hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Hermann Emil Fischer
Hermann Emil Fischer (9. lokakuuta 1852 – 15. heinäkuuta 1919) oli saksalainen kemisti. Hän selvitti muun muassa sokereiden rakenteita ja keksi niiden synteettisiä valmistustapoja. Fischer sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1902 uusien sokeri- ja puriiniryhmien synteesistä.
Fischer on antanut nimensä Fischerin projektiolle.
Fischer aloitti uransa vuonna 1884 tutkimalla yksinkertaisia sokereita. Fischer esitti aldehydisokerien yleisen (avoketjuisen) rakenteen ja vuoteen 1891 mennessä hän oli selvittänyt glukoosin ja eräiden muiden yksinkertaisten sokereiden avoketjuisen rakenteen. Myöhemmin hän selvitti kaikkien kahdeksan aldoheksoosiparin rakenteet, myös luonnossa esiintymättömien guloosin ja idoosin. Hän käytti kokeissaan laajasti itse keksimäänsä reagenssia, fenyylihydratsiinia.
Fischer tutki myös puriineja kuten kofeiinia, ksantiinia, teobromiinia ja guaniinia. Hän syntetisoi osan tutkimistaan puriineista. Hän pystyi myös selittämään, että proteiinien aminohapot liittyvät toisiinsa peptidisidoksella (-CONH-) ja nimesi yhdisteet polypeptideiksi.
Fischerin luonnontuotteita koskevat keksinnöt perustuivat yksinomaan orgaanisen kemian menetelmien soveltamiseen. Hänen jälkeensä tutkimus on painottunut voimakkaasti fysikaalisiin menetelmiin kuten kromatografiaan ja röntgendiffraktioon.
Fischerin isä olisi toivonut poikansa työskentelevän perheen puutavarayrityksessä. Liike-elämä ei kuitenkaan miellyttänyt tätä ja isä sanoi: ”Poika on liian typerä liikemieheksi, joten hänen on viisaampaa ryhtyä opiskelemaan.” Fischer olikin loistava oppilas ja hän aloitti Bonnin yliopistossa fysiikan ja kemian opinnot. Hän väitteli tohtoriksi Strasbourgissa, jossa hän keksi fenyylihydratsiinin.
Hänen elämänsä loppu oli traaginen. Kaksi hänen kolmesta pojastaan kuoli ensimmäisessä maailmansodassa ja hänen oma terveytensä tuhoutui elohopean ja fenyylihydratsiinin myrkyllisiin vaikutuksiin. Hän sairastui lopulta syöpään, joka yhdessä hänen poikiensa menetyksen aiheuttaman depression kanssa sai hänet tekemään itsemurhan.
Waringin probleema
Waringin probleema on seuraava englantilaisen matemaatikko Edward Waringin vuonna 1770 esittämä ongelma.
"Onko jokaista luonnollista lukua "k" kohti olemassa sellainen vakio g(k), että jokainen luonnollinen luku voidaan esittää enintään g(k):n luonnollisen luvun k:nnen potenssin summana?"
Ongelma on selkeä yleistys Lagrangen neljän neliön lauseesta. Tämän lauseen mukaan jokainen luonnollinen luku voidaan esittää enintään neljän neliön summana, esimerkiksi 310 = 17 + 4 + 2 + 1. Siis vakio g(2) on 4.
Otaksuman todisti oikeaksi saksalainen David Hilbert vuonna 1909. Todistus osoittaa, että tällainen vakio on olemassa, mutta ei kerro miten se lasketaan annetulle luvulle k. Myöhemmin on todistettu esimerkiksi että g(3)=9 ja g(4)=19.
Sam Spade
Sam Spade on päähenkilö Dashiell Hammettin romaanissa "Maltan haukka" ("The Maltese Falcon", 1931) ja sen pohjalta tehdyissä elokuvissa. Romaani julkaistiin ensimmäisen kerran jatkokertomuksena Black Mask -kioskikirjallisuuslehdessä.
Sam Spade liitetään yleensä Humphrey Bogartiin, näyttelijään, joka esitti hahmoa kuuluisimmassa, vuonna 1941 valmistuneessa elokuvassa Maltan haukka. Tämä elokuva oli jo kolmas filmatisointi kirjasta. Elokuvasta kuuluisaksi tullut Bogart loi roolissa yksityisetsivän perustyypin, joka on vaikuttanut film noir -hahmoihin siitä lähtien – huolimatta siitä, että hän ei onnistunut värjäämään tukkaansa kirjan vaatimaksi vaaleaksi, häntä pidettiin liian pienenä ja tummana rooliin eikä hän ollut riittävän ”elostelija”.
George Segal esitti Sam Spade Junioria vuoden 1974 parodiassa The Black Bird.
Radiossa Sam Spadea esitti Edward G. Robinson 1943 Lux Radio Theatern tuotannossa ja Bogart itse 1946 "Academy Award Theaterissa". Molemmat esitti CBS. 1946–1951 radioshow’ta kutsuttiin nimellä "The Adventures of Sam Spade" (esitykset ABC, CBS ja NBC), esiintyjinä Howard Duff ja myöhemmin Steve Dunne. Sarja oli tehty suurelta osin kieli poskessa.
Dashiell Hammett
Samuel Dashiell Hammett (27. toukokuuta 1894 Maryland Yhdysvallat – 10. tammikuuta 1961) oli yhdysvaltalainen ”kovaksikeitettyjen” salapoliisiromaanien ja novellien kirjoittaja.
Hammett jätti koulun 13-vuotiaana ja teki useita töitä ennen kuin alkoi työskennellä Pinkertonin etsivätoimistossa. Hän työskenteli Pinkertonin etsivänä vuosina 1915–1921, mutta toimiston rooli väkivaltaakin käyttäneenä lakkojenmurtajana sai Hammettin illuusiot katoamaan. Pinkertonin agenttien epäiltiin muun muassa sekaantuneen montanalaisen Butten kaupungin ammattiyhdistysjohtajan Frank Littlen selvittämättömään murhaan.
Ensimmäisessä maailmansodassa Hammett palveli moottoroiduissa lääkintäjoukoissa, mutta sairastui espanjantautiin ja myöhemmin tuberkuloosiin ja vietti suurimman osan sotaa sairaalassa Yhdysvalloissa. Sodan jälkeen Hammett toimi mainosalalla ja alkoi lopulta kirjoittaa rikostarinoita, johon häntä inspiroivat omat kokemukset Pinkertonin etsivänä.
Hammett kirjoitti viimeisen romaaninsa vuonna 1934 ja omisti loppuelämänsä lähinnä vasemmistoaktivismille. Hammett osallistui toiseen maailmansotaan pääasiassa Aleuteilla sotilaslehden toimittajana. Sodan jälkeen Hammett liittyi vasemmistolaiseen "New York Civil Rights Congress" -järjestöön, joka joidenkin mielestä oli kommunistien peitejärjestö. Kun neljä järjestöön liittynyttä kommunistia pidätettiin, Hammett maksoi heidän takuunsa. Pidätetyt pakenivat, ja Hammet joutui kuulusteluun ja lopulta 1951 puoleksi vuodeksi vankeuteen tietojen pimittämisestä oikeudelta.
1950-luvulla Hammett joutui Joseph McCarthyn kommunistivainojen yhteydessä Yhdysvaltain kongressin tutkittavaksi. Hän myönsi oman toimintansa ja joutui mustalle listalle, mutta ei todistanut tuttavistaan. Hammett kuoli New Yorkissa 1961, ja hänet haudattiin kahden maailmansodan veteraanina Arlingtonin hautausmaalle.
Hammettin tuotanto julkaistiin pääasiassa "Black Mask" -pulplehdessä. Hammettia pidetään kovaksikeitetyn dekkarikoulukunnan perustajana, mutta esimerkiksi Raymond Chandler on esittänyt, ettei Hammetin tarkoituksena ollut luoda uutta tyyliä, vaan se syntyi olosuhteiden ja kokemusten tuloksena. Monien Hammettin kirjojen pohjalta on tehty elokuvia, tunnetuimpana romaanista "Maltan haukka" tehty elokuvaversio (1941). Hammettin hahmoista tunnetuin on Sam Spade, vaikka hän esiintyykin vain "Maltan haukassa" ja kolmessa novellissa. Vaikka hahmo on kirjassa pitkä ja vaalea, hänet yhdistetään elokuvan vuoksi usein Humphrey Bogartin esittämään hahmoon.
Hammettin eniten käyttämä hahmo oli kuitenkin ”Continental Op”, nimetön ja melko persoonaton Continental-etsivätoimiston etsivä, joka esiintyy romaaneissa "Veristä satoa", "Dainin suvun kirous" ja novellikokoelmassa "Kymmenes johtolanka".
Hammetin tausta lakonmurtajana kaivosalueilla näkyy hänen tuotannossaan myös siten, että niissä on useita amerikansuomalaisia sivuhahmoja, esimerkiksi kirjassa "Veristä satoa" esiintyvä ronski ”Suomen Pete”.
Vuosiluvut alkuteoksen julkaisun mukaan.
Philip Marlowe
Philip Marlowe on Raymond Chandlerin luoma kuvitteellinen yksityisetsivä romaanisarjassa, johon kuuluvat esimerkiksi "Syvä uni" (The Big Sleep) vuodelta 1939 ja "Pitkät jäähyväiset" (The Long Goodbye). Kaikkiaan romaaneja on yhdeksän. Tämän kirjallisuuslajin loivat Dashiell Hammett ja Black Mask -lehti 1920-luvulla. Lajityypin yksityisetsivä on pessimistinen ja kyyninen turmeltuneen yhteiskunnan tarkkailija. Marlowen ja muiden "kovanaamaetsivien" kuten Dashiell Hammettin Sam Spaden viehätys piilee heidän likaantuneessa idealismissaan.
Marlowen hahmo on tyypillinen kovaksikeitetyn rikosfiktion lajille. Hän polttaa paljon savukkeita ja juo runsaasti alkoholia, etenkin viskiä. Marlowe pukeutuu varsin usein pukuun, ja häntä on kuvailtu esimerkiksi pitkäksi ja komeaksi teoksessa "Syvä uni." Nokkelan ironisesti vitsaileva, erakkomainen ja kovanaamainen Marlowe on sisimmässään mietiskelevä, šakkia pelaava filosofi. Vaikkei hän pelkää fyysisiä kolhuja, hän ei halua antaa niitä tasatakseen tilit. Moraalisesti suoraselkäisenä häntä eivät hämmennä tyylilajille ominaiset kohtalokkaat naiset (femme fatale), kuten "Syvän unen" Carmen Sternwood. Chandler kirjoitti yksityisetsivänsä periaatteista: ”Hän saattaa vietellä kreivittären mutta ei koskaan turmelisi neitsyttä.” Marlowen asuinpaikka ja etsivätoimisto sijaitsevat Kalifornian Los Angelesissa.
Vuodesta 1944 alkaen Marlowea ovat elokuvissa esittäneet Humphrey Bogart, Robert Mitchum, Elliot Gould, Danny Glover, Dick Powell, James Caan, James Garner, Robert Montgomery ja George Montgomery. Radiossa puolestaan Marlowen roolissa ovat olleet muun muassa Van Heflin, Gerald Mohr ja William Conrad,Suomessa Hannu Lauri.
Philip Marlowe saattaa olla nimetty englantilaisen 1500-luvun näytelmäkirjailijan Christopher Marlowen mukaan.
Raymond Chandler
Raymond Thornton Chandler (23. heinäkuuta 1888 Chicago, Yhdysvallat – 26. maaliskuuta 1959 La Jolla, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti rikosromaaneja, -novelleja ja elokuvakäsikirjoituksia. Häntä pidetään yhtenä niin sanotun kovaksikeitetyn rikoskirjallisuuden tärkeimmistä kirjoittajista. Kaikissa Chandlerin romaaneissa päähenkilö on yksityisetsivä Philip Marlowe.
Chandlerin molempien vanhempien sukujuuret olivat Irlannin englantilaisessa kveekari-yhteisössä. Raymond Chandler syntyi Chicagossa Yhdysvalloissa 1888. Vanhempien erottua Chandler ja äiti muuttivat Irlantiin. Chandler oli tällöin seitsemänvuotias. Irlannista äiti ja Chandler muuttivat Lontooseen., jossa Chandler kävi koulua yksityisessä Dulwich Collegessa. Sieltä on peräisin hänen kirjojensa sankarin nimi, sillä yksi koulun rakennuksista oli nimeltään Marlowe House. Koulun jälkeen Chandler työskenteli jonkin aikaa meriministeriössä. Tänä ajanjaksona hän myös kirjoitti runoja ja kirjallisuusarvosteluja. Los Angelesiin hän muutti 23-vuotiaana. Ensimmäisessä maailmansodassa Chandler palveli Kanadan armeijassa. Työskenneltyään monella alalla Chandler päätyi öljy-yhtiön johtajaksi, mutta sai potkut juomisen vuoksi 44-vuotiaana. Tämän jälkeen Chandler alkoi kirjoittaa rikoskertomuksia "Black Mask" -lehteen. Ensimmäisen romaaninsa hän kirjoitti 50-vuotiaana. Chandler meni 1925 naimisiin itseään 17 vuotta vanhemman Cissy Pascalin (1871–1954) kanssa. Avioliitto kesti Pascalin kuolemaan saakka.
Koko elämänsä ajan Chandleria vaivasi ulkopuolisuus. Englannissa hän oli yhdysvaltalainen ja Kaliforniassa liian englantilainen. Sama ulkopuolisuus välittyy Marlowen hahmosta.
Chandlerin esseestä "Se murhaa joka osaa":
Kaikki romaanit liittyvät losangelesilaisen yksityisetsivän Philip Marlowen juttuihin. "Mukava rehti yksityisetsivä, joka ei pudottaisi sikarintuhkaa lattialle eikä koskaan pidä mukanaan yhtä asetta enempää", kuten Marlowe itseään kuvaili "Vanhan kultarahan" ensimmäisellä sivulla. Romaanien juonet on punottu hyvin mutkikkaiksi, jopa sekaviksi. Chandlerin tarkoituksena lienee ollut pyrkiä keskittämään lukijan huomio juonen sijaan muihin asioihin, erotuksena perinteisistä murhatarinoista, joissa palapelimäisen juonen seuraaminen on itsetarkoitus.
Kun Chandlerin tunnetuimmasta romaanista "Syvä uni" kuvattiin elokuvaa, joutui ohjaaja ottamaan yhteyttä Chandleriin, sillä hänkään ei pysynyt monimutkaisen juonen perässä.
Chandlerin varhaisissa novelleissa päähenkilönä ei vielä ollut Philip Marlowe. Kertomukset ilmestyivät etupäässä newyorkilaisessa Black Mask -viihdelukemistossa. Chandler kokeili novelleissa erilaisia yksityisetsivätyyppejä, ennen kuin vihdoin päätyi Philip Marlowen hahmoon.
Alejandro Amenábar
Alejandro Fernando Amenábar Cantos (s. 31. maaliskuuta 1972 Santiago, Chile) on espanjalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja, jota pidetään yhtenä maansa merkittävimmistä nykyohjaajista. Hän on toiminut myös näyttelijänä ja säveltäjänä omassa tuotannossaan.
Amenábar syntyi 1972 Santiagossa espanjalais-chileläiseen perheeseen. Vuonna 1973, kaksi viikkoa ennen Augusto Pinochetin vallankaappausta perhe muutti Espanjaan. Amenábarilla on sekä Chilen että Espanjan kansalaisuus.
Alejandro Amenábar on saanut lukuisia elokuvapalkintoja. Hänen kuuluisin elokuvansa "Meri sisälläni" voitti muun muassa 14 Goya-palkintoa Espanjassa, sekä parhaan ulkomaisen elokuvan Oscarin helmikuussa 2005.
Rita Marley
Alpharita Constantia Marley Anderson eli Rita Marley (s. 25. heinäkuuta 1946 Kuuba) on kuubalais-jamaikalainen laulaja ja Bob Marleyn leski.
Hän lauloi skata soittavassa naistriossa "The Soulettes"issa 1960-luvulla. Rita meni naimisiin Bob Marleyn kanssa 1966 ja liittyi Bobin taustalaulajiin, I Threesiin.
Tammikuussa 2005 hän esitti toivomuksensa Bob Marleyn jäänteiden siirtämisestä Etiopiaan. Asia aiheutti suurta kiistelyä, ja päätettiin, ettei Bob Marleyn hautaa avata.
Baisha wiyue
Baisha wiyue on eräs kiinalaisen kansanmusiikin tyylilaji. Sen katsotaan kehittyneen taolaisesta musiikista 1300-luvulla. Se on saanut nimensä Baishan kaupungin mukaan. Tämä oli itsenäisen Nakhi-valtion pääkaupunki vuoteen 1271 asti.
Baisha wiyue on klassista orkesterimusiikkia, joka perustuu 24-säveljärjestelmään. Sitä soitetaan perinteisin kiinalaisin instrumentein kuten huilulla ja luutulla. Se kehittyi taolaisesta rituaalimusiikista. Eristäytyneellä alueella se on säilynyt ilmeisen uskollisesti 1300-luvun asussaan, ja sen lähtökohtana on edelleen "kolme vanhuutta": vanhat melodiat, vanhat soittimet ja vanhat muusikot.
Cumbia
Cumbia on eräs kolumbialaisen kansanmusiikin tyylilaji. Se on tanssimusiikkia ja tavallisia soittimia ovat muun muassa kitarat, harmonikat ja lyömäsoittimet. Nykyään cumbia on yleistä kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa.
Syvä uni
Syvä uni voi tarkoittaa esimerkiksi seuraavia:
The Skatalites
The Skatalites on jamaikalainen ska-yhtye ja tärkeimpiä skan popularisoijia. Yhtye teki useita instrumentaaliversioita amerikkalaisista ja brittiläisistä elokuvien tunnusmusiikeista, kuten esimerkiksi "Guns of Navarone", "Pink Panther Theme" ja "Baby Elephant Walk".
Yhtyeen jäsenet oppivat tuntemaan toisensa soittaessaan yhdessä jazzorkestereissa, mm. ajanjakson johtavassa studioyhtyeessä, Clue J. & his Blue Basters:issä. Yhtyeen nimi muuttui useampaan otteeseen ennen kuin "The Skatalites" vakiintui. Vuonna 1962 yhtye tunnettiin nimellä "Sheiks", vuotta myöhemmin nimellä "Cavaliers" ja hieman myöhemmin vielä nimellä "Studio One Band". Nimi "The Skatalites" syntyi sanaleikkinä, viitaten ensimmäisten satelliittien lähettämiseen avaruuteen, tuolloin ajankohtaiseen tapahtumaan.
Ska
Ska on jamaikalainen musiikkityyli, joka syntyi 1950-luvun lopussa. Ska sai alkunsa, kun yhdysvaltalaiseen rhythm and bluesiin yhdistettiin jamaikalaisen perinnemusiikin aineksia.
Ska levisi 1960-luvun alussa jamaikalaisten maahanmuuttajanuorten ("rudeboyt") välityksellä myös Isoon-Britanniaan, jossa se sai valkoisiakin kuuntelijoita varsinkin mod-nuorten ja myöhemmin skinheadien keskuudessa. Jamaikalla skan pohjalta kehittyivät 1960-luvun kuluessa rocksteady ja myöhemmin reggae. Ska tuli uudestaan muotiin Isossa-Britanniassa 1970-luvun lopulla (toinen aalto tai "two-tone"), jolloin ska-rytmejä hyödynnettiin usein myös uuden aallon rockmusiikissa.
Balkašjärvi
Balkašjärvi (, Балқаш Көлі) on laaja mutta matala laskujoeton järvi Kazakstanin kaakkoisosassa. Balkaš on Keski-Aasian toiseksi suurin järvi Kaspianmeren jälkeen. Järven pinta-ala on nykyään noin 17 000 km², mutta Araljärven lailla se kutistuu, koska useat järveen aikaisemmin laskeneet joet on ohjattu maatalouden ja teollisuuden käyttöön. Suurin järveen laskevista joista on Ili.
Järven keskisyvyys on 5,8 m ja syvin kohta 25,6 m. Järven länsiosa on makeaa vettä ja itäosa suolavettä.
Balkašjärvi sijaitsee Kazakstanissa laajan Balkašin–Alakolin painanteen syvimmässä kohdassa. Sen pinta on noin 342 metriä merenpinnan yläpuolella. Sen pinta-ala vaihtelee veden pinnan mukaan. Kuivuuden takia 1800–luvun lopulla sekä 1930- ja 1940-luvuilla järvi oli 15 500 – 16 300 neliökilometriä, mutta esimerkiksi 1900-luvun alussa ja 1950-luvun lopussa järvi laajeni 18 000 – 19 000 neliökilometrin laajuiseksi.
Järven jakaa kahteen osaan Sarymsekin niemimaa. Läntinen osa on leveä ja matala, itäinen osa kapea ja syvä. Läntisen osan leveys on 27–74 kilometriä, kun itäisen osan leveys on 10–19 kilometriä. Syvyys on läntisessä osassa maksimissaan 11 metriä ja itäisessä osassa 26 metriä. Osat yhdistää toisiinsa kapea, noin 6 metriä syvä Uzynaralinsalmi.
Balkašjärvi on noin 17– 000 – 18 000 vuotta vanha järvi. Sen järviallas muodostui maankuoren liikkeiden seurauksena, ja allas täyttyi pinta- ja pohjavesivalunnan seurauksena.
Balkašjärvi on laskujoeton järvi, ja siihen laskevat joet saavat virtaavat pääosin ympäröivistä vuoristoista. Järven pohjoispuolelta virtaavat joet ovat niukkavetisiä ja matalia. Suurin Balkašjärveen laskevista joista on Ili, jonka osuus tulovirtaamasta on 73–80 prosenttia. Se laskee järven länsiosaan. Itäosan suurimmat joet ovat Qaratal, Aqsu ja Lepsi.
Balkašjärven ilmasto on tyypillistä mannerilmastoa: kesät ovat kuumat ja talvet kylmät. Vuoden keskilämpötila järven läntisessä osassa on 10 astetta ja itäisessä osassa 9 astetta. Vuotuinen sadanta on 430 millimetriä. Järvi on jäässä marraskuun lopulta huhtikuun alkuun.
Jukka Poika ja Kompostikopla
Jukka Poika ja Kompostikopla (tai pelkkä Kompostikopla) on suomalainen reggae-suuntainen yhtye. Kompostikopla on julkaissut yhden albumin ("Jukka Poika ja Kompostikopla") Jukka Pojan kanssa.
Kapteeni Ä-ni
Kapteeni Ä-ni (lausutaan "Kapteeni Ääni") oli Nopsajalan (rytmit, laulu) ja Jukka Pojan (laulu) muodostama yhtye. Myös Bommitommi oli mukana miksaajana yhtyeen keikoilla sekä sovittajana ja tuottajana yhtyeen levyillä. Yhtye yhdistelee musiikissaan raggaa, dubia ja hip hopia. Kapteeni Ä-nen tunnetuimpia kappaleita ovat ”Rullaan”, ”Syyää eka”, ”Tiettyä tunnelmaa”, ”Herra on mun moottori”, ”Kaffipäissään” ja ”Hamppukaupunki”.
Kapteeni Ä-ni perustettiin vuoden 2000 alkupuolella, kun Jukka Poika ja Nopsajalka soittivat Salamaryhmä-nimisessä kokoonpanossa. Yhtye ehti tehdä yhden pitkäsoiton sekä lukuisia lyhyempiä äänitteitä. Osa nauhoitetuista, mutta vielä julkaisemattomista kappaleista julkaistiin "Älä oo tyhmä" -nimisellä kokoelmalla 2006. Hyvänä live-yhtyeenä pidetty Kapteeni Ä-ni soitti viimeiset keikkansa kesällä 2003, mutta soitti jälleen muutaman keikan joulukuussa 2009 ja kesällä 2010.
Boogie woogie
Boogie woogie, toiselta nimeltään barrelhouse, on Yhdysvalloissa 1900-luvun alussa kehittynyt etupäässä pianolla soitettava afroamerikkalaisen musiikin tyylilaji. Se on periaatteessa nopeaa bluesia, mutta toisinaan se halutaan nähdä myös osana jazz-musiikin traditiota.
Boogie woogiessa pianistin vasen käsi soittaa yleensä loputtomiin toistuvaa, takovaa ostinatoa, tai kulkee lyhyttä yksiäänistä bassokuviota edestakaisin. Oikea käsi soittaa kulmikkaita melodioita ja toisinaan sekin jää toistamaan sointuja tai ostinatoa. Oikea käsi voi improvisoida varsinkin pentatonisen skaalan pohjalta kuten bluesissa. Sointukulku noudattelee usein blueskaavaa, mutta monimutkaisemmat sävellykset ovat mahdollisia.
Boogie woogie kehittyi vuoden 1910 tienoilla, ja se oli erityisen suosittua 1940-luvulla. Bluesista poiketen boogie woogie on ragtimen tapaan useimmiten iloluontoista musiikkia ja usein vielä ragtimeä selvästi vauhdikkaampaa. Rytmi voi olla joko nopeammille blues-kappaleille tyypillinen shuffle, mutta usein boogie woogie -rytmi on tasainen. Boogie woogie tuokin mieleen 1950-luvulla syntyneen rock and roll -musiikin. Rock and roll -pianistit ovat hyödyntäneet boogie woogie -tyyliä usein lähes sellaisenaan omassa musiikissaan.
Harrison Schmitt
Harrison Hagan "Jack" Schmitt (s. 3. heinäkuuta 1935) on ainoa Kuussa Yhdysvaltojen Apollo-avaruusohjelman aikana käynyt geologi. Suurin osa Apollo-astronauteista oli nimittäin taustaltaan Korean sodassa taistelleita ilmavoimien ja laivaston lentäjiä.
Schmitt opiskeli geologiksi Caltechissa Pasadenassa ja väitteli filosofian tohtoriksi Harvardissa vuonna 1964. Hän toimi kenttägeologina sekä Norjassa että Yhdysvalloissa. Vuonna 1965 hänet valittiin avaruusohjelmaan ensimmäisten tiedemiesastronauttien joukossa. Hän antoi astronauteille geologian koulutusta sekä osallistui avaruusalusten geologisen tutkimusvälineistöjen kehittämiseen. Samalla hän hankki astronautille välttämättömän lentäjän pätevyyden.
Hän osallistui viimeiselle Apollo-lennolle (Apollo 17 joulukuussa 1972) yhdessä Eugene Cernanin ja Ronald Evansin kanssa ja tutustui ennätyspitkillä retkillä Kuun geologisiin piirteisiin sekä kokosi talteen poikkeuksellisen paljon näytteitä. Matkalla hän ilmeisesti otti kuuluisan Sininen marmorikuula -valokuvan Maasta, mutta kuvan ottajasta ei ole täyttä varmuutta.
Schmitt erosi NASAn palveluksesta vuonna 1975. Sen jälkeen hän on ehtinyt olla senaattori ja Yhdysvaltain senaatin tiede- ja avaruusvaliokunnan puheenjohtaja. Schmitt on saanut lukuisia tunnustuksia, ja hän on moninkertainen kunniatohtori.
Harrison Schmitt kävi Suomessa 17.–18.4.2009. Hän esiintyi Joensuussa ja Helsingin Pasilan kirjastossa.
Kemikaali
Kemikaali on kemiallinen aine, joka on kemiallinen valmiste eli kemian teollisuuden tuote ja jonka rakenne siksi tunnetaan ja jolla on rakenteensa mukainen nimi – täten sillä on yleensä myös CAS-numero. Kemikaali voi myös olla kemiallisten aineiden seos, jonka ainesosat ja ainesosien pitoisuudet tunnetaan. Käsitteellä kemikaali on hieman eri korostuksia asiayhteydestä riippuen.
Kauppakielessä kemikaali on kemiallinen aine tai kemiallisten aineiden seos, joka on valmistettu teollisesti. Tässä yhteydessä kemikaali voi tarkoittaa myös teollisuustuotteen raaka-ainetta. Yleiskielessä kemikaalilla tarkoitetaan kemiallisia aineita yleensä.
Suomen kemikaalilain vanhemmassa versiossa määriteltiin sanan käyttö (vain) siinä laissa seuraavasti: Tässä laissa kemikaalilla tarkoitetaan alkuaineita ja niiden kemiallisia yhdisteitä sellaisina kuin ne esiintyvät luonnossa tai teollisesti tuotettuina (aineet) sekä kahden tai useamman aineen seoksia (valmisteet).
Kemikaalit voivat esiintyä seoksina (esimerkiksi liuoksina tai aerosoleina) ja eri olomuodoissa (kiinteä tai neste).
Maailman mittakaavassa teollisuuden käytössä on noin 100 000 erilaista kemikaalia, eikä niiden kaikkien aiheuttamia vaaroja tunneta hyvin. Jotkut kemikaalit voivat olla vaarallisia ihmiselle tai luonnolle. Kemikaalit luokitellaan varoitusmerkinnöin aiheuttamansa vaaran mukaan palo- ja räjähdysvaarallisiin, terveydelle vaarallisiin ja ympäristölle vaarallisiin kemikaaleihin. Kemikaali voi kuulua yhteen tai useampaan näistä ryhmistä. Suomeen tuodaan tai täällä valmistetaan lähes 30 000 vaaralliseksi luokiteltua valmistetta, jotka sisältävät yli 5 000 vaaralliseksi luokiteltua eri ainetta. Kemikaalien vaaraluokituksen yhtenäistämiseksi on perustettu YK-vetoinen, maailmanlaajuinen GHS-järjestelmä (Globally Harmonised System of Classification and Labelling of Chemicals).
Ihmistoiminta on lisännyt joidenkin kemikaalien, kuten raskasmetallien määrää ympäristössä. Haitallisimpia ympäristölle ovat hajoamattomat tai hitaasti hajoavat kemikaalit, kemikaalit jotka kertyvät eliöihin tai ovat niille myrkyllisiä. Kemikaaleja, jotka jo pieninä määrinä ovat myrkyllisiä tai muuten haitallisia, tulisi välttää aina kun se on mahdollista. Kun ostaa tällaista kemikaalia, kannattaa harkita, tarvitseeko sitä todella ja voiko valita vaarattomamman vaihtoehdon. Haitallisia kemikaaleja tulee käyttää harkitusti ja toimia käyttöohjeen ja varoitusmerkintöjen mukaisesti. Ne tulee säilyttää alkuperäisissä pakkauksissaan lasten ja eläinten ulottumattomissa ja erillään elintarvikkeista.
Vanhat, vaaralliset, kemikaalit tulee hävittää asianmukaisesti. Niitä ei saa johtaa viemäriin tai maahan, ellei niitä ole siihen tarkoitettu (pesuaineet tms). Maahan kaadetut kemikaalit (esim. bensiinin lisäaine MTBE) saattavat liueta pohjavesiin ja sitä kautta kulkeutua juomaveteen. Vaarattomatkin orgaaniset aineet voivat aiheuttaa suurina määrinä happikatoa vesistöissä. Ongelmajätteet tulee viedä ongelmajätteiden keräyspisteisiin. Kemikaalit, joissa on varoitusmerkkejä, ovat yleensä ongelmajätettä. Tyhjät kemikaalipakkaukset ja esimerkiksi kuivunut maali voidaan sen sijaan hävittää sekajätteen mukana.
Kantatie
Kantatiet (ruots. "stamväg") ovat Suomen tieverkon maanteitä, jotka täydentävät valtatieverkkoa ja palvelevat maakuntien liikennettä. Yhdessä valtateiden kanssa kantatiet muodostavat Suomen päätieverkon. Kantateiden liikenteellinen merkitys on valtatietä pienempi mutta seututietä suurempi. Kantateille on tienumerointijärjestelmässä varattu numerot 40–99. Tieopasteisiin numero on merkitty mustin numeroin keltaiselle pohjalle.
Liikenne- ja viestintäministeriö määrää, mitkä tiet ovat kantateitä. Vuoden 2014 alussa Suomessa oli 4 727 kilometriä kantateitä. Kaikki kantatiet ovat päällystettyjä, ja noin 68 prosenttia kantateistä on kestopäällysteisiä. Noin 2,5 prosenttia kantateistä on kaksiajorataisia.Maakuntakaavoihin on merkitty joitain uusia kantateitä ja joitain kantateitä on merkitty jatkettavaksi. Lisäksi joitain pitkiä seututeitä (tiet 775 ja 800) on merkitty yhtenäisenä numerolla kuten seututeitä 710 ja 740, joista jälkimmäiset muutettiin myöhemmin kantatieksi.Maakuntakaavoihin on merkitty seuraavia uusia kantateitä:
Seututie
Seututiet (ruots. "regionalväg") ovat Suomen tieverkon maanteitä, jotka palvelevat seutukuntien liikennettä ja liittävät näitä valta- ja kantateihin. Seututeiden liikenteellinen merkitys on siis valta- ja kantateitä pienempi, mutta yhdysteitä suurempi. Seututeille on tienumerointijärjestelmässä varattu numerot 100–999. Tieopasteisiin numerot on merkitty mustin numeroin valkoiselle pohjalle.
Osa seututeistä on valtateiden rinnakkaisteitä, yleensä nykyistä valtatietä vanhempia, samojen paikkakuntien välisiä teitä, jotka toimivat varareitteinä valtateille ja tarjoavat vaihtoehdon hitaammalle liikenteelle. Moottoriteiden rinnalla kulkee aina rinnakkaistie, joka yleensä on tieluokaltaan seututie.
Liikenne- ja viestintäministeriö määrää, mitkä tiet ovat seututeitä. Vuoden 2014 alussa Suomessa oli 13 609 kilometriä seututeitä. Seututeistä noin 35 prosenttia on kestopäällysteisiä, noin 62 prosenttia kevytpäällysteisiä ja noin 3 prosenttia sorateitä. Vain alle prosentti seututeistä on kaksiajorataisia, kuten seututie 101 eli Kehä I.
Alun perin seututeiden numerot on jaettu tiepiireittäin. Jaottelusta on tingitty uudistusten ja tiepiirien muutosten myötä. Nykyisten ELY-keskusten toimialueet eivät kaikilta osin vastaa vanhoja tiepiirejä. Monet moottoriteiden rinnakkaisteinä toimivat entiset valtatiet on ELY-keskuksesta riippumatta numeroitu muodossa 1x0, missä "x" on kyseisen valtatien numero. Esimerkiksi valtatien 1 rinnakkaistie on seututie 110 ja valtatien 3 rinnakkaistie seututie 130.
Vuoden 1996 tienumerointiuudistuksessa suuri määrä seututeitä muutettiin yhdysteiksi niiden liikenteellisen merkityksen vähennyttyä. 1990-luvulla seututeistä koottiin myös monia pitkiä kantateitä sekä valtatie 18. Samalla seututeiden numerokyltit vaihdettiin nykyisen värisiksi.
Jan Tschichold
Jan Tschichold (2. huhtikuuta 1902 Leipzig, Saksa – 11. elokuuta 1974 Locarno, Sveitsi) oli saksalainen typografi ja kirjainmuotoilija.
Tschichold tunnetaan parhaiten vuonna 1929 julkaistusta kirjastaan "Uusi typografia" ("Die neue Typografie"), joka oli nykyaikaisen typografian julistus. Kirjassaan hän hyökkäsi modernismia edeltänyttä dekoratiivista kirjansuunnittelua vastaan, ja julisti 1900-luvun typografian pyrkivän funktionaalisuuteen. Tähän kuului muun muassa ainoastaan groteskien fonttien käyttäminen ja symmetrisen muotoilun hylkääminen. Myöhemmissä kirjoituksissaan Tschichold kuitenkin otti etäisyyttä "Uuden typografian" sisältöön, ja osoitti ymmärtämystä esimerkiksi antiikvafonteille ja perinnetietoisuudelle.
Tschicholdin suunnittelemia fontteja ovat muun muassa "Transit" (1931), "Saskia" (1931), "Zeus" (1931) ja "Sabon" (1967). Vuonna 1945 Tschichold yhtenäisti englantilaisen Penguin Books -kustantamon kirjojen ulkoasun.
Super 8
Super 8 on elokuvaamiseen tarkoitettu kaitafilmiformaatti. Formaatin kehitti Kodak 1960-luvun alussa, ja se julkaistiin vuonna 1965.
Super 8 -formaatin erikoisuutena useimpiin muihin filmiformaatteihin verrattuna on sen lataamisen helppous: filmi on esiasennettu mustaan, valotiiviiseen kasettiin, jolloin filmiä ei tarvitse pujottaa kameran sisään, vaan sen voi asettaa helposti paikalleen videokasetin tavoin. Kasetti sisältää myös tiedon käytettävän filmin herkkyydestä, jolloin useimpia kameroita käytettäessä filmin valottaminen on lähestulkoon automatisoitu. Yhdessä kasetissa on noin 15 metriä filmiä, jolla voi kuvata hieman yli kolme minuuttia perusnopeudella (18 kuvaruutua/s). Aiemmin saatavilla on ollut myös 60 metrin kasetteja.
Alun perin Super 8 -filmit ja -kamerat tarkoitettiin mykkäkuvaamiseen, mutta vuonna 1973 markkinoille tuli myös äänikasetteja, joilla oli magnettiääniraidat. Äänikasetit olivat tavallisia hieman suurempia, ja ne vaativat äänikuvaukseen tarkoitetun Super 8 -kameran, jotka ovat tosin yhteensopivia myös mykkäkasettien kanssa. Kodak lopetti ääniraidallisten kasettien valmistuksen vuonna 1997.
Super 8 oli kaitafilmaamisen huippuaikana suosituin kaitafilmiformaatti länsimaissa; Japanissa käytössä oli Fujin Single-8. Kodak (ja muutamat pienemmät filmivalmistajat) valmistaa filmiä Super 8 -formaatissa yhä, ja tarjoaa jopa ammattimaisia negatiivifilmilaatuja. Formaattia käyttävät nykyään lähinnä vakavat harrastajat ja elokuvaopiskelijat. Ammattilaiset käyttävät sitä yhä joskus musiikkivideoissa ja televisiomainoksissa, jos halutaan saavuttaa elegantisti huonolaatuinen, rakeinen kuvanlaatu. Pitkien elokuvien tuotannossa esimerkiksi Oliver Stone ja Jim Jarmusch ovat käyttäneet Super 8 -formaattia muiden formaattien rinnalla, ja muun muassa brittiläinen Derek Jarman on kuvannut sillä kokonaisia elokuvia.
Mingas
Mingas on mosambikilainen naislaulaja. Hän aloitti uransa 1970-luvun lopulla Maputossa. 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa hän oli laulajana marrabentaa esittäneessä Orchestra Marrabenta Star de Moçambique-yhtyeessä. Yhtyeen hajottua hän lähti soolouralle. Mingas on ollut myös mukana eteläafrikkalaisen laulajan Miriam Makeban kiertueilla.
Mingas sai vuonna 1993 maansa parhaan naislaulajan palkinnon.
Walesin prinsessa
Walesin prinsessa () on ollut Walesin prinssin, Englannin hallitsijan vanhimman pojan, vaimon arvonimi vuodesta 1282 lähtien. Naispuolisista kruununperijöistä ei käytetä arvonimeä Walesin prinsessa.
Suuri kuolleisuus ja se, että kaikki Walesin prinssit eivät ole menneet naimisiin ennen valtaannousuaan, on aiheuttanut sen, että arvonimellä on ollut vain yksitoista kantajaa:Vain osa Walesin prinsessoista kruunattiin kuningattareksi. Ne, joiden puolisot kuolivat ennen kruunausta, ottivat yleensä arvonimen Walesin leskiprinsessa ("Dowager Princess of Wales").
Vaikka Camilla Parker Bowles virallisesti saikin Walesin prinsessan arvonimen avioituessaan Walesin prinssi Charlesin kanssa, hän on edesmenneen Walesin prinsessa Dianan muistoa kunnioittaakseen esittänyt toivomuksen, että häntä kutsuttaisiin toisella hänen arvonimellään Cornwallin herttuatar.
Eino Grön
Eino Joel Grön (s. 31. tammikuuta 1939 Reposaari, Pori) on suomalainen iskelmälaulaja.
Grönin laulajanura alkoi Porissa vuonna 1957 paikallisyhtyeiden solistina. Ensimmäinen levytys tapahtui 1958, ja läpimurto seuraavana vuonna kappaleella ”Liian paljon rahaa”. Grönin suosio kasvoi tangolevytyksillä, kuten ”Seinillä on korvat”, ”Sä kuulut päivään jokaiseen” ja ”Illan viimeinen tango”, joiden vuoksi häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä nykyajan tangotulkitsijoista. Sittemmin Grön on laajentanut ohjelmistoaan muun muassa hengellisiin lauluihin ja jazziin. Hän on myös levyttänyt argentiinalaisten muusikoiden kanssa.
Eino Grön voitti Syksyn sävelen kappaleella ”Vähemmän kiirettä, enemmän aikaa” vuonna 1997. Grön sai Iskelmä-Finlandia-palkinnon 26. heinäkuuta 2007 elämäntyöstään suomalaisen iskelmämusiikin puolesta.Eino Grön on palkittu myös Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan ritarimerkillä. Hänestä on tehty "Tango d'Amore" -niminen musikaali, joka sai ensi-iltansa Porin teatterissa vuonna 2018. Hänestä on ilmestynyt vuonna 2017 Markku Veijalaisen kirjoittama ja Ad Libriksen kustantama "Eino Grön – minulta sinulle" -niminen elämäkertakirja, ISBN: 9789523215085.
Nuorena Grön harrasti myös painia.
Eino Grön on ollut vuodesta 1962 asti naimisissa vuonna 1959 tapaamansa, sairaanhoitajana työuransa tehneen Sylva Ritva Marjatta Grönin (s. 1938) kanssa. Eino ja Marjatta Grön saivat yhden, vuonna 1962 syntyneen lapsen, pojan nimeksi tuli Ari Joel Grön, hän työskentelee fysioterapeuttina Helsingissä. Eino Grönin äiti Sally Impi Sanelma Grön (s. 1913, k. 2004) oli myös kova urheilija, 1930-luvun alussa Sally Grön oli piirinmestari naisten rintauinnissa. Eino Grönin isä oli Lauri Joeli Grön (s. 1903, k. 1994). Lisäksi Eino Grönillä on kaksoissisar Marita ja hieman nuorempi veli Esko, joka asuu edelleen Reposaaressa.
Grön käytti nuoruudessaan melko runsaasti alkoholia, mutta raitistui ystävänsä Juha ”Watt” Vainion innoittamana ja avustamana 1977.
Grön viettää talvet Floridassa ja hänellä on myös Yhdysvaltojen kansalaisuus. Grönin puoliso Marjatta Grön muutti syksyllä 2015 pysyvästi espoolaiseen hoitokotiin vaikeiden muistiongelmien vuoksi.
Fouga CM.170 Magister
Fouga C.M.170 Magister oli ranskalaisen Etablissements Fouga et Cie -yhtiön (vuodesta 1956 "Air Fouga") valmistama lentokone. Kone oli maailman ensimmäinen palveluskäyttöön otettu suihkuharjoituslentokone. Pierre Mauboussinin suunnittelema kone lensi ensilentonsa 23. heinäkuuta 1952. Ranskan ilmavoimat Armée de l'Air tilasi 10 esituotantokonetta, ja niiden jälkeen 400 kappaletta Fougan valmistamaa sarjatuotantomallia. Koneesta on valmistettu myös 32 kappaletta vahvistetulla laskutelineellä ja pyrstökoukulla varustettua CM-175 Zephyr -tukialusversiota Ranskan laivaston ilmavoimille Aéronavalelle.
Koneen kehitys alkoi sodanjälkeisenä aikana kun Ranskan ilmailuministeriö (Ministere de l'Air) haki harjoituslentokonetta.
Potez-yhtiö osti Air Fouga -yhtiön vuonna 1958 ja lopulta siitä tuli osa Aérospatiale-yhtiötä. Fouga Magisteria käytettiin ja myös lisenssivalmistettiin useissa maissa: Saksassa valmistaja oli Messerschmitt, Suomessa Valmet ja Israelissa Israeli Aircraft Industries. Israel käytti Fouga-Magistereitaan myös taistelutoimintaan kuuden päivän sodassa vuonna 1967.
Suomi osti Ranskasta 18 Fouga Magisteria vuosina 1958–59 sekä koneen rakennuslisenssin. Valmet rakensi 62 Fougaa vuosina 1958–67 rakennuslisenssillä. Koneiden tunnukset olivat FM-1...-18 ja FM-21...-82. FM-21 oli ensimmäinen Suomessa rakennettu Fouga.
Konetyyppi oli Suomen ilmavoimien suihkukoneiden koulukoneena vuosina 1958–88. Kymmenen Fougaa tuhoutui kuolemaan johtaneissa lento-onnettomuuksissa vuosina 1970–85. Koneessa ei ollut heittoistuinta.
Ilmavoimat myi huutokaupalla jäljelle jääneet Fougat, joita on tätä kautta yksityiskäytössä muun muassa Yhdysvalloissa. Suomessa on kaksi lentokelpoista, siviiliomistuksessa olevaa konetta sekä useita museoituja tai muistomerkkinä olevia koneita. Joitakin yksilöitä on lisäksi eri oppilaitoksissa koulutuskäytössä.
Ilmavoimien lempinimi koneelle oli "Kukkopilli" koneen Turbomeca Marboré -suihkuturbiinin omalaatuisen äänen johdosta.
Lahden ilmasilta
Lahden Ilmasilta ry (LIS) on suomalainen, kiltajärjestönä toimiva yhdistys. Yhdistys on perustettu 15. marraskuuta 1962. Sen hallussa olevat lentokoneet sijaitsevat Päijät-Hämeen ilmailumuseossa, Lahti-Vesivehmaan lentokentällä sijaitsevassa hallissa. Hallia pidetään avoinna yleisölle kesäaikana.
Karhulan ilmailukerhon lentomuseo
Karhulan Ilmailukerhon lentomuseo on ilmailumuseo Kymin lentokentällä Kotkassa. Ilmailukerhon ensimmäinen liitokone Harakka I laitettiin talteen jo vuonna 1959. Museotoiminta alkoi elokuussa 1992, kun Suomen ilmavoimat luovutti kerhon säilytykseen Fouga CM 170 Magister FM-43 koneen. Syksyllä 1995 valmistui 600 neliömetrin museohalli.
Vuonna 1945 perustettu Karhulan Ilmailukerho ylläpitää Kymissä sotavuosina toimineen Hävittäjälentolaivue 34:n perinnettä. Kymin kenttä rakennettiin sotavuosina 1942–1943 Messerschmitt Bf 109 -koneilla toimivalle laivueelle.Kunnostuksen alla olevia koneita: K-7, Bocian.
Kansainvälisen majakka- ja majakkalaivaviikonlopun lauantaipäivän OI-kutsumerkillisten aamatööriradioasemien toimintapäivänä, mm. 2017, on pidetty lentomuseota radioasemapaikkana OI5AY:lle.
Oleg Konstantinovitš Antonov
Oleg Konstantinovitš Antonov (, 7. helmikuuta 1906 Podolsk, Venäjän keisarikunta – 4. huhtikuuta 1984 Kiova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen lentokoneinsinööri. Hän oli yksi Neuvostoliiton purjelennon pioneereja, jonka suunnittelemia purjelentokonemalleja olivat muun muassa OKA-1, -2 ja -3 sekä Standart-1 ja -2.
Antonov valmistui vuonna 1930 Kalinin Polyteknisesta instituutista Leningradissa. Sen jälkeen hän oli suunnittelupäällikkönä Osavaitšimissa (Moskovassa). Vuosina 1933–1938 Antonov toimi suunnittelijana Tušinossa sijaitsevassa purjelentokonetehtaassa. Hän osallistui yli 30 purjelentokoneen suunnitteluun. Vuosina 1938–1940 Antonov työskenteli Jakovlev OKB -suunnittelutoimistossa ja 1940–1941 Krasni Lettšik -lentokonetehtaalla, jossa hän suunnitteli kevyen kuljetuslentokoneen. Antonov johti lentokoneen valmistuksen aloittamista Kaunasin lentokonetehtaalla. Hän johti kuljetusliitokoneen A-7 valmistusta.
Vuosina 1943–1946 Antonov toimi Jakovlev OKB:n varajohtajana ja 1945 alkaen sen Novosibirskin tehtaanjohtajana. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1945. Vuonna 1946 Antonovista tuli lentokoneiden suunnittelutoimiston johtaja.
Vuonna 1952 toimisto siirrettiin Kiovaan, Ukrainan SNT:aan. Vuosina 1967–1984 Antonov toimi sen johtajana ja pääsuunnittelijana. Hänen johdollaan suunniteltiin muun muassa seuraavat lentokoneet: An-8, An-12, An-22, An-26, An-32, An-72, An-124, Antonov An-2, An-14, An-28 ja An-10, Antonov An-24, kokometallinen purjekone An-11, An-13, An-15 ja liitokone Slavutitš.
Antonov sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon 1952, Leninin kunniamerkin 1962 sekä sosialistisen työn sankarin -mitalin 1966. Tohtorin ja akateemikon arvon hän sai Ukrainan neuvostotasavallan tiedeakatemiassa vuonna 1968.
Visa (luottoyritys)
Visa Inc. on yhdysvaltalainen monikansallinen luottoyhtiö. Yhtiön pääkonttori sijaitsee lähellä San Franciscoa, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa.
Visa-luottokortin edeltäjän, paperisen "BankAmericard" -nimisen kortin lanseerasi Yhdysvalloissa 1958 Bank of America. Se oli ensimmäinen yleisluottokortti, jossa oli luotto-ominaisuus. 1970-luvulla kortista tuli kansainvälinen useiden pankkien yhteinen tuote. Kortin nimeksi muutettiin Visa vuonna 1976.
Debit-kortti eli pankkikortti julkaistiin ensi kertaa jo 1975. Se yleistyi 1990-luvulla ja on nykyisin tärkeä osa Visan toimintaa. Visan muita maksukorttituotteita ovat "online"-kortti Visa Electron ja sirullinen pankkikortti "V PAY"; "prepaid"-kortit, joita voi käyttää mm. ladattavina maksukortteina tai lahjakortteina; sekä verkossa käytettävät ns. virtuaaliset kortit, joihin ei liity lainkaan fyysistä korttia. Vuonna 2013 Visa-kortteja oli maailmassa yhteensä 2,1 miljardia. Visa käy noin 24 miljoonassa myyntipisteessä.
Suomessa ensimmäiset Visa-kortit laskettiin liikkeelle 1980-luvun alussa. Suomessa Visa-kortteja on perinteisesti myöntänyt Luottokunta jäsenpankkiensa kautta, mutta ajan saatossa ovat useat pankit (mm. Osuuspankit, Nordea, S-Pankki ja Danske Bank) ottaneet korttien myöntämisen vastuulleen.
Suomessa liikkeellelasketut Visat olivat pitkään ainoastaan maksuaikakortteja. 2000-luvulle siirryttäessä tuli markkinoille ensin maksuaikakorttiin liitettävä luotto-ominaisuus ja vuoden 2005 alusta lähtien myös varsinaiset Visa-luottokortit.
Euroopassa Visa toimii yhteistyökumppaninsa Visa Europen kautta. Visa Europe on jäsenorganisaatio, jonka omistajia ovat eurooppalaiset pankit ja rahoituslaitokset. Visa Europe on yksi Visa Inc. -yhtiön omistajista.
Annihilator
Annihilator on kanadalainen metalliyhtye. Sen musiikki luokitellaan yleensä thrash metaliksi. Jeff Waters perusti Annihilatorin vuonna 1984. Ensimmäinen albumi ilmestyi vuonna 1989. Annihilator on julkaissut 15 studioalbumia ja 2 livealbumia.
Jeff Waters perusti Annihilatorin Ottawassa, Kanadassa vuonna 1984. Waters kirjoitti ja äänitti nimikappaleen "Annihilator" (eri raita kuin vuoden 1994 albumilla "King of the Kill") yhdessä laulaja John Batesin kanssa. Tämä alkuperäinen versio "Annihilator"-kappaleesta julkaistiin vuonna 2005 albumilla "Schizo Deluxe".
Waters ja Bates värväsivät yhtyeeseen rumpalin Paul Malek ja basisti Dave Scottin. Tämä kokoonpano kesti kaksi vuotta, ja tämä aikana tehdyt kappaleet päätyivät yhtyeen kahdelle ensimmäiselle albumille. Ennen esikois-LP:nsä julkaisua John Bates ja Dave Scott päättivät jättää yhtyeen syinä "taiteelliset erimielisyydet" ja "henkilökohtaiset kiistat". Waters muutti Vancouveriin, jossa hän kokosi täysin uuden kokoonpanon, johon tuli mukaan D.O.A:n entinen jäsen Randy Rampage. Waters on jatkuvasti muuttanut Annihilatorin kokoonpanoa sen toiminnan aikana ja toiminut itse pääasiallisena vokalistina albumien "King of the Kill" ja "Remains" välillä.
Annihilator teki kiertueen Trivium-yhtyeen kanssa Euroopassa huhti–toukokuussa 2007.
EP:t
Livealbumit
Kokoelma-albumit
Singlet
Exodus (yhtye)
Exodus on yhdysvaltalainen thrash metal -yhtye. Exodusta pidetään yhtenä keskeisimmistä Bay Area thrash metal -tyylilajin kehittäjistä.
Exodus perustettiin San Franciscossa vuonna 1982. Yhtyeen perustajajäsenet olivat Tom Hunting (rummut), Kirk Hammett (kitara) ja Gary Holt (kitara). Vähän myöhemmin yhtyeen laulajaksi valittiin Paul Baloff. Alkuvuodesta 1983 Kirk Hammett siirtyi Exoduksesta Metallicaan, ja hänen tilalleen valittiin Rick Hunolt. Samoihin aikoihin yhtyeen basistiksi vakiintui Rob McKillop.
Exoduksen ensimmäinen albumi "Bonded by Blood" julkaistiin monien viivästysten jälkeen vuonna 1985. Vähän ennen toisen levyn nauhoituksia Baloff päätti kuitenkin erota yhtyeestä henkilökohtaisten ja musiikillisten erimielisyyksien takia. Hänen tilalleen valittiin Steve "Zetro" Souza (Legacyn entinen jäsen, nyk. Tenetissä). "Pleasures of the Flesh" julkaistiin vuonna 1987. Tätä seurannut "Fabulous Disaster" julkaistiin 1989.
1990-luvulla Exodus julkaisi kaksi albumia, "Impact is Imminent" 1990 ja rock-henkinen "Force of Habit" 1992. Sen jälkeen Exodus hajosi henkilösuhteissa esiintyneiden ongelmien takia.
Lyhyeksi jäänyt Exoduksen uusi yritys tehtiin 1996, jolloin mukana oli alkuperäinen laulaja Baloff. Yhtye teki livealbumin "Another Lesson in Violence". Tämän jälkeen yhtye jatkoi hiljaiseloa, kunnes se lähti mukaan Clash of the Titans -kiertueelle 2001. Yhtye alkoi työstää myös uutta materiaalia, mutta laulaja Paul Baloff kuoli yllättäen aivohalvaukseen 2. helmikuuta 2002. Exodus jatkoi kuitenkin Souza laulajana ja julkaisi studioalbumin "Tempo of the Damned" vuonna 2004.
Yhtyeessä tehtiin sen jälkeen suuria muutoksia, ja laulaja Steve Souza erotettiin hankalan asenteensa takia. Kitaristi Hunolt joutui jättämään yhtyeen perhe- ja huumesyistä. Myös Hunting joutui jäämään väliaikaisesti pois yhtyeestä psyykkisten ongelmien vuoksi. Uudeksi laulajaksi valittiin Exoduksen entinen kitarateknikko Rob Dukes, kitaristiksi Lee Altus Heathen-yhtyeestä ja rumpaliksi Paul Bostaph (aiemmin Slayer, Forbidden). Seitsemäs studioalbumi "Shovel Headed Kill Machine" julkaistiin syksyllä 2005.
Alkuvuodesta 2007 Exodus ilmoitti Tom Huntingin voivan palata rumpuihin. Exodus julkaisi kaksiosaisen albumin, jonka ensimmäinen osa, "The Atrocity Exhibition... Exhibit A", julkaistiin lokakuussa 2007. "" julkaistiin toukokuussa 2010.
Celesta
Celesta [tšelesta] (latinan sanasta "caelestis" ’taivaallinen’) on kosketinsoitin, jota käytetään toisinaan sinfoniaorkestereissa. Siinä on pianon koskettimisto ja koneisto. Vasarat lyövät metallisia levyjä, joten ääni muistuttaa kellopelin ääntä. Soittimen patentoi Auguste Mustel vuonna 1886 Pariisissa.
Heikkoäänisenä soittimena celesta peittyy helposti suureen orkesteritekstuurin alle. Ääntä voidaan kuitenkin vahvistaa sähköisesti. Celestan ääniala on useimmiten 4–5 oktaavia, ja matalin ääni on usein c. Celesta nuotinnetaan basso- ja diskanttiavaimille, mutta se soi oktaavin kirjoitettua korkeammalta.
Muiden muassa Giacomo Puccini ja Richard Strauss käyttivät celestaa oopperoissaan ja Gustav Mahler sinfonioissaan. Pjotr Tšaikovskin säveltämä "Pähkinänsärkijä" (1892) kuuluu varhaisimpiin teoksiin, joissa on käytetty celestaa, ja soitin on kuultavissa varsinkin kuuluisassa ”Makeishaltijattaren tanssi” -kappaleessa. Béla Bartókin tuotantoon kuuluu "Musiikkia jousille, lyömäsoittimille ja celestalle" (1936).
Celestaa ovat käyttäneet myös monet jazzmuusikot 1920-luvulta lähtien, muiden muassa McCoy Tyner, Fats Waller, Spud Murphy ja Johnny Costa. Popmusiikissa soitinta on käyttänyt Keith Emerson Emerson, Lake & Palmer -yhtyeen albumilla "Tarkus" (1971).
Huiluääni
Huiluääni on huilumainen ääni, joka syntyy kun soittimen soiva perussävel sammutetaan ja vain sen harmoniset yläsävelsarjat jäävät soimaan.
Kielisoittimilla huiluääni saadaan aikaan painamalla soivaa kieltä kevyesti yhdestä harmonisten yläsävelten värähtelyaaltojen solmukohdista. Kieli jää värähtelemään pääasiassa toisella, kolmannella tai n:nnellä harmonisella ylä-äänellä ja huiluääni syntyy kielessä etenevien ja päistä heijastuvien aaltojen interferenssistä.
Puhallinsoittimilla huiluäänen voi synnyttää puhaltamalla erityisen voimakkaasti. Tämä onnistuu helposti esimerkiksi nokkahuilulla.
Nihilismi
Nihilismi (, ei mitään) on vallitsevat arvot ja käsitykset kieltävä ajatussuunta.
Nihilismi oli 1800-luvulla poliittinen aate, jolla oli kannatusta varsinkin Venäjällä (asiaa käsitellään esimerkiksi Ivan Turgenevin kuuluisassa romaanissa "Isät ja Pojat"). Poliittisten nihilistien mukaan vallitseva yhteiskuntajärjestys on täydellisen huono ja korruptoitunut ja siksi pitää rakentaa tyhjältä pohjalta uusi järjestys tieteellisten ja utilitarististen periaatteiden mukaisesti.
Nihilismi liitetään usein saksalaisfilosofi Friedrich Nietzscheen, joka kuitenkin oli sitä mieltä, että nihilismi on ylitettävä. Vanhojen poistettavien arvojen tilalle luodaan uusia.
Tietokirjailija ja toimittaja Kalle Haatanen jakaa kirjassaan "Ei voisi vähempää kiinnostaa - Kirjoituksia nihilismistä" nihilismin passiiviseen ja aktiiviseen nihilismiin. "Aktiivisessa nihilismissä kiistämme kaikki arvot, jolloin kyynisyys on vahvin valttimme kun taas passiivisessa nihilismissä annamme saman kyynisyyden levitä koskemaan kaikkia ja kaikkea.".
Tunnetuimpana pohjoismaalaisena arvonihilistinä pidetään Axel Hägerströmiä.
Nihilismi tarkoittaa vallitsevien arvojen ja käsitysten kieltämistä.
"Tietoteoreettinen nihilismi" kieltää totuuden tietämisen mahdollisuudenkin, "arvoteoreettinen nihilismi" eli "arvonihilismi" kieltää moraalisten arvojen, arvostusten tai normien pätevyyden tai mahdollisuuden. "Poliittinen nihilismi" puolestaan torjuu vallitsevan yhteiskuntajärjestyksen täydellisesti. "Eksistentiaalinen nihilismi" kieltää elämän luontaisen merkityksen olemassaolon.
Nihilistiä vallitsee mielettömyys ja yhdentekevyys; millään ei ole merkitystä.
Uuniemi
Uuniemi (, ) on Pohjois-Norjan kunta Finnmarkin läänissä Varanginvuonon rannalla. Asukkaista suurin osa on saamelaisia. Kunnan viralliset kielet ovat pohjoissaame ja norja, ja kaksikielisenä kunnan virallinen nimi vuodesta 1989 on Unjárga-Nesseby. Kunnan hallinto- ja keskustaajama on Varanginvuonon perällä sijaitseva Varangerbotn. Uuniemen kunnalla on lyhyt maaraja Suomen kanssa, Utsjoen kunnan kohdalla.
Uuniemi rajoittuu kaakossa Etelä-Varangin kuntaan, etelässä Suomen Utsjoen kuntaan, lännessä Tenon kuntaan, sekä pohjoisessa ja koillisessa Vesisaareen. Varanginvuonon pohjukka sijoittuu Uuniemen kunnan alueelle.
Vanhastaan elinkeinoina on harjoitettu kalastusta ja porotaloutta. Muita tärkeitä elinkeinoja kunnassa ovat maanviljely, kaivosteollisuus sekä palveluelinkeinot. Alueella on oma pohjoissaamen murteensa ja kansallispukunsa. Maastossa on runsaasti kivikautisia ja historiallisia muistomerkkejä.
Annijoki (Vestre Jakobselv) on myös tunnettu hyvänä lohijokena.
Isovuono (Karlebotn), Juurivuono (Gandvik), Mäskivuono (Nyborg), Vierivuono (Vainesbund), Annijoki (Jakobselva)