hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Lukitari
Lukitari () on kuvitteellinen olento J. R. R. Tolkienin kirjatrilogiassa "Taru sormusten herrasta".
Lukitari on naaraspuolinen jättiläishämähäkki ja "Ungoliantin viimeinen sukulainen", josta kerrotaan kirjan toisessa osassa "Kaksi tornia". Se asuu Torech Ungolissa Cirith Ungolin alla, ja se on voinut elää joskus Beleriandissa, mahdollisesti Ered Gorgothissa. Synkmetsän hämähäkit olivat Lukitarin sukua.
Lukitarin pesä oli Samvais Gamgin ja Frodo Reppulin polun varrella, kun nämä kulkivat kohti Tuomiovuorta. Lukitari oli kohdannut Klonkun aiemmin, kun tämä pakeni Mordorista, ja Klonkku oli luvannut tuoda Lukitarille ruokaa elävien otusten muodossa. Cirith Ungolin örkit kutsuivatkin Klonkkua "Lukitarin syötiksi". Myös itse Sauron oli tietoinen Lukitarin olemassaolosta sallien tämän elää lähellä valtakuntaansa.
Klonkku petti Frodon johdattaen tämän Lukitarin pesään, jotta hän voisi kaapata Valtasormuksen itselleen. Lukitari pisti Frodoa halvaannuttaen tämän. Raivostunut Sam taisteli Lukitaria vastaan epätoivoisesti, ja hän onnistui voittamaan pedon sen lävistettyä itsensä Frodon miekkaan, Piikkiin. Lukitari pakeni haavoittuneena paikalta.
Lyötyään Lukitarin Sam otti Valtasormuksen itselleen, sillä hän uskoi Frodon kuolleen. Hän jätti Frodon ruumiin taakseen, mutta kuunneltuaan erästä paikalle saapunutta örkkien seuruetta hän sai tietää, että Lukitarin myrkky ei tapa uhrejaan vaan jättää nämä ainoastaan tajuttomaksi pitäen näiden lihan tuoreena.
Lukitarin kohtalo jäi arvoitukseksi.
Jouni Inkala
Jouni Mikael Inkala (s. 15. huhtikuuta 1966 Kemi) on suomalainen runoilija.
Inkala kirjoitti ylioppilaaksi Muhoksen lukiosta 1985 ja opiskeli Limingan taidekoulussa 1985–1986. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1991 pääaineenaan yleinen kirjallisuustiede.
Inkalalta on ilmestynyt useita runokokoelmia. Hänen esikoisteoksensa "Tässä sen reuna" (1992) sai ilmestymisvuonnaan J. H. Erkon palkinnon. Inkalan aiempi kustantaja oli WSOY, mutta hän siirtyi eräiden muiden kirjailijoiden tavoin vuonna 2010 Siltalalle, joka julkaisi hänen runokokoelmansa "Kemosynteesi" helmikuussa 2011.
Mirkka Rekola
Mirkka Elina Rekola (26. kesäkuuta 1931 Tampere – 5. helmikuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Hän kirjoitti runoja, aforismeja ja esseitä. Häntä on pidetty vaikeasti tulkittavana lyyrikkona, mikä voi johtua ilmaisun äärimmäisestä tiiviydestä ja monimerkityksisyydestä. Esikoisteos "Vedessä palaa" julkaistiin 1954, ja se sai hyvin ristiriitaiset arvostelut. Kesti pitkään, ennen kuin kriitikkojen enemmistö alkoi suhtautua runoilijan kirjoituksiin myötämielisesti. Rekola itse kuvaa hyvin osuvasti vastaanottoaan teoksessa "Miten kirjani ovat syntyneet": ”perinteisen runon lukijoille olin aivan vieras, yltiömodernisteille en kyllin moderni”. Täysin huomiotta kirjailijan alkutaival ei jäänyt, sillä kirjailijapalkintoja myönnettiin useita. Sittemmin kunniatohtoriksi korotetun runoilijan arvostus on erittäin korkealla, ja esimerkiksi 1995 Rekolalle myönnetyn taiteen Suomi-palkinnon perusteluissa hänen sanataiteensa nostettiin maailman merkittävimpien joukkoon.
Rekolan tuotanto on päässyt tutkimuksen kohteeksi varsinaisesti vasta 1990-luvun puolivälin jälkeen. Vuonna 1997 ilmestyi monihahmotteisuutta kartoittanut Liisa Enwaldin väitöskirja "Kaiken liikkeessä lepo", joka osaltaan toimi tienraivaajana tutkimuksille.
Rekola kirjoitti ylioppilaaksi Porvoon tyttölukiosta 1954. Sen jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa kirjallisuutta, filosofiaa ja taidehistoriaa 1954–1957. Hän kirjoitti kirjallisuusarvosteluja Suomalaiseen Suomeen, Parnassoon ja Uuteen Suomeen.
Rekolan pitkäaikainen elämänkumppani oli runoilija, kulttuurivaikuttaja Mirjam Polkunen (1926–2012). Mirkka Rekolan isä oli tamperelainen toimittaja Eero Rekola ja äiti kansakoulunopettaja Helmi Ollila. Mirkka Rekolan pikkuserkkuja olivat ministeri Esko Rekola ja mikrobiologian professori Pirjo Mäkelä.
Arcadius
Flavius Arcadius (377/378 – 1. toukokuuta 408) oli Itä-Rooman keisari vuodesta 395 kuolemaansa asti. Hänen vanhempansa olivat Theodosius I ja Aelia Flaccilla. Hänen isänsä teki hänestä "augustuksen" tammikuussa 383. Vuonna 393 hänen nuoremmasta veljestään Honoriuksesta tuli myös "augustus". Arcadius oli kiinnostuneempi näyttämään, että oli hurskas kristitty kuin hallitsemaan.
Keisarina ollessaan Arcadius oli pretoriaaniprefekti Rufinuksen vallan alla. Samalla tavalla Länsi-Roomassa hallitsi todellisuudessa "magister militum" Stilicho. Eräiden lähteiden mukaan Stilicholla oli kumpikin keisari vallassaan ja että hän antoi murhata Rufinuksen vuonna 395. Arcadiuksen uusi neuvonantaja Eutropius otti kuitenkin todellisen vallan käsiinsä. Arcadiuksen vaimolla Aelia Eudoxialla oli myös voimakas vaikutusvalta mieheensä ja hän saikin Eutropiuksen erotettua vuonna 399. Eudoxiaa vastusti puolestaan Konstantinopolin patriarkka Johannes Krysostomos. Eudoxia sai Krysostomoksen erotettua vuonna 404, mutta hän itse kuoli myöhemmin samana vuonna.
Lopun hallituskaudestaan Arcadius oli uuden pretoriaaniprefektin Anthemiuksen vallan alla. Kun Arcadius kuoli vuonna 408, tuli hänen vanhimmasta pojastaan Theodosius II:a keisari.
Etelä-Pohjanmaan murre
Etelä-Pohjanmaan murre on suomen kielen länsimurteisiin kuuluva murre, jota puhutaan Etelä-Pohjanmaan maakunnan alueella. Se on suomen vanhakantaisin ja yhtenäisin murre, joka murretieteellisessä kirjallisuudessa ainoana mainitaan tavallisesti yksikössä. Useimmista muista murteista poiketen Etelä-Pohjanmaan murteen maantieteelliset rajat ovat melko selvät.
Nämä esimerkit täsmäävät vain muutaman kunnan alueella puhuttuun murteeseen. Etelä-Pohjanmaalla, kuten useimmilla muillakin Suomen murrealueilla kun jokaisessa kylässäkin on oma puhetapansa. On laskettu, että maakunnassa on ainakin 25 täysin erilaista tapaa puhua ja kirjoittaa. Yllä olevat mallit soveltuvat Seinäjoen, Ilmajoen, Kurikan, Kauhajoen ja Teuvan kuntiin parhaiten. Kaksi jälkimmäistä kuntaa on asutettu Hämeen sekä Satakunnan suunnalta ja murteestakin sen huomaa. Lisäksi on muistettava ruotsalaisasutuksen sekä Pohjanlahden rannikon läheisyyden vaikutus murteeseen. Vaasan alueella murretta puhutaan hyvin vähän, mikä johtuu ruotsalaisasutuksen lisääntymisestä.
Suluissa olevat kunnat ovat kuuluneet myös Etelä-Pohjaanmaan murrealueesseen. Ne ovat tehneet kuntaliitoksen niitä edellä mainittujen kuntien kanssa 2000- ja 2010-luvuilla.
Etelä-Pohjanmaan murteella tehtyä musiikkia on parin kokoonpanon verran. Rehupiikles soittaa rock'n'rollia, jazzia, bluesia, kantria ja kansanmusiikkia. Uudella vuosituhannella tutuksi monelle pohjalainen murre on tullut myös Lauri Tähkä ja Elonkerjuu -yhtyeen kautta.
Harri Harju on levyttänyt hengellistä musiikkia Etelä-Pohjanmaan murteella ja julkaissut albumit "Likempänä taivasta" (Eila Media 2010) ja "Tällä tiällä" (2011).
Magister militum
Magister militum ("sotilaiden mestari") oli sotilasarvo Rooman valtakunnan loppuajalla. Jos nimeä käytetään ilman lisämäärettä, tarkoitetaan koko Rooman valtakunnan korkeinta sotilaspäällikköä. Eri alueiden komentajia kutsuttiin myös samalla arvonimellä, esimerkiksi "Magister militum per Thracias" oli korkea-arvoisin sotilaspäällikkö Traakiassa. Magister militum piti todellista valtaa kulissien takana samalla tavalla kun pretoriaaniprefekti aikaisemmin.
Konstantinus Suuri loi virat "magister pedium" (jalkaväen mestari) ja "magister equitum" (ratsuväen mestari). Ainoastaan "scolae"-joukot eivät kuuluneet näiden kahden upseerin alaisuuteen, vaan olivat suoraan keisarin alaisuudessa. Myöhemmin samaan virkaan nimitettiin useita henkilöitä. Valentinianuksen aikana magister equitumeja oli ainakin kaksi samaan aikaan. Korkea-arvoisin näistä, joka oli keisarin läheisyydessä, kutsuttiin nimellä "praesentalis". Lännessä "magister pedium praesentaliksesta" tuli ajan myötä valtakunnan korkein upseeri. Gratianuksen ja Valentinianus II:n aikana erottelu jalkaväen ja ratsuväen komentajiin katosi. Arvonimiä käytettiin usein hyvin huolimattomasti ja tittelit "magister militum" sekä "magister utriusque militiae" (lyhennetty MVM) viittaavat sekä jalkaväen että ratsuväen komentajaan.
Magister militumit olivat korkea-arvoisia henkilöitä, ja ainoastaan pretoriaaniprefekteillä ja kaupunkiprefekteillä oli korkeampi arvovalta.
Theodosius I laajensi magister militumien määrän viiteen. magister militum praesentaliksia oli kaksi ja heidän lisäkseen luotiin kolme uutta virkaa joiden vastuulle tuli eri valtakunnan osat. Nämä uudet virat olivat magister militum per Orientem, per Thracias ja per Illyrium. Kaikilla magister militumeilla oli joukko virkamiehiä. Vuonna 441 Ariovinduksella oli 300 tällaista "officiales" 
Justinianus nimitti Armenian joukoille oman komentajan. Aikaisemmin ne olivat olleet magister militum per Orientemin alaisia.
Työnjako
Työnjako on yhteiskunnan organisoitumisen ulottuvuus, jossa eri ihmiset tekevät keskenään erilaisia töitä.
Hierarkkinen työnjako tarkoittaa töiden ja niiden tekijöiden asettamista järjestykseen arvon perusteella. Hierarkkisen työnjaon selitysten perusmallien mukaan hierarkiat johtuvat joko
Tekninen työnjako on viety äärimmilleen taylorismissa ja se on ollut vallitseva työn organisoitumisen muoto 1900-luvun ajan. Teknisen työnjaon yleistymiseen on vaikuttanut sekä tekninen kehitys (liukuhihnatyö) että ideat kuten byrokraattinen organisaatiomalli. 1960- ja 1970-luvulta lähtien tekninen kehitys, robotiikka ja työvoimapula on toisaalta taas vähentäneet teknistä työnjakoa ja johtanut työn rikastamiseen. Uutta aikakautta kutsutaan post-fordismiksi.
Jack Vance
John Holbrook Vance (28. elokuuta 1916 – 26. toukokuuta 2013) oli yhdysvaltalainen fantasia-, tieteis- ja rikoskirjailija, joka käytti kirjailijanimeä Jack Vance. Hän kirjoitti yli 60 kirjaa, joista monet ovat useamman kirjan sarjoja. Vance aloitti uransa 1940-luvulla science fiction -lehdissä. Vancen tunnetuimpia luomuksia on hänen esikoisteoksensa "Iltaruskon maa" ("The Dying Earth", 1950). Vancen tieteisromaanisarjoja ovat muun muassa viisiosainen "Demon Princes" -sarja ja neliosainen "Tschai"-sarja. 1980-luvulla hän kirjoitti World Fantasy -palkitun "Lyonesse"-fantasiatrilogian.
Vance on saanut World Fantasy -elämäntyöpalkinnon vuonna 1984 ja hänet on nimetty yhdeksi SFWA Grand Masteriksi 1997.
Vance sai Edgar-palkinnon parhaasta rikosromaanista 1961 teoksella "The Man In the Cage" (1960). Muita rikosromaaneja ovat sheriffi Joe Bainista kertovat "The Fox Valley Murders" (1966) ja "The Pleasant Grove Murders" (1967). Uransa varhaiskaudella Vance kirjoitti myös rikosromaaneja salanimillä Ellery Queen, Alan Wade ja Peter Held. Kaksi Vancen rikosromaania suomennettiin 1960-luvulla, mutta teokset eivät kuulu Vancen laadukkaampaan tuotantoon.Alun perin nimellä "Planet of Adventure".
Anagrammi
Anagrammilla tarkoitetaan sanan tai sanajoukon kirjainten uudelleen ryhmittelyä siten, että niistä muodostetaan yksi tai useampi uusi sana. Esimerkiksi sanan "vaali" eräs anagrammi on "laiva". Anagrammi voidaan määritellä myös merkkijonon merkkien bijektiona itselleen. Tämä tarkoittaa, että alkuperäisen sanan jokaista kirjainta formula_1 on käytettävä täsmälleen formula_2 kertaa uutta sanaa muodostettaessa, missä formula_2 tarkoittaa kirjaimen formula_1 lukumäärää alkuperäisessä sanassa. Anagrammi toimii sanaleikkinä parhaiten silloin, kun uuden sanan avulla pystytään jollakin tavoin antamaan vihje alkuperäisestä sanasta.
Eräs kaunokirjallisuuden tunnetuimpia anagrammeja on ollut Giovanni Guareschin kirjassa "Isä Camillon kylä", jossa toinen päähenkilö, Peppone, voitti arpajaisissa nimellä "Pepito Sbezzeguti". Nimi oli anagrammi hänen oikeasta nimestään, Giuseppe Bottazzi.
Anagrammi on eräs piilosanojen vihjetyyppi.
Toinen, kolmas ja neljäs esimerkki ovat Yle Radio Suomen Sanasepot-ohjelman kuuntelijoiden keksimiä.
Musiikkituottaja Rauli Eskolin löysi taiteilijanimensä Illusion Rake anagrammikoneen avulla. Yleisradion toimitusjohtaja Lauri Kivinen soittaa ja laulaa Åttopojat-yhtyeessä nimellä Ilari Vinkuen, joka on anagrammi hänen nimestään.
Ep
EP tarkoittaa seuraavia:Aihepiiriin liittyy myös seuraava:
Lazar Kaganovitš
Lazar Moisejevitš Kaganovitš (, 22. marraskuuta 1893 Habnoje, Kiovan alue, Ukraina – 22. heinäkuuta 1991) oli neuvostoliittolainen poliitikko. Hänen merkittävimpiin työtehtäviinsä kuului rautatieministerin virka ja toimiminen sotilaskomentajana toisessa maailmansodassa.
Kaganovitš syntyi juutalaiseen perheeseen. Opiskellessaan itsenäisesti hän omaksui ateistisen maailmankatsomuksen. Ennen vallankumousta hän toimi suutarina.
Kaganovitš liittyi bolševikkeihin vuonna 1911, ja hänet pidätettiin 1915. Lokakuun vallankumouksen aikana Kaganovitš oli kapinan johtajana Homelissa. Puolueen keskuskomitean jäsen hänestä tuli vuonna 1918. Vuonna 1918 Kaganovitš oli puolueen propagandakomissaarina. Vuosina 1920–1922 hän johti bolševikkejä Turkmenistanissa, jossa hän oli kukistamassa muslimikapinaa. Toimittuaan eri tehtävissä, muun muassa Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean ensimmäisenä sihteerinä 1925–1928, hän kuului vuodesta 1930 lähtien Moskovan puoluejärjestön johtoon. Ensimmäisen Ukrainan pääsihteeriyden aikanaan hän auttoi Nikita Hruštšovin uran nousuun.
Hruštšovin mukaan Kaganovitšia pidettiin Neuvostoliiton parhaana hallintomiehenä. Hänen toimintansa kukoistavinta aikaa oli Moskovan rakennustyön vuosikymmen eli 1930-luku. Moskovan metron valmistuminen kruunasi hänen työnsä, ja hänen johdollaan rakennettu maanalainen kantoi monia vuosia hänen nimeään. Puoluevalvontatoimikunnan puheenjohtajana Kaganovitš välttyi joutumasta puhdistuksien uhriksi, maatalouden kollektivisoinnin aikaan hänet lähetettiin Ukrainaan ja Siperiaan kulakkien kimppuun. On arvioitu, että vuosina 1932–1933 ukrainalaisiin kohdistuneessa hyökkäyksessä kuoli noin 7–10 miljoonaa ihmistä. Suurin osa heistä kuoli nälkään, ja näitä tapahtumia kutsutaan ukrainalaisten holokaustiksi eli holodomoriksi. Häntä ja hänen puoluetoveriaan Vjatšeslav Molotovia pidetään Ukrainan nälänhädän pääarkkitehteina.
Vuonna 1947 Kaganovitš nousi Hruštšovin seuraajaksi Ukrainan ensimmäisenä sihteerinä, ja kuusi vuotta myöhemmin, Stalinin kuoleman jälkeen, hänen saamansa ensimmäisen varapääministerin virka oli Kremlissä hänen viimeisiä tehtäviään, ennen kuin hänet suojasään aikana vuonna 1957 erotettiin keskuskomitean puhemiehistöstä "puolueenvastaisen ryhmän toimintaan osallistumisesta".
Kaganovitš nimitettiin mineraalikaivoksen johtajaksi Uraleille. Leonid Brežnevin aikaan siirtyneessä Neuvostoliitossa hän muiden aikansa entisten valtiomiesten tapaan eli eläkepäivänsä tavallisen neuvostokansan parissa. Kaganovitšin kotiapulainen on maininnut hänen viimeisiksi sanoikseen "Tämä on katastrofi!" hänen katsoessaan televisiosta Mihail Gorbatšovin ja Boris Jeltsinin kahdenkeskistä väittelyä, jonka jälkeen hän kuoli. Seuraavassa kuussa Neuvostoliitossa tapahtui epäonnistunut vallankaappausyritys, joka johti maan hajoamiseen.
Myös Kaganovitšin veli Mihail Kaganovitš oli merkittävä neuvostoliittolainen poliitikko.
Lappi (Tampere)
Lappi on kaupunginosa Tampereella lähellä Näsijärveä ja Kaupin puistoaluetta. Siellä asuu noin 700 henkilöä. Lapista puhuttaessa viitataan yleensä Lapinniemeen. Kaupunginosassa sijaitsee muun muassa Koukkuniemen vanhainkoti, joka on Euroopan suurimpia vanhainkoteja. Alueella toimii lisäksi pursiseuroja (mm. Tampereen Pursiseura) ja vuoden 1990 asuntomessuille valmistui kylpylä ja asuntoja vanhaan tehdasrakennukseen.
Lapin kaupunginosa on saanut nimensä Näsijärveen pistävästä Lapinniemestä. Nimi saattaa viitata varhaiseen lappalaisasutukseen. Osasta Lapin kaupunginosaa käytetään nimeä Käpylä, mikä viittaa alueen ensimmäiseen asukkaaseen, vuonna 1915 sinne muuttaneeseen työmies August Käpyseen. Lapin asemakaava vahvistettiin vuonna 1933. Naistenlahden alue, joka muodostaa virallisesti Tampereen IX kaupunginosan yhdessä Tampellan vanhan tehdasalueen kanssa, siirtyi Tampereen kaupungin omistukseen vuonna 1877, samaan aikaan, jolloin kaupunki osti Kyttälän alueen Hatanpään kartanolta. Naistenlahden nimen taustalla on tarina, jonka mukaan Teiskosta Messukylän kirkkoon matkalla olleet naiset nousivat täällä maihin jatkaakseen loppumatkan jalan.
Elina Grundström
Elina Johanna Grundström (s. 30. toukokuuta 1963 Tampere) on toimittaja ja tietokirjailija. Grundström oli Vihreä Lanka -lehden päätoimittajana 2006–2010. Hän toimi journalistiikan vierailijaprofessorina Tampereen yliopistossa 2013–2014. Grundström aloitti Julkisen sanan neuvoston ensimmäisenä kokopäivätoimisena puheenjohtajana vuoden 2016 alussa. Hänen johtamistapansa ja alaistensa kohtelu herätti arvostelua vuonna 2016, ja ongelmat saivat laajaa julkisuutta elokuussa 2018 Suomen Kuvalehden jutun jälkeen.
Grundström on saanut tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon kaksi kertaa: vuonna 1995 "Hiidenkivi"-lehden perustamisesta toimituksen jäsenenä ja vuonna 2005 "monipuolisesta journalistisesta toiminnasta globaalien yhteiskunnallisten kysymysten käsittelyssä".
Grundström on kirjoittanut teoksen "Alkuperämaa tuntematon", josta hän sai vuonna 2002 Tutkivan journalismin yhdistyksen Lumilapio-palkinnon valokuvaaja Yrjö Tuunasen kanssa. Hän on toimittanut myös Sitran Intia-ohjelman taustaselvityksen "Globalisaation portinvartijat" (2004) sekä Vesa-Matti Lahden kanssa raportin "Intia-ilmiö ja Suomi" (2005). Grundströmin uusin teos on "Musta orkidea - Tositarina kukkasista jotka menettivät tuoksunsa" (2013).
Elokuussa 2010 Grundström aloitti Helsingin Sanomien kolumnistina.
Grundström valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistossa pääaineenaan sosiologia vuonna 1993; pro gradu -tutkielma käsitteli Kalkutan teini-ikäisiä tyttöjä ja ohjasi Grundströmiä urallaan toteuttamaan Aasiaa koskevia hankkeita.
Seppo Turunen
Seppo Turunen (s. 23. helmikuuta 1945 Helsinki) on suomalainen eläintieteilijä, joka toimi Korkeasaaren eläintarhan johtajana vuosina 1995–2009. Ennen uraansa Korkeasaaren eläintarhassa Turunen oli pitkään Helsingin yliopiston eläintieteen laitoksella eläinfysiologian opettajana. Dosenttina han toimi myos kyseisella laitoksella apulaisprofessorin toimessa , erikoisalanaan eläinten ravitsemusfysiologia. Korkeasaareen hän tuli intendentiksi 1993. Turunen oli Suomen Biologian Seura Vanamon puheenjohtaja vuosina 2002–2008.
Turunen arvostelee lemmikkieläinten pitoa kirjassaan "Lemmikkielämää".
Juhannusseurat
Juhannusseurat ovat juhannuksena järjestettävät seurat.
Suomen esikoislestadiolaisuudessa juhannusseurat Lahdessa ovat vuoden päätapahtuma. Seuroja pidetään perjantaista maanantaihin rukoushuoneella Launeen kaupunginosassa. Seuroihin liittyy juhannuspäivänä yhteinen ehtoollisen vietto Ristin- tai Joutjärven kirkossa. Ensimmäiset juhannusseurat pidettiin Lahdessa 1920-luvun tienoilla.
Vanhoillislestadiolaiset järjestävät juhannusseuroja viidessä leirikeskuksessa; Hausjärven Maitoisissa, Hankasalmella, Haapajärvellä, Siikajoella, sekä Rovaniemellä.
Rauhansanalaiset järjestävät juhannusseuroja Kalajoella, sekä vuorovuosin Muonion kirkonkylällä ja Ylimuoniossa. Muoniolainen juhannusseuraperinne on hyvin vanha ja seuroja pidettiin jo Juhani Raattamaan aikana Ylimuoniossa. Myöhemmin seurapaikkaa alettiin vuorotella Ylimuonion ja Muonion välillä.
Pär Lagerkvist
Pär Lagerkvist (23. toukokuuta 1891 – 11. heinäkuuta 1974) oli ruotsalainen kirjailija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1951. Lagerkvistin tuottoisa ura kesti yli 50 vuotta, ja hän kirjoitti runoja, näytelmiä, esseitä ja romaaneita. Tunnetuin teos on romaani "Barabbas" (1950).
Lagerkvist kasvoi maalla uskonnollisessa perheessä. Nuoruuden vaikutteet säilyivät voimakkaina, vaikka hän otti nuorena miehenä etäisyyttä uskonnolliseen taustaansa, kiinnostui sosialismista, ja alkoi kannattaa kirjallista ja taiteellista radikalismia. Hänen ensimmäinen maailmansodan aikana kirjoittamansa teokset huokuvat äärimmäistä pessimismiä, mutta vuosien varrella se pehmenee ja "Det besegrade livet" (1927) julistaa jo uskoa ihmiseen ja ihmiskuntaan.
Lagerkvistin tuotannon keskeinen teema on hyvän ja pahan olemassaolon pohdiskelu. Hän lähestyy aihetta kirjoittaen keskiaikaisesta pyövelistä, Barabbaasta ja vaeltavasta juutalaisesta. Hän käyttää uskonnollisia teemoja ja kristillisen perimätiedon hahmoja, mutta ei noudata kirkon doktriineja.Lisäksi hänen runoihinsa on sävelletty suosittuja kuorolauluja.
Vuoden 1994 talviolympialaisten mitalitaulukko
Vuoden 1994 talviolympialaisissa oli mukana urheilijoita 67 eri maasta, jotka kilpailivat 61 olympiatapahtumassa. Mitalitaulukon ykkössijan saavutti Venäjä.
Dmitri Mendelejev
Dmitri Ivanovitš Mendelejev (, , 8. helmikuuta 1834 Tobolsk – 2. helmikuuta 1907 Pietari) oli venäläinen kemisti, joka tunnetaan parhaiten jaksollisen järjestelmän luojana. Mendelejev jätti piirtämäänsä jaksolliseen järjestelmään aukkoja uusien alkuaineiden varalta. Hän osasi jopa ennustaa joidenkin alkuaineiden ominaisuuksia järjestelmänsä avulla.
Mendelejeviä aiemmin jaksollisen järjestelmän oli keksinyt myös Julius Lothar Meyer. Mendelejev teki löytönsä kuitenkin riippumatta Meyeristä, mutta jättämiensä aukkojen ansiosta Mendelejevin versio oli täsmällisempi. Hän oli jaksollisesta järjestelmästä niin hyvin selvillä, että pystyi kertomaan siitä puuttuvien, kolmen alkuaineen (skandium, gallium, germanium) ominaisuudet täydellisesti jopa väriä myöten.
Mendelejev oli Ivan Pavlovitš Mendelejevin ja Maria Dmitrijevna Mendelejevan (o.s. "Korniljeva") neljästoista lapsi. Hän syntyi siperialaisessa Tobolskin kaupungissa. Isänsä kuoleman jälkeen 14-vuotias Mendelejev meni Tobolskin lukioon, jossa hänen isänsä oli ollut rehtorina. Vuonna 1849 Mendelejevin perhe muutti Pietariin. Hän opiskeli Pietarin yliopistossa vuodesta 1850. Hän kärsi tuberkuloosista, ja sairaus pakotti hänet muuttamaan Krimille, Mustanmeren rannalle, vuonna 1855. Siellä hänestä tuli paikallisen lukion luonnontieteen pääopettaja. Mendelejev muutti takaisin Pietariin vuonna 1856.
Vuosina 1859–1861 Mendelejev työskenteli Pariisissa. Heidelbergissa, Saksassa, hän työskenteli muun muassa Gustav Kirchhoffin kanssa. Vuonna 1861 hän palasi Venäjälle. Hänestä tuli Pietarin yliopiston Kemian ja teknologian instituutin professori. Samana vuonna hän meni Feozva Nikititšna Leštševan kanssa naimisiin, ja heille syntyi kolme lasta. Avioliitto kuitenkin purkautui. Myöhemmin hän nai Anna Ivanovna Popovan, ja heille syntyi neljä lasta, joista yhdestä, Ljubov-tyttärestä, tuli myöhemmin kuuluisan venäläisen runoilijan Aleksandr Blokin vaimo.
Mendelejev auttoi rakentamaan Venäjän ensimmäisen öljynjalostamon.
Kuokkala (Terijoki)
Kuokkala () on Pietarin kaupungin Kurortin piiriin kuuluva kunnallishallintoalue Suomenlahden rannalla Karjalankannaksen itäosassa, noin 30 kilometriä Pietarin keskustasta. Kuokkalan taajama ("posjolok") on nykyään suurten sanatorioiden hallitsema lomanviettopaikkakunta, jonka asukasluku on noin 2 000. Ennen toista maailmansotaa Kuokkala oli Suomen Terijoen kuntaan kuulunut kylä ja Suomen suuriruhtinaskunnan aikaan ennen vuotta 1918 suosittu pietarilaisten kesänviettopaikka; Kuokkalan rautatieasema sijaitsee Pietarin radan varrella. Nimen "Repino" paikkakunta sai Neuvostoliitossa sotien jälkeen 1948 siellä aiemmin asuneen taiteilijan Ilja Repinin mukaan.
Kylässä oli 1900-luvun alussa talvisin 1 600 asukasta, mutta kesällä huviloiden ja täysihoitoloiden täyttyessä siellä asui kymmeniä tuhansia vierailijoita. Pietarin ja Terijoen välillä kulkeva juna pysähtyi Kuokkalassa tuoden kaupunkilaisia nauttimaan hiekkarannoista ja mäntykankaan terveellisestä ilmastosta. Aluetta onkin kutsuttu ”Pohjolan Rivieraksi”.
Suotuisan ilmaston takia Kuokkala oli hyvää maanviljelysaluetta. Varsinkin mansikoita ja omenapuita kasvatettiin paljon. Kuokkala kuului Suomeen vuoteen 1940 saakka, lisäksi se oli suomalaisjoukkojen takaisinvaltaama jatkosodassa 1941–1944.
Kuokkalan huvilat olivat Pietarin lukeneiston suosimia lomailupaikkoja. Taidemaalari Ilja Repin (1844–1930) asui siellä elämänsä viimeiset 30 vuotta. Bolševikkijohtaja Vladimir Lenin asui puolestaan asui Villa Vasan huvilassa toukokuusta marraskuuhun 1907. Vladimir Majakovski kirjoitti runonsa "Pilvi housuissa" (1913) Kuokkalan rannalla. Mihail Botvinnik, shakin maailmanmestari, oli syntynyt Kuokkalassa.
Sverdlovsk
Sverdlovsk on:
Vladimir Majakovski
Vladimir Vladimirovitš Majakovski (; 19. heinäkuuta 1893 Baghdati – 14. huhtikuuta 1930 Moskova) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen runoilija, futurismin merkkihenkilöitä runoudessa. Majakovski oli tulisieluinen vallankumousrunoilija, taidemaalari, graafikko ja kuvittaja, joka nousi bolševikkien valtaannousun symboliksi. Majakovskin tunnetuimpia teoksia on runoelma "Pilvi housuissa". Hänen teoksiaan on suomentanut Arvo Turtiainen.
Vallankumouksen jälkeen Majakovski muun muassa tekstitti propagandasarjakuvia. Hän toimi myös aktiivisesti kirjallisissa yhdistyksissä. Tohtori Živagon kirjoittaja Boris Pasternak piti Majakovskia ainoana kirjailijaystävänään. Majakovski ei koskaan harkinnut kommunistipuolueeseen liittymistä, vaikka 1920-luvun alussa lukuisat muut taiteilijaälymystön ja vallankumoussukupolven edustajat näin tekivät. Majakovski teki itsemurhan 1930.Suomennoksia myös antologioissa "20 Neuvostoliiton runoilijaa" ja "Neuvostolyriikkaa 2".
Fiat 1300 ja 1500
Fiat 1300 ja 1500 olivat italialaisen Fiatin vuosina 1961–1967 valmistamia automalleja. Ne sijoittuivat 1100- ja 1800/2100-mallien väliin. Fiat 1300 ja 1500 eroavat toisistaan vain moottorin ja takavalojen perusteella. Fiat 1300:n seuraajaksi tuli Fiat 124, ja Fiat 1500:n Fiat 125.
Fiat 1300/1500 oli perinteinen neliovinen sedan, johon asennettiin 1 300-kuutioinen (65 hv) tai 1 500-kuutioinen (72 hv) moottori. Moottoria käytettiin myöhemmin useissa Fiatin lisenssituotteissa, Daewoo-FSO Polonezissa 2000-luvulle asti. Moottoria pidettiin aikanaan urheilullisena ja nykyaikaisena – siinä oli puolipallon muotoiset palotilat, läpihengittävä sylinterikansi ja urheilullisesti muotoiltu pakosarja. Nokka-akselin sijainti sylinteriryhmässä ja kolme runkolaakeria olivat moottorin vanhana pidetyt piirteet.
Vuoden 1961 lopussa esiteltiin myös farmariversio, joka oli teknisesti hyvin yhteneväinen sedan-version kanssa. Mallista valmistettiin myös avoautoversiota.
Vuonna 1962 esiteltiin 1500 Taxi, joka oli Fiat 1500:n moottorilla varustettu Fiat 1800. Tämä tuotti myyntiin myös tavallisille ostajille suunnatun version Fiat 1500L, joka vastasi Taxi-versiota, paitsi että Taxi-versiossa oli matalampi viritysaste (60 hv).
Fiat 1500 sai valikoimiinsa uudistetun 1500C-mallin, jossa oli tehokkaampi moottori (75 hv), pidempi akseliväli, tehokkaammat jarrut ja muita pienempiä muutoksia. Sama moottori tuli myös Fiat 1500L -malliin. 1300-malli säilyi ennallaan.
Outi Alanen
Outi Alanen (s. 13. helmikuuta 1967 Espoo) on suomalainen näyttelijä.
Alanen kävi Teatterikorkeakoulua vuosina 1987–1989. Hän on näytellyt muun muassa Häräntappoaseen pääroolissa. Hän oli Aurinkoteatterin perustajajäseniä keväällä 1988. Komediateatteri Arenassa hän on esiintynyt vuonna 2000 sekä Seinäjoen kaupunginteatterissa vuonna 2005. Alanen on tehnyt laajalti ääninäyttelijän uraa. Hän on toiminut hahmojen ääninä useissa lasten piirrossarjoissa ja animoiduissa elokuvissa, kuten Teletapeissa Pain, Himpuloissa Pomin ja Muumien maailmassa Pikku Myyn äänenä.
Alanen on valmistunut vuonna 2008 lähihoitajaksi ensihoidon koulutusohjelmasta Helsingistä ja sen jälkeen ruotsinkielisessä Arcada-ammattikorkeakoulussa ambulanssin ensihoitajakoulutuksessa. Tällä hetkellä hän työskentelee Varsinais-Suomen pelastuslaitoksen ensihoitopalvelussa perustason sairaankuljettajana. Hän toimii myös Helsingin kantakaupungin vasemmiston johtokunnassa ja Narsistien uhrien tuki ry:n hallituksessa.
Murtala Mohammed
Kenraali Murtala Ramat Mohammed (1938–1976) oli Nigerian sotilasjohtaja ja valtionpäämies 1975–1976.
Mohammed nousi valtaan kaappaamalla vallan Yakubu Gowonilta, jota hän oli ollut nostamassa valtaan yhdeksän vuotta aikaisemmin edellisessä vallankaappauksessa. Hän kuoli vuotta myöhemmin kaappausyrityksessä autosaattueensa ajettua väijytykseen Lagosissa.
Koska Mohammedin kaudella öljyrahoja alettiin käyttää uudistusohjelmaan ja kansan hyvinvointiin, hän on jälkipolvien silmissä Nigerian lukuisista sotilasjohtajista pidetyin.
Peter Nyman
Peter Rafael Nyman (s. 27. syyskuuta 1966 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja uutisankkuri MTV3-kanavalla. Hän toimi uutisankkurina ensimmäisen kerran 9. elokuuta 2010 "Seitsemän uutisissa".
Nyman siirtyi uutisankkuriksi Yle TV1:n "Uutisvuoto"-ohjelman juontajan paikalta Urpo Martikaisen jäätyä eläkkeelle. "Uutisvuodossa" Nymanin korvasi Nelosen uutisten entinen ankkuri Baba Lybeck. Tammikuussa 2019 Nyman palaa Uutisvuodon juontajaksi.
Nyman on opiskellut valtio-oppia ja journalismia Helsingin yliopiston Svenska social- och kommunalhögskolanissa. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden kandidaatti.
Ennen Uutisvuotoa Nyman tuli tunnetuksi MTV3:n 1990-luvun arkipäivisin lähetetyn "Mediapeli"-keskusteluohjelman juontajana. TV1:llä hän juonsi Uutisvuodon lisäksi vuosina 2009–2010 makasiiniohjelmaa "Puoli seitsemän".
Nyman on isännöinyt muun muassa Englannin Valioliigan jalkapallostudiota Canal+-kanavalla. Hän on kertonut kannattavansa englantilaista Arsenal-joukkuetta.
Maaliskuussa 2015 alkoi Nymanin ohjelma "Peter uutisvirrassa", jossa hän haastattelee ajankohtaista vierasta.
Nymanin suomenruotsalaisuudesta kertova kirja "Ankkalammikko" ilmestyi vuonna 2007. Stadin Slangi -yhdistys valitsi neljännen polven helsinkiläisen Nymanin vuonna 2010 Stadin Kundiksi.
Tammikuussa 2017 alkaa MTV3-kanavalla ajankohtainen keskusteluohjelma "Peter Nyman".
Nyman on ollut vuodesta 2003 lähtien naimisissa varatuomari Maija Lukkari-Nymanin kanssa ja heillä on kaksi lasta: tytär ja poika. Nymanin ensimmäinen vaimo, näyttelijä Rebecca Troupp, menehtyi syöpään vuonna 2001.
Timo Harjunpää
Timo Juhani Harjunpää on Matti Yrjänä Joensuun kirjoittamien "Harjunpää"-poliisiromaanien päähenkilö. Hän työskentelee Helsingin rikospoliisin väkivaltaosastossa vanhempana rikoskonstaapelina, sittemmin rikosylikonstaapelina.
Harjunpää asui kirjasarjan alussa Helsingin Katajanokalla, kunnes muutti Kirkkonummelle. Hänellä on vaimo Elisa ja kolme tytärtä, Pauliina, Valpuri ja Pipsa. Muita näkyviä hahmoja kirjoissa on mm. Harjunpään työtoveri Onerva Nykänen. Ensimmäisen kerran Harjunpää esiintyi vuonna 1976 julkaistussa kirjassa "Väkivallan virkamies".
Nimensä Harjunpää on saanut virkatehtävässä vuonna 1966 menehtyneen konstaapeli Reino Harjunpään mukaan. Lahdesta Hennalan varuskunnan päävartiosta karannut sotamies Kalevi Rissanen ampui Harjunpään Helsinkiin suuntautuneen pakomatkansa aikana helmikuussa 1966.
Useita Harjunpää-kirjoja on dramatisoitu elokuviksi, TV-sarjoiksi, kuunnelmiksi ja näytelmiksi. Samannimisiksi kuunnelmasovituksiksi on tehty "Harjunpää ja rakkauden lait" (1987), "Harjunpää ja kiusantekijät" (1989), "Harjunpää ja poliisin poika" (1990) sekä "Harjunpää ja heimolaiset" (1991). Ne on ohjannut Rauni Ranta ja dramatisoinut Timo Kanerva. Harjunpäätä esittää Petteri Sallinen ja Onervaa Elli Castrén.
Kuudesta filmatisoinnista neljä on ohjannut Åke Lindman. 1980-luvulla hän ohjasi ruotsinkielisiksi, neliosaisiksi TV-sarjoiksi teokset "Harjunpää ja kapteeni Karhu" (nimellä "Harjunpää ja kylmä kuolema" / "Harjunpää och kalla döden", 1983) sekä "Harjunpää ja ahdistelija" ("Harjunpää och antastaren", 1985). Kummassakin Harjunpäätä esitti Johan Simberg. Lindmanin suomenkielisessä TV-sarjassa "Harjunpää ja heimolaiset" (1995) Harjunpäänä nähdään Kari Heiskanen. Lindman ohjasi myös yhden elokuvan, vuonna 1993 valmistuneen "Harjunpää ja kiusantekijät", jossa Heiskanen esitti Harjunpäätä.
Vuonna 2007 Juha Lehtola ohjasi TV-sarjan "Rakkauden nälkä" romaanin "Harjunpää ja rakkauden nälkä" pohjalta. Sarja voitti vuoden parhaan draamasarjan Venlan, Kultainen TV -palkinnon ja Koura-kunniamaininnan 2007.
Romaanista "Harjunpää ja pahan pappi" tehtiin elokuva suomalais-saksalaisena yhteistuotantona. Elokuvassa Harjunpäätä esittää Peter Franzén, ja se saapui elokuvateattereihin lokakuussa 2010. Elokuvan juoni poikkeaa melko paljon kirjasta.
Timo Harjunpää on ollut päähenkilönä yhdessätoista romaanissa:
Harjunpää-romaaneista on tehty kuunnelmia, näytelmiä, TV-sarjoja ja elokuvia.
Marttila (Seinäjoki)
Marttila on kaupunginosa Seinäjoella. Se sijaitsee keskustan länsipuolella. 
Alueen asukasluku oli 1 320 joulukuussa 2016. 
Marttilan erottaa keskustasta vilkas Vapaudentie. Marttilan eteläinen raja on Kirkkokatu, jonka toisella puolella on Upan kaupunginosa. Lännessä Marttila rajautuu jokeen ja pohjoisessa Suupohjantiehen.
Marttila on puistomainen asuinalue, jossa sijaitsee niin kerros- kuin omakotitalojakin. Suuri osa asukkaista on opiskelijoita, sillä kaupungin opiskelija-asuminen on keskittynyt lähinnä Marttilaan. Kaupunginosassa sijaitsee 1930-luvun alussa valmistunut historiallinen lääninsairaala (myöh. Seinäjoen keskussairaala), jonka tiloissa toimivat nykyisin Seinäjoen ammattikorkeakoulun sosiaali- ja terveysalan yksikkö sekä Etelä-Pohjanmaan musiikkiopisto.
Marttilan alueella sijaitsevat myös ammattikorkeakoulun Kampustalo ja sen Seinäjoki-sali joen rannassa sekä etelässä Kirkkokadun varrella Seinäjoen Uimahalli-Urheilutalo.
Alue on saanut nimensä Marttilan tilasta, yhdestä Seinäjoen kantatilasta Joupin ja Upan ohella. Vanhaa peltomaisemaa alkoi nousta rakennuksia 1900-luvun alkupuolella samaan aikaan viereisen Seinäjoen keskustan kasvun kanssa. Alueen merkittäviä historiallisia rakennuksia on VR:n vesipumppaamon alue jokirannassa, josta vettä pumpattiin rautatieaseman vesitorniin Kauppakadun alla kulkeneita puurakenteisia vesijohtoja pitkin. Seuraava suuri rakennuskohde Marttilassa olivat lääninsairaalan rakennukset. Omakotitaloja alueelle rakennettiin erityisesti 1920- ja 1930-luvulla ja kerrostaloja 1950-luvulta alkaen.
Tommy Tabermann
Tommy Olavi Tabermann (aik. Taberman, 3. joulukuuta 1947 Tammisaari – 1. heinäkuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen runoilija, kirjailija, toimittaja ja poliitikko. Tabermann toimi Suomen sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana 21. maaliskuuta 2007 lähtien aina kuolemaansa asti.
Tabermann kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1966 ja opiskeli Tampereen yliopistossa ja toimi samaan aikaan lehti- ja radiotyössä. Esikoisteos, runokokoelma "Ruusuja Rosa Luxemburgille", ilmestyi vuonna 1970. Siitä asti Tabermannilta ilmestyi runoja ja proosaa tiheään tahtiin. Tabermann tuli tunnetuksi runoilijana, kirjailijana, toimittajana ja 21. helmikuuta 1998 alkaen "Uutisvuoto"-ohjelman kapteenina, jona hän toimi yli 300 jakson ajan vuoden 2006 jouluun saakka. "Me"-lehdessä julkaistiin kuukausittain hänen kolumnejaan vuodesta 2003 lähtien, viimeinen vasta hänen kuolemansa jälkeen elokuussa 2010. Tabermann loi pitkän ja tuotteliaan uran, jonka aikana hän julkaisi 35 vuoden ajan vähintään kirjan vuodessa. Pääteemana Tabermannin tuotannossa on miehen ja naisen välinen eroottinen rakkaus ja kaipaus.
Tommy Tabermann oli kaksikielinen. Hänen äitinsä oli suomenruotsalainen ja isänsä Karjalan evakko; kotona puhuttiin sekä suomea että ruotsia. Hän kirjoitti kuitenkin kaikki teoksensa suomeksi, eikä hänen kirjojaan ole käännetty ruotsiksi. Hänen suosituimpiin teoksiinsa kuuluu rakkausromaani "Suudelma" (1977). Yhdessä Hectorin kanssa Tabermann suomensi ruotsin kielestä ruotsalaisen runoilijan Dan Anderssonin runoja Hectorin albumille "Ruusuportti" (1979).
Tabermann asettui ehdokkaaksi eduskuntavaaleihin vuonna 2007 ja hänet valittiin eduskuntaan SDP:n vaalilistalta 4 972 äänellä. Ehdokasajastaan hän piti runomuotoista päiväkirjaa, joka julkaistiin nimellä "Yllytyshullun päiväkirja" (2007). Kirjan antamaa kuvaa vaalikamppailun sirkusluonteesta pidettiin alastomana ja koskettavana. Tabermannin lakialoite ”rakkauslomista” sai runsaasti mediajulkisuutta ulkomaita myöten.
Tabermannilla todettiin pahanlaatuinen aivokasvain syksyllä 2009. Tabermann kuoli Helsingin Terhokodissa vain vuorokausi sen jälkeen, kun hänet oli tuotu sinne saattohoitoon. Tabermannin kuoltua hänen paikkansa eduskunnassa otti Risto Kuisma syysistuntokauden 2010 alussa.
Syksyllä 2010 ilmestyväksi tarkoitettu teos "Amen" jäi kesken, eikä sitä julkaista. Tabermannin elämäkerta ilmestyi syksyllä 2010.
Uudenmaan kirjoittajat ry, jonka perustajajäsen ja tukija Tabermann oli, perusti marraskuussa 2011 Tommy Tabermann -kirjallisuuspalkinnon.
Tommy Tabermann näytteli pienen sivuroolin elokuvassa "Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies".
Lola Odusoga
Iyabode Ololade (Lola) Remilekun Odusoga (ent. Wallinkoski o.s. Odusoga, s. 30. kesäkuuta 1977 Turku) on suomalainen malli, juontaja ja Miss Suomi vuodelta 1996. Hän sijoittui vuoden 1996 Miss Universum -kilpailun kolmanneksi.. Vuonna 1997 hänet valittiin myös Miss Skandinaviaksi. Odusoga asuu Turussa.
Lola Odusogan äiti on suomalainen ja isä nigerialainen. Odusoga on 174 cm pitkä ja painoi missivuotenaan 54 kiloa.
Missivuoden jälkeen Odusoga tuli tunnetuksi huumorintajuisesta esiintymisestään mainoksissa, joissa hän teki itse pilaa muun muassa ärräviastaan. Hän juonsi Seinäjoen Tangomarkkinat 1996. Wallinkoski valittiin vuonna 2000 Suomen turhimmaksi julkkikseksi Radiomafian äänestyksessä.
Vuonna 2007 Odusoga esiintyi "Ota tai jätä" -viihdeohjelman mobiilipelin juontajana. Odusoga toimi juontajana "Suomen kaamein kämppä" -ohjelmassa vuosina 2011 ja 2012. Syyskuussa 2012 Odusoga alkoi juontaa Foxilla "Tanssi peppu pieneksi" -ohjelmaa. Odusogalla oli rooli lokakuussa 2012 ensi-iltansa saaneessa "Vares – Pimeyden tango" -elokuvassa, jossa hän esittää Donna-nimistä naista.
Varsinais-Suomen kokoomus asetti Odusogan ehdokkaakseen vuoden 2015 eduskuntavaaleihin. Odusoga keräsi vaaleissa 1 050 ääntä, eikä tullut valituksi eduskuntaan.
Odusoga oli naimisissa Jarkko Wallinkosken kanssa vuodesta 2005 alkaen, mutta Lola Odusoga, silloin Wallinkoski, jätti erohakemuksensa toukokuussa 2015. Pariskunnalla on kaksi lasta: vuonna 2004 syntynyt tytär Denise ja vuonna 2006 syntynyt poika Sylvester.
Grande Arche
Grande Arche de la Fraternité on monumentti Pariisin länsipuolella Puteaux'ssa, La Défensen liikekaupunginosassa. Monumentti tunnetaan yleensä nimellä Arche de la Défense tai vain La Grande Arche. Tämän tunnetun Pariisin maamerkin suunnitteli kansainvälisen suunnittelukilpailun voittaja, tanskalainen arkkitehti Otto von Spreckelsen (1929–1987), joka teki siitä valtavan onton kuution. Von Spreckelsen suunnitteli rakennuksesta 1900-luvun riemukaaren, ei menneisyyden sotilasvoittojen vaan ihmiskunnan ja humanitaaristen ihanteiden monumentin. Rakennus sijaitsee samalla kaupunkiakselilla kuin Napoleonin aikana rakennetut Tuileries’n riemukaari ja Champs-Élyséen kuuluisa Riemukaari. Grande Arche oli osa presidentti François Mitterrandin suurta rakennushanketta, "Grand Travaux"ia.
Monumentin rakennustyö alkoi vuonna 1982. Von Spreckelsenin kuoli ennen rakennuksen valmistumista ja rakennustyön saattoi loppuun hänen yhteistyökumppaninsa, ranskalainen arkkitehti Paul Andreu vuosina 1989–1990.
Grande Arche tunnettaan muun muassa valtavasta koostaan, sillä sen sisään mahtuisi jopa Notre Damen katedraali. Grande Arche on lähes täydellinen kuutio (leveys 108 m, korkeus 110 m, syvyys 112 m; onkin esitetty että rakennelma näyttää siltä, kuin neliulotteinen hyperkuutio olisi projisoitu kolmiulotteiseen maailmaan). Sen esijännitetty betonirunko on päällystetty lasilla ja italialaisella Carraran marmorilla. Grande Archen sisään on sijoitettu näyttely- ja konferenssikeskus. Monumentin rakensi ranskalainen Bouygues-yhtymä.
Lähes valmiin monumentin vihkiäiset olivat heinäkuussa 1989, mitä juhlistettiin suurin sotilasparaatein jotka merkitsivät samalla Ranskan vallankumouksen kaksisataavuotisjuhlia. Monumentti muodostaa päätepisteen Pariisin keskustasta länteen johtavalle leveiden katujen, aukioiden ja historiallisten rakennusten akselille ("Axe historique" eli historiallinen akseli), jonka muodostavat Tuileries-puiston suuri puistokäytävä, Avenue des Champs-Élysées, Avenue de la Grande Armée, Neuilly-sur-Seinen pääkatu Avenue Charles de Gaulle sekä silta Pont de Neuilly. Grande Arche on kääntynyt 6,33° tältä akselilta, mutta Champs-Élysées'ltä tai Tuileries'stä katsottuna se on suoraan Riemukaaren takana. Akselin toisessa päässä sijaitsee Louvre, ja sen varrella on myös Place de la Concorde egyptiläisine obeliskeineen.
Princetonin yliopisto
Princetonin yliopisto New Jerseyssä Yhdysvalloissa on vuonna 1746 perustettu, Yhdysvaltojen neljänneksi vanhin yliopisto. Sitä arvostetaan etenkin poliitikkojen, arkkitehtien ja teknisen alan oppilaitoksena.
Tutkimusaloista näkyvimpiin nousi fysiikka, nykyisin muun muassa plasmafysiikka, kun Albert Einstein päätyi toisen maailmansodan jälkeen professoriksi Princetoniin. Princeton kuuluu Yhdysvaltojen Ivy Leagueksi kutsuttujen eliittiyliopistojen joukkoon. Princeton on yksi Yhdysvaltojen rikkaimmista yliopistoista ja neljänneksi rikkain yliopisto maailmassa noin 16 miljardin dollarin omaisuudella. Princeton sijoittuu usein kärkitiloille maailman yliopistojen välisissä vertailuissa.
Muista Ivy League -yliopistoista Princeton eroaa maineeltaan siinä, että se panostaa myös perustutkinto-opiskelijoihin. Siellä voi suorittaa alemman tutkinnon sekä luonnontieteissä ja teknologiassa (B.S.E) että humanistisella puolella (B.A).
Princeton eroaa muista yliopistoista myös siten, että sillä ei ole esimerkiksi lääketieteellistä, oikeustieteellistä eikä kauppatieteellistä tiedekuntaa. Princeton painottaa muun muassa teknologiaa, luonnontieteitä ja humanistisia tieteitä.
Princetonin arvostetuin ja kuuluisin yksikkö on "Woodrow Wilson School of Public and International Affairs", joka valmistaa oppilaita julkisiin ja kansainvälisiin tehtäviin.
Princetonin yliopistoa on perinteisesti pidetty hyvin valikoivana ja elitistisenä oppilaitoksena, johon aiemmin hyväksyttiin vain valkoihoisia, ei juuri edes juutalaisia. 2010-luvulla yliopisto on avannut oviaan ja yli kolminkertaistanut liittovaltion "Pell Grant" -apurahan turvin opiskelevien vähävaraisten lahjakkuuksien osuuden opiskelijavalinnoissa. Vuonna 2007 valmistuneiden joukossa heitä oli 6,5 prosenttia, vuonna 2017 valmistuneiden 15 prosenttia ja vuonna 2017 aloittavien joukossa 21 prosenttia.
Bundeswehr
Bundeswehr (, kirjaimellisesti "Liittopuolustus") on Saksan puolustusvoimat. Se jaetaan viiteen haaraan: maavoimat ("Heer"), merivoimat ("Marine"), ilmavoimat ("Luftwaffe"), lääkintäjoukkoihin ("Zentraler Sanitätsdienst") ja tukijoukkoihin ("Streitkräftebasis"). Rauhan aikana Bundeswehrin ylipäällikkönä on Saksan puolustusministeri (Ursula von der Leyen vuodesta 2013 lähtien). Saksan joutuessa hyökkäyksen kohteeksi Saksan liittokanslerista tulee Bundeswehrin ylipäällikkö.
Asevelvollisuus lakkautettiin heinäkuussa 2011.
Armeijan muuttuessa ammattilais- ja vapaaehtoispohjaiseksi myös siviilipalvelus poistui. Uudistuksen jälkeen Bundeswehrin miesvahvuus on 185 000 eli vähennystä on 45 000. Suurin osa eli 170 000 on ammattisotilaita. Armeijan huonon maineen vuoksi vapaaehtoisia on kuitenkin toivottua vähemmän.
Vuoteen 2012 asti Bundeswehr ei saanut tehdä sotilasoperaatioita Saksassa. Mielenosoitusten hillintään sitä ei vieläkään ole sallittua käyttää.
Tunnusmerkkinään Bundeswehr käyttää rautaristiä. Rautaristillä on pitkä historia, sitä myönnettiin jo vuonna 1813 säätyyn katsomatta ja sen symboliikka liitetään myös Saksalaiseen ritarikuntaan. Bundeswehr ei pidä itseään Wehrmachtin eikä aikaisemman Reichswehrin seuraajana.
Bundeswehr perustettiin vuonna 1955. Perustamista edelsivät pitkät väittelyt Saksan uudelleenaseistamisesta ("Wiederbewaffnung"). Samassa yhteydessä perustuslakiin tehtiin lisäyksiä ja Saksa liittyi Natoon. Uuden armeijan varustaminen tehtiin pääasiassa Nato-maiden tuella ja miesten yleinen asevelvollisuus astui voimaan seuraavana vuonna.
Kylmän sodan aikana Bundeswehristä muodostui Naton Keski-Euroopan puolustuksen tukijalka. Se koostui 495 000 sotilas- ja 170 000 siviilihenkilöstä. Maavoimien vahvuutena oli kolme armeijakuntaa, joissa oli yhteensä 12 divisioonaa, ja jotka olivat aseistettu raskaasti panssarivaunuilla ja miehistönkuljetusajoneuvoilla. Ilmavoimat olivat hyvin varustettuja ja ottivat osaa Naton ilmapuolustukseen ("NATINAD"). Merivoimien tehtävänä oli puolustaa pääsyä Itämerelle ja torjua Neuvostoliiton Itämeren laivasto.
Saksan jälleenyhdistyminen ja kylmän sodan päättyminen toi mukanaan suuria rakennemuutoksia, kun Bundeswehriin sulautettiin Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) Nationale Volksarmee (NVA). Kylmän sodan jännitteiden päättymisen seurauksena miesvahvuutta laskettiin 500 000:sta puoleen, neuvostokalusto pääasiassa poistettiin käytöstä ja myytiin ulkomaille tai romutettiin. Tämän lisäksi suurin osa entisistä DDR:n upseereista vapautettiin palveluksesta ja jäljelle jääneet alennettiin.
Kosovon sodan aikana vuonna 1999 saksalaiset joukot ottivat osaa taistelutoimiin ensimmäistä kertaa sitten toisen maailmansodan.
Humppila-Museorautatie
Humppila-Museorautatie () on valtion rataverkon Humppilan rautatieaseman eteläpuolella sijaitsevan Jokioisten Museorautatien pohjoisen pääteliikennepaikan virallinen nimi. Nimi on muodostettu lisäämällä sanan "Humppila" perään "-Museorautatie" erotukseksi valtion rataverkon asemasta. Samoin lyhenne "Hpm" on saatu aikaan lisäämällä M-kirjain lyhenteen Hp (Humppila) perään.
Museorautatien Humppilan asema sijaitsee noin 300 metriä itään alkuperäiseltä Jokioisten Rautatien Humppilan henkilöasemalta. Alkuperäinen kahdeksan kilometrin mittainen rataosuus Minkiöltä Humppilaan purettiin 1975, ja Jokioisten Museorautatie rakensi rataosan uudelleen vuosina 1992–1994. Tällöin VR:n Humppilan ratapihalla olivat jo käynnissä ratapihan muutos- sekä alikulkutyöt, joten museorautatien asema jouduttiin perustamaan uudelleen alkuperäistä asemaa idemmäksi.
Jokioisten Rautatien aikana 1898–1974 kapearaiteisella rautatiellä ei ollut Humppilassa erillistä asemarakennusta, vaan matkustajia palveli Valtionrautateiden asemarakennus. Vuosina 1994-2018 käytössä ollut Humppilan asemarakennus on peräisin Matkun rautatieasemalta, jossa se toimi VR:n rataosaston taukotilana. Nykyinen lippuluukku on Museorautatien asentama ja peräisin Loviisan–Vesijärven rautatieltä, ja asemakello on entinen Karkkilan rautatieaseman kello.
Jokioisten Museorautatieyhdistyksen kesällä 2018 ostama Riipan asemarakennus siirretiin erikoiskuljetuksena 11.-12. joulukuuta 2018 Humppilaan uudeksi asemarakennukseksi. Rakennus on tarkoitus kunnostaa vuoden 2019 talven aikana ja avata saman vuoden kesäkauden alussa.
Alkuperäinen halkokatos nykyisen aseman vieressä on muutettu avoimeksi odotustilaksi, jossa paikalliset järjestöt pitävät liikennepäivien aikana kahvilaa.
Humppilan asemalla on myös vesiviskuri höyryvetureiden vesittämistä varten.
Alkuperäinen matkustajalaituri vastapäätä VR:n asemaa on vielä jäljellä; sen sijaan lavettivaunujen lastausramppi on purkamisen jälkeen hävinnyt kokonaan.
Port of Spain
Port of Spain on Trinidad-Tobagon pääkaupunki. Sen asukasluku vuoden 2012 laskennassa oli 50 405. Suurkaupunkialueella asuu noin 280 000 ihmistä.
Port of Spain sijaitsee entisen Cumucarapon intiaanikylän paikalla. Espanjalaiset perustivat sinne sotilastukikohdan 1500-luvun lopulla. Pääkaupunkiasema siirtyi sille vuonna 1757.
Port of Spainissa vallitsee trooppinen ilmasto, jossa on kaksi vuodenaikaa: sadekausi kestää kesäkuusta joulukuuhun, kuiva kausi tammikuusta toukokuuhun.
Junabongaus
Junabongaus () on eräs raideliikenneharrastamisen muoto, joka käsittää muun muassa raideliikenteen ja kalustokierron seurantaa sekä valokuvausta. Junabongari, rautatieharrastaja ("ferroequinologisti"), voi pelkän bongauksen lisäksi harrastaa muutakin raideliikenteeseen liittyvää, erikoisina syventävinä aiheina esimerkiksi tietyntyyppiset turvalaitteet tai rautatien arkkitehtuuri. Junabongauksen taustalla on yleensä tiedonkeruuseen liittyvä aihepiirin tiedonjano. Jotkut bongaavat myös rautatieasemia.