hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Espanjan Marokko
Espanjan Marokko (, ) oli Espanjalle kuulunut alue Marokon pohjoisosassa. Espanjan Marokosta tuli Espanjan siirtomaa vuonna 1912 Fezin sopimuksella toisen Marokon kriisin jälkeen, jolloin Marokko menetti itsenäisyytensä. Muu osa Marokosta kuului Ranskaan nimellä Ranskan Marokko. Siirtomaa-aika päättyi vuonna 1956, kun Ranska ja Espanja tunnustivat Marokon itsenäisyyden.
Espanjan Marokkoon luettiin hallinnollisesti kuuluviksi myös Ceuta, Melilla, Islas Chafarinas, Peñón de Alhucemas ja Peñón de Vélez de la Gomera, jotka kuitenkin olivat olleet Espanjan hallinnassa jo ennen Fezin sopimusta. Ne myös jäivät Espanjalle senkin jälkeen, kun Marokko vuonna 1956 itsenäistyi uudelleen. Marokko on tosin vaatinut niitä itselleen.
Rifin alue irtautui Espanjan Marokosta vuonna 1921 itsenäiseksi Rifin tasavallaksi. Vuonna 1926 Ranskan ja Espanjan siirtomaa-armeija miehitti jälleen alueen. Tangerista tehtiin vuonna 1923 kansainvälinen vyöhyke, jota hallitsivat Ranskan, Espanjan ja Britannian virkamiehet. Italia liittyi sopimukseen vuonna 1928.
Espanjan Marokon suurin kaupunki oli Tétouan.
Toivalan Urheilijat
Toivalan Urheilijat (ToU) on vuonna 1945 perustettu urheiluseura Toivalassa, Siilinjärvellä. ToU tunnetaan erityisesti työstään juniorijalkapallon parissa. Seura pelaa kotipelinsä Tanhulan tekonurmikentällä Toivalassa.
ToU:n miesten joukkue pelasi kaudella 2009 Itä- ja Keski-Suomen Kolmosessa, josta se tippui kaudeksi 2010 Neloseen. Korkeimmillaan se on ollut 2. divisioonassa, vuosina 1983 ja 1985.
Seuran B-tytöt pelasivat ikäluokkansa SM-sarjaa syksyllä 2006. Nykyinen sarjataso on 1. divisioona. B-tyttöjen lisäksi ToU:lla on yli kymmenen muuta juniorijoukkuetta.
ToU:n toiminta ei rajoitu jalkapalloon. Seura ylläpitää liikuntaleikkikoulua, 7–8 -vuotiaitten liikuntakerhoa ja aktivoi jäseniään myös yleisen kuntoilun parissa. Tyttöjen osuus ToU:n jäsenistä on huomattava.
Seuran kasvatteja ovat muun muassa Suomen 90-luvun jalkapallolegendoihin kuuluva Harri Ylönen, sekä Kuopion Palloseurassa pelaava Jan Berg.
Ranskan Marokko
Ranskan Marokko (, ) oli Ranskan ylivallan alainen protektoraatti, jonka tuli Ranskan hallintaan Fèsin sopimuksella vuonna 1912, toisen Marokon kriisin jälkeen. Samalla Espanja sai alueen Marokon pohjoisosasta.
Suurimmat kaupungit Ranskan Marokon alueella olivat Casablanca, Rabat, Marrakesh ja Agadir.
Tangerista tehtiin vuonna 1923 kansainvälinen vyöhyke, jota hallitsivat Ranskan, Espanjan ja Britannian virkamiehet. Italia liittyi sopimukseen vuonna 1928.
Ranskan Marokossa oli omat postimerkit. Postimerkeissä luki ranskaksi "MAROC". Vuonna 1914 niissä luki "PROTECTORAT FRANÇAIS MAROC". Lisäksi siellä oli oma rahayksikkö Marokon rial vuosina 1912–1921 ja Marokon frangi vuosina 1921–1956.
Ranskan Marokosta tuli itsenäinen kuningaskunta vuonna 1956, jolloin siihen yhdistettiin myös Espanjan Marokko ja Tanger.
UB40
UB40 on englantilainen reggae-yhtye, joka perustettiin 1978. Sen suurimpia hittejä ovat ”Red Red Wine”, ”Kingston Town”, ”King”, ”One in Ten”, ”Madam Medusa”, ”Food for Thought” ja ”Signing Off”.
Julija Petšonkina
Julija Sergejevna Petšonkina (, o.s. Nosova, s. 21. huhtikuuta 1978 Krasnojarsk, Neuvostoliitto) on entinen venäläinen 400 metrin aitajuoksija. Hän pitää hallussaan matkan maailmanennätystä ajalla 52,34.
Sydneyn olympialaisissa 2000 Petšonkina karsiutui 400 metrin aitojen välierissä. Seuraavana vuonna hän voitti matkalla MM-hopeaa Edmontonin MM-kisoissa ajalla 54,27. Samana vuonna hän voitti Euroopan cupin ja sijoittui kahdeksanneksi GP-finaalissa. 2002 hän oli viides 400 metrin sileällä sisäratojen EM-kisoissa Wienissä ja voitti aitojen Euroopan cupin. Hän voitti 400 metrin aidat myöhemmin samana vuonna yleisurheilun maailmancupissa Madridissa ajalla 53,74. 2003 Petšonkina kilpaili Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 400 metrin sileällä, joissa hänet hylättiin välierissä. Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa hän voitti aidoissa pronssia ajalla 53,71. Samana vuonna hän teki 8. elokuuta Tulassa matkan uudeksi maailmanennätykseksi ajan 52,34.
Petšonkina sijoittui Ateenan olympialaisissa 2004 kahdeksanneksi 400 metrin aidoissa. Helsingin MM-kisoissa 2005 hän voitti matkan ajalla 52,90 ja myöhemmin samana vuonna sijoittui toiseksi . Vuonna 2006 hän voitti yleisurheilun maailmancupin Ateenassa ajalla 53,88. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän sai hopeaa 400 metrin aidoissa ajalla 53,50.
Petšonkina oli Glasgow'ssa 2005 mukana juoksemassa 4 x 200 metrin viestin sisäratojen yhä voimassa olevaa maailmanennätystä ajalla 1.32,41. Hän oli naimisissa aitajuoksija Jevgeni Petšonkinin kanssa, mutta pari erosi vuonna 2006.
Petšonkina lopetti uransa vuonna 2009 terveysongelmien vuoksi.
Sirmakka (lehti)
Sirmakka oli Joensuussa ilmestynyt ilmaisjakelulehti vuosina 1986–1990 (). Vuodesta 2002 lähtien se on ilmestynyt nettilehtenä. Jatkuvasti päivitetty runsassisältöinen uutislehti käsittelee Itä-Suomen ja Karjalan tasavallan tapahtumia. Useita teemaosastoja muun muassa liikenteestä, autoista, kirjoista, eläimistä, terveydestä ja matkailusta. Lehden liitteinä ovat Hornakka ja HornakkaPLUS. Ne tarkastelevat kriittisesti suomalaista vallankäyttöä ja kansakunnan kahtiajakoa. Päätoimittaja on Markku Rouhiainen, joka oli aikoinaan perustamassa ilmaislehti Karjalan Heiliä vuonna 1970 ja toimi sen päätoimittajana vuoteen 1985.
Río de Oro
Río de Oro (espanjaa, tarkoittaa Kultajoki, arabiaksi wādī-ð-ðahab, Oued Edhahab) oli Espanjalle kuuluva alue joka on vuodesta 1969 kuulunut Espanjan Saharaan.
Nykyään Rio de Oroa jakaa 2 720 km pitkä muuri, Marokon muuri, joka jakaa nykyisen Länsi-Saharan kahtia. Muurin toinen puoli on Polisario-liikkeen hallussa.
Nicola Legrottaglie
Nicola Legrottaglie (s. 20. lokakuuta 1976 Gioia del Colle) on italialainen jalkapalloilija, joka edustaa Serie A:ssa pelaavaa Calcio Cataniaa. Hän on 189 cm pitkä ja painaa 85 kg. Legrottaglien pelipaikkana on keskuspuolustus.
Legrottaglie aloitti uransa kaudella 1996–1997 Serie C1:ssä Pistoiesen joukkueessa, josta hän siirtyi samalla sarjatasolla pelaavan Praton joukkueeseen. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi sarjaporrasta ylemmäs Serie B:hen ja Chievon joukkueeseen. Legrottaglie viihtyi sielläkin vain yhden kauden ja siirtyi takaisin Serie C1:een Reggianan joukkueeseen. Kuitenkin jo vuoden 2000 tammikuussa hän palasi Chievoon. Tälläkään kertaa menestystä ei juurikaan tullut, vaan hän matkasi Modenaan, joka silloin pelasi Serie C1:ssä. Seuraavana kahtena kautena hän pelasi jälleen Chievossa, jossa hän teki vihdoin läpimurron. Näiden menestyksekkäiden kausien jälkeen hän siirtyi Juventukseen, jossa hän pelasi surkeasti eikä Fabio Capellon valmentajaksi tulon jälkeen kaudella 2004–2005 pelannut enää yhtään ottelua. Seuraavat kaksi kautta Legrottaglie pelasi lainasopimuksella, ensimmäisen Bolognassa ja toisen Sienassa monen muun Juventus-pelaajan tavoin. Syksyllä 2006 Legrottaglie palasi Juventukseen, joka oli päätetty pudottaa Serie B:hen. Hän jatkoi samassa seurassa sen noustua vuonna 2007 Serie A:han. Nicola Legrottaglie teki 6 kuukauden lainasopimuksen AC Milaniin 31. tammikuuta 2011.
Legrottaglie on pelannut Italian maajoukkueessa seitsemän maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. Maali syntyi Sveitsiä vastaan 30. toukokuuta 2003. Hän on pelannut myös yhden poikien maaottelun. Legrottaglie pelasi Italian maajoukkueessa myös Confederations Cupissa 2009 yhden ottelun. Se oli USA:ta vastaan ja Italia voitti 3–1.
Ranskan Länsi-Afrikka
Ranskan Länsi-Afrikka (, AOF) oli vuosina 1895–1904 perustettu Ranskan siirtomaa-alue Länsi-Afrikassa. Siihen kuuluivat nykyisten Beninin, Burkina Fason, Guinean, Malin, Mauritanian, Nigerin, Norsunluurannikon ja Senegalin alueet. Siirtomaan halinnollinen keskus oli Dakar.
Alueesta tuli vuonna 1904 ranskalaisen kenraalikuvernöörin johtama siirtomaa-alueiden liitto. Niiden väliset rajat muuttuivat useaan kertaan. Siirtomaiden johdossa olivat kenraalikuvernöörin alaiset varakuvernöörit neuvonantajineen. Myöhemmin kenraalikuvernöörin yhteyteen perustettiin neuvoa-antava suuri neuvosto. Toisen maailmansodan aikana Ranskan Länsi-Afrikka oli Vichyn hallituksen alainen vuoteen 1942. Sodan jälkeen siirtomaihin perustettiin alueparlamentit, joilla oli oikeus päättää budjetista ja valita edustajia Ranskan kansalliskokoukseen, tasavallan neuvostoon ja Ranskan unionin yleiskokoukseen.
Ranskan Länsi-Afrikka hajosi vuonna 1958, jolloin Ranskan Guinea julistautui itsenäiseksi. Muut siirtomaat, Dahomey, Mauritania, Niger, Norsunluurannikko, Ylä-Volta sekä entisen Ranskan Sudanin ja Senegalin muodostama Malin liittovaltio itsenäistyivät vuonna 1960.
Vodafone
Vodafone Group plc (Voice-Data-Fone) on brittiläinen teleoperaattori, jonka pääkonttori sijaitsee Newburyssa Berkshiren kreivikunnassa Englannissa. Vodafone on maailman toiseksi suurin teleoperaattori China Mobilen jälkeen, sekä liikevaihdolla että asiakkaiden määrällä mitattuna. Se perustettiin vuonna 1983 nimellä Racal Telecom. Yhtiön liikevaihto oli heinäkuussa 2006 134 miljardia dollaria.
Vodafone sponsoroi Ferrarin F1-tallia kausina 2002–2006 ja McLarenin F1-tallia kaudesta 2007-2013 saakka
Eurooppa:
Neurohypofyysi
Neurohypofyysi eli aivolisäkkeen takalohko () on aivojen pohjasta ulkoneva hermokudosrakenne, joka erittää kahta tärkeää hormonia: antidiureettista hormonia, joka vaikuttaa elimistön nestetasapainon säätelyyn sekä oksitosiinia, jolla on muun muassa lisääntymiseen ja synnytykseen liittyviä vaikutuksia. Neurohypofyysi muodostaa yhdessä adenohypofyysin kanssa aivolisäkkeen, joka kuuluu umpieritysjärjestelmään. Neurohypofyysi ei varsinaisesti ole umpirauhanen, koska siinä ei itsessään ole tavallisia hormoneja tuottavia soluja: neurohypofyysi koostuu merkittäviltä osin hermosolujen haarakkeista, joista hormonit vapautuvat verenkiertoon. Näiden hermosolujen soomaosat sijaitsevat hypotalamuksessa, jossa hormonit myöskin tuotetaan ennen kuljetusta haarakkeisiin. Ennen vapautumistaan verenkiertoon hormonit varastoidaan niin kutsuttuihin Herringin kappaleisiin, jotka ovat pullistumia haarakkeissa. Haarakkeiden lisäksi neurohypofyysissä on verisuonia sekä pituisyyttejä, jotka ovat astrosyyttien kaltaisia gliasoluja.
Neurohypofyysissä tapahtuvan, esimerkiksi iskusta johtuvan soluvaurion myötä antidiureettisen hormonin eritys voi vähentyä. Tästä voi seurata diabetes insipidus, nestetasapainon häiriö, jossa munuaisten kyky tiivistää virtsaa on heikentynyt, mikä johtaa polyuriaan eli lisääntyneeseen virtsantuotantoon sekä polydipsiaan eli lisääntyneeseen veden juonnin tarpeeseen.
Matti Lehti
Matti Lehti (s. 1947 Kuusankoskella) on Helsingin kauppakorkeakoulun emeritus kansleri. Hän oli Tietotehtaan (nyk. Tieto Oyj) toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja yhtiön voimakkaan kasvun vuosina 1989–2008. Ennen Tietotehdasta hän työskenteli Rautakirja Oy:ssä, viimeksi yhtiön varatoimitusjohtajana.
Matti Lehti on yksi Aalto-yliopiston säädekirjan allekirjoittajista ja toimi yliopiston perustamisvaiheessa aktiivisesti yliopiston säätiömuodon ja 700 miljoonan euron säätiöpääoman toteutumisen puolesta.
Matti Lehti valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta kauppatieteiden kandidaatiksi vuonna 1972, suoritti Stanford Executive -ohjelman Yhdysvalloissa vuonna 1984 ja väitteli kauppatieteiden tohtoriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1990 aiheenaan yrityksen kasvustrategiat. Lehti toimi opiskeluaikanaan myös kansainvälisessä opiskelijajärjestö AIESECissa.
Italian Grand Prix 1998
Italian Grand Prix 1998 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 13. syyskuuta 1998 Italiassa Monzan radalla. Kilpailun voitti Michael Schumacher, jolle voitto oli kauden kuudes ja viimeinen. Kilpailun nopeimman kierroksen ajoi Mika Häkkinen ajalla 1,25.139. Kilpailun jälkeen Schumacher ja Häkkinen olivat tasoissa MM-pistetaulukossa.
Eero Rislakki
Eero Ensio Rislakki (25. kesäkuuta 1924 Helsinki – 7. kesäkuuta 2017 Helsingborg, Ruotsi) oli suomalainen teollinen muotoilija.
Rislakki on suunnitellut muun muassa Helkaman Jopo-polkupyörän, Tikkurilan kirkon ehtoollisvälineistön, vesikalusteita OSY:lle, heijastimia Talmulle, silmälasikehyksiä Instrumentariumille, ilmastointilaitteitten kotelointeja Fläkt Woodsille ja koruja Kalevala Korulle. Hänet nimitettiin Teolliset Muotoilijat TKOn kunniajäseneksi 1996, ja hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 2005. Hän asui myöhempinä vuosinaan Ruotsissa mutta vieraili Suomessa kesäisin. Rislakki toimi Sauvossa asuessaan kunnanvaltuustossa ja kulttuuri- ja elinkeinolautakunnissa. Hän kuului myös Valtion taideteolliseen toimikuntaan ja Turun ja Porin läänin taidetoimikuntaan.
Eero Rislakin isä oli kirjailija ja toimittaja Ensio Rislakki, myös Pro Finlandia -palkittu.
Unida
Unida on rock-yhtye, jonka laulaja John Garcia (laulu) perusti Arthur Seayn (kitara), Dave Dinsmoren (basso) ja Mike Cancinon (rummut) kanssa stoner rock -yhtye Kyussin hajottua ja oltuaan hetken Slo Burnissa. Dinsmoren korvasi myöhemmin Scott Reeder.
Unidan ensiesiintyminen levyllä oli vuonna 1999, kun yhtye oli mukana split-levyllä ruotsalaisen Dozer-yhtyeen kanssa. Myöhemmin samana vuonna Unida julkaisi ensimmäisen albuminsa "Coping with the Urban Coyote".
Unidan ja American Recordsin, jonka oli määrä julkaista yhtyeen toinen levy vuonna 2001, yhteistyö päättyi laillisiin ongelmiin ja "Coping with the Urban Coyote" on näin ollen yhtyeen toistaiseksi ainoa kokomittainen albumi.
Mammoth Mountain
Mammoth Mountain on tulivuori Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se on 3 369 m korkea. Vuoresta on purkautunut magmaa viimeksi 57 000 vuotta sitten. Samaan järjestelmään kuuluu kaksi tuhkakartiota, jotka tunnetaan nimellä Red Cones. Ne on ajoitettu noin 8 900 vuoden ikäiseksi.
Vuori on edelleen aktiivinen, sen ympäristö on seismisesti epävakaata ja sieltä purkautuu kaasuja, jotka ovat tappaneet puita. Viimeisin purkaus oli hydrovulkaaninen eli freaattinen purkaus, jossa magma pääsi kosketuksiin pohjaveden kanssa, jolloin vuoresta purkautui kuumaa höyryä ja sen lennättämiä kivenkappaleita. Tämä purkaus tapahtui vuoren pohjoisrinteellä joskus vuosien 1220–1300 välillä.
Anteeksi kuinka?
Anteeksi kuinka? on vuosina 1993–1996 MTV3-kanavalla ja 1997–1999 Nelosella esitetty viihdeohjelma. Ohjelmaa juonsi Lasse Lehtinen ja sen ajankohtaisia asioita kommentoivina ”lautamiehinä” toimivat muun muassa Seppo Ahti ja Ruben Stiller. Ohjelmaa käsikirjoitti Lehtisen lisäksi Pekka Karhuvaara. Sitä tehtiin kaikkiaan 84 jaksoa.
"Anteeksi kuinka?" -ohjelman esikuvana voitaneen pitää yhdysvaltalaisen Jay Lenon isännöimää NBC-kanavan "The Tonight Show’ta".
Samannimistä sketsiohjelmaa esitettiin 1980-luvun lopulla Olli Kivistön ja Jorma Hietamäen tekemänä.
Peter Debye
Petrus Josephus Wilhelmus Debije (24. maaliskuuta, 1884 – 2. marraskuuta, 1966) oli Nobel-palkittu alankomaalainen fysikaalinen kemisti.
Hän vaihtoi nimensä myöhemmin muotoon Peter Joseph William Debye.
Peter Debye teki ensimmäisen merkittävän tieteellisen työnsä 1912 soveltaessaan dipolimomentin käsitettä epäsymmetristen molekyylien varausjakauman kuvaamiseen. Samana vuonna hän onnistui myös laajentamaan Albert Einsteinin teoriaa ominaislämpökapasiteetista mataliin lämpötiloihin lisäämällä siihen matalataajuiset fononit (Debyen malli). Vuonna 1913 Debye laajensi Niels Bohrin teoriaa atomimallista lisäämällä siihen elliptiset orbitaalit. Saman idean tosin esitti myös Arnold Sommerfeld.
Vuosina 1914–1915 Peter Debye laski yhdessä Paul Scherrerin kanssa lämpötilan vaikutuksen röntgendiffraktiokuvioihin. Myöhemmin Ivar Waller täydensi työtä, joten kiteen lämpöliikkeen vaikutusta röntgendiffraktiokuvioon kuvaava Debyen ja Wallerin tekijä nimettiin heidän mukaansa. Hän myös kehitti teorian, joka selitti Comptonin ilmiön, missä röntgensäteilyn energia muuttuu, kun se vuorovaikuttaa elektronin kanssa.
Yhdessä assistenttinsa Erich Hückelin kanssa Debye paransi Svante Arrheniuksen teoriaa sähköjohtavuudesta elektrolyyttisissä liuoksissa (Debyen ja Hückelin yhtälö).
Vuonna 1936 Peter Debyelle myönnettiin Nobelin kemianpalkinto hänen työstään molekyylien rakenteen selvittämisessä (dipolimomentti ja röntgendiffraktio).
Amerikanhiirihaukka
Amerikanhiirihaukka ("Buteo jamaicensis") on yleissävyltään ruosteenruskea petolintu, joka pesii miltei koko Pohjois-Amerikan alueella, länsi-Alaskasta ja pohjois-Kanadasta jopa Panamaan ja Karibian saarten alueelle asti. Se on yleisimpiä Pohjois-Amerikan hiirihaukkojen ("buteo") sukuun kuuluvia haukkoja. Amerikanhiirihaukoista on tunnistettu 14 eri alalajia, joiden ulkonäkö ja levinneisyys vaihtelee. Se on myös kookkaimpia Pohjois-Amerikan "Buteo"-suvun haukkoja: amerikanhiirihaukka painaa noin 690–1 600 g, pituus on 45–65 cm ja siipien kärkiväli 110–145 cm.
Amerikanhiirihaukkoja kasvatetaan käytettäviksi haukkametsästyksessä. Koska laji on niin yleinen ja helposti koulutettavissa metsästystarkoituksiin, suurin osa haukkametsästykseen valituista linnuista Yhdysvalloissa on amerikanhiirihaukkoja. Haukkametsästyksen harrastajien on lupa ottaa käyttöön vain haukkoja, jotka ovat jättäneet pesänsä ja omillaan mutta ovat alle vuoden vanhoja, jotta pesimäpopulaatio ei vaarantuisi. Näitä haukkoja suositaan myös siksi, koska kyseisille nuoremmille linnuille ei ole kehittynyt täysikasvuisten käyttäytymistapoja, jotka tekisivät koulutuksesta huomattavasti haastavampaa. Pesiviä ja poikasia pitäviä täysikasvuisia amerikanhiirihaukkoja on laitonta ottaa metsästystarkoituksiin.
Amerikanhiirihaukka on yleissävyltään ruosteenruskea. Sen rinnan poikki kulkee tummempi raita, ja siiven alapinnalla on tumma kuvio. Eri osissa Pohjois-Amerikan mannerta on eri sävyisiä kantoja.
Sen pituus on 45–65 cm, siipien kärkiväli ja paino 800–1 300 grammaa. Naaras on suurempi kuin koiras.
Amerikanhiirihaukan pesimisalue ulottuu Alaskasta Panamaan.
Amerikanhiirihaukka on lihansyöjä ja ravinnonhankkijana opportunisti. Amerikanhiirihaukka syö pieniä nisäkkäitä, lintuja ja matelijoita. Tyypillisiä saaliseläimiä ovat jyrsijät, kaniinit, kanalinnut, käärmeet ja liskot. Kaupunkialueilla haukat syövät puluja ja kottaraisia. Saalistarjonta vaihtelee alueiden ja vuodenajan mukaan, mutta tärkeässä osassa ravintoa ovat jyrsijät, jotka muodostavat 85 prosenttia amerikanhiirihaukan ruokavaliosta.
Fermat’n periaate
Fermat’n periaate on optiikkaan liittyvä periaate, jonka mukaan valo kulkee kahden pisteen välillä nopeinta mahdollista reittiä pitkin.
Ennen ajateltiin valon kulkevan Heron Aleksandrialaisen määritelmän mukaisesti kahden pisteen välillä lyhintä mahdollista reittiä. Tutkittaessa valonsäteen etenemistä rajapintojen läpi oletus kuitenkin todettiin vääräksi. Pierre de Fermat esitti asiaan vuonna 1662 kirjeessään Marin Cureau de la Chambrelle ratkaisun, joka nykyään tunnetaan klassisena Fermat’n periaatteena. Fermat’n periaatetta käytetään kuvattaessa valon heijastumista ja taipumista. Huygensin periaatteen tavoin senkin avulla voidaan johtaa Snellin laki. Klassisesti Fermat’n periaatteen voidaan ajatella olevan matemaattinen seuraus Huygensin periaatteesta.
Fermat’n periaatteen muotoilu oli kuitenkin epätäydellinen. Modernin version mukaan optisen matkan täytyy olla ekstremaali (ääriarvo).
Hecht, Eugene: (2001) "Optics" ISBN 0-8053-8566-5
Lulu
Lulu on Alban Bergin ooppera, johon kuuluu prologi ja kolme näytöstä. "Lulun" libretto on säveltäjän kirjoittama ja perustuu Frank Wedekindin näytelmiin "Maahinen" ("Erdgeist") ja "Pandoran lipas" ("Die Büchse der Pandora") vuosilta 1895–1904. Keskeneräiseksi jääneen oopperan kantaesitys viisiosaisena sarjana Zürichissä 1935 saavutti menestystä, muttei kuitenkaan yhtä paljon kuin Bergin toinen ooppera "Wozzeck" (1922, ensiesitys 14. joulukuuta 1925). Lopullisesti teos sai ensi-iltansa vasta vuonna 1979 Pariisissa Pierre Boulezin johtamana. Ooppera kertoo Lulusta, jota kohtaan sekä miehet että naiset tuntevat vastustamatonta seksuaalista vetoa mutta eivät kykene kohtelemaan häntä kuin halun kohteena ja objektina. Oopperan lopussa Lulu ajautuu prostituoiduksi Lontoon kaduille.
Ooppera jäi keskeneräiseksi säveltäjän kuollessa vuonna 1935. Sen jälkeen, kun Arnold Schönberg, Anton Webern ja Alexander von Zemlinsky olivat kieltäytyneet teoksen viimeistelemisestä, Bergin leski ilmoitti, ettei sitä voitu saattaa päätökseen, eikä luovuttanut hallussaan ollutta materiaalia kenellekään. Teoksen viimeisestä näytöksestä oli kuitenkin olemassa perinpohjaiset säveltäjän luonnokset sekä osa orkestroinnistakin valmiina, ja se esitettiin lopulta Friedrich Cerhan viimeistelemänä vuonna 1979.
Saksalaisessa elokuvaversiossa "Pandoran lipas" (1929) Lulun surmaa lopuksi Viiltäjä-Jack.
Kevyen musiikin puolella Lulu tunnetaan samaiseen oopperaan pohjautuvana, Tuula Amberlan esittämänä iskelmäkappaleena, jonka Ensio Music julkaisi vuonna 1984.
Madsen M50
Madsen M50 on tanskalaisen Dansk Industri Syndikatin suunnittelema ja valmistama massasulkutoiminen 9 mm Parabellum/Luger kaliiperinen konepistooli.
M50 perustui Madsenin aiempaan M46-konepistooliin ja erosi siitä lähinnä aiemman mallin virityslevyn korvanneella yksinkertaisella viritystapillaan.
Madsen M46/50/53 -konepistoolimallit suunniteltiin mahdollisimman yksinkertaisiksi ja helposti massatuotantovälineillä tuotettaviksi aseiksi. Ainoat koneistusta vaativat osat ovat piippu ja lukko, runko koostuu kahdesta takaosastaan toisiinsa saranoidusta teräspellistä prässätystä puolikkaasta, joita rungon etuosaan ruuvattava piipun kiinnitysholkki pitää yhdessä. Purettaessa ase huoltoa ja puhdistusta varten se avataan kuin kirja. Lipaskuilun takana on kahvavarmistimen vipu.
Madsenin M46/50 -mallien lipas oli suora tankolipas, mutta M53:n lippaasta tehtiin käyrä syöttövarmuuden lisäämiseksi.
Madsenia myytiin vain vähän, lähinnä Etelä-Amerikan maihin, vaikka esimerkiksi Englannissa sitä kokeiltiin Sten-konepistooliin mahdollisena seuraajana.
Sysmän Suvisoitto
Sysmän Suvisoitto on vuonna 1986 Sysmässä perustettu monitaiteinen maaseutufestivaali. Sysmän Suvisoiton perusti kesäsysmäläinen viulisti ja kapellimestari Ari Rasilainen. Suvisoitto kuuluu Finland Festivals -tapahtumiin.
Kelirikkoalus Aallokas
Yhteys- ja kelirikkoalus Aallokas oli Laatokan rannikkojoukkojen käyttöön valmistettu alus. Talvisodan alkaessa alus aseistettiin 75 millimetrin tykeillä ja se muutettiin tykkiveneeksi Suomen Laatokan-laivastoon, jonka suurin alus se oli. "Aallokas" siirtyi Moskovan rauhan jälkeen Neuvostoliitolle ja se nimettiin Šeksnaksi (). Alus romutettiin 26. kesäkuuta 1961.
"Aallokas" rakennettiin 1936 Sortavalan Telakka ja Konepaja Oy:n telakalla. Sillä oli talvisodassa aseistuksenaan kaksi 75 mm:n tykkiä ja kaksi 40 mm:n ilmatorjuntatykkiä. Se oli Suomen Laatokan-laivaston suurin ja uusin alus sekä tykkiveneiden laivasto-osaston lippulaiva. Tähän osastoon kuuluivat myös tykkiveneet "Aunus", "Tarmo" ja "Vulcan". Osaston johtaja oli kapteeniluutnantti Asikainen.
14. joulukuuta 1939 ja 12. tammikuuta 1940 välillä "Aallokas", "Tarmo" ja "Vulcan" suorittivat 11 retkeä Laatokalla. Retkien tarkoituksena oli tulittaa neuvostoliittolaisten maa-asemia. Aallokasta tulitettiin ensimmäisen kerran maalta sen ollessa Tarmon kanssa retkellä, mutta laukaukset jäivät lyhyiksi eivätkä saaneet aikaan tuhoa. Näillä retkillä neuvostojoukkoja kohti ammuttiin yhteensä 150 kappaletta 75 mm:n kranaatteja. Tammikuun lopulla ei Laatokalla voitu käyttää kuin Aallokasta, sillä järven jääpeite oli liian vahva. 2. helmikuuta Aallokas sai vähäisiä vaurioita neuvostoliittolaisten koneiden hyökkäyksessä ja muutama mieheistön jäsen loukkaantui.
Moskovan rauhansopimuksen mukaisesti "Aallokas" ja muuta Laatokan-laivaston alukset jätettiin Laatokalle. Aallokas liitettiin Neuvostoliiton laivaston koulutusalusten osastoon 24. elokuuta 1940.
Jatkosodan alettua Aallokkaalla oli aseistuksenaan kaksi 76,2 mm:n tykkiä, yksi 20 mm:n ilmatorjuntatykki, kaksi 12,7 mm:n konekivääriä ja yksi nelinkertainen 7,62 mm:n konekivääri, joten aluksesta tuli tykkivene ja se liitettiin Neuvostoliiton Laatokan-laivastoon nimellä Šeksna 3. elokuuta 1941. Elokuussa Šeksna oli muiden Laatokan-laivaston tykkiveneiden kanssa suojaamassa Hiitolan seudulla saarroksissa olevia 142. tarkka-ampujadivisioonaa ja 198. moottoridivisoonaa ja joukkojen evakointia. Šeksna kuljetti vuoden 1941 lopulla muiden Laatokan-laivaston alusten tavoin rahtia piiritettyyn Leningradiin, mutta aluksen polttoaineen puute jarrutti pian kuljetuksia.
Vuonna 1942 Šeksna jatkoi kuljetuslaivana toimimista ja kuljetuslaivojen suojaamista. 28. elokuuta 1942 kuljetuslaivasto, johon Šeksna kuului joutui kahden italialaisen torpedoveneen hyökkäyksen kohteeksi, mutta hyökkäys torjuttiin Šeksnan avulla. Laiva kuului marraskuussa 1942 perustettuun erikoisosastoon, jonka ansiosta purjehduskausi kesti pidempään kuin edellisenä vuonna.
Šeksna poistettiin Laatokan-laivaston sota-alusten listalta 13. huhtikuuta 1943 ja luokiteltiin kuljetusalukseksi.
Šheksna luokiteltiin yhteysveneeksi 29. marraskuuta 1947, poistettiin käytöstä 27. joulukuuta 1956, jolloin siitä tuli lämmitysvene OT-33 ja 26. kesäkuuta 1961 se poistettiin laivaston luetteloista ja romutettiin.
Saint-Sulpicen kirkko
Saint-Sulpice [] on Pariisin toiseksi suurin kirkko. Se on pituudeltaan 113 metriä, leveydeltään 58 metriä ja korkeudeltaan 34 metriä ja on siten vain vähän pienempi kuin Notre Dame. Kirkko on omistettu Pyhälle Sulpicius Hurskaalle, Bourgesin piispalle.'
Kirkon edustalla sijaitsee Place Saint-Sulpice -aukio.
Kirkko on jo toinen vanhan roomalaisen kirkon perustusten paikalle rakennettu. Ensimmäinen rakennus oli 1200-luvulta ja siihen tehtiin laajennuksia aika ajoin aina vuoteen 1631 saakka. Nykyisen rakennuksen peruskiven laski seurakuntapappi Jean-Jacques Olier vuonna 1646. Rakennustyöt jatkuivat 140 vuotta ja vuonna 1732 kirkko oli valmis lukuun ottamatta länsipäätyä, jonka rakentaminen aloitettiin 1776.
Kirkon urut rakensi François-Henri Clicquot vuosina 1776–1781. Urut uudisti Aristide Cavaillé-Coll vuonna 1862, minkä jälkeen ne olivat Ranskan suurimmat. Cavaillé-Collin toiveesta pääurkuriksi tuli tällöin kuuluisa urkuvirtuoosi ja säveltäjä Louis-James-Alfred Lefébure-Wély. Hänen kuoltuaan urkurina toimi urkusinfonian isänäkin muistettu säveltäjä Charles-Marie Widor vuosina 1870–1933. Widoria puolestaan seurasi pääurkurina hänen oppilaansa säveltäjä Marcel Dupré, joka hoiti virkaa 1934–1971.
Vuonna 1727 Saint-Sulpicen pappi Languet de Gercy määräsi kirkon uudistamisen yhteydessä rakennettavaksi aurinkokellon voidakseen määrittää kevätpäiväntasauksen, koska sen mukaan määräytyy pääsiäisen ajankohta. Lattiaan upotettiin pronssinen meridiaanilinja, jonka päähän pystytettiin 11 metriä korkea marmoriobeliski. Sen huipulla oli pallo ja risti. Valmistumisvuosi oli 1743. Kellon suunnitteli englantilainen kelloseppä ja astronomi Henry Sully.
Etelänpuoleiseen ikkunaan asetettiin linssisysteemi, joka ohjasi auringonvalon niin, että se osui talvipäivänseisauksena meridiaanilinjan obeliskinpuoleiseen päähän ja päiväntasauksina kuparilaattaan lähellä alttaria. Kelloa käytettiin hyväksi myös monissa tieteellisissä mittauksissa ja se tavallaan suojeli kirkkoa tuhoutumasta Ranskan vallankumouksen aikana.
Jules Massenet’n oopperan "Manon" toinen näytös tapahtuu Saint-Sulpicessa.
Dan Brownin romaani "Da Vinci -koodi" vuodelta 2003 toi Saint-Sulpiceen turistivyöryn. Turistit halusivat nähdä ”Ruusulinjan”, jota nimitystä romaanissa käytetään aurinkokellon meridiaanilinjasta.
Tianna Bartoletta
Tianna Bartoletta (o.s. "Madison", s. 30. elokuuta 1985 Elyria, Ohio) on yhdysvaltalainen yleisurheilija ja rattikelkkailija. Hän on pituushypyn ja 4 × 100 metrin viestijuoksun olympiavoittaja sekä pituushypyn kaksinkertainen maailmanmestari.
Vuonna 2005 Bartoletta voitti pituushypyssä NCAA-mestaruuden sisä- ja ulkoradoilla. Samana vuonna hän voitti Helsingin MM-kisoissa maailmanmestaruuden ennätyksellään 689. Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006 hän voitti hopeaa tuloksella 680. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän oli kymmenes tuloksella 647.
Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 Bartoletta oli 60 metrin juoksussa kolmas ajalla 7,09. Lontoon olympialaisissa 2012 hän juoksi aloitusosuuden Yhdysvaltain joukkueessa, joka voitti 4 × 100 metrin viestin maailmanennätysajalla 40,82. 100 metrin juoksussa hän sijoittui neljänneksi. Sopotin sisäratojen MM-kilpailuissa 2014 Bartoletta oli 60 metrin juoksussa kolmas ajalla 7,06. Pekingin MM-kisoissa 2015 Bartoletta voitti kultaa uudella ennätyksellään 714.
Bartoletta voitti pituushypyn olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016 hypättyään viidennellä kierroksella ennätyksensä 717 cm. Lisäksi hän juoksi avausosuuden kultaa voittaneessa Yhdysvaltojen pikaviestijoukkueessa. 100 metrillä hän karsiutui välierissä. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän saavutti pituushypyssä pronssia tuloksella 697.
Bartoletta on saavuttanut IAAF World Relays -kilpailujen 4 × 100 metrin viestissä kultaa 2014 ja hopeaa 2015. Hän on voittanut Yhdysvaltain mestaruuden sisäradoilla 60 metrin juoksussa vuosina 2012, 2014 ja 2015 sekä ulkoradoilla 100 metrin juoksussa vuonna 2014 ja pituushypyssä vuoaina 2015 ja 2017.
Bartoletta on kilpaillut myös rattikelkkailussa ja sijoittui kolmanneksi ensimmäisessä rattikelkkailun maailmancupin osakilpailussaan marraskuussa 2012.
Lähde
Hamekyttä 2
Hamekyttä 2 on elokuvan Hamekyttä -jatko-osa. Elokuvan pääosaa näyttelee Martin Lawrence. Elokuvan on ohjannut John Whitesell.
Malcolm (Martin Lawrence) saa potkut N.Y.C Agents työpaikastaan. Agentit tutkivat epäilyttävää Tom Fulleria (Mark Moses).
Malcolm ottaa itse tehtävän ja aloittaa hauskan komediahulluuden.
Gillo Pontecorvo
Gilberto "Gillo" Pontecorvo (19. marraskuuta 1919, Pisa – 12. lokakuuta 2006, Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten poliittisista fiktioelokuvistaan. Tunnetuimpia Pontecorvon elokuvia ovat "Taistelu Algeriasta" (1966), joka voitti kultaisen leijonan Venetsian elokuvajuhlilla, "Queimada" (1969) ja "Kapo – keskitysleirin vartija" (1960). Pontecorvo toimi Venetsian elokuvajuhlien johtajana 1992–1996.
Hänen veljensä oli ydinfyysikko Bruno Pontecorvo, joka loikkasi 1950 Suomen kautta Neuvostoliittoon.
Henrik Mennander
Henrik Mennander (s. 1978 Juva) on suomalainen musiikkivideoiden ja dokumenttielokuvien tekijä. Hän valmistui Lahden muotoiluinstituutin elokuva- ja TV-ilmaisun linjalta vuonna 2005. Opinnäytetyökseen hän ohjasi ja kuvasi dokumenttielokuvan "Naamioitu kapina".
Mennander on ohjannut ja käsikirjoittanut Ruoskan musiikkivideot ”Kiroan” (2002) ja ”Tuonen viemää” (2004). Hän on lisäksi ohjannut, käsikirjoittanut ja leikannut Ruoskan videot ”Mies yli laidan” (2006) ja ”Ei koskaan” (2008), Lovexin videon ”Turn” (2008) ja Katri Ylanderin videon ”Välitunnilla” (2007). Hän on myös ohjannut, käsikirjoittanut, kuvannut ja leikannut Neljä Ruusua -yhtyeen videon ”Tahdon”(2006). Iiwanajulman ”Absinttia” (2008) ja Distress of Ruinin ”The Ocean of Perdition” (2013) ovat hänen viimeisimpiä musiikkivideotuotoksiaan.
Mennander on värimääritellyt "Suurin pudottaja" -sarjan (2006) ja leikannut sekä värimääritellyt "VO2"-sarjaa vuonna 2009.
Mennander on toiminut "Emmauksen tiellä" -elokuvassa (2001) valomiehen assistenttina ja "Keisarikunnan" (2004) gripharjoittelijana. Hän on myös ollut lyhytelokuvan "Pieni tarina syyllisyydestä" still-kuvaaja ja värimääritellyt elokuvan "Sanansaattaja" (2009).
Henrik on Ruoskan laulajan Patrik Mennanderin veli.
Huascarán
Huascarán on Andeihin kuuluva vuori Perussa. Se sijaitsee läntisillä Andeilla Cordillera Blanca -vuoriketjussa. Huascarán korkein huippu on 6 768 metrissä. Se on Perun korkein ja Etelä-Amerikan neljänneksi korkein vuori.
Ancashin maanjäristys aiheutti pohjoisrinteen merkittävän luhistumisen 31. toukokuuta 1970. Kivestä ja jäästä muodostunut vyörymä, joka syöksyi alas rinnettä, oli noin 1,5 kilometriä pitkä ja vajaan kilometrin leveä. Noin viiden minuutin päästä se peitti Yungayn kaupungin alleen, minkä seurauksena kuoli suurin osa kaupungin 25 000 asukkaasta.
Huascarán ympäristössä on Huascaránin kansallispuisto, joka on suosittua patikointi- ja vuorikiipeilyaluetta, ja joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Call of Duty 3
Call of Duty 3 on Treyarchin kehittämä ja Activisionin julkaisema "Call of Duty" -pelisarjaan kuuluva ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli on julkaistu Xboxille, Xbox 360:lle, Wiille, PlayStation 2:lle ja PlayStation 3:lle.
Juoni keskittyy Normandian maihinnousun jälkeiseen operaatio Cobraan yhdysvaltalaisen, kanadalaisen, puolalaisen ja brittiläisen sotilaan perspektiivistä. Pelissä on ajettavia ajoneuvoja kuten panssarivaunuja, moottoripyöriä ja jeeppejä. Moninpeliä on mahdollista pelata Internetissä enintään 24 pelaajalla. Varsinaisia uudistuksia edelliseen osaan nähden oli ympäristön osittainen tuhoutuminen sekä kehittynyneempi tekoäly. Myös pieni, mutta huomioimisen arvoinen seikka oli pelaajan tähdättäessä aseella olalta ruudun reunalla olevat alueet sumenivat ja muu alue tarkentui, luoden näin realistisen ”blur-efektin”. Myös käsikranaatin räjähdys pelaajan silmien edessä (muttei kumminkaan aivan lähellä, koska muuten se johtaisi kuolemaan) saattaa viedä pelaajalta väliaikaisesti näkökyvyn, joka kumminkin palautuu ensin mustavalkoisesta värilliseksi näyttäen näin erittäin realistiselta.
"Call of Duty 3" on saanut ihan uuden ranking-asteikon, mitä aikaisemmissa sarjan osissa ei ole ollut. Huono puoli rankingissa on, että tämä ominaisuus on vain moninpelitoiminnossa. "Call of Duty 3":ssa ei ole kaksinkamppailua. Pelin ikäsuositus on Suomessa PEGI:n luokittelemana 15+ (PlayStation 3 -versio 16+).
"Call of Duty 3" alkaa kohtauksella, jossa sotamies Nichols saapuu erääseen tukikohtaan Saint-Lôssa. Huxley käskee Nicholsin ampua neljä kypärää putkeen, jotta tämä saisi viisi dollaria.
Michael Giacchino
Michael Giacchino (s. 10. lokakuuta 1967 Riverside, New Jersey) on yhdysvaltalainen säveltäjä, joka on säveltänyt musiikin useisiin elokuviin, televisiosarjoihin ja peleihin. Hän on opiskellut Juilliard Schoolissa ja New Yorkin visuaalisten taiteiden koulussa.
Giacchino aloitti säveltämällä videopelimusiikkia. Hänen ensimmäinen merkittävä työnsä oli DreamWorksin tuottamaan peliin "". Giacchino jatkoi tämän jälkeen yhteistyötä DreamWorksin kanssa on ja tehnyt orkesterimusiikkia muun muassa "Medal of Honor" -pelisarjaan.
Tuottaja J. J. Abrams löysi Giacchinon peleistä säveltämään musiikin "Alias"-televisiosarjaan. Giacchino jatkoi myös Abramsin seuraavassa sarjassa "Lost". Ensimmäisen merkittävän elokuvasävellyksensä Giacchino teki vuoden 2004 animaatioon "Ihmeperhe". Yhteistyö Abramsin kanssa jatkui myös elokuvassa "Vaarallinen tehtävä III", jonka sävellyksestä Giacchino on vastuussa. Myöhemmin Giacchino oli vastuussa animaation "Rottatouille" musiikista.
Giacchino on voittanut Emmyn parhaasta sävellyksestä televisiosarjassa ja ollut ehdolla muun muassa Grammy-palkintoon parhaasta sävellyksestä elokuvaan, televisiosarjaan tai muuhun visuaaliseen mediaan elokuvasta "Ihmeperhe". Vuonna 2010 Giacchino voitti parhaan musiikin Oscarin elokuvasta "Up – kohti korkeuksia".
Hassan Sardar
Hassan Sardar (s. 22. lokakuuta 1957, Karachi) on pakistanilainen entinen maahockeyn pelaaja. Hän oli mukana Los Angelesin olympialaisissa 1984 kultaa voittaneessa joukkueessa. Eräiden mielestä Sardar on kaikkien aikojen paras pakistanilainen keskushyökkääjä maahockeyssa.
Hassan Sardar aloitti kansainvälisen uransa 1980-luvun alussa ja hän pelasi ensimmäistä kertaa maahockeyn MM-kisoissa vuonna 1982. Turnauksessa hän teki 11 maalia, ennätys joka on yhä voimassa. Pakistan voitti kisoissa kultaa.
Vuoden 1984 olympialaisissa hän oli tärkeä pelaaja kultaa voittaneessa Pakistanin joukkueessa.
Juhamatti
Juhamatti (oik. Jussi Matias Mäkelä, s. 11. maaliskuuta 1950, Lehtimäki) on suomalainen iskelmälaulaja. Suosituimmillaan Juhamatti oli 1980-luvulla, jolloin hän oli Suomen menestyneimpiä iskelmäartisteja neljällä kultalevyllään. Hänet tunnetaan myös ”Volga”-kappaleen ensimmäisenä levyttäjänä.
Juhamatin levytysura alkoi hänen voitettuaan "Iskelmä-haavi"-kilpailun vuonna 1975. Ensimmäinen albumi "Fanny Fanny" (levy-yhtiönä CBS) ilmestyi vuonna 1977. Juhamatin albumeista kultaa ovat myyneet "Rakkaudella – 14 suosituinta sävelmää" (ilmestyi 1982), "Voitko unohtaa" (1983), "Niin paljon kuuluu rakkauteen" (1984) ja "Vain yksi yö" (1985).
Taru Tujunen
Taru Tujunen (s. 17. marraskuuta 1970 Tukholma, Ruotsi) on suomalainen poliitikko. Hän oli kokoomuksen puoluesihteeri vuosina 2006–2014. Elokuussa 2014 Tujunen ilmoitti jättävänsä puoluesihteerin tehtävän ja siirtyvänsä lokakuussa Kirsi Pihan omistaman Ellun Kanat -viestintätoimiston toimitusjohtajaksi.
Vuodesta 2005 Tujunen on ollut Porvoon kaupunginvaltuutettu. Valtuustokaudella 2013–2016 hän on valtuuston toinen varapuheenjohtaja ja kokoomuksen valtuustoryhmän puheenjohtaja. Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Tujunen oli Sauli Niinistön vaalikampanjan kampanjapäällikkö. Aiemmin Tujunen toimi Kokoomuksen Naisten Liiton pääsihteerinä loppuvuodesta 2001 alkaen.
Koulutukseltaan Tujunen on kasvatustieteiden maisteri Joensuun yliopistosta. Hän oli vuosina 1996–1998 Suomen Opettajaksi Opiskelevien Liitto SOOL ry:n puheenjohtaja. Hän on myös entinen Suomen ylioppilaskuntien liitto ry:n (SYL) varapuheenjohtaja.
Tujunen on hallituksen puheenjohtaja kokoomuksen omistamissa tilipalvelu Kansallispalvelu Oy:ssä ja Suomen Kansallismedia Oy:ssä. Hän on moottoripyöräkerho MC Kokoomuksen Vice President.
Thergothon
Thergothon oli kaarinalainen metalliyhtye. Sen vuonna 1994 julkaistua levyä "Stream from the Heavens" pidetään yhtenä funeral doom -genren määritelleistä teoksista.
Yhtyeen rumpali Jori Sjöroos on tullut sittemmin tunnetuksi PMMP:n kappaleiden säveltäjänä.
Shaun Morgan
Shaun Morgan Welgemoed (s. 21. joulukuuta 1978 Pietermaritzburg, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen muusikko, joka tunnetaan Seether yhtyeen laulaja-kitaristina sekä yhtyeen johtohahmona. Hänen suurimmat musiikilliset vaikuttajansa ovat olleet mm. Billy Corgan (Smashing Pumpkins), Kurt Cobain (Nirvana) sekä Jim Morrison (The Doors).
Morganilla on ollut alkoholiriippuvuus ja 2006 hän meni vieroitukseen. Nykyisin Morgan asuu Yhdysvalloissa. Morgan seurusteli pari vuotta Evanescencen laulaja Amy Leen kanssa. He erosivat Morganin alkoholin- ja sekakäyttönsä takia. Morgan ei ole iloinen, että Lee on tuonut tämän julkisuuteen. Morganilla on tytär nimeltään Jayde ja hänellä ja kihlatullaan on toinen lapsi, joka on vuonna 2006 syntynyt.
Lasse Wächter
Lasse Erik Wächter (10. elokuuta 1937 Pori – 22. helmikuuta 1998 Oulu) oli suomalainen kenraaliluutnantti.
Wächterin vanhemmat olivat Henry Waldemar Wächter ja Irja Kyllikki Lehtonen ja puoliso vuodesta 1960 Pirjo Kaija Örmä. Miss Suomi, lentoemäntä Ritva Wächter on Lasse Wächterin sisar.
Wächter tuli ylioppilaaksi 1957 ja suoritti Kadettikoulun 1960 ja Sotakorkeakoulun 1971. Hän toimi Panssarivaunupataljoonan opetusupseerina Parolannummella 1960–1963, komppanianpäällikkönä 1964–1967 ja koulutus- ja järjestelytoimiston päällikkönä 1967–1969, Panssarikoulun linjanjohtajana 1963–1964, Panssariprikaatin esikunnan järjestelytoimiston päällikkönä 1971–1972 ja prikaatin komentajana 1987–1990, tasavallan presidenttien Urho Kekkosen ja Mauno Koiviston adjutanttina 1972–1984, sotilasasiamiehenä Washingtonissa ja Ottawassa 1984–1987, Etelä-Suomen sotilasläänin esikunnan erityistehtävissä 1987, Savo-Karjalan sotilasläänin komentajana 1990–1992 ja Pohjoisen maanpuolustusalueen komentajana vuodesta 1993. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle 1996.
Wächter ylennettiin vänrikiksi 1958, luutnantiksi 1961, yliluutnantiksi 1964, kapteeniksi 1967, majuriksi 1972, everstiluutnantiksi 1976, everstiksi 1980, kenraalimajuriksi 1990 ja kenraaliluutnantiksi 1993.
Olavi Heinonen
Olavi Ensio Heinonen (s. 12. syyskuuta 1938 Kuopio) on suomalainen juristi, joka toimi korkeimman oikeuden presidenttinä 1990–2001. Hän on koulutukseltaan oikeustieteen tohtori ja valtiotieteen tohtori. Heinonen on korkeimman oikeuden kaikkien aikojen nuorin jäsen. Hänen väitöskirjansa rikosoikeuden alalta, "Velallisen konkurssirikoksesta", julkaistiin vuonna 1966.
Tasavallan presidentti Urho Kekkonen nimitti Heinosen korkeimman oikeuden jäseneksi vastoin korkeimman oikeuden yksimielistä kantaa Heinosen ollessa vain 32-vuotias rikosoikeuden apulaisprofessori Helsingin yliopistossa. Ennen valintaa Heinonen oli toiminut Suomen Demokraattisten Lakimiesten varapuheenjohtajana. Hän toimi tuolloin myös eduskunnan lakivaliokunnan sihteerinä. Sittemmin hänet valittiin korkeimman oikeuden presidentiksi vuonna 1990 korkeimman oikeuden tuella. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2001 lopussa.
Heinonen toimi virkansa perusteella myös valtakunnanoikeuden puheenjohtajana vuonna 1993, kun käsiteltävänä oli ministeri Kauko Juhantaloon kohdistettu syyte.
Heinonen toimi eduskunnan oikeusasiamiehenä vuosina 1986–1989. Hän toimi vankilaoikeuden puheenjohtajana 1975–1984 ja osallistui monien vuosikymmenien ajan etenkin tuomioistuinlaitosta ja rangaistusten täytäntöönpanoa koskevaan julkiseen keskusteluun ahkerasti.
Heinonen on Turun yliopiston kutsuma oikeustieteen kunniatohtori vuodelta 1995. Hänet on valittu vuoden Ressuksi vuonna 2002.
Vaikka Heinonen tuli tuomarinuralle poikkeuksellisella tavalla ja presidentti Kekkosen 70-vuotispäivähaastattelun tulehduttamassa ilmapiirissä, sekä tuomioistuinlaitoksen sisällä että ulkopuolella hänen on arvioitu toimineen tuomarina hyvin pätevästi ja puolueettomuuttaan kyseenalaistamatta.
Brunssi
Brunssi on aamupäivällä syötävästä runsaan aamiaisen ja lounaan yhdistelmästä tai välimuodosta käytetty nimitys (engl. "brunch" = "breakfast" + "lunch"). Brunssi nautitaan myöhemmin kuin aamiainen, mutta aikaisemmin kuin lounas.
Brunssi aloitetaan yleensä kello 11–12, ja se voi kestää aina kello 15 asti. Brunssin juomiin kuuluvat tavallisesti kahvi ja tee, erilaiset mehut sekä erikoisuutena myös samppanja tai kuohuviini. Brunssissa ruoat ovat aseteltu noutopöytään, josta kukin valitsee mitä haluaa. Brunssi on peräisin Oxfordin yliopistokaupungista, mutta on tullut tunnetuimmaksi amerikkalaisena pyhäaamiaisena. Amerikkalaiseen brunssiin kuului alun perin munakokkelia, munakkaita, hyydytettyjä munia ja pekonia sekä aamiaismakkaroita. Brunssin luonteeseen kuuluu vapaamuotoisuus ja mutkattomuus, joten ruokapöydän ympärillä liikkuminen, vapaa seurustelu ja paikkojen vaihtaminen kuuluvat asiaan.
Ai yori aoshi
Ai yori aoshi () on romanttinen animesarja.
Kaikki alkaa, kun nuori kimonoon pukutunut nainen harhailee Tokion juna-asemalla. Hän on eksynyt, eikä tiedä, millä lipulla pääsisi tahtomaansa paikkaan. Lisäksi hänen varvastossuistaan katkeaa nauha. Hän on 20-vuotias Aoi. Paikalle kuitenkin ilmestyy samanikäinen opiskelijapoika Kaoru, joka ystävällisesti korjaa Aoin kengän ja auttaa hänet junaan, jolla sattumoisin itse matkustaa. Junassa he tutustuvat toisiinsa hiukan ja Kaoru ajattelee, kuinka japanilaiseen perinneasuun pukeutunut tyttö harhailee yksin juna-asemalla. Aoi kuitenkin kertoo menevänsä tapaamaan kihlattuaan.
Kaoru koettaa auttaa Aoita löytämään oikean osoitteen, mutta kyseinen talo on purettu ja Aoi tuntuu epätoivoiselta. Siispä Kaoru kutsuu Aoin luokseen yöpymään. Kaorun luona selviää, että Aoi oli tulossa tapaamaan juuri Kaorua. Aoi pyytää, että saisi jäädä pidemmäksi aikaa, sillä hän on ollut koko ikänsä rakastunut Kaoruun.
Kun Aoi ja Kaoru olivat pieniä, heidän klaaninsa aikoivat jo naittaa nämä kaksi nuorta, mutta Kaorun isän kuoltua ja äidin paettua hän jäi orvoksi ja karkasi Hanabishi-klaanin luota. Hän kantaa yhä selässään klaanissa saatuja arpiaan.
Niinpä muutaman päivän aikana Kaoru ja Aoi rakastuvat uudelleen toisiinsa, kunnes Aoin manageri Miyabi, tiukka uranainen, tulee hakemaan Aoita takaisin kotiin. Aoi ja Kaoru kertovat olevansa kihloissa ja Kaoru saa luvan muuttaa Aoin ja Miyabin kanssa valtaisaan kartanoon, josta koko sarjan huumoriosuus alkaa. Taloon tuppautuu myös Kaorun vanha ystävä Tina Fostr, joka on kotoisin Amerikasta. Mukaan tule myös Kaorun ja Tinan yliopiston valokuvauskerhoon kuuluva todella tohelo tapaus Taeko. Siinä on Miyabin hermot kireällä.
Myöhemmin mukaan tulee myös teini-ikäinen Maiyu ja Taekon nuori serkku Chica, sekä valkoinen fretti nimeltä Uzume.
Jerabekin keskus
Jerabekin keskus on geometrian alaan kuuluva termi.
Olkoon "ABC" teräväkulmainen kolmio, jonka korkeusjanat ovat AA', BB' ja CC'. Tällöin kolmioiden AB'C', CA'B' ja BC'A' leikkaavat samassa pisteessä, joka on Jerabekin keskus. Jerabekin keskus on aina kolmion "ABC" Eulerin suoralla.
Jerabek Center – MathWorld
Unto Matikainen
Unto Osvald Matikainen (11. huhtikuuta 1915 Viipuri – 17. huhtikuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen upseeri ja kenraaliluutnantti.
Matikainen valmistui Kadettikoulusta 1939 ja sodan jälkeen Sotakorkeakoulusta 1948 (ye-upseeri 1949). Matikainen palveli nuorempana upseerina Karjalan kaartin rykmentissä 1938–1939. 1940–1942 hän toimi komppanianpäällikkönä 8. prikaatissa ja JR 8:ssa. 1942–1944 hän toimi Kadettikoulussa kouluttajana.
Sodan jälkeen Matikainen toimi toimistoupseerina pääesikunnassa 1945–1946 sekä opetti taktiikkaa Sotakorkeakoulussa 1949–1958. Savon prikaatissa hän toimi pataljoonan komentajana 1958–1959. Hämeen jääkäripataljoonaa hän komensi 1959–1962. Taistelukoulun johtajan apulaisena hän työskenteli vuonna 1962 ja 1962–1967 johti Taistelukoulua. Panssariprikaatin komentajana Parolannummella Matikainen oli vuodet 1967–1969. Seuraavaksi hän toimi Sisä-Suomen sotilasläänin komentajana 1969–1971, Sotakorkeakoulun johtajana 1971–1973 ja Pääesikunnan koulutuspäällikkönä 1973–1975.
Ylennykset: Vänrikki 1939, luutnantti 1940, kapteeni 1942, majuri 1951, everstiluutnantti 1957, eversti 1962, kenraalimajuri 1969, kenraaliluutnantti 1973.
Auvo Nuotio
Auvo Elis Nuotio (21. elokuuta 1917 Viipuri – 7. heinäkuuta 1985 Espoo) oli suomalainen laulaja, kuoronjohtaja ja näyttelijä. Nuotio aloitti laulajanuransa 1930-luvulla viipurilaisessa Sinipojat-yhtyeessä, joka teki muun muassa tanssikeikkoja. Sotien jälkeen hän teki myös joitakin rooleja silloisessa Suomalaisessa oopperassa, mutta ei kuulunut koskaan vakituisesti solistikuntaan. Pysyvää kiinnitystä tarjottaessa hän kieltäytyi.
Nuotio lauloi 1. tenoria Kipparikvartetissa vuosina 1950–1983 ja Bel canto -kvartetissa vuosina 1948–1985. Lisäksi hän teki yli kahden vuosikymmenen mittaisen uran muun muassa Helsingin NMKY:n Mieskuoron johtajana. Hän lauloi usein kuoron äänitteillä ja esiintymisissä soolo-osuudet ja teki mieskuorolle monia sovituksia. Hän oli kuoronjohtajana, vaikka ei ollut saanut siihen varsinaista koulutusta.
Nuotion levytystuotanto koostui suurimmaksi osaksi iskelmistä. Hän näytteli 1950- ja 1960-luvulla muutamissa elokuvissa mutta esitti usein Kipparikvartetin jäsentä tai muusikkoa. Nuotio on haudattu Helsinkiin Malmin hautausmaalle, kortteliin 22b-19-366.
Nuotion poika Vesa Nuotio on esiintynyt trubaduurina sekä muun muassa Finntrio- ja Kivikasvot-kokoonpanojen jäsenenä. Veljenpoika Pekka Nuotio saavutti kansainvälistäkin menestystä oopperalaulajana.
Taavetti Lapveteläinen
Daavid Taavetti Lapveteläinen (s. 19. marraskuuta 1860 Maaninka – 1. heinäkuuta 1919 Helsinki) oli suomalainen kirvesmies, sosiaalidemokraattinen poliitikko ja kansanedustaja. Hän kuoli vuonna 1919 Helsingissä Sörnäisten kuritushuoneessa.
Taavetin vanhemmat olivat renki Petter Lapveteläinen ja Maria Hoffren Maaningan Käärmelahden kylässä. Isä hankki 1860-luvulla kylästä Rantalan tilan, mutta kykeni pitämään sitä vain vuoden huonon sadon vuoksi. Isättömäksi Taavetti jäi jo 8-vuotiaana, ja setä vastasi hänen elatuksestaan siitä lähtien.
Maaningalta Lapveteläinen lähti 25-vuotiaana rautateiden rakennustöihin, aluksi Ouluun. Muutti Kuopioon vuonna 1897 ja työskenteli siellä kirvesmiehenä. Liittyi vuonna 1902 Kuopion työväenyhdistykseen ja asui kansalaissodan syttyessä yhdistyksen Työväentalossa Minna Canthinkatu 20:ssä.
Lapveteläisen ensimmäiset poliittiset luottamustoimet olivat Kuopiossa. Kaupungin valtuusmies hän oli vuosina 1903–1905 ja sen jälkeen verotuslautakunnan jäsen. Eduskuntaan Lapveteläinen valittiin vuosiksi 1911–1914 ja 1917.
Lapveteläinen valittiin maaliskuussa 1918 Työväen pääneuvoston sekä vallankumousylioikeuden jäseneksi. Molemmista tehtävistä hän erosi 5. huhtikuuta 1918. Lapveteläinen vangittiin 24. huhtikuuta ja Valtiorikosylioikeus tuomitsi hänet elinkautiseen vankeuteen. Vankeudessa hän kuolikin, todennäköinen kuolinsyy oli aivoverenvuoto.
Taavetti Lapveteläinen avioitui vuonna 1891 jaakkimalaisen Amanda Stulanderin kanssa. Heillä oli kaksi lasta.