Amiga
Amiga on tietokoneperhe, jota Commodore valmisti vuodesta 1985 vuoteen 1994. Tietokoneen kehitystyön oli aloittanut Amiga Corporation vuonna 1982. Amigasta tuli seuraaja Commodoren menestyksekkäälle Commodore 64 -tietokoneelle. Amiga oli Suomessa ja monissa osissa Eurooppaa PC:n ohella suosituin pelaamisessa ja muussa tietokoneharrastelussa käytetty tietokone 1990-luvun alkaessa, ja amigakäyttäjien parista sai pitkälti alkunsa tietokoneharrastelijoiden "demoskene". Lisäksi Amigaa käytettiin apuvälineenä ammattilaiskäytössä esimerkiksi grafiikan ja musiikinteossa.
Amiga erosi ilmestyessään muista aikalaiskoneista erikoispiireillään, jotka tehostivat suorituskykyä grafiikan ja äänen suhteen. Tähän sisältyi hardware-tuki spriteille sekä bittikartta-datan siirtoa tukeva apuprosessori, blitter. Kuvan resoluutio sekä väripaletti olivat aikansa mittapuulla suuret. Amiga yhdisti ensimmäisenä kotikoneena graafisen käyttöliittymän moniajoon. Amigan Paula-äänipiiri tukee DMA-pohjaista 28 kilohertsin ja 8 bitin digitoitua stereoääntä. Prosessoreinaan Amigat käyttivät Motorolan 16/32-bittistä 68000-sarjaa.
Activisionin Larry Kaplanin aloitteesta Jay Miner lähti kehittämään uutta tietokonetta, jonka kehittämisestä oli haaveillut työskennellessään Atarilla.
Yhtiö perustettiin nimellä "Hi-Toro" ja sen johtoon palkattiin David Morse. Kaplanin vetäydyttyä ja palattuaan Atarille Miner oli vastuussa tietokoneen kehittämisestä.
Huomattuaan että nimi "Hi-Toro" oli jo japanilaisen ruohonleikkurivalmistajan käytössä yhtiö nimettiin uudelleen: nimeksi haluttiin ystävällisemmältä kuulostava ja nimeksi tuli "Amiga".
Tietokonetta kehitti aluksi Amiga-yhtiö ja tietokoneen prototyyppiä päätettiin kutsua nimellä "Lorraine".
Jay Miner oli lukenut ja käynyt kursseja "blitteristä" ja päätti toteuttaa sellaisen myös Amigan piirisarjaan. Nykyään kaikissa videokuvaa käsittelevissä piireissä on samanlaisen toiminnon toteutus. Piirisarjaan tuli yksinkertaista ohjelmoitavuutta sisältävä näyttömuistia suoraan käsitteleva "copper" apusuoritin. HAM () oli piirisarjan tukema näyttötila, jossa näytölle saatiin kerralla enemmän värejä kuin näyttömuisti mahdollisti. HAM-tila aloitti yhdellä värillä ja muutti värin yhtä komponenttia kerrallaan väriavaruudessa. Piirisarjassa oli kyky toistaa neljää audiokanavaa yhtäaikaisesti: kaksi vasemmassa stereokanavassa ja kaksi oikeassa, jota ei vuosiin ollut kilpailijoiden laitteissa. Piirisarja koostui lopulta kolmesta erikoispiiristä jotka saivat nimet "Agnes", "Denise" ja "Paula".
Prototyyppiä esiteltiin CES-messuilla tammikuussa 1984. Tietokoneessa ajettiin "Boing"-nimellä tunnettua demoa, jossa punavalkoinen rantapallo pomppii ruudulla stereoäänen säestyksellä. "Boing"-pallosta tuli myöhemmin laajalti käytetty Amigan symboli.
Rahavaikeuksissa oleva yhtiö päätti ottaa vastaan 500 000 dollarin rahoituksen Atarilta sillä ehdolla, että maksaisivat summan takaisin kesäkuussa tai muutoin Atari saisi omistukseena kaiken teknologian. Commodore päätti rahoittaa Amiga-yhtiötä jotta laina voitiin maksaa takaisin ja päätyi lopulta ostamaan koko yhtiön 24 miljoonan dollarin hinnalla.
Amiga esiteltiin julkisesti vuonna 1985, jolloin Andy Warhol esitteli tietokoneen graafisia ominaisuuksia ProPaint-ohjelmalla tekemällä Debbie Harryn muotokuvan. Warholin tekemiä digitaalisia maalauksia on löydetty myöhemmin ja säilötty museoon.
Ensimmäinen Amiga-tietokone tuli markkinoille vuonna 1985, siitä alettiin myöhemmin käyttää nimeä Amiga 1000.
Commodore markkinoi sitä C64:n seuraajana ja Apple Macintoshin kilpailijana. Suhteellisen halpaan 1 295 dollarin hintaan Amiga kykeni näyttämään 4 096 väriä ja tuottamaan 8-bittistä stereoääntä, mitkä olivat pitkään koneen merkittäviä valtteja sen kilpailijoita (Macintosh, IBM PC ja Atari ST) vastaan. Amigasta ei tullut välitöntä menestystä Commodoren aiempien tietokoneiden myynnin jatkuessa. Commodore teki jopa uuden 8-bittisen koneen, Commodore 128, joka ei kuitenkaan menestynyt sekään, sekä omia IBM PC -kloonejaan.
Amigalle julkaistiin kuvankäsittelyyn ja digitointiin laitteita, kuten NewTekin vuonna 1986 julkaisema DigiView. Laite kytkettiin Amigan rinnakkaisporttiin ja sillä voitiin digitoida värillistä videokuvaa. Marraskuussa 1986 Commodore julkaisi "Juggler"-demon, joka oli 24:stä HAM-muodon värikuvasta koostuva animaatio ääniefekteillä. Animaation oli tehnyt Eric Graham kehittämällään Sculpt 3D:tä edeltävällä säteenseurantaohjelmistolla. Vuonna 1986 julkaistiin säteenseurantaohjelmia kuten Sculpt 3D ja TurboSilver. VideoScape 3D julkaistiin seuraavana vuonna. "Caligari" julkaistiin vuonna 1988.
Vuonna 1987 Commodore julkaisi Amiga 500 -mallin, joka oli suunnattu kilpailemaan halpahintaista Atari ST:tä vastaan. Molemmissa koneissa oli Amiga 1000:sta poiketen näppäimistö ja varsinainen tietokone yhdistetty toisiinsa. Amiga 1000:tta halvempi Amiga 500 tuli menestyneimmäksi Amiga-malliksi, ja se myi selvästi Atari ST:tä enemmän kilpailijan etumatkasta huolimatta.
Samoin vuonna 1987 ilmestyi vaativampaan käyttöön suunnattu Amiga 2000, jossa oli suurempi kotelo ja useita laajennuskorttipaikkoja. Mallissa oli viisi Zorro-laajennuspaikkaa, suoritinkorttipaikka päivityksille sekä "video slot" genlock-kortille. Amigan Zorro-väylä tuki ohjelmallista "autoconfig"-toimintoa ilman tarvetta jumppereille.
Amiga 2000 sai laajennusmahdollisuuksiensa ja genlock-laajennettavuutensa ansiosta suosiota grafiikka- ja videokäsittelijöiden keskuudessa. NewTekin Video Toaster oli aikanaan tunnettu ja Emmy-palkittu laajennus yhdessä LightWave 3D-ohjelman kanssa. IBM PC ja Apple Macintosh olivat kuitenkin nousseet jo aiemmin toimistokoneiden ykkösvaihtoehdoiksi, eikä näitä pystytty syrjäyttämään asemastaan.
Vuonna 1990 Commodore julkaisi ensimmäisen tekniikaltaan selvästi parannellun Amiga-tietokoneen, Amiga 3000, jossa oli paranneltu piirisarja (ECS) sekä selvästi uudistettu versio käyttöjärjestelmästä, 2.0. Commodore oli jo aiemmin saanut kritiikkiä siitä, ettei se ollut parannellut jo viisi vuotta vanhaa Amigaa tarpeeksi. Amiga 3000 ei hiljentänyt kriitikoita, vaan ECS nähtiin turhan vaatimattomana prosessoriteholtaan ja erikoispiireiltään verrattuna etenkin tuolloin päätään PC-puolella nostaneisiin VGA- ja SuperVGA-kortteihin. Laite jäikin kehityksessä välivaiheeksi, joka ei innostanut kuluttajia.
Vuonna 1990 Commodore julkaisi myös epäonnistuneen CDTV-laitteen, joka oli periaatteessa CD-ROM-asemalla ja kaukosäätimellä varustettu Amiga 500. Tähän aikaan monet laitevalmistajat uskoivat CD:n mahdollisuuksiin, mutta kuluttajat eivät innostuneet laitteesta, joka oli Amigaa ja pelikonsoleita selvästi kalliimpi, ja CDTV:stä tuli paljon resursseja ja aikaa syönyt floppi Commodorelle.
Näihin aikoihin Amiga oli kuitenkin flopeista huolimatta suosionsa huipulla Amiga 500 -mallin jatkuvan menestyksen takia. Amigasta oli tullut merkittävä tietokoneharrastajien keskuudessa, koska Commodore 64:n ympärille muodostuneen laajan harrastajapiirin jäsenistä monet siirtyivät 1980-luvun lopulla Amigaan. Tämä ilmiö toteutui erityisen voimakkaasti Suomessa, jossa myös Commodore 64:n suosio oli ollut suhteellisen suurta.
Menestystä Amigalle tuli selvästi enemmän Euroopassa kuin Atlantin toisella puolen. Yhdysvalloissa Commodorea pidettiin halpojen pelikoneiden valmistajana. Tätä vaikutelmaa lisäsi entisestään se, että koneita myytiin Yhdysvalloissa lelukaupoissa ja mainokset eivät puhutelleet kohdeyleisöään.
Vuoden 1991 alussa ilmestyi Amiga 500+, joka oli hieman paranneltu Amiga 500, ja pian sen jälkeen Amiga 600. Amiga 600:sta piti tulla A500+:n halvempi versio, mutta päätyi olemaan kalliimpi ja korvaamaan A500+:n. Amiga 600 ei ollut mitä kuluttajat odottivat ja etenkin suoritinpäivitykset jäivät kolmansien osapuolien vastuulle. Näihin aikoihin Commodore lopetti epäonnistuneena yrityksensä saada jalansijaa IBM PC -kloonien markkinoilla. Vielä samana vuonna Commodore joutui sulkemaan Australian toimistonsa vähentyneen myynnin takia. Sun Microsystems olisi myynyt Amiga UNIX (AMIX) -tietokoneita omalla brändillään mutta Commodoren silloinen toimitusjohtaja tyrmäsi yrityksen kahdesti.
Vuonna 1992 ilmestyivät markkinoille seuraavan sukupolven Amigat, Amiga 1200 ja Amiga 4000. Näissä oli uusi AGA-piirisarja sekä käyttöjärjestelmän kolmas versio. Amiga 1200:n ominaisuuksilla ei kuitenkaan voinut enää pysäyttää IBM PC -kloonien voittokulkua. Alkuperäisen Amigan oli ilmestyessään nähty olleen hintalaatusuhteeltaan edellä muita oman aikansa koneita, mutta vuonna 1992 oli selvästi vaikeampaa tuottaa hinnaltaan kilpailukykyistä teknologiaa massiiviseksi paisunutta PC-teollisuutta vastaan, ja Amiga 1200 vaatikin turbokortin ja erillisen näytönohjaimen ollakseen sen ajan PC-koneiden tasolla.
Vuonna 1993 ilmestyi teknisesti Amiga 1200:n kaltainen pelikonsoli CD32, jonka ominaisuudet vastasivat suuresti Amiga 1200:sta, johon oli lisätty CD-ROM-asema ja Akiko-piiri. CD32 oli maailman ensimmäinen länsimaissa markkinoitu 32-bittinen pelikonsoli, ja jonkin aikaa se menestyi Isossa-Britanniassa kohtalaisesti, mutta se ei poistanut Commodoren ongelmia. Viimeiseksi Amiga-malliksi jäi vuonna 1994 julkaistu A4000T.
Commodore hakeutui vapaaehtoisesti toukokuussa 1994 Yhdysvaltain konkurssilain 11 luvun mukaiseen menettelyyn, joka antaa firman saneerata ja maksaa velkansa. Commodore oli mennyt saneeraukseen jo aiemmin pari kertaa, mutta firman johtohahmoihin kuulunut Irving Gould oli maksanut velat ilman konkurssilakiin turvautumista. Tällä kertaa oikeus kuitenkin nimitti konkurssilain mukaisesti luottamushenkilöt myymään Commodoren osakkeet pois.
Amiga-tietokoneita myytiin neljästä kuuteen miljoonaa kappaletta Commodoren konkurssiin mennessä.
Joidenkin Amiga-käyttäjien vankka uskollisuus merkkiään kohtaan piti huolen siitä, että "amiga-skene" jatkoi toimintaansa, vaikkei uusia laitteita enää myyty. IBM PC -yhteensopivista koneista oli kuitenkin tullut 1990-luvun puoliväliin mennessä Euroopassakin kotitietokoneeksi vaihtoehto, jolle ei ollut vakavaa haastajaa.
Oikeudet Amiga-tietokoneisiin myytiin Escomille, joka oli ostanut suurimman osan Commodoren osakkeista, ja myöhemmin Gateway 2000:lle. Escom meni itse konkurssiin Amigaan liittymättömistä syistä hyvin pian. Tätä ennen Escom oli jatkanut Amiga-tekniikan tuottamista jonkin aikaa, muttei kehittänyt uusia tietokonemalleja. Oikeudet Amigaan saanut Gateway ei osannut oikein päättää, mitä tehdä hankinnoillaan. Vuonna 1999 uusi yritys, Amiga Inc., perustettiin USA:ssa, ja se sai Gatewaylta lisenssin Amigaan liittyviin patentteihin ja tavaramerkkeihin.
Tämän yrityksen aikana tehtiin useita tuotejulkaisuja, jotka eivät liity alkuperäiseen Amigaan oikein mitenkään. Näistä suurin osa jäi flopeiksi tai ei koskaan realisoitunut. Kuitenkin AmigaOS-käyttöjärjestelmä on kehittynyt tänä aikana. Vuonna 2001 Amiga Inc. antoi järjestelmän kehitystyön belgialais-saksalaiselle Hyperion Entertainment -yritykselle. Tässä yhteistyössä oli aluksi mukana myös Englantilainen Eyetech. Uutta laitekantaa saatiin hitaasti ja rajatusti markkinoille nimellä AmigaOne. Yritysten väliset riidat kuitenkin estivät järkevän kehityksen, ja lopputuloksena oli vain useita sekavia omistajavaihdoksia ja oikeuskäsittelyjä; kunnes lokakuussa 2009 Hyperion Entertainment pääsi sopuun Amiga Inc. yrityksen kanssa AmigaOS 4 -käyttöjärjestelmän jatkokehittämisestä itsenäisesti.
A-EON -yrityksen AmigaOne X5000 on vuonna 2009 perustetun yrityksen AmigaOS 4:ää käyttävä tietokone. A-EON on aiemmin julkaissut AmigaOS 4:ään käyttävän AmigaOne X1000 -tietokoneen.
Amigan käyttöjärjestelmää kutsutaan nimellä AmigaOS. Käyttöjärjestelmä on mikroytimeen perustuva ja moniajoa tukeva.
Sen osat ovat:
Commodoren tekemät viralliset käyttöjärjestelmäversiot ovat:
Amiga UNIX (AMIX) on Commodoren System V-pohjainen UNIX Amiga-tietokoneille, joka oli saatavilla esimerkiksi Amiga 3000:lle.
Käyttöjärjestelmää pystyi ajamaan muissakin Amiga-tietokoneissa joissa laitteistovaatimukset täyttyivät laajennuksien avulla:
Amiga rakentui erikoispiireihin jotka toimittivat äänen, grafiikan ja laitteistorutiinien tehtäviä vapauttaen CPU:n muihin tehtäviin. Tätä voidaan kutsua varhaisena "laitteistokiihdytyksenä".
Piirisarjoista käytetään nimityksiä OCS ("Original Chip Set"), ECS ("Enhanced Chip Set") ja AGA ("Advanced Graphics Architecture").
Emolevyllä sijaitsevaa RAM-muistia kutsuttiin nimellä "Chip RAM" johtuen erikoispiirien kyvystä käyttää tätä muistia suoraan. Laajennusmuistia kutsuttiin nimellä "Fast RAM".
Prosessorina käytettiin Motorola 68000-sarjaa.
Laitteisto käytti "Zorro"-nimistä väyläarkkitehtuuria, joka mahdollisti useimmissa malleissa lisäkorttien ja prosessorikorttien lisäämisen. "Zorro" väylä tuki "Autoconfig" protokollaa, joka mahdollisti laitteiden osoiteavaruuden konfiguraation automaattisesti ilman "jumpperiasetuksia" (myöhemmin vastaava tuli IBM/PC-klooneissa tunnetuksi nimellä "Plug'n Play"). Menetelmä vastaa PCI-väylän käyttämää menetelmää.
Zorro-väylän ensimmäinen versio oli käytössä vain Amiga 1000-mallissa. Amiga 2000:ssa esiteltiin Zorro II, jonka seuraaja Zorro III oli käytössä Amiga 3000:ssa ja Amiga 4000:ssa. Nimi tulee prototyypistä, jolle ei kehitetty parempaa nimeä ja se jäi käyttöön.
Dave Haynie suunnitteli "Buster"-piirin Amiga 2000:n laajennuksien käsittelyyn.
Tietokoneelle valmistettiin useita laajennuksia ja lisäkortteja. Eräs tunnetuista on NewTekin Video Toaster.
Prosessoripäivitykset myytiin laajennuskorteilla, joissa oli myös muistilaajennuksen mahdollisuus. GVP valmisti useita päivityksiä eri Amiga-malleihin.
phase 5 valmisti PowerPC-suorittimella varustettuja laajennuskortteja.
Commodore julkaisi Amiga 1000:lle A1060 Sidecar -laajennuskortin, jossa oli IBM PC -yhteensopiva tietokone yhdellä kortilla: kortilla oli 8088 suoritin ja 360 kilotavun 5,25" levyasemaohjain. Tätä seurasivat A2088XT, A2286AT ja A2386SX "Bridgeboard" kortit Amiga 2000:lle.
ReadySoft julkaisi Apple Macintosh -emulaatioon tarkoitetun A-Max -laajennuskortin.
Suomalainen Petsoff julkaisi Motorola 56002 -perusteisen äänikortin nimeltä Delfina.
1980-luvun Amigojen piirisarjasta käytetään nykyään nimitystä Original Chip Set eli OCS. Sen seuraajina olivat hieman paranneltu ECS-piirisarja (Enhanced Chip Set) ja suuresti paranneltu AGA-piirisarja (Advanced Graphics Architecture). Alkuperäistä piirisarjaa käytettiin Amiga 1000:ssa, Amiga 2000:ssa ja Amiga 500:ssa.
Piirisarja, joka antoi Amigalle sen tunnusomaiset graafiset ominaisuudet, koostui kolmesta erikoispiiristä, "Agnus", "Denise", ja "Paula". "Gary"-piiri oli virallisesti osa piirisarjaa, mutta siihen viitataan harvemmin, sillä se oli ei-ohjelmoitava I/O-piiri. Kahta CIA-piiriä (Complex Interface Adapter) ei myöskään lasketa mukaan piirisarjaan, sillä niitä käytettiin jo aikaisemmin Commodore 64:ssä ja 128:ssa, eli aikana ennen Amigaa.Piirisarjan vääntövoiman keskeisenä tekijänä on se, että kaikki operaatiot ovat tahdistettuja kuvasignaalin kanssa. Tämä sisältää pääsyn sisäänrakennettuun keskusmuistiin, joka tunnetaan nimellä "Chip RAM", sillä pelkästään piirisarjalla on suora pääsy siihen. Suoritin ja piirisarjan muut jäsenet joutuvat pyytämään "Agnukselta" pääsyä. Järjestelmäarkkitehtuurisesti tämä tunnetaan nimellä suora muistinkäyttö (DMA - Direct Memory Access), ja Agnus on tässä tapauksessa muistiohjain (DMA-ohjain).
Agnus omaa monimutkaisen prioriteettipohjaisen muistinkäsittelymenetelmän. Esimerkiksi bittitason tiedonhaut ovat paljon tärkeämpiä kuin blitterisiirrot. Nimittäin alkuperäinen Amigoiden suorittimena toiminut Motorola 68000 pystyi käsittelemään muistia vain joka toisella kellojaksolla; Agnus pyörittää järjestelmää, jossa aikakriittiset erikoispiirit saavat parittoman kellojakson ja suoritin parillisen — suoritin ei jää muistikäsittelyn ulkopuolelle ja näytä siten hidastuvan. Aikakriittiset erikoispiirien toiminnot, kuten blittersiirrot, voivat kuitenkin käyttää käyttämättömät parilliset ja parittomat kellojaksot, ja jos "BLITHOG" (blitter hog) -lippu on merkitty, Agnus käyttää jopa parillisetkin kellojaksot suorittimelta blitterin hyödyksi.
Agnuksen ajoitukset mitattiin 280 nanosekunnin "värikelloissa". Tämä oli suoraan verrannollinen kahteen lowres-pikseliin (140 ns) tai neljään hires-pikseliin (70 ns). Kuten Denisen, nämä ajoitukset suunniteltiin kodin televisioita varten ja ne voidaan tahdistaa ulkoiseen kellolähteeseen.
"Blitteri" — "blit" on lyhenne sanoista ""block image transfer"" (tai "bit blit"). Blitteri on muistisiirron ja loogisten operaatioiden rinnakkaisyksikkö. Sillä on kolme toimintatilaa: muistiosioiden (käytännössä useimmiten bittikartan) kopiointi, niiden täyttäminen (esim. polygonin täyttö) ja viivojen piirtäminen.
Blitteri oli kaksi kertaa nopeampi kuin 68000 prosessori siirtämään muistilohkoja kuin varsinainen CPU ja se pystyi toimimaan asynkronisesti CPU:n rinnalla.
"Copper" on lyhenne sanasta "co-processor" (apusuoritin), se on ohjelmoitava äärellinen automaatti. Sen kytkeytyessä päälle sillä on kolme vaihetta: se joko lukee käskyn, suorittaa sen tai odottaa tiettyä videosignaalin kohtaa. Copper ajaa ohjelmaa nimeltä "copperlista" rinnakkain keskussuorittimen kanssa. Se on tahdistettu videosignaalin kanssa ja sitä voidaankin käyttää useiden toimitusten tahdistamiseen videosignaalin kanssa. Yleensä copperia käytetään videoulostulon ohjaamiseen, mutta sillä voidaan kirjoittaa tietoa mihin tahansa piirisarjan rekisteriin ja siten käyttää äänirekisterien asettamiseen tai suoritinkeskeytyksiin.
Copperilla pystyy muun muassa muuttamaan väripalettia jokaisella vaakarivillä, jolloin ruutuun saadaan huomattavasti enemmän värejä samanaikaisesti kuin 32/64 ilman, että tarvitsee käyttää HAM-tilaa. Copperilla pystyy myös vaihtamaan bittikarttaosoittimet jokaisella vaakarivillä (pikselin tarkkuudella), jolla saa tehtyä erilaisia graafisia efektejä (kuten ruudun vierittäminen vaakariveittäin). Copper-efektit olivatkin käytettyjä etenkin Amigan demoskenessä.
Amigan pelien näytön vieritys, jota pidettiin Atari ST:n versioihin verrattuna pehmeänä ja monipuolisena, tehtiin yleensä Copperin ja Blitterin yhteistyöllä siten, että Copperilla muutettiin bittikarttaosoittimia ja Blitterillä kopioitiin grafiikkaa ruudun vielä näkymättömään osaan.
Denise ohjaa kuva-ajoituksia, mutta se voidaan myös tahdistaa ulkoiseen kuvasignaaliin. Denise on ohjelmoitu noutamaan tasomaista kuvatietoa 1–5 bittitasolta ja kääntää ne värihauiksi. Bittitasojen lukumäärä on mielivaltainen, joten jos 32 värisävyä ei tarvita, 2:ta, 4:ää, 8:aa tai 16:ta voidaan käyttää sen sijaan. Bittitasojen (ja erottelutarkkuutta) voidaan vaihtaa lennosta copperin avulla. Tämä sallii Chip-muistin erittäin säästeliään käytön. Olemassa on myös kuudes bittitaso, jota voidaan käyttää erityistiloihin:Paula tarjoaa käyttäjälle stereoäänen ja ohjelmoijalle 4 DMA-pohjaista 8-bittistä äänikanavaa. Kaksi DMA-kanavaa yhdistetään vasempaan ääniulostuloon ja toiset kaksi oikeaan. Kanavat yhdistetään toisiinsa yhteenlaskemalla niiden arvot.
Laitteiston tukema näytteistystaajuus ylettyy 28 867 hertsiin. Äänilaitteiston toiminnallisuus liittyy läheisesti kuvalaitteiston ajoituksiin sillä tavalla, että uusi näytepari voidaan hakea jokaisen piirretyn vaakaviivan aikana. Tästä syystä on mahdollista kaksinkertaistaa enimmäisnäytteenottotaajuus ECS/AGA-koneissa valitsemalla sopiva näyttötila, jossa vaakaviivojen määrä on kaksinkertainen. DMA-pohjaisen soittamisen lisäksi on mahdollista käyttää ohjelmistopohjaista näytteistystä, jolloin DMA:ta ei käytetä. Tällöin ei rajoituta 28 867 hertsin näytteenottotaajuuteen tai kuva-ajoituksiin, mutta suoritinaikaa kuluu suoraan verrannollisesti näytteenottotaajuuteen nähden.
Lisäksi laitteisto sallii kahden kanavan kytkemisen yhteen siten, että toinen kanava muokkaa toisen kanavan taajuutta tai voimakkuutta. Tätä mahdollisuutta voidaan käyttää tremolo- tai vibrato-efektien saavuttamiseen, mutta niin harvoin tehtiin.
Laitteisto sisältää myös analogisen alipäästösuotimen, jonka tarkkoja tietoja ei tunneta. 7 kHz:n kohdalla suodin vaimentaa volyymitasoa ainakin 15 desibelin voimalla. Suodinta voidaan käyttää kaikilla kanavilla yhtä aikaa niin haluttaessa. Laitteistopohjaisilla kanavilla ei ole erillisiä suotimia.
Paula-piiri lukee suoraan koneen RAM-muistipiiriä käyttämällä suoraa pääsyä muistiin ("direct memory access, DMA"), jolloin äänentoisto on mahdollista ilman prosessorin väliintuloa ja tehon hävikkiä.
Amigan "power"-LED-valon kirkkaus näyttää alipäästösuotimen statuksen. Kun suodin on päällä, ledi on kirkas, ja kun se on pois päältä, ledi on himmeä. Vanhimmissa Amiga 500 -koneissa ledi sammui kokonaan filtterin ollessa pois päältä. Amiga 1000 -koneessa power-valo ei liity suotimen statukseen, ja filtterin pystyi sammuttamaan vain juottamalla johto äänipiirin kahden pinnin välille.
Vaikka 1980-luvun Amigoissa on vain neljä äänikanavaa, voivat jotkut ohjelmat, kuten musiikkiohjelma OctaMed, käyttää kahdeksaa tai jopa useampaa virtuaalista kanavaa. Tätä käytettiin myös jossain peleissä. Lisäksi ohjelmat pystyivät miksaamaan kaksi äänipiirin kanavaa saadakseen aikaan yhden näytetarkkuudeltaan 14-bittisen kanavan säätämällä kanavien äänenvoimakkuutta tietyllä tavalla.
Äänipiiriä voi kontrolloida myös keskeytyksillä ja saada näin 14-bittinen ääni kaikille neljälle kanavalle. Näin voidaan myös miksata kaksi kanavaa molemmille puolille ja saada 15-bittinen ääni. Nämä temput kuitenkin vievät paljon prosessoriaikaa.
Amigan tuottaman äänen laatu ja äänipiirin helppokäyttöisyys ohjelmallisesti oli yksi Amigan keskeisiä valtteja muita kotikoneita vastaan vuosien ajan. Ulkoisia äänikortteja Amigoissa ei juuri käytetty, mutta tällaisia on saatavilla, ja niiden avulla saadaan mukaan DSP-ominaisuudet, suora moniraitanauhoitus, lisää äänikanavia ja korkeampia näytetarkkuuksia.
Levyaseman ohjaus on Paulan vastuulla. Paula tarjoaa ohjelmoijalle sekä DMA- että rekisteripohjaisen I/O:n. DMA-pohjainen I/O on yleisin käytetty siirtotapa sekä lukemiseen että kirjoittamiseen. Paula tukee sekä GCR- että MFM-koodattuja levyjä.
Tavallisesti levykkeelle kirjoitettiin 80 sylinteriä. Sylinteri tarkoittaa kahta uraa, jotka ovat levyn eri puolilla. Jokainen ura koostuu 11 sektorista ja jokainen sektori on 512 tavua. Tämä tekee yhteensä 880 KiB. Nämä arvot eivät ole kuitenkaan kiinnitettyjä Paulan puolesta, vaan ohjelmoija voi halutessaan nostaa tai laskea niitä. Amiga-käyttöjärjestelmälle oli saatavilla levyajureita, jotka käyttivät levystä jopa 984 KiB (82 sylinteriä, 12 sektoria). Toimivuus ei kuitenkaan ole taattu Commodoren puolesta, mikäli 880 KiB raja ylitetään. Jonkin sylinterin formatointia ylikokoon käytettiin myös kopioinnin estona, koska useimmat kopiointiohjelmat eivät osanneet kirjoittaa ylikokoisia sylintereitä.
Enhanced Chip Set (ECS) on Amigan OCS-piirisarjan seuraaja.
ECS on nimi Amiga-tietokoneen alkuperäisen piirisarjan (OCS) laajennetulle versiolle. ECS esiteltiin vuonna 1990 Amiga 3000:n julkistamisen myötä. Vuodesta 1990 eteenpäin valmistetut Amigat käyttivät OCS- ja ECS-piirien sekoitusta tai täyttä ECS-piirisarjaa. Vuonna 1991 ECS tuotiin vihdoin kuluttajaluokan Amigoihin Amiga 500+:n myötä. Viimeinen ECS:ää käyttänyt Amiga oli Amiga 600.
ECS esitteli parannellut "Super Agnus"- (2 megatavun tuki Chip-muistille) ja "Super Denise"-piirit.
Muita ominaisuuksia olivat:
Gayle piiri lisäsi IDE-väylän tuen Amiga 600 mallissa.
ECS:n seuraaja oli AGA-piirisarja (Advanced Graphics Architecture).
AGA (Advanced Graphics Architecture) piirisarja oli suora seuraaja Amigan toisen sukupolven ECS-piirisarjalle. Se esiteltiin Amiga 4000:n julkistamisen yhteydessä vuonna 1992. Toisin kuin vain pikkuparannuksia sisältänyt ECS, AGA oli selvästi alkuperäistä OCS-piirisarjaa kehittyneempi. Piirisarja kykeni näyttämään erityisessä Hold and Modify -moodissa jopa 262 144 väriä (18 bittiä), OCS-piirisarja kykeni vain 4 096 värin näyttämiseen. Normaalimoodissa AGA pystyi esittämään samanaikaisesti 256 väriä, OCS 32. Väripaletti koostui 16 777 216 väristä (24 bittiä), OCS:llä paletti oli 4 096.
Suurimpana muutoksena värimäärän ja erottelutarkkuuden lisääntymisen lisäksi oli pahasti ruuhkautetun Agnus-piirin jakaminen kahteen erilliseen piiriin, "Aliceen" ja "Lisaan". AGA-piirisarjaa käytettiin Commodoren Amiga 1200-, Amiga 4000- ja Amiga CD32 -laitteissa.
AGA vastasi värimäärältään PC:n VGA-standardia, mutta eräänä erona oli se, että kun VGA:n 256-värinen kuvainformaatio esitettiin tavutaulukkona, jossa yksi tavu vastasi yhden pikselin 8-bittistä väri-indeksiä (chunky-grafiikka), esitettiin AGA:n 8-bittinen kuvainformaatio kahdeksana erillisenä bittitasona. Tämä johtui ilmeisesti yhteensopivuussyistä, ja periytyi OCS:stä ja muista vanhoista kotikoneratkaisuista: kun värejä oli selvästi vähemmän kuin 256, ei pikselin tallettamiseen kannattanut käyttää kokonaista tavua. Bittitasografiikka oli kuitenkin chunkygrafiikkaan verrattuna tehotonta käsitellä pikselitason operaatioissa, ja sen käyttö heikensi Amigoiden suorituskykyä esimerkiksi tekstuurimappauksessa.
Akiko piiri oli Amiga CD32:n oma lisäys jossa oli tuki CDROM-asemalle sekä "chunky to planar" konversiolle. Tämä mahdollisti grafiikan tuottamisen siihen paremmin soveltuvassa "chunky" formaatissa ilman suurta suorituskykyrasitetta konversiossa Amigan käyttämään "planar" formaattiin. Piiri oli myös vastuussa ulkoisen AUX-sarjaportin käsittelystä.
1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa Amiga oli Euroopassa yksi keskeisiä pelikoneita ja myös Yhdysvalloissa yksi teknisesti vakuuttava vaihtoehto eri pelikoneiden joukossa.
Monet peleistä tehtiin samaan aikaan Atari ST:lle ja Amigalle siten, että koodi ja grafiikka tehtiin ST:llä ja käännettiin eli "portattiin" Amigalle. Tällöin Amigan grafiikkaominaisuudet jäivät hyödyntämättä. Äänet piti kuitenkin tehdä uudestaan, koska koneiden äänipiirit olivat liian erilaiset suoraan porttaukseen, ja tällöin Amigan ja Atari ST:n peleissä oli usein juuri erona Amigan version äänet, jotka perustuivat digitoitujen ääninäytteiden käyttöön. Syynä ST-porttauksiin oli Atari ST:n alkuvuosina suurempi käyttäjäkunta sekä tietysti yleisemmin pelintekemisen nopeuttaminen. Atari ST:n teknologia (esimerkiksi grafiikkapiirit) olivat myös lähempänä aiempia tietokoneita, mikä teki ne helpommin omaksuttavaksi ohjelmoijille ja houkuttelevaksi portata ST:n koodi Amigaan. 1980-luvun loppuvuosilta alkaen pelit alettiin tehdä usein enemmän suoraan Amigalla. Atari vastasi haasteeseen uudemmalla Atari STE- mallilla, jossa oli aiempaa paremmat teknologiset ominaisuudet, mutta tälle mallille ei alettu tehdä juuri pelejä, koska vanhemmilla Atareilla oli selvästi suurempi käyttäjäkunta.
Osa Amiga-harrastusta oli kaupallisten pelien "kräkkääminen" ja kopiointi. Tämä muodosti omituisen noidankehän, jossa pelien kopioitavuus lisäsi Amigan ja muiden tietokoneiden suosiota suhteessa pelikonsoleihin, mutta samalla pelien valmistajat eivät saaneet tuotoksiaan myydyksi. Kräkkäily ja introjen tekeminen johtivat varsinaisen demoskenen syntymiseen alun perin nimenomaan Amiga-harrastajien parissa.
Tunnettuja alun perin Amigalle (joissakin tapauksissa samalla ST:lle) tehtyjä pelejä, jotka on käännetty monille muille laitteille, ovat esimerkiksi Cannon Fodder, Lemmings (1 & 2), Speedball (1 & 2) The Settlers (ensimmäinen osa), Pinball Dreams (jatko-osineen), Sensible Soccer, Formula One Grand Prix, Another World, Flashback, Worms, Lotus Turbo Challenge (I-III), The Chaos Engine, , Populous (1 & 2) ja Kick Off (1 & 2). Kuuluisa Turrican tehtiin ensin Commodore 64:lle, mutta tuli tunnetuksi Amiga-pelinä. Kuuluisan SimCityn ensimmäinen versio julkaistiin alun perin Amigalle ja Apple Macintoshille (joskin C64-version kehitys aloitettiin ensimmäisenä). Dungeon Master tehtiin alun perin ST:lle, mutta oli suosittu myös Amigalla, jonka versioon lisättiin kolmiulotteiset äänet. 16-bittisten pelien pioneereihin kuuluneen Cinemawaren elokuvamaisista peleistä suosiota saivat esimerkiksi "Wings" ja "It Came from the Desert".
Suosittuja Amiga-pelejä olivat niin ikään teknisesti alkuperäisversioinakin vaatimattomat, mutta pelattavuudeltaan ylistetyt kolikkopelit, kuten New Zealand Story, Klax, Rainbow Islands ja Bubble Bobble. 8-bittisten koneiden menestyspeli, Elite, käännettiin alkuperäisversiolle suht uskollisena käännöksenä Amigalle ja Atari ST:lle vuonna 1988. Sitä enemmän tai vähemmän jäljitteleviä Amigalle tehtyjä "avaruussimulaattoreita" olivat esimerkiksi Warhead, Starglider 2, Damocles ja itse Eliten jatko-osa. Amigan teknologisia puolia hyödyntäneitä, ilmestymishetkellään teknisesti vaikuttavina pidettyjä pelejä olivat esimerkiksi F/A-18 Interceptor ja Shadow of the Beast. Amigan loppuaikoina ilmestyivät suomalaisten tekemät Elfmania ja Stardust, jotka näyttävät, mihin asti alkuperäisten Amiga-mallien graafista suorituskykyä saatiin lopulta pelikäytössä venytettyä.
Amigalla suosittuja olivat myös Sierran ja Lucasartsin seikkailupelit, vaikka ne oli tehty alun perin IBM-PC:llä, ja varsinkin alkuaikoina niiden porttaukset Amigalle (ja Atari ST:lle) olivat teknisesti surkeita. Muita alun perin IBM-PC:lle tehtyjä suosittuja Amiga-käännöksiä olivat Civilization ja Colonization.
Tunnettuja Amigan parissa työskennelleitä pelintekotiimejä olivat esimerkiksi Bitmap Brothers, Sensible Software ja Magnetic Fields. Amigalla (ja ST:llä) aloittaneita ja myöhemmin IBM-PC:llä tai konsoleilla mainetta niittäneitä pelitiimejä tai julkaisijoita ovat esimerkiksi DMA Design (nykyiseltä nimeltään Grand Theft Autosta tunnettu Rockstar Games), Sonyyn sulautetut Psygnosis ja Factor 5 sekä Peter Molyneuxin Amiga-aikana luotsaama Bullfrog. Myös suomalainen Housemarque aloitti Amigalla.
Amigalle on tuotettu suuret määrät pelejä sekä kaupallisena että harrastajien tuottamina "shareware"-peleinä.
Suomalainen Housemarque on yksi tunnetuista pelitaloista jotka ovat aloittaneet kehittämällä Amigalle pelejä.
Wiredin mukaan kymmenen merkittävintä Amiga-peliä ovat:
Amiga-tietokoneita ja sille julkaistuja pelejä, ohjelmistoja ja lisälaitteita käsiteltiin yleisten tietokone- ja pelilehtien lisäksi myös Amiga-kohtaisissa lehdissä.
Suomalaisia lehtiä:
Amiga-kohtaisia ulkomaisia lehtiä:
Useat suomalaiset ohjelmistoyritykset ovat aloittaneet ohjelmien kehityksen Amigalle, joiden tuotteita ovat:
Aminet on vuodesta 1992 lähtien ylläpidetty Amiga-ohjelmistojen arkisto.
"Fred Fish" levykkeet olivat tunnettu PD-ohjelmien kokoelma.