hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Meßkirch
Meßkirch ("Messkirch") on kaupunki Sigmaringenin piirikunnassa Baden-Württembergin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee Bodenjärven ja Tonavan välisellä alueella Schwabenin historiallisella alueella. Kaupungin läpi virtaa Tonavan sivujoki Ablach. Meßkirch on kahden temaattisesti määritellyn lomareitin "(Ferienstraße)" varrella. Yläschwabenilaisen barokkitien teemat ovat luonto, kulttuuri ja barokki. Toinen reitti on Hohenzollernstraße. Kaupungin nähtävyyksiä ovat muun muassa "Schloß Messkirch", "Die Stadtpfarrkirche St. Martin" ja "Die Liebfrauenkirche", joihin vuosisatojen aikana vaihdelleet tyylikaudet ovat jättäneet jälkensä. Kaupungin tärkein työnantaja on Bizerba GmbH & Co. KG -konsernin tuotantolaitos. 1940- ja 50-luvuilla Meßkirch oli tuolloin tunnetun Veritas Formula 1 -tallin kotipaikka. Meßkirchin kuuluisia henkilöitä ovat muun muassa filosofi Martin Heidegger, arkkipiispa Conrad Gröber ja säveltäjä Conradin Kreutzer. Lauluduo Geschwister Hofmannin Alexandra ja Anita Hofmann asustavat Meßkirchissa.
Varhaisin maininta Meßkirchista on vuodelta 1080 Heimerad-nimisen papin yhteydessä. Kaupunkioikeudet Meßkirch sai vuonna 1261. Puolen vuosituhannen ajan 1300-luvun alusta alkaen kaupunki tunnettiin kuuluisan Herren von Zimmern -aatelissuvun asuinsijana. Suku vaikutti pikkukaupungin arkkitehtooniseen ilmeeseen sekä taide-elämään. Kolmikymmenvuotisen sodan aikana vuonna 1627 kaupungin ottivat haltuunsa Fürstenbergin ruhtinaat. Fürstenbergien suvun Meßkirchin haara sammui 1744. Ranskalaiset ja itävaltalaiset sotivat Meßkirchissa 5. toukokuuta 1800, taistelun muistona Meßkirchin nimi mainitaan Pariisin riemukaaressa. 1806 kaupungista tuli osa Badenin suurherttuakuntaa ja se oli vuoteen 1936 badenilainen hallintokaupunki "(Oberamtstadt)". Piirikuntauudistuksen jälkeen vuodesta 1973 Meßkirch on kuulunut Sigmaringenin piirikuntaan ja Tübingenin hallintopiiriin.
Musa Audu
Musa Audu (s. 18. kesäkuuta 1980) on nigerialainen 400 metrin juoksija.
Audu kilpaili Ateenan kesäolympialaisissa 2004 Nigerian 4 x 400 metrin viestijuoksujoukkueessa, joka voitti kisoissa olympiapronssia.
No Nothing
No Nothing on Emmin toinen albumi. Albumista on olemassa kaksi painosta. Ensimmäinen painos julkaistiin vain Suomessa lokakuussa 2002. Toinen painos julkaistiin niin Suomessa kuin muuallakin Euroopassa vuonna 2003. Ensimmäisellä painoksella oleva kappale "Toss Me Down" puuttuu toisesta painoksesta. Kansainvälisellä painoksella on kaksi kappaletta, joita ei ole ensimmäisellä painoksella: "Into the World" ja "World Is Crazy". Kumpikin painos on kopiosuojattu.
"Dancing thru the Stars" julkaistiin myyntisinglenä lokakuussa 2002 ennen albumin julkaisua. "Into the World" julkaistiin promo-singlenä vuonna 2003. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 38.
Kaikki kappaleet on sanoittanut Emmi. Ellei toisin mainita, kappaleet ovat säveltäneet Emmi ja Hannu Korkeamäki.
Rock Art
Rock Art on rockyhtye Magnumin vuonna 1994 julkaistu yhdestoista studioalbumi.
Kaikki kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut Tony Clarkin.
Sykloheksanoni
Sykloheksanoni kuuluu ketonien aineryhmään ja on homosyklinen yhdiste. Aineen kemiallinen kaava on CHO. Sykloheksanonista käytetään myös nimiä "ketoheksametyleeni", "pimeliketoni" ja "sykloheksyyliketoni".
Sykloheksanoni on normaaliolosuhteissa syttyvää olomuodoltaan väritöntä tai kellertävää öljymäistä nestettä, jolla on piparminttua ja asetonia muistuttava haju. Sykloheksanonin hajukynnys 0,12 ppm, leimahduspiste 44 °C (c.c.) ja itsesyttymislämpötila 420 °C. Aine sekoittuu moniin orgaanisiin liuottimiin.
Sykloheksanonia voidaan valmistaa fenolista tai sykloheksaanista. Fenolia vedyttämällä nikkelikatalyytin läsnä ollessa muodostuu sykloheksanolin ja sykloheksanonin seos ja sykloheksanoli voidaan edelleen hapettaa sykloheksanoniksi. Mikäli prosessissa katalyyttinä käytetään jalometalleja, kuten palladiumia, platinaa, ruteniumia, iridiumia tai osmiumia muodostuu vain sykloheksanonia. Vedytys vidaan tehdä joko kaasu- tai nestefaasissa. Yhdistettä on mahdollista tuottaa myös sykloheksaanin hapetuksella. Tällöin katalyyttinä toimivat kobolttiyhdisteet.
Tärkeimmät sykloheksanonin käyttökohteet ovat polymeerisynteeseissä tarvittavien yhdisteiden valmistus. Se voidaan hapettaa typpihapon avulla adipiinihapoksi ja lisäksi siitä valmistetaan nailonin valmistuksessa tarvittavaa sykloheksanonioksiimia ja edelleen kaprolaktaamia. Siitä voidaan valmistaa myös väriaineita, lääkkeitä sekä tuholais- ja rikkaruohomyrkkyjä. Liuottimena sitä käytetään hyönteismyrkyissä ja muovien, kuten polystyreenin ja hartsien sekä etyyliselluloosan liuottimena.
Lyhytaikaisessa altistumisessa sykloheksanoni ja sen höyry ärsyttävät silmiä, ihoa ja hengitysteitä sekä suuremmille pitoisuuksille se voi aiheuttaa tajunnantason laskua. Sykloheksanoni on luokiteltu Suomessa orgaanisena liuottimena työssä aineelle altistumisen yhteydessä työministeriön päätöksen 1044/91 mukaan perimälle, sikiölle tai lisääntymiselle vaaraa aiheuttavaksi aineeksi.
Juhani Järvinen
Jouko Juhani Järvinen (9. toukokuuta 1935 Tuulos – 31. toukokuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen pikaluistelija ja toistaiseksi viimeisin suomalainen yleisluistelun maailmanmestari.
Juhani Järvinen voitti pikaluistelun poikien Suomen mestaruuden 1951–1953 ja nousi kansainväliseen tietoisuuteen 18-vuotiaana Davosin EM-kisoissa 1954, joissa hän sijoittui yhteispisteissä viidenneksi. Hänen matkakohtaiset sijoituksensa olivat kahdeksas (500 metriä), seitsemäs (5 000 metriä), viides (1 500 metriä) ja seitsemäs (10 000 metriä).
Cortina d'Ampezzon olympialaisissa 1956 Järvinen sijoittui 1 500 metrillä neljänneksi Toivo Salosen viedessä pronssia 0,3 sekuntia Järvistä nopeampana. Tuo sijoitus jäi Järvisen olympiauran parhaaksi, sillä Squaw Valleyssa 1960 Järvinen oli 1 500 metrillä viides ja Innsbruckissa 1964 kahdeksas, eikä hän muilla matkoilla menestynyt yhtä hyvin.
Järvisen uran paras vuosi oli 1959. Oslon MM-kisoissa Järvinen voitti kultamitalin sijoituttuaan osamatkoilla kuudenneksi 500 metrillä (ajalla 43,4), kolmanneksi 5 000 metrillä (8.13,6), toiseksi 1 500 metrillä (2.16,2) ja seitsemänneksi 10 000 metrillä (17.19,9). Toivo Salonen varmisti Suomen kaksoisvoiton. Göteborgin EM-kisoissa Järvinen sai hopeaa Norjan Knut Johannesenin jälkeen. Matkavoiton hän sai 1 500 metrillä (2.15,5). Squaw Valleyn olympialaisten esikisoissa Järvinen luisteli 1. maaliskuuta 1 500 metrin maailmanennätyksen 2.06,3, joka pysyi voimassa lähes seitsemän vuotta, kunnes Hollannin Ard Schenk alitti sen.
Järvinen osallistui sekä MM- että EM-kisoihin kahdeksan kertaa. Olympiamitalisti Toivo Saloselle hän hävisi arvokisojen yhteispisteissä vain kerran mutta SM-kisoissa Järvinen jäi seitsemän kertaa hopealle ja viidesti hänen edellään mestarina oli Salonen. Järvinen valittiin vuoden urheilijaksi 1959.
Ratapyöräilijänä Juhani Järvinen saavutti TUL:n mestaruuden 4 000 metrin joukkuetakaa-ajossa 1957 ja pronssia tandemajossa 1958. Hän toimi TUL:n luisteluvalmentajana 1964–1968, Helsingin Työväen Luistelijain puheenjohtajana 1972–1984 ja Suomen Olympiakomitean hallituksen jäsenenä 1977–1984. Hänen leskensä Anja Järvinen on toiminut Suomen Olympiakomitean hallituksen jäsenenä ja Suomen Olympia-Akatemian puheenjohtajana. Heidän poikansa Timo Järvinen on pikaluistelun olympiaedustaja ja pikaluisteluvalmentaja.
Helge Zimdal
Helge Zimdal (1903–2001) oli ruotsalainen arkkitehti.
Zimdal valmistui Kungliga tekniska högskolanin arkkitehtuurikoulusta vuonna 1927. Vuonna 1930 hän valmistui kuninkaallisesta taidekorkeakoulusta. Hän piti arkkitehtitoimistoa yhdessä Nils Ahrbomin kanssa vuosina 1927–1951. Chalmersissa Göteborgissa Zimdal toimi arkkitehtuurin professorina vuosina 1951–1970.
Lauhahiipijä
Lauhahiipijä ("Thymelicus lineola") on Suomen pienin paksupääperhoslaji ja eräs Euroopan yleisimmistä päiväperhosista.
Punaruskea lauhahiipijä jää pienen kokonsa vuoksi helposti huomaamatta, sillä sen siipien kärkiväli on vain 25–28 mm. Siipien yläpinnat ovat ruskehtavan oranssit ja siipien ulkoreunat sekä takasiipien etureuna ovat mustanruskeat. Siipisuonet erottuvat tummina. Koiraalla on lisäksi etusiipien keskiosassa paksu mustanruskea viiru, jonka suomut erittävät naaraita houkuttavaa feromonia. Etusiipien alapinnat ovat oranssinruskeat ja takareunastaan tummemmat, takasiipien harmaanruskeat mutta takareunasta kellertävämmät. Tuntosarven kärjessä oleva koukkukärkinen paksuuntuma on alapinnaltaan musta.
Lauhahiipijän levinneisyys yltää Pohjois-Afrikasta Euroopan Venäjälle, Mongoliaan ja Siperian itäosiin. Euroopassa laji puuttuu oikeastaan vain Välimeren saarilta, Islannista, Irlannista ja Fennoskandian pohjoisosista. Se on myös levinnyt vieraslajina Yhdysvaltojen itärannikolle sekä laajalle alueelle Kanadassa. Suomessa se on erittäin yleinen Oulu–Kajaani-linjan eteläpuolella, mutta pohjoisimmat havainnot ovat Rovaniemeltä. Hiipijät lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun loppupuolelta aina elokuun lopulle tai syyskuun alkuun saakka.
Suomessa lauhahiipijä on selvästi yleisin paksupää ja yksi kaikkein runsaimpia päiväperhosia. Valtakunnallisessa päiväperhosseurannassa 2013 lauhahiipijä oli Suomen viidenneksi yleisin päiväperhoslaji. Myös muualla Euroopassa se on varsin tavallinen. Elinympäristöksi sille kelpaa miltei mikä tahansa runsaskukkainen ja -heinäinen niitty, keto tai tienvierus, mikä selittääkin lajin runsaslukuisuuden. Perhosten lento on nopeaa ja tapahtuu pyrähdyksittäin, mutta lauhahiipijä ei ole yhtä nopea lentäjä kuin useimmat muut paksupäät. Ravinnokseen aikuiset yksilöt käyttävät kukkien mettä, mutta koiraita voi tavata suurina ryhminä imemässä suoloja lätäköistä, kosteasta maanpinnasta tai eläinten jätöksistä. Lajilla on erikoinen lepoasento, jossa takasiivet ovat lähes vaakasuorassa ja etusiivet vinottain pystyssä niiden päällä.
Naaras munii munat muutamien munien riveiksi heinien lehdille. Toukka kehittyy kuoriutumisvalmiiksi jo syksyllä, mutta kuoriutuu vasta keväällä. Näin ollen muna on talvehtiva elämänvaihe, mikä on päiväperhosten keskuudessa melko poikkeuksellista. Myöhemmin toukka sitoo ravintokasvin lehtiä suojakseen ja myös koteloituu yhteen sidottujen lehtien väliin.
Lajin levittyä vahingossa timoteikuorman mukana Pohjois-Amerikkaan vuonna 1910 sillä ei ollut luontaisia vihollisia, mikä teki lauhahiipijästä paikoin merkittävän heinäkasvien tuholaisen. Euroopassa sillä tiedetään elävän ainakin 22 eri loispistiäislajia.
Toukat syövät erilaisia heinäkasveja ("Poaceae"), esim. juolavehnää ("Elymus repens") ja nurmilauhaa ("Deschampsia caespitosa").
Haisukurjenpolvi
Haisukurjenpolvi ("Geranium robertianum") on lehdoissa ja kivikoissa tavattava yksivuotinen tai useimmiten kaksivuotinen kurjenpolvi. Koko kasvi haisee epämiellyttävältä.
Haisukurjenpolvi kasvaa 15–40 cm korkeaksi. Varsi on useimmiten punertava, monihaarainen sekä karvainen. Vaaleanvihreät lehdet ovat kolmisormisia ja karvaisia. Lehden keskilehdykkä on pitkäruotinen. Kukat ovat kooltaan 12–15 mm leveitä. Kukissa on ruusunpunaiset, pyöreäkärkiset ja pitkäkyntiset terälehdet, joissa on ohuita vaaleita suonia. Verholehdet ovat pystyjä, sileitä ja otakärkisiä. Suomessa haisukurjenpolvi kukkii kesä-syyskuussa. Kasvin hedelmykset ovat verkkoharjaisia.
Nimensä kasvi on saanut epämiellyttävästä hajustaan, joka korostuu erityisesti kasvia hierottaessa.
Haisukurjenpolvi kasvaa koko Euroopassa pohjoisinta Fennoskandiaa ja Pohjois-Venäjää lukuun ottamatta. Lajia tavataan myös Pohjois-Afrikassa, Turkissa, Kaukasuksella, Lähi-idässä ja monin paikoin muualla Aasiassa. Se on levinnyt myös muun muassa Pohjois-Amerikkaan, Chileen, Uuteen-Seelantiin ja Etelä-Afrikkaan. Suomessa haisukurjenpolvea tavataan pääasiassa linjan Pori–Tampere–Lappeenranta eteläpuolella. Hajaesiintymiä on muuallakin Suomessa. Pohjoisimmat havainnot lajista ovat Keski-Pohjanmaalta ja Kainuusta.
Haisukurjenpolvi kasvaa sammaleisilla lehtokivillä, lohkareikoissa, kallionpengermillä ja rantalehdoissa.
Haisukurjenpolvea on käytetty lutikoiden ja muiden kotien syöpäläisten torjumiseen hieromalla murskattua kasvia seiniin ja huonekaluihin. Se on myös vanha rohdoskasvi, jota käytettiin erityisesti haavojen hoitoon sekä verenvuodon tyrehdyttämiseen. Kasvia hyödynnettiin sekä ulkoisesti että sisäisesti nautittuna. Aikaisemmin haisukurjenpolvea saattoi ostaa lääkkeeksi apteekeissa.
Hajuheinä
Hajuheinä ("Cinna latifolia") on monivuotinen lehdoissa tavattava kasvi. Suomessa laji on rauhoitettu ja se kuuluu Euroopan neuvoston uhanalaisten kasvien luetteloon.
Monivuotinen hajuheinä kasvaa lähes metrin korkuiseksi. Se on lyhytrönsyinen ja kalju. Lehden tupet ovat avoimia. Karheat lehdet ovat pitkäkärkisiä, kapeatyvisiä, 10–22 senttimetriä pitkiä ja 1–1,5 cm leveitä. Röyhy on 12–20 cm pitkä ja sen haarat ovat siirottavia tai nuokkuvia. Tähkylät ovat 3 mm pitkiä, yksikukkaisia ja teräväselkäisiä. Kaleet ovat tähkylän pituisia ja tasasoukkia. Ulkohelve on vihreä ja siinä on hyvin lyhyt, kaleiden peittoon jäävä vihne. Hajuheinä kukkii heinäkuussa. Nimensä kasvi on saanut siitä, että sen kuivat versot tuoksuvat kumariinilta.
Euroopassa hajuheinää kasvaa harvinaisena Norjassa, Ruotsissa, Baltian maissa ja Venäjällä, josta levinneisyysalue jatkuu katkonaisena Kaukasukselle ja Siperiaan aina Japaniin saakka. Yleisempi laji on Pohjois-Amerikassa, jossa sitä tavataan Alaskassa, Kanadassa ja Yhdysvaltain pohjois-ja keskiosissa. Suomessa hajuheinää tavataan etenkin Hämeestä, Keski-Suomesta ja Savosta, muualta maasta on vain hajanaisia havaintoja. Kasvupaikkoja tunnetaan Suomesta alle 150. Hajuheinä lienee levinnyt Suomeen myöhäisjääkaudella.
Hajuheinää tavataan useimmiten paikoissa, joissa vallitsee viileä ja tasaisen kostea pienilmasto. Tällaisia paikkoja ovat muun muassa puronvarsilehdot, louhikot ja kivikkoiset lehdot.
Hammasjuuri
Hammasjuuri ("Cardamine bulbifera", synonyymi "Dentaria bulbifera") on lehdoissa tavattava ristikukkaiskasvi. Sen korkeus on 20–80 cm, ja se kukkii touko-kesäkuun aikana. Sen juurakko on vaakasuora. Kukka on punertava, vaaleansinipunainen tai valkoinen. Hammasjuuri kasvaa kalkkipitoisessa maassa.
Hammasjuuri esiintyy alkuperäisenä Suomessa Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa ja läntisellä Uudellamaalla enimmäkseen saaristossa ja rannikolla.
Hammasjuuri on Suomessa rauhoitettu laji.
Raoul Koczalski
Armand Georg Raoul von Koczalski (3. tammikuuta 1884, Varsova – 24. marraskuuta 1948, Poznań) oli puolalainen säveltäjä ja pianisti.
Koczalski aloitti pianonsoiton lapsena. Hän piti konsertteja 7-vuotiaana ja kierteli Euroopan kaupungeissa jo 9-vuotiaana. Hän opiskeli Lvivissä Karl Mikulin johdolla.
Koczalski tuli pianistina tunnetuksi Frédéric Chopinin tulkinnoistaan. Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu mm. piano- ja orkesteriteoksia sekä oopperat "Rymond" (1902) ja "Die Sühne" (1909).
Jänönsalaatti
Jänönsalaatti ("Mycelis muralis") on 30–90 senttimetriä korkea asterikasvi, jonka teriöt ovat keltaiset.
Jänönsalaatin varsi ja lehdet ovat kaljuja. Varsi on usein punavioletinsävyinen ja sen yläosa haarautuva. Kasvin lehdet ovat ohuet, pariliuskaiset ja alhaalta sinivihreät. Osa lehdistä on pitkäruotisia, ruoti siipipalteinen, palle tyveltä korvaketta muistuttavia. Lapa on pariliuskainen, matalahampainen, ohut, alta sinivihreä, alemmat liuskat pieniä, päätöliuska suuri ja kolmionmuotoinen. Ylemmät lehdet ovat korvakkeelliset.
Mykeröstö on monihaarainen, harsu huiskilomainen latvakukinto. Teriö on keltainen. Kukat muodostavat 10–15 mm leveitä, kehtosuomujen suojaamia kukkamaisia mykeröitä. Kehto on n. 10 mm, hoikka, liereä. Kehtosuomut ovat 7–10 mm, uloimmat sisempiä paljon lyhyempiä, kehtosuomuja 2 riviä, leveän kolmiomaisia–lähes tasasoukkia, ulommat sisempiä paljon lyhyempiä. Mykerön laitakukat ovat yleensä 5 kpl keltaisia, kielimäisiä, kärjestä 5-hampaisia. Heteitä 5. Emiö on yhdislehtinen, 1-vartaloinen, 2-luottinen. Kukkii heinä–elokuussa.
Hedelmä on pähkylä on 3–4 mm, lähes musta. Pappus on hapsihaiveninen, kärjessä lyhyen varren päässä hapsihaivenia.
Maan eteläisimmässä osassa ja Ahvenanmaalla, muualla Etelä-Suomessa harvinainen, pohjoiseen tai itään mentäessä se harvinaistuu nopeasti, yksittäislöytöjä löytyy kuitenkin vielä Keski-Suomestakin. Suomessa se on esiintymisalueensa pohjoisrajoilla ja suosii mereistä, lauhankosteaa ilmastoa. Kasvaa meillä jokseenkin samalla alueella, jolla jalot lehtipuutkin menestyvät.
Jänönsalaatti on eteläboreaalisen vyöhykkeen Suomen-osion lounaisosien lehdoissa, lehtokorvissa, lähteiköissä, rehevissä kuusikoissa, purolaaksoissa, vyörysorarinteillä, avohakkuilla, puutarhoissa, tienvarsilla, jalkakäytävillä. Jänönsalaatti on viime vuosina runsastunut ja vallannut uusia kasvupaikkoja. Lajin ilmaantuminen uusiin lehtoihin on seurausta metsälaidunnuksen loppumisesta.
Nils Ahrbom
Nils Ahrbom (1905–1997) oli ruotsalainen arkkitehti.
Ahrbom piti arkkitehtitoimistoa yhdessä toisen ruotsalaisen arkkitehdin, Helge Zimdalin kanssa vuosina 1927–1951. Kungliga tekniska högskolanissa Tukholmassa hän toimi arkkitehtuurin professorina vuosina 1942–1963. Hän toimi myös linnanarkkitehtina Vadstenan linnassa.
Kaiheorvokki
Kaiheorvokki ("Viola selkirkii") on matala, vain 5–8 cm korkea tummanvihreä kasvi, jonka terälehdet ovat vaaleansiniset tai sinipunaiset. Kaiheorvokki kuuluu orvokkien sukuun. Se kukkii touko-kesäkuussa. Kaiheorvokki on varjoisten lehtojen pohjakerroksen kasvi ja se muistuttaa lähilajiaan lehto-orvokkia.
Kaiheorvokkia tavataan Suomen leveyspiireillä myös Pohjoismaissa, Venäjällä, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa.
Wojciech Kilar
Wojciech Kilar (17. heinäkuuta 1932 Lwów, Puola – 29. joulukuuta 2013 Katowice, Puola) oli puolalainen säveltäjä.
Kilar syntyi Lwówissa (nykyään Lviv Ukrainassa). Hän opiskeli Katowicessa ja sittemmin Nadia Boulangerin johdolla Pariisissa. Hänen tunnetuimpiin sävellyksiinsä kuuluu orkesteriteos "Krzesany" (1974). Lisäksi hän sävelsi useita muita orkesteriteoksia ja kamarimusiikkia.
Kilar sävelsi myös runsaasti elokuvamusiikkia. Teoksiin kuuluvat "Luvattu maa" (1974), "Kuningas ja satakieli" (1980), "Bram Stokerin Dracula" (1992), "Yö ei tunne armoa" (1994), "Naisen muotokuva" (1996), "Yhdeksäs portti" (1999) ja "Pianisti" (2002).
Kevätlinnunsilmä
Kevätlinnunsilmä ("Chrysosplenium alternifolium") on monivuotinen, kosteiden kasvupaikkojen pienikokoinen kevätkasvi.
Kevätlinnunsilmä kasvaa 10–15 cm korkeaksi. Lehdet ovat ruodillisia, muodoltaan munuaismaisia ja ehyt- tai nyhälaitaisia. Aluslehdet ovat 2–3 cm leveitä ja harvakarvaisia. Kukkien tukilehdet ovat hertta- tai tylppätyvisiä. Kukinto on päätteinen huiskilo, jonka ylälehdet ovat tavallisesti kellanvihreitä. Kukat ovat pienikokoisia ja väriltään kellanvihreitä. Kukasta puuttuu teriö. Kukan verhiö on nelilehtinen, lukuun ottamatta keskimmäistä kukkaa, jossa verhiö on viisilehtinen. Kevätlinnunsilmä kukkii Suomessa touko-kesäkuussa.
Kevätlinnunsilmää tavataan Euroopassa Ranskasta, Pohjois-Italiasta ja Pohjois-Balkanilta Isoon-Britanniaan, Fennoskandian keskiosiin ja Länsi- ja Keski-Venäjälle ulottuvalla alueella. Lajin toista alalajia tavataan myös Siperiassa ja Pohjois-Aasiassa. Suomessa kevätlinnunsilmää kasvaa paikoin yleisenä maan etelä- ja keskiosissa Jyväskylän korkeudelle saakka. Satunnaisesti lajia on tavattu Oulun korkeudelle asti.
Kevätlinnunsilmä on kosteitten paikkojen laji. Sitä kasvaa lähteikköjen ympäristössä, puron- ja ojanvarsilla, tihkuisilla jokiahteilla, kosteissa lehdoissa, lehtokorvissa ja järvenrantojen kosteikoissa. Kasvupaikat ovat viljavia, usein savipohjaisia maita. Suomessa laji on harvinaistunut purojen perkauksista, kasvupaikkojen ojituksista ja myös metsänhoidosta.
Varsinaista käyttöä kevätlinnunsilmälle ei tiedetä olevan, mutta sen avulla on entisaikaan etsitty vesisuonia.
Miina (nimi)
Miina on suomalainen ja virolainen naisen etunimi.
Miina on lyhennelmä nimestä Vilhelmiina,
joka puolestaan juontaa germaanisesta miehen nimestä Wilhelm. Wilhelm on yhdistelmä saksan "halua" ja "suojelua" tai "kypärää" merkitsevistä sanoista.
Toukokuuhun 2016 mennessä Suomessa on rekisteröity 3 776 Miina-nimen saanutta naista ja alle kymmenen miestä.
Miina (täsmennyssivu)
Miina tarkoittaa seuraavia asioita:
Lehtomatara
Lehtomatara ("Galium triflorum") on kumariinintuoksuinen lehtokasvi.
Lehtomataran rento varsi kasvaa 25–70 senttimetriä pitkäksi. Se takertuu itseensä ja muihin kasveihin. Soikeat lehdet kasvavat ruusukkeina. Kasvi kukkii heinä-elokuussa vihertävin kukin; kukkavarret kasvavat lehtiruusukkeisiin ja niissä on vain muutama kukka kussakin. Kasvi tuoksuu kumariinilta kuivuessaan.
Lehtomataraa tavataan Pohjoismaiden eteläosissa, paikoin Venäjällä ja laajasti Pohjois-Amerikassa.
Lehto-orvokki
Lehto-orvokki ("Viola mirabilis") on lehtometsissä kasvava isolehtinen orvokkilaji. Se kasvaa 15–30 senttimetriä korkeaksi ja kukkii Suomessa toukokuussa. Lehto-orvokin kevätkukkien teriöt ovat vaaleanvioletit ja kooltaan noin kaksi senttimetriä. Kesällä kasvi tekee avautumattomia umpisiittoisia kukkia, joista kehittyy siemeniä kevätkukkia useammin. Lehtiruoti on toispuoleisesti karvainen ja juurakko ruskeasuomuinen, mistä lehto-orvokin erottaa metsäorvokista.
Lehto-orvokki suosii kalkkipitoista kasvualustaa.
Jan Ekier
Jan Ekier (29. elokuuta 1913 – 15. elokuuta 2014) oli puolalainen pianisti ja säveltäjä.
Ekier syntyi Krakovassa ja aloitti lapsena esiintymisen pianoduona siskonsa Halinan kanssa. Hän osallistui vuonna 1937 Kansainväliseen Frédéric Chopin -pianokilpailuun Varsovassa ja käynnisti ensimmäisen Puolan-kiertueensa.
Ekier esiintyi pianistina useissa maissa ja maanosissa. Hänet tunnetaan muun muassa Chopinin, Szymanowskin, Prokofjevin ja J. S. Bachin tulkinnoistaan. Hän menestyi sekä solistina että orkesterin kanssa. Hän oli tuomarina useissa perättäisissä Chopin-pianokilpailuissa ja myös useissa kansainvälisissä kilpailuissa. Hän toimi pitkään musiikin opettajana ja sai vuonna 1995 Chopin-akatemian kunniatohtorinarvon.
Ekierin omat sävellykset olivat monesti puolalaisen kansanmusiikin innoittamia. Tuotantoon kuuluu runsaasti pianomusiikkia, mutta myös baletti-, laulu-, orkesteri-, kamari- ja elokuvamusiikkia. Säveltäjä oli naimisissa näyttelijä Danuta Szaflarskan kanssa.
Lehtoängelmä
Lehtoängelmä ("Thalictrum aquilegiifolium") on Keski- ja Itä-Euroopassa tavattava monivuotinen lehtokasvi. Suomessa se on luonnonvaraisena alkuperäislajina erittäin harvinainen ja on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Lehtoängelmä on lyhytjuurakkoinen ja kasvaa 50–150 cm korkeaksi. Varsi on kalju. Kasvin lehdet ovat korvakkeellisia, lehtilapa on 10–25 cm pitkä ja kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäinen. Lehdykän lapa on enintään senttimetrin levyinen, muodoltaan tavallisesti melkein pyöreä sekä pyöreä- ja isohampainen. Lehdyköitten ruodeissa on kookkaat, pitkään säilyvät korvakkeet. Lehtoängelmän violetinpunainen kukinto on tiheä kerrannaishuiskilo. Kukat ovat pieniä. Niissä on varhain varisevia, vastapuikeita kehälehtiä 4 tai 5 kappaletta. Kehälehtien väri vaihtelee sinipunaisesta vihreään. 5–8 mm pitkiä heteitä on runsaasti. Heteiden palhot ovat paljon ponsia pitempiä, nuijamaisia ja väriltään vaalean sinipunaisia. Lehtoängelmä kukkii Suomessa heinäkuussa. Hedelmä on riippuva, noin senttimetrin pituinen pähkylä. Vastapuikeissa, neliharjuisissa pähkylöissä on 5–10 mm pitkä perä, ja niiden ota sekä luottipinta ovat molemmat 0,5–1 mm pitkiä. Lehtoängelmä on myrkyllinen kasvi.
Lehtoängelmän levinneisyysalue ulottuu Keski-Euroopan vuoristoista ja Italiasta ja Balkanilta Keski-Venäjälle. Pohjois-Euroopassa sen esiintymisalue rajoittuu Etelä-Ruotsiin, Baltiaan, Karjalankannakselle ja Laatokan Karjalaan. Suomessa lehtoängelmä kasvaa levinneisyysalueensa äärirajoilla. Sitä on tavattu alkuperäisenä vain muutamasta paikasta Kiteeltä. Satunnaisena viljelykarkulaisena lehtoängelmää on tavattu eri puolilta Suomea.
Tyypillisiä kasvupaikkoja lehtoängelmälle ovat kosteat, puolivarjoiset lehdot ja lehtokorvet sekä lehtoniityt. Aikaisemmin lehtoängelmän kasvupaikkoja ovat tuhonneet pellonraivaus. Nykyään niitä uhkaavat kuusettuminen ja lehtojen umpeenkasvu.
Lehtoängelmää on jonkun verran viljelty ja käytetty myös koristekasvina.
The Return (The Hensley/Lawton Band)
The Return on The Hensley/Lawton Bandin vuonna 2001 julkaisema live-albumi.
Metsämaarianheinä
Metsämaarianheinä ("Hierochloë australis") on 20–60 cm korkea heinäkasvi, joka kukkii touko-kesäkuussa, eli aikaisemmin kuin Suomen kolme muuta maarianheinälajia. Niiden tapaan se tuoksuu kumariinilta. Metsämaarianheinä on luonteeltaan mätästävä. Sen röyhy on 3–7 cm pitkä, ja röyhyn haarat ovat karvaiset.
Metsäruusu
Metsäruusu ("Rosa majalis", syn. "R. cinnamomea") on Euraasiassa kasvava metsien punakukkainen ruusulaji. Suomessa laji on yleinen lähes koko maassa.
Metsäruusu kasvaa 20–200 cm korkeaksi. Sen varsi on kanelinruskea ja se muodostaa juurivesoja. Nuorissa varsissa ja vanhojen varsien alaosissa piikit ovat neulamaisia ja tavallisesti tiheässä. Muualla kasvissa piikit ovat käyriä ja sijaitsevat harvakseltaan. Kukkivan haaran piikit ovat pareittain nivelissä. Lehden korvakkeet ovat leveäkärkisiä. Lehti on kerrannaislehti. Pitkulaiset lehdykät ovat 1,5–4,5 cm pitkiä, tavallisesti päältä harmaakarvaisia ja harmahtavanvihreitä, alta vaaleanvihreitä ja tiheäkarvaisia. Lehdyköiden laidat ovat kapea- ja suippohampaisia, mutta tyviosa on tavallisesti hampaaton. Kukat ovat punaisia ja ovat yksittäin. Kukkaperä on 1–2 cm pitkä ja nystykarvaton. Metsäruusu kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Hedelmä on punainen, 1 cm pitkä, pallomainen tai naurismainen kiulukka.
Suomessa tavattavista ruusuista metsäruusu muistuttaa eniten karjalanruusua ("R. acicularis"). Metsäruusu risteytyy helposti kurtturuusun kanssa kantalajien kasvaessa lähekkäin. Tätä monimuotoista risteymää kutsutaan pietarinruusuksi ("R." x "majorugosa").
Metsäruusua tavataan laajalla alueella Euraasian keskiosissa Norjasta, Ruotsista ja Puolasta itään läpi Venäjän Keski-Siperiaan saakka. Euroopassa lajia tavataan lisäksi Alpeilta. Metsäruusu on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa metsäruusua tavataan koko maassa aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Muualla Suomessa laji on yleinen keskistä Suomea lukuun ottamatta. Metsäruusu on ainoa lähes koko Suomessa kasvava alkuperäinen ruusulaji.
Metsäruusu kasvaa lehdoissa, lehtokallioilla, valoisissa ja rehevissä rantametsissä ja tienvarsilla. Laji esiintyy joskus myös villiintyneenä viljelykarkulaisena ja -jääntenä.
Metsäruusua kasvatetaan toisinaan jalostettuna koristepensaana.
Olavi Vuorisalo
Olavi Paavo Vuorisalo (s. 5. huhtikuuta 1933 Kuusisto) on entinen suomalainen keskimatkojen juoksija. Hän alitti ensimmäisenä suomalaisena neljän minuutin rajan mailin juoksussa. Hän kuului 1950-luvulla kuuluisaan suomalaiseen keskimatkojen Olavi trioon Salonen, Salsola, Vuorisalo.
Vuorisalon uralla Melbournen olympialaisista rannalle jääminen oli kova pala. Olympialaiset olivat poikkeukselliseen myöhään joulukuun alussa 1956. Syksy Vuorisalolla meni aiempaan nähden alavireisesti. Lisäksi suhde sen aikaiseen SUL:n päävalmentajaan Armas Valsteeseen sisälsi molemmin puolin jännitteitä. Niinpä Valste SUL:n edustajana ei puoltanut Vuorisalon valintaa olympiajoukkueeseen.
Olympiavuosi 1956 oli Vuorisalolle pettymys, mutta seuraavasta vuodesta 1957 tuli urheilullisesti menestyksellinen useine henkilökohtaisine ennätyksineen. Turun urheilupuistossa 11. heinäkuuta 1957 suomalaiset keskimatkat juoksijat tekivät historiaa. Vuorisalo sijoittui kolmanneksi 1 500 metrin juoksussa, jossa Olavi Salsola ja Olavi Salonen juoksivat maailmanennätyksen 3.40,2 – Vuorisalon aika oli 3.40,3. Kuparivuoren urheilukentällä Naantalissa 7. elokuuta 1957 järjestetyissä kilpailuissa Vuorisalo juoksi ensimmäisenä suomalaisena ja koko maailman 16:ntena juoksijana mailin juoksun alle neljässä minuutissa eli niin sanotun haamumailin ajalla 3.59,1. Aikaisemmin maailmanennätyksen tehnyt Derek Ibbotson juoksi myös kisoissa ja voitti kilpailun Vuorisalon jäädessä toiseksi. Yleisöä oli yli 6 000, heidän joukossaan presidentti Urho Kekkonen..
Olavi Vuorisalo sijoittui Tukholman EM-kisoissa 1958 viidenneksi 1 500 metrin juoksussa. Odotukset paremmasta menestyksestä olivat silloin olemassa, koska Vuorisalo voitti oman alkueränsä kaikkeaan yrittämättä. Rooman olympiakisoissa 1960 hän jäi alkuerässään kymmenenneksi.
Olavi Vuorisalo edusti Naantalin Löylyä. Rooman vuoden 1960 olympiaedustuksen ja Tukholman vuoden 1958 EM-kisaedustuksen lisäksi Vuorisalo edusti Suomea kaikkiaan 28 maaottelussa vuosina 1953-1964. Vuorisalo voitti SM-kultaa 1 500 metrillä viidesti ja maastojuoksussa kerran. Kaikkiaan Vuorisalo alitti 4 minuuttia 1500 metrillä 16 perättäisenä kesänä 1952-1967. Vuorisalo valittiin Suomessa vuoden urheilijaksi 1957. Samana vuonna hänet valittiin voittajaksi Viikkosanomat-lehden vuosittaisessa "Suosituin suomalainen"-lukijaäänestyksessä. Uransa jälkeen Vuorisalo oli tekemisissä yleisurheilun kanssa mm. 1980-luvun puolivälissä Suomen mestaruuksia voittaneen Raision Kuulan 4x1 500 metrin viestijoukkueen taustavaikuttajana. Joukkueessa juoksivat mm. Raimo Karsikas, Lars Sörensen ja Ilpo Kuusela.
Hänet valittiin uransa jälkeen Naantalissa vuoden unikeoksi 1996. Hänen veljensä Tauno Vuorisalo voitti nuorten SM-kultaa 3 000 metrin ja miesten SM-hopeaa 4 x 1 500 metrin juoksussa.
Työuran Vuorisalo teki Naantalissa. Hän toimi Naantalin yhteiskoulun vahtimestarina vuoteen 1962 ja sen jälkeen 26 vuotta Naantalin palolaitoksen palveluksessa ja jäi eläkkeelle 55-vuotiaana vuonna 1988.
Asia (mytologia)
Asia, tai Hesiodoksen mukaan Klymene, oli kreikkalaisessa mytologiassa okeanidi, Okeanoksen ja Tethyksen tytär. Miehensä titaani Iapetoksen kanssa hänellä oli lapset Atlas, Prometheus, Epimetheus ja Menoitios.
Herodotos kertoo, että Aasian maanosa olisi saanut nimensä Asian mukaan, mutta tässä yhteydessä hän nimeää tämän Prometheuksen vaimoksi eikä tämän äidiksi.
Metsävirna
Metsävirna ("Vicia sylvatica") on 50–200 cm korkea, monivuotinen kasvi, joka kukkii heinä-elokuussa. Sen teriö on valkoinen, mutta sinisuoninen. Metsävirna on myrkyllinen.
Metsävirnaa tavataan Keski- ja Itä-Euroopassa, Britteinsaarilla ja paikoin Venäjän itäosassa.
Gotan Project
Gotan Project on ranskalainen trio, joka sekoittaa musiikissaan perinteiseen argentiinalaiseen tangoon dub-vaikutteita, elektroa ja satunnaisia ambient-sävyjä. Yhtyeen perustivat vuonna 1999 Philippe Cohen Solal, Eduardo Makaroff ja Christoph H. Müller, jotka kaikki ovat laaja-alaisia musiikin ammattilaisia.
Trio on uudistanut radikaalisti käsitystä tangosta ja sen musiikki rikkoo niin maantieteellisiä kuin myös musiikkigenrejen välisiä raja-aitoja. Gotan Project on valittu vuoden 2003 tulokkaaksi BBC:n Awards for World Music -kilpailussa. Yhtyeen ensimmäistä levyä "La Revancha Del Tango" on myyty maailmanlaajuisesti yli puolimiljoonaa kappaletta.
Mäkilehtoluste
Mäkilehtoluste ("Brachypodium pinnatum") on 40–100 cm korkea heinäkasvi. Pitkien rönsyjensä avulla se muodostaa laajoja kasvustoja, jotka kukkivat usein niukasti. Se suosii kalkkipitoista maata kasvualustanaan.
Mäkilehtolustetta tavataan alueella, joka ulottuu Espanjan pohjoisosista pitkälle Itä-Venäjälle ja Etelä-Suomesta Italiaan.
Mäkilehtolustetta käytetään myös puutarhoissa monivuotisena koristeheinänä.
Magali Amadei
Magali Amadei (s. 30. marraskuuta 1973 Nizza) on ranskalaissyntyinen malli ja näyttelijä. Hän esiintyi 1990-luvulla säännöllisesti mm. "Voguen", "ELLE:n", "Cosmopolitanin" ja "Marie Clairen" kansissa.
Amadei opiskeli balettia synnyinseudullaan Nizzassa. Hän aloitti mallinuransa nuorena ja siirtyi työnsä vuoksi New Yorkiin, Yhdysvaltoihin.
Amadei on nähty mm. elokuvissa "Häät mielessä" ("The Wedding Planner", 2001), "Taxi" (2004) ja "House of D" (2004). Hän on kärsinyt bulimiasta ja puhunut julkisuudessa syömishäiriöihin liittyvistä aiheista.
Pohjansinivalvatti
Pohjansinivalvatti ("Cicerbita alpina", synon. "Lactuca alpina") on asterikasveihin kuuluva harvinainen Pohjois-Suomen lehtokorpien kasvi.
Pohjansinivalvatti on 50–200 cm korkea kasvi, joka kukkii heinä-elokuussa. Sen varsi on haaraton ja kukat vaaleansiniset.
Pohjansinivalvattia tavataan Lapissa, Norjan vuorilla ja Alpeilla. Suomessa se esiintyy Lapissa, Pohjois-Pohjanmaan koillisosassa ja Kainuussa paikallisesti melko yleisenäkin, mutta puuttuu kuitenkin laajoilta alueilta.
Purolitukka
Purolitukka ("Cardamine amara") on lähinnä Euroopassa tavattava, ristikukkaisiin kuuluva kasvilaji.
Monivuotinen, rönsyilevä purolitukka kasvaa 20–40 cm korkeaksi. Varsi on särmikäs ja monilehtinen. Lehdet ovat parilehdykkäisiä ja väriltään puhtaanvihreitä. Lehdykät ovat soikeahkoja ja niiden reunan muoto vaihtelee isohampaisista mutkalaitaisiin. Kukan terälehdet ovat valkoiset ja pituudeltaan 7–9 mm, ponnet ovat tumman sinipunaisia. Purolitukka kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Siemenet kypsyvät 2–3 cm pitkissä, hoikissa ja litteissä liduissa.
Muista Suomessa tavattavista litukkalajeista purolitukka muistuttaa eniten luhtalitukkaa ("C. pratensis").
Purolitukkaa tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa Pohjois-Espanjasta ja Britteinsaarilta itään aina Keski-Venäjälle saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Keski-Italiaan ja Pohjois-Kreikkaan, pohjoisessa Fennoskandian keskiosiin asti. Euroopan ulkopuolella lajia kasvaa vain muutamin paikoin Länsi-Siperiassa. Suomessa purolitukkaa tavataan paikoitellen Etelä- ja Keski-Suomessa. Yksittäisiä havaintoja on Oulun korkeudelta saakka. Yleisin laji on Etelä-Suomessa Uudellamaalla, Etelä-Hämeessä, Kokemäenjoen varsilla ja Etelä-Karjalassa.
Purolitukka on kosteiden kasvupaikkojen laji. Sitä kasvaa lähdehetteiköissä, erilaisten purojen varsilla, rehevissä korvissa, rantapensaikoissa ja ojissa. Toisinaan purolitukka voi kasvaa myös veden alla upoksissa.
Ruotsissa purolitukkaa on aikaisemmin käytetty salaatin tapaan ravintona.
Pikkuvelholehti
Pikkuvelholehti eli velholehti ("Circaea alpina") on pienikokoinen, medetön ja itsepölytteinen monivuotinen ruoho.
Pikkuvelholehti kasvaa 5–20 cm korkeaksi. Varsi on ohut, hauras, veltohko ja kalju. Vastakkain olevien lehtien ruoti on litteähkö. Lehtilapa on herttamainen, nirhalaitainen, ohut, kiiltävä ja laidoilta kaarikarvainen. Kukintoranka on nystykarvainen. Kukat ovat pieniä, ja sekä verhiö että teriö ovat kaksilehtisiä. Terälehdet ovat valkoisia tai vaaleanpunertavia. Pikkuvelholehti kukkii Suomessa heinäkuussa. Siemenet kypsyvät päärynämäisissä ja kaarikarvaisissa pähkylöissä. Kasvi talvehtii rönsyjensä avulla.
Pikkuvelholehti risteytyy helposti lähisukulaisensa isovelholehden ("C. lutetiana") kanssa. Suomessa isovelholehteä ei kuitenkaan kasva.
Pikkuvelholehteä tavataan Euroopassa Britteinsaarilta ja Etelä-Ranskasta itään Uralille saakka. Eteläisimmät esiintymät ovat Keski-Italiassa, Albaniassa, Romaniassa ja Kaukasuksella. Pohjoisessa lajin levinneisyysalue ulottuu Norjan, Ruotsin ja Suomen pohjoisosiin, Baltiaan ja Pohjois-Venäjälle. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu samoilla leveysasteilla läpi Siperian Venäjän kaukoitään ja Pohjois-Japaniin asti. Pohjois-Amerikassa lajia tavataan Alaskassa, Kanadan etelä- ja keskiosissa ja Yhdysvaltain pohjoisosissa. Suomessa pikkuvelholehteä kasvaa koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Tavanomainen laji on maan etelä-, keski- ja itäosissa, muualla se on varsin satunnainen ja harvinainen laji.
Pikkuvelholehti on varjokasvi. Sen kasvupaikkoja ovat kosteat lehdot, lehtokorvet, lähteiköt ja purolaaksot.
Englanniksi kasvin nimi on "small enchanter's nightshade", lumoojan yövarjo.
Tesmayrtti
Tesmayrtti ("Adoxa moschatellina") on 5–15 senttimetriä korkea kasvi, joka kukkii touko-kesäkuussa. Sen varsi on suomuinen ja suikertava. Kukat ovat 6–8 mm halkaisijaltaan. Kukat ovat vihertävän keltaiset ja ne tuoksuvat myskiltä.
Tesmayrttiä tavataan Euroopassa ja paikoin myös Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa se on hemiboreaalisen vyöhykkeen laji, jota tavataan myös Hämeen lehtokeskuksessa.
Crédit Agricole
Crédit Agricole SA suuri ranskalainen pankki- ja finanssiryhmittymä. Yritysryhmän osake noteerataan Euronextin Pariisin pörssissä. Crédit Agricolen pääkonttori sijaitsee Montrougen kunnassa Pariisin eteläpuolella.
Taseella mitaten (1 845,18 mrd. USD) pankki luokiteltiin vuonna 2016 maailman 10. suurimmaksi julkisesti noteeratuksi pankiksi (edellisvuonna sijalla 12).
Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla Crédit Agricole oli vuonna 2016 sijalla 110 ollen samalla Ranskan 6. suurin julkisesti noteerattu yritys. Tässä vertailussa Crédit Agricolea suuremmaksi ranskalaiseksi pankiksi luokiteltiin BNP Paribas.
Yrityksen markkina-arvon Forbes kertoo olevan 29,9 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2016) ja liikevaihdon 38,18 miljardia USD. Maailmanlaajuisten rahoitusmarkkinoiden vakautta seuraavan Financial Stability Boardin loppuvuoden 2015 listalla pankki luetellaan yhtenä maailman 30 keskeisimmistä pankista (G-SIBs, maailmanlaajuisesti systemaattisesti tärkeät pankit).
Ureyn–Millerin koe
Ureyn–Millerin koe (myös "Millerin–Ureyn koe" tai vain "Millerin koe") on kuuluisa laboratoriokoe, jolla tutkittiin orgaanisten yhdisteiden syntyä kuvitelluissa varhaisen Maan olosuhteissa. Kokeen suorittivat Stanley Miller ja Harold Clayton Urey Chicagon yliopistossa vuonna 1953. Ureyn–Millerin koetta on jäljitelty useita kertoja myöhemmin erilaisilla lähtöaineilla. Nämä kokeet ovat tuottaneet samankaltaisia tuloksia. Nykyään Ureyn-Millerin kokeen tyyppisillä kokeilla pyritään monesti jäljittelemään syvänmeren vulkaanista ympäristöä, jossa on korkea lämpötila ja suuri paine.
Kokeessa käytettiin steriiliä, kahdesta lasiastiasta muodostuvaa kammiota, joka sisälsi vettä (HO), ammoniakkia (NH), metaania (CH) sekä vetyä (H). Vesi sijaitsi alemmassa astiassa ja ylemmässä astiassa oli elektrodipari, jonka avulla kaasuun aiheutettiin sähköpurkauksia ("salamaniskuja"). Vety, ammoniakki ja metaani muodostivat kaasuseoksen, jonka arveltiin (silloisen tiedon mukaan) muistuttavan varhaisen maapallon ilmakehää.
Kun koe oli kestänyt viikon, havaittiin, että 10–15 % hiilestä oli sitoutunut orgaanisiin yhdisteisiin. Erityisesti 2 % hiilestä oli muodostanut proteiinien rakennusosina toimivia aminohappoja. Kaikkiaan koe tuotti 13 elämän tarvitsemista 22 aminohaposta ja viittä erilaista amiinia. Lisäksi astiaan kertyi sokereita, lipidejä ja DNA:n ja RNA:n sisältämiä nukleotidiemäksiä. Proteiineja, DNA:ta tai RNA:ta itsessään kokeessa ei muodostunut.
Vuonna 2008 kävi ilmi, että Miller oli suorittanut vuonna 1972 myös muita alkuperäisen kaltaisia kokeita, mutta jättänyt näiden tulokset julkaisematta. Julkaisemattomuus johtuu luultavasti siitä, ettei tuolloin ollut teknisiä edellytyksiä reaktiotuotteiden analysointiin. Eräässä julkaisemattomista kokeista vesihöyryä ja muita kaasuja johdettiin suippenevan kaulan läpi elektrodille, jolloin ilmavirran nopeus kasvoi. Tämä koejärjestely vastaa alkuperäsitä koejärjestelyä mutta vulkaanisesti aktiivisissa olosuhteissa, esimerkiksi laavavirran valuessa mereen. Kokeesta talletettujen näytteiden analysointi osoitti, että Miller oli näin onnistunut tuottamaan viiden amiinin lisäksi 22 amihappoa.
Kokeen lopputulos on raseeminen seos. Seoksen raseemisuus tarkoittaa sitä, että seoksessa on yhtä paljon toistensa peilikuvia olevia L- ja D-muotoja. Elämän tarvitsemat aminohapot ovat seriiniä lukuun ottamatta L-muotoa. Monesti D-yhdisteet ovat L-yhdisteitä käyttäville eliöille käyttökelvottomia tai myrkyllisiä. Tunnetaan kuitenkin reaktioita, joissa toisen peilikuvaisomeerin pienikin ylimäärä aiheuttaa kyseisen isomeerin rikastumisen, jolloin lopputuloksena on vain toista isomeeria.
Vuoriloikko
Vuoriloikko ("Cystopteris montana") on pienikokoinen, vuoristoissa ja arktisilla alueilla tavattava saniainen.
Vuoriloikon maavarsi on pitkä ja musta. Yksittäin maavarresta nousevat lehdet kasvavat 10–40 cm korkeiksi. Lehden ruoti on 1–2 kertaa lehtilavan pituinen, väriltään vihreä tai oljenkeltainen. Lehtilapa on 7–12 cm pitkä, kolmiomainen tai leveänpuikea ja kolme kertaa parilehdykkäinen. Lehdykät ovat kolmiomaisen puikeita ja suippoja, alin lehdykkäpari on selvästi muita isompi. Pikkulehdykät ovat suippotyvisiä. Lehtien alla sijaitsevat itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä. Suomessa vuoriloikon itiöt kypsyvät heinä-elokuussa. Itiöpesäkkeiden kypsyessä niiden katesuomut varisevat pois. Vuoriloikon murskatut lehdet tuoksuvat karvasmantelilta.
Vuoriloikko muistuttaa läheisesti vaalealoikkoa ("C. sudetica"), jota ei kuitenkaan tavata Suomesta.
Nimensä mukaisesti vuoriloikkoa tavataan erityisesti vuoristoalueilla sekä myös arktisilla alueilla. Euroopassa sitä kasvaa Pyreneillä, Alpeilla, Apenniineilla, Karpaateilla, Balkanin niemimaalla, Skotlannissa, Kaukasuksen alueella ja Fennoskandian vuoristo- ja tunturialueilla Ruotsissa, Norjassa sekä Suomessa, josta levinneisyysalue jatkuu laikuttaisena Pohjois-Venäjälle ja edelleen Siperiaan. Pohjois-Amerikassa vuoriloikkoa kasvaa Alaskassa, Kalliovuorten pohjoisosissa ja mantereen koilisosassa. Lisäksi sitä esiintyy muun muassa Turkissa, Kiinassa ja Grönlannissa.
Suomessa vuoriloikkoa kasvaa ainoastaan Pohjois-Suomessa, ja sielläkin levinneisyysalue on hajanainen. Eteläisimmät havainnot ovat Kainuusta. Pohjoisempana lajin runsaimpia keskittymiä on Kuusamossa ja Kittilässä.
Vuoriloikko viihtyy kosteissa lehdoissa, ohutturpeisissa lehto- ja lettokorvissa, lähteiköissä ja tihkupinnoilla. Laji on kalkinvaatija.
James Coyne
James Elliot Coyne (17. heinäkuuta 1910 – 12. lokakuuta 2012) oli Kanadan pankin toinen kuvernööri vuosina 1955–1961.
Coyne syntyi Winnipegissä, Manitobassa. Hän valmistui Ridley Collegesta sekä Manitoban yliopistosta ja opiskeli Rhodes-stipendillä Oxfordin yliopistossa. Hän palveli toisessa maailmansodassa Kanadan kuninkaallisissa ilmavoimissa.
Coyne toimi vuosina 1944–1949 pankin kuvernööri Graham Towersin avustajana ja vuosina 1950–1954 varakuvernöörinä. Hänet nimitettiin Kanadan pankin toiseksi kuvernööriksi vuonna 1955, mutta hän erosi vuonna 1961, jolloin häntä seurasi Louis Rasminsky.
Journalisti Andrew Coyne ja näyttelijä Susan Coyne ovat James Coynen lapsia. Coyne on lisäksi juristi Deborah Coynen setä.
Alan Stubbs
AlanStubbs (s. 6. lokakuuta 1971 Kirkby, Englanti) on englantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Kesästä 2018 lähtien hän on toiminut skotlantilaisseura St. Mirrenin päävalmentajana.
Stubbs aloitti pelaajauransa Bolton Wanderersissa, josta siirtyi toukokuussa 1996 melkein 200 liigaottelun jälkeen Celticiin. Celticin riveissä tuplamestaruudenkin voittanut Stubbs siirtyi heinäkuussa 2001 takaisin Englantiin Evertoniin. Kirkbylainen vakiinnutti nopeasti paikkansa vakiokokoonpanossa. Hieman loukkaantumisistakin kärsinyt Stubbs käväisi vuonna 2005 Sunderlandissa, mutta palasi Evertoniin jo 10 ottelun jälkeen.
Ennen St. Mirreniä Stubbs on valmentanut Hiberniania ja Rotherham Unitedia.
Luettelo steppitermeistä
Tämä on luettelo steppitermeistä. Yksiääniset askeleet lasketaan "yks". Kaksiääniset askeleet lasketaan "ja-yks". Kolmiääniset askeleet lasketaan "ja-a-yks". Neliääniset askeleet lasketaan "ja-a-a-yks".
Kaksi "step" askelta peräkkäin laskien "ja-yks".
Pyyhkäisy eturaudalla lattiaan. Tehdään ulospäin (polvi ojentuu) ja sisäänpäin (polvi koukistuu). Myös nilkkanivel osallistuu liikkeeseen.
"Leap" oikealla jalalla oikealle liikkuen ("yk-") - "shuffle"("si-ja")ja "leap" ("kaks") vasemmalla jalalla oikealle etuviistoon liikkuen, samalla oikea jalka vasemman nilkan edessä koukistettuna. Liike tehdään jalat aukikierrossa eli varpaat sivuille osoittaen.
Eteneminen pyörien askelilla.
"Step heel" kaksiäänisenä laskien "ja-yks".
"Brush taaksepäin ja"step" kaksiäänisenä laskien "ja-yks". Liikettä sivusuunnassa tehtäessä nilkan liike tapahtuu sivusuuntaisena.
"Brush step" kaksiäänisenä ja nopeana tehtynä täysin rennosti nilkalla liikettä ohjaamatta. Sivulle tehdessä myös nilkan liike tehdään sivusuunnassa.
Yksiääninen kannan napautus lattiaan ilman painonvaihtoa.
Kannan napautus lattiaan päkiän ollessa lattialla.
Yksiääninen askel kannalle.
Hyppy yhdellä jalalla tullen alas päkiälle.
Painollisella jalalla tehty hypähtävä liu'utus eteenpäin, jonka päätteeksi kanta lyö lattiaan.
Hyppy kahdella jalalla yhteydestä riippuen joko päkiöillä tai koko jalalla.
Hyppy jalalta toiselle tullen alas päkiälle.
"Leap" ("ja") vasemmalla - "shuffle" ("yk-si") ja "leap" ("ja") kaksi kertaa oikealla - "point" ("kaks") vasemmalla taakse ristiin - "step" - vasemmalla - "clap" (käsien taputus).
"Hop" vasemmalla ("yks") - "shuffle step" oikealla ("ja-a-kaks") - "flap" vasemmalla - "flap" oikealla. Sama toistetaan vielä kahdesti vaihtaen aina aloittavaa jalkaa. Lopuksi "flap" vuorojaloin vasemmalla alkaen neljä kertaa.
Varpaan kärjen lyönti lattiaan.
Kannalla tehty "brush".
Kaksiääninen, "scuff" ja "brush" sisäänpäin.
Askelsarja: "Shuffle step" oikealla - "shuffle step" vasemmalla - "shuffle" ja "ball change oikealla - "shuffle step" vasemmalla.
Kaksi "brush"ia peräkkäin laskien "ja-yks". Liike lähtee nivusesta ja jalka on rento. Vain hitaasti tehdyssä shufflessa ohjataan nilkalla kuten "brush"issa.
Kolmijakoinen askelsarja: "flap" oikealla - "draw back" vasemmalla - "step" oikealla (usein taakse ristiin astuen).
"Brush tap". Kuten "flap" ilman painonvaihtoa.
Askel (painonvaihto) koko jalalle, muuten kuten "step".
Askel (painonvaihto) päkiälle. Toinen jalka nousee ilmaan. Askeleen jälkeen kanta jää ilmaan tai lasketaan äänettömästi lattiaan.
Koko jalka polkaisee lattiaa ilman painonvaihtoa.
Eturaudan näpäytys lattiaan nilkan liikkeellä. Voidaan tehdä eri suuntiin.
Varpaiden napautus lattiaan. Kanta on lattiassa ja polvi hieman koukussa.
Helpompi muoto: "step" ("yks") - "shuffle" ("kak-si") - "ball change" ("kol-me").
Vaikeampi muoto: "flap" ("yk-si") - suffle ("kak-si") - "ball change" ("kol-me").
Kauko Mäntylä
Knut Kauko Mäntylä (1918–1983) oli vanhoillislestadiolainen pappi. Mäntylä toimi Rantsilan kirkkoherrana 1950-luvulla, myöhemmin hänet valittiin Haapajärven kappalaiseksi. 1960-luvun lopulla hän siirtyi Yli-Iin kirkkoherraksi. Kauko Mäntylä oli SRK:n johtokunnan jäsenenä vuodesta 1968 alkaen ja puheenjohtajana vuosina 1977–1983. Hän toimi monissa kirkon ja yhteiskunnan luottamustehtävissä. Mäntylä oli Kirkolliskokousedustajana vuosina 1968–1971. Hänen puoluekantansa oli Suomen keskusta.
Koiranvehnä
Koiranvehnä eli koiranvehniö ("Elymus caninus") on 50–120 cm korkea mätästävä, tuulipölytteinen, monivuotinen heinäkasvi, joka kukkii kesä-heinäkuussa. Se on yleensä vihreä, mutta voi olla myös punavioletti tai sinivihreä.
Koiranvehnää kasvaa lähes koko Euroopassa.
Koiranvehnällä on kolme variaatiota: lehtokoiranvehnä ("Elymus caninus var. caninus"), pahtakoiranvehnä ("Elymus caninus var. behmii") ja tenonkoiranvehnä ("Elymus caninus var. macrourus"). Koiranvehnä voi risteytyä joskus lapinvehnän ("Elymus mutabilis") ja siperianvehnän ("Elymus fibrosus") kanssa Pohjois-Suomessa.
Lehtomaitikka
Lehtomaitikka ("Melampyrum nemorosum") on tuoreissa metsissä ja lehdoissa kasvava yksivuotinen maitikkalaji. Se kasvaa 20–40 senttimetriä korkeaksi ja kukkii Suomessa kesä–heinäkuussa. Lehtomaitikan kukan 15–20 millimetriä pitkä teriö on kullankeltainen ja käyrätorvinen. Kukkien tukilehdet ovat väriltään violetit, harvoin kellanvalkoiset.
Lehtomaitikkaa tavataan Keski- ja Itä-Euroopassa sekä paikoin Ruotsissa ja Etelä-Suomessa.
Myyränporras
Myyränporras eli taigamyyränporras ("Diplazium sibiricum", syn. "Athyrium crenatum") on lehtometsissä viihtyvä saniainen. Suomessa myyränporras on uhanalainen ja luonnonsuojelulailla rauhoitettu.
Myyränporras kasvattaa pitkän, suikertelevan ja haarovan maavarren, josta nousee yksittäin kasvavia, 20–70 cm korkeita lehtiä. Lehden ruoti on lehtilavan pituinen ja tyvestä tummasuomuinen. Lehtilapa on 15–30 cm pitkä, leveän kolmiomainen ja kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäinen. Pikkulehdykät ovat tylppiä ja liuskaisia, liuskat ovat hammaslaitaisia. Pikkulehdyköiden suonet ovat alta karvaisia. Lehden alla olevat itiöpesäkeryhmät ovat soikeita, ja niiden katesuomu on vähäinen tai puuttuu kokonaan. Suomessa myyränportaan itiöt kypsyvät heinä–elokuussa.
Myyränportaan päälevinneisyysalue kattaa suurimman osan Pohjois-Venäjän havumetsävyöhykettä Siperiaan saakka. Venäjän ulkopuolella lajia tavataan Pohjois-Japanissa, muutamin paikoin Kiinassa, sekä Euroopan puolella Suomessa ja yksittäisiä esiintymiä Ruotsissa ja Norjassa. Suomen esiintymät keskittyvät Itä-Suomeen Etelä-Savosta Inarin Lappiin. Läntisimmät esiintymät ovat Pirkanmaalla ja Hämeessä.
Myyränporrasta tavataan lehtokorvissa, rehevissä puronvarsissa ja kallionaluslehdoissa. Suomessa laji on kärsinyt erityisesti rakentamisesta, purojen perkaamisesta sekä metsänhoidosta.