Ukrainan historia
Ukrainan historialle on tyypillistä, että maan rajat ovat jatkuvasti muuttuneet. Kasakkakulttuuri on Ukrainan erityispiirre. Kulttuurin vaikutteita on tullut sekä Venäjältä että lännestä. Vaikutteet ovat siirtyneet Ukrainasta Venäjällekin: Kiovan Rusistä ovat tuhat vuotta sitten muodostuneet nykyukrainalaisten lisäksi venäläiset ja valkovenäläiset.
Noin vuoden 700 eaa. tienoilla nykyisen Ukrainan alueella asuneet kimmerialaiset joutuivat pakenemaan Vähään-Aasiaan skyyttalaisten vuoksi. 600-luvulta eaa. lähtien Mustanmeren rannikoille syntyi kreikkalaisia siirtokuntia, jotka kävivät vilkasta kauppaa skyyttien kanssa ja toimittivat suuria määriä viljaa emämaahansa. Noin vuoden 200 eaa. tienoilla sarmaatit valtasivat Ukrainan.
Ajanlaskun alkuaikoina gootit levittäytyivät vuoteen 100 mennessä Veikselin suulta pohjoisesta Mustallemerelle kaakkoon. 200-luvulla gootit jakautuivat ostro- ja visigooteiksi. Ostrogoottien valtakunta ulottui 300-luvun puolivälissä Itämereltä Mustallemerelle.
Ennen 400-lukua kuitenkin idästä hyökänneet hunnit tuhosivat ostrogoottien valtakunnan. Näiden vetäydyttyä vuosisadan puolenvälin jälkeen heidän jättämäänsä tyhjiöön tulivat Veikselin ja Dneprin väliltä itäslaavit asuttaen Ukrainan länsi- ja keskiosat. Kiovan perustivat itäslaavit 500-luvulla, jolloin Ukrainaan ja Pannoniaan siirtyi Keski-Aasiasta myös avaareja. 600-luvulla alueelle saapuivat turkkilais-tataarilaiset kasaarit ja bolgaarit. 700-luvulla alueelle tulivat unkarilaiset, jotka turkinsukuiset petsenegit ajoivat takaisin länteen, aluksi Moldaviaan ja sitten Pannoniaan 800-luvulla, jolloin Kiovasta alkoi muodostua valtio ja lopulta suuriruhtinaskunta 880. Kiovan Venäjästä on muodostunut vuosisatojen kuluessa nykyukrainalaisten lisäksi venäläiset ja valkovenäläiset. Ortodoksia tuli Ukrainaan 900-luvun lopulla Konstantinopolista.
Kiovan Rus ("Kiovan Venäjä" venäläisen historiankirjoituksen mukaan), Ukraina, ulottui 1000-luvulla Itämereltä Mustallemerelle. Kiova taisteli 700-luvulla alueelle tulleita petsenegejä ja myöhemmin idästä tulleita kumaaneja vastaan. Kumaanit onnistuivat luomaan valtakunnan, joka ulottui Karpaateilta Araljärvelle.
1200-luvun alussa mongolit hävittivät petsenegien valtakunnan ja valloittivat Kiovan Rusin vuonna 1240. Puola alkoi muodostua suurvallaksi Puolan ja Liettuan personaaliunionista 1300-luvun puolivälissä. Puola-Liettua valloitti Länsi-Ukrainan, Galitsian-Volynian ruhtinaskunnan ja lopulta suuren osan muusta Ukrainasta. Galitsia oli Puolan omistuksessa vuoteen 1772 asti ja sen keskuksena oli Lviv. Puola aloitti 1400-luvulla alueen länsimaistamisen, jolloin Galitsian ortodoksiylimystö pakeni liettuaan, Moldovaan ja Valakiaan. Alueelle jääneet sulautuivat puolalaisiin, ja Galitsiasta tuli kulttuurisesti muusta Ukrainasta eroava alue. Etelä-Ukraina ja Krim jäivät kuitenkin vielä mongolien Kultaiselle ordalle Krimin kaanikuntaan, mistä tataarit jatkoivat hyökkäyksiään länteen.
Puola-Liettua muodosti Galitsiaan katolisen puolalaisen aatelin, minkä vaikutuksesta muodostui jumalanpalvelusmenoiltaan ortodoksinen, mutta Rooman paavia päämiehenään pitävä, Moskovan arkkipiispasta riippumaton uniaattikirkko. Puola-Liettuan vaikutuksesta maaorjuus alkoi lisääntyä.
Mongolivallan väistyttyä alkoi Keski- ja Etelä-Ukrainaan muodostua riippumattomia venäläis-tataarilaisia kasakkayhteisöjä, jotka taistelivat tataareja ja turkinsukuisia kansoja vastaan etelässä. Lopulta 1648 kasakoiden johtaja, hetmani Bohdan H’melnytskyi (), aloitti kapinan ja vapaustaistelun puolalaisia vastaan ja perusti itsenäisen kasakkahetmanaatin, mutta joutui lopulta tukeutumaan ulkopoliittisesti Venäjän tsaariin ja pyytämään tältä tukea solmimalla liiton 1654 Venäjän tsaarin Aleksein kanssa. Sopimuksen tuloksena kasakat tunnustivat Venäjän yliherruuden Ukrainaan ja saavat sotilaallista tukea Venäjältä, mikä johti Venäjän ja Puolan väliseen sotaan. Sota päättyi Andrusovon rauhaan 1667, jossa Puolan oli luovutettava Venäjän hallintaan Dneprin itäpuolinen Ukraina (, 'vasen ranta') sekä Kiova. Rajan itäpuolella olevat kasakkayhteisöt jäivät tsaarin, kun taas länsipuolella olevat Puolan kuninkaan alamaisiksi.
Ruotsin viholliset aloittivat suuren Pohjan sodan 1700. Ruotsin kuningas Kaarle XII kuljetti pääarmeijansa Puolan kautta Ukrainaan vuonna 1708. Hänen puolelleen liittyi myös hetmanni Ivan Mazepa joukkoineen. Ruotsalaisten ja ukrainalaisten yritys Venäjän voittamiseksi romuttui Pultavan taistelun tappioon 1709: venäläiset Pietari Suuren joukot saivat suurvoiton käyttämänsä poltetun maan taktiikan ja suuremman armeijan ansiosta.
Sodan lopputulos muutti Venäjän suhdetta Ukrainaan. Liittosuhde muuttui vähitellen suoremmaksi hallinnoksi. Aluksi Pietari järjesti Ukrainan hallinnon uudelleen ja Katariina II lakkautti lopulta hetmanin aseman kokonaan. Puolalaisen aatelin aloittama maaorjuus levisi vähitellen Katariina II:n aikana koko Ukrainaan.
Puolan heikkous alkoi korostua 1700-luvulla Venäjän ja Preussin vahvistuessa. Puolan ensimmäisessä jaossa 1772 Itävalta sai itselleen Ukrainan läntisimmän osan, Itä-Galitsian ja Bukovinan, jotka olivat olleet Puolan hallussa nelisensataa vuotta. Puolan toisen, 1793 tapahtuneen, jaon ja kolmannen, 1795 tapahtuneen jaon seurauksena Venäjä sai Puolaan kuuluneet Länsi-Ukrainan alueet, Podolian ja Volynian.
Puolalaisen aatelin aloittama ja Katariina II:n laajentama sekä vahvistama maaorjuus lakkasi Ukrainassa ja Venäjällä vasta Aleksanteri II:n julistamalla vapautuksella 1861.
Ukrainan kulttuuritietoisuus alkoi elää kansallisaatteiden mukana 1840-luvulla, mutta Nikolai I:n hallitus pyrkii kitkemään sitä. Tukahduttaminen kärjistyi Aleksanteri II:n aikana 1876, jolloin ukrainan käyttö kirjakielenä kiellettiin. Tästä huolimatta Taras Hryhorovytš Ševtšenko (1814–1861) nousi tällöin Ukrainan kansallisrunoilijaksi.
Talonpoikaistyytymättömyytenä jatkunut liikehdintä levisi tehtaisiin teollistumisen myötä ja sai yhä järjestäytyneempiä muotoja.
Venäjän keisarikunnan ensimmäisen väestönlaskenta järjestettiin vuonna 1897. Tässä yhteydessä selvitettiin myös asukkaiden äidinkieli. Kuvernementtitasolla tarkasteluna ukraina oli valtakieli kaikissa enimmäkseen tai kokonaan nykyiseen Ukrainaan kuuluvissa Venäjän keisarikunnan kuvernementeissä vuonna 1897. Tämä selviää oheisesta taulukosta. Keisarikunnan kuvernementtien sijainti ja laajuus (1917) ilmenee oheisesta kartasta.
Vuonna 1897 ukrainalaiset olivat kielivähemmistönä (2. suurin ryhmä "moldovalaisten ja romanialaisten" jälkeen) nykyään Moldovan ja eteläisimmän Odessan alueen tuolloin käsittäneellä Bessarabian kuvernementin alueella. Nykyisen Donetskin ja Luhanskin alueiden kaakkoisosat kuuluivat vuorostaan laajaan Donin kasakoiden alueeseen, jolla ukrainalaisia oli - koko aluetta tarkasteltaessa - 28,1 prosenttia. Kuvernementtihallinnon kihlakunta- tai paikallistasolla, esimerkiksi varuskuntapaikkakunnilla, venäjän kielellä saattoi olla valta-asema paikotellen. Nykyisen Ukrainan läntisin reuna (esim. vahvasti ukrainankielinen Lvivin seutu) oli vuonna 1897 puolestaan osa Itävalta-Unkariin kuulunutta Galitsiaa. Galitsian itäosissa ukrainan kieli oli väestön pääkieli.
Japanin sodan tappion sytyttämään Nikolai II:n hallintoa vastaan tähdätyn vuoden 1905 liikehdinnän aikan Ukrainaan muodostui kansanvaltainen puolue. Pääministeri Pjotr Stolypinin vakauttamis- ja tukahduttamistoimien seurauksena perustettiin myös Ukrainan itsenäisyysliitto, joka pyrkii tekemään ohjelmansa tunnetuksi ulkomailla.
Sisäpoliittinen muutos tapahtui Sergei Witten tullessa Venäjän pääministeriksi. Witte aloitti 1905 reformit keisari Nikolai II:n epäröidessä. Stolypin oli vakauttaja, joka aloitti maauudistuksen, Stolypinin reformi I:n. sosialistivallankumoukselliset murhasivat hänet pommilla Kiovan baletissa 1911.
Ukrainan autonomiavaatimukset saavat uutta tuulta 1917 Nikolai II:n ja hänen seuraajakseen valitsemansa veljensä luovuttua vallasta Venäjän väliaikaisen hallituksen hyväksi, mutta väliaikaisen hallituksen tekemät myönnytykset jäävät niin laihoiksi, että itsenäisyysajatus jää elämään. Venäjän sota Saksaa, Itävalta-Unkaria ja Bulgariaa jatkui myös Ukrainan osalta.
Uusi mahdollisuus muodostui marraskuussa 1917 bolševikkien lokakuussa (juliaanisen kalenterin mukaan) suorittaman vallankaappauksen jälkeen, jolloin Ukraina julistettiin riippumattomaksi kansantasavallaksi joulukuussa 1917. Tätä eivät kuitenkaan Saksan kanssa aselevon joulukuussa 1917 tehneet kansankomissaarit hyväksyneet, vaan halusivat Kerenskin väliaikaisen hallituksen tapaan pitää Venäjän "yhtenäisenä ja jakamattomana".
Kiova oli sivistyneistön ja juutalaisten kaupunki (15 %). Harkova taas oli tehdastyöväen kaupunki. Koska saksalaiset olivat joulukuusta asti odottaneet, että kansankomissaarit olisivat solmineet rauhan Saksan kanssa kovin esitetyin vaatimuksin, mutta bolševikit olivat lykänneet asiaa ylläpitämällä aselepoa, yritti Saksa helmikuussa 1918 sotilaallista ratkaisua hyökkäämällä Baltian ja Pihkovan kautta kohti Petrogradia. Osana tätä kampanjaa Saksa, Itävalta-Unkari ja Bulgaria solmivat Ukrainan kanssa rauhan ja tunnustivat sen itsenäisyyden.
Neuvosto-Venäjän ulkoasiainkansankomissaari ja puna-armeijan komentaja Lev Trotski joutui maaliskuussa 1918 neuvottelemaan Venäjälle epäedullisen rauhansopimuksen Brest-Litovskissa, missä Venäjä tunnusti Ukrainan itsenäisyyden. Brest-Litovskin rauhansopimuksella kansankomissaareista tuli epäsuorasti keisarillisen Saksan liittolaisia, ja Britannia aloitti sotatoimet kansankomissaareja vastaan lähettämällä laivasto-osaston Arkangeliin pyrkien estämään saksalaisten etenemisen ja toisaalta tukemaan Venäjän valkoisia kenraaleja, joka aloittivat taistelun kansankomissaareja vastaan. Kansankomissaarit tunnustivat Ukrainan itsenäisyyden Venäjästä, mutta maa joutui Saksan suojelualueeksi sotilaallisesta tilanteesta johtuen.
Ukrainan kansantasavallan hallitusta johti Simon Petljura, joka pyrki toteuttamaan maalaisväen toivoman maareformin. Tämä ei kuitenkaan sopinut suurmaanomistajille, jotka pyysivät saksalaisilta tukea estääkseen peltojensa jakamista. Toisaalta vasemmistolaisen hallituksen oli saatava aikaan uudistuksia, sillä kansan tyytymättömyys hyödytti Harkovaan perustettua Ukrainan neuvostotasavallan hallitusta eli bolševikkeja.
Maareformi liittyi itsenäisyyteen. Suurmaanomistajat hakivat tukea – niin Venäjältä kuin Saksalta. Saksalle ei Ukrainan hallitusmuodolla ollut merkitystä, koska se halusi liittää Ukrainan sotataloutensa osaksi ja lievittää elintarvikepulaa Saksassa. Varmistaakseen viljan saannin se oli kuitenkin valmis tukemaan vallankaappausta jo huhtikuussa 1918: Simon Petljuran kansantasavaltainen hallitus vaihdettiin Pavlo Skoropadskin saksalaismieliseen hallitukseen.
Vallankaappaus ei kuitenkaan nauttinut laajojen kansallismielispiirien luottamusta ja Skorodpatskin hallituksesta tuli liian kapeapohjainen onnistuakseen. Talonpojat eivät luovuttaneet Saksan pyytämää viljaa. Saksalla ei taas ollut teollisuustuotteita, millä maksaa viljasta. Näin Skorodpatskin hallitus saattoi tukeutua ainoastaan sotilaalliseen voimaan. Saksalaiset taas eivät halunneet Ukrainan asevoiman kasvavan pitääkseen Ukrainan jatkossakin Saksan suojelusta riippuvaisena.
Simon Petljuran hallitus palasi valtaan Saksan keisarin luovuttua kruunustaan 9. marraskuuta 1918 ja Saksan antauduttua ympärysvalloille 11. marraskuuta 1918, minkä vuoksi Saksan Itä-Eurooppaan sijoitetut joukot menettivät sotilaallisen merkityksensä. Ranska ja Britannia vaativat, että saksalaiset joukot kotiutetaan. Simon Petljura perusti joulukuussa 1918 uudelleen Ukrainan kansantasavallan.
Aikaisemmin Itävalta-Unkariin kuuluneet ukrainalaiset eli ruteenit perustaneet länsiukrainalaisen kansantasavallan, jonka tavoitteena oli hallita kaikkia Unkarin, Itä-Galitsian ja Bukovinan ukrainalaisia alueita.
Saksalaisten alkanut kotiutuminen vahvisti Ukrainassa Venäjän väliaikaisen hallituksen puolesta toimivia, ympärysvaltojen kanssa liitossa olevia kenraali Denikinin asemaa. Ranska oli jopa lähettänyt hänen tuekseen 1918 lopussa ranskalaisia sotilaita vahvistukseksi Ukrainan rannikolle, heidät kuitenkin vedettiin pois huhtikuussa 1919, kun viimeisetkin saksalaiset sotilaat olivat poistuneet.
Alkuvuodesta 1919 ympärysvaltojen saartotoimet saivat neuvostovallan ahtaalle, mikä heikensi Petljuran hallituksen asemaa Krimiltä hyökkäävää Denikiniä vastaan. 1919 Petljuran hallitus liittoutui Puolan kanssa, joka pyrkii vahvistamaan asemaansa idässä. Vuoden 1920 toukokuuhun mennessä Ukraina ja Puola olivat onnistuneet yhdessä valtaamaan takaisin Ukrainan Kiovaa myöten, mutta Mihail Tuhatševskin joukkojen vastahyökkäys pakotti puolalaiset perääntymään. Tuhatshevski johtamat joukot onnistuvat torjumaan myös Anton Denikinin joukkojen hyökkäyksen etelästä, ja hänen seuraajansa, Pjotr Wrangel joutui evakuoimaan Etelä-Venäjän armeijan viimeiset joukot Krimin niemimaalta 1920.
Puolan ja Neuvosto-Venäjän välinen raja vahvistettiin Riian rauhassa 1921 ja Ukrainan neuvostotasavallan bolševikit pääsivät vakiinnuttamaan viimein valtansa. Joulukuussa 1922 Ukrainan sosialistisesta neuvostotasavallasta tuli Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton, Neuvostoliiton perustajajäsen, kun Neuvosto-Venäjästä muodostettiin liittovaltio vuoden 1922 perustuslailla, ns. Leninin perustuslailla. Neuvostoagentit surmasivat Simon Petljuran Pariisissa 1926. Ukrainan neuvostotasavallan pääkaupunkina jatkoi Harkova vuoteen 1934, jolloin Kiovasta tuli jälleen Ukrainan pääkaupunki.
Ukrainaa on sanottu Venäjän tai Neuvostoliiton leipäkoriksi. Näin ollen oli ilmeistä, että kansallishenkisyys, joka oli aiheuttanut vaikean ja lyhyen itsenäisyyden aikana ideologisen ongelman niin suhteessa neuvostovaltaan, saksalaisten suojelukseen kuin myös Lvovin ja Kerenskin väliaikaiseen hallitukseen ja lopulta myös sen politiikkaa jatkamaan pyrkineiden ympärysvaltojen sekä Venäjän vastavallankumouksellisten politiikkaan, oli Ukraina merkittävä osa Neuvostoliiton kannalta myös 1928 alkanutta suunnitelmataloutta, mikä teki maatalouden kollektivisoinnista tärkeän neuvostohallituksen kannalta.
Ukrainan pakkokollektivisoimiseksi lähetti Neuvostoliiton kommunistinen puolue muualta komissaareja valvomaan toimitusta ja Ukrainaan järjestettiin neuvostohallituksen määräämin pakkoluovutuksin Holodomoriksi kutsuttu nälänhätä, minkä vuoksi jopa kolmen miljoonan ihmisen arvellaan kuolleen 1930-1932. Ukrainan kommunistisen puolueen pääsihteerinä oli tuolloin Nikita Hruštšov. Ylijäämävilja kaupattiin maailmanmarkkinoilla siten, että viljan hinta laski. Tämä ja Ukrainan lyhyt itsenäisyys pohjustivat ukrainalaisten nationalistien yhteistoimintaa Saksan kanssa 1941-1944 toisen maailmansodan aikana.
Saksa ja Neuvostoliitto solmivat 23.8.1939 hyökkäämättömyyssopimuksen, mikä ratkaisi sen, ettei Neuvostoliitto osallistunut Ranskan, Britannian ja Puolan rinnalla Saksan vastaisiin toimiin toisen maailmansodan alussa syyskuussa 1939, vaan päinvastoin osallistui Puolan jakamiseen Saksan kanssa miehittämällä Puolan länsiosat vedoten alueella olevan ukrainalaisen ja valkovenäläisen väestön suojeluntarpeeseen. Puolalle kuulunut itäosa, Itä-Galitsia, liitettiin Ukrainan neuvostotasavaltaan. 1940 Neuvostoliitto painosti Romanian luovuttamaan Pohjois-Bukovinan ja Bessarabian, joista Pohjois-Bukovina liitettiin Ukrainan neuvostotasavaltaan, kun taas lähinnä myös romanialaisen väestön asuttamasta Bessarabiasta muodostettiin Moldavian neuvostotasavalta, mikä on Neuvostoliiton purkauduttua itsenäistynyt Moldovaksi.
Puolassa 1934 vangittu Ukrainan itsenäisyystaistelua jatkanut Stepan Bandera vapautettiin 1939, kun saksalaiset olivat miehittäneet Puolan. 1941 kun saksalaiset olivat vallanneet Ukrainan (Itä-Galitsian) julisti Bandera Lvovissa Ukrainan tasavallan uudelleen perustetuksi. Saksa sitoi Ukrainan tiukasti itseensä sallimatta sille Slovakian tai Kroatian kaltaista itsenäisyyttä määrittelemällä sen valtakunnanprotektoraatiksi. Bandera ja muut kansallismieliset sekä neuvostovastaiset ukrainalaiset vangittiin. Bandera kuitenkin vapautettiin 1944. Stepan Banderan surmasivat neuvostoagentit 1959 Münchenissä.
Toisen maailmansodan tuloksena Ukrainan neuvostotasavallan ja Puolan raja kulki pääosin Curzonin linjaa pitkin, jolloin Ukrainaan liitettiin pääosa Volhyniasta ja Itä-Galitsiaa, myös Lvov. Myös osia Tšekkoslovakiasta, Karpato-Ukraina, liitettiin Ukrainaan.
Viimeisen aluelisäyksen Ukraina sai Venäjän federaatiolta 1954, kun Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Nikita Hruštšovin aloitteesta Ukrainaan liitettiin myös Krimin niemimaa, mistä tuli myöhemmin itsenäistyneen Ukrainan ja Venäjän välinen kiista Mustanmeren laivastotukikohtaa ja Sevastopolia koskien.
Neuvostotaloudessa Stalinin jälkeen kokeiltiin monia tapoja säätää komentotaloutta tehokkaammaksi. Talousstalinismille oli tyypillistä ministeriökohtainen sektoriohjaus, josta oli seurauksena se, että arvoketjut eri teollisuuslaitoksia omistavien ministeriöiden tuotantoketjuissa muodostuivat toisistaan poikkeaviksi. Sama puolivalmiste saattoi maksaa tuotantokustannuksiltaan samalla alueellakin tuotettuna yhden ministeriön tuotantolaitoksessa tuotettuna kolme kertaa enemmän kuin toisen ministeriön.
Tätä varten pyrittiin luomaan toimialapohjaisen sektorihallinnon korvikkeeksi aluetaloudellista suunnittelua, "sovnarhosit", joita kokeiltiin Hruštšovin kauden puolivälissä. Brežnevin alkukausi oli teollisen kasvun, koneenrakennuksen ja terästeollisuuden kasvun aikaa, joka kuitenkin alkoi hiipua 1970-luvulle tultaessa huolimatta siitä, että teknillisen ammattikoulun opettajana toiminut Brežnev yritti tehostaa tuottavuutta myös opetusta parantamalla ja kurinalaistamalla.
Brežnevin vuosia (1964–1970) ei Suomessa tunneta talousmielessä. 1970-luvun lopulla 1980-luvun alussa, pysähtyneisyyden vuosina, Ukrainassa ei ollut merkittävää taloudellista kasvua neuvostotasavaltojen piirissä ja Neuvostoliitto panosti voimakkaasti pohjoisten alueiden öljy- ja kaasuteollisuuteen, mikä takasikin ensimmäisen (1974) ja toisen öljykriisin (1979) vuoksi Neuvostoliitolle mittavia valuuttatuloja energian viennistä ja mahdollisti jopa läntisten kulutustavaroiden ostamisen jossain määrin myös suoraan tavallisille kuluttajille.
Alkaneessa puoluejohtoisessa kritiikissa 1980-luvun alussa myös Ukrainaa pidettiin vanhoillisena ja pysähtyneenä neuvostotasavaltana. Sieltä siirtyikin paljon väkeä pohjoiseen.
Perestroika alkoi julkisuudella, glasnostilla (glasnost ei tarkoita kansanvaltaista avoimuutta, vaan hallinnon julkistamista), mutta vähitellen kiteytyi vaatimukseksi nopeuttaa (verbi uskorit; nopeuttaminen; uskorenie) suunnitelmatalouden toimintoja. Nopeuttaminen johti eritahtisuuteen talousyksiköissä, mikä lopulta johti suunnitelmatalouden keskitetyn jakelujärjestelmän korvautumiseen sääntelemättömillä ja epätasapainoisilla markkinoilla.
Koska perestroika ei tuottanut pysähtyneisyydestä epäillyille alueille glasnostin eikä uskorenien keinoin taloudellista menestystä, alkoi kritiikki inflaatioista nostattaa kansallismielisiä liikkeitä. Ukrainaan perustettiin tasavallan neuvostojohtoa kritisoiva ja perestroikaa avoimesti kannattava kansallismielinen liike "Ruh" (käsi; kansan käsi), mikä lopulta vaati puoluejohtaja Sherbitskin eroa. Ruh menestyi paikallisvaaleissa maaliskuussa ja heinäkuussa Ukraina julistautui suvereeniksi.
Elokuussa 1991 Gennadi Janajevin kansallisen pelastuksen komitea yritti kaapata vallan Gorbatšovilta ja palauttaa Neuvostoliiton, minkä aikana Ukrainan korkeimman neuvoston puhemies Leonid Kravtšuk vastusti Jeltsinin tapaan avoimesti kaappausyritystä. Joulukuun alussa 1991 järjestettiin Ukrainassa kansanäänestys itsenäisyydestä, missä 80 % kannatti Ukrainan itsenäistymistä Neuvostoliitosta.
Kravtšuk voitti presidentinvaaleissa Ruhin asettaman vastaehdokkaan ja tuli Ukrainan presidentiksi. Venäjän, Ukrainan ja Valko-Venäjän johtajat perustivat Itsenäisten valtioiden yhteisön ja Neuvostoliitto lakkautettiin.
Venäjä ja Ukraina ajautuivat riitaan 1992 Krimillä sijaitsevan Neuvostoliitolle kuuluneen Mustanmeren laivaston hallinnasta. Toukokuussa 1992 Krim antoi itsenäisyysjulistuksen Ukrainasta, mikä kuitenkin peruttiin Venäjän ja Ukrainan parlamenttien vastustuksesta. Tämä kuitenkin johti neuvotteluihin Venäjän ja Ukrainan kesken autonomiasta Krimille, minkä johdosta Krimin asema nousi alueesta (oblast) autonomiseksi tasavallaksi. Runsas miljoona Krimin vajaasta kahdesta miljoonasta asukkaasta on venäläisiä.
Laivaston ja Krimin lisäksi toinen kiistakysymys koski Neuvostoliiton Ukrainan alueelle jääneitä ydinaseita. Venäjän ja Yhdysvaltain tavoitteena oli estää ydinsulkusopimuksen hengen mukaisesti uusien ydinasevaltioiden muodostumista Itsenäisten valtioiden yhteisössä tai niiden leviäminen kolmansiin maihin esimerkiksi asekaupan avulla. Ukraina luovutti toukokuussa 1992 taktiset ydinaseet Neuvostoliiton kansainvälisoikeudelliselle seuraajavaltiolle, Venäjälle, mutta piti strategiset ydinaseet itsellään. 1992 Ukrainasta tuli ETYK:n (nyk. ETYK) jäsen.
Vitold Fokinin hallitus joutui lokakuussa 1992 eroamaan ja uudeksi pääministeriksi tuli Leonid Kutšma. Taloudellinen tilanne sai hiilikaivostyöläiset lakkoilemaan ja Kutshma vaati maan julistamista hätätilaan, mistä Kravtšuk presidenttinä kieltäytyi. Kutšma joutui eroamaan pääministerin tehtävästä syyskuussa 1993. Tilanteen vakauttamiseksi nimitti Kravtšuk kaivosjohtaja Jefim Zviaglinskin pääministeriksi.
Heinäkuussa 1993 Ukrainan parlamentti julisti strategiset ydinaseet omiksi, mutta suostui jo marraskuussa allekirjoittamaan strategisten aseiden rajoittamissopimuksen, START-1:n ja 1994 ydinsulkusopimuksen, minkä perusteella se luopui myös sille jääneistä strategisista ydinaseista aloittaen länsi-integraation.
Vuonna 1994 pidetyissä ensimmäisissä täysin vapaissa parlamenttivaaleissa 338 täytetystä 450:stä parlamenttipaikasta sai Ruh enää vain 20 paikkaa ja entiset kommunistit 80 paikkaa. Sitoutumattomien edustajien määrä puolestaan nousi 170 paikkaan.
Tammikuussa 1994 voitti venäläismielinen Juri Meskov Krimin autonomisen tasavallan presidentinvaalit, minkä vuoksi Ukrainan parlamentti kumosi Krimin parlamentin 1992 säätämän perustuslain ja lakkautti Krimin presidentin viran.
Ukrainan pääministeriksi tuli Vitali Masol. Presidentinhallinnoksi muuttuneesta parlamentarismista seurasi, että Kutšma voitti Kratšukin presidentinvaaleissa ja Masolin oli erottava pääministerin tehtävästä. Pääministeriksi tuli entinen varapääministeri, Jevgeni Martshuk. 1994 Ukraina liittyi NATO:n rauhankumppaneihin.
Huhtikuussa 1995 presidentti Kutšma anoi asetuksen, minkä mukaan Krimi on presidentin hallinnossa, kunnes Krimin parlamentti esittää uutta perustuslakia Ukrainan parlamentin kumoaman tilalle. Kesäkuussa Venäjän presidentti Jeltsin ja Kutšma sopivat siitä, että Venäjä saa pitää Krimillä sijaitsevaa Sevastopolia Mustanmeren laivaston tukikohtanaan.
Martshuk joutui eroamaan toukokuussa 1996 ja pääministeriksi tuli Pavel Lazarenko, joka erosi vuoden kuluttua heinäkuussa 1997. Pääministeriksi nousi varapääministeri Vasul Durdynets ja sitten Valeri Putovojtenko. Venäjä ja Ukraina pääsivät yhteisymmärrykseen vuodesta 1992 kestänestä kiistasta Neuvostoliiton Mustanmeren laivaston alusten jakamisesta Ukrainan ja Venäjän kesken. Tammikuussa 1998 allekirjoitettiin Ukrainan ja Venäjän kesken sopimus, millä vahvistettiin Ukrainan rajojen loukkaamattomuus eli käytännössä Krimin kuuluminen Ukrainalle, vaikka Krimin siirtämistä Ukrainalle 1954 oli pidetty Neuvostoliiton silloisen perustuslain vastaisesti suoritettuna toimena.
Maaliskuussa 1998 olivat kommunistit vahvistaneet asemaansa jo siten, että presidentinvaaleissa Kutšman päähaastajana oli Petro Simonenko, minkä tosin Kutšma voitti. Huhtikuussa 2000 Kutšma järjesti kansanäänestyksen, missä enemmistö kannatti presidentin valtuuksien lisäämistä entisestään. Oppositio järjesti maaliskuussa 2001 suurmielenosoituksen yksinvaltaiseksi koettua presidenttiä vastaan ja 2002 Uudistusmielinen "Meidän Ukrainamme" -vaaliliitosta tuli suurin parlamenttiryhmä, vaikkakin parlamentin enemmistö tukee edelleen presidenttiä tukevaa vaaliliittoa "Yhtenäisen Ukrainan puolesta" sitoutumattomien tuella.
Vuonna 2002 epäiltiin Ukrainan valtiollisen asevientiyhtiön vieneen välikäsien kautta tutkateknologiaa Irakiin ja että presidentti olisi asiasta tietoinen. Yhtiön johtaja kuoli onnettomuudessa.
Vuonna 2004 Ukrainassa järjestettiin presidentinvaalit, Istuva presidentti, Leonid Kutšma ei enää ollut ehdokkaana. Viktor Juštšenkon johtama poliittinen liike "Meidän Ukrainamme" (fraktsija "Naša Ukrajina", фракція "Наша Україна") nousi tällöin voimakkaasti esille. Juštšenkoa pidettiin Kutšman-vastaisen länsimielisen opposition johtohahmona. Presidentin linjaa taas tuki maan teollistuneen itäosan venäjänkielisten seutujen tukema Viktor Janukovytš. Vaalien ensimmäisellä kierroksella lokakuun lopussa kumpikaan pääehdokkaista ei onnistunut keräämään yli puolta annetuista äänistä. Vaalien toinen kierros kahden ensimmäisellä kierroksella eniten ääniä saaneen ehdokkaan välillä käytiin 21. marraskuuta 2004. Epäselvyyksien vuoksi syntyi Juštšenkoa kannattava länsimielinen Ukrainan oranssi vallankumous. Vaalin toinen kierros uusittiin 26. joulukuuta 2004 ja voittajaksi tuli opposition ehdokas Juštšenko yli 52 prosentin ääniosuudella.
Ukrainan pääministeriksi nimitettiin vaalien jälkeen Juštšenkon näkyvä liittolainen Julija Tymošenko. Perustuslakia muutettiin parlamentaariseen suuntaan, presidentin valtaoikeuksia vähennettiin ja pääministerin valtaa isättiin. Oranssit voimat ajautuivat kuitenkin pian keskinäisiin riitoihin ja Tymošenkon hallitus erotettiin korkeimman hallinnon lahjusepäilyjen vuoksi syyskuussa 2005. Tymošenkon yhtä lyhytaikaiseksi seuraajaksi tuli Juri Jehanurov, joka sai parlamentilta epäluottamuslauseen 10. tammikuuta 2006, mutta jatkoi virkaatekevänä pääministerinä uuden hallituksen muodostamiseen asti. Maaliskuun parlamenttivaaleissa Janukovitš johti Alueiden puolueen vaalivoittoon ja suurimmaksi puolueeksi. Maaliskuun vaalien jälkeen jouduttiin kuukausien pattitilanteeseen, jossa toimivaa hallitusta ei saatu muodostettua.
Oranssien Meidän Ukrainamme ja Julija Tymošenkon ryhmittymän yhteishallitus Ukrainan sosialistipuolueen kanssa hajosi sosialistien valittua oman miehensä Oleksandr Morozin Radan puhemieheksi ja loikattua Alueiden puolueen puolelle "antikriisikoalitiohallituksen" muodostamiseksi. Juštšenko kieltäytyi nimittämästä kilpakumppaniaan pääministeriksi, kunnes uusi vaalien järjestämisen mahdollistava aikaraja tuli vastaan. Tällöin Alueiden puolue liittolaisineen uhkasi presidentin viraltapanolla. Myös edeltävää pääministeriä Juri Jehanurovia, joka erotettiin tammikuussa, ja joka johti siitä lähtien toimitusministeriötä, pyrittiin nostamaan takaisin asemaansa peruuttamalla tammikuun erottaminen.
Huolimatta siitä että oli julkisesti kieltäytynyt yhteistyöstä Janukovitšin kanssa, Juštšenko nimitti tämän pääministeriksi ja muodosti "kansallisen yhtenäisyyden koalitiohallituksen" "Meidän Ukraina"-puolueen kanssa 3. elokuuta 2006. Parlamentti hyväksyi Janukovitšin pääministeriksi äänin 271–9 opposition boikotoidessa äänestystä. Kolmen puolueen hallituskoalitio sai 239 paikkaa 450-jäseniseen Radaan.
Joulukuussa 2006 "Verkhovna Rada" erotti presidentin nimittämän ulkoministeri Borys Tarasjukin. Presidentti Juštšenko ei hyväksynyt tätä ja väitti ministerin erottamisen olevan presidentin vastuulla. Hallitus esti Tarasjukia osallistumasta kokouksiinsa, jonka jälkeen Tarasjuk haastoi alueiden puolueen edustajat oikeuteen huliganismista. Ševtšenkon piirinoikeus kumosi Verkhovna Radan päätöksen, mutta parlamentin mukaan alioikeuden päätös ei voi muuttaa sen päätöksiä.
Janukovitšin hallitus laajensi kannatuspohjaansa ottamalla hallitukseen opposition tukijoille, jotka näin siirtyivät hallituksen taakse. Erityisesti Juštšenkoa huolestutti hänen entisen tukijansa Anatoli Kinahin nimitys valtiovarainministeriksi, mikä sai maaliskuussa 2007 kymmenen opposition edustajaa loikkaamaan hallituksen tukijoiksi. Janukovitš ja puhemies Moroz lupasivat koalition kasvavan kesään mennessä kahteen kolmasosaan tai 300 edustajan suuruiseksi, mikä mahdollistaisi presidentin veto-oikeuden kumoamisen tai perustuslain muuttamisen.
Juštšenko antoi huhtikuussa 2007 asetuksen "Verkhovna Radan" hajottamisesta, minkä hallitus ja parlamentin enemmistö katsoivat perustuslain vastaiseksi ja jatkoivat työskentelyään. Ukrainan perustuslain mukaan parlamentin saa hajottaa vain kolmesta syystä, jotka liittyvät sen kykenemättömyyteen kokoontua tai muodostaa hallitusta. Juštšenkon mukaan hajotuksen peruste on se, että parlamentti on toiminut yli kuukauden ilman enemmistökoalitiota, ja on edustajien loikkausten myötä muuttunut laittomaksi. Vastustajien mukaan enemmistökoalitio on laillinen, koska sen muodostivat parlamenttiryhmät. Juštšenko jatkoi opetaatiotaan erottamalla toukokuussa Ukrainan valtakunnansyyttäjän perustuslain rikkomisen perusteella. Presidentti ilmoitti myös ottavansa hallintaansa Janukovitšin puolella olleen sisäministeri Vasyl Tsuškon "Berkut"-joukkojen sotilaat, jotka lain mukaan ovat sisäministeriön alaisuudessa.
Uudet vaalit pidettiin syyskuussa 2007. Vaaleissa Janukovitšin Alueiden puolue sai jälleen eniten ääniä ja paikkoja (175 jossa -11), vaikka menettikin hieman, Tymošenkon blokki lisäsi paikkamääränsä (156 jossa +27) ja presidentti Juštšenko tukipuolue Meidän Ukrainamme jatkoi alamäkeään (72 jossa -9). Niin sanotuilla oransseilla puolueilla oli niukka paikkaenemmistö (228/450), joka olisi riittänyt hallituksen muodostamiseen, mutta osa "Meidän Ukrainamme" edustajista kieltäytyi allekirjoittamasta yhteistyösopimusta Tymošenkon blokin kanssa.
Pitkällisen viivytyksen jälkeen Tymošenko nousi uudelleen pääministeriksi 18. joulukuuta 2007 Juštšenkon ja Tymošenkon tukijoiden muodostaman koalition hallitukseen.
Juštšenkon ja Tymošenkon välit heikkenivät taas, kun Tymošenko kieltäytyi tukemasta Georgiaa Venäjän–Georgian sodan aikana elokuussa 2008. Presidentinhallinnon edustaja Andriy Kyslynskyi syytti Tymošenkoa maanpetturuudesta ja korruptiosta. Kun Tymošenkon blokki liittoutui Alueiden puolueiden ja kommunistien kanssa säätämällä lait, joka vähensivät presidentinvaltaa ja helpottivat hänen erottamistaan, presidentti Juštšenkon tukipuolue "Meidän Ukrainamme" erosi hallituksesta 4. syyskuuta 2008,
Ukraina ajautui vakavaan talouskriisiin syksyllä 2008 kansainvälisen talouskriisin yhteydessä. Lokakuussa 2008 kolmen viikon aikana pankeista nostettiin 32 miljardia hryvniaa ja maan valuutan arvo romahti 23 prosenttia. Kansainvälinen valuuttarahasto myönsi maalle 16,5 miljardia US-dollaria lainaa.
Hallituskriisi näytti helpottavan 9. joulukuuta 2008, kun Rada valitsi Volodymyr Lytvynin uudeksi puhemieheksi.
Helmikuun 2010 presidentinvaaleissa Janukovitš julistettiin voittajaksi. Tymošenko syytti häntä vaalivilpistä ja erosi pääministerin paikalta. Uudeksi pääministeriksi nousi Mykola Azarov Alueiden puolueesta. Joulukuussa 2010 Tymošenko ja entinen sisäministeri Juri Lutsenko joutuivat oikeuden eteen syytettyinä valtion varojen väärinkäytöstä. Tymošenkon syytteisiin lisättiin myöhemmin vallan väärinkäyttö kaasukaupoissa Venäjän kanssa. Hänet tuomittiin vankeuteen lokakuussa 2011.
Kesäkuussa 2010 Ukrainan parlamentti päätti luopua Nato-jäsenyyden tavoittelusta. Sen sijaan tavoittelee vapaakauppasopimusta Euroopan Unioinin kanssa, mikä saattaa syntyä loppuvuonna 2013. Tämä EU:n ja Ukrainan välinen "assosiaatiosopimus" aiotaan solmia Vilnan huippukokouksessa marraskuussa 2013, mutta sitä ennen EU vaatii Ukrainaa hyväksymään lain Tymošenkon vapauttamisesta ja matkustamisesta Saksaan saamaan sairaalahoitoa.
Sopimus jää hyvin todennäköisesti allekirjoittamatta, jos Ukraina ei taivu vapauttamaan Tymošenkoa. EU-maiden silmissä Tymošenkon tapaus on esimerkki Ukrainan oikeusjärjestelmän puutteista. Sen sijaan Venäjä on houkutellut Ukrainaa mukaan suunniteltuun Euraasian unioniin, jossa on tarkoitus päästä myös pääomien ja työvoiman vapaaseen liikkuvuuteen.
EU-yhteistyötä kannattavat tahot alkoivat osoittaa mieltään Kiovassa ja muualla Ukrainassa marraskuussa 2013. Mielesnoittajia motivoivat Janukovitšin Venäjään päin kallistuvan talouspolitiikan lisäksi myös maan korruptio ja heikko talous. Venäjä tuki Janukovitšia avoimesti.
18. helmikuuta kuoli kymmeniä, kun poliisin erikoisjoukot puuttuivat koviin ottein protestointiin. Hallituksen puolella olevat tarkka-ampujat ampuivat sekä mellakoijia että poliiseja, jolloin saatiin peruste kukistaa tulevat protestit kovin ottein. Mutta Janukovitš ei yllättäen halunnutkaan jatkaa kovalla linjalla, vaan neuvotteli sopimuksen opposition kanssa.
Valtaan noussut länteen päin kallellaan oleva kansallismielinen hallitus herätti tyytymättömyyttä Venäjän hallituksessa
ja Ukrainan venäläisalueilla. Krimin niemimaalle ja Itä-Ukrainaan syntyi helmi-maaliskuussa Ukrainan uutta hallitusta vastustavaa venäläismielistä separatismia, jota kaikki alueilla asuneet venäläiset eivät kannattaneet. Separatistit järjestivät Krimillä kansanäänestyksen. Venäläiset lähettivät Krimille erikoisjoukkoja, ja Ukrainan armeija vetäytyi sieltä. Niinpä Venäjä saattoi liittää Krimin niemimaan itseensä. Jo Krimin tapahtumien aikana olivat venäläismieliset mielenosoittajat ja aseistetut separatistit vallaneet hallintorakennuksia Itä-Ukrainassa. Ukrainan hallitus päätti vastata omalla terrorisminvastaisella operaatiollaan. Venäjä uhkasi mahdollisella sotilaallisella väliintulolla 23.4.2014.
Ukraina syytti Venäjää separatismin synnyttämisestä ja tukemisesta. Ukrainan tilanne kiristi suurvaltojen välit äärimmilleen, koska länsivallat olivat Ukrainan hallinnon puolella venäläisiä vastaan.