hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kesäranta
Kesäranta on Suomen pääministerin virka-asunto Helsingin Meilahdessa. Kesäranta oli alun perin arkkitehti Frans Ludvig Caloniuksen (1833–1903) kesähuvila. Rakennus valmistui vuonna 1873 ja sai nimekseen "Bjälbo". Myöhemmin huvilasta ryhdyttiin käyttämään nimeä Kesäranta.
Arkkitehti Frans Ludvig Calonius suunnitteli ja rakennutti Kesärannan kesähuvilakseen vuonna 1873. Huvila sijaitsi valmistuessaan Helsingin kaupungin rajojen ulkopuolella, Meilahden huvila-alueella, jonne monet varakkaat helsinkiläiset rakennuttivat kesähuvilansa 1800-luvun loppupuolella. Vuonna 1885 Kesäranta siirtyi Suomen Pankin kassanhoitajan Carl Robert Ignatiuksen (1846–1904) omistukseen. Ignatius teetti puutarhaan ja rakennukseen mittavia muutostöitä.
Vuonna 1904 Kesäranta siirtyi Ignatiukselta keisarillisen palatsin omistukseen, ja siitä tuli Suomen kenraalikuvernöörin virka-asunto. Kunnostuksen jälkeen rakennuksen ensimmäinen käyttäjän piti olla Nikolai Bobrikov, joka ei kuitenkaan ehtinyt asettua Kesärantaan, sillä hänet ammuttiin kesäkuun alussa. Bobrikovin seuraajat Ivan Obolenski, Nikolai Gerard, Vladimir von Boeckmann ja Franz Albert Seyn asuivat kukin vuorollaan Kesärannassa.
Sisällissodan jälkeen talossa asui Saksan Itämeren divisioonan komentaja Rüdiger von der Goltz ja myöhemmin valtionhoitaja Carl Gustaf Emil Mannerheim. Itsenäistymisen jälkeisinä vuosina rakennuksesta tuli pääministerin kesäasunto siihen asti kunnes se 1952 kunnostettiin ympärivuotiseksi.
Nykyisin Kesärannassa pidetään usein keskiviikkoisin hallituksen neuvottelu, jota kutsutaan iltakouluksi. Nimi juontaa juurensa 1930-luvun lopulta, jolloin ensimmäinen pääministeriasukas A. K. Cajander alkoi kutsua ministereitä Kesärantaan keskustelemaan torstaisin pidettävän valtioneuvoston yleisistunnon asioista.
Alkuperäinen, Frans Ludvig Caloniuksen suunnittelema huvilarakennus muodostaa yhä Kesärannan rungon. C. R. Ignatius uudisti huvilaa 1880-luvulla rakennusmestari Elia Heikelin suunnitelmien mukaan, jolloin se sai 20-metrisen tornin ja kuistit sekä maan että meren puolelle. Valtion ostettua Kesärannan siihen lisättiin arkkitehti Johan Jacob Ahrenbergin suunnittelemat keittiösiipi ja meren puoleinen lasikuisti.
1950-luvulla valtio saneerasi Kesärannan vastaamaan moderneja vaatimuksia. Tässä yhteydessä huonokuntoinen torni purettiin ja sisustus muutettiin 1950-lukulaiseksi. Vuosina 1981–1983 Kesärannassa tehtiin peruskorjaus, jossa se pyrittiin palauttamaan mahdollisimman alkuperäiseen asuun. Torni rakennettiin uudelleen vanhojen valokuvien avulla ja rakennus sisustettiin kenraalikuvernöörien aikaiseen tyyliin.
Kesärantaan tehtiin laaja peruskorjaus vuosina 2003–2004. Silloin kiinteistö uudistettiin vastaamaan edustamisen, asumisen, kokousten ja lehdistötilaisuuksien vaatimuksia. Tiloja muutettiin paremmin yksityisasumiseen sopiviksi, ja kovasta käytöstä ja merellisestä sijainnista johtuneet kulumisvauriot korjattiin.
Kesäranta on suojeltu valtioneuvoston päätöksellä kulttuurihistoriallisesti arvokkaana rakennuksena.
Kesärannassa ovat asuneet mm.:
Kjetil André Aamodt
Kjetil André Aamodt (s. 2. syyskuuta 1971 Oslo, Norja) on norjalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä, nelinkertainen olympiavoittaja ja viisinkertainen maailmanmestari. Hänen seuransa oli Nordstrand IF.
Aamodt tunnetaan monipuolisena alppihiihtäjänä, ja hän onkin eräs harvoista, jotka ovat voittaneet maailmancupin osakilpailun kaikissa neljässä lajissa. Hän on alppihiihdon menestynein olympiaurheilija; hänellä on neljä olympiakultaa, kaksi hopeaa ja kaksi pronssia.
Aamodt ilmoitti lopettavansa uransa 6. tammikuuta 2007. Hän ei ollut kilpaillut tuolloin käynnissä olleella maailmancupkaudella yhtään kilpailua paranneltuaan Torinon olympialaisissa vajaa vuosi aikaisemmin vammautunutta polveaan, joka leikattiin saman vuoden keväänä.
Marco Pantani
Marco Pantani (13. tammikuuta 1970 Cesena, Italia – 14. helmikuuta 2004 Rimini, Italia) oli italialainen kilpapyöräilijä, yksi kaikkien aikojen parhaista mäkiajajista. Vuonna 1998 hän voitti sekä Ranskan että Italian ympäriajon. Usein huivi päässä ajaneen Pantanin lempinimi oli "Il Pirata", merirosvo.
Vuoden 1999 Italian ympäriajossa Pantani hylättiin, kun hän ei läpäissyt veritestiä. Tapahtuman jäljiltä hänelle vaadittiin vankeustuomiota dopinginkäytöstä, mutta vuonna 2003 hänet vapautettiin dopingsyytteistä. Vuoden 2001 Italian ympäriajossa Pantanin hallusta löytyi insuliinia ja seuraavana vuonna hän sai tästä kahdeksan kuukauden kilpailukiellon. Myöhemmin urheilun vetoomustuomioistuin CAS kuitenkin lyhensi kilpailukiellon kuuteen kuukauteen.
Helmikuussa 2004 Pantani löydettiin kuolleena riminiläisestä hotellista. Kuolinsyy oli kokaiinin yliannostuksen aiheuttama aivo- sekä keuhkoturvotus joka johti sydämen pysähdykseen.
Marco Pantanin ylämäki Velofilo-blogissa. 14.2.2016.
Marco Pantanin alamäki Velofilo-blogissa 26.2.2016.
FK Partizan Minsk
FK Partizan Minsk (, ) on jalkapalloseura Valko-Venäjän pääkaupungista Minskistä. Se pelaa maansa mestaruussarjassa. Vuosina 2001-2009 seuran nimi oli MTZ-RIPO, sitä ennen Traktor.
Seura perustettiin vuonna 1947 Minskin traktoritehtaiden rakentamisen aikana rakennustyöntekijöiden ja myöhemmin paikallisten tehdastyöntekijöiden urheiluosastoksi, johon kuului myös saksalaisia sotavankeja. Tämä urheiluosasto muuntui ammattimaiseksi jalkapallojoukkueeksi jo seuraavana vuonna. Vuonna 2002 seura yhdistyi RIPOn kanssa ja uudeksi nimeksi tuli MTZ-RIPO. Talvella 2010 seura sai nykyisen nimensä.
Nykyään seuran omistaa liettuanvenäläinen liikemies ja pankkiiri Vladimir Romanov, joka omistaa myös Skotlannin valioliigan Heartsin sekä Liettuan A-Lygan FBK Kaunasin.
Visulahti (kaupunginosa)
Visulahti on Mikkelin 28. kaupunginosa valtatie 5:n (Kuopiontie) varressa. Se sijaitsee noin viisi kilometriä keskustasta itään päin. Kaupunginosassa sijaitsee muun muassa Sairalan koulu, Sairilan koulukoti, Tertin kartano ja Visulahden huvipuisto. Kaupunginosan nimi viittaa Saimaan Ukonvetenä tunnetun osan pohjoisreunassa sijaitsevaan lahden nimeen.
Kaupunginosan alueella sijaitsee useita pieniä järviä tai lampia. Esimerkiksi Kuopiontien pohjoispuolella ja Tertin kartanon lounaispuolella sijaitsee runsaan seitsemän hehtaarin laajuinen Säkälampi. 
Paikka on vanhalta nimeltään Vesulahden pitäjä. Matkailukeskuksen vieressä on ristiretkien aikainen kalmisto. Purolaaksontien risteyksessä on pari helposti löydettävissä olevaa kuppikiveä. Haudat ja esinemuodot ovat samanlaisia kuin lähellä olevassa Tuukkalan kalmistossa.
Alueella järjestettiin Jurassic Rock -festivaali vuosina 2007–2013.
Voudintilit
Voudintileiksi kutsutaan asiakirjaryhmää, joka syntyi vuoden 1540 tietämillä Kustaa Vaasan uudistustoiminnan tuloksena. Nimensä mukaisesti kysymys on tilikirjasarjasta, joka sisältää voutien laatimia luetteloja kannetuista veroista eri linnalääneistä. Näitä luetteloita on säilynyt noin 1620-luvulle asti. Vuonna 1634 aloitetut varsinaiset henkikirjat (manttaaliluettelot) jatkavat voudintilien tehtävää. Voudintilien sisältämät maakirjat ja papinveroluettelot ovat käytännöllisesti katsoen ainoat sukututkijan hyödynnettävissä olevat 1500-luvun lähteet erinäisiä säilyneitä tuomiokirjakatkelmia lukuun ottamatta. Voudintilit sisältävät myös luetteloja kannetuista apuveroista, sakkoluetteloita ja muuta arvokasta lähdemateriaalia. Lähteenä voudintilit ovat kuitenkin hyvin ongelmallinen ryhmä, joiden oikea tulkinta vaatii taitoa. Lisäksi ne oikeuttavat huomattavasti suppeampiin johtopäätöksiin kuin varsinaiset henkikirjat. Siksi kaikkea 1500-luvulle ulottuvaa sukututkimusta, etenkin itäsuomalaista, on luettava erittäin kriittisesti.
Voudintilejä kutsutaan myös "siniseksi sarjaksi". Alkuperäiset asiakirjat nimittäin sidottiin 1800-luvun jälkipuolella uudestaan yhdenmukaisiin vaaleansinisiin pahvikansiin. Alkuperäiset pergamenttikannet irrotettiin tileistä ja ne muodostavat nykyisin Kansalliskirjaston Fragmenta membranea -kokoelman.
Koko aineisto on mikrokuvattu ja käytettävissä Kansallisarkistossa. Voudintilien pohjalta on laadittu sittemmin Suomen asutuksen yleisluetteloa (SAY) ja Tavinsalmen pitäjän asutuksen yleisluettelo. Suomen asutuksen yleisluettelo ja osa Voudintileistä on 2000-luvulla julkaistu myös internetissä osana Kansallisarkiston digitaaliarkistoa.
Savonlinnan linnaläänin osalta voudintileistä on käytettävissä yksityiskohtainen luettelo.
Kinopalatsi (Kotka)
Kinopalatsi on Kotkan keskustassa Keskuskadun varrella sijaitseva elokuvateatteri. Teatterissa on yksi sali, jossa on yhteensä 270 istuinpaikkaa: 72 parvekkeella ja 198 permannolla.
Alun perin kabareeteatteriksi 1920-luvulla perustettu rakennus muutettiin vuonna 1987 ravintolaksi, jolla ehti vuosikymmenen aikana olla kolme eri omistajaa. Vuonna 1997 Jari Kettunen osti ravintolatilan ja muutti sen elokuvateatteriksi. Ensimmäisenä elokuvana teatterissa sai ensi-iltansa "Armageddon" 17. heinäkuuta 1998. Kettusen omistuksessa oli myös toinen kotkalainen elokuvateatteri, Trio 123. Vuonna 2008 Kinopalatsi ja Trio 123 vaihtoivat omistajaa. Nykyinen omistaja on Tero Lindqvist.
Kotkan opiston elokuvakerho Majakan näytökset järjestetään Kinopalatsissa.
Tepasto
Tepasto on kylä Kittilän kunnassa Ounasjoen varrella noin 20 kilometrin päässä Levin hiihtokeskuksesta.
Tepasto houkuttelee matkailijoita tunturi- ja jokimaisemilla ja rauhallisella ympäristöllä. Kylästä löytyy erilaisia majoituspalveluita.
Ounasjokilatvaan suunniteltiin Tepaston allasta vesivoiman tarpeisiin, mutta Ounasjoki on rauhoitettu voimalarakentamiselta.
Kaukonen
Kaukonen on kylä Kittilässä kantatie 79:n varrella. Kylältä on matkaa Kittilän kirkonkylään noin 20 kilometriä ja Ylläksen ja Levin laskettelukeskuksiin noin 40 kilometriä. Kylässä on noin 350 asukasta. Kaukonen on yksi Ounasjokivarren vanhimmista kylistä: ensimmäisen asukkaat ovat asettuneet seudulle noin 1650-luvulla. Kaukonen on yksi Ympäristöministeriön määrittelemistä valtakunnallisesti arvokkaista maisema-alueista Suomessa ja kylämiljöö kuuluu myös Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Kuvataiteilija Reidar Särestöniemi syntyi, eli lapsuutensa sekä asui ja työskenteli myös myöhemmin Särestön tilalla Kaukosen kylässä.
Ihmesarja
Ihmesarja on Kuvajulkaisut Oy:n vuonna 1967 aloittama julkaisu Marvel-kustantamon supersankareiden, Hämähäkkimiehen ja Ihmenelosten edesottamuksista (vaikkakin myös muutamia Stan Leen ja Jack Kirbyn hirviötarinoita, Hulkin Namorin ja Rautamiehen seikkailuja nähtiin). Nykyään Egmont-kustannus julkaisee mustavalkoista pokkaria, joka esikuvansa hengen mukaisesti julkaisee suomeksi 1960- ja 70-luvun Marvel-sankareiden tarinoita mustavalkoisina.
1960-luvulla Suomessa oli vallalla Batman-kuume ja supersankareista oli kysyntää lehtipisteissä. Niinpä Kuvajulkaisut otti julkaisuohjelmaansa aloittelevan Marvel-kustantamon sarjoja. Ihmesarja aloitti vuonna 1967, jolloin lehteä ilmestyi 24 numeroa. Pääasiallisesti julkaisujärjestys vuorotteli Hämähäkkimiehen ja Ihmenelosten seikkailujen välillä. Vuosina 1968-1969 ilmestyi kunakin vuonna 11 numeroa, kunnes vuonna 1970 vain 4 numeroa. Sarja lopetettiin numeron 53 jälkeen. Numeron 42 jälkeen Ihmenelosten seikkailuja ei enää julkaistu, vaan lehti keskitti painopisteensä Hämähäkkimiehen seikkailuihin. 
Ihmesarjan kaikki julkaisut olivat mustavalkoisia ja ohuemmat numerot (1-22) olivat niitattuja, paksummat (23-53) liimaselkäisiä. Kuvajulkaisut Oy:n vastaava toimittaja oli M. Valjakka.
Nykyään Egmont-kustannus julkaisee muutaman kerran vuodessa ilmestyvää kokoelmaa Marvelin sarjakuvista mustavalkoisina. Ei ole tiedossa onko nimi kunnianosoitus edelliselle Ihmesarjalle. Tähän mennessä niitä on ilmestynyt Suomessa 18 osaa:
Hedwiges Maduro
Hedwiges Maduro (s. 13. helmikuuta 1985 Almere, Flevoland, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa Sevillaa. Maduro on puolustava keskikenttäpelaaja.
Maduro oli yksi Alankomaiden lupaavimmista nuorista pelaajista. Hän debytoi maansa korkeimmalla sarjatasolla, Eredivisiessä, 26. helmikuuta 2005 ja Alankomaiden maajoukkueessa vain kolmen liigaottelun jälkeen Romaniaa vastaan.
Kempeleen rautatieasema
Kempeleen rautatieasema on Kempeleen keskustaajaman läheisyydessä sijaitseva rautatieasema Pohjanmaan radalla Seinäjoen ja Oulun välisellä rataosuudella. Aseman etäisyys Helsingin rautatieasemalta Haapamäen kautta on 741,8 kilometriä. Asema sijaitsee 12 kilometrin päässä Oulun, ja noin 323 kilometrin päässä Seinäjoen rautatieasemalta.
Kempeleen rautatieasema otettiin uudelleen matkustajakäyttöön 20. kesäkuuta 2016. Aikaisemmin matkustajaliikenne Kempeleen asemalla loppui 27. toukokuuta 1990.
Asemalla sijaitseva vanha asemarakennus on rakennettu Valtionrautateiden rakennussuunnittelijan Knut Nylanderin laatimien piirustusten mukaan vuonna 1884 ja se on otettu käyttöön osuuden Kokkola–Oulu valmistuessa. Rakennuksen eteläpäähän rakennettiin laajennusosana poikkipääty vuonna 1904 Bruno Granholmin suunnitelmien mukaan. Nykyisin asemarakennus ei ole matkustajien käytössä, vaan asemalla on nykyaikainen 450 metriä pitkä asemalaituri odotuskatoksineen. Pieni pysäköinti- ja matkustajien haku/jättöalue on vanhaa asemarakennusta etelämpänä osoitteessa Asemantie 6. Isompi pysäköintialue löytyy samalta kohdalta radan itäpuolelta, Kaartotien päästä. Välissä on kevyen liikenteen alikulku.
Vuonna 1912 rautatieasemaa vastapäätä radan itäpuolelle valmistui Kempeleen-Salon osuusmeijerin rakennus, jossa oli meijeritoimintaa vuoteen 1922 asti.
Kempeleen ratapihalla on pääraiteen itäpuolella kaksi läpiajettavaa sivuraidetta. Näiden lisäksi on neljäs puolipitkä sivuraide, joka palvelee nykyisin lähes yksinomaan ratatyökoneiden säilytyspaikkana.
Historiakirjat
Historiakirjoiksi nimitetään seurakunnan väestörekisteriarkistoon kuuluvia luetteloita syntyneistä, kastetuista, kuulutetuista, vihityistä, kuolleista ja haudatuista seurakuntalaisista. Nämä luettelot ovat sukututkijalle keskeistä lähdemateriaalia 1700-luvulta aina 1800-luvun loppuun. Joskus myös ripitetyistä, kirkotetuista, ripillepäässeistä, rangaistuista ja muuttaneista seurakuntalaisista laaditut luettelot lasketaan kuuluvaksi historiakirjoihin. Turun piispa Isaacus Rothovius antoi ensimmäisenä määräyksen kyseisten kirjojen pidosta 1628, mutta ensimmäiset säilyneet historiakirjat tunnetaan vastan Teiskosta (aloitettu 1648, hajamerkintöjä Ahvenanmaan Brändöstä tosin jo aivan 1600-luvun alusta). 1600-luvun historiakirjoja arvellaan säilyneen liki 150 seurakunnassa. Varhaiset sarjat ovat kuitenkin useimmiten hyvin aukollisia. Erityisesti isoviha (1700-1721) muodostaa loven useimpiin 1600-luvulla aloitettuihin historiakirjasarjoihin. Tiedetään monissa muissakin seurakunnissa pidetyn vastaavia luetteloja jo 1600-luvun puolivälissä, mutta ne eivät yksinkertaisesti ole säilyneet (esimerkiksi Leppävirta).
Syntyneiden ja kastettujen luettelot ovat nimensä mukaisesti rekisteri seurakunnassa syntyneistä ja kastetuista lapsista. Yksinkertaisimmillaan ne sisältävät vanhempien nimen, säädyn ja asuinpaikan sekä lapsen nimen ja syntymäajan. 1700-luvulla kyseisen luettelon tiedot monipuolistuvat. Parhaimmillaan ne antavat seuraavanlaisia tietoja: Lapsen nimi, syntymäpäivä, kastepäivä, järjestysluku sinä vuonna syntyneistä, kastajan nimi, isän nimi ja sääty, äidin nimi ja ikä, vanhempien asuinpaikka, viittaus rippikirjan sivuun sekä kummien nimet.
Kuulutettujen ja vihittyjen luettelot sisältävät tietoja seurakunnassa vihityistä pareista. Kuulutettujen luettelot yleistyvät vasta 1800-luvun puolivälin jälkeen, yleensä vihittyjen luettelo antaa vain yhden päivämäärän, vihkipäivän. Vihittyjen luetteloon on merkitty yleensä sulhasen nimi, kotikylä ja sääty (esimerkiksi talollinen, leski jne.) ja morsiamen vastaavat tiedot.
Kuolleiden ja haudattujen luettelot sisältävät merkinnät seurakunnan kuolleista. Ne sisältävät yleensä vainajan nimen, säädyn, kotipaikan, iän, jonkinlaisen kuolinsyyn ja merkinnän hautapaikasta (esimerkiksi kirkkoon, kuoriin, kirkkotarhaan). Myös kastamatta kuolleita merkitty. Kuolleista seurakuntalaisista voi lisäksi löytää kiinnostavaa lisätietoa kirkontileistä.
Muuttaneiden luettelot sisältävät merkinnät seurakunnasta ja seurakuntaan muuttaneista ihmisistä. Ne ovat jokseenkin harvinaisia vielä 1700-luvulla (muuttoliikettä kontrolloitiin rippikirjalla ja muuttokirjalla eli -setelillä, joka oli ote toisen seurakunnan rippikirjasta), mutta alkavat yleistyä 1840-luvulla. Luettelosta käy yleensä ilmi muuttaneiden nimet, sääty, syntymäajat ja lähtöpaikka sekä saadun muuttokirjan päiväys.
Kiki Musampa
Kizito ”Kiki” Musampa (s. 20. heinäkuuta 1977 Kinshasa, Zaire (nykyään Kongon demokraattinen tasavalta)) on aktiiviuransa lopettanut alankomaalainen jalkapalloilija. Musampa oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Musampa aloitti uransa AFC Ajaxissa, josta hän siirtyi Ranskaan, Girondins de Bordeaux'n riveihin vuonna 1997. Kahden Bordeaux'ssa vietetyn kauden jälkeen Musampa siirtyi Málaga CF:n joukkueeseen Espanjaan, jossa hän pelasi neljän kauden aikana 96 ottelua ja teki 22 maalia. Vuonna 2003 seura vaihtui pääkaupungin Atléticoon, jossa hän sai paljon vastuuta jo ensimmäisellä kaudellaan pelaten 26 ottelua ja tehden 2 maalia. Seuraavalla kaudella hän sai kuitenkin istua penkillä, ja pelata vain 8 peliä. Siirryttyään lainasopimuksella Englannin Valioliigan Manchester Cityyn Musampa kuului aluksi joukkueen ykköskokoonpanoon, mutta vuodenvaihteen 2005/2006 jälkeen peliaika oli jälleen kortilla.
Sopimuksensa Atlético Madridin kanssa päätyttyä vuonna 2006 Musampa pelasi vielä turkkilaisessa Trabzonsporissa, alankomaalaisessa AZ Alkmaarissa, eteläkorealaisessa FC Seoulissa ja alankomaalaisessa Willem II:ssa ennen kuin lopetti uransa vuonna 2009.
Typpi (yritys)
Typpi Oy oli suomalainen kemianteollisuusyhtiö. Yhtiö perustettiin jo 1944, mutta lannoitetehdas Oulussa aloitti vasta 1951.
Sodan jälkeisenä aikana Suomi pyrki omavaraisuuteen elintarviketuotannossaan ja tätä tarkoitusta varten piti perustaa lannoitetehdas. Valtioneuvoston päätöksellä tehdas perustettiin Ouluun vuonna 1950. Tehdas rakennettiin Takalaanilaan valtion maille ja tuotanto tehtaassa alkoi syksyllä 1952. Tehdasalueen yleissuunnitelman ja vanhimmat rakennukset suunnitteli arkkitehti Alvar Aalto. Rakennuksista on jäljellä muun muassa tehtaan konttorirakennus, korjaamo, tutkimuskeskus, pari tehdasrakennusta ja tehdasalueen ulkopuolelle Oulujoen rantaan rakennetut henkilökunnan ja tehtaanjohtajan asuintalot. Tammikuussa 1963 tehtaalla sattui , jossa sai surmansa kymmenen ihmistä. Tehtaan toiminta käynnistyi kuitenkin nopeasti uudelleen.
Typpi Oy ja toinen valtion kemiantehdas Rikkihappo Osakeyhtiö fuusioitiin vuonna 1971. Uuden valtionyhtiön nimeksi tuli Kemira.
Ulster Volunteer Force
Ulster Volunteer Force (UVF) on Pohjois-Irlannissa toimiva unionistinen terroristijärjestö.
UVF perustettiin vuonna 1966 ja oli aktiivinen The Troublesin aikana. Sen tehtävä oli taistella Irlannin tasavaltalaisarmeijan (IRA) joukkoja vastaan. Järjestö otti nimensä vuonna 1912 perustetuilta Ulsterin vapaaehtoisjoukoilta, jotka oli tarkoitettu torjumaan Irlantiin suunniteltua "home rule" -lakia.
UVF on surmannut enemmän ihmisiä kuin mikään muu puolisotilaallinen lojalistiryhmittymä. Järjestö surmasi The Troublesin aika 426 ihmistä, joista 358 oli siviilejä, 41 lojalisteja (29 UVF:n omia jäseniä), kuusi Britannian sotilaita tai poliiseja ja 21 IRA:n jäseniä.
Vuonna 2009 UVF ilmoitti luopuvansa aseistaan.
Boeing P-12
Boeing P-12 oli yhdysvaltalainen kaksitasoinen hävittäjälentokone. Boeing Aircraft Company toimitti Yhdysvaltojen armeijan ilmajoukoille (USAAC) 366 kappaletta P-12:sta vuosien 1929 ja 1932 välillä. Myös Yhdysvaltojen laivasto käytti konetta F4B-tyyppinimellä.
Boeing kehitti P-12:sta omalla kustannuksellaan Model 89:na. Se lensi ensilentonsa Yhdysvaltain laivaston koekeskuksessa Anacostiassa, Marylandissa 7. elokuuta 1928. Boeing käytti XP-9-koemallista saamiaan kokemuksia kehittäessään puolikantavalla kokometallirungolla varustetun P-12:sta (Boeing Model 218). Model 218 testattiin XP-925-mallinimellä ja kehittelyn tuloksena USAAC tilasi sitä 135 kappaletta P-12-E ja -F malleina.
FK Dinamo Minsk
FK Dinamo Minsk eli Minskin Dynamo (, ) on jalkapalloseura Minskistä. Se pelaa Valko-Venäjän pääsarjassa. Seuran kotikenttänä on Dinamo-Juni Stadion (kapasiteetti 4,500).
Seura on perustettu vuonna 1927. Vuosina 1954–1959 se tunnettiin nimellä "Spartak" ja vuosina 1960–1962 nimellä "Belarus".
Neuvostoliiton mestaruuden seura voitti vuonna 1982, jolloin joukkuetta valmensi Eduard Malofejev. Valko-Venäjän mestaruuden seura on voittanut 1992, 1993, 1994, 1995 keväällä, 1995 syksyllä, 1997 ja 2004. Valko-Venäjän Cupin Dinamo voitti vuosina 1992, 1994 ja 2003.
Heinäveden kirkonkylä
Heinäveden kirkonkylä eli Hasumäki on taajama Heinävedellä. Se sijaitsee melko keskellä kuntaa Kermajärven etelärannalla seututien 476 varrella. Kirkonkylä on Heinäveden kunnan keskustaajama, ja siellä on 1 589 asukasta (31.12.2011).
Kylän jakaa kahtia sen pääkatu Kermanrannantie, jonka varrella sijaitsee paljon palveluja, esimerkiksi Heinäveden kunnantalo, hotelli Heinävesi ja ravintola Kyläpääsky, Nesteen huoltoasema ja ravintola , Kotipizza, pikaruokaravintola, kaksi päivittäistavarakauppaa, apteekki, posti ja pieni tavaratalo. Kylässä on myös rauta- ja kodinkonekaupat, urheilukenttä, ala- ja yläkoulut, lukio ja kansanopisto.
Kirkonkylän keskustan luoteispuolella kohoaa kirkonmäki, jolla sijaitsee uusgoottinen, massiivinen Heinäveden kirkko. Sen on suunnitellut arkkitehti Josef Stenbäck ja se rakennettiin heinäveteläisestä hirrestä vuosina 1890–1891. Kirkonmäeltä siintää Kermajärvi, jonka pinta on 90 metriä mäen lakea alempana. Kirkontorni on 45 metriä korkea. Kirkonmäellä sijaitsee myös vanha hautausmaa, pitäjäntuvan käsityökeskus ja Heinäveden kotiseutumuseo. Kirkonkylältä laskee jyrkkä mäki Kermajärven rantaan. Heinäveden satamassa pysähtyy kesäisin Heinäveden reittiä liikennöivän Saimaan Laivamatkat Oy:n alus M/S Puijo. Sataman vieressä on kunnan uimaranta. Kermasaven tehtaanmyymälä Raaminmäellä ja Heinäveden rautatieasema sijaitsevat noin 4 kilometriä etelän suuntaan kirkonkylästä.
Kermajärven länsipuolella oleva alue kuntaa, jossa myös kirkonkylä sijaitsee, on osa Soisalon saarta, jonka pinta-ala on 1 683 km². Soisalo on Suomen ja koko Euroopan suurin sisävesialueen saari.
Palokki
Palokki on kylä Heinävedellä, seututie 542:n varrella ja Juojärven reitin loppupisteessä sekä Heinäveden reitin laivareitin äärellä. Kylässä on vanha hautausmaa, seppien takotyömuseo "Ronttopuisto" sekä Lintulan luostari.
Kylällä on pitkä teollinen historia, johon olennaisesti liittyy vesivoima ja puu. Palokin koskivoimaa on hyödynnetty ainakin 1700-luvulta lähtien puun sahauksessa voimanlähteenä. 1800-luvulla Hackman & Co -yhtiöllä oli kylällä vuosikymmeniä suuri sahalaitos ja laajoja maaomaisuuksia. Sahatavaraa vietiin Venäjälle, ennen muuta Saimaan kanavan kautta Pietarin seudulle. Suurimmillaan Palokin kylän asukasmäärä ylitti huomattavasti tuhannen hengen rajan 1900-luvun alussa. Venäjän vallankumouksen jälkeen ja Suomen itsenäistyttyä 1917 vienti Venäjälle romahti. Palokin sahaustoiminta hiipui 1920-luvulla, ja kylän asukasmäärä pieneni. Kylä muuttui samalla hiljalleen tyypilliseksi maatalousvaltaiseksi maaseututaajamaksi. Muistona teollisesta toiminnasta alueella on jäljellä joitakin säilyneitä rakennuksia sekä sähköä tuottava vuonna 1961 rakennettu Outokumpu Oy:n vesivoimalaitos, joka tuotti sähköä Keretin kaivoksen käyttöön mutta jonka nykyisin omistaa Pohjois-Karjalan Sähkö Oy.
Jatkosodan päätyttyä Lintulan luostari muutti entiselle Hackmanin tilalle 1946 Kivennavalta luovutetusta Karjalasta, josta se oli joutunut lähtemään sotien vuoksi pois. Luostarilla oli pitkä evakkomatka, ja kun Palokissa sijaitsevaa tilaa käytiin katsomassa, sisaret ihastuivat siihen ja muuttivat sinne, 15 kilometrin päähän muutaman vuoden aikaisemmin muuttaneen Valamon luostarin lähelle. Lintulan luostari on avoinna matkoilijoille kesällä. Luostarin alueella on muun muassa kirkko, kynttilätehdas, matkamuistomyymälä ja kahvila.
Palokissa sijaitsevat kalaiset lohilammet ovat kalastajien suosiossa ja lähistöltä löytyy myös kolme koskea. Lähellä Palokkia sijaitsevassa Patoon koskessa on pato ja voimala, ja niiden purkamisesta ja kosken vapauttamisesta on keskusteltu.
Palokin kyläkauppa on lakkautettu, mutta edelleen siellä on vanhuksille tarkoitettu "Johannes-koti".
Riukiusaaret
Riukiusaaret () (, ”lounaissaaret”) on Japanille kuuluva Tyynenmeren saariryhmä, joka ulottuu Kyūshūlta aina Taiwanin koillispuolelle saakka. Saariryhmä on noin 1 100 kilometrin pituinen, ja siihen kuuluu 55 saarta. Saaret voidaan jakaa kolmeen pääryhmään: pohjoisimpana sijaitsevat Amamisaaret, keskellä Okinawasaaret ja etelässä Sakishimasaaret. Saarten yhteenlaskettu pinta-ala on noin 3 090 neliökilometriä. Niistä suurimmat ovat 1 204 neliökilometrin laajuinen Okinawa ja 712 neliökilometrin laajuinen Amami Ōshima. Hallinnollisesti saaret kuuluvat Japanin Kagoshiman prefektuuriin (Amamisaaret) ja Okinawan prefektuuriin (Okinawasaaret ja Sakishimasaaret).
Riukiusaaret erottavat toisistaan niiden itäpuolelle jäävän Filippiinienmeren ja länsipuolelle jäävän Itä-Kiinan meren. Saarten ilmasto on subtrooppinen, ja taifuuneja esiintyy vuosittain. Suurimmat saarista ovat alkuperältään vulkaanisia, kun taas pienemmät niistä ovat korallisaaria. Sen vuoksi suurimpien saarten topografia on vuoristoinen, mutta pienet saaret ovat alavia. Saaret ovat maatalousvaltaisia: niillä viljellään erityisesti riisiä ja bataattia, mutta myös tonnikalojen kalastus on merkittävä elinkeino. Nykyisin turismikin on tärkeä osa saarten taloutta. Perinteisiä pienteollisuuden aloja ovat keramiikka ja lakkatyöt.
Saaret ovat historiansa aikana olleet itsenäinen Ryūkyūsaarten kuningaskunta sekä vuorotellen osa Japania ja Kiinaa. Niinpä niiden kulttuurissa on vaikutteita molemmista maista. Saarilla puhutaan Ryūkyūsaarten kieliä, jotka ovat sukua japanille mutta kielten puhujat eivät ymmärrä toisiaan. Ryūkyūkielet jakautuvat useisiin murteisiin. Saarten asukkaat lienevät paitsi japanilaisten myös kaakkoisaasialaisten muuttajien jälkeläisiä. Japaniin Riukiusaaret liitettiin virallisesti vuonna 1879. Japanin hävittyä toisen maailmansodan saaret siirtyivät Yhdysvaltojen haltuun: Amamisaaret palautettiin Japanille jo vuonna 1953, mutta loput saarista vasta vuonna 1972. Okinawan saarella on edelleen useita Yhdysvaltain sotilastukikohtia.
Rahkasammalet
Rahkasammalet ("Sphagnum") on laajahko sammalten suku. Lajeja kasvaa soilla, missä ne hallitsevat pohjakerrosta, ja kosteilla tundra-alueilla. Lajeja esiintyy pääasiassa pohjoisella pallonpuoliskolla. Pohjoisimmat esiintymät ovat Huippuvuorilla. Eteläisellä pallonpuoliskolla lajimäärä on pienempi.
Rahkasammalet muodostavat maatuessaan turvetta. Vuodessa rahkasammalen yläosa kasvaa pituutta noin sentin, ja alaosa maatuu turpeeksi. Rahkasammal viihtyy happamassa maassa, ja osittain maatuneen rahkasammalen muodostama turve on niin hapanta, etteivät yleiset puulajit ja monet varvut menesty siinä. Toisille varpulajeille rahkasammalturve on oivallinen kasvualusta. Lajit voivat imeä suuria määriä vettä soluihinsa, jotkin lajit voivat pidättää 20 kertaa kuivapainonsa verran vettä. Turvetta käytetään tästä syystä maanparannusaineena. Monissa kielissä rahkasammalen nimi on joko "valkosammal" tai "turvesammal", ja se on helpoimmin tunnistettavissa vaalean vihreästä tai punertavasta väristään. Rahkasammalia on hyvin monen värisiä – vihreän-, punaisen-, keltaisen- tai punaruskeansävyisiä.
Sphagnum-sektioon kuuluu 54 lajia. Ne ovat suuria ja möyheitä. Niiden varsilehdet ovat leveä- ja pyöreäkärkisiä, suurempia tai ainakin yhtäsuuria kuin haaralehdet.
Rigida-sektioon kuuluu viisi lajia. Ne ovat vaaleita ja niillä on pienet ja kolmiomaiset varsilehdet.
Tähän sektioon kuuluu vain yksi laji.
Squarrosa-sektioon kuuluu neljä lajia. Ne ovat keski- tai suurikokoisia, vihreitä tai kellanruskeita. Niiden haaralehdet ovat siirrottavakärkisiä.
Subsecunda-sektioon kuuluu 99 lajia. 
Cuspidata-sektioon kuuluu noin 55 lajia. Ne ovat yleensä vaaleita ja isokokoisia. Varsilehdet ovat usein haaralehtiä lyhyempiä, kolmiomaisia tai risakärkisiä.
Tähän sektioon kuuluu vain yksi laji.
Acutifolia-sektioon kuuluu 60 lajia. Ne ovat pieniä tai keskikokoisia ja niiden haaralehdet ja varsilehdet ovat samankokoisia.
Vihiluoto
Vihiluoto on kylä ja asuinalue Kempeleenlahden rannalla Kempeleen kunnassa, lähellä Oulun kunnanrajaa ja Oulunsalon kaupunginosaa. Kempeleen keskustaajamasta on matkaa noin viisi kilometriä.
Nimi Vihiluoto on peräisin ajalta ennen 1800-luvun alkua, jolloin alue oli saari. Maankohoamisen myötä Vihiluoto muotoutui ensin niemeksi ja lopulta sulautui mantereeseen. Vihiluodossa on poltettu aikoinaan tiiliä.
Aiemmin Vihiluodon rakennukset koostuivat suurimmaksi osaksi vapaa-ajan asunnoista. 2000-luvun alussa lähtien rannat kaavoitettiin omakotialueeksi, ja nykyään lähes koko alue koostuu omakotitaloista. Alueella on hotelli, ravintola, venesatama ja baari.
Tulevaisuudessa Vihiluodon rakentamattomat alueet kaavoitetaan monikansallisten yritysten toimipisteille. Alueella toimivat muun muassa Polar Electro ja PKC Group.
Paternosterhissi
Paternosterhissi, ”herrahissi”, on hissi, joka muodostuu avointen osastojen ketjusta, joka kulkee pysähtymättä silmukkana talon sisällä ylös ja alas. Suomen tunnetuin paternosterhissi on käytössä Eduskuntatalossa. Hissityypin nimi ”pater noster” () tulee siitä, että hissikorit liikkuvat ylös ja alas samalla tavalla kuin katolisen rukousnauhan helmet luettaessa useita Isä meidän -rukouksia. Paternosterhissit olivat suosittuja 1900-luvun alussa, sillä ne pystyvät kuljettamaan enemmän ihmisiä kuin tavalliset korihissit.
Paternosterhississä ei ole vaarallista jatkaa matkaansa ylimmän tai alimman kerroksen ohi. Kori ei käänny ylösalaisin eikä litisty. Sen sijaan koria kuljettava ketju on hissin kääntyessä esillä ja voi aiheuttaa tarttumisvaaran.
Paternosterhissin periaatteella tehdään myös varastohyllyjä. Hissiä pyörittämällä hyllyn jokaiselle tasolle päästään käsiksi seisontakorkeudelta.
Suomessa paternosterhissejä on käytössä Eduskuntatalon lisäksi vanhassa Osuusliike Elannon pääkonttorissa, Helsingin Stockmannilla henkilökuntahissinä, Kansaneläkelaitoksen päätoimitalossa Nordenskiöldinkadulla, Hämeentie 19:ssä entisessä OTK:n toimitalossa ja Vakuutusyhtiö Sammon entisessä pääkonttorissa Turun Yliopistonkadulla rakennuksessa, jossa on nykyään Turun kaupungin konsernihallinto sekä sivistystoimialan hallinto sekä muun muassa If Vahinkovakuutusyhtiö.
Maailmalla esimerkiksi Tanskan parlamentin rakennuksessa Christiansborgin linnassa sekä Fredriksbergin kaupungintalolla on yhä käytössä oleva paternosterhissit.
Kokkokangas (Kempele)
Kokkokangas on omakotitaloalue Kempeleen keskustaajaman ja Nelostien itäpuolella. Sen maaperä on suurimmaksi osaksi hiekkakangasta. Alueen rakentaminen aloitettiin 1990-luvulla, ja se on nykyisin lähes täyteen rakennettu. Alue jakaantuu neljään pääosaan: Kokkorinteeseen, Kuunsiltaan, Kokkokaartoon, Tiilimestarinrinteeseen sekä Linnakankaaseen. Niitä erottavat luonnontilaiset puistikkoalueet.
Alueen palveluihin kuuluvat muun muassa päiväkoti ja kesäkuussa 2008 avattu päivittäistavarakauppa. Kokkokankaalla sijaitsee myös kunnan seurakuntakeskus. Seurakuntakeskuksen läheisyyteen on rakennettu Kempeleen uusi hautausmaa, joka otettiin käyttöön huhtikuussa 2015.
Kylmäkone
Kylmäkoneita käytetään jäähdyttämään haluttu tila vallitsevaa ympäristöä kylmempään lämpötilaan. Tavallisimpia kylmäkoneita ovat ilmalämpöpumppu, jääkaappi, pakastin ja ilmastointilaite.
Lämmön siirtäminen kylmästä lämpimämpään vaatii työtä ja siten apuenergiaa. Tavallisesti käytetään sähköenergiaa ja kompressorin käyttöön perustuvaa kylmäkonetta. Toinen vaihtoehto on vallitsevaa ympäristöä korkeampilämpötilaisen lämpöenergian käyttö ns. absorbtiojäähdytyksessä. Kylmäkoneiden toiminta perustuu yleensä aineen höyrystymisen riippuvuuteen paineesta. Kiertoaineen paine lasketaan matalaksi, jolloin se höyrystyy suhteellisen viileässä. Sitten väliaine puristetaan kompressorilla suurempaan paineeseen, jossa väliaine tiivistyy edellistä korkeammassa lämpötilassa luovuttaen lämpöään ympäristöön.
Kielimanifesti
Kielimanifesti eli Keisarillisen Majesteetin Armollinen Julistuskirja venäjänkielen käytäntöön ottamisesta asiain käsittelyssä eräissä Suomen Suuriruhtinaanmaan hallintovirastoissa (AsK 22/1900) oli vuonna 1900 Suomen kenraalikuvernöörin Nikolai Bobrikovin aloitteesta annettu säädös. Sen mukaan suomen ja ruotsin kieli tuli korvata hallinnossa ja oikeuslaitoksessa venäjällä kymmenen vuoden kuluessa. Manifestin seurauksena kuvernöörit alkoivat käyttää venäjää vuonna 1901 ja senaatti piti ensimmäisen venäjänkielisen istuntonsa vuonna 1903. Manifestin toimeenpano päättyi vuoden 1905 suurlakkoon.
Muuttokirja
Muuttokirja oli seurakunnan papin kirjoittama todistus haltijan luku- ja kristinopintaidoista. Sitä nimensä mukaisesti tarvittiin muutettaessa seurakunnasta toiseen. Esimerkiksi kristillisen avioliiton solmiminen ei ollut mahdollista ilman jonkinlaista käsitystä katekismuksesta, ja tämä käsitys sekä mahdolliset muut seikat olivat kirjattuina kyseiseen todistukseen. Muuttokirjasta eli -setelistä tunnetaan jo ainakin 1740-luvulta painettu lomake, joka antoi haltijastaan muun muassa seuraavanlaisia tietoja: nimi, syntymäaika ja -paikka, kotipaikka, lukutaito, katekismuksen tunteminen (uskontunnustus, isä meidän -rukous, kymmenen käskyä) sekä kiinnostavia huomioita muuttokirjan kantajan elämäntavoista ja avioliittokelpoisuudesta. Se oli siis pitkälti ote lähtöseurakunnan rippikirjasta, ja muuttokirjasta tuloseurakunnan pappi saattoi merkitä muuttomiehen uuden kotiseurakuntansa kirjoihin. Muuttokirjalle läheistä sukua on lukuseteli, joka oli todistus osallistumisesta lukukinkereihin. Myös lukuseteli sisälsi vastaavanlaisia huomioita kantajansa vaelluksen nuhteettomuudesta.
Muuttokirjalla oli kuitenkin huomattavia oikeudellisia tehtäviä. Sitä voitiin käyttää käräjillä mm. mainetodistuksena. Niinpä sitä voidaan pitää nykyisen virkatodistuksen ja henkilöllisyystodistuksen edelläkävijänä.
Muuttokirjoja ei pidä sekoittaa muuttaneiden luetteloihin, jotka kuuluvat seurakunnan historiakirjoihin. Muuttaneiden luettelot sisältävät vuosittain lyhyen yhteenvedon saapuneiden muuttokirjojen antamista tiedoista sekä poismuuttaneista seurakuntalaisista.
Ostrakon
Ostrakon (, ”sirpale”) tarkoittaa antiikin aikaista, kirjoitusmateriaalina käytettyä saviruukun kappaletta. Harvemmin kyse voi myös olla kalkkikiven palasesta.
Antiikin aikana oli tapana uusiokäyttää rikkoutuneiden saviruukkujen kappaleita kirjoitusmateriaalina, sillä ne olivat ilmaisia ja huomattavasti helpommin saatavilla kuin antiikin ajan toinen yleinen kirjoitusmateriaali papyrus. Teksti voitiin joko raaputtaa ruukunsirpaleen pintaan tai kirjoittaa siihen musteella. Ostrakoneja käytettiin erityisesti lyhyiden, vähemmän tärkeiksi katsottujen tekstien kuten kuittien, yksityiskirjeiden, muistiinpanojen tai kouluharjoitusten kirjoittamiseen. On kuitenkin säilynyt jonkin verran myös sellaisia ostrakoneja, joihin on kirjoitettu kaunokirjallisuutta tai piirretty kuvia. Ateenassa ostrakoneja käytettiin myös erityisessä äänestyksessä, ostrakismoksessa, jossa saatettiin tuomita valtion vihollisina pidettyjä henkilöitä maanpakoon.
Erityisen paljon ostrakoneja on löytynyt Egyptistä. Nämä tekstit ovat olleet papyrusten ohella tutkijoille arvokkaita alkuperäislähteitä moniin kysymyksiin kuten antiikin talous-, sosiaali- tai kielihistoriaan. Ostrakon-tekstien tutkimus lasketaan yleensä papyrologian piiriin.
Suomen asutuksen yleisluettelo
Suomen asutuksen yleisluettelo (SAY) on sukututkijanakin kunnostautuneen kirjailija Jalmari Finnen (1874–1938) aloitteesta tuotettu historiallinen aineskokoelma, jonka tarkoituksena oli kerätä tiedot koko Suomen maaseudun asutuskehityksestä pitäjä pitäjältä ja talo talolta 1539–1809 kruunun säilyneen tilimateriaalin (maakirjat, kymmenysluettelot, henkikirjat) avulla. Luettelo tuotettiin kirjoittamalla alkuperäislähteistä tietoja puhtaaksi riveittäin ja sarakkeittain, eri lähdesarjojen tiedot eri väreillä useilta vuosilta samalle aukeamalle ja yhdistämällä näin saadut luettelot kylittäin ja pitäjittäin.
SAY on käyttökelpoinen apuväline tutkijalle, mutta se ei korvaa sen pohjana olleista primaarilähteistä suoritettua tutkimustyötä, ja luetteloon sisältyy myös virheitä. Projekti ei koskaan valmistunut, mutta palvelee keskeneräisenäkin historiantutkimuksen eri aloja. Parhaiten valmistui Finnelle erityisen läheinen Häme; itäsuomalaisista pitäjistä ainoastaan Juva ennätti projektiin mukaan.
SAY on ollut käytettävissä alkuperäisenä Kansallisarkistossa Helsingissä, ja se on myös mikrokuvattu ja siten kaukolainattavissa. Suomen sukututkimusseura on julkaissut Internetissä luettelosta oppaan ja Kansallisarkisto painetun oppaan, joka on julkaistu myös internetissä osana Kansallisarkiston digitaaliarkistoa. Myös itse SAY on Arkistolaitoksen digitointiprojektin myötä vähitellen tulossa osaksi Kansallisarkiston digitaaliarkistoa värillisinä kuvatiedostoina, jotka palvelevat tutkijaa mustavalkoisia mikrofilmejä paremmin.
Highway 61 Revisited
Highway 61 Revisited on Bob Dylanin kuudes albumi, joka julkaistiin 30. elokuuta 1965. Albumilla Dylan muutti musiikillista suuntautumistaan akustisesta folkista sähköiseen folkrockiin, mikä aiheutti joissakin hänen ihalijoissaan ärtymystä. Folkrockin lisäksi albumi sisältää bluesvaikutteita muun muassa kappaleissa ”Tombstone Blues” ja ”Highway 61 Revisited”. Tähän vaikutti varsinkin sessiokitaristina tunnetun Mike Bloomfieldin bluessävytteinen kitaransoitto. Albumi sisältää myös rhythm and blues -sävytteisen kappaleen ”It Takes a Lot to Laugh, It Takes a Train to Cry”.
Albumi sisältää yhden Dylanin tunnetuimmista kappaleista, ”Like a Rolling Stonen”. Kappale julkaistiin singlenä ja se nousi listan sijalle kaksi. "Rolling Stone" -lehti valitsi ”Like a Rolling Stonen” maailman kaikkien aikojen parhaaksi kappaleeksi listallaan The Greatest Songs of All Time. Päätöskappale ”Desolation Row” on myös yksi Dylanin arvostetuimmista sävellyksistä ja sekin löytyy "Rolling Stonesin" parhaiden kappaleiden listalta sijalta 187.
A-puoli
B-puoli
Uwe-Jens Mey
Uwe-Jens Mey (s. 13. joulukuuta 1963 Varsova, Puola) on saksalainen pikaluistelija, joka aluksi Itä-Saksaa ja sittemmin Saksaa edustaen oli 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alkupuolella maailman parhaimmistoa sprinttimatkoilla, erityisesti 500 metrillä.
Mey osallistui olympiakisoihin jo 1984 Sarajevossa, jossa hän oli 500 metrillä kahdeksas ajalla 38,65 s. Calgaryn 1988 olympialaisissa hän melko yllättäen voitti 500 metriä uudella maailmanennätysajalla 36,45 s ja saavutti 1 000 metrillä hopeaa ajalla 1.13,11. Albertvillen 1992 olympialaisissa hän voitti toistamiseen 500 metrillä olympiakultaa, nyt ajalla 37,14 s. Olympialaisten jälkeen hän lopetti uransa.
Sprinttereiden MM-kilpailuissa Mey sijoittui hopealle vuosina 1988, 1989 ja 1991. Maailmancupin osakilpailuvoittoja hän saavutti 48 ja voitti maailmancupin kokonaiskilpailun kuudesti.
Molemmat ennätykset olivat silloisia maailmanennätyksiä:
Jaroslav Pouzar
Jaroslav Pouzar (s. 23. tammikuuta 1952 Čakovec, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen entinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan Pouzar oli hyökkääjä.
Pouzar pelasi uransa 12 ensimmäistä kautta Tšekkoslovakian sarjassa Motor České Budějovice -joukkueessa. Edmonton Oilers varasi Pouzarin NHL-liigaan varaustilaisuuden neljännellä kierroksella numerolla 83. Hän aloitti NHL:ssä 1983 ja pelasi Oilersissa kolme kautta, joista kaksi päättyi Stanley Cupin voittoon (1984, 1985). Syksyllä 1985 Pouzar siirtyi Bundesliigan ECD Iserlohniin, jossa pelasi kolme kautta. Keväällä 1987 Pouzar lähti Bundesliigan päättymisen jälkeen Edmontoniin auttamaan Oilersia, mikä toi hänelle kolmannen Stanley Cup -sormuksen. Kaudella 1987–1988 Pouzar siirtyi ECD Iserlohnin konkurssin jälkeen Sportbund Rosenheimiin. Hän pelasi Sportbundissa uransa loppuun saakka lukuun ottamatta kautta 1990–1991, jolloin hän pelasi Augsburger EV:ssä. Pouzar lopetti uransa 1992. Pouzaria on moitittu koko peliuransa ajan turhan itsekkääksi pelaajaksi, jota hän onkin kommentoinut viimeisinä pelivuosinaan leikkisästi; "Syötän aina vain itseäni paremmille pelaajille" -viitaten legendaariseen hyökkäysketjuun Edmontonin ajoilta Kurri - Gretzky.
Tšekkoslovakian maajoukkueessa Pouzar esiintyi 183 ottelussa. Hän oli mukana kuusissa MM-kisoissa, kaksissa olympialaisissa ja kahdessa Kanada-cupissa. Menestystä Pouzarille kertyi kaksi maailmanmestaruutta (1976, 1977) ja olympiahopea (1976).
Pouzar sairastui vuonna 2004 leukemiaan.
AC Ajaccio
AC Ajaccio on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1910. Joukkueen koko nimi on "Athletic Club Ajaccien".
AC Ajaccio on toinen Korsikan kahdesta suuresta joukkueesta SC Bastian ohella. Joukkueiden väliset kohtaamiset ovat perinteisesti todella merkittäviä molempien seurojen kannattajille, eikä väkivaltaisuuksiltakaan ole vältytty vuosien varrella.
Paulo Freire
Paulo Reglus Neves Freire (1921-1997) on brasilialaissyntyinen kasvatusfilosofi, joka luetaan 1900-luvun vaikutusvaltaisimpien kasvatusteoreetikoiden joukkoon. Hänen ajattelunsa tunnetaan myös kasvatustieteiden lähialueilla kuten sosiologiassa, politiikan tutkimuksessa ja teologiassa. Freirellä on ollut myös laajaa koulutus- ja yhteiskuntapoliittista vaikutusta ympäri maailman.
Freiren tunnetuin teos on "Sorrettujen pedagogiikka", joka on käännetty lukuisille kielille. Siinä Freire esittää teoriansa dialogisesta pedagogiikasta, jossa opitaan samanaikaisesti lukemista ja kirjoittamista ja yhteiskunnallista tiedostamista. Freire korostaa kasvatuksen poliittista merkitystä taisteltaessa yhteiskunnallista sortoa vastaan. Freiren mukaan on sorrettujen tehtävä vapauttaa itsensä sortajien kahleista ja samalla vapauttaa sortajansa.
Freire esittää dialogisen oppimisen vastakohtana tallentavalle oppimiselle. Dialoginen oppiminen perustuu oppijoiden keskinäiseen luottamukseen ja oppijoiden kokemusten tietoiseen pohdintaan. Freire kertoo uransa aikana kokeilleensa useita kommunikaation tapoja, ja hylänneensä niistä useimmat. Yksi lähtökohta on kuitenkin pysynyt: luottamus siihen, että vain toimimalla yhdessä ihmisten kanssa voi saavuttaa jotain heidän kannaltaan autenttista. "Milloinkaan en ole uskonut kulttuurin demokratisoimisen tarkoittaneen kulttuurin vulgarisoimista tai sen pelkkää siirtämistä ihmisille suoraan opettajainhuoneesta."
1970-luvulla Freireä luettiin ja harrastettiin yhteiskunta- ja kasvatustieteissä. Hänen pääteoksensa "Sorrettujen pedagogiikka" saatiin suomeksi kuitenkin vasta 2005. Kahta vuotta myöhemmin perustettiin Tampereelle pohjoismaiden ensimmäinen Paulo Freire tutkimuskeskus osana maailmanlaajuista Paulo Freire -keskusten verkostoa.
Paulo Freiren vaikutus näkyy yliopistollisissa opinnäytteissä, mm. Lissu Lehtimajan sarjakuvan muotoon laaditussa tutkielmassa "Freiren kyydissä". Sanna Ryynänen on väitöskirjassaan "Nuoria reunoilla. Sosiaalipedagoginen tutkimus rikollisuuden ja väkivallan keskellä elävien nuorten kasvun tukemisesta brasilialaisissa kansalaisjärjestöissä" soveltanut Paulo Freiren kasvatusteoreettista ja metodologista ajattelua . Aino Hannulan vuonna 2000 Helsingin yliopistossa hyväksytty väitöskirja "Tiedostaminen ja muutos Paulo Freiren ajattelussa" on kattavin Freirestä suomeksi tehty tutkimus.
Tondin rautatieseisake
Tondin rautatieseisake (viroksi "Tondi raudteepeatus") on rautatieseisake, Tallinnassa, Virossa. Se sijaitsee Tallinna–Paldiski-radan varrella 3,7 kilometrin päässä Baltian rautatieasemasta, joka on Tallinnan päärautatieasema ja Tallinna–Paldiski-radan pääteasema.
Tondin rautatieaseman ohi kulkeva rata valmistui vuonna 1870. Rautatieasema avattiin liikenteelle kuitenkin vasta 1933. Nykyisin asemarakennus on tyhjillään ja pahoin rapistunut.
Rautatieasema palvelee erityisesti Tallinnan lähiliikenteen matkustajia. Asemalta on vaihtoyhteys raitiotievaunuun.
Sorrettujen pedagogiikka
Sorrettujen pedagogiikka on brasilialaisen kasvatusfilosofi Paulo Freiren (1921–1997) pääteos. Se on suomennettu vuonna 2005, miltei neljä vuosikymmentä julkaisemisensa jälkeen. Alun perin portugaliksi kirjoitettu teos on käännetty useille kielille. Englanninkielistä versiota oli myyty vuoteen 2005 mennessä liki 800 000 kappaletta.
Freire kirjoitti "Sorrettujen pedagogiikan" 1960-luvun aikana ja käsikirjoitus valmistui 1968. Poliittisen tilanteen vuoksi Freire ei kuitenkaan löytänyt kirjalleen kustantajaa Brasiliassa. Käsikirjoitus käännettiin kohta valmistumisensa jälkeen englanniksi ja New Yorkissa toimiva Continuum-kustantamo julkaisi sen ensimmäisen kerran vuonna 1970. Pian se käännettiin myös ruotsiksi ja muutamille muille kielille. Portugalinkielinen laitos ilmestyi vuonna 1974. Suomeksi Sorrettujen pedagogiikka saatiin 2005 Vastapainon kustantamana, Joel Kuortin kääntämänä ja Tuukka Tomperin toimittamana.
"Sorrettujen pedagogiikka" on vaikuttanut erikielisinä painoksina kaikkiin kriittisiin kasvatusteorioihin ja -perinteisiin maailmassa, muun muassa kriittisen pedagogiikan amerikkalaisiin ja saksalaisiin versioihin. Kirjan englanninkielisestä painoksesta julkaistiin 30. juhlapainos vuonna 2000. Kustantajan esipuheessa teosta kerrotaan jo tuolloin myydyn yli 750 000 kappaletta. Amazon.com nettikirjakaupan suosituimmat listalla kirja on sijaluvulla 992 (6.8.2010). "Sorrettujen pedagogiikan" neljä ensimmäistä lukua olivat jonkin aikaa luettavissa vapaasti verkossa, mutta Freiren oikeudenomistajat vaativat ne poistettaviksi, .
Hiroyasu Shimizu
Hiroyasu Shimizu (清水宏保, s. 27. helmikuuta 1974 Obihiro) on japanilainen pikaluistelija, joka on erikoistunut 500 metrin matkalle.
Vuonna 1996 Shimizu luisteli paraatimatkallaan uuden maailmanennätyksen 35,39, joka oli viimeinen maailmanennätys ennen klaps-luistinten aikakautta. 1998 Naganon olympialaisissa hän voitti 500 metrin kilpailun ja sijoittui pronssille tuhannella metrillä. Myöhemmin hän luisteli ensimmäisenä ihmisenä alle 35 sekunnin aikaan 34,82. 2002 Salt Lake Cityn talviolympialaisissa hän luisteli 500 metrillä hopealle.
Matkakohtaisissa MM-kisoissa Shimizu on voittanut 500 metrin mestaruuden viidesti (1996, 1998, 1999, 2000 ja 2001), sijoittunut hopealle kolmesti (1997, 2003 ja 2005) ja kahdesti pronssille. Lisäksi hänellä on 1 000 metrin hopeamitali vuodelta 1999.
Shimizulla ei ole yleensä tuhannella metrillä vauhti riittänyt aivan loppuun saakka, ja tämän johdosta hän ei koskaan ole voittanut sprinttimaailmanmestaruutta. Hänellä on kuitenkin kisoista kolme hopeaa (1995, 1996 ja 2001) ja kolme pronssia (1993, 1999 ja 2000).
Vanhat käsialat
Vanhoilla käsialoilla tarkoitetaan historiantutkimuksessa ja sen aputieteissä yleisesti niitä kirjainmuotoja, joita tavataan asiakirjoissa ennen nykyisenkaltaisen kaunokirjoituksen yleistymistä 1800-luvulla. Erityisesti käsitteellä viitataan saksalaiseen ns. uusgoottilaiseen käsialaan, joka esiintyy hallitsevana suomalaisissa asiakirjoissa 1500-luvulta 1800-luvun alkuun saakka.
Vanhojen käsialojen tyyppipiirteitä ovat muun muassa runsaat kontraktiot ja suspensiot sekä runsaat vakiintuneet lyhenteet. Vaikka uusgoottilainen käsiala poikkeaa huomattavasti suomalaisesta kansakoulukirjoituksesta, eivät ne ole itsessään kovin monimutkaisia oppia. Useimmiten vaikeutena ovat pikemminkin tulkittavan asiakirjan kunto, vanha kielimuoto ja kirjurin persoonallinen ote. Kieli näissä asiakirjoissa on pääosin ruotsia. Latina vastoin yleistä käsitystä (eräitä lyhenteitä lukuun ottamatta) on sukututkijan käyttämissä lähderyhmissä erittäin harvinainen kieli (ellei oteta huomioon keskiajan lähteitä, joista suurimmasta osasta on käytettävissä translitteraatiot), ja uudella ajalla latinaa (jopa yksittäiset sanat tai lainasanat) on kirjoitettu omalla kirjaimistollaan, joka muistuttaa huomattavasti nykyistä kirjoitustamme. Vanhojen käsialojen sujuvahko lukutaito on kuitenkin sukututkimuksen perusedellytys ja tärkein väline. Vanhojen käsialojen opiskeluun on tarjolla suomeksi useita oppikirjoja.