hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Halfdan Kjerulf
Halfdan Kjerulf (17. syyskuuta 1815 Kristiania, Norja – 11. elokuuta 1868 Kristiania) oli norjalainen pianisti ja säveltäjä. Häntä pidetään merkittävimpänä norjalaisena romantikkona ajalta ennen Edvard Griegiä.
Kjerulf opiskeli musiikkia kristianialaisten musiikinopettajien Lars Roverudin ja Otto Wetterstrandin johdolla. Hän opiskeli pianonsoittoa ja luultavimmin Roverudin johdolla musiikinteoriaa. Kjerulfin tarkoituksena ei ollut kuitenkaan ammattimuusikon ura, vaan hän opiskeli myös lakia tähtäimenään virkamiehen ura isänsä tavoin. Virkamiesuran katkaisi kuitenkin vakava sairaus 1839, juuri ennen loppututkintoa.
Kjerulf matkusti Pariisiin toipilasmatkalle kesällä 1840, millä oli suuri merkitys häen uralleen. Kaupungin vilkas musiikkielämä ja konsertit antoivat hänelle vaikutteita ja hän kuuli myös Hector Berliozia matkallaan.
Talvella 1840 ja keväällä 1841 Kjerulfin sisar, isä ja veli kuolivat muutaman kuukauden sisällä ja sisarusparven vanhimpana Halfdan jäi vastaamaan heidän elatuksestaan. Hän sai toimen "Den Constitutionelle" -lehden ulkomaantoimittajana. Hän ei kuitenkaan luopunut musiikista ja syksyllä 1841 hän julkaisi ensimmäiset sävellyksensä, kuusi romanssia sisältävän vihkon. Hän jatkoi myös sävellyksen opiskelua omin päin koko 1840-luvun ajan. Vuonna 1845 hän jätti toimittajantoimensa ja siirtyi musiikinopettajaksi sekä "Studentersangforeningen" -kuoron johtajaksi.
Kjerulf oli tyytymätön säveltäjäntaitoihinsa, mutta opetusta ei ollut liiemmälti tarjolla. Tilanne korjautui 1848 Carl Arnoldin muutettua Kristianiaan, jolloin Kjerulf meni välittömästi hänen oppiinsa. Arnold järjesti hänelle myös stipendin ulkomaille vuosiksi 1849–1851. Ensin Kjerulf opiskeli Kööpenhaminassa Niels Gaden johdolla, jonka jälkeen hän matkusti Leipzigin musiikkikonservatorioon muun muassa Ernst Friedrich Richterin oppilaaksi. Hän sai täten pätevän konservatoriokoulutuksen vasta 35-vuotiaana.
Palattuaan Kristianiaan 1851 Kjerulf jatkoi musiikinopettajana. Pianonsoitonopettajana hän koulutti kokonaisen sukupolven ja vaikutti aktiivisesti Kristianian musiikkielämään, etenkin kuorolaulun alueella. Hänellä oli muun muassa oma "Kjerulfs kvartet" -lauluyhtye. Häntä arvostettiin myös kriitikkona ja kirjoittajana.
Hänen sävellyksensä eivät saaneet tunnustusta kuin hänen elämänsä loppupuolella. Hänelle myönnettiin "Littris et atribus" -mitali 1863 ja hänet kutsuttiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi 1865. Hän kuoli pitkällisen sairauden murtamana 1868 Grefsenin kaupunginosassa Kristianiassa.
Kjerulfin sävellyksiä pidetään norjalaisen kansanhengen ilmaisijana, olematta kuitenkaan kiihkonationalistisia. Hänet tunnetaan erityisesti romansseistaan ja kuorolauluistaan, mutta hän tuotti myös paljon pianomusiikkia. Kjerulfin sävellykset heijastavat hänen kiintymystään saksalaiseen romantiikkaan. Erityisesti Robert Schumann ja Felix Mendelssohn olivat merkityksellisiä hänen musiikilliselle tyylilleen. Pianomusiikissa myös Chopinilla lienee ollut merkitystä.
Tunnetun kuoroteos "Troubadouren"in lisäksi hän sävelsi noin 30 mieskuorolaulua, noin 100 yksinlaulua ja lukuisia kansanlaulusovituksia.
James Michener
James Albert Michener (3. helmikuuta 1907 New York, Yhdysvallat – 16. lokakuuta 1997 Austin, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija, jonka kirjoja on myyty maailmanlaajuisesti miljoonia kappaletta. Hän kirjoitti noin 50 kirjaa, usein historiallisia saagoja maantieteellisistä paikoista. Hän oli tunnettu perusteellisesta tutkimustyöstään romaaniensa taustalla. Hänen esikoisteoksensa "Tales of the South Pacific" palkittiin Pulitzer-palkinnolla vuonna 1948.
Michener syntyi New Yorkissa. Ennen kuin hän täytti kymmenen vuotta perhe muutti kuitenkin Doylestowniin Pennsylvaniaan, jota pidetään hänen kotipaikkanaan. Hän toimi kirjavissa ammateissa ja 20-vuotiaana hän oli jo käynyt kolmea lukuun ottamatta kaikissa Yhdysvaltojen osavaltioissa.
James Michener opiskeli Swarthmore Collegessa stipendin turvin ja valmistui parhain arvosanoin. Hän siirtyi St Andrewsin yliopistoon Skotlantiin, josta hän palasi opettajaksi Bucks Countyn George Schooliin. Opettajatoimensa jälkeen hän toimi opettajakouluttajana Coloradon osavaltion opettajakorkeakoulussa ja sittemmin vierailevana historian apulaisprofessorina Harvardin yliopistossa. Ennen toista maailmansotaa hän ehti vielä toimia kirjankustantamon toimituksessa. Sodan sytyttyä hän liittyi Yhdysvaltain laivastoon.
Laivasto vei Michenerin Tyynellemerelle, ja hänen ensimmäinen kirjansa "Tales of the South Pacific" perustuu hänen kokemuksiinsa Salomonsaarilta. Hän lähetti sen aluksi nimettömänä entiselle kirjankustantajatyönantajalleen. Kirja sai Pulitzer-palkinnon ja siitä tehtiin Broadway-musikaali "South Pacific" heti seuraavalle tuotantokaudelle.
Vuonna 1949 Michener muutti Honoluluun Havaijille, jossa hän otti osaa politiikkaan. Kymmenen vuotta myöhemmin hän julkaisi bestseller-kirjan "Havaiji", jonka valmistelu oli vaatinut neljän vuoden tutkimustyön ja kolmen vuoden kirjoittamisen. Kirja valmistui samana päivänä, kun Yhdysvaltain kongressi äänesti Havaijin osavaltioksi.
Muutoinkin Michenerin tuotannolle oli tunnusomaista laaja matkustelu ja perusteellinen tutkimustyö kirjojen taustalla. Hän kirjoitti noin viisikymmentä kirjaa, joista viisi taidekirjaa. Kirjoja on käännetty useille kielille ja myyty miljoonittain.
Kirjailijauransa lisäksi Michener oli aktiivinen politiikassa ja julkishallinnossa. Hän pyrki kongressiin 1962 liberaalina demokraattina, mutta hävisi konservatiivisen alueensa vaalit. Vuonna 1968 hän toimi Pennsylvanian perustuslakivaliokunnan sihteerinä ja vuosina 1979–1983 NASAn neuvoa-antavassa johtokunnassa. Myös toimet Yhdysvaltojen kulttuurilähettiläänä useissa maissa, Yhdysvaltojen postin johtokunnassa sekä International Broadcasting Boardissa olivat osa hänen uraansa.
Michener oli viiden alueen kunniatohtori. Hän sai myös maansa korkeimman siviileille myönnettävän tunnustuksen, Medal of Freedomin, sekä vuonna 1983 Yhdysvaltain presidentin myöntämän palkinnon pitkäaikaisesta toiminnasta maansa kulttuurin hyväksi.
James Michener oli naimisissa 39 vuotta Mari Yoriko Sabusawan kanssa. Hän oli toisen polven japanilais-amerikkalainen, joka kuoli 1994. Michener kuoli Texasin yliopistossa Austinissa 90-vuotiaana 1997.
Luxor (bordelli)
Luxor on Hampurin vanhin bordelli. Luxor perustettiin Sankt Paulin Große Freiheit -kadulle jo vuonna 1948. Luxorin emäntänä on viimeiset 21 vuotta toiminut rouva Waltraud Mehrer. Luxorin kulta-aikaa oli 1970-luku, jolloin talossa työskenteli samanaikaisesti jopa kaksitoista seksialan ammattilaista. Maaliskuussa 2008 rouva Mehrer ilmoitti sulkevansa pitkään toiminneen ilotalonsa bisneksen kannattamattomuuden vuoksi.
S-IC
S-IC oli Boeingin rakentama Saturn V -kantoraketin ensimmäinen eli alin rakettivaihe, joka aikaansaa raketin lennon suurimman työntövoiman. S-IC-rakettivaiheen massa oli yli kaksi miljoonaa kilogrammaa. Tästä valtaosa oli ajoainetta, jonka polttoaine oli kerosiinipohjainen RP-1 ja hapetin oli nestemäistä happea.
Rakettivaihe oli 42 m korkea ja halkaisijaltaan 10 m. Se tuotti 33 miljoonan Newtonin työntövoiman. Se nosti koko raketin lennon ensimmäisten 61 km matkalla. Keskimmäinen viidestä F-1-rakettimoottorista oli kiinteästi asennettu, mutta ulkokehällä sijaitsevat neljä olivat suunnattavia, niitä voitiin hydraulisesti kääntää kantoraketin lentoradan ohjaamiseksi.
Boeing sai sopimuksen vaiheen rakentamiseksi . Tässä vaiheessa NASAn Marshall Space Flight Centerin (MSFC) insinöörit olivat päättäneet tämän rakettivaiheen konstruktion pääpiirteet.
Rakettijärjstelmän valmistuksen pääpaikka oli Michoud Assembly Facility New Orleansissa. Raketin tuulitunnelitestaus tehtiin Boeingin tehtailla Seattlessa. Tarvittavat työkoneet valmistettiin Wichitassa Kansasissa.
Marchallin svaruulentokeskus rakensi ensimmäiset kolme testijärjstelmää (S-IC-T, S-IC-S ja S-IC-F) sekä kaksi lentomallia (S-IC-1 ja -2). Rakettivaiheen suurten polttoainesäiliöiden rakentaminen kesti 7-9 kuukautta. Rakettivaiheen kokoonpano kesti 14 kuukautta. Ensimmäinen Boeingin rakentama vaihe oli testikappale S-IC-D.
S-IC-moottorijärjstelemän suurin oli moottorikoneikko 21 kkg. Sen kantoi viiden F-1 -moottorin synnyttämän työntövoiman ja jakoi voiman tasaisesti koko raketin pohjarakenteeseen. Neljä ankkuria piti rakettia paikallaan laukaisutelineessä sen lisätessä työntövoimaa laukaisun alussa. Nämä olivat 4,3 m pitkiä ja 816 kg massaltaan. Neljä vakainta kestivät 1 100 °C lämpötilan.
Moottorikoneikon päällisen polttoainetankin tilavuus oli 770 000 litraa. Säiliö itsessään oli kuivamassaltaan 11 Mkg ja pystyi vapauttamaan 7 300 litraa sekunnissa. Tankin läpi puhallettiin typpeä ennen laukaisua polttoaineen sekoittamiseksi. Lennon aikana polttoaine paineistettiin heliumilla, joka oli varastoitu yläpuoliseen nestemäisen hapen tankkiin. Polttoaine ja LOX-säiliön välissä oli välitankki. LOX-säiliön tilavuus oli 1 204 000 litraa. Sen suunnittelu asetti erityisesti haasteita. Hapen syöttöputkien tuli olla suorat moottoriin eli niiden piti mennä polttoainesäiliön läpi. Putket piti eristää jotta niiden ympärillä oleva polttoaine ei jäätyisi ja säiliöön täytyi tehdä viisi lisäreikää.
S-II
S-II oli North American Aviationin rakentama Saturn V -kantoraketin toinen vaihe. Viittä J-2-rakettimoottoria käyttäen se kiihdytti Saturn V:tä läpi ylemmän ilmakehän 5 MN työntövoimalla.
S-II:n kehittäminen sai alkunsa joulukuussa 1959, kun komitea suositteli suurityöntövoimaista nestemäistä vetyä polttavan rakettimoottorin valmistamista. Sopimuksen sai Rocketdyne ja sitä alettiin myöhemmin kutsua nimellä J-2. 
Samaan aikaan itse S-II -vaihe alkoi muotoutua. Aluksi siinä oli tarkoitus olla neljä J-2-moottoria ja sen pituuden olla 22,5 metriä ja halkaisijan 6,5 metriä.
Vuonna 1961 Marshall Space Flight Center alkoi etsiä vaiheelle rakentajaa. Kokoukseen jossa alustavat suunnitelmat esitettiin kutsuttiin 30 alan yritystä, näistä vain 7 toimitti kuukauden päästä ehdotelman. Kolme näistä hylättiin tarkastelun jälkeen. Sitten koko raketti todettiin liian pieneksi ja vaihetta jouduttiin suurentamaan. Vielä mukana oleville neljälle yritykselle tuotti vaikeuksia se, ettei NASA ollut vielä päättänyt monesta ratkaisevasta kohdasta, kuten raketin koosta ja seuraavien vaiheiden ominaisuuksista.
Lopulta sopimus myönnettiin North American Aviationille, joka tuli valmistamaan myös Apollon komentomoduulin. Hallitus rakensi tuotantolaitoksen Seal Beachiin Kaliforniaan.
Vaiheen laukaisumassa oli 500 Mkg, josta peräti 97 prosenttia oli nestemäistä vetyä ja happea. Vaiheen pohjassa oli moottorikoneikko, joka kantoi viisi J-2-moottoria. Keskimmäinen moottori oli kiinnitetty suuntaansa, mutta ulkokehän neljä moottoria olivat käännettävissä raketin ohjaamiseksi. "Välitankin" (tyhjä tila säiliöiden välissä) sijaan S-II:ssä käytettiin yhteistä väliseinää, jossa oli LOX-säilön yläosa ja LH2-säiliön alaosa. Väliseinä muodostui kahdesta alumiinilevystä, joiden välissä oli hunajakennon muotoinen fenoli-eriste. Se eristi säiliöiden välistä 70 °C:n lämpötilaeroa. Väliseinän käyttö säästi 3,6 tonnia massaa.
LOX-säiliö oli ellipsoidin-muotoinen ja 10 metriä halkaisijaltaan ja 6,7 metriä pitkä. Se muodostettiin hitsaamalla 12 kiilanmuotoista levyä rungoksi ja molempiin päihin pyöreät levyt. Kiilanmuotoiset levyt muotoiltiin 211 000 litran vesisäiliössä kolmella huolellisesti asetetulla vedealaisella räjäytyksellä. LH2-säilö rakennettiin kuudesta sylinteristä, viidestä 2,4 metriä korkeasta ja yhdhdestä 0,69 metriä korkeasta. Suurin haaste oli eristäminen, sillä vedyn tuli nestemäisenä pysyäkseen olla alle 20 K:n lämpötilassa. Aluksi ongelmina olivat eristyksen pysyminen ja ilmakuplat. Lopullisessa menetelmässä eriste sumutettiin käsin ja liika leikattiin pois.
S-II valmistettiin pystyasennossa hitsaamisen helpottamiseksi ja oikean muodon säilyttämiseksi.
Itämeren biotooppiakvaario
Itämeren biotooppiakvaario on akvaario, joka jäljittelee olosuhteita Itämeressä tai sen lahdissa, kuten Suomenlahdessa. Vesi on vähäsuolaista murtovettä (suolapitoisuus viidestä seitsemään promillea), ja lämpötila selvästi alhaisempi kuin trooppisten kalojen akvaarioissa.
Itämeriakvaarion suurin haaste on veden lämpötilan saaminen tarpeeksi alas. Tyypillinen vuosikierto on talvella 5 °C, kesällä lähempänä 20 astetta. Liian lämpimässä vedessä ei ole tarpeeksi happea, kalat ovat vaihtolämpöisinä eläiminä kuin ”kuumeessa” ja niiden suolistobakteerit voivat huonosti.
Valaistus pidetään usein vähäisempänä kuin trooppisten kalojen ja kasvien akvaariossa. Liian suuri valon määrä johtaa helposti hallitsemattomaan levien kasvuun.
Itämeren omat kasvit kuihtuvat talveksi. Jotkut harrastajat pitävät muita kylmään murtoveteen sopeutuvia lajeja, kuten miekkakasveja ja vesitähdikkejä.
Svenska Basketligan
Svenska Basketligan tai Basketligan on Ruotsin koripallon miesten pääsarja, jonka voittaja on Ruotsin mestari. Sarjaa on pelattu kaudesta 1992–1993 lähtien. Joukkueita Basketliganissa on ainoastaan yhdeksän kaudesta 2016–2017 lähtien.Ruotsin koripalloliitto Svenska Basketbollförbundet päätti ylimääräisessä vuosikokouksessa 1990 käynnistää uuden pääsarjan, Basketligan, kaudesta 1992–1993. Basketligan korvaisi aikaisemman pääsarjan, Elitserienin. Samana vuonna urheilun kattojärjestö Riksidrottsförbundet hyväksyi sarjamuutoksen. Kaudella 1992–1993 Basketligan korvasi Elitserienin. Sarjan nimi oli Basketligan vielä kaudella 2005–2006, mutta lokakuussa 2006 sveitsiläinen investointiyhtiö Obol Investment kirjoitti sopimuksen liiton (SBBF) kanssa ja sarjan nimeksi tuli "Obol Basketball League". Sveriges Radion P1-kanavan ohjelma Kaliber esitti 3. joulukuuta 2006 ohjelman jossa tutkittiin yhtiön taustaa. Ohjelman seurauksena liitto päätti tammikuussa 2007 vaihtaa sarjan nimeä. Loppukauden sarjasta käytettiin nimeä "Ligan". Kaudesta 2007–2008 lähtien sarjan nimi on ollut "Svenska Basketligan".
Heikki Laitinen
Heikki Jaakko Laitinen (s. 8. marraskuuta 1943 Ylivieska) on filosofian tohtori, Sibelius-Akatemian kansanmusiikin emeritusprofessori sekä kansanmusiikin esittäjä, säveltäjä ja kouluttaja. Hän on esiintynyt yhtä lailla pelimannina, vanhojen virsien laulajana kuin performanssitaiteilijana esimerkiksi Suomussalmiryhmän, tanssitaiteilija Reijo Kelan ja haitarinsoittaja Kimmo Pohjosen kanssa. Hänen esityksiinsä kuuluu usein tilanteeseen liittyvää improvisaatiota.
Laitinen opiskeli Helsingin yliopistossa ensin teologiaa ja sitten musiikkitiedettä ja folkloristiikkaa sekä Sibelius-Akatemiassa pianonsoittoa ja sävellystä. Laitisen väitöskirja "Matkoja musiikkiin 1800-luvun Suomessa" hyväksyttiin Tampereen yliopistossa vuonna 2003 arvosanalla "laudatur". Väitöskirja käsitteli 1800-luvun suomalaista musiikinhistoriaa kansanmusiikintutkijan näkökulmasta.
Laitinen oli Sibelius-Akatemian kansanmusiikin osaston ensimmäinen johtaja sekä lehtori 1983–1995 ja professori 2001–2008. Taiteilijaprofessorina hän toimi 1995–2000 ja kansanmusiikin ja populaarimusiikin tutkijakoulun johtajana 2003–2006. Vuonna 2008 hän sai säveltaiteen säveltaiteen valtionpalkinnon tunnustuksena laaja-alaisesta työstä kansanmusiikin hyväksi. Vuonna 2009 tiedonjulkistamisen valtionpalkinto myönnettiin Reijo Kelalle ja hänen juhlakirjansa toimittajaryhmälle, johon Laitinen kuului. Kalevalaseuran palkinto Laitiselle myönnettiin 2011.
1970-luvun alussa Laitinen esitti "Sataset-trion" kanssa yhteiskunnallissävytteistä hengellistä musiikkia. Sataset-trioa ja Heikki Laitista pidetään hengellisen nuorisomusiikin uranuurtajina Suomessa. Se oli folk-vaikutteinen kokoonpano, joka esiintyi muun muassa Kaustisen kansanmusiikkifestivaalilla Hän on säveltänyt näytelmämusiikkia mm. Artturi Järviluoman "Pohjalaisiin" (1995) ja Peter Shafferin näytelmään "Equus" (1997). Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu myös kamarimusiikkia sekä noin 400 laulelmaa.
Lina Kačiušytė
Lina Kačiušytė (1. tammikuuta 1963 Vilna) on liettualainen entinen uimari ja olympiavoittaja, joka edusti urallaan Neuvostoliittoa. Hän voitti 200 metrin rintauinnin olympiakultaa Moskovan kesäolympialaisista vuonna 1980. Hänen voittoaikansa 2.29,54 oli uusi olympiaennätys.
Kačiušytė aloitti uinnin harrastamisen 10-vuotiaana vuonna 1973. Kačiušytėn ensimmäisenä valmentajana toimi vuoteen 1977 saakka Arvydas Gražiūnas, joka näki hänessä paljon potentiaalia ja kehitti sitä oikeaan suuntaan. Vuonna 1976 13-vuotias Kačiušytė kutsuttiin harjoittelemaan Neuvostoliiton nuorten maajoukkueeseen, ja jo vuotta myöhemmin hän siirtyi aikuisten puolelle. Vuonna 1978 hän oli jo valmis osallistumaan pitkän radan MM-kilpailuihin, jotka järjestettiin Länsi-Saksan Berliinissä.
Berliinissä 15-vuotias Kačiušytė hämmästytti kaikki jo 200 metrin rintauinnin alkuerissä, rikkomalla joukkuetoverinsa Julija Bogdanovan maailmanennätysajan kolmella sekunnin kymmenyksellä. Matkan finaalissa Lina-näytös jatkui; hän otti ylivoimaiseen tapaan maailmanmestaruuden, parantamalla 1,7 sekuntia edellistä maailmanennätystään, lukemiin 2.31,42. Hän kuitenkin menetti ennätyksensä seuraavan vuoden maaliskuussa, kun hänen maannaisensa Svetlana Varganova kohenteli sitä lukemiin 2.31,09.
Varganova ei kuitenkaan saanut pitää ennätystä kuin viikon, sillä 6. huhtikuuta 1979 Potsdamissa järjestetyissä Itä-Saksa-Neuvostoliitto -uintimaaottelussa Kačiušytė räväytti uusiksi ME-lukemiksi huimat 2.28,36; ensimmäisenä naisena alle kahden ja puolen minuutin. Ennätys säilyi voimassa yli kuusi vuotta; itäsaksalainen Silke Hörner rikkoi sen Leipzigissä kesäkuussa 1985.
Uransa tärkeimmän voiton Kačiušytė saavutti heinäkuussa 1980 Moskovassa voittamalla 200 metrin rintauinnin olympiakullan olympiaennätysajalla. Neuvostoliittolaiset ottivat kolmoisvoiton; Varganova sijoittui toiseksi vain seitsemän sadasosaa hävinneenä ja Bogdanova oli kolmas kolme sekuntia hävinneenä. Lina itse ja hänen valmentajansa Boris Zenov eivät pitäneet olympiakultaa hienoinpana mahdollisena, sillä Yhdysvaltojen järjestämän olympiaboikotin monia potentiaalisia mitaliehdokkaita kyseiselle matkalle oli joutunut jäämään kotiin.
Nykyisin Kačiušytė toimii kääntäjänä. Hän puhuu sujuvasti liettuaa, venäjää, englantia sekä espanjaa. Vapaa-ajallaan hän toimii uintivalmentajana. Hänet valittiin vuonna 1998 "International Swimming Hall of Famen" jäseneksi.
Kalevan kisat 1989
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1989 Turussa 28.–30. heinäkuuta. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot.
Kalevan kisat 1990
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1990 Oulussa 3.–5. elokuuta. Kilpailupaikka oli Raatin kenttä. Naisten ohjelmassa oli epävirallisena näytöslajina ensimmäistä kertaa kolmiloikka. Kalevan maljan voitti Oulun Pyrintö.
Kalevan kisat 1991
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1991 Helsingissä 27.–29. heinäkuuta. Kilpailupaikka oli Olympiastadion. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot.
Kalevan kisat 1992
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1992 Jyväskylässä 3.–5. heinäkuuta. Kilpailupaikka oli Harjun stadion. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot.
Kalevan kisat 1993
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1993 Mikkelissä 30. heinäkuuta–1. elokuuta. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot.
Kalevan kisat 1994
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1994 Tuusulassa 8.–10. heinäkuuta. Järjestävä paikkakunta oli toisen kerran Kalevan kisojen historiassa maalaiskunta. Kilpailupaikka oli Hyrylän kenttä. Naisten ohjelmassa oli ensimmäistä kertaa seiväshyppy ja moukarinheitto. Kalevan maljan voitti Turun Urheiluliitto.
Herttoniemen satamarata
Herttoniemen satamarata on entinen teollisuus- ja satamarata Helsingissä. Se erkani pääradasta Oulunkylän asemalla ja johti Viikin kautta Herttoniemeen. Rata valmistui vuonna 1939. Sitä käytettiin vuoteen 1992 saakka nykyisen Herttoniemenrannan tienoilla sijainneen öljysataman ja Herttoniemen teollisuusalueen yritysten kuljetuksiin, ja sen jälkeen vuoteen 2012 saakka satunnaisesti Helsingin metron liitäntäratana. Pääosa raiteista on nyttemmin purettu.
Herttoniemeen alettiin suunnitella öljysatamaa 1920-luvulla, jotta öljykuljetukset olisi saatu pois Sörnäisten satamasta. Rata sai rakennusluvan 1923, mutta varsinainen rakentaminen tapahtui vuosina 1930–1931. Vuonna 1938 valmistuivat Herttoniemeen ensimmäiset uuden öljysataman säiliöt, kuten myös asemarakennus. Rata avattiin yleiselle liikenteelle 1. tammikuuta 1939. Öljysatama saatiin valmiiksi vasta sodan jälkeen 1946.
Herttoniemen rata oli laajimmillaan 1960-luvulla. Radalla oli jopa aikataulunmukaista henkilöliikennettä, 21. joulukuuta 1962 – 5. tammikuuta 1963, kun Helsingin kaupungin liikennelaitoksen lakkouhka sai VR:n aloittamaan 4 päivittäisen junavuoron liikenteen välillä Helsinki–Oulunkylä–Herttoniemi. Yhdentoista päivän aikana junissa kulki kaikkiaan vain 26 matkustajaa ja niinpä liikennöinti loppui lyhyeen. Tämän lisäksi rataa käytettiin satunnaisesti Santahaminan varuskunnan sotilaskuljetuksiin.
Herttoniemen radan sivuraiteiden purkaminen alkoi tavaraliikenteen vähennyttyä 1960-luvun lopulla. Vuonna 1977 valmistui kuitenkin vielä radan ja Roihupellon metrovarikon välinen huoltoraideyhteys. Tätä raidetta pitkin on kuljetettu muun muassa uusia metrojunayksiköitä.
Herttoniemen öljysataman toiminta päättyi 1992 ja viimeinen tavarajuna kulki Herttoniemen radalla 30. syyskuuta 1992. Tämän jälkeen rataa käytettiin vain metron huoltokuljetuksiin ja se ulottuikin nyt enää Viilarintielle, metrovarikon vaihteelle. Radan linjausta muutettiin Viikissä 2000-luvun alussa välillä Lahdenväylä–Viikinkaari. Radan käyttö metron huoltoraiteena päättyi sekin vuonna 2012. Sitä on kuitenkin suunniteltu käytettävän tulevaisuudessa mahdollisen Raide-Jokeri-pikaraitiotielinjan pohjana.
Tanganjikajärven biotooppiakvaario
Tanganjikajärven biotooppiakvaario on akvaario, joka jäljittelee olosuhteita Tanganjikajärvessä.
Tanganjikajärvessä elää useita endeemisiä kirjoahvenlajeja, jotka tulevat toimeen melko pienessä vesitilavuudessa ja ovat värikkäitä ja käytökseltään melenkiintoisia. Eräät pienikokoiset lajit kutevat kotilonkuoriin, joissa ne myös hoitavat poikasiaan kunnes nämä osaavat uida vapaasti. Useimmat isokokoisemmat lajit kutevat kallionkoloihin tai pohjahiekalle, ja järvessä on myös joitakin suuhautojia. Akvaarioharrastajien mukaan Tanganjikajärven kalat ovat usein herkempiä oikeille vesioloille kuin malawiakvaarion kalat.
Kalojen ruokailutavat vaihtelevat lajista toiseen. Varsinaiset pedot syövät toisia kaloja. Hyönteissyöjät nappaavat hyönteisiä joko vedestä tai pinnan läheltä. Pohjan tonkijat kaivelevat selkärangattomia hiekan seasta. Jotkut nyppivät tuuhean levämaton seassa eläviä öttiäisiä ja kalanpoikasia. Kasvinsyöjätkin saavat yleensä levän joukossa näitä proteiinipommeja, joten niille tarjotaan akvaariossa kasvipitoista sekaruokaa eikä pelkkää puhdasta kasviruokaa.
Tanganjikajärven vesi on kovaa, emäksistä (pH 7,5-9,3) ja melko lämmintä (22-28 °C). Järviveden lämpötila riippuu syvyydestä; eräät akvaariossa pidetyt lajit ovat kotoisin syvänteistä. Suomalainen vesijohtovesi on yleensä liian pehmeää tällaiseen akvaarioon, ja sitä muokataan erityisillä mineraalilisillä. Tavoiteltava kokonaiskovuus 10-12 °dH ja karbonaattikovuus 15-18 °dH; kovuudesta kertoo myös sähkönjohtavuus 550-600 µS.
Sisustussuunnittelu riippuu valituista kalalajeista. Kotiolokutijat tarvitsevat luonnollisesti kotilonkuoria, hiekkapohjan lajit hiekkaa. Usein käytetään korallihiekkaa, joka auttaa pitämään veden kovuuden ja pH:n sopivana. Kalliorannan lajit tarvitsevat kallionkoloja ja luolia jäljittelevän ympäristön. Kaikki lajit tarvitsevat myös paljon vapaata uimatilaa. Kalliota ja kivimuureja esittävää sisutusta tehdään jonkun verran myös valutekniikalla, jolloin oikeaa materiaalia käytetään muotin tekoon, ja erikoislaastista valetaan saman muotoinen, mutta paljon kevyempi rakennelma.
Ainoa akvaariossa kasvatettava Tanganjikajärven kasvi on karvalehti "Ceratophyllum demersum", joka kelluu vedessä lähellä pintaa. Niinpä jotkut käyttävät biotooppiakvaarion periaatteiden vastaisesti muualta tuotuja lajeja, esimerkiksi vallisnerioita.
Harrastajat käyttävät kaloista yleensä niiden tieteellisiä nimiä.
Päiviö Kangas
Päiviö Kangas (sukunimi vuoteen 1941 Pölkky; s. 2. marraskuuta 1927, Kauhava) on suomalainen opettaja, säveltäjä, kuoronjohtaja ja eräkirjailija.
Kangas kävi 7/8 luokkaa oppikoulua Kauhavan keskikoulussa ja lukiossa. Hän valmistui kansakoulun opettajaksi Raahen seminaarista 1958. Kangas on työskennellyt kansakoulun opettajana Jalasjärvellä 1950–1953, Ilmajoella 1957–1958, Toijalassa 1958–1973 sekä peruskoulun luokanopettajana Porissa. Tasavallan presidentti myönsi Kankaalle arvonimen director musices vuonna 1982. Hän on asunut Turussa vuodesta 2001.
Kangas aloitti kirjoittamisen voitettuaan palkinnon opettajainvalmistuslaitoksessa järjestetyssä kirjoituskilpailussa. Hänen artikkeleitaan ja novelleitaan on julkaistu Metsästys ja Kalastus -lehdessä sekä Eränkävijä-lehdessä vuodesta 1958 alkaen. Kangas on kirjoittanut myös kolumneja Satakunnan Kansaan, Aamulehteen ja Kaarina-lehteen.
Penelope Heyns
Penelope (”Penny”) Heyns (8. marraskuuta 1974 Springs, Gauteng) on eteläafrikkalainen entinen uimari ja olympiavoittaja. Hän voitti 100 ja 200 metrin rintauintien olympiakultaa Atlantan kesäolympialaisista vuonna 1996. Hän on ainoa nainen joka on pystynyt voittamaan kummatkin matkat samoissa olympialaisissa, miehistäkin vain Domenico Fioravanti (2000) sekä Kōsuke Kitajima (2004 ja 2008) ovat pystyneet samaan. Heyns oli myös Etelä-Afrikan ensimmäinen olympiavoittaja sen olympiapaluun 1992 jälkeen. Hän voitti myös Sydneyn kesäolympialaisista vuonna 2000 pronssia 100 metrin rintauinnista. Hän rikkoi 17.-18. kesäkuuta 1999 Los Angelesissä alle 48 tunnin aikana yhteensä neljä maailmanennätystä.
Heyns voitti kolme MM-hopeaa lyhyellä radalla Hongkongista 1999. Hän rikkoi uransa aikana yhteensä neljätoista maailmanennätystä. Hänet myös valittiin "Swimming World Magazine" -lehden äänestyksessä maailman vuoden naisuimariksi vuosina 1996 ja 1999. Vuonna 2007 hänet valittiin "International Swimming Hall of Famen" jäseneksi, ja vuonna 2004 hänet äänestettiin 52:neksi suurimmaksi eteläafrikkalaiseksi.
Heyns lopetti uintiuransa vuonna 2001, jonka jälkeen hän toiminut FINAn urheilijatoimikunnan jäsenenä. Hän pyörittää nykyisin menestyvää puhujayritystään. Lisäksi hänet tunnetaan televisiojuontajana, ja myös oman elämäkertansa kirjoittajana.
Ville-Pertti Lind
Ville-Pertti Lind (s. 23. marraskuuta 1980) on suomalainen pääsarjauransa lopettanut koripalloilija. Hän oli pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Lindin kasvattajaseura on Säynätsalon Riento, jonka pääsarjajoukkueessa hän debytoi kaudella 2000–2001. Seuraavat kaksi kautta hän pelasi BC Jyväskylässä, josta hän siirtyi kaudeksi 2003–2004 Äänekosken Huimaan. Kyseinen kausi oli tilastollisesti hänen parhaansa, sillä hän teki uransa kausikohtaiset ennätykset pisteissä (10,5) levypalloissa (5,1) syötöissä (0,9) sekä riistoissa (1,2).
Yhden Huimassa vietetyn kauden jälkeen Lind siirtyi Porvoon Tarmoon, jossa hänet valittiin kaudella 2004–2005 SM-sarjan vuoden parhaaksi kuudenneksi pelaajaksi. Hän pelasi Tarmossa viiden kauden ajan ja siirtyi kaudeksi 2009–2010 KTP:n joukkueeseen. Lind pelasi seurassa kahden kauden ajan ja päätti pääsarjauransa SM-pronssiin kauden 2010–2011 päätteeksi. Hän pelasi tämän jälkeen vielä I-divisioonassa viisi ottelua Tarmon paidassa kaudella 2011–2012.
Sami Pekkola
Sami Pekkola (s. 16. joulukuuta 1983) on suomalainen koripalloilija, joka edusti kaudella 2010–2011 Korisliigassa pelaavaa Lappeenrannan NMKY:tä. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä ja pituutta hänellä on 200 cm. Hänet valittiin kaudella 2003–2004 SM-sarjan vuoden parhaaksi kuudenneksi pelaajaksi. Ennen paluutaan Korisliigaan maaliskuussa 2008 Pekkola pelasi neljä kautta koripalloa Yhdysvalloissa St. Francisin yliopistossa.
Pekkolan veljet Pasi ja Ville ovat myös pääsarjatason koripalloilijoita. Pekkoloiden veljessarja on historian ainoa pääsarjaottelussa (huhtikuu 2009 vs Kataja) samassa joukkueessa sekä yhtä aikaa kentällä ollut että samassa ottelussa pisteitä tehnyt veljeskolmikko.
Victor Hémery
Victor Hémery (18. marraskuuta 1876 Sillé-le-Guillaume, Ranska – 9. syyskuuta 1950 Le Mans, Ranska) oli ranskalainen kilpa-autoilija ja yksi varhaisimmista ralliautoilun uranuurtajista, joka voitti Grand Prix -moottorikilpailut 1911 Ranskassa Fiatilla.
Hémery liittyi Darracq S.A -autotehtaan päätestiajajaksi 1904. Hän jätti myöhemmin Opel-Darracq-autotehtaan ja liittyi Benz&Cie-autotehtaan ajajaksi ja voitti 1907 ja 1908 Pietarissa ja Moskovassa. Hän sijoittui toiseksi Ranskan Grand Prix -ajoissa 1908. Hémery saavutti ensimmäisen maanopeusennätyksensä 176,47 km/h 1905 ja paransi myöhemmin maanopeuden maailmanennätykseksi 202,691 km/h Karl Benzin suunnittelemalla Blitchen Benz -kilpa-autolla 9. marraskuuta 1909.
Jussi Kumpulainen
Jussi Kumpulainen (s. 9. huhtikuuta 1976 Jyväskylä) on suomalainen entinen koripalloilija. 204 cm pitkän Kumpulaisen kasvattajaseura on Kankaantaan Kisa. Hän on voittanut urallaan kaksi kertaa koripallon Suomen mestaruuden sekä kerran koripallon Suomen Cupin. Vuoden I-divisioonapelaajaksi Kumpulainen valittiin kaudella 1993–94. Hän on pelannut 30 ottelua miesten maajoukkueessa tehden niissä pisteitä yhteensä 170. Nuorten maajoukkueissa hän pelasi yhteensä 53 ottelua. Lisäksi Kumpulaisella on usean vuoden kokemus Euroopan koripallosarjoista.
Ennen pääsarjauransa alkua Kumpulainen valittiin kaudella 1993–94 I-divisioonan vuoden pelaajaksi pelatessaan kasvattajaseurassaan Kankaantaan Kisassa. Ensiesiintymisen SM-sarjassa Kumpulainen teki Kisan joukkueessa 14. lokakuuta 1995 Tampereen Pyrintöä vastaan. Hänen pistekeskiarvonsa debyyttikaudellaan oli 7,5. Kaudeksi 1996–97 Kumpulainen siirtyi SM-sarjaa pelaavan UU-Korihaiden joukkueeseen, jossa hän pelasi myös seuraavan kauden. Korihaissa Kumpulaisen pistekeskiarvot olivat 6,6 ja 11,8.
Eurooppaan Kumpulainen siirtyi kaudeksi 1998–99. Kuusi kautta kestäneellä Euroopan kiertuella hän pelasi muun muassa Belgian, Itävallan ja Saksan pääsarjoissa. Paluun Suomeen Kumpulainen teki kaudeksi 2004–05 Lappeenrannan NMKY:n riveihin, jossa hän pelasi myös kauden 2005–06. Kahden Lappeenrannassa vietetyn kauden aikana Kumpulainen oli joukkueensa mukana voittamassa Suomen Cupia sekä kahta Suomen mestaruutta. Kauden 2006–07 Kumpulainen pelasi Torpan Pojissa, josta hän siirtyi seuraavaksi kaudeksi jälleen UU-Korihaiden joukkueeseen. Keväällä 2008 Kumpulainen solmi Korihaiden kanssa kahden vuoden jatkosopimuksen, joten hän pelasi Korihaiden joukkueessa myös kaudet 2008–09 ja 2009–10. Kauden 2010–2011 päätteeksi hän lopetti pääsarjauransa.
Pekka Lähdetniemi
Pekka Lähdetniemi (s. 11. elokuuta 1964 Kauhajoki) on suomalainen entinen koripalloilija. Hän on pituudeltaan 207 cm ja hän pelasi sentterin pelipaikkaa. Lähdetniemen kasvattajaseura on Kauhajoen Pesukarhut. Hän pelasi 12 kautta pääsarjassa ja voitti kolme Suomen mestaruutta Helsingin NMKY:n riveissä. Miesten maaotteluita hänelle kertyi 82.
Jukka Hemdahl
Jukka Hemdahl (s. 23. toukokuuta 1979) on suomalainen entinen koripalloilija, joka lopetti pääsarjauransa kaudella 2008–2009 Torpan Pojissa. Hän oli pelipaikaltaan laitahyökkääjä ja pituutta hänellä on 195 senttimetriä. Hemdahlin kasvattajaseura on Tapiolan Honka. Hänet valittiin kaudella 1998–99 SM-sarjan vuoden parhaaksi kuudenneksi pelaajaksi. Hemdahl on voittanut kolme kertaa koripallon Suomen mestaruuden Espoon Hongan riveissä, vuosina 2001, 2002 ja 2003. Suomen Cupin hän on voittanut vuonna 2001, niin ikään Espoon Hongan riveissä.
Heikki Kytölä (kirjailija)
Heikki Kytölä (s. 5. maaliskuuta 1938 Merikarvia) on suomalainen eräkirjailija.
Yliopiston farmasiakunta
Yliopiston farmasiakunta - Universitetets farmaciekår ry eli YFK on Helsingin yliopiston toiseksi vanhin ainejärjestö. YFK aloitti toimintansa syyslukukauden alussa 1888 Enqvistin kahvilassa, jolloin yhdistyksen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin C. G. Toppelius. Vuosipäiväänsä ainejärjestö kuitenkin viettää maaliskuun 26. päivänä, jona päivänä vuonna 1640 annettiin Turun Akatemian perustamiskirja.
YFK julkaisi ensimmäisen ainejärjestölehtensä, MDS-lehden, jouluksi 1901. Esikoisalbumi on Hugo Simbergin kuvittama. Ensimmäiset numerot olivat pääasiassa ruotsinkielisiä, mutta vähitellen suomenkielisten kirjoitusten osuus kasvoi lehdessä. Vuosina 1917–1919 lehden julkaisussa oli tauko.
Proviisorien tunnukseksi esitettiin "muistosormusta" maisterisormusten tapaan jo 1890. 1911 teetettiin mallikappaleita, jotka katosivat salaperäisesti. 1914 saatiin malli, jossa oli kuvattu Asklepioksen sauva. Vuonna 1973 sormusta muutettiin siten, että Asklepioksen sauva vaihdettiin Merkuriuksen sauvaa "Caduceus" muistuttavaksi sauvaksi, jossa kuitenkin siivekäs sanansaattajan sauva on korvattu maljalla.
Fabian Collan
Fabian Collan (18. joulukuuta 1817 Iisalmi – 17. helmikuuta 1851 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija, toimittaja ja kirjailija.
Collanin vanhemmat olivat rovasti ja teologian tohtori Pehr Johan Collan ja Christina Elisabet Crohns. Hän opiskeli Porvoon lukiossa 1830–1833 ja valmistui ylioppilaaksi Helsingissä 17. toukokuuta 1834. Filosofian kandidaatiksi Collan valmistui vuonna 1839, maisteriksi 1840 ja lisensiaatiksi 1849. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1850.
Vuosina 1840–1844 Collan oli Savo-Karjalaisen osakunnan kuraattori. Hän toimi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran sihteerinä ja Helsingfors Morgonbladin päätoimittajana 1841–1844. Collan nimitettiin Helsingin yliopiston historian dosentiksi 1843. Hän työskenteli historian lehtorina ja rehtorina Kuopion lukiossa 1844–1850. Vuodesta 1850 kuolemaansa saakka Collan toimi filosofian apulaisena Helsingin yliopistossa ja Finlands Allmänna Tidning -lehden kotimaisen osaston päätoimittajana ja toimittajana.
Collan oli lapsena sairastanut riisitaudin ja kärsi heikosta terveydestä. Hän sairastui alkuvuonna 1851 ja kuoli helmikuussa 33-vuotiaana.
TuusKiekko
TuusKiekko on 1985 perustettu tuusulalainen jääkiekkoseura, joka pelaa Suomen neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla II-divisioonassa. Joukkue pelaa kotiottelunsa Tuusulan jäähallissa Hyrylässä.
Junioritoiminnan hoitaa TuusKiekon yhteistyöseura, vuonna 1998 perustettu "Tuusulan Juniorikiekko". Molemmat seurat käyttävät yhteistä TuusKi-nimeä. TuusKiekolla on yhteistyösopimus Mestiksessä pelaavan Kiekko-Vantaan kanssa .
Kaudella 2017–2018 TuusKi perustettiin uudelleen ja aloitti toimintansa III-divisioonassa.
"(Tilanne 15. huhtikuuta 2018)"
Aarno Kellberg
Aarno Antero Kellberg (2. helmikuuta 1932, Iisalmen maalaiskunta – 12. helmikuuta 2015, Iisalmi) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Kellbergin vanhemmat olivat kauppias Eino Antero Kellberg ja kauppias Liisa Kettunen. Hän kävi Iisalmen yhteislyseota 1945-1948, valmistui yläkansakoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista 1955 ja kävi nuoriso-ohjaajakurssin 1957. Kellberg oli kansakoulunopettajana Iisalmessa 1955-1956 ja Ruotsinpyhtäällä 1956-1975. Hän toimi tilapäisenä kouluhallituksen ylitarkastajana 1975 ja peruskoulunopettajana Iisalmessa 1977-1991. Hän on ollut myös aluekouluttajana Uudenmaan läänissä, lääninkouluttajana Uudenmaan ja Kuopion lääneissä sekä läänintaiteilijana Kuopion läänissä. Kellberg sai kotiseutuneuvoksen arvonimen 2006.
Kellberg on tehnyt useita käsikirjoituksia radiolle ja televisiolle. Hänen kirjoituksiaan on ilmestynyt myös lehdissä, antologioissa ja kokoomateoksissa.
Pembroke College (Oxford)
Pembroke College on yksi englantilaisen Oxfordin yliopiston collegeista. Se sijaitsee Pembroke Squarella. Vuonna 2007 Pembroken on arvioitu saaneen rahalahjoituksia 45,5 miljoonaa puntaa.
Collegessa on 408 perusopiskelijaa ja 119 jatko-opiskelijaa.
Farnakes I
Farnakes I (, noin 189 eaa. – noin 159 eaa.) oli Pontoksen kuningas.
Farnakes laajensi valtakuntaansa paljon edeltäjiänsä tarmokkaammin. Noin vuonna 182 eaa. hän valtasi Mustanmeren rannalla sijainneen Sinopen kreikkalaiskaupungin. Farnakes soti Pergamonin Eumenes II:n ja Kappadokian Ariarathesta vastaan. Farnakes valtasi osia Galatiasta ja Paflagoniasta, mutta joutui luopumaan niistä. Roomalaisista senaattoreista koostuva lähetystö neuvotteli rauhansopimuksen kuninkaiden välille. Roomalaiset halusivat estää Pontoksen vallan kasvamisen läntisessä Vähässä-Aasiassa. Farnakes laajensi kuitenkin valtaansa idässä. Hän valtasi muun muassa Sinopen entiset koloniat Kotyoran ja Kerasoksen. Farnakes sai myös Armenian Minorin valtansa alle.
Farnakes solmi liiton seleukidien kanssa ja otti vaimokseen Antiokhos III:n tyttären (tai lapsenlapsen) Nysan. Farnakeen kuollessa noin vuonna 159 eaa. Pontos oli Vähän-Aasian merkittävimpiä valtioita. Farnakesta seurasi vuosina 170 eaa.–150 eaa. Mithridates IV Filopator Filadelfos, joka oli ehkä Farnakeen veli ja vuosina 150 eaa.–121 eaa. Mithridates V, joka oli ehkä Farnakeen poika.
Eva González
Eva María González Fernández (s. 5. marraskuuta 1980 Mairena del Alcor, Sevillan maakunta, Espanja) on espanjalainen missi, malli ja televisiojuontaja.
González valittiin Miss Espanjaksi vuonna 2003 kotimaakuntansa Sevillan edustajana. Myöhemmin samana vuonna hän otti osaa Panamassa järjestettyyn Miss Universe -kilpailuun, mutta ei sijoittunut 15 parhaan joukkoon. Kilpailun kansallispukuosiossa hän käytti Andalusialle perinteistä flamencomekkoa.
Missinuransa jälkeen González työskenteli mallina Madridin, Barcelonan ja Sevillan muotiviikoilla sekä Viceroyn, Tampaxin, Airen ja Reebokin mainoksissa. Televisiotyöt hän aloitti toimittajana Antena 3:n ohjelmassa "Uhf" vuonna 2004 ja sittemmin hän on juontanut muun muassa La Sextan keskusteluohjelmia "Dímelo al oído" ja "Fenómenos". Hän on myös esiintynyt "Maximin" kansikuvatyttönä ja vieraillut suositussa "Serranon perhe" -draamasarjassa.
González seurusteli Espanjan jalkapallomaajoukkueen ja Real Madridin maalivahdin Iker Casillasin kanssa. Saksalainen "Die Welt" -lehti nimesi hänet kauneimmaksi jalkapallon vuoden 2006 maailmanmestaruuskilpailuihin osaa ottaneen pelaajan puolisoksi.
Galina Prozumenštšikova
Galina Nikolajevna Prozumenštšikova (, myöh. Stepanova (Степанова) ja Ivannikova (Иванникова), 26. marraskuuta 1948 Sevastopol – 19. heinäkuuta 2015) oli venäläinen uimari ja olympiavoittaja, joka edusti urallaan Neuvostoliittoa.
Prozumenštšikova voitti 200 metrin rintauinnin olympiakultaa Tokion kesäolympialaisista vuonna 1964. Hän voitti myöhemmällä urallaan vielä kaksi olympiahopeaa ja -pronssia, ensiksi Méxicosta 1968 hopean 100 metrin rintauinnista ja pronssin 200 metrin rintauinnista. Neljä vuotta myöhemmin Münchenistä kolmivuotiaan tytön äiti nappasi samat mitalit samoilta matkoilta. Prozumenštšikova rikkoi uransa aikana yhteensä viisi maailmanennätystä.
Prozumenštšikova kahmi myös Euroopan-mestaruuskilpailuista menestystä. Hän voitti Utrechtissä 1966 kullan 200 metrin rintauinnista ja hopean 4 × 100 m sekauintiviestistä. Neljä vuotta myöhemmin Barcelonassa hän voitti samat mitalit ja otti vielä niiden lisäksi voiton 100 metrin rintauinnissa. Hän lopetti uransa vuoden 1972 jälkeen.
Prozumenštšikova oli naimisissa Juri Ivannikovin kanssa, jonka kanssa hänellä oli poika Grigori. Hänellä oli aikaisemmasta suhteestaan tytär Irina Stepanova. Prozumenštšikova valittiin vuonna 1977 "International Swimming Hall of Famen" jäseneksi.
Pentti Rummakko
Pentti Juhani Rummakko (12. lokakuuta 1943 Saarijärvi – 9. joulukuuta 2008 Jyväskylä) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Hänen päämatkansa oli maraton.
Rummakko edusti Suomea kolmien arvokisojen maratonjuoksussa. Méxicon olympialaisissa 1968 ja Ateenan EM-kisoissa 1969 hän keskeytti. Helsingin EM-kisoissa 1971 hän sijoittui parhaana suomalaisena kuudenneksi. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti vuosina 1968 ja 1969 ja oli PM-kilpailun ulkopuolisena nopein myös vuonna 1970. Bostonin maratonilla hän sijoittui neljänneksi vuonna 1969.
Seuratasolla Rummakko edusti Äänekosken Urheilijoita ja Jyväskylän Kenttäurheilijoita. Hän voitti maratonjuoksun Suomen mestaruuden vuosina 1968, 1969 ja 1971. Maastojuoksun SM-kilpailuissa hän sijoittui pronssille henkilökohtaisessa kilpailussa vuonna 1969 ja joukkuekilpailussa vuonna 1970. Vuonna 1970 hän voitti Seura-lehden suurmaratonin, jossa juostiin 110 kilometriä kolmen päivän aikana.
Osorkon III
Osorkon III oli muinaisen Egyptin faarao ja Amonin ylipappi, jonka koko hallitsijanimi oli Usermaatre Setepenamun, Osorkon Si-Ese Meryamun, Netjer-Heqa-waset. Hänen tarkkaa hallintoaikaansa ei tunneta, mutta hänen on arviotu nousseen hallitsijaksi 790-luvulla eaa. Hän hallitsi viisi viimeistä vuottaan yhdessä poikansa Takelot III:n kanssa.
Eino Valle
Eino Olavi Valle (18. helmikuuta 1932 Ruokolahti – 21. kesäkuuta 1990 Lappeenranta) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Hänen päämatkansa oli maraton.
Valle sijoittui Tokion 1964 olympialaisten maratonjuoksussa 28:nneksi. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti pronssia vuonna 1963 ja sijoittui viidenneksi vuonna 1967. Maratonin Suomen mestaruuden hän voitti vuonna 1964 ja SM-hopealle hän sijoittui vuonna 1963.
Seuratasolla Valle edusti Lauritsalan Kisaa, Ruokolahden Rajua ja Lappeenrannan Hiihtäjiä. Hän asui vaimonsa ja kahden lapsensa kanssa Lappeenrannassa. Valle oli ammatiltaan poliisi ja toimi Lauritsalan poliisissa.
S-IVB
S-IVB (joskus S4b, lausutaan "ess four bee") oli Saturn V -kantoraketin kolmas rakettivaihe ja Saturn IB: toinen vaihe. Douglas Aircraft Companyn rakentamassa vaiheessa oli yksi J-2 -rakettimoottori. Kuulennoilla sitä käytettiin kahdesti, ensin Maan kiertoradalle nousun lopussa ja toisen kerran trans lunar injectionissa (TLI) kohti Kuuta.
S-IVB kehitettiin Saturn I -raketin ylävaiheesta S-IV:stä ja se olikin Saturn V:n vaiheista ensimmäisenä suunniteltu. S-IV käytti kuuden moottorin klusteria, mutta samaa polttoainetta kuin yksimoottorinen S-IVB eli nestevetyä ja nestehappea. Se suunniteltiin aluksi ehdotetun C-4 raketin neljäs vaihe, siitä nimi S-IV.
11 yritystä jätti ehdotelman päärakentajaksi mennessä. NASAn johtaja T. Keith Glennan pääti myöntää sopimuksen Douglas Aircraft Companylle. Convair tuli kilvassa niukaisti toiseksi, mutta Glennan ei halunnut mahdollistaa Convairille monopolia nestevetyraketeissa, sillä Convair oli jo rakentamassa Centaur-rakettivaihdetta. Lopulta Marshall Space Flight Center päätti käyttää Apollossa C-5 rakettia, joka myöhemmin nimettiin Saturn V:ksi. Siinä olisi vain kolme vaihetta ja viimeisenä vaiheena paranneltu S-IVB, jossa olisi vain yksi J-2 -moottori klusterin sijaan. Douglas sai sopimuksen S-IVB:hen, koska se oli lähellä S-IV:tä. Samaan aikaan päätettiin rakentaa C-IB -raketti (myöhemmin Saturn IB), joka käyttäisi S-IVB:tä toisena vaiheena ja jolla voitaisiin testata Apollo-avaruusalusta Maan kiertoradalla.
Douglas rakensi kaksi erilaista versiota S-IVB;stä, 200-sarjan ja 500-sarjan. 200-sarjaa käytettiin Saturn IB;ssä ja se erosi 500:sta siten, että siinä ei ollut kartiomaista levenevää välivaihetta ja siinä oli vähemmän heliumia paineistukseen sillä sen ei tarvinnut käynnistyä uudestaan.
200-sarjassa oli kolme kiinteän polttoaineen apurakettia S-IB -vaiheesta eroamiseksi toisin kuin 500-sarjassa, jos oli vain kaksi rakettia. 200-sarjassa ei ollut apumoottoreita, joita tarvittiin 500-sarjassa ullage-moottoreiksi ennen J-2 -moottorin toista käynnistämistä varten.
S-IVB kuljetti 72 700 litraa LOX:ia ja 229 000 litraa LH2:a. Käyttämättömästä S-IVB:stä tehtiin runko Skylab-avaruusasemalle.
Apollo 13:n, Apollo 14:n, Apollo 15:N, Apollo 16:n ja Apollo 17:n S-IVB ohjattiin törmäämään Kuuhun Kuun ytimen tutkimiseksi seismisillä mittauksilla.
Ehdotettu Earth Departure Stage (EDS) ja Ares I -raketin toinen vaihe muistuttavat S-IVB -vaihetta. Molemmat käyttävät paranneltua J-2 -moottoria (J-2X -sarja). Ares I:n toinen vaihe myös tekeen saman kuin 500-sarja, viimeisteleen kiertoradalle pääsyn ja lähettää avaruusaluksen kohti Kuuta.
F 7 Såtenäs
F 7 Såtenäs eli Skaraborgs flygflottilj on Ruotsin ilmavoimien toinen laivue. Sen tukikohta on Såtenäsin kartanossa Tunissa ja se on Lidköpingin kunnan suurin työnantaja.
Skaraborgin laivue perustettiin vuonna 1936. Såtenäs tuli valituksi, koska sen lähistöllä voitiin suorittaa pommituskokeita.
Vuoden 1930 puolustuskomission vuonna 1935 luovuttaman puolustusselonteon pohjalta valmisteltu vuoden 1936 puolustuspäätös määritti neljän olemassa olleen lento-osaston laajentamisen seitsemäksi lennostoksi.
Puolustuspäätös osoittautui nopeasti maailmapoliittisen tilanteen muuttuessa riittämättömäksi ja jo 8. kesäkuuta 1938 valtiopäivät päätti 20 miljoonan lisärahoituksesta puolustusmenoihin. Samassa yhteydessä tehtiin päätös lennoston perustamisesta Såtenäsiin. Valtio päätti lunastaa Såtenäsin kartanon alueen 685 000 kruunulla ja jo 22. syyskuuta allekirjoitettiin kauppakirjat.
Sen ensimmäiset lentokoneet olivat italialaisia B 16 Caproni-koneita, joiden käytössä oli talvisin vaikeuksia. Vuonna 1956 laivu siirtyi suihkukauteen A 32A Lansen -kalustolla.
Maaliskuussa 1965 laivue sai TP 84 Hercules -kuljetuskoneen, toisen vuonna 1969 ja kolmannen vuonna 1975. Viisi konetta hankittiin vuosina 1981–82.
Vuonna 1973 tuli F 7-laivueesa ensimmäinen Viggen-kaluston käyttäjä (AJ-versio).
Vuonna 1993 yksikkö sai JAS 39 Gripenit.
Kalusto kautta aikojen:
Såtenäs toteuttaa koko Ruotsin ilmavoimien Gripen-koulutuksen. Se kouluttaa myös tšekkiläiset ja unkarilaiset Gripen-lentäjät. Tukikohdassa ei 2000-luvulla koulutettu eikä palvellut lainkaan varusmiehiä.
Flygtekniska försöksanstalten
Flygtekniska försöksanstalten eli "FFA" on Ruotsin puolustusministeriön alainen ilmailutekniikan tutkimuslaitos, joka perustettiin vuonna 1940.
FFA yhdistyi vuonna 2000 Försvarets forskningsanstaltin eli FOAn kanssa muodostaen Totalförsvarets forskningsinstitut eli FOI:n.
Eulerin neljännen asteen yhtälö
Eulerin neljännen asteen yhtälö on sveitsiläisen matemaatikon Leonhard Eulerin vuonna 1772 esittämä lukuteoreettinen ongelma, joka voidaan esittää yhtälömuodossa formula_1, jossa formula_2. Ongelmana on siis löytää neljä nollasta poikkeavaa kokonaislukua, joiden neljänsien potenssien summa on yhtä suuri kuin lukujen summan neljäs potenssi. Ongelma ratkaistiin vuonna 2008, jolloin Arizonan yliopiston professori Daniel Madden sekä harrastelijamatemaatikko, fyysikko Lee W. Jacobi julkaisivat ratkaisun "The American Mathematical Monthly" -lehden maaliskuisessa numerossa. He todistivat elliptisten funktioiden avulla, että ongelmalla on äärettömän monta ratkaisua. Ennen tätä ongelmalle oli löydetty 88 eri ratkaisua.
Eulerin neljännen asteen yhtälö on osa Eulerin laajempaa hypoteesia, jonka mukaan korkeamman asteen yhtälöllä on oltava yhtä monta muuttujaa kuin sen astelukukin on, jotta yhtälöllä olisi ratkaisuja. Hypoteesin osoitti vääräksi vuonna 1987 Noam Elkies.