Reino Lehväslaiho
Reino Veikko Lehväslaiho (s. 13. huhtikuuta 1922 Akaa) on suomalainen panssariässä ja arvonimeltään sotakamreeri ja mahdollisesti tuotteliain suomalainen sotakirjailija.
Nuoruutensa Lehväslaiho vietti Tampereen eteläpuolella Toijalassa, mistä hän 17-vuotiaana koulukaveriensa kanssa lähti vapaaehtoisena talvisotaan.
Lehväslaiho osallistui talvi- ja jatkosotaan sekä Lapin sotaan. Hän haavoittui kolmesti: ensimmäisen kerran 17-vuotiaana talvisodassa ja kahdesti jatkosodassa. Hän palveli Ruben Laguksen panssaripataljoonassa kolmannessa panssarivaunukomppaniassa ja toimi muun muassa T-34-panssarivaunun ampujana. Todistettavasti hän on pysäyttänyt seitsemän vihollisen panssarivaunua, kymmeniä kuorma-autoja ja muutaman torjuntatykin. Lehväslaihon sotilasarvo on reservin vääpeli ja hänellä on 30 sotilaan kunniamerkkiä.
Lehväslaihon karmeimpia sotatilanteita on kuvattu myös suomalaisissa sotaelokuvissa. Niistä kuuluisin on Åke Lindmanin elokuva Tali-Ihantala 1944, joka perustuu osittain Lehväslaihon kirjoituksiin. Erityisen huomattava tapahtuma oli vihollisen suuren joukko-osaston tuhoaminen konepistoolilla. Lehväslaiho oli harjoitellut juuri konepistoolilla ampumista tankista käsin ja oli siinä ilmeisen taitava. Kyseisen tapahtuman Lindman sai elokuvaansa kahvin ja leivoksen hinnalla.
Taistelun lopuksi venäläiset osuivat räjähtävällä luodilla Lehväslaihoa suuhun. Hän haavoittui pahoin, mutta vieritti itsensä kuitenkin vaunusta tielle ja ojaan. Omat joukot saivat hänet joukkosidontapaikalle ja siitä sotasairaalaan. Lehväslaiho parani sairaalassa ja ehti vielä Lapin sotaan Laguksen divisioonan mukana.
Sodan jälkeen Lehväslaiho ei jäänyt puolustusvoimien palvelukseen, vaan siirtyi siviilitöihin, muun muassa Kuolan niemimaalle tietyömaille toimistoesimieheksi. Myöhemmin hän toimi myös kartoitustoimiston esimiehenä. Useat sydäninfarktit saivat hänet kuitenkin miettimään muitakin uravaihtoehtoja.
Lapin sodan loputtua Lehväslaiho kummasteli, miksi jalkaväestä ja panssaridivisioonasta ei tehty kirjoja. Hän soitteli tuttava-everstilleen ja tiedusteli, onko näitä kirjoja tekeillä kuuluisista taisteluista ja sattumuksista. Eversti vastasi, että hänhän oli ollut itse mukana, eikö hän voisi itse kirjoittaa kirjoja! Lehväslaiho kertoo vastanneensa: "Herra eversti, tehdään". Lehväslaiho sai erään korkea-arvoisen upseerin kautta useita kymmeniä potentiaalisten haastateltavien nimiä (noin 40), joista noin puolet suostui haastatteluun. Haastateltavia oli ympäri Suomea.
Lehväslaiho pyrki tuottamaan myös muuta kuin sotaromaaneja: hän suunnitteli kirjoittavansa rakkausromaanin, mutta WSOY-kustantamon silloinen pääjohtaja Hannu Tarmio tyrmäsi idean ja suositteli pysyttelemään sotakirjoissa.
Suurin osa Lehväslaihon myöhemmistä kirjoista kuvaa suomalaisten sissien toimintaa jatkosodassa, mutta ensimmäisessä kirjassaan "Panssarisotaa 1941–44" Lehväslaiho kirjoittaa omia kokemuksiaan sodasta panssarivaunumiehistössä. Kokopäiväiseksi kirjailijaksi Lehväslaiho ryhtyi vuonna 1967. Nimimerkillä Veikko Remes hän on kirjoittanut teoksen "Rintamalotat". Vuonna 2012 Lehväslaiho julkaisi 45. kirjansa "Korven Peura", jonka hän on ilmoittanut jäävän viimeiseksi. Lehväslaiho onkin sanonut, että ilman sotaa hän ei olisi kirjailija. Hän on myös kirjoittanut pakinoita lehtiin.
Lehväslaiho on tehnyt myös merimiehen ja kauppiaan töitä sekä työskennellyt tietyömaan toimistonhoitajana. Hän asuu Seinäjoella.