Salaperäiset rukiinjyvät
Salaperäiset rukiinjyvät Agatha Christien salapoliisiromaani, joka ilmestyi Britanniassa Collins Crime Clubin kustantamana 9. marraskuuta 1953 Sen Yhdysvaltalaisen painoksen julkaisi seuraavana vuonna Dodd, Mead and Companyn kustantamana. Kirjan yksityisetsivä on neiti Marple.
Teos ilmestyi suomeksi 1956 Eila Pennasen suomennoksena.
Monien muiden Christien romaanien tapaan tämänkin romaanin nimi ja juoni liittyvät lastenloruun. Tässä kirjassa loru on "Sing a Song of Sixpence".
Kun rikas Rex Fortescue kuolee juotuaan teetä, on poliisi hämillään. Hän kuoli juotuaan aamuteetään toimistossaan ja kuolemansyyksi todetaan taksiinimyrkytys - marjakuusen marjoista löytyvä myrkky. Hänen vaimonsa oli pääepäilty, kunnes myös hänet murhattiin - juotuaan teetä, jossa oli syanidia. Vaimon rakastaja, Vivian Dubois, oli seuraava pääepäilty kuten jotakuinkin kaikki, jotka ylipäätään tunsivat perheen. Neiti Marple aloittaa tutkimukset ainoasta konkreettisesta johtolangasta: murhatun tasku oli täynnä rukiinjyviä. Hän tajuaa hyvin pian, että murhat noudattavat vanhaa lastenlorua ("Sing a Song of Sixpence").Philip John Stead kirjoitti "The Times Literary Supplement"issa 04.12.1953: "Christien romaani kuuluu rikoskirjallisuuden sopuisaan alalajiin: lukijoita ei ahdistella realistisilla väkivallan tai tunteenpurkausten kuvauksilla eikä lukijalta koskaan vaadita syvällistä kiinnostusta henkilöhahmoihin. Rikos on vain keino aivonystyröiden kutkuttamiseksi, ja vaikuttaakin siltä, että epämiellyttävän pankkiirin murhaaja myrkytti hänet huvikseen. Henkilöt on hahmoteltu keveästi mutta näppärästi, ja kuiva huumori hallitsee kirjaa. On nautinto lukea kirjaa, jonka tekijä on näin miellyttävällä tavalla tietoinen oman kirjoittamisensa rajoituksista ." Lopuksi hän sanoi: "Christiellä on maine, että hän pelaa reilua peliä lukijansa kanssa, jolla on taipumusta asettua itse yksityisetsivän rooliin. Käsillä olevassa tapauksessa saattaa tosin vaikuttaa siltä, että nerokkaan juonen monet yksityiskohdat ovat räikeässä ristiriidassa kaiken sen kanssa, minkä voisi kuvitella olevan mahdollista. Mutta tarina on kerrottu niin luonnikkaasti (kuten myös murha - melkeinpä pastoraalisessa tunnelmassa), ettei tuolla kaikella ole kovin paljon väliä."
Maurice Richardson kirjoitti "The Observer"issä 15.11.1953: "Ei aivan niin hyvä kuin jotkut Christien aikaisemmista rikosjutuista; pulla paisuu kiitettävästi, mutta väärät johtolangat eivät ole tarpeeksi näppäriä. Mutta kuinka hyvin lähes aina kirjoittaa! - tuo rakas murhamammamme; hänen soisi olevan Brittiläisen imperiumin ritarikunnan Dame."
Robert Barnard: "Äärimmäisen pankkiirikeskeinen miljöö, ja harvinaisen häijyjä perheenjäseniä epäiltyinä (Christie pitää mielellään useimmat henkilöistään ainakin "potentiaalisesti" sympaattisina kuten myös potentiaalisina murhaajina, mutta tässä romaanissa he ovat vain jälkimmäisiä). Toistaa jotenkin Simeon Leen testamenttia (ilkeä isä, kiltti, kiltti poika, paha, paha poika, onnenonkijavaimo jne.) mutta ilman sen huolellista rakennetta ja nerokkuutta. Ja lastenloru on täysin turhanpäiväinen. Siltikin - hyvää luettavaa."Romaani julkaistiin Britanniassa alkujaan vahvasti lyhennettynä jatkokertomuksena Daily Express -lehden 14. peräkkäisessä numerossa 28.09. - 13.10.1953.
Myös Yhdysvalloissa romaani ilmestyi ensin jatkokertomuksena "Chicago Tribune" -lehdessä 42 osassa 11.1.–27.2.1954.
Romaanin on suomentanut Eila Pennanen, ja sen on kustantanut WSOY.
Teoksen pohjalta on Neuvostoliitossa tehty vuonna 1983 elokuva "Taina ”Tšornyh drozdov”" ("”Mustarastaiden” arvoitus"). Sen ohjasi Vadim Derbenjov ja elokuvan kirjoittivat Valentina Kolodjažnaja ja Jelizaveta Smirnova. Neiti Marplea esitti virolainen Ita Ever.
Televisiossa Joan Hickson näytteli neiti Marplea BBC:n "Neiti Marple" -sarjan jaksossa 1985.
Kirja muokattiin brittiläisen televisiosarjan "Neiti Marple" neljännen kauden ensimmäiseksi jaksoksi, joka esitettiin vuonna 2009, ja neiti Marplea näytteli Julia McKenzie.