Turkistarhaus
Turkistarhaus on elinkeino, joka perustuu eläinten kasvattamiseen, jotta niistä saataisiin turkiksia. Turkistarhoilla kasvatetaan muun muassa minkkejä, sinikettuja, hopeakettuja, supikoiria ja hillereitä.
Turkistarhaus aloitettiin Yhdysvalloissa 1860-luvulla. Nykyaikaisen turkistarhauksen katsotaan kuitenkin alkaneen 1890-luvulla Kanadassa Prinssi Edwardin saarella. Nykyiset tarhattavat hopeaketut polveutuvat saaren kahdesta hopeakettukannasta.
Pohjoismaissa turkistarhaus yleistyi 1910-luvulla, Suomessa 1950-luvulla ja voimaperäisesti 1960-luvulla.
Vuonna 2008 koko Euroopan unionin alueella oli enää yhteensä noin 6 500 turkistarhaa, joista Suomessa sijaitsi noin 1 500 kappaletta. Näistä noin tuhat toimi maatilojen yhteydessä.
Maailmanlaajuisen turkistuotannon arvoksi on arvioitu noin kaksi miljardia euroa. Tarhatuista eläimistä minkki on kauan ollut taloudellisesti tärkein, esimerkiksi vuonna 2007 maailmassa tuotettiin MTT:n mukaan 44 miljoonaa minkinnahkaa, joista 17 miljoonaa tuli Pohjoismaista. Johtava minkkimaa on Tanska. Pohjoismainen ketunnahkojen tuotanto oli samana vuonna 2,5 miljoonaa, josta sinikettuja oli 1,7 miljoonaa.
Kiina haastoi 2000-luvun alussa Euroopan turkistuottajana ja ryhtyi voimakkaasti kasvattamaan tuotantoaan. Seurasi seitsemän vuotta ylituotantoa, jolloin kannattavuus oli huono. Enimmillään Kiina tuotti kahdeksan miljoonaa ketunnahkaa, mutta vuosikymmenen loppuun mennessä vuosituotanto romahti laatukilpailun vuoksi kahteen miljoonaan, joka oli myös Suomen tuotanto vuonna 2009.
Euroopan komissio asetti 1990-luvun lopussa tieteellisen komitean tutkimaan turkiseläinten hyvinvointia tarhoilla. Komitean raportissa vuodelta 2001 todetaan muun muassa, että ”häkki huonontaa minkin hyvinvointia, koska se ei tarjoa riittävästi virikkeitä tärkeiden tarpeiden tyydyttämiseksi”. Näihin tarpeisiin kuuluvat väljä ja virikkeellinen elinympäristö sekä mahdollisuus kiipeillä, uida ja välttää kontaktia muiden minkkien kanssa.
Pienet virikkeettömät häkit aiheuttavat eläimissä käyttäytymishäiriöitä, kuten stereotyyppistä käyttäytymistä, apatiaa, hermostuneisuutta ja kannibalismia.
Norjan maatalousministeriön eettinen neuvosto on todennut, että eläinten hyvinvoinnin näkökulmasta nykymuotoista turkiskasvatusta ei voi hyväksyä.
Turkistilat ovat ravinteiden kierrättäjiä – aiemmin käytäntönä oli jopa nyljettyjen minkinraatojen käyttäminen rehuna minkkitarhoilla. Minkkien prionitaudin eli sienimäisen aivorappeutumasairauden (Transmissible mink encephalopathy, TME) epidemiat 1960-luvulla muun muassa Suomessa ja Yhdysvalloissa pakottivat luopumaan käytännöstä. Nykyään rehussa käytetään raaka-aineena muun muassa teurastuksen sivutuotteita ja kalojen perkausjätettä.
Itämerestä nousee turkiseläinten rehuna käytetyn silakan mukana merkittävissä määrin fosforia. Tämä estää meren rehevöitymistä, sillä fosfori on ns. minimiravinne, joka käynnistää veteen päästessään rehevöitymisen ja on siten haitallista vesistöille. Tästä syystä fosforin poistaminen vesistöstä on tärkeää.
Turkistuotannon yhteenlasketut typpipäästöt ovat Suomessa 430 tonnia vuodessa ja fosforipäästöt 45 tonnia vuodessa. Paitsi pintavesiin eli jokiin ja järviin, turkistarhojen aiheuttama kuormitus kohdistuu myös pohjavesiin. Kuormituksessa on selviä eroja eri tarhojen välillä. Typpi- ja fosforipäästöjen suuruuteen vaikuttavat paitsi tarhan eläinmäärä, myös muun muassa lähimaaston korkeuserot, maaperän läpäisykyky ja se, kuinka usein tarhaaja siivoaa lannan pois häkkien alta. Tarhauksen aiheuttamia ympäristöhaittoja pyritään vähentämään muun muassa siirtämällä tarhoja pois pohjavesialueilta rakentamalla uusia tarhausalueita. Turkiseläinten lanta on tehokas lannoite, jota käytetään maataloudessa ja siten vapautuva typpi ja fosfori hyödynnetään. 
Häkkien alle kertyvästä lannasta ja virtsasta vapautuu paitsi typpeä ja fosforia, myös ammoniakkia. Ammoniakki kohoaa ilmaan ja leviää tarhan lähiympäristöön, jossa sen on todettu aiheuttavan puustovaurioita.
Suomessa istutuksista ja tarhoilta luontoon karanneista sekä vapautetuista eläimistä on kehittynyt villiminkkikanta, mitä pidetään osasyynä siihen, että Suomen eläimistöön perinteisesti kuulunut vesikko on kadonnut.
Suomessa turkiselinkeino on 2010-luvulta asti ollut aktiivisesti mukana bio- ja kiertotalouden tutkimuksessa ja hyödyntämisessä. Tutkimuksia aurinkoenergian hyödyntämisestä sekä eläinten lannan hyödyntämisestä biokaasun sekä rasvan hyödyntämisestä biodieselin tuotannossa tehdään jatkuvasti. Alla näistä lisää osa-alueittain. Näitä asioita tutkitaan myös muualla maailmassa.
Tarhoilla aurinkoenergian hyödyntäminen on merkittävä mahdollisuus, koska tiloilla on paljon kattopinta-alaa.
Tarhojen kattopinta-alojen potentiaalia aurinkosähkön tuottamiseen sekä siirtohinnoittelun ja sähkön verkkoon myynnin vaikutusta kannattavuuteen on tutkittu 2018 Lappeenrannan teknillisessä yliopistossa tehtävässä opinnäytetyössä. Opinnäytetyön tuloksena syntyy työkalu, jonka avulla voi arvioida aurinkosähkön potentiaalia oman tilan kulutusprofiilissa päivittämällä järjestelmään vaikkapa tiedot tilalla käytettävistä sähköajoneuvoista ja niiden käyttö- ja latausajoista sekä siitä, halutaanko tilalla käyttää viilennystä.
Bio- ja kiertotalouden mahdollisuudet ravinteiden kierrätyksestä energiaomavaraisuuteen kiinnostavat turkisalaa ja tiloja.
Turkisalan tutkimushankkeet kartoittavat uudenlaisia malleja ravinteiden ja energian kierrätyksen kaupalliseen hyödyntämiseen. Vuoden 2016 lopussa päättyneellä RAKET-hankkeella osoitettiin, että kuivamädätyksellä voidaan tuottaa tehokkaasti biokaasua.
Turkisteho-hankkeen (2016-2019) tavoitteena on puolestaan löytää tehokkaita ketjuja ravinnerikkaan turkislannan käsittelyyn. Bioarvolantahanke siirtää turkislannan kiertotalouden piiriin, kun biohiilen ominaisuuksia hyödyntämällä etsitään uusia ratkaisuja lannan arvon kohottamiseen ja päästöjen vähentämiseen.
Tilojen eläinrasva hyödynnetään rikittömän biodieselin tuotantoon, jolla mm. turkistilan ruokintatrukki kulkee puhtaasti. Biodieselin määrä on vielä pieni, mutta kasvaa koko ajan.
Osassa Euroopan maita tarhaus on nykyään kielletty. Turkistarhaus on kielletty lailla Iso-Britanniassa (2002), Itävallassa (2004) ja Kroatiassa (2007, kymmenen vuoden siirtymäajalla). Alankomaat lopettaa turkistarhauksen vuoteen 2024 mennessä joulukuussa 2012 tehdyllä päätöksellä. Kettujen ja chinchillojen tarhauskielto astui voimaan Alankomaissa vuonna 2008.
EU-maissa on kissojen ja koirien turkisten myynti, markkinointi, maahantuonti ja maastavienti kielletty tammikuusta 2009 alkaen toiminnan epäeettisyyden vuoksi.
Vuonna 2001 Ruotsissa kettujen tarhaus tehtiin lailla käytännössä mahdottomaksi. Syksyllä 2006 tuli Saksassa voimaan päätös, jonka mukaan maassa vaaditaan muun muassa ketuille maapohja ja minkeille uima-allas sekä huomattavasti aiempaa runsaammin tilaa 5–10 vuoden siirtymäajalla. Sveitsissä maan eläinsuojelulaki käytännössä estää turkistarhauksen. Tarhausta on rajoitettu tai tehty käytännössä taloudellisesti kannattamattomaksi tiukalla eläinsuojelulainsäädännöllä myös Italiassa, Tanskassa ja Uudessa-Seelannissa.
Kiinassa turkiseläinten pitoa tai kohtelua ei säädellä minkäänlaisella lainsäädännöllä. Rajoitusten puute on johtanut paikoin eläinten julmaan kohteluun ja käsittelyyn. Kiinan ensimmäinen eläinsuojelulaki on kuitenkin valmisteilla.
Vuodesta 1985 lähtien turkistarhausta on Suomessa säädelty maa- ja metsätalousministeriön asettamin eläinsuojelusäännöksin. Uudet turkiseläinten häkkikokovaatimukset astuivat voimaan vuoden 2011 alusta.
Suomessa turkistarhaus on voimakkaasti keskittynyt ruotsinkieliselle Pohjanmaalle, jossa tuotetaan noin 90 % nahoista.
Vuodesta 1995 lähtien tilojen määrä Suomessa on laskenut noin 50 tarhan vuosivauhtia. Laskun ennustetaan jatkuvan, sillä alan yrittäjät ovat keskimäärin iäkkäitä, ja tiloille on vaikea löytää jatkajia. Suomessa oli Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen (MTT) selvityksen mukaan 1980-luvun puolivälissä 5 500 turkistarhaa ja vuoden 2014 lopulla turkistarhojen lukumäärä oli enää 965. Suomalaiset turkistarhaajat kasvattivat vielä 1980-luvulla 60 % maailman ketunnahoista ja 20 % minkinnahoista, mutta vuonna 2006 Suomi tuotti enää 20 % maailman ketunnahoista ja 5 % minkinnahoista.
Suomalaiset turkikset myydään pääasiassa Saga Fursin (ent. Turkistuottajat) turkiskeskuksessa Vantaalla. Tärkeimmät ostajamaat ovat Hongkong, Kiina, Korea, Venäjä, Kreikka ja Italia. Suomessa turkisnahoista saatu tulo on liikkunut MTT:n mukaan 2000-luvulla 200–300 miljoonan euron välillä.
Vuoden 2010 alussa Oikeutta eläimille -järjestö julkaisi 30 suomalaiselta turkistarhalta salakuvattua materiaalia, joka aiheutti mediassa keskustelua turkiseläinten hyvinvoinnista ja eläinsuojelulainsäädännöstä. Kuvat paljastivat järjestön mukaan vakavia eläinten laiminlyöntejä ja virikkeettömän elinympäristön. Tuolloinen pääministeri Matti Vanhanen kritisoi kuvia väittämällä, että ne ovat ”eläinten sairasosastolta”. Väitteeseen suhtauduttiin julkisuudessa ristiriitaisesti. Esimerkiksi eläinlääketieteen tohtori Laura Hännisen mukaan tarhoilla ei ole erillisiä sairasosastoja, kun taas Suomen turkiseläinten kasvattajaliiton toiminnanjohtaja Tuula Dahlmanin mukaan Vanhanen oli oikeassa. Osalla kuvatuista tarhoista oli Suomen Turkiseläinten Kasvattajien Liiton (SKTL) sertifikaatti hyvästä tarhanpidosta. Kohun seurauksena STKL veti kolmelta tarhalta sertifikaatin pois.
Suomalainen sertifiointi, Finnish Standards SFS, on vastuullisuutta, jäljitettävyyttä ja läpinäkyvyyttä korostava laatu- sekä ympäristöjärjestelmä, johon sisältyy myös eurooppalainen WelFur-mittaristo. Euroopan komissio on hyväksynyt Welfurin itse- ja yhteissääntelyaloitteeksi (Self- and Co-Regulation Initiative). Se on ensimmäinen eläinten hyvinvointia koskeva ohjelma, jota koskaan edistetään komission tietokannassa niin sanottujen pehmeän lainsäädännön aloitteista.
Vaikka sertifiointiin osallistuminen on vapaaehtoista, yhä useampi suomalainen turkistuottaja on sitoutunut sertifioituun laatutyöhön. 
Sertifiointi kattaa tilan toiminnan kaikki osa-alueet. Joulukuussa 2017 suomalaisten turkistilojen kettutuotannosta on sertifioitu 99,9 %, minkeistä 92,9 % ja Suomensupeista 100 %.
Sertifiointi on myös kilpailuetu maailmalla. Turkiseläinten hoito ja hyvinvointi ovat Suomessa kaiken kaikkiaan korkealla tasolla. Niin korkealla, että kansainväliset muotitalot käyttävät mieluummin suomalaista kuin kiinalaista turkista.
"Maaseudun Tulevaisuuden" vuonna 2012 teettämässä kyselyssä täydellistä kieltoa kannatti 18 prosenttia äänestysikäisistä. 44 prosenttia hyväksyy turkistarhauksen jos vaatimuksia tiukennetaan ja 25 prosenttia hyväksyy tarhauksen jatkamisen nykyisellään.
Lukuisat suomalaiset poliitikot ja julkisuuden henkilöt ovat vaatineet turkistarhauksen lopettamista Suomessa vuoteen 2025 mennessä. Esimerkiksi Vihreä liitto on kirjannut vuosien 2015–2019 poliittiseen tavoiteohjelmaansa turkistarhauksesta luopumisen siirtymäajalla.
Vuonna 2012 kansalaisjärjestöt keräsivät nimiä Turkistarhaton Suomi -kansalaisaloitteeseen, jonka tavoitteena oli kieltää turkistarhaus Suomessa. Aloitteen allekirjoitti lähes 70 000 suomalaista. Maa- ja metsätalousvaliokunta kuitenkin torjui aloitteen.
Ensimmäiset suureen julkisuuteen nousseet iskut Suomessa tapahtuivat vuonna 1995 Evijärvellä, jolloin kahdelta turkistarhalta päästettiin karkuun noin 400 kettua. Tapahtumasta tuomittiin myöhemmin kolme nuorta naista, joista kaksi tuomittiin 12 kuukauden ja yksi 9 kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Lisäksi heidät velvoitettiin maksamaan 800 000 markan vahingonkorvaukset. Iskun tekijöitä kutsuttiin tiedotusvälineissä ”kettutytöiksi”. Toinen suurta julkisuutta saavuttanut tapaus sattui Orimattilassa vuonna 1997, jolloin turkistarhaaja ampui tilalleen tunkeutuneita viittä aktivistia haulikolla. Iskuja on tapahtunut tämän jälkeenkin, mutta tiedotusvälineiden niihin kohdistama huomio on ollut vähäisempää.
Alan työllistävyydestä on ristiriitaista tietoa. Suomen turkiseläinten kasvattajain liiton vuoden 2014 selvityksen mukaan ala työllistää Suomessa suoraan 4 350 ihmistä ja välillisesti 13 200. Helsingin yliopiston dosentin Timo Piiraisen keräämien tietojen mukaan alan työllistävä vaikutus on suoraan 2 000 ja välillisesti 500 henkilöä. Suomen Turkiseläinten Kasvattajain Liiton puheenjohtaja Ulf-Erik Enrothin mukaan häkkimuutokset ja 1940-luvulla syntyneiden tarhaajien eläköityminen johtavat turkistarhaajien määrän merkittävään muutokseen.
Turkistarhat käyttävät tilapäistyövoimaa sesonkeina eli nahkonta-aikana marras-joulukuussa ja paritusaikana maalis-toukokuussa. Kausityöntekijät palkataan joko suoraan tai vuokrafirmojen kautta. Kotimaisia työntekijöitä ei saada riittävästi, joten tiloille palkataan siirtotyöntekijöitä ulkomailta. Eniten heitä tulee Virosta, mutta myös kauempaa kuten Filippiineiltä.