ovat aluksi vaaleat ja vanhemmiten kellanväriset. Jalka on valkeanharmaa ja tyvestä punertava. Malto on valkoista ja haurasta. Haju on miedon hedelmäinen. Sieni maistuu hieman kirpeältä. Se on syötävä, mutta se on esikäsiteltävä keittämällä. Kasvaa yleisenä lehdoissa, tuoreilla kankailla ja puistoissa. Se kasvaa koivujen seurassa.
Verihapero
Verihapero ("Russula sanguinea") on kupera tai laakealakkinen verenpunainen tai roosanvärinen haperolaji. Sen heltat ovat aluksi vaaleat ja myöhemmin kellertäviä. Jalka on 4–10 senttimetriä pitkä ja ruusunpunainen, vanhemmissa sienissä lähes valkea. Malto on valkeaa ja kovaa. Haju on heikosti hedelmäinen. Maku on kirpeä tai polttava ja hieman karvas, eikä verihapero ole syötävä. Se kasvaa yleisenä Etelä-Suomen havumetsissä ja sekametsissä männyn juurisienenä. Se kasvaa myös niityillä ja puistoissa. Laji harvinaistuu pohjoiseen päin menessä.
Kyynelhapero
Kyynelhapero ("Russula sardonia") on kupera tai laakealakkinen purppuranvioletti tai sinivioletti haperolaji. Heltat ovat aluksi valkoiset ja myöhemmin kellertävät. Kosteana sienen heltat kyynelehtivät. Jalka on 4–10 senttimetriä pitkä purppuranvioletti ja siinä on tyvellä keltaista vivahdetta. Malto on kellertävää ja kovaa. Maku on polttavan kirpeä, eikä sieni kelpaa syötäväksi. Sieni kasvaa kuivissa lehdoissa ja mäntykankailla mäntyjen seuralaisena harvinaisena Etelä-Suomessa. Laji harvinaistuu nopeasti pohjoista kohti.
Kuusihapero
Kuusihapero ("Russula queletii") on kupera tai laakealakkinen tahmainen haperolaji. Lakki on tummanvioletti, verenpunainen tai viininpunainen ja keskeltä melkein musta. Heltat ovat vaaleat. Jalka on punavioletti ja vaalee vanhemmiten. Malto on valkeaa ja haurasta. Sieni haisee happamalta ja maistuu polttavan kirpeältä. Kuusihaperoa voi syödä, mutta se tulee keittää ennen sitä. Se kasvaa melko yleisenä kuusien alla kalkkimailla. Se on Suomessa paikoittain yleinen.
Rusoreunahapero
Rusoreunahapero ("Russula depallens") on kupera tai laakealakkinen purppuranvärinen tai kalvakanvärinen haperolaji. Lakki on tahmea. Heltat ovat aluksi vaaleat ja vanhemmiten kermanväriset. Jalka on rosanpunertava, vanhemmiten harmaantuva. Malto on valkoista. Maku on hieman kirpeä tai joskus mieto. Hapero kasvaa koivujen seuralaisena kalkkimailla yleisenä.
Savu (verotus)
Savu (keskiajan suomessa "suitsu", ) on historiallinen veroyksikkö, jota käytettiin keskiajalla ja uudella ajalla Suomessa ja Ruotsissa. Savu vastasi ruokakuntaa, tilaa tai tilan osaa, jonka omistaja oli eri ruokakuntaa. Savu tunnetaan maaveron yksikkönä jo keskiajalla Varsinais-Suomessa, Ala-Satakunnassa, Karjalassa ja Norlannissa. Myöhempinä aikoina savuluku tarkoitti samaa kuin taloluku. Savu on ollut käytössä myös Viipurin läänissä ulkosaaria koskeneessa isojaossa. Siellä yksi savu vastasi 1/4 manttaalia.
Ainakin Karjalasta on vuodelta 1345 asiakirjamaininta, jossa savulla tarkoitetaan isäntälukua tai talouslukua, eikä sillä ole mitään tekemistä maa-alueiden suuruuksien kanssa. Lounais-Suomessa savu mainitaan ensi kerran Albrekt kuninkaan ja Jeppe Djeknin 1387 tekemässä sopimuksessa. Eerik Pommerilaisen aikana 1413 savu oli hallitseva veroyksikkö suurimmassa osassa Varsinais-Suomea, Ala-Satakuntaa ja Pohjanmaata. Vanhat veroyksiköt eli ruotsalaisen alueen bol ja suomalaisen alueen koukku oli hylätty ja muodostettu parempi veroyksikkö "savu".
Kultakin savulta suoritettua veroa nimitettiin savuveroksi.
Tuhkelot
Tuhkelot (savusienet) "Lycoperdon" on helttasienten suku, johon kuuluvat nykyisin myös kuukuset (entinen suku "Calvatia"). Ne ovat valkoisia tai vaaleita nuijan tai pallon muotoisia lahottajasieniä, joiden itiöt kehittyvät sienen sisällä. Molekyylibiologiset tutkimukset ovat osoittaneet niiden kuuluvat helttasieniin.
Tuhkelot ovat nuorena syötäviä, jolloin itiöemän malto on vielä vaaleaa, mutta itiöiden kypsyttyä malto tummuu eikä sieni enää sovellu ruuaksi. Tuhkelot voivat sisältää myös ureaa eivätkä näin ollen sovellu ruuaksi munuaisongelmaisille.
Suomenkielisen nimensä tuhkelot ovat saaneet kypsistä tummista itiöistä, jotka pöllähtävät kuin tuhka, kun vanhan sienen päälle astuu. Tieteellinen nimi "Lycoperdon" on käännetty ranskasta vesse-de-loup ja tarkoittaa sudenpierua (lykos = susi + perdesthai = pieraista).
Tuhkeloiden näköisiä kupusieniä ovat esimerkiksi nuijakuukunen tai maamunien ("Bovista") tai mukulakuukusten ("Scleroderma") sienisukujen lajit.
Ketosilmäruoho
Ketosilmäruoho ("Euphrasia stricta") on yksivuotinen ruohovartinen kasvi. Se elää puoliloisena. Nimi silmäruoho tulee uskomuksesta, jonka mukaan kasvilla voisi parantaa silmäsairauksia.
Ketosilmäruoho kasvaa noin 20 cm korkeaksi.
Ketosilmäruohoa tavataan Keski- ja Etelä-Suomessa, muissa Pohjoismaissa ja Keski-Euroopassa.
Härkämäen observatorio
Härkämäen observatorio on Warkauden Kassiopeian observatorio, joka sijaitsee Kangaslammin Härkämäellä. Observatorio valmistui vuonna 2004.
Härkämäen observatorio kuuluu Suomen havaintotorniverkkoon, joka pyrkii edistämään yhteydenpitoa vakavista havaintohankkeista kiinnostuneiden kesken. Verkostoon kuuluvissa observatorioissa on tehty tieteellisiä havaintoja muun myassa Helsingin yliopistolle. Esimerkiksi Härkämäen observatoriolla havaittiin 19. helmikuuta 2007 uusi supernova SN2007ae, ja myöhemmin löytöjä on tehty seitsemän lisää.
Observatorioalueelle on suunniteltu myös tutkimusasemaa radioastronomiaa varten. Observatorion pääkaukoputki on 16-tuumainen Meade-peilikaukoputki, jossa on SBIG STT-8300M -CCD-kamera ja Paramount ME robottijalusta.
Warkauden Kassiopeian tavoitteena on opetuksen lisäksi tehdä observatoriolla tähtitieteellistä tutkimustyötä. Tutkimuskohteiksi on ajateltu komeettoja, muuttuvia tähtiä, supernovaräjähdyksiä, pikkuplaneettoja ja muita kohteita, joiden tutkiminen sopii harrastusyhdistyksille. Observatorio sai oman observatoriokoodin, kun observatoriolla suoritettiin tarvittavat tarkat asteroidien mittaukset. Härkämäen observatorion viralliseksi nimeksi ja koodiksi tuli ”Taurus Hill Observatory, A95”.
Observatorion laitteistoa on rahoittanut Jenny ja Antti Wihurin rahasto Muita toimintaa tukeneita tahoja ovat Helsingin yliopiston vapaan sivistystyön toimikunta, Varkauden kaupungin sivistyslautakunta/kulttuuritoimi, Varkauden kaupungin nuorisotoimi sekä Pohjois-Savon Kulttuurirahasto.
Miklós Ybl
Miklós Ybl (6. huhtikuuta 1814 Székesfehérvár – 22. tammikuuta 1891 Budapest) oli unkarilainen arkkitehti ja yksi Euroopan tunnetumpia arkkitehteja 1800-luvun loppupuolella. Budapestin arkkitehtuuria leimaavat monet Yblin suunnittelemat rakennukset, joista tunnetuimpia on Budapestin oopperatalo.
Ybl opiskeli ensin Wienissä teknillisessä opistossa ja jatkoi opintojaan Münchenissä ja Italiassa.
Yblin varhaiset työt ovat tyylisuunnaltaan romantiikkaa, ja niissä on itämaisia vaikutteita. Esimerkiksi Fótin kirkossa näkyy gotiikan ja arabiarkkitehtuurin teemoja. Jatko-opintojensa aikana Ybl kiinnostui Italian renessanssin ihanteiden elvyttämisestä. Yblistä tuli Budapestin Pyhän Tapanin kirkon suunnittelija, kun edellinen suunnittelija József Hild kuoli vuonna 1867. Pian sen jälkeen tuomiokirkon kupoli romahti. Ybl teki kokonaan uudet piirustukset uusrenessanssin hengessä.
Székesfehérvárissa on Ybl-museo.
Lannoitevero
Lannoitevero on 1976–1994 käytössä ollut valmistevero, jota maksettiin Suomessa valmistetuista ja maahan tuoduista lannoitteista. Vuoteen 1978 saakka veron nimenä oli lannoitteiden valmistevero. Veron maksoi se, joka valmisti lannoitteita tehdasmaisesti tai toi niitä Suomeen. Lannoiteveron tuotolla rahoitettiin merkittävä osa maatalouden osuudesta maataloustuotteiden vientikustannuksiin ja maatalouden tasapainottamismenoihin. Suomen liittyessä Euroopan unioniin ei lannoiteveroa enää tarvittu, sillä unioni maksoi maataloustuotteiden vientituet. Lannoiteveron samoin kuin muidenkin valmisteverojen määräämisestä, maksuunpanosta ja kannosta huolehti tullilaitos. Verotuksen toimitti sen tullipiirin piiritullikamari, jonka alueella valmistuspaikka sijaitsi.
Vuonna 1976 veroa oli suoritettava typpi-, fosfori-, kali-, hiven- ja seoslannoitteista 5 penniä kilolta.Vuosina 1980–1988 veroa suoritettiin 3–23 penniä kilolta lannoitusaineista ja seoslannoitteista lukuun ottamatta kalkitusaineita, humuslannoitteita, hivenlannoitteita ja lannoitettua kasvuturvetta. Metsän lannoitukseen käytetyistä lannoitteista oli käyttäjällä oikeus hakemuksesta saada vero takaisin. Palautus myönnettiin mikäli palautuksen määrä oli vähintään sata markkaa.
Lannoitteella tarkoitettiin aineita ja valmisteita, jotka oli tarkoitettu edistämään kasvien kasvua tai parantamaan sadon laatua ja joiden vaikutus perustui kasvinravinteisiin tai muihin kasveille, ihmisille tai eläimille hyödyllisiin aineisiin.Veron perusteita muutettiin 1992, jolloin lannoiteveroa oli maksettava lannoitteista, jotka sisälsivät vähintään kaksi painoprosenttia typpeä tai fosforia. Veron suuruus oli 1992   2,90 markkaa typpikilolta ja 1,70 markkaa fosforikilolta.
Vuosina 1990–1991 oli käytössä fosforilannoitevero, jota maksettiin vähintään kaksi painoprosenttia fosforia sisältävistä lannoitteista. Valtiolle menevän veron maksoi valmistaja tai maahantuoja ja sen maksuunpanosta huolehti piiritullikamari. Veron suuruus oli alkuvuonna 1990 0,50 markkaa lannoitteisiin sisältyvältä fosforikilolta ja loppuvuodesta 1,00 markkaa kilolta. Fosforilannoiteveroa koskevat säännökset siirrettiin lannoiteverolakiin, kun lannoiteveron perusteita muutettiin 1992.
Google Chrome
Google Chrome on Googlen kehittämä selainohjelma, joka pohjautuu Chromium-nimiseen avoimen lähdekoodin projektiin. Chrome nousi StatCounter-sivuston mukaan maailman suosituimmaksi nettiselaimeksi toukokuussa 2012: Chromea käytti viikon aikana 32,8 prosenttia käyttäjistä.
Chromen testiversio Windowsille julkaistiin 2. syyskuuta 2008 43:lle eri kielelle käännettynä. macOS- ja Linux-versiot julkaistiin 25. toukokuuta 2010.
Chromessa Google on lisännyt Chromium-projektin lähdekoodiin joitain omisteisia osia:
Chromium tukee HTML5:n koodekkeina Vorbista, Theoraa ja WebM:ää. Chrome tukee lisäksi AAC:ta ja MP3:a. Tammikuussa 2011 Chromen tuotejohtaja Mike Jazayeri ilmoitti, ettei Chrome, kuten Chromiumkaan, enää tue H.264-videoformaattia HTML5-soittimessaan.
Chrome käyttää selainmoottorina Blink-selainmoottoria muissa patsi iOS-versiossa, jossa käytössä on WebKit. Javascriptin tulkintaan se käyttää V8:a. Aiemmin käytössä oli WebKit.
Googlen tuotteiden käyttöehtojen (käytössä myös muun muassa Gmail- ja Google Docs -palveluissa) kohta 11 antaa Googlelle kaikki oikeudet käyttää sillä kirjoitettuja tekstejä, esimerkiksi blogi- tai sähköpostimerkintöjä. Tätä seikkaa kritisoitiin erityisesti Chromen julkaisun yhteydessä, ja niinpä Google päätyikin muuttamaan käyttöehtojaan selaimen kohdalla.
Chrome Web Store on Googlen omistama verkkokauppa. Se julkistettiin Google I/O -konferenssissa 19. toukokuuta ja julkaistiin 6. joulukuuta 2010. Ohjelmiston avulla käyttäjät voivat käyttää ja asentaa web-sovelluksia Google Chromelle.
Vuoden 2011 aikana Chrome syrjäytti Mozilla Firefoxin toiseksi suosituimpana selaimena. Vuonna 2012 Chromen markkinaosuus oli 34 %, IE:n 33 % ja Firefoxin 22 % StatCounter tilastojen mukaan.
NetMarketSharen mukaan 2015 kesäkuussa IE:n markkinaosuus työpöytäkoneissa oli 53,89 %, Chromen 26,36 % ja Firefoxin 10,85 %. Elokuussa 2016 NetMarketShare kertoi Chromen osuuden työpöytälaitteissa kasvaneen 53,97 prosenttiin IE:n tippuessa kyydistä 27,38 % osuudella.
Toukokuussa 2017 Chrome (54,15 %) ja Safari (33,28) hallitsevat tabletti- ja mobiililaitteiden selainmarkkinoita.
Kun Google Chrome ei saa yhteyttä verkkoon, näytölle tulee virheilmoituksen yläpuolelle Tyrannosaurus rex valkoiselle aavikkoa esittävälle pohjalle. Painamalla välilyöntiä tai klikkaamalla dinosaurusta se lähtee juoksemaan ja myöhemmin hyppää. Pelin ideana on hypätä vastaan tulevien kaktusten yli mahdollisimman pitkään. Pelissä on sen lisäksi välillä kohtia, joissa pitää väistellä lintuja. Pelissä ei ole aikarajaa, joten se päättyy vasta dinosauruksen osuessa kaktukseen tai lintuun, tai verkkoyhteyden alkaessa toimia. Chromen dinosauruspeli toimii selaimen työpöytä- ja mobiiliversioissa. Peli lisättiin Chromeen pääsiäismunana vuonna 2014. Siitä on tehty versioita myös muille alustoille.
V. K. E. Wichmann
Viktor Karl Emil (V. K. E.) Wichmann (24. elokuuta 1856 Lumijoki – 21. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija, seminaarinjohtaja ja RKP:n kansanedustaja. Hän käytti nimimerkkejä "Gånge Rolf" ja "K.E.W".
Wichmannin vanhemmat olivat kirkkoherra Viktor Vilhelm Wichmann ja Emilie Augusta Ofelia Bergstedt. Hän pääsi ylioppilaaksi 1877 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1882. Wichmann toimi Uudenkaarlepyyn seminaarissa historian, maantieteen, kasvatusopin ja psykologian lehtorina 1883–1916, seminaarin varajohtajana 1905–1912 ja johtajana 1912–1916. Hän oli Oulunkylän yhteiskoulun opettajana Helsingissä 1916–1919 ja merenkulkuhallituksen vt. arkistonhoitajana 1919–1923. Wichmann oli karkotettuna Suomesta vuodet 1904–1906, jolloin hän toimi opettajana Tukholmassa.
Wichmann oli RKP:n kansanedustajana 1908–1909 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli Uudenkaarlepyyn kaupunginvaltuuston varapuheenjohtajana ja sihteerinä sekä valtuutettuna Suomen ruotsalaisilla kansankäräjillä.
Wichmann julkaisi useita runokokoelmia nimimerkillä "Gånge Rolf". Myöhemmin hän laati historian oppikirjoja ja kirjoitti Uudenkaarlepyyn ja Tenholan paikallishistoriikit.
Emil Wichmann oli naimisissa vuosina 1887–1919 Katarina Julinin kanssa ja vuodesta 1921 lähtien Alfhild Maria Brunellin kanssa.
Omalla nimellä:
Nimimerkillä "Gånge Rolf":
Tönttölä
Tönttölä () on entinen inkerinsuomalainen kylä nykyisen Pietarin kaupungin alueella. Se sijaitsi kaupungin lounaispuolella entisen Narvan maantien varrella. Kylä koostui kahdesta osasta. Nykyisen Narvskaja-metroaseman kaakkoispuolella oli Suuri-Tönttölä ja nykyisen Kirovin aukion eteläpuolella Pieni-Tönttölä. Kylä kuului Pietarin Pyhän Marian seurakuntaan.
Kylän lähellä virtasi aikaisemmin Tönttölänjoki (, myöhemmin myös Олховка, "Olhovka"), joka täytettiin 1920-luvulla. Vuonna 1831 nykyisten Baltian ja Varsovan ratojen välille perustettiin Mitrofanin hautausmaa, johon haudattiin aluksi koleraepidemian uhreja. Vuonna 1845 ortodoksisen hautausmaan viereen avattiin Pietarin suomalaisen seurakunnan hautausmaa.
1800-luvun loppupuolella kylään alkoi muuttaa läheisten tehtaiden työntekijöitä. Vuonna 1875 Tönttölään perustettiin kemian tehdas (neuvostoaikana ”Krasnyi himik”). 1930-luvulle saakka entisestä kylästä muistuttivat ”Oikea” ja ”Vasen Tönttölänkatu” ("Pravaja i Levaja Tenteleva ulitsy"), joiden nykyiset nimet ovat "Himitšeski pereulok" ja "ulitsa Maršala Govorova".
Hevaanjoen varrella nykyisessä Leningradin alueen Lomonosovin piirissä on sijainnut toinen Tönttölän kylä, jonka asukkaina oli ortodoksisia inkerikkoja. Kylä tuhoutui toisen maailmansodan aikana.
Keijo Petäjä
Keijo Petäjä (21. joulukuuta 1919 Kuortane – 9. toukokuuta 1988 Helsinki) oli teoreetikkona ja suunnittelijana tunnettu suomalainen arkkitehti.
Petäjällä oli vuosina 1949–1952 yhteinen arkkitehtitoimisto Viljo Revellin kanssa. He osallistuivat vuonna 1949 palkitulla ehdotuksellaan Kansaneläkelaitoksen päätoimitalon suunnittelukilpailuun ja voittivat kilpailun Helsingin Teollisuuskeskuksesta, joka rakennettiin heidän suunnitelmansa pohjalta. Rakennuksessa on vaikutteita Le Corbusier’ltä. Petäjä ja Revell suunnittelivat myös asuinrakennuksia Helsingin Maunulaan vuosina 1949–1953. Revellin jälkeen Petäjällä oli arkkitehtitoimisto yhdessä vaimonsa arkkitehti Marja Petäjän (s. 1923) kanssa kuolemaansa asti. Heidän yhteisiä suunnittelutöitään Helsingissä ovat muun muassa Lauttasaaren kirkko (1958), lukuisat asuintalot Lauttasaaressa (1957–1975), Munkkiniemessä (1973), Vuosaaren telakka (1974) ja toimistotalo Brondankulma (1975). Muualle Suomeen he suunnittelivat muun muassa Jyväskylän keskusammattikoulun (1957–1963), Turengin seurakuntakodin (1965) sekä Janakkalan (1963), Ilmajoen (1965) ja Kuusamon kunnantalot (1979).
Petäjää pidettiin modernin arkkitehtuurin edelläkävijänä Suomessa. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1980.
Petäjä toimi myös Helsingin Yhtenäiskoulun ensimmäisenä piirustuksenopettajana.
Martti Kykkling
Martin (Martti) Kykkling (entinen Kyckling; 7. toukokuuta 1857 Säkkijärvi – 28. syyskuuta 1917 Virolahti) oli virolahtelainen maanviljelijä ja liikemies joka oli nuorsuomalaisten kansanedustajana 1910-luvulla.
Kykklingin vanhemmat olivat maakauppias Martin Kyckling ja Anna Erikintytär. Hän toimi maanviljelijänä ja maakauppiaana Virolahdella. Kykkling harjoitti lisäksi puutavaran ja kiven vientiä ulkomaille.
Kykkling oli kansanedustajana 1914–1917 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Hän oli ollut jo aiemmin mukana säätyvaltiopäivillä talonpoikaissäädyn jäsenenä vuosina 1899–1906. Kykkling toimi myös Virolahden kuntakokouksen esimiehenä.
Martti Kykkling oli naimisissa vuodesta 1884 Vilhelmiina Pohjolan kanssa.
Juho Mynttinen
Juho Mynttinen (9. lokakuuta 1859 Iitti – 29. toukokuuta 1916 Iitti) oli iittiläinen maanviljelijä joka oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1910-luvulla.
Mynttisen vanhemmat olivat talollinen Johan Mynttinen ja Anna Davidintytär. Hän palveli useita vuosia sotaväessä ja toimi sitten maanviljelijänä Iitissä.
Mynttinen oli kansanedustajana 1909–1910 ja 1911–1914 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli ollut jo aiemmin mukana säätyvaltiopäivillä talonpoikaissäädyn jäsenenä vuosina 1904-1906. Mynttinen toimi Iitin kuntakokouksen puheenjohtajana ja kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana. Hän oli myös kirkolliskokouksen jäsenenä.
Juho Mynttinen oli naimisissa vuodesta 1885 Vilhelmiina Ollilan kanssa.
Kondiittori
Kondiittori on elintarvikealan ammattilainen, joka valmistaa erilaisia makeita leivonnaisia, täytekakkuja, kääretorttuja, leivoksia ja pikkuleipiä. Kondiittorin tehtäviin voi kuulua myös myyntityötä. Kondiittorit työskentelevät yleensä konditoriassa tai leipomossa. Kondiittorista saatetaan joskus käyttää myös nimitystä sokerileipuri . Kondiittori oli myös Venäjän keisarillisen hovin rankijärjestelmän 12. luokan hovivirkamiehen virkanimike.
Kondiittoriksi voi opiskella joko suorittamalla näyttötutkintona kondiittorin ammattitutkinnon tai suorittamalla elintarvikealan perustutkinnon leipomoalan koulutusohjelmassa. Leipomoalan koulutusohjelman tutkintonimike on leipuri-kondiittori. Ammatillinen perustutkinto on laajuudeltaan 120 opintoviikkoa ja kestää 3 vuotta.
Kondiittorina voi työskennellä leipomoissa, konditorioissa, kahviloissa, ravintoloissa, pitopalveluyrityksissä sekä myymälöiden paistopisteissä ja leipäosastoilla.
Heidi Kiviharju
Heidi Kristina Kiviharju (s. 29. syyskuuta 1974 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt enimmäkseen teatterissa, mutta myös muutamissa televisioelokuvissa ja -sarjoissa. Hänen puolisonsa on Samuli Muje, ja heillä on kaksi lasta.
Fairfieldin piirikunta (Ohio)
Fairfieldin piirikunta () on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa. Sen suurin kaupunki on Lancaster. Piirikunnan väkiluku oli 122 759 vuonna 2000.
Fairfieldin naapuripiirikuntia ovat Licking pohjoisessa, Perry idässä, Hocking etelässä, Picaway lounaassa ja Franklin luoteessa.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 146 156 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 90,4 %, mustiin (6,2 %), alkuperäisamerikkalaisiin (0,2 %) ja aasialaisiin (1,2 %).
Kotitalouden mediaanitulo on 58 249 ja köyhyysrajan alapuolella oli 11,5 % väestöstä vuosina 2007–2011.
Michael Moorer
Michael Lee "Double M" Moorer (s. 12. marraskuuta 1967, Brooklyn New York) on yhdysvaltalainen entinen nyrkkeilijä. Hän oli alemman raskaan sarjan ja raskaan sarjan maailmanmestari. Moorer otteli pitkällä urallaan muun muassa Evander Holyfieldin, Bert Cooperin ja George Foremanin kanssa. Moorer otteli 57 kertaa. Näistä hän voitti 52 (40 tyrmäystä), hävisi neljästi, ja otteli yhden ratkaisemattoman.
Ammattilaiseksi Moorer siirtyi vuonna 1988 raskaassa keskisarjassa, ja tyrmäsi debyyttiottelussaan Adrian Riggsin. Vielä samana vuonna Moorer nousi vastaperustetun WBO-liiton mestariksi tyrmäämällä viisieräisessä kamppailussa Razmi Hassanin.
1989 Moorer puolusti titteliään kuusi kertaa voittaen muun muassa Freddie Delgadon, Frankie Swindellin, Mike Sedillon, ja entisen WBA-liiton mestarin Leslie Stewardin.
Moorer voitti ensimmäisen kohtaamisensa Holyfieldin kanssa kukistaen tämän hajaäänituomiolla. Voittonsa myötä hän kohosi WBA- ja IBF-liittojen tunnustamaksi mestariksi. Moorer puolusti titteliään ensimmäisen kerran George Foremania vastaan, mutta hävisi tyrmäyksellä 10. erässä. Pian Moorer kohtasi Axel Schulzin, joka oli voittanut IBF-liiton tittelin Foremanilta. Moorer voitti ottelun täysien erien jälkeen. Moorer puolusti IBF-liiton mestaruuttaan kahdesti voittamalla Francois Bothan, ja Vaughn Beanin, kunnes menetti tittelinsä Evander Holyfieldille miesten välisessä uusintaottelussa. Kamppailussa Moorer haki vauhtia kerran viidennessä erässä ja kahdesti seitsemännen ja kahdeksannen erän aikana . Keskeytyshetkellä Moorer oli pystyssä, mutta tuomari Mitch Halpern keskeytti ottelun lääkäri Flip Homanskyn pyynnöstä.
Mestaruuden menettämisen jälkeen Moorer ei enää päässyt titteliotteluun, vaikka hän jatkoi uraansa vielä monien vuosien ajan. 17. elokuuta 2002 Moorer hävisi aikansa huippuiskijä David Tualle ensimmäisen erän tyrmäyksellä. Moorer jatkoi uraansa vielä vuoteen 2008 asti häviten Eliseo Castillolle ja voittaen muutamia tuntemattomia nyrkkeilijöitä.
Vuoden 1999 helmikuussa Moorer pidätettiin juopuneena ajamisesta.
Moorer oli ensimmäinen vasenkätinen nyrkkeilijä, joka on voittanut raskaansarjan mestaruuden.
Stylisti
Stylisti vastaa mainosten visuaalisesta ilmeestä. Stylisti järjestää kuvauksia muun muassa mainostoimistoille ja tavarataloille sekä suunnittelee ja hankkii kuvauksissa käytettävän rekvisiitan. Usein hän myös valitsee mallien vaatteet. Stylistit toimivat yleensä freelancereina tai yrittäjinä, ja monet työskentelevät pukeutumisneuvojana.
Aiemmin alalle ei ollut omaa koulutusta. Osa stylisteistä on saanut vaatetusalan koulutuksen, mutta nykyisin yksityiset koulut ja ammattioppilaitokset järjestävät jonkin verran alan kursseja.
Stylisti-artesaaniksi voi opiskella mm. Kainuun ammattiopiston kulttuurialalla Kajaanissa sekä Kouvolan seudun ammattiopiston kulttuurialalla.
Liquid Liquid
Liquid Liquid oli New Yorkissa vuonna 1980 perustettu post punk- yhtye. Yhtyeen perustivat rumpali Scott Hartley, basisti Richard McGuire, laulaja Salvatore Principato ja perkussionisti Dennis Young. Monet yhtyeen kappaleista ovat päätyneet sampleiksi hiphop- ja rap-yhtyeiden kappaleisiin. Yhtyeen Optimo EP:n kappale 'Cavern' samplattiin Melle Melin 'White Lines' -kappaleeseen luvatta. Asiasta seurannut oikeudenkäynti vei konkurssiin Liquid Liquidin levy-yhtiön 99 Recordsin. Myös yhtye lopetti toimintansa vuonna 1983. Levy-yhtiöt Grand Royal ja Mo' Wax julkaisivat uudelleen kaikki Liquid Liquidin EP:t vuonna 1997 ja Domino Records vuonna 2008.
Taribo West
Taribo West (s. 26. maaliskuuta 1974 Ajengunle, Lagos) on nigerialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Tällä hetkellä hän on ilman seuraa.
Kotimaassaan Nigeriassa West pelasi Port Harcourt Sharksissa ja lagosilaisessa Julius Bergerissä ennen tuloaan Eurooppaan ranskalaiseen Auxereen vuonna 1993. Auxerressa hän voitti Ranskan mestaruuden kaudella 1996/1997 ja Ranskan cupin kahdesti. Sittemmin Westin edustamia joukkueita ovat olleet milanolaiset Inter, jossa hän juhli UEFA Cupin voittoa kaudella 1997/98, ja AC Milan, englantilainen Derby saksalainen Kaiserslautern, belgradilainen Partizan, qatarilainen al-Arabi ja englantilainen Plymouth Argyle. 2006 West palasi takaisin kotimaahansa Julius Bergerin riveihin. Yhden kauden jälkeen West siirtyi iranilaiseen Paykaniin, mistä hän kuitenkin lähti kolmen kuukauden kuluttua, ja on siitä lähtien ollut ilman sopimusta.
West on pelannut Nigerian maajoukkueessa kaikkiaan 41 ottelua vuosina 1994-2005. Hän kuului joukkueen vakiopelaajiin 1998 ja 2002 MM-kisoissa kuten myös Afrikan mestaruusturnauksessa vuosina 2000 ja 2002. Hän oli mukana voittamassa myös jalkapallon olympiakultaa 1996 Atlantan kisoissa. Peliesitystensä lisäksi West tunnettiin omalaatuisista hiustyyleistään. Vuonna 1997 hän sijoittui kolmanneksi Afrikan vuoden jalkapalloilijan valinnassa.
Miles Joseph Berkeley
Miles Joseph Berkeley (1803–1889) oli englantilainen pappismies ja itiökasvien tutkija. Hän on erityisen tunnettu saavutuksistaan sienitieteen alalla – hän on määrittänyt yli kuusituhatta sienilajia.
Hän valmistui vuonna 1825 Cambridgen yliopistosta pääaineenaan teologia. Berkeley kirjoitti sieniä käsittelevän osan vuonna 1836 ilmestyneeseen siirteokseen Englannin kasvisto.
Berkeley tutki myös viljelykasvien taudinaiheuttajia ja loisia. Hän oli taitava mikroskoopin käyttäjä ja piirsi useita eliölajeja julkaisujensa kuvitukseksi.
Kasvi- ja sienitieteessä Berkeleysta käytetään auktorilyhennettä Berk.
Hakahapero
Hakahapero ("Russula velenovskyi") on kupera, laakealakkinen punainen haperolaji. Sen heltat ovat kermanvalkoiset ja joskus punertavat. Jalka on valkea tai hieman punertava. Malto on valkeaa ja maku on mieto. Hakahapero on syötävä, ja se kasvaa lehtimetsissä usein koivujen seurassa. Se on Suomessa melko yleinen.
Jakob Näs
Jakob Näs (30. lokakuuta 1842 Munsala – 9. maaliskuuta 1918 Munsala) oli munsalalainen maanviljelijä joka oli RKP:n kansanedustajana Suomen ensimmäisessä eduskunnassa.
Näsin vanhemmat olivat maanviljelijä Anders Jakobsson ja Helena Simonsdotter. Hän toimi maanviljelijänä kotipaikkakunnallaan Munsalassa.
Näs oli kansanedustajana 1907–1908 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli jo aiemmin osallistunut säätyvaltiopäiville talonpoikaissäädyn jäsenenä vuosina 1899–1906.
Jakob Näs oli naimisissa vuodesta 1874 Anna Johansdotterin kanssa.
Mordecai Cubitt Cooke
Mordecai Cubitt Cooke (12. heinäkuu 1825 Horning, Norfolk, Britannia – 12. marraskuu 1914 Southsea, Hampshire, Britannia) oli englantilainen kasvi- ja sienitieteilijä. Hän työskenteli toimistovirkailijana, mutta hänen todellinen kiinnostuksenkohteensa olivat kasvit.
Cooke perusti vuonna 1862 Kasvinharrastajien seuran "Society of Amateur Botanists". Hän työskenteli lyhyesti luonnontiedon opettajana ja pääsi sen jälkeen Intia-museon kuraattoriksi. Kun museon kasvikokoelmat siirrettiin Kew Gardensiin, Cooke seurasi mukana.
Cooke kuvitti ja toimitti kirjoja ja kahta lehteä luonnontiedon alalta.
Cookella ei ollut muodollista luonnontieteiden koulutusta, mutta hän sai sieniä koskevista tutkimuksistaan Yalesta kunniamaisterin arvon ja New Yorkin yliopistosta kunniatohtorin arvon.
Kasvi- ja sienitieteessä Cookesta käytetään auktorilyhennettä Cooke.
Koivunlehtohapero
Koivunlehtohapero ("Russula intermedia" vanh. "Russula lundellii") on kupera tai laakealakkinen punertava haperolaji. Lakissa on joskus ruskeita laikkuja, ja se on 8–16 senttimetriä leveä. Jalka on valkoinen, 6–10 senttimetriä pitkä ja 1,5–3 senttimetriä paksu. Sen heltat ovat kellertävät. Malto on valkoista ja maku on kirpeä. Laji ei ole sellaisenaan ruokasieni, mutta ryöppäämisen jälkeen syötävä ruokasieni. Sieni kasvaa lehtimetsissä ja rehevissä sekametsissä koivujen seuralaisena. Se on Etelä-Suomessa yleinen, mutta Pohjois-Suomessa harvinaisempi.
Koivunlehtohaperon kanssa samannäköisiä lajeja ovat esimerkiksi isohapero, punajalkahapero, tulipunahapero ja viinihapero.
Täplähapero
Täplähapero ("Russula maculata") on kupera- tai laakea haperolaji. Lakki on väriltään ruusunpunainen tai jopa oranssi. Jalka on valkoinen tai hiukan punertava. Malto on valkoista ja maku on usein kirpeä. Laji ei ole ruokasieni. Heltat ovat keltaiset. Sieni kasvaa lehtimetsissä kalkkimailla ja on Suomessa melko harvinainen.
Pietari Kuisma
Petter (Pietari) Kuisma (10. elokuuta 1841 Antrea – 16. marraskuuta 1925 Vuoksenranta) oli karjalainen maanviljelijä joka oli nuorsuomalaisten kansanedustajana Suomen ensimmäisessä eduskunnassa.
Kuisman vanhemmat olivat talollinen Tuomas Kuisma ja Maria Jantunen. Hän toimi maanviljelijänä Antreassa ja Vuoksenrannalla ja oli myös lautamiehenä.
Kuisma oli kansanedustajana 1907–1908 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli jo aiemmin osallistunut säätyvaltiopäiville talonpoikaissäädyn jäsenenä vuonna 1906.
Hän oli naimisissa vuosina 1865–1874 Katarina Jaatisen kanssa ja meni leskeksi jäätyään uusiin naimisiin 1881 Vappu Kekin kanssa.
Mantelihapero
Mantelihapero ("Russula integra") on kupera tai laakealakkinen haperolaji. Sienen lakki on lähes tahmea ja väriltään viinin- tai tummanpunainen ja keskeltä musta. Heltat ovat valkeat ja vanhemmiten kellertyvät. Jalka on valkea ja vanhempana tyvestä keltalaikkuinen. Malto on valkeaa ja maku on mieto. Sieni kasvaa havumetsissä kalkkimailla harvakseltaan Etelä-Suomessa. Laji on hyvä ruokasieni.
Keltapeippi
Keltapeippi ("Lamiastrum galeobdolon", syn. "Lamium galeobdolon", "Galeobdolon luteum") on keltakukkainen, ainoastaan Euroopassa luonnonvaraisena kasvava huulikukkaiskasvi. Laji on sukunsa "Lamiastrum" (keltapeipit) ainoa edustaja.
Monivuotisen keltapeipin pystyt kukintovarret kasvavat 20–40 senttimetriä korkeiksi. Kukkaversojen lisäksi kasvilla on runsaasti isolehtisiä, kukattomia pintarönsyjä. Varret ovat nelisärmäisiä. Vastakkain olevat lehdet ovat leveänpuikeita, tylppä- tai matalaan herttatyvisiä ja hammaslaitaisia. Ainakin rönsyjen lehdissä esiintyy vaaleita laikkuja. Kukinnon tukilehdet ovat varsilehtien kaltaisia. Keltapeipin kukat ovat melko suuria ja ne sijaitsevat kehässä verson ympärillä. Kukan säteittäinen verhiö on 7–10 mm pitkä, 5–10-suoninen ja sen liuskat ovat 1/4–1/3 torven pituudesta. Kirkkaankeltainen teriö on 15–25 mm pitkä ja selvästi vastakohtainen. Ylähuuli on korkea ja kupera, alahuuli on kolmeliuskainen, sivuliuskat ovat lähes yhtä isoja kuin kolmiomainen, suippo keskiliuska. Emin luotin liuskat ovat lähes tai aivan samanpituisia. Suomessa keltapeippi kukkii alkukesästä touko-kesäkuussa. Hedelmä on nelilohkoinen lohkohedelmä.
Keltapeipistä tunnetaan Pohjoismaissa kahta alalajia: nimialalaji täpläkeltapeippiä (ssp. "galeobdolon") sekä kirjokeltapeippiä (ssp. "argentatum"). Näistä jälkimmäinen on kookkaampi, kapeampilehtisempi ja suurempikukkaisempi. Merkittävin ero on lehtien vaalea kuviointi, joka kirjokeltapeipillä on yhtenäinen kun taas täpläkeltapeipillä laikuttainen.
Keltapeippiä tavataan ainoastaan Euroopassa. Luontaisena sen levinneisyysalue ulottuu Pyreneiltä Romaniaan, Länsi-Ukrainaan ja Länsi-Venäjälle. Länsi-Kaukasuksella on lisäksi muusta levinneisyysalueesta erillinen esiintymä. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Välimerelle lukuun ottamatta Sardiniaa, Sisiliaa sekä Keski- ja Etelä-Kreikkaa. Pohjoisessa levinneisyysalue ulottuu Skotlantiin, Etelä-Tanskaan ja -Ruotsiin sekä Itämeren etelä- ja itärantoja myöten Viroon saakka. Etelä-Norjassa, Keski-Ruotsissa ja Etelä-Suomessa laji on satunnainen tulokas. Suomessa keltapeippi on harvinainen mutta vakiintunut uustulokas lähinnä Lounais-Suomessa.
Keltapeippiä tavataan luontaisena multavissa lehdoissa, kuten Etelä-Ruotsin pyökkimetsissä. Suomessa lajia tavataan viljelyjäänteenä puistoissa, puutarhoissa ja joskus harvinaisena karkulaisena rehevissä metsissä.
Keltapeippiä viljellään myös koristekasvina. Erityisen hyvin se sopii maanpeitekasviksi, koska sen rönsyjen lehdet pysyvät talven yli vihreinä. Puutarhakasvina keltapeippi kasvaa parhaiten puolivarjoisalla paikalla. Alustaksi kasville kelpaa parhaiten syvämultainen maa, mutta se viihtyy myös useilla muilla kasvualustoilla.
Kirjonahkahapero
Kirjonahkahapero ("Russula olivacea") on kupera tai laakealakkinen viininpunainen tai kellansävyinen haperolaji. Heltat ovat aluksi valkoiset ja vanhemmiten muuttuvat kellertäviksi. Jalka on ylhäältä karmiinin tai roosanpunainen ja tyvestä kellertävä. Malto on valkoista. Maku on mieto ja sieni on hyvä ruokasienilaji. Se kasvaa harvinaisena kuusikoissa lehtimetsissä kalkkipitoisilla paikoilla Etelä-Suomessa.
Kirjonahkahapero on arvioitu Suomessa vaarantuneeksi.
Nahkahapero
Nahkahapero ("Russula alutacea") on harmahtavan purppuranvärinen tai viininpunainen haperolaji. Lakki voi olla väriltään lähes punaruskea. Jalka on valkoinen ja tyvestä punertava. Sieni kasvaa lehtimetsissä Suomessa hyvin harvinaisena. Se on hyvä ruokasieni.
Rusohapero
Rusohapero ("Russula rosea" syn. "Russula lepida") on kupera- tai laakealakkinen punainen haperolaji. Sienen lakin keskusta on kermanvärinen. Jalka on 4–10 senttimetriä pitkä, valkoinen tai punahäiveinen. Lisäksi se on hauras sekä ylhäältä jauheinen. Heltat ovat vaalean kermanväriset. Malto on valkoista ja kovaa. Maku on kirpeä. Hapero on syötävä, mutta se tulee esikäsitellä keittämällä. Se kasvaa harvinaisena Etelä-Suomen lehtimetsissä ja lehdoissa tammen seurassa.
Rusohapero on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi lajiksi.
Tammihapero
Tammihapero ("Russula pseudointegra") on kupera tai laakealakkinen punainen haperolaji. Sen heltat ovat aluksi vaaleat ja vanhemmiten okranväriset. Jalka on valkea. Malto on valkeaa. Sieni maistuu kitkerältä eikä ole ruokasieni. Se kasvaa harvinaisena Etelä-Suomen tammialueilla.
Jodihapero
Jodihapero ("Russula turci") on kupera tai laakealakkinen kellan- tai punaruskea haperolaji. Lakki on 3–10 senttimetriä leveä. Jalka on valkoinen tai siinä voi olla kellertävä tai punainen vivahde. Heltat ovat sahramin- tai okrankeltaisia. Malto on valkoista ja pehmeää. Maku on mieto ja haju muistuuttaa jodin tuoksua. Hapero kasvaa yleisenä tuoreissa havumetsissä.
Kupuhapero
Kupuhapero ("Russula caerulea") on kartiomainen vanhemmiten laakeneva sini- tai ruskeanvioletti haperolaji. Heltat ovat aluksi vaaleat ja vanhemmiten kermanväriset. Jalka on valkea. Malto on valkeaa. Sieni maistuu miedolta tai nuorena hieman kirpeältä. Se kasvaa rehevissä havumetsissä mäntyjen seurassa. Se on Suomessa harvinainen.
Kultahapero
Kultahapero ("Russula aurea") on kupera tai laakealakkinen punainen tai oranssinpunainen haperolaji. Heltat ovat kermanväriset. Jalka on krominkeltainen, harvoin vaalea. Malto on valkeaa, mutta pintakelmun alta kellertävää. Maku on mieto tai hieman kirpeä. Sieni on syötävä, mutta sitä ei tulisi kerätä sen harvinaisuuden takia. Se kasvaa melko harvinaisena lehtimetsissä, lehdoissa ja puistoissa kalkkimailla. Se kasvaa harvinaisena Pohjois-Savoon asti.
Tarhatuppisieni
Tarhatuppisieni ("Volvariella gloiocephala") on kellomainen tai laakea limainen valkea tai harmaanruskea tuppisienilaji. Sen jalka on harmaanruskea ja siinä on valkoinen tai harmaa tuppi. Sieni kasvaa tuoreilla laidunmailla, komposteissa, puutarhoissa ja voimakkaasti lannoitetuissa paikoissa.
Silkkituppisieni
Silkkituppisieni ("Volvariella bombycina") on kellomainen ja vanhemmiten kupera tai laakea tuppisienilaji. Lakki on väriltään valkoinen tai heikosti keltainen ja silkkikarvainen. Jalka on kellanvalkea ja siinä on valkea tai vanhemmiten ruskeahko tuppi. Sieni kasvaa lehtipuilla jopa korkealla puussa. Sieni on Suomessa hyvin harvinainen. Sitä on joskus tavattu Suomessa ainakin saarnelta, vaahteralta ja pihlajalta Ouluun saakka.
Kallionauhus
Kallionauhus ("Ligularia dentata") on oranssinkeltainen monivuotinen kasvi. Se on peräisin Kiinan ja Japanin alueelta.
Kallionauhus on voimakaskasvuinen ja sillä on munuaismaiset lehdet, jotka ovat hyvin hammaslaitaiset. Lehtiruodit voivat olla jopa yli 30 senttimetriä pitkiä. Lehdet muodostavat ruusukkeita. Mykeröt ovat melko suuria ja ne ovat kerääntyneet tertuiksi monihaaraisten varsien latvoihin.
Kallionauhus kukkii melko myöhään aikaan vuodesta elo-syyskuun aikana. Se kasvaa yleensä vajaan metrin korkuiseksi, yleensä 80–100-senttimetriseksi. Se kasvaa mieluiten puolivarjoisessa tai varjoisessa paikassa, viihtyy ravinnepitoisessa, multavassa ja hyvin kosteutta pidättävässä maassa. Se vaatii runsaan lannoituksen.
Kasvin kaikki osat ovat myrkyllisiä.
Lummelampi
Le bassin aux nymphéas ("Lummelampi") on ranskalaisen taidemaalari Claude Monet’n maalaama sarja impressionistisia öljymaalauksia vuosilta 1899 ja 1900. Maalaukset esittävät Monet’n japanilaistyyppisen vesipuutarhan lummelampea sekä sitä ylittävää kaarisiltaa.
Monet muutti vuonna 1883 Pariisista Givernyyn, jossa hän eli kuolemaansa saakka. Vuonna 1893 hän laajensi tonttia naapurilta ostetulla suotilkulla, johon rakennettiin hänen maalaustensa kohteena kuuluisaksi tullut itämainen vesipuutarha. Monet säilytti myös puutarhansa ranskalaisen osan. Vuonna 1900 hän asetti näytteille kymmenen lampea esittävän öljyvärimaalauksen sarjan, joissa hän tutki samaa kohdetta eri valaistusolosuhteissa. Hän työsti vastaavia sarjoja myös muista kohteista.
Sarjan maalauksia on muiden muassa seuraavissa kokoelmissa:
Jacques-Yves Cousteaun bibliografia
Jacques-Yves Cousteau julkaisi urallaan yli 50 kirjallista teosta. Hänen teoksistaan vajaa puolet on yksittäisiä kirjoja ja loput ovat julkaistu kirjasarjoina, joista jälkimmäinen "The Ocean World of Jacques Cousteau" on myös suomennettu osittain nimellä "Merten salaisuudet". Cousteaun viimeinen kirja oli hänen kuolemansa jälkeen julkaistu omaelämäkerrallinen "L'Homme, la Pieuvre et l'Orchidée" ("Ihminen, mustekala ja orkidea").
Florent Sinama-Pongolle
Florent Sinama-Pongolle (s. 20. lokakuuta 1984 Saint-Pierre, Réunion, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän edustaa Skotlantilaista Dundee Unitedia.
Sinama-Pongolle pelasi juniorina Le Havressa ja nousi seuran edustusryhmään vuonna 2001. Hänet nimettiin Ranskan mestaruusjuhliin päättyneen alle 17-vuotiaiden MM-turnauksen parhaaksi pelaajaksi vuonna 2001, ja oli myös turnauksen paras maalintekijä. Hyvät otteet herättivät Liverpool-manageri Gérard Houllierin kiinnostuksen ja vuonna 2003 Sinama-Pongolle siirtyi Liverpooliin yhdessä serkkupoikansa Anthony Le Tallecin kanssa.
Liverpoolissa peliaikaa tuli vain rajallisesti, ja kevätkauden 2006 Sinama-Pongolle vietti lainasopimuksella Blackburnin riveissä. Kesällä 2006 hän pelasi Ranskan joukkueessa alle 21-vuotiaiden EM-kisoissa, joissa joukkue selvisi välieriin saakka. Kesän lopulla Sinama-Pongolle teki sopimuksen espanjalaisen Recreativo Huelvan kanssa. Aluksi sopimus oli vain yhden kauden mittainen, mutta sittemmin sitä jatkettiin vuoteen 2011. Kesällä 2008 Sinama-Pongolle siirtyi Atlético Madridiin neljän vuoden mittaisella sopimuksella. Vähälle peliajalle Atléticossa jääneen ranskalaishyökkääjän siirrosta hänen nykyiseen seuraansa päästiin sopimukseen joulukuussa 2009.
Florent Sinama-Pongolle on kuulunut Ranskan juniorimaajoukkueiden vakiopelaajiin lukuisissa ikäluokissa. Alle 16-vuotiaiden maajoukkeessa hän edusti maataan vuoden 2001 EM-turnauksessa, ja saman vuoden syksyllä Ranskan voittojuhliin päättyneissä alle 17-vuotiaiden MM-turnauksessa, missä hän voitti turnauksen maalikuninkuuden yhdeksällä maalillaan ja valittiin myös kisojen parhaaksi pelaajaksi. Hän edusti maataan myös alle 21-vuotiaiden Euroopan mestaruusturnauksessa vuonna 2006. Hän pelasi ensimmäisen ja tähän mennessä ainoan ottelunsa Ranskan A-maajoukkueessa Tunisiaa vastaan lokakuussa 2008.
Mustalipeä
Mustalipeä eli jäteliemi on sellunkeitossa käytettävän sulfaattimenetelmän sivutuote. Sulfaattimenetelmässä käytetty keittoneste ja puusta liuennut ligniini ja muu orgaaninen aine kerätään mustalipeänä, joka väkevöidään mustalipeähaihduttimissa korkeaan kuiva-ainepitoisuuteen (65–85 %) ja poltetaan soodakattilassa. Soodakattilassa mustalipeän orgaaninen aine muuttuu pääosin lämpö- ja sähköenergiaksi. Mustalipeän jatkokäyttö energiaksi tuottaa tämän päivän uusissa tehtaissa sähköä noin 600 kilowattituntia sellutonnia kohden. Vuonna 2001 mustalipeän osuus Suomen energiantuotannosta oli 9,8 prosenttia. Sellutehdas käyttää mustalipeällä tuotetun sähkön pääasiassa itse.
Keminmaan keskuskoulu
Keminmaan keskuskoulu on Keminmaan keskustassa sijaitseva koulu. Rakennuksessa on yhdistettynä peruskoulun luokat 3-6 ja 7-9, sekä lukio. Rakennus on kolmiosainen ja sen pienin osa on peruskoulun 3-6 luokkien tila, keskisuurin on lukion tilat ja suurin on peruskoulun 7-9 luokkien käytössä.
Lilli Earl
Lilli Marjatta Earl (o.s. Suomalainen; s. 13. tammikuuta 1964 Helsinki) on suomalainen toimittaja. Hän on ollut myös näyttelijänä elokuvissa "Vapaa duunari Ville-Kalle" (1984), "Nuoruuteni savotat" ja "Vääpeli Körmy – taisteluni" (1994). Lisäksi hän on vieraillut televisiosarjoissa, joista esimerkkeinä "ÄWPK – Älywapaa palokunta", "Levyraati", "Kymppitonni", "Assari" ja "Teijan keittiössä".
Earl on julkaissut myös yhden romaanin, "Ori ottaa ohjat" (1995), ja toimittanut joitakin isänsä Kari Suomalaisen pilapiirroksiin perustuvia kirjoja.
Tammikuussa 2014 Radio Rapu ilmoitti palkanneensa Earlin toimittajakseen.
Kai Sievers
Kai Konrad Sievers (19. helmikuuta 1930 Kotka – 7. marraskuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja käsikirjoittaja.
Sieversin vanhemmat olivat toimitusjohtaja Konrad Emil Sievers ja Onerva Viljamaa. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1950 oli Pirkko-Liisa Pöyhönen ja toinen vuodesta 1962 Ulla-Maija Kettunen. Sievers tuli ylioppilaaksi Kotkan lyseosta 1948 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1958. Uransa alkuvuosina Sievers toimi lääkärinä useissa eri sairaaloissa. Hän väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1965 ja oli 1969–1970 Oulun yliopiston hygienian professori. 1971–1976 Sievers toimi Turun yliopiston kansanterveystieteen professorina. Helsingin yliopiston sosiaalilääketieteen apulaisprofessori hän oli vuodesta 1977. Sieversin tieteelliset julkaisut käsittelevät reumatologiaa, seksologiaa ja kansanterveystiedettä. Sievers oli yksi vuonna 1974 ilmestyneen suomalaisten sukupuolielämää käsitelleen raportin tekijöistä ja osallistui vuonna 1984 julkaistun homoseksuaalien tilanteesta Suomessa tehdyn kartoituksen toimittamiseen.
Sievers oli mukana muutamissa runoantologioissa ja toimitti runoantologioita. Hän käsikirjoitti Pertti Reposen kanssa "Soitinmenoja" ja "ÄWPK – Älywapaata palokuntaa" salanimellä "Kai Dorkin".
Cyanide
Cyanide on amerikkalaisen metallimusiikkia soittavan yhtyeen, Metallican, 42. singlejulkaisu, ja kolmas "Death Magnetic" albumilta. Syyskuun ensimmäisenä päivänä 2008 kappale julkaistiin kuunneltavaksi streaming -tekniikalla yhtyeen virallisilla kotisivuilla ja myös ladattavaksi Mission: Metallica -sivustolta (jos omistaa Mission: Metallica Platinum -tilin). Syyskuun toisena päivänä kappale tuli myyntiin iTunes Storeen.
Kappale oli julkaisua ennen esitetty 9. elokuuta 2008 Ozzfest -musiikkitapahtumassa, Dallasissa, Texasissa ja oli ensimmäinen kappale tulevalta "Death Magnetic" albumilta joka esitettiin julkisesti. Kappale on esillä myös yhtyyen MySpace sivulla.
Kappaleen sanoitukset kertovat, millaista elämä on kuolleena.
Timo Ryymin
Timo Ryymin on suomalainen muusikko, elokuvaohjaaja, televisio-ohjaaja ja -tuottaja. Parhaiten hänet tunnetaan "ÄWPK – Älywapaa palokunta" -sketsisarjan ohjaajana. Hän on ohjannut lyhytelokuvat "Ollin koppivuodet" (1984) ja "Helsingin kaupungin orkesteri 100 v." (1983). Ryymin on tehnyt musiikin Risto Jarvan muistoksi tehtyyn "Muistikuvia Ristosta" -dokumenttielokuvaan (1980) ja soittanut elokuvamusiikkia elokuvaan "Loma" (1976). Ryymin on ollut mukana ohjaamassa ja tuottamassa myös useita muita suomalaisia televisiosarjoja.
Raideliikenne
Raideliikenne voi tarkoittaa:
Wolverine and the X-Men
Wolverine and the X-Men on Marvel Studiosin tuottama yhdysvaltalainen animaatiosarja, joka perustui Marvel Comicsin sarjakuvaryhmään Ryhmä-X:ään. Sarjasta tuotettiin 26 jaksoa, joiden esitys alkoi latinalaisessa amerikassa 25. elokuuta 2008 portugaliksi dubattuna. Kanadassa sarjaa on esitetty 6. syyskuuta 2008 lähtien ja Yhdysvalloissa sarjan alkoi Nicktoons Networkilla 23. tammikuuta 2009.
Sarja päättyi ensimmäisen kauden jälkeen Britanniassa maaliskuussa 2009 ja Yhdysvalloissa marraskuussa 2009. Osaksi syyksi on epäilty sarjan päättymistä Disneyn ostaessa Marvel-yhtiön. Huhtikuussa 2010 Chicago Comic & Entertainment Expo tapahtumassa ilmoitettiin sarjan loppumisen syyksi taloudelliset vaikeudet ja hahmojen käyttöoikeudet. Sarjan toisesta tuotantokaudesta oli jo tehty materiaalia mahdollista toistatuotantokautta varten.
Sarjan hahmot ovat pääasiassa pukeutuneet vuoden 2004 X-Men ReLoad nimisen uudistetun X-Men sarjakuvien mukaisesti. Se on samalla kaikkiaan neljäs Ryhmä-X:ään perustuva animaatio. Edelliset olivat 1990-luvun Pryde of the X-Men, X-Men ja vuoden 2000 .
Tarina alkaa keskellä kaaosta, kun Ryhmä-X:n kartanoon on hyökätty tuhoisin seurauksin, jonka seurauksena Professori X ja Jean Grey ovat kadonneet. Tämän myötä Ryhmä-X hajoaa ja Kyklooppi vaipuu masennukseen. Emma Frost kykenee paikantamaan koomassa olevan Professori X:n Genoshasta, jossa hän on Magneton huostassa. Professori X kykenee kuitenkin telepaattisesti käskemään Wolverinea kokoamaan ja johtamaan Ryhmä-X:ää pelastaakseen maailman Sentinel-projektilta, jonka takana on senaattori Kelly. Lisäksi heidän on estettävä Magneto, joka yrittää muun muassa pahojen mutanttien veljeskunnan avustuksella hävittämään ihmiset tieltä pois.Sarjasta tuotettiin yksi tuotantokausi joka sisälsi 26 jaksoa.