Pasuuna
Pasuuna (myös vetopasuuna) on vaskipuhallin. Pasuunalla ääni muodostetaan muiden vaskipuhaltimien tapaan puhaltamalla tiukasti puristettujen huulien välistä suukappaleeseen. Tällöin saadaan soittimen sisällä oleva ilmapatsas värähtelemään, mikä puolestaan synnyttää äänen. Valtaosassa pasuunoista on luisti, jolla muokataan äänenkorkeutta muuttamalla soittimen pituutta.
Yleisimmin käytetty "tenoripasuuna" on B♭-vireinen soitin, joka soi B♭-trumpettia oktaavia matalammalta ja B♭-tuubaa oktaavia korkeammalta. Musiikki kirjoitetaan tyypillisesti soivalle korkeudelle (C-vireeseen), eli kirjoitetun ja soitetun musiikin sävellajit vastaavat toisiaan, toisin kuin esimerkiksi trumpetin kohdalla. Brass band -musiikissa pasuuna tosin katsotaan yleensä transponoivaksi soittimeksi.
Pasuuna on erittäin monipuolinen soitin. Sitä käytetään tyylillisesti hyvin monentyyppisessä musiikissa, esimerkiksi sinfoniaorkestereissa, useimmissa muissa puhallinsektiota käyttävissä musiikin tyyleissä sekä erityisesti jazzissa ja Big band -kokoonpanoissa. Pasuunan aggressiivinen ääni on myös saanut jalansijaa jopa heavy metalissa.
Pasuuna on pääasiassa sylinterin muotoinen metalliputki, joka on taivutettu S-kirjaimen muotoon. Putki valmistetaan yleensä messingistä; myös muita metalliseoksia käytetään. Messinkiset soittimet lakataan normaalisti ulkopinnalta.
Pasuuna koostuu kolmesta erillisestä osasta: suukappaleesta, luistista ja kello-osasta. Kello on äänen ulostulokanava, joka laajenee kartion muotoon. Kellosta taaksepäin putki kaartuu u:n muotoiselle mutkalle; tässä kohden sijaitsee pasuunan viritysputki. Luisti liittyy kello-osaan yleensä mutterin välityksellä. Luisti onkin pasuunalle ominainen osa, jota muissa vaskisoittimissa ei tavallisesti ole. Siinä on kaksi putkea päällekkäin, joista ulommaista liikuttamalla muutetaan äänen korkeutta. Myös luisti on rakenteeltaan u-kirjaimen muotoinen. Sen pohjassa on tavallisesti venttiili ("vesiventtiili") uloshengitysilmasta tiivistyneen veden poistamiseksi. Luistissa käytetty metalliseos ja pinnoite vaikuttaa soittimen soitettavuuteen, erityisesti nopeatempoisissa sävelkuluissa, joissa suositaan "kevennettyä" luistia, joka on esimerkiksi nikkelöityä alumiinia. Luistin toisessa päässä on suukappale, johon soittaja puhaltaa. Suukappaleita on eri muotoisia ja kokoisia.
Eri pasuunoissa käytettävien suukappaleiden kokomerkinnät (kuppileveys) vaihtelevat yleensä väleillä 2–7 ja 47–58. Lisäksi kokonumeron perässä olevat kirjaimet (esimerkiksi 7 C) kertovat suukappaleen "kupin" syvyydestä ja muodosta. Eri suukappaleilla voidaan helpottaa soitettavan musiikin eri korkeuksilta tapahtuvien sävelkulkujen soittamista. Periaate on seuraava: mitä pienempi / matalampi suukappale, sitä korkeampia ääniä soittimella on mahdollisuus tavoitella. Suuri ja syvä suukappale helpottaa taas matalien äänten tavoittamista.
Useissa pasuunoissa on lisäksi kello-osassa ylimääräinen venttiilikoneisto, jota kutsutaan kvarttiventtiiliksi. Nimensä mukaisesti venttiili alentaa pasuunan sävelkorkeutta "kvartilla". Sen tarkoituksena on vähentää luistin kauimmaisten asentojen käyttötarvetta ja aikaansaada vireen vaihtuminen B:stä F:ään eli kvartilla. Tämä taas mahdollistaa matalimpien väliäänien soittamisen. Bassopasuunoissa on useimmiten kaksi venttiiliä, jotka muuttavat soittimen F-, G- tai Des-vireiseksi. Kvarttiventtiilin malleja on monenlaisia, joista yleisin on perussylinteriventtiili. Pasuunan varianteissa, esimerkiksi venttiili- ja hybridipasuunassa on kolme venttiiliä kuten trumpetissa.
Venttiilipasuuna on pasuunan variantti, jossa luisti on korvattu kokonaan muiden vaskisoittimien tapaisella venttiilikoneistoilla (yleensä pumppuventtiileillä).
Venttiilipasuunoita on valmistettu eri kokoisia ainakin altosta kontrabassoon sekä pitkänä että lyhyenä versiona. Yleisimmin käytössä on tenoriventtiilipasuuna.
Adolphe Saxin kehittämän venttiilipasuunan rakenne poikkeaa tavallisesta: siinä on trumpetin tavoin kolme venttiiliä, yksi kutakin vetopasuunan asentoa kohti.
Venttiilipasuunan basso- tai kontrabassoversio on nimeltään "cimbasso". Sitä käytetään lähes yksinomaisesti Giuseppe Verdin ja Giacomo Puccinin säveltämän taidemusiikin esittämiseen.
Suosituimmillaan venttiilipasuuna oli 1800-luvulla, kun kierto- ja mäntäventtiilisoittimet kehittyivät nopeasti edistyneen teknologian mukana. 1800-luvun lopulla varmatoimisten, korkealuokkaisten soitinten massatuotanto nosti vetopasuunan suosion jälleen ohi venttiilipasuunan. Huolimatta siitä, että vetopasuuna on säilyttänyt suosionsa, myös venttiilipasuuna on pysynyt suosittuna esimerkiksi Itävallassa, Italiassa, Böömissä, Määrissä, Slovakiassa, Espanjassa, Portugalissa, Etelä-Amerikassa ja Intiassa, joissa se on paikoitellen jopa lähes syrjäyttänyt vetopasuunan.
Hybridityyppisissä pasuunoissa on sekä vetopasuunan luisti että venttiilipasuunalle ominainen venttiilikoneisto. Tällainen on esimerkiksi "Superbone", jota Maynard Ferguson käytti.
Perustyyppistä pasuunaa kutsutaan myös nimellä "tenoripasuuna". Muita pasuunan muunnoksia ovat "sopraano"- (jota kutsutaan myös vetotrumpetiksi), "altto"- ja "bassopasuuna". Alttopasuuna on kooltaan tenoripasuunaa pienempi ja vastaavasti bassopasuuna suurempi. Lisäksi on olemassa hyvin harvinaiset "kontrabassopasuuna" ja "pikkolopasuuna".
Pasuunaa pidetään vasemmalla kädellä suunnilleen kello- ja luistiosan välisestä liittymäkohdasta niin, että kello-osa nojaa vasenta olkapäätä vasten. Oikea käsi pitelee kiinni luistista, ja suu on suukappaletta vasten. Kun venttiileillä varustetun vaskisoittimen soittaja säätelee äänenkorkeutta venttiilein, pasunisti säätää äänenkorkeutta luistin eri asentojen mukaan. Näitä asentoja kutsutaan vedoiksi, ja niitä on seitsemän kappaletta. Niiden sijaintipaikat ovat summittaiset, ja instrumentin soittaminen vaatiikin soittajalta tarkkaa kuuloa sävelpuhtauden säilyttämiseksi. Jokaista vetoa kohden on mahdollista saada useampi ääni säätämällä huulien asentoa ja ilmanpainetta. Pasuunan ääni on tyypillisesti huomattavasti trumpettia pehmeämpi ja yleissävyltään käyrätorvea tummempi. Toisaalta ääneen on mahdollista saada enemmän terävyyttä kuin baritonitorven tai tuuban ääneen. Bassopasuuna on tenoripasuunaa muhkeasointisempi, kun taas alttopasuuna muistuttaa ääneltään jossakin määrin alttotorvea. Pasuunalle tyypillinen erikoisuus on glissandon helppo aikaansaanti: tasaisesti puhallettaessa liikutetaan luistia joko alhaalta ylös tai ylhäältä alas. Myös pasuunan kanssa voidaan käyttää sordiinoja. Ne ovat kellon eteen tulevia erilaisia äänensävyä muokkaavia vaimentimia.
Jotkin kuljetukset, erityisesti nopeat kuviot, on helpompi tuottaa venttiili- kuin vetopasuunalla. Monet soittajat pitävät venttiilipasuunan ääntä tukkoisempana ja vähemmän avoimena kuin vetopasuunan. Tämän takia sitä ei juuri käytetä orkesteriteoksissa, vaikka Giuseppe Verdi erityisesti suosikin venttiilipasuunaa korostaakseen sen ominaisuuksia nopeissa kuljetuksissa. Koska B♭-viritteisessä tenoriventtiilipasuunassa on sama sormio kuin B♭-viritteisessä trumpetissa, monet jazz-trumpetistit käyttävät sitä satunnaisesti toisena soittimenaan. Tunnettuja B♭-viritteistä tenoriventtiilipasuunaa soittavia muusikoita ovat esimerkiksi Maynard Ferguson, Bob Brookmeyer, Juan Tizol Duke Ellingtonin orkesterista, Rob McConnell ja Bob Enevoldsen.
Tavallisimpia vetopasuunamerkkejä ovat mm. Bach, Yamaha, Conn (yleensä orkesteripasuunoita), King, Olds, Besson ja Getzen (kevyempi musiikki), Arnolds & Sons ja Jiggs (harjoittelupasuunoita).