hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Daan Jippes
Daniel Jan "Daan" Jippes (s. 14. lokakuuta 1945 Amsterdam, Alankomaat) on yksi 2000-luvun alun suosituimpia Aku Ankka -piirtäjiä ja yksi Carl Barksin uskollisimpia seuraajia. Jippes piirsi underground-sarjakuvia ennen Disney-hahmojen pariin siirtymistään. Jippesin tyyli pohjaa ankkataiteilija Carl Barksin luomaan piirrostyyliin. Hänestä on myös käytetty nimitystä ”Disney-sarjakuvien Michelangelo”. Disney-uransa alkuaikoina hän teki yhteistyötä Freddy Miltonin kanssa.
Daan Jippes on piirtänyt uusiksi kaikki sarjakuvat, joihin Barks teki käsikirjoituksen 1960- ja 1970-luvulla, mutta joita Barks ei piirtänyt itse. Alun perin piirtäjinä toimivat Tony Strobl ja Kay Wright. Niitä on julkaistu englanniksi pääasiassa Uncle Scrooge-lehdessä sekä myös muutamassa muussa Gemstone-kustantamon lehdessä.
Kesällä 2008 Gemstone aloitti albumisarjan, jossa oli tarkoitus julkaista kaikki Jippesin tähän mennessä piirtämät sarjat. Sarjaa ehti kuitenkin ilmestyä vain yksi numero ennen kuin Gemstone luopui Disney-lehtien julkaisemisesta.
Suomeksi on julkaistu vuonna 2002 kirja nimellä "Ankantekijät 1: Ihmissusia ja sudenpentuja", joka sisältää edellä mainittuja Barks-Jippes-sarjoja. Syyskuussa 2008 ilmestyi "", joka sisältää Jippesin ja Miltonin yhteisiä sarjoja. "Carl Barksin kootuissa" on julkaistu kaikki Barksin käsikirjoituksiin perustuvat Jippesin piirtämät tarinat.
YUP
YUP (Yhdistyneet Urbaanit Puoskarit, alun perin Y.U.P., Young Urban Perverts) on suomalainen Savonlinnassa vuonna 1987 perustettu rockmusiikkia soittava yhtye. Yhtyeen jäseniä kutsutaan joskus "Puoskareiksi". YUP ilmoitti kotisivuillaan vuoden 2009 alussa jäävänsä määrittelemättömän pituiselle tauolle. Yhtyeen musiikissa ominaisia piirteitä ovat muun muassa laulaja Jarkko Martikaisen omaleimainen ääni, sanoitukset ja soitannan muuttuminen nopeasti esimerkiksi hardcoresta kansanlaulutasolle.
Yhtye sai alkunsa Savonlinnan Taidelukion opiskelijoista vuonna 1987 ja soitti alkuvuosinaan edistykselliseksi hardcore punkiksi luokiteltavaa musiikkia englanninkielisillä sanoituksilla. Alun perin yhtyeeseen kuuluivat Jarkko Martikainen (kitara, laulu), Valtteri Tynkkynen (bassokitara) ja Jussi Hyyrynen (rummut). Yhtye on tullut tunnetuksi paitsi omaperäisen musiikkinsa, myös sanoitustensa osalta. Kappaleiden sanoituksista vastaava Jarkko Martikainen onkin nostettu samaan vertaisryhmään muiden suurten suomalaisten rock-sanoittajien kanssa. Sävellystyöstä vastaa Martikaisen lisäksi pääasiassa Tynkkynen, mutta myös Tiainen ja Hyyrynen ovat säveltäneet joitain kappaleita.
Vuonna 1990 julkaistun "Turpasauna"-ep:n myötä kieli muuttui suomeksi ja musiikillinen ilmaisu mutkistui. Musiikki oli jazzcore-tyylistä ja Dead Kennedys -vaikutteista. Piakkoin yhtyeeseen liittyi myös neljäs jäsen, kosketinsoittaja Tommi Kärkkäinen, sillä "Puoskareiden" moninaisten ideoitten toteuttamiseen vaadittiin useampia soittajia. Vuonna 1992 julkaistulla singlellä "Daavidin Fuzz"/"Paratiisin Sahakielet" oli yhtyeen miehitys jälleen muuttunut: Jussi Hyyrynen oli siirtynyt soittamaan kitaraa, ja uudeksi rumpaliksi oli pestattu Janne Mannonen. YUP:n nykymuoto on peräisin vuodelta 1994, jolloin kosketinsoittajaksi vaihtui levyn "Toppatakkeja ja Toledon terästä" jälkeen Petri Tiainen Tommi Kärkkäisen ryhdyttyä klassisen musiikin säveltäjäksi.
Yhtye julkaisi 25.11.2004 nuottikirjan ja DVD:n tuotoksistaan.
Loppuvuodesta 2007 yhtye aloitti uuden albuminsa äänitykset. "Vapauden kaupungit" -albumi julkaistiin 21. toukokuuta 2008. Siitä julkaistiin myös minilevy "Maailmannäyttely". Se sisältää kaksi uutta kappaletta sekä musiikkivideon.
Yhtye ilmoitti kotisivuillaan 2.1.2009 jäävänsä määrittelemättömän pituiselle tauolle. Yhtyeen jäsenet aikovat keskittyä muun muassa muihin musiikkiprojekteihinsa.
Like julkaisi helmikuussa 2017 Hippo Taatilan kirjoittaman historiikin "YUP: Helppoa muisteltavaa".
Jarkko Martikainen
Jarkko Ilari Martikainen (s. 24. lokakuuta 1970 Greifswald, Itä-Saksa) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten YUP-yhtyeen laulajana ja sanoittajana. Martikainen on työskennellyt myös kolumnistina, tuottajana ja dokumentaristina sekä julkaissut kaksi kirjaa. Martikainen on syntynyt Itä-Saksan Greifswaldissa, jossa hänen vanhempansa opiskelivat lääkäreiksi. Perhe muutti takaisin Suomeen Martikaisen ollessa kolmivuotias. Koulutukseltaan hän on medianomi.
YUP:n lisäksi Martikainen on musisoinut muun muassa Lataamon Laulajissa, Keinuvassa Lahnassa, Eternal Fleshissa sekä Euthanasiassa. Hänen neljäs sooloalbuminsa "Toivo" julkaistiin 14. lokakuuta 2009. Albumin ensimmäinen single "Polte päästä paratiisiin" meni julkaisuviikollaan virallisen singlelistan sijalle 1.
Martikainen on myös kuvittanut muun muassa YUP:n levyn "Toppatakkeja ja Toledon terästä" ja soololevynsä "Mierolainen" kannet, kirjansa "Pitkät piikit ja muita kertomuksia" sekä Heikki Salon kirjan "Kahlekuningaslaji". Martikainen on sanoittanut Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus -yhtyeen kappaleita sekä tuottanut sen albumeja.
Martikainen näyttelee Ossia elokuvassa "Toinen jalka haudasta" (2009). Vuonna 2011 hän oli yksi Yle Teeman esittämän "Suojele minua!" -ohjelmasarjan juontajista. Hänellä on ollut myös oma radio-ohjelma Yle Puhe -kanavalla.
Polarisaatio
Polarisaatio on poikittaiseen aaltoliikkeeseen liittyvä käsite, jolla tarkoitetaan aaltoliikkeen värähtelyjen amplitudin suuntariippuvuutta aallon etenemissuuntaan nähden kohtisuorassa tasossa. Poikittaiset mekaanisetkin aallot voivat olla polarisoituneita, mutta tavallisimmin polarisaatiosta puhutaan valon tai muun sähkömagneettisen säteilyn yhteydessä.
Sähkömagneettisen säteilyn sähkö- (ja magneettikenttä) värähtelevät säteilyn etenemissuuntaan nähden kohtisuorassa tasossa. Polarisaatio kertoo, miten sähkökenttävektorin suunta käyttäytyy tässä tasossa. Polarisaation erikoistapauksia ovat mm. polarisoitumattomuus, "lineaarinen-" ja "ympyräpolarisaatio".
Tavanomaisen valolähteen, kuten lampun ja kynttilän, lähettämässä valossa sähkö- ja magneettikenttä värähtelevät satunnaisesti kaikkiin suuntiin eli valo on polarisoitumatonta. Sinitaivaan valo on heikosti polarisoitunutta. Nestekidenäytöissä on polarisoiva kalvo, jonka takia niiden lähettämä valo on voimakkaasti polarisoitunutta. Jotkut ihmiset pystyvät havaitsemaan polarisaation paljain silmin Haidingerin lyhteen avulla.
Jos sähkökenttä värähtelee vain yhteen suuntaan, valon sanotaan olevan täysin polarisoitunutta. Tavallisesti polarisoidusta valosta puhuttaessa tarkoitetaan tasopolarisoitua (lineaarista) valoa.
Polarisaatiota voi aiheuttaa aallon heijastuminen eristeestä kuten lasista tai vedestä tai aallon kulkeminen erittäin ohuen raon läpi. Valo polarisoituu myös kulkiessaan tietyistä aineista koostuvien kiteiden läpi, ja tällaisista aineista voidaankin valmistaa polarisaattori. Radioaaltoja voidaan polarisoida eri tavoin lähetysantennien avulla.
Metallipinnasta heijastunut valo polarisoituu erittäin heikosti.
Jos polarisoitumaton valo kokonaisheijastuu kahden optisesti läpinäkyvän väliaineen rajapinnasta, se on edelleenkin polarisoitumatonta. Valo polarisoituu silloin, kun se tulee vinosti väliaineiden rajapintaan, jossa se heijastuu ja mahdollisesti taittuu. Tällöin sekä heijastunut- että taittunut valo ovat osittain polarisoituneet. 
Jos säteily tulee rajapinnalle sellaisessa kulmassa formula_9, että heijastunut säteily ja taittunut säteily muodostavat suoran kulman, heijastunut säteily polarisoituu törmäyspinnan suunnassa. Kulma formula_9 on nimeltään Brewsterin kulma. Se voidaan laskea yhtälöstä
formula_11
missä formula_12 ja formula_13 ovat aineiden taitekertoimet. Läpinäkyvän aineen taitekerroin voidaan määrittää mittaamalla sen Brewsterin kulma kun valo tulee siihen esimerkiksi ilmasta.
Polarisaatiota käytetään hyväksi myös tietokoneiden, laskimien ja matkapuhelimien nestekidenäytöissä. Auton takalasin jännitykset saadaan näkyviin polarisoivilla aurinkolaseilla. Mehiläiset puolestaan käyttävät sinitaivaan polarisoitumista hyväkseen suunnistaessa. Satelliittilautasten polttopisteessä on osa joka vastaanottaa satelliitin lähetystä joko pysty- tai vaakapolarisaatiolla, jotta satelliitti pystyy lähettämään kaksi eri lähetystä täsmälleen samalla mikroaaltojen aallonpituudella.
Richard Axel
Richard Axel (s. 2. heinäkuuta 1946, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen hermotutkija. Hän sai lääketieteen Nobel-palkinnon vuonna 2004 yhdessä Linda B. Buckin kanssa. He saivat sen uraauurtavista hajuaistia koskevista tutkimuksistaan.
Linda B. Buck
Linda B. Buck (s. 29. tammikuuta 1947 Seattle, Washington) on yhdysvaltalainen fysiologian ja biofysiologian tutkija, jolle myönnettiin yhdessä Richard Axeln kanssa vuonna 2004 Nobelin lääketieteen palkinto uraauurtavista hajuaistia koskevista tutkimuksista.
Reichswehr
Reichswehr (kirjaimellisesti "Valtakunnanpuolustus") oli Saksan asevoimien nimi vuodesta 1921 vuoteen 1935, jolloin kansallissosialistinen hallitus nimesi sen uudelleen Wehrmachtiksi ("Puolustusvoima"). Rauhansopimus rajoitti armeijan koon 100 000 mieheen, mikä oli huomattava lasku vuodesta 1913, jolloin se koostui 780 000 miehestä. Tämä vaikutti miehistön laatuun positiivisesti: vain parhailla miehillä oli mahdollisuus jäädä armeijaan. Yhteensä noin 400 000 miestä palveli "Reichsheerissä" sen olemassa olon aikana.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Saksan keisarikunnan joukot hajaantuivat ja niiden miehistö palasi kotiin yksin tai pienissä ryhmissä. Monet liittyivät vapaaehtoisista koottuihin puolisotilaallisiin vapaajoukkoihin, joiden tehtävänä oli turvata yhteiskuntarauhaa vallankumouksellisessa Saksassa sekä turvata valtakunnan raja-alueita 1918-1923.
Nuoreen Weimarin tasavaltaan perustettiin 6. maaliskuuta 1919 "Vorläufige Reichswehr" (”väliaikainen valtakunnanpuolustus”), joka koostui "Vorläufige Reichsheerista" (”väliaikainen valtakunnanarmeija”) ja "Vorläufige Reichsmarinesta" (”väliaikainen valtakunnanlaivasto”). Saksalla ei saanut olla ilmavoimia Versailles’n rauhan rajoitusten mukaisesti. Maavoimiin kuului aluksi 43 prikaatia.
30. syyskuuta armeija uudelleenjärjesteltiin "Übergangsheeriksi" (”väliaikainen armeija”). Joukkojen määrä laskettiin 20 prikaatiin. Maavoimissa palveli noin 400 000 miestä, mikä väheni edelleen toukokuuhun 1920 mennessä puoleen. Samalla organisaatio muutettiin käsittämään seitsemän jalkaväki ja kolme ratsuväkidivisioonaa. Prikaatit korvattiin rykmenteillä 1. lokakuuta ja miesmäärä laski rauhansopimuksen mukaiseen 100 000:een. Tämä vaihe kesti 1. tammikuuta 1921 asti, jolloin Reichswehr perustettiin virallisesti.
Berliinissä sijainnut yleisesikunta 1 johti neljää jalkaväkidivisioonaa ja kahta ratsuväkidivisioonaa. Kasseliin sijoitettu yleisesikunta 2 johti kolmea jalkaväkidivisioonaa ja ratsuväkidivisioonaa.
Vuosina 1933 ja 1934, Hitlerin tultua valtakunnankansleriksi Reichswehr aloitti salaisen laajennusohjelman, josta tuli julkinen Wehrmachtin perustamisen myötä 1935.
Jürgen Habermas
Jürgen Habermas (s. 18. kesäkuuta 1929 Düsseldorf) on Frankfurtin koulukuntaan lukeutuva saksalainen filosofi ja yhteiskuntateoreetikko, joka tunnetaan erityisesti kommunikatiivisen rationalismin ja julkisuuden () teorioiden kehittäjänä. Habermas edustaa kriittistä teoriaa ja pragmatismia.
Habermas itse näkee jatkavansa Kantin ja valistusajan sekä demokraattisen sosialismin perinteessä painotuksellaan, jonka mukaan ihmiskunta kykenee saavuttamaan järjenkäytön avulla inhimillisemmän ja tasa-arvoisemman maailman.
Habermas pitää tärkeimpänä saavutuksenaan kommunikatiivisen järjen tai kommunikatiivisen rationalismin käsitteen ja teorian kehittämistä, joka eroaa perinteisestä rationalismista sijoittamalla järjen henkilöidenvälisen viestinnän rakenteisiin eikä niinkään tietoisiin henkilöihin tai todellisuuteen. Hänen pääteoksenaan on pidetty vuonna 1981 julkaistua "Kommunikatiivisen toiminnan teoriaa" ("Theorie des kommunikativen Handelns").
Monet suhtautuvat Habermasin ajatuksiin kriittisesti, etenkin postmodernistit, poststrukturalistit ja feministit.
Reichsführer-SS
Reichsführer-SS () oli natsi-Saksan SS-joukkojen ylipäällikön arvo vuosina 1925–1945. Varsinaiseksi SS:n sotilasarvoksi se otettiin vuonna 1934 pitkien puukkojen yön jälkeen, jolloin siitä tuli Saksan armeijan sotamarsalkan arvoa vastaava.
Reichsführer SS:n mukaan nimettiin myös 16. SS-panssarikrenatööridivisioona "Reichsführer SS".
Kimola
Kimola on noin 200 asukkaan kylä Kouvolassa Pyhäjärven rannalla. Kylä on tunnettu erityisesti Kimolan kanavasta, jonka itäpäässä se sijaitsee. Kesäisin kylä täyttyy kesäasukkaista. Kimola kuului Jaalan kuntaan vuoteen 2008 saakka, jolloin se liitettiin kuntaliitoksen myötä osaksi nykyistä Kouvolaa.
Gregor Strasser
Gregor Strasser (31. toukokuuta 1892 Geisenfeld – 30. kesäkuuta 1934) oli ensimmäisiä Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen johtajia. Strasser murhattiin puoluejohtaja Adolf Hitlerin määräyksestä pitkien puukkojen yönä kesällä 1934.
Gregor Strasser syntyi baijerilaiseen katoliseen perheeseen ja sai farmaseutin koulutuksen. Ensimmäisessä maailmansodassa hän palveli upseerina ja sai ansioistaan rautaristin. Sodan jälkeen hän liittyi Freikorpsiin ja myöhemmin kansallissosialistiseen puolueeseen, jossa hänestä tuli eräs SA:n tärkeimpiä jäseniä.
Strasser otti osaa oluttupavallankaappaukseen 8.–9. marraskuuta 1923 ja joutui vankilaan. Toukokuussa 1924 hänet vapautettiin puolen vuoden vankilassaolon jälkeen, koska hän tuli valituksi valtiopäivien jäseneksi. Hitlerin ollessa vangittuna hän toimi lyhyen aikaa puolueen johtajana. Strasseria pidetään Heinrich Himmlerin ”löytäjänä” ja suosittelijana.
Vuonna 1925 hänestä tuli Pohjois-Saksan puoluejohtaja ja yhdessä veljensä Otto Strasserin kanssa hän alkoi kontrolloida kansallissosialistista "Arbeiter Zeitung" -lehteä.
Strasser oli vakaumuksellinen sosialisti kuten SA:n johtaja Ernst Röhm. Hänen mielestään Saksan vauraus piti jakaa uudelleen ja niinpä hän vastusti Hitlerin tukea merkittäville teollisuusjohtajille kuten Emil Kirdorfille. Hänen puheensa aiheuttivat sen, että Kirdorf ja muut johtajat hylkäsivät puolueen joksikin aikaa aiheuttaen ongelmia Strasserin suhteessa Hitleriin ja muihin puoluejohtajiin.
Joulukuussa 1932 Paul von Hindenburg kutsui Kurt von Schleicherin valtakunnankansleriksi ja Strasserin tämän varamieheksi. Schleicher toivoi, että Strasserin kautta hän voisi kontrolloida koko kansallissosialistisen puolueen vasemmistosiipeä. Hitler ja Hermann Göring kyseenalaistivat nimityksen väittämällä, että se oli yritys hajottaa puolue kahtia. Tämän jälkeen korkein natsijohto kokoontumisessaan päätti kieltäytyä tunnustamasta Strasserin asemaa. Puolueen yhtenäisyyden vuoksi Strasser erosi kaikista puolueviroistaan ja siirtyi työskentelemään suureen kemikaalitehtaaseen.
30. kesäkuuta 1934 pitkien puukkojen yönä Strasser pidätettiin ollessaan kotonaan lounaalla Hitlerille uskollisten puoluelaisten kanssa. Hänet vietiin vankilaan, jossa hänet myöhemmin ammuttiin.
Kliivia
Kliivia (myös isopunasarja, "Clivia miniata") on narsissikasvien heimoon ("Amaryllidaceae") kuuluva kasvi, joka tuotiin Eurooppaan Etelä-Afrikasta 1800-luvulla. Kasvi on saanut nimensä lady Charlotte Cliven mukaan, joka kasvatti sitä ensimmäisenä Englannissa.
Lajista on jalostettu useita huonekasveina kasvatettavia lajikkeita. Yleisimpiä ovat oranssikukkaiset lajikkeet, mutta kliivioita on myös puna- ja keltakukkaisia ja kaksivärisiä.
Kliivialla on paksut juuret, joiden yläosa muistuttaa jonkin verran sipulia. Kapeat, noin puolen metrin mittaiset tummanvihreät lehdet lähtevät suoraan juurakosta. Eri kantaa olevien kasvien lehdet eroavat toisistaan: toisella lehdet ovat kapeat, pitkät ja teräväkärkiset, toisen lehdet ovat lyhyemmät, leveämmät ja pyöreäkärkiset. Lehdet kasvavat viuhkamaisesti kahteen vastakkaiseen suuntaan. Kukkavarsi nousee keväällä lehtien välistä. Noin viiden sentin läpimittaiset kukat muodostavat kukkavarren latvaan pallomaisen kukinnon, jossa voi olla useita kymmeniä kukkia. Vanhassa yksilössä kukkavarsia voi nousta useita, jolloin kukinta voi kestää jopa kaksi kuukautta.
Kliivian lehtien ja kukkavarsien maitiaisneste sekä juuret ovat myrkyllisiä. Kliivian lisäksi huonekasveina kasvatetaan myös sen sukulaislajeja pikkupunasarjaa ("Clivia nobilis"), "Clivia gardeniita" ja "Clivia caulescensia".
Kliiviaa on kaunis viherkasvi varjoisassakin paikassa. Kukinta vaatii kuitenkin kohtalaisesti valoa ja talvisen lepokauden varsin viileässä, noin 12–15 °C:n lämpötilassa. Talvilevon aikana kasvia kastellaan niukasti.
Multa vaihdetaan keväällä kukinnan jälkeen. Nuoret yksilöt tarvitsevat uuden mullan vuosittain, vanhat viihtyvät samassa mullassa kaksi tai kolmekin vuotta. Kesällä kasvia kastellaan varsin runsaasti, mutta niin että mullan pinta saa kastelujen välillä kuivahtaa. Juuret kärsivät liiasta märkyydestä. Keskikesällä kasvin voi sijoittaa myös varjoisaan paikkaan ulos. Kasvukauden aikana kasvia lannoitetaan parin viikon välein.
Kliivia kasvattaa vanhetessaan sivuversoja, jotka vähitellen täyttävät ruukun. Kasvia voi lisätä jakamalla mullanvaihdon yhteydessä. Kullakin istutettavalla osalla pitää olla omat juuret ja vähintään neljä lehteä.
Aisti
Aisti on eliön keino havainnoida ympäristöään erilaisten ärsykkeiden avulla. Kuhunkin aistiin liittyy sille ominainen aistinelin.
Ihmisen viisi perusaistia ovat makuaisti, hajuaisti, näköaisti, kuuloaisti, sekä tuntoaisti.
Ihmisen aistien kokonaismäärä voidaan määritellä eri tavoin. Esimerkiksi tuntoaistin alueella on erittäin monta erilaista vastaanotinta eli reseptoria, jolloin vaikkapa kutituksen aistiminen sisältää vaikeita määrittelykysymyksiä. Näiden lisäksi on perinteisen määritelmän ulkopuolelle jääviä aisteja ovat lämpötila-aisti, kipuaisti, tasapainoaisti ja sisätuntemusaisti. Määritelmä vaihtelee, mutta yhden tavan mukaan tuntoaisti voidaan jakaa kosketus-, värinä- lämpö- kylmä- kipu- asento- ja paineaistiin. Näin ollen se sisällyttäisi myös lämpötila-aistin ja kipuaistin. Määritelmät kuitenkin vaihtelevat. Esimerkiksi. nälkä yms. on sisätuntemus. Näitä aisteja ilmenee myös pinnallisilla limakalvoilla. Ihon aistien reseptoreita ovat vapaat hermopäätteet ja pääte-elimet, jotka esimerkiksi reagoivat erikseen paineeseen ja värinään. Normaalisti kehittyvän lapsen aistit integroituvat toimimaan hyvin yhdessä ja ihmisen havainto itsestään ja ympäristöstään koostuu monien aistien antamaan kokonaiskuvaan (ns. "sensorinen integraatio").
"Kuudennesta aistista" puhuttaessa tarkoitetaan vaistoa tai muuta paranormaaliksi luokiteltavaa aistimistoimintaa, kuten kykyä tietää asioita ennakolta. Tällaisia aisteja ei ole tieteellisesti pystytty todentamaan.
Ihmisen kykyä aistia muuta sähkömagneettista säteilyä kuin valoa ja lämpösäteilyä on myös tutkittu, mutta todisteita tällaisesta sähköyliherkkyydestä ei ole saatu. Maailman terveysjärjestö WHO:n mukaan sähköyliherkkien oireet ovat varmasti todellisia, mutta niiden yhteyttä sähkömagneettiseen säteilyyn ei ole voitu osoittaa.
Eläinkunnassa muilla eläimillä esiintyy aisteja, joita ihmisellä ei ole. Esimerkiksi hait paikantavat saaliitaan niiden elintoiminnoillaan lähettämien heikkojen sähköimpulssien perusteella. Myös nokkaeläimillä on sähköaisti. Linnuilla on todettu olevan magneettiaisti, jonka avulla ne suunnistavat maan magneetti­kentässä. Lepakot taas käyttävät lähettämiensä äänien kaikumiseen perustuvaa kaikuluotausta ympäristön esineiden havainnointiin ja saaliiden löytämiseen. Kaloilla on kylkiviiva-aisti, jolla aistitaan ympäristön värähtelyjä, petokalat käyttävät aistia saalistukseen ja saaliskalat suojautumiseen petokaloilta. Joillakin käärmeillä, esimerkiksi kalkkarokäärmeillä on infrapuna-aisti.
Monilla eläimillä aistit ovat tarkempia kuin ihmisellä tai ne toimivat eri osassa valon tai äänen spektriä kuin ihmisen aistit. Koiria käytetään monissa tehtävissä niiden erinomaisen hajuaistin takia.
Avaruuslentokone
Avaruuslentokone on kiitotieltä lähtevä ja lentokoneen tavoin ilmakehän alaosien läpi kulkeva avaruusalus. Avaruussukkulat olivat ainoa operatiivisessa käytössä ollut miehitetty avaruuslentokone. Ne tosin laukaistiin pystysuoraan kahdella apuraketilla ja sukkulan kolmella omalla rakettimoottorilla, joten niitä ei tavallisesti kuitenkaan lasketa avaruuslentokoneiksi. Sukkulat palaavat Maahan liitämällä ilmakehän läpi ja laskeutuvat kiitotielle. X-37 on yhdysvaltalainen Yhdysvaltain ilmavoimien käyttämä miehittämätön kantoraketilla pystysuoraan laukaistava avaruuslentokone, kokoluokaltaan pienoisavaruussukkula.
Grand Theft Auto: Vice City
Grand Theft Auto: Vice City on Rockstar Gamesin kehittämä ja julkaisema "Grand Theft Auto" -pelisarjan videopeli. Pelin tavoitteena on kerätä rahaa ja omaisuutta suorittamalla erilaisia tehtäviä ja rikoksia. Peli on herättänyt huomiota väkivaltaisuudellaan ja monilla Rockstar Gamesia vastaan nostetuilla syytteillä ja oikeudenkäynneillä. Pelin PEGI-ikäraja on 18+. Peli julkaistiin joulukuussa 2012 myös iOS- ja Android-laitteille. Vuonna 2006 julkaistu "" sijoittuu samaan kaupunkiin, joskin kaksi vuotta ennen "Vice City"n tapahtumia eli vuoteen 1984.
Pelaaja voi auton lisäksi nyt myös lentää helikopterilla, vesilentokoneella, ajaa moottoripyörällä ja ohjata erilaisia veneitä. Pelihahmo ei kuitenkaan osaa uida ja hukkuu siksi heti joutuessaan veteen.
Tavallisten juonitehtävien lisäksi pelaaja voi ansaita rahaa tekemällä esimerkiksi sairaankuljetus-, poliisi- ja palomiestehtäviä. Pelaaja voi ansaita rahaa myös taksikuskina tai pizzalähettinä. Sen lisäksi pelaaja voi suorittaa erikoistehtäviä, kuten ”rampageja”, joissa täytyy tappaa jengiläisiä tarpeeksi ennen ajan loppumista. Kun pelaaja saa ostettua erilaisia yhtiöitä, hän saa sieltä joko juonitehtäviä tai vapaaehtoistöitä. Pelin idea on kerätä omaisuutta saarelta ja nousta alamailmaan johtoon. Pelistä löytyy myös useita easter eggejä eli pääsiäismunia.
Peli sijoittuu vuoteen 1986 fiktiiviseen Vice Cityn kaupunkiin, johon on otettu vaikutteita Miamista. vapautuu vankilasta 15 vuoden tuomion jälkeen. Hänen pomonsa, lähettää hänet Vice Cityyn hoitamaan tärkeää huumekauppaa, joka kuitenkin epäonnistuu kolmen aseistetautuneen miehen hyökkätessä Tommyn ja muiden kimppuun. Tommy selviää ammuskelusta hengissä ja pakenee paikalta lakimiehensä kanssa. Myöhemmin Sonny alkaa vaatia rahojaan ja huumeitaan takaisin, ja tästä alkaa itse peli. Tommyn pitää hankkia menettämänsä huumeet ja rahat takaisin Sonnylle, mikäli haluaa pysyä elävien kirjoissa. Tehtävä ei ole kuitenkaan helppo, sillä Tommya vastassa on Vice Cityn alamaailma: hengenvaarallisia jengejä, huumekeisari ja tietenkin virkavalta. Pelin viimeisessä tehtävässä "Keep your friends close..." Sonny saapuu Vice Cityyn hakemaan huumeita ja rahoja. Tommyn rikoskumppani, , kääntyykin Sonnyn puolelle. Tommy tappaa molemmat.
Pelin esikuvina ovat olleet rikossarja "Miami Vice" (1984-1989) ja elokuva "Scarface – arpinaama" (1983).
Pelissä esiintyvät radiokanavat:
Härmistyminen
Härmistyminen on olomuodonmuutos suoraan kaasusta kiinteäksi ilman nestemäistä välitilaa.
Härmistymisen vastakohta on sublimoituminen, muutos kiinteästä kaasuksi.
Esimerkiksi vesihöyry härmistyy kuuraksi auton tuulilasiin pakkasaamuina. Marsin kaasukehässä hiilidioksidi vuoroin härmistyy hiilihappojääksi, vuoroin sublimoituu takaisin kaasuksi.
Teollisuudessa härmistymistä käytetään monissa prosesseissa. Muun muassa sinkki valmistusprosessissaan härmistyy puhdasta sinkkiä sisältäviksi kiteiksi. Myös mahdollisuus tulostaa tietokoneelta kuvia tavalliselle kankaalle, esimerkiksi T-paitaan, on härmistymisen sovellus. Siinä kuva tulostetaan ensin mustesuihkukirjoittimella peilikuvana paperille. Paperi ja kangas asetetaan vastakkain, puristetaan yhteen ja kuumennetaan nopeasti yli 200 asteeseen. Väri sublimoituu ja härmistyy kankaan kuitujen pintaan.
Ansari X-Prize
Ansari X-Prize oli kilpailu, jossa tavoitteena oli suorittaa kahden viikon sisällä kaksi onnistunutta avaruuslentoa yksityisin varoin rakennetulla aluksella. Vaatimuksena oli yli 100 kilometrin lentokorkeus ja mukana kuljetettava 180 kg:n paino, joka vastasi lentäjän ja kahden ylimääräisen matkustajan painoa. Palkinnon rahoittaja on kansainvälinen X Prize Foundation -säätiö.
"Scaled Composities" -yhtiön alus SpaceShipOne teki hyväksyttävät kaksi lentoa 29. syyskuuta ja 4. lokakuuta 2004 ja voitti 10 miljoonan Yhdysvaltain dollarin palkintosumman. Toinen joukkue, jonka katsottiin pystyvän haastamaan SpaceShipOnen palkinnonvoittajana, oli kanadalaislähtöinen "da Vinci Project".
Molemmat kilpailulennot tuli suorittaa samalla aluksella. Polttoainetta lukuun ottamatta aluksesta sai vaihtaa lentojen välillä vain 10 prosenttia. Edes NASAn avaruussukkula ei täytä näitä vaatimuksia, sillä sukkulan lähtövalmistelut vievät yli kaksi viikkoa. Aluksen tuli olla toisen lennon jälkeen kunnossa sekä periaatteessa valmis uudelleenkäyttöä varten, ja miehistön tuli palata vahingoittumattomana.
Saavutettu lentokorkeus mitattiin kolmen erillisen järjestelmän avulla. Jokaisen kilpailulennon mukana oli korkeusmittari, jota sanottiin ”kultaiseksi laatikoksi”. Tämän lisäksi käytettiin kahta erillistä tutkajärjestelmää. Virallinen lentokorkeus oli näiden kolmen järjestelmän antama keskiarvo.
Joukkueet eivät saaneet ottaa vastaan rahoitusta hallituksilta. Yksityiset sponsorit olivat kuitenkin sallittuja.
Kilpailu suunniteltiin edistämään avaruusteknologian hyödyntämistä yksityisellä sektorilla, minkä vuoksi kilpailijat eivät saaneet rahoittaa toimintaansa julkisella rahalla. Tarkoitus oli osoittaa, että avaruuslennot ovat mahdollisia niin yksityisille kuin yrityksillekin, mikä puolestaan mahdollistaa kaupalliset avaruuslennot ja avaruusturismin. Lisäksi toivottiin, että kilpailu edistää teknis-tieteellistä kehitystä, jolloin saatettaisiin löytää halvempia tapoja päästä Maan kiertoradalle.
Vaihtojännite
Vaihtojännite on nimitys ajan suhteen vaihtelevasta jännitteestä, jonka potentiaali vaihtelee positiivisen ja negatiivisen arvon välillä. Valtakunnan sähköverkossa oleva vaihtojännite on sinimuotoista ja Suomessa sen taajuus on 50 Hz (jakson aika 20 ms). Pistorasian liittimissä on Suomessa kuitenkin 230 voltin vaihtojännite. 230 volttia on tehollisarvo, joka ei kuvaa, mitä jännite kunakin hetkenä on.
Audiolaitteissa ilmenevillä audiosignaaleillakin on tietyt vaihtojännitearvonsa, mutta ne ovat yleensä jännitteeltään muutamia voltteja (esim. linjataso) ja muodoltaan moninaisia.
Tasajännite
Tasajännite tarkoittaa jännitettä, jonka potentiaali on ajasta riippumatta kutakuinkin sama, esim. 9 voltin pariston plusnavassa on 9 voltin tasajännite pariston miinusnapaan nähden. Esimerkiksi autojen tasavirtajärjestelmissä on kohtalaisen tasainen jännite, joka hieman vaihtelee akun kuormitus- ja varaustilanteesta riippuen.
Mikäli 9 voltin paristoon ei ole kytketty mitään kuormaa, ei kulje virtaa, mutta pariston navoissa on silti 9 voltin tasajännite. Jos paristoon kytkee kuormaksi esim. lampun, alkaa virtaa kulkea, mutta jännite säilyy lähes samana. Jännitteen mittaamiseen voidaan käyttää yleismittaria.
Plzeň
Plzeň () on kaupunki Tšekin tasavallassa läntisessä Böömissä. Se on Plzeňin läänin pääkaupunki. Plzeň sijaitsee noin 90 kilometriä lounaaseen Prahasta ja siellä on noin 168 000 asukasta (2014)
Plzeň sijaitsee viljavalla Plzeňin tasangolla, jossa monet pienet sivujoet yhtyvät Berounka-jokeen. Sen kautta kulkee vanha kauppareitti Prahasta Baijeriin.
Plzeň mainitaan historiassa ensimmäistä kertaa vuonna 976 prinssi Boleslaus II:n ja keisari Otto II:n välisen sodan taistelupaikkana. Kaupunki siitä tuli vuonna 1295. Toisen maailmansodan lopussa kenraali Pattonin joukot vapauttivat kaupungin (ja läntisen Böömin), kun taas Puna-armeija saapui ensinnä muuhun osaan Tšekkoslovakiaa.
Plzeň on tullut kuuluisaksi pilsener-oluttyypistä, jolle kaupunki on antanut nimensä ja jossa sitä pantiin ensi kertaa. Baijerilainen panimomestari Josef Groll teki ensimmäisen erän pohjahiivaolutta vuonna 1842. Tämä olut tuli myöhemmin maailmankuuluksi nimellä pilsneri, Pilsner Urquell – tšekiksi "Plzeňský prazdroj".
Valdštejn-Vartenberkin aatelisperhe perusti Plzeňissä teollisuusyrityksen vuonna 1859. Kymmenen vuotta myöhemmin sen osti Emil Škoda jonka nimi säilyi konsernilla nykypäiviin asti. Ennen ensimäistä maailmansotaa Škoda valmisti tykkejä ja työllisti 35000 henkeä Plzeňin alueella. Tehtaat vaurioituivat pahoin toisessa maailmansodassa. Kommunistivallan aikana yritys kansallistettiin, 1989 siitä tuli osakeyhtiö.
Jääkiekkojoukkue HC Škoda Plzeň ja jalkapallojoukkue FC Viktoria Plzeň pelaavat maan pääsarjoissa.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut ovat yleisurheilun omat ulkoratojen maailmanlaajuiset mestaruuskilpailut, jotka järjestetään joka toinen vuosi. Järjestävänä organisaationa toimii IAAF. Yleisurheilun sisäratojen maailmanlaajuiset pääkilpailut ovat sisäratojen maailmanmestaruuskilpailut. Yleisurheilun MM-kilpailut ovat monien laskentatapojen mukaan maailman kolmanneksi suurimmat urheilukilpailut, ainoastaan olympialaiset ja jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut ovat niitä suurempia. Kisat järjestettiin aluksi joka neljäs vuosi, mutta vuodesta 1991 lähtien ne on järjestetty joka toinen vuosi.
Yleisurheilun arvokilpailut järjestettiin pitkään olympialaisten yhteydessä, mutta olympialaisten lajikirjon kasvaessa tunnettiin tarvetta järjestää omat MM-kilpailut. IAAF hyväksyi omien maailmanmestaruuskilpailujen järjestämisen valtuustonsa kokouksessa Puerto Ricossa 1976. Vuonna 1978 päätettiin, että ensimmäiset MM-kisat järjestettäisiin vuonna 1983 ja maaliskuussa 1980 ensimmäiseksi kisaisännäksi valittiin Helsinki. Myös vuoden 2005 MM-kisat järjestettiin Helsingissä. Tuolloin Lontoo, jolle kisat oli jo myönnetty, ei voinut taata stadioninsa valmistumista ajoissa.
Suomi on kerännyt yleisurheilun MM-kisoista yhteensä seitsemän kultaa, kahdeksan hopeaa ja seitsemän pronssia eli 22 mitalia.
Seuraavat lajit on lisätty kisaohjelmaan:
Taulukko sisältää mitalit maailmanmestaruuskilpailuista 1983–2017 sekä vuosien 1976 ja 1980 kilpailuista.
Paleontologia
Paleontologia on geotieteiksi kutsuttujen luonnontieteiden osa-alue, joka tutkii Maan esihistoriallisten aikojen elämää. Tutkimuskohteena ovat erityisesti fossiilit, joiden perusteella voidaan rekonstruoida yksittäisiä eliöitä, niiden edustamien lajien evolutiivisia kehityslinjoja ja joskus jopa kokonaisia ekosysteemejä. Paleontologian lähitieteitä ovat geologia ja biologia. Termi tulee kreikan kielestä: "παλαιός (palaios)" tarkoittaen "vanha, muinainen", "ὄν, ὀντ-" ("on, ont"-), tarkoittaen "olento" ja "λόγος (logos)", tarkoittaen "tutkimus".
Paleontologia tutkii elämän historiaa erityisesti fossiilien avulla. Vaikka se tutkiikin elämää, se luokitellaan yleensä geologian haaraksi. Muinaista elämää ei pysty kunnolla tutkimaan, ellei tunne myös kivien ikää ja rakennetta.
Paleontologia voidaan jakaa useisiin osa-alueisiin. Paleozoologia tutkii muinaisia eläimiä, paleobotaniikka kasveja ja palynologia muinaisia itiöitä, siitepölyä ja mikrobeja. Mikropaleontologian tutkimusaiheena puolestaan ovat mikroskooppiset fossiilit. Paleontologian avulla voidaan myös selvittää esihistoriallisena aikana tapahtuneita muutoksia maapallon ilmastossa. Tätä paleontologian osa-aluetta kutsutaan paleoklimatologiaksi.
Fossiileja on käytetty, tutkittu ja ymmärretty eri tavoin ihmiskunnan historian aikana. Vaikka jotkin antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset tutkijat pitivätkin niitä eläinten jäänteinä, ne liitettiin pitkään mytologisiin eläimiin, kuten lohikäärmeisiin, tai yliluonnollisiin tapahtumiin. Paleontologia tieteenä alkoi käytännössä 1700-luvulla, kun tutkijat alkoivat määritellä ja kartoittaa kivimuodostelmia ja luokitella fossiileja. 1800-luvun alussa vaikuttaneita Georges Cuvier’ta ja William Smithiä pidetään paleontologian pioneereina.
Charles Lyell ja Charles Darwin vaikuttivat 1800-luvulla siihen, miten maapallon ja elämän historia käsitettiin. Lyellin "Principles of Geology" osoitti, että eri mantereilta löytyneillä fossiileilla voi olla enemmän yhtäläisyyksiä kuin lähekkäisiltä paikoilta löytyneillä fossiileilla. Hänen mukaansa samasta kerrostumasta löytyneet fossiilit olivat samanlaisia mutta kerrostumien välillä on eroja. Darwin puolestaan osoitti "Lajien synnyssä" sen, miten eliöt kehittyivät. Tämän ansiosta palentologit pystyivät ymmärtämään paremmin fossiileja tutkimalla nykyisiä eläimiä.
Kivikerrosten ja fossiilien iänmäärittäminen mullistui 1800-luvun lopulla, kun radioaktiivisuus löydettiin. Radiometrisen iänmäärityksen avulla paleontologit pystyvät määrittämään kerrostumien ikää ja samalla kerrostumasta löydettyjen fossiilien iän.
Thomas Ball Barratt
Thomas Ball Barratt (1862–1940) oli norjalainen metodistipastori, joka tunnetaan helluntaiherätyksen edelläkävijänä Euroopassa.
Barratt koki hengellisen uudistumisen vieraillessaan Azusa-kadun herätyksen tilaisuudessa toimitalon rakentamisen yhteydessä Yhdysvalloissa. Palattuaan joulukuussa 1905 takaisin Osloon hänen pitämissään jumalanpalveluksissa alkoi esiintyä voimakasta uskonnollista heräämistä jonka myös sanomalehdet havaitsivat. Anglikaaninen pappi Alexander Poddy vieraili Barrattin tilaisuudessa vuonna 1907 ja kutsui hänet puhumaan Englantiin. Puhujamatkan seurauksena helluntailiike levisi Englantiin ja sieltä myöhemmin Manner-Eurooppaan.
Karismaattisten ilmiöiden vuoksi Barrattille ja metodistikirkolle tuli välirikko. Myöhemmin Barratt myös muutti mielensä lapsikastetta vastaan ja otti kasteen 1913 Tukholmassa Lewi Pethruksen johtamassa Filadelfia-seurakunnassa.
X-tehokkuus
X-tehokkuus on mikrotaloustieteellinen termi, joka kuvaa tuotantoprosessin tehokkuutta annetuilla tuotannontekijöillä. Jos yritys tuottaa enimmäismäärän hyödykkeitä annetuilla tuotannontekijöillä, kuten koneilla ja työntekijöillä, sekä käyttää parhaita mahdollisia tuotantotapoja, yrityksen toiminta on x-tehokasta. Jos tuotanto ei ole x-tehokasta, on se x-tehotonta.
Täydellisen kilpailun markkinoilla ei yleisesti ottaen esiinny pitkäaikaista x-tehottomuutta, sillä tehottomat yritykset eivät tuota tarpeeksi voittoa pysyäkseen markkinoilla. Muissa markkinamuodoissa, kuten monopolitilanteessa, x-tehottomuutta saattaa esiintyä pidemmälläkin aikavälillä, sillä kilpailun puute antaa mahdollisuuden pitäytyä tehottomissa tuotantokeinoissa.
X-tehokkuus ei ole ainoa tehokkuuden muoto. Se tarkastelee vain tuotantoa annetuilla tuotannontekijöillä. Se ei siis ota huomioon sitä, ovatko tuotannontekijät tai tuotetut hyödykkeet parhaita mahdollisia. Allokointitehokkuus puolestaan mittaa näitä asioita. Esimerkiksi yritys, joka palkkaa aivokirurgeja kaivamaan ojaa saattaa olla x-tehokas, vaikka aivokirurgien allokointi sairaita hoitamaan olisikin tehokkaampaa yhteiskunnan kannalta.
Pareto-tehokkuus
Pareto-tehokkuus tai Pareto-optimaalisuus on peliteoreettinen kriteeri, joka viittaa tilanteeseen, jossa kenenkään asemaa ei voida parantaa huonontamatta jonkun muun asemaa. Pareto-parannus parantaa jonkun asemaa huonontamatta kenenkään muun asemaa. Pareto-tehokkuus on tärkeä käsite taloustieteessä.
Käsitteen on kehittänyt italialainen taloustieteilijä Vilfredo Pareto tutkiessaan taloudellista tehokkuutta ja tulonjakoja.
Voidaan osoittaa, että teoriassa vapaat markkinat tuottavat aina Pareto-tehokkaan lopputuloksen. Tulos tunnetaan nimellä ensimmäinen hyvinvointiteoreema (). Matemaattisen todistuksen esittivät ensimmäisenä Kenneth Arrow ja Gerard Debreu. Tosin todistuksessa tarvitaan hyvin rajoittavia oletuksia, minkä vuoksi tulos ei välttämättä kuvaa talouden toimintaa käytännössä. Tarvittavat oletukset ovat:Pareto-tehokkuus ei ole yksinään riittävä kriteeri oikeudenmukaisen resurssien jaon tekemiseen. Esimerkiksi yhteiskunta, jossa diktaattori omistaa kaiken omaisuuden on Pareto-tehokas, koska kenenkään asemaa ei voida parantaa huonontamatta diktaattorin asemaa. Aina on siis olemassa useita Pareto-tehokkaita resurssijakoja eikä niitä voi laittaa paremmuusjärjestykseen ilman lisäoletuksia. Hyvinvointitaloustiede tutkii vaihtoehtoisia lisäoletuksia.
Toinen hyvinvoinnin peruslause () todistaa, että jos lisäksi preferenssit ovat konvekseja, mikä tahansa Pareto-tehokas resurssijako saadaan aikaan markkinoiden toiminnan lopputuloksena, kunhan tehdään tietyt tulonsiirrot.
Tehottomuuksien kuitenkin usein katsotaan oikeuttavan valtiolle muutakin roolia kuin siirtää rahaa rikkailta tarvitseville.
Kaldor–Hicks-tehokkuus
Kaldor-Hicks-tehokkuus on Nicholas Kaldorin ja John Hicksin kehittämä taloudellisen tehokkuuden tyyppi, joka tarkoittaa sosiaalisten resurssien taloudellisen arvon maksimointia. Kaldor-Hicks -tehokkuus vallitsee tilanteessa, jossa kenenkään asemaa ei voida parantaa ilman, että jonkun muun asemaa heikennetään, ja jossa asemaansa parantavat eivät voisi edes periaatteessa korvata tappiota niille, joiden asema heikkenee.
Kaldor-Hicks -parannus on mikä tahansa vaihtoehto nykyiselle tilanteelle, joka lisää sosiaalisten resurssien taloudellista arvoa. Kaldor-Hicks -parannus on muutos, jossa joidenkin asema paranee ja joidenkin asema heikkenee, mutta asemaansa parantavat voisivat ainakin periaatteessa korvata häviäjille heidän häviönsä.
Kurt von Schleicher
Schleicher eteni 1920-luvulla Reichswehrissa, ja hänestä tuli armeijan ja hallinnon virkamiesten yhteyshenkilö. Hänen tapanaan oli toimia kulisseissa käyttäen hyviä henkilösuhteitaan ja tiedonantajiaan eri hallintokunnissa.
Schleicherista tuli merkittävä taustavaikuttaja Heinrich Brüningin hallituksen aikana 1930–1932. Hän toimi puolustusministeri kenraali Wilhelm Groenerin avustajana. Myöhemmin Schleicher, joka oli solminut läheiset suhteet presidentti Paul von Hindenburgiin, riitautui Brüningin ja Groenerin kanssa. Lähinnä juuri Schleicherin juonittelu johti näiden kahden uran päättymiseen toukokuussa 1932.
Schleicherista tuli puolustusministeri uuden valtakunnankanslerin Franz von Papenin alaisuuteen, jonka hän oli itse valinnut tehtävään. Näkemyserojensa vuoksi nämä kaksi kuitenkin ajautuivat riitaan, joka päättyi marraskuun 1932 vaalien jälkeen Papenin eroon. Schleicherista tuli Saksan 23. valtakunnankansleri.
Schleicher pyrki estämään Adolf Hitlerin valtaannousun. Hän yritti saavuttaa valtiopäivillä enemmistön muodostamalla niin sanotun "Querfrontin" (ristikkäisrintama), jossa hän voisi yhdistää Saksan erilaiset eturyhmät epäparlamentaarisen, autoritäärisen mutta keskustelevan hallinnon alaisuuteen. Niinpä hän lähestyi sosiaalidemokraattisia ja kristillisiä ammattiyhdistyksiä ja kansallissosialistisen puolueen vasemmistosiipeä, jonka johdossa oli Gregor Strasser. Strasser oli kuitenkin jo häviämässä sisäisen valtataistelun Hitlerille.
Vaikka Schleicher sai edistystä aikaan, hän alkoi joutua molempien puolten hylkäämäksi. Ulosheitetty Papen lähestyi von Hindenburgia, koska presidentillä alkoi olla epäilyksiä Schleicherin hallintotavoista ja koska Schleicher halusi työskennellä SPD:n kanssa, jota Hindenburg halveksui. Papen vaati ikääntyvää presidenttiä nimittämään Hitlerin valtakunnankansleriksi. Papenin, Hindenburgin ja Hitlerin salaisten tapaamisten jälkeen presidentti von Hindenburg erotti Schleicherin 28. tammikuuta 1933 ja Hitleristä tuli valtakunnankansleri 30. tammikuuta 1933.
Schleicher ja hänen vaimonsa Elisabeth murhattiin pitkien puukkojen yönä 30. kesäkuuta 1934 Potsdamissa yhdessä muiden oletettujen kansallissosialistisen hallinnon vastustajien kanssa. Schleicherin 16-vuotias tytärpuoli löysi ruumiit.
Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö
OECD (, ) eli Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö, perustettiin vuonna 1961 harmonisoimaan ja kehittämään jäsenmaidensa talouskasvua ja vapaakauppaa sekä lisäämään yhteiskunnallista hyvinvointia. OECD on vuonna 1948 perustetun Euroopan taloudellisen yhteistyöjärjestön, OEEC, (engl. Organization for European Economic Co-operation) toiminnan jatkaja.
OECD:n päämaja on "Château de la Muette", joka on Pariisissa sijaitseva vanha Rothschild-pankkiiriperheen kartano. Sillä on toimistoja myös Berliinissä, Méxicossa, Tokiossa ja Washington D.C.:ssä. OECD:n atomienergiajärjestö on NEA.
David Gross
David Jonathan Gross (s. 19. helmikuuta 1941 Washington, D.C.) on yhdysvaltalainen fysiikan professori Kavli Institutessa Kalifornian yliopistossa, Santa Barbarassa. Hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 2004 yhdessä David Politzerin ja entisen oppilaansa Frank Wilczekin kanssa. He saivat palkinnon vahvaa vuorovaikutusta koskevasta tutkimuksestaan. Gross tunnetaan myös säieteorioiden tutkimuksestaan.
David Gross varttui Washington D.C:n lähiöissä. Hänen isovanhempansa olivat muuttaneet Yhdysvaltoihin Itä-Euroopasta. Grossin perheen lapsia rohkaistiin lukemaan paljon ja osallistumaan älyllisiin keskusteluihin.
Vuonna 1955 perhe muutti Jerusalemiin, ja David Gross kävi siellä koulunsa loppuun heprean kielellä ja suoritti alemman korkeakoulutukinnon paikallisessa yliopistossa. Hän jatkoi opintojaan Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä, joka oli siihen aikaan alkeishiukkasten tutkimuksen keskus. Sieltä hän siirtyi Harvardiin ja 1969 Princetoniin. Hän sai monia innostavia opiskelijoita kuten Frank Wilczek ja keskittyi kvanttiväridynamiikkaan. 1980-luvun alussa hän siirtyi säieteorian pariin.
Vuonna 1997 Gross aloitti Santa Barbarassa Kavli-instituutin Teoreettisen fysiikan laitoksen johtajana.
Gross on ollut kahdesti naimisissa ja hänellä on kaksi tytärtä.
Gross, Wilczek ja Polizer saivat Nobelin palkinnon löytämästään asymptoottiseksi vapaudeksi kutsutusta kvarkkien ominaisuudesta, joka on pohjana kvanttiväridynamiikan teorialle. Sen avulla fyysikot saivat täydennettyä hiukkasfysiikan standardimallin, joka kuvaa kaikki alkeishiukkaset ja niiden keskinäiset vuorovaikutukset.
Gross oli myös yksi vuonna 1987 julkaistun supersäieteorian kehittäjistä. Säieteorian mahdolliset käytännön sovellukset ovat vielä kaukana tulevaisuudessa, mutta säieteoria saattaa olla paras yritys ymmärtää maailmankaikkeuden pohjimmaista rakennetta.
David Politzer
Hugh David Politzer (s. 31. elokuuta 1949 New York) on yhdysvaltalainen teoreettisen fysiikan professori California Institute of Technologyssa Pasadenassa. Hän sai fysiikan Nobel-palkinnon vuonna 2004 yhdessä David Grossin ja Frank Wilczekin kanssa. Palkinto myönnettiin vuonna 1973 julkaistusta vahvaa vuorovaikutusta koskevasta tutkimuksesta "Reliable Perturbative Results for Strong Interactions?"
Politzer valmistui ylioppilaaksi Bronx High School of Sciencesista 1966. Hän sai kandidaatin (bachelor) arvon Michiganin yliopistosta 1969 ja valmistui Harvardista 1974 fysiikan tohtoriksi. Nobelin palkintoon oikeutti Politzerin ensimmäinen julkaistu työ "Reliable Perturbative Results for Strong Interactions?", jonka Politzer kirjoitti väitöskirjaa valmistellessan. Se julkaistiin 1973 Physical Review Letters -lehdessä. Vuonna 1975 hän meni vierailevaksi tutkijaksi Kalifornian teknilliseen yliopistoon. Vakinaisen viran hän sai 1976 ja professorin viran 1979. Hän työskenteli fysiikan laitoksen johtajana 1986–1988.
Vuonna 1989 hän nousi muuta tietä julkisuuteen, kun hänelle tarjottiin fyysikko Robert Serberin sivuosaa elokuvassa "Salaisuuksien varjossa" ("Fat Man and Little Boy"). Ohjaaja Roland Joffe etsi ammattifyysikoita ja valitsi Politzerin, koska tämän ala oli hyvin lähellä roolihenkilön alaa.
Politzer jakoi palkinnon kahden muun tutkijan, Princetonin yliopiston Grossin ja Wilczekin, kanssa. He julkaisivat tutkimuksen samasta aiheesta samoihin aikoihin. Löytö on tunnettu 31 vuotta nimellä "asymptoottinen vapaus" ("asymptotic freedom"), ja fysiikan professorit käyttävät siitä usein vertauskuvana kuminauhaa, joka venytettäessä kiristyy voimakkaasti. Mitä lähempänä kvarkit ovat toisiaan, sitä heikompi vahva vuorovaikutus niiden välillä on. Hyvin lähellä toisiaan ydinvoima kvarkkien välillä on niin heikko, että ne käyttäytyvät melkein kuin vapaat hiukkaset. Löytö vaikutti huomattavasti QCD-teorian kehittymiseen.
Gross, Wilczek ja Politzer käyttivät kynää ja paperia tutkimuksensa laskennassa. Heidän siihen aikaan käyttämänsä laskentamenetelmät olivat juuri hiljan kehitettyjä ja vaativat äärimmäistä tarkkuutta. Nykyään sama laskutehtävä annetaan usein fysiikan jatko-opiskelijoille kotitehtäväksi.
Frank Wilczek
Frank Wilczek (s. 15. toukokuuta 1951) on puolalais-italialaista syntyperää oleva yhdysvaltalainen fyysikko. Vuonna 2004 hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä David Grossin ja David Politzerin kanssa vahvaa vuorovaikutusta koskevasta tutkimuksesta.
Wilczek suoritti perustutkintonsa matematiikasta Chicagon yliopistossa, ja jatkoi matematiikka pääaineenaan myös Princetonin yliopistossa, mutta vilkuili myös fysiikan kehitystä ja siirtyi lopulta kokonaan fyysikoksi. Hän väitteli vuonna 1974 ja jäi opiskelupaikkaansa töihin vuoteen 1981 asti.
Wilczekin uran kohokohta oli osallistuminen vahvan vuorovaiktuksen perusteorian kehittämiseen.
Wilczekillä on vaimo ja kaksi tytärtä.
Nykyisin hän on fysiikan professori yhdysvaltalaisessa Massachusetts Institute of Technologyssä.
J. M. Coetzee
John Maxwell Coetzee (alk. John Michael Cotzee; s. 9. helmikuuta 1940) on eteläafrikkalainen kirjailija. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 2003.
Coetzeen alkuperäinen nimi on "John Michael Coetzee", mutta hän muutti myöhemmin toisen nimensä. Coetzee opiskeli Kapkaupungin yliopistossa englantia ja matematiikkaa. 1960-luvulla hän muutti Lontooseen ja työskenteli IBM:n ohjelmoijana. Hän suoritti jatko-opintoja kirjallisuudessa Teksasin yliopistossa Yhdysvalloissa ja sai tohtorin arvon kirjallisuudessa. Hän opetti englantia ja kirjallisuutta Buffalon yliopistossa (SUNY) New Yorkissa vuoteen 1971 saakka. Samana vuonna hän haki pysyvää oleskelulupaa, muttei saanut sitä, koska oli osallistunut mielenosoituksiin Yhdysvaltain käymää Vietnamin sotaa vastaan.
Coetzee palasi Etelä-Afrikkaan vuonna 1971 saatuaan englantilaisen kirjallisuuden professuurin Kapkaupungin yliopistossa. Jäätyään eläkkeelle 2002 hän muutti Adelaideen Australiaan, missä hän sai Adelaiden yliopiston englannin laitoksen kunniajäsenyyden. Maaliskuussa 2006 hän sai Australian kansalaisuuden. Syyksi muuttoon on esitetty, että oikeus asua Etelä-Afrikassa perustuu Coetzeen mukaan petokseen, siirtomaavalloitukseen, minkä voi lukea hänen teoksestaan "Kesä".
Coetzee on ensimmäinen kirjailija, joka on saanut Booker-palkinnon kahteen kertaan: teoksistaan "Michael K:n elämä" (1983) ja "Häpeäpaalu" (1999). Julkisuutta välttelevä Coetzee ei saapunut noutamaan palkintojaan.
Coetzee on ollut naimisissa 1963–1980.
Kaarle VIII
Kaarle VIII voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Kompo
Kompo tai compo tulee englannin kielen sanasta "competition", kilpailu. Demoskenetapahtumissa eli demopartyillä se tarkoittaa yhtä sarjaa, johon eri ryhmät tekevät toistensa kanssa kilpailevia tuotoksia. Se on siis verrannollinen perinteisten urheilukilpailuiden lajiin. Pienempiä kompoja on toisinaan järjestetty myös demotapahtumien ulkopuolella mm. WWW-sivuilla ja IRC-kanavilla sekä 1990-luvulla BBS-järjestelmissä.
Kompoissa on usein säännöt, jotka rajoittavat demon tai muun esityksen työvälineitä ja resursseja. Näin pyritään mm. luomaan haastetta, sillä nykyisin tietokoneet ovat erittäin tehokkaita. Näyttävien demojen tekeminen ei ole yhtä haastavaa kuin demoskenen syntyajoilla, kun kaikilla oli samanlaiset, yhtä tehokkaat koneet. Ohjelmoijan piti hallita monia kikkoja, jotta hän sai puserrettua tietokoneesta kaikki sen kyvyt irti. Nykyisin grafiikkapiiri on helpottanut kolmiulotteista ohjelmointia ja nopeat suorittimet antavat anteeksi kömpelöt ohjelmointiratkaisut.
Demon tiedostokoko saattaa olla rajoitettu 64 tai 4 kilotavuun (64 kB ja 4 kB introkompot). Toinen tapa vaikeuttaa ohjelmoijan työtä on rajoittaa alusta johonkin vanhaan laitteeseen kuten Commodore 64:ään tai Atari ST:hen (oldskool-kompot) tai mobiilialustaan, eli esimerkiksi matkapuhelimeen (mobiilikompot). Partyillä on kuitenkin lähes poikkeuksetta myös vapaasarja, jossa ei ole varsinaisia rajoituksia (demokompo).
Sääntörajoitukset saattavat myös olla eksoottisempia ja luoviin ratkaisuihin kannustavia. Esimerkiksi vuoden 2004 ja 2005 Alternative Partyilla oli "dynaaminen demokompo", jossa sääntönä oli, että demon on oltava joka ajokerralla erilainen.
Demojen ja introjen ulkopuolella on myös grafiikka- ja musiikkikompoja. Näissä sarjoissa työt eivät ole ohjelmia vaan kuvia ja musiikkikappaleita, sillä myös grafiikka ja musiikki ovat demoskenen tärkeitä aloja. Piirretty ja mallinnettu grafiikka sekä tietokoneella ja instrumenteilla soitettu musiikki saatetaan erottaa omiin kompoihinsa. Kaikilla demopartyillä ei kuitenkaan ole järkevää olla kovin monta eri kompoa. Jos yleisön määrä on pieni, saattaa joihinkin sarjoihin tulla liian vähäinen määrä osanottajia.
Kompon aikana eri työt näytetään valkokankaalla järjestyksessä. Tämän jälkeen yleisö äänestää parhaat esitykset. Yleensä kolme eniten pisteitä saanutta produktiota palkitaan. Online-kompoissa kukin äänestäjä katsoo tuotokset omalla koneellaan.