Sanaluokka
Sanaluokka on ryhmä, johon kuuluu sanojen eri kategoriat. Sanat jaetaan muun muassa verbeihin, nomineihin ja taipumattomiin sanoihin. Sanaluokkien hallinnasta on hyötyä sekä vieraiten kielten opettelusta että erilaisten tekstien vertailussa. Jako perustuu sanojen taipumistapaan – esimerkiksi verbi taipuu aikamuodoissa, kun taas nominit sijamuodoissa.
Verbit ilmaisevat tekemistä, olemista, tuntemista ja tapahtumista. Lisäksi verbit paljastavat tekijän ja antavat tietoa tapahtumisen ajankohdasta ja esimerkiksi siitä, esittääkö puhuja väitteen, käskyn tai toivomuksen. Lauseen rakenteen kannalta verbin keskeinen tehtävä on toimia predikaattina eli lauseen ytimenä.
Verbit taipuvat persoonamuodoissa. Persoonamuotoisilla verbeillä aktiivi- ja passiivimuodot. Aktiivimuodon persoonapäätteessä näkee, onko tekijänä minä, sinä, hän, me, te vai he. Passiivissa tekijää ei mainita.
yksikkö = yks. | monikko = mon. | persoona = p. | aktiivi = akt. | passiivi = pass.
Verbit taipuvat myös aikamuotoihin. Suomen kielessä verbeillä on neljä aikamuotoa: preesens, imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti. Preesens kuvaa nykyhetkeä ja tulevaisuutta, kun taas imperfekti, perfekti ja pluskvamperfekti menneisyyttä. Perfektissä ja pluskvamperfektissä ei riitä yksi sana, vaan lisäksi tarvitaan aina "olla"-verbi. 
Olen ("preesens") innoissani, koska hyppäsin ("imperfekti") laskuvarjolla. Olen halunnut ("perfekti") pitkään tehdä sen, mutta olin pelännyt ("pluskvamperfekti") yrittää.
Substantiivit ovat kielen tärkeimpiä sanoja. Perusmuotoisia substantiiveja voi etsiä kysymyssanoilla "mikä" ja "kuka". Substantiivit taipuvat sijanmuodoissa. Monissa kielissä substantiivin edessä on artikkeli, esimerkiksi englannissa "a" tai "the". Substantiivit ovat joko yleisnimiä tai erisnimiä. Yleisnimi on minkä tahansa esineen, asian tai ilmiön yleinen nimitys. Yleisnimet kirjoitetaan suomessa pienellä alkukirjaimella. Erisnimet on tietyn henkilön, eläimen, teoksen tai paikan oma nimi. Erisnimet kirjoitetaan isolla alkukirjaimella.
Substantiivit nimeävät:
Adjektiivi vastaa kysymykseen "millainen". Adjektiivit kuvailevat ja tuovat esiin mielipiteitä ja vaikuttavat tekstin tunnelmaan. Osa niistä on myönteinen ("hyvä, onnistunut") tai kielteinen ("huono, epäonnistunut"). Suomessa adjektiivi taipuu sijanmuodoissa. Muissa kielissä sitä voidaan taivuttaa myös esimerkiksi suvun eli genuksen mukaan.
Adjektiiveja voi taivuttaa sijanmuotojen lisäksi myös vertailumuodoissa. Adjektiivi sellaisenaan on positiivi eli perusaste. Suurempaa astetta ilmaisevat komparatiivi ja superlatiivi. Komparatiivin tunnuksen edellä "e" ("paha, pahempi)", mutta kaikissa sanoissa ei ole niin, kuten adjektiivissa "mahtava". Joissain adjektiiveissa sana muuttuu kuten adjektiivissa "hyvä". 
Pronominit yhdistävät sanoja lauseiksi. Tiettyihin pronomiheihin tarvitaan korreliaatti eli se sana tai asia, mihin prononimi viittaa. "Joka"- ja "mikä"-pronominien kanssa täytyy olla huolellinen. "Joka" viittaa edelliseen sanaan, "mikä" taas koko edeltävään lauseeseen.
Persoonapronominit: "minä, sinä, hän, me, te, he"
Demonstratiivipronominit: "tämä, tuo, se, nämä, nuo, ne"
Kysyvät pronominit: "kuka, mikä, kumpi"
Relatiivipronominit: "joka, mikä"
Muita pronomineja: "itse, toinen, joku, jokin, jompikumpi, eräs, muuan, kaikki, jokainen, kukin, kumpikin, molemmat, kukaan, mikään, muutama, moni, usea"
Numeraalit ovat lukusanoja, jotka ilmaisevat määrää ja järjestystä. Numeraalit jaetaan peruslukuihin ja järjestyslukuihin. Perusluvut kertovat lukumäärän ja vastaavat kysymykseen "kuinka monta". Järjestysluvut ilmaisevat järjestystä ja vatsaavat kysymykseen "kuinka mones". Lukusanat yhdestä kymmeneen kirjoitetaan tavallisesti tekstissä kirjaimin, kuten myös tasaluvut ("sata, miljoona"). Suuret luvut merkitään yleensä numeroilla. Vaikka lukusana kirjoitetaan numeroin, täytyy sen taivutuspääte kirjoittaa kirjaimin (14:nteen). 
Nomineja voi taivuttaa sijamuodoissa. Suomen kielessä on 15 sijamuotoa eli taivutusmuotoa. Sijamuodon tunnistaa sanan lopussa olevasta sijapäätteestä: "kirjaksi. Monikon tunnus -i-" sijaitsee sanan ja sijapäätteen välissä: "autoista".
Adverbit ilmaisevat aikaa ("huomenna"), paikkaa ("täällä"), tapaa ("hitaasti") ja määrää ("paljon"). Abverbi lieventää tai vahvistaa sanomaa: ""Asterix ja Obelix ovat aina ystäviä"". Adpositiot muistuttavat adverbejä, mutta niitä käytetään yhdessä nominin kanssa: ennen lomaa, ilman sinua, talon alla, sinun kanssasi. Muita adpositioita ovat esimerkiksi: päällä, vieressä, luona, jälkeen.
Liitepartikkelit vahvistavat tai lieventävät sanomaa: "Teepä läksyt! Teekin ne hyvin!" Liitepartikkeleita ovat esimerkiksi: "-kin, -kaan/-kään, -pa/-pä".
Konjunktioiden avulla kytketään sanoja ja lauseita toisiinsa: "Indiana Jones on professori, vaikka hän etsii aarteita". Konjunktiot jaetaan rinnastus- ja alistuskonjunktioihin:
"ja, sekä, eli, vai, mutta, vaan, sillä, sekä-että, joko-tai, -kä"
"että, jotta, koska, kun, jos, vaikka, kunnes, mikäli, ellei, jollei"
Huudahdussanoja käytetään usein esimerkiksi tunnetilan ilmaisimessa ja tervehtimisessä. Huudahdussanoja ovat esimerkiksi "huh, kääk, moi, seis, ai, oho, hups, pam, pläts, iik, hui, röyh, nam, maiskis, klup, uits, auts, hei".