hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kirjain
Kirjain on äänteisiin perustuvassa kirjoitusjärjestelmässä käytettävä merkki, joka edustaa, pyrkii edustamaan tai on joskus edustanut jotain puhutun kielen foneemia. Samaan kirjoitusjärjestelmään kuuluvat kirjaimet muodostavat monikielisen kirjaimiston tai kielikohtaisen aakkoston.
Grafeemi tai kirjoitusmerkki on laajempi käsite, joka kattaa muutkin kirjoitettaessa käytettävät merkit, kuten numerot ja välimerkit sekä muiden kuin aakkospohjaisten kirjoitusjärjestelmien merkit (esimerkiksi kiinan kirjoitusjärjestelmän "hanzi"-merkit).
Kirjaimella voi olla useita kielen oikeinkirjoituksen velvoittamia muotoja, kuten latinalaisessa kirjaimistossa käytettävät pienaakkoset ja suuraakkoset, jotka erilaisesta ulkomuodosta huolimatta edustavat pareittain samaa äännettä. Esimerkiksi tietokoneiden merkistöissä saman kirjaimen suuraakkosellinen ja pienaakkosellinen versio ovat kuitenkin kaksi eri merkkiä. Merkillä voi vuorostaan olla useita glyyfejä eli esitysmuotoja, jotka eivät kuitenkaan muuta sen merkitystä.
Yleisin kirjain suomen kielessä on "a".
AS-201
AS-201 (tai SA-201 - "Apollo-Saturn 201") oli Apollo-avaruusohjelman ensimmäinen Saturn IB -kantoraketin lento ja ensimmäinen komento- ja huoltomoduulin lento.
Raketin ensimmäinen osa saapui Kennedy Space Centeriin 14. elokuuta 1965, mutta useat tekniset ongelmat viivyttivät laukaisua.
Niinpä ensimmäinen laukaisuyritys tehtiin vasta 25. helmikuuta 1966. Kuitenkin paine yhdessä polttoainetankeista laski alle sallitun rajan ja tietokone pysäytti lähtölaskennan vain neljä sekuntia ennen laukaisua. Vika oli helposti korjattavissa, mutta sitä ei arveltu pystyttävän tekemään laukaisuikkunan sisällä.
Laukaisu tapahtui 26. helmikuuta 1966 kello 16:12,01 UTC. Ensimmäinen vaihe toimi täydellisesti nostaen raketin 57 km:n korkeuteen, jonka jälkeen S-IVB jatkoi ja nosti aluksen 425 kilometriin. Komentomoduuli irtosi ja jatkoi 488 kilometrin korkeuteen.
Sen jälkeen komentomoduuli sytytti oman rakettinsa, joka käänsi sen kohti Maata. Ensimmäinen raketin poltto kesti 184 sekuntia, sitten 10 sekuntia myöhemmin 10 sekuntia. Se osoitti, että uudelleenkäynnistys avaruudessa oli mahdollista, välttämätön osa miehitettyä Kuulentoa varten.
Komentomoduuli laskeutui veteen kello 16:49,21 UTC - 37 minuuttia ja 19,7 sekuntia laukaisun jälkeen.
Thomas Reid
Thomas Reid (26. huhtikuuta 1710 Strachan, Kincardineshire – 7. lokakuuta 1796 Glasgow) oli skotlantilainen valistusfilosofi. Häntä pidettiin pitkälle 1800-luvulle aikalaistaan David Humea tärkeämpänä ajattelijana.
Thomas Reid oli sitä mieltä, että arkijärki ("common sense") on, tai ainakin sen tulisi olla kaiken tieteen perusta. Hänen ontologinen kantansa oli suora realismi. Reid arvosteli David Humea ja ajatteli, että jos filosofian johtopäätökset ovat liian omituisia, on niiden taustalla olevassa järkeilyssä oltava silloin jotain vialla.
Omana aikanaan Reidiä pidettiin suurimpana brittiläisenä filosofina. Hänen opetustensa maine kärsi Immanuel Kantin ja John Stuart Millin hyökättyä skottilaista ”common sense - koulukuntaa” kohtaan, mutta Reidin filosofiaa joka tapauksessa opetettiin useimmissa Yhdysvaltain yliopistoissa 1800-luvulla. G. E. Moore nosti hänen ajattelutapojaan uudelleen esille arvostellessaan hegeliläisyyttä, ja myös nykyfilosofit kuten William Alston ja Alvin Plantinga ovat käsitelleet hänen ajatuksiaan.
G. E. Moore
George Edward Moore, usein G. E. Moore (4. marraskuuta 1873 – 24. lokakuuta 1958), oli aikansa tunnetuimpia englantilaisia filosofeja. Häntä pidetään usein yhdessä Bertrand Russellin, Ludwig Wittgensteinin ja Gottlob Fregen kanssa yhtenä analyyttisen filosofian historian merkittävimmistä hahmoista.
Moore tunnetaan parhaiten tietoteoriassa arkijärjen eli common sense -ajattelun puolustamisesta ja eettisen intuitionismin kehittämisestä, sekä kyvystään esittää ajatuksensa selkeästi ja jäsennellysti.
Mooren kuuluisimmat kirjoitukset ovat "The Refutation of Idealism", "A Defence of Common Sense" ja "A Proof of the External World", jotka löytyvät kokoelmasta "Philosophical Papers". Kaksi jälkimmäistä sisältyvät suomennosvalikoimaan "Etiikan peruskysymyksistä".
Filosofiassa tunnetaan argumentti nimeltä naturalistinen virhepäätelmä, jonka avulla Moore pyrki osoittamaan eettisen naturalismin virheet. Mistä tahansa hyväksi väitetystä luonnollisesta asiasta voidaan Mooren mukaan kysyä, onko se hyvää. Esimerkkinä on käytetty kuviteltuja tilanteita, joissa aistinautinto, joka on sillä hetkellä hyvää, mutta johtaakin huonoon tulevaisuuteen (teollisuus, autot, saastuttaminen → ilmaston liian nopea lämpeneminen ja napajäätiköiden sulaminen).
Moore esittelee naturalistisen virhepäätelmänsä kirjassaan Principia Ethica.
Saturn IB
Saturn IB oli kehitysversio Saturn I -kantoraketista. Saturn IB:tä käytettiin Apollo-avaruusohjelmassa sen avaruusaluksen kantorakettina, Skylab-lennoilla ja Apollo-Sojuz -testiohjelmassa.
Yrjö Väisälä
Yrjö Väisälä (vuoteen 1906 Veisell; 6. syyskuuta 1891 Utra, Kontiolahti – 21. heinäkuuta 1971) oli suomalainen geodeetti, tähtitieteilijä ja fyysikko. Hän toimi akateemikkona vuosina 1951–1961.
Yrjö Väisälä opiskeli tähtitiedettä Helsingin yliopistossa Anders Donnerin oppilaana. Hän osallistui Ursan perustamiseen 1921. Väisälä nimitettiin uuteen Turun yliopistoon fysiikan professoriksi 1924 ja hoiti oman toimensa ohella myös 1928 perustettua tähtitieteen professuuria. Yrjö Väisälän veli Vilho Väisälä oli myös professori, mutta meteorologian alalla, ja hän perusti mittauslaitteita valmistavan Vaisala oy:n 1936. Yrjö Väisälä nimitettiin Suomen Akatemian jäseneksi 1951. Hän toimi akateemikkona vuosina 1951–1961.
Elinaikanaan Väisälä tunnettiin lähinnä tähtitieteilijänä, mutta pysyvän maineen hän saavutti geodesian alalla kehittämänsä maailmanlaajuiseen käyttöön levinneen valkoisen valon interferenssiin perustuvan pituudenmittauskeinon, Väisälä-komparaattorin, ansiosta. Optiikan alalla hän sai mainetta paitsi teoreetikkona myös taitavana hiojana, kun hän teki muun muassa onnistuneen kokeen teleskoopin pääpeilin valmistamiseksi useasta eri osasta. Yrjö Väisälä on rakentanut muun muassa useita teleskooppeja harrastajien tähtitorneihin. Näitä on Jyväskylän Siriuksella, Kuopion Saturnuksella, Lahden Ursalla, Tampereen Ursalla ja Turun Ursan tähtitornilla. Hän esitti luennoillaan myös niin sanotun Schmidt-teleskoopin periaatteen jo paljon ennen Bernhard Schmidtiä, mutta jätti tämän julkaisematta, koska piti ideaa niin ilmeisenä. Hän kehitti kuitenkin useita menetelmiä optiikan laadun ja peilin pinnan mittaukseen, minkä ansiosta Suomeen tuli laadukkaita Schmidt-teleskooppeja.
Tähtitieteen alalla hän keksi niin sanotun kaksoispistekeinon pikkuplaneettojen etsimiseksi ja julkaisi oman yksinkertaisen ratalaskukeinon, jonka avulla uuden pikkuplaneetan rata saatiin nopeasti lasketuksi. Yhdessä tutkijaryhmänsä kanssa hän löysi Turun yliopiston Iso-Heikkilän tähtitornissa useita komeettoja ja yli 800 asteroidia. Kun toiminta 1950-luvulla Iso-Heikkilässä päättyi ja siirtyi Piikkiössä sijaitsevaan Tuorlan tähtitorniin, ryhtyi Väisälä pikkuplaneettatutkimusten jälkeen tutkimaan maapallon pyörimistä ja siinä erityisesti maantieteellisen leveysasteen pieniä muutoksia. Tähän tarkoitukseen hän kehitti zeniittiputken, joka oli lajissaan ennennäkemättömän tarkka, mutta silti yksinkertainen käyttää. Tuorlan zeniittiputki oli käytössä yli 20 vuotta ja sijoittui lähes jokaisena vuotenaan maailman tarkimpien havaintolaitteiden joukkoon.
Uusista Väisälän löytämistä komeetoista merkittävimmät ovat ehkä säännölliset komeetat 40P/Vaisala ja 139P/Vaisala-Oterma (jälkimmäinen yhdessä Liisi Oterman kanssa).
Myös kaksi Yrjö Väisälän veljeä, Kalle ja Vilho, tekivät merkittävän tieteellisen uran.
Väisälä on haudattu Turun hautausmaalle.
Väisälän mukaan on nimetty yksi Kuun kraattereista, samoin asteroidi 1573 Väisälä.
Väisälän palkinto on Väisälän rahaston jakama 15 000 euron suuruinen rahapalkinto, joka jaetaan Vilho, Yrjö ja Kalle Väisälän edustamille tieteenaloille.
Luettelo Yrjö Väisälän löytämistä asteroideista
Tämä on luettelo Yrjö Väisälän löytämistä numeroiduista asteroideista.
Luettelo komeetoista
Tämä artikkeli on luettelo komeetoista.
CMYK
CMYK on yksi kuvatiedostoissa ja painotuotteissa käytettävistä väritiloista. Lyhenne CMYK tulee englannin sanoista Cyan (syaani), Magenta (magenta), Yellow (keltainen) ja Key (avainväri eli musta). Väriavaruus tarkoittaa niitä värejä, joita käytetään sekä valokuvia että piirustuksia tallennettaessa, esitettäessä, tulostettaessa ja painettaessa.
Kun kuva tallennetaan kuvankäsittelyohjelmassa CMYK-väritilassa, jokaiseen kuvatiedoston pikseliin tallentuu neljän värin voimakkuustiedot - syaanin (kirkas vihertävänsininen), magentan (sinertävä punainen), keltaisen ja mustan värin voimakkuus.
CMYK on subtraktiivinen väriavaruus: esimerkiksi paperipinnalle painetut CMYKin osavärit estävät osaa valosta heijastumasta silmään, ja silmä havaitsee valoon jäljelle jääneen värin. Silmä näkee väripinnan sitä tummempana mitä enemmän väriä on käytetty.
Kuvia tallennetaan CMYK-muodossa yleensä vain tulosteissa ja painotuotteissa käyttämistä varten, koska CMYK-väriavaruus ei sovellu esimerkiksi kuvien näyttämiseen tietokoneen näytöllä. Tietokoneiden näytöt käyttävät yleensä kolmiväristä RGB-värimallia. CMYK on yleisistä väriavaruuksista suppein, eli sillä voidaan muodostaa vähiten erilaisia värejä. Laajin on puolestaan LAB, jota käytetään laajuutensa vuoksi usein välitilana muunnoksissa eri väriavaruuksien välillä.
CMYK-avaruuden perusvärit on valittu kuvien paperille painamiseen soveltuviksi. Tätä väriavaruutta käytetäänkin pääasiassa painotuotteissa, jolloin puhutaan neliväripainosta.
Kukin neljästä osaväristä painetaan paperille erikseen. Värien voimakkuutta säädetään muodostamalla väreistä tiheässä olevia rasteripisteitä, jotka peittävät vain osan painettavasta paperipinnasta. Rasteroinnin avulla neljällä perusvärillä saadaan aikaan periaatteessa miljoonia erilaisia värisävyjä. Käytännössä paperille painettuina ihmissilmälle erottuvien erilaisten sävyjen määrä on enintään joitakin tuhansia.
Yleensä neliväripainossa valokuvat painetaan rasteroituina ja tekstit kompaktilla eli sadan prosentin väripinnalla. Teoriassa musta voidaan muodostaa käyttämällä sata prosenttia syaania, magentaa ja keltaista. Jotta väriaineet toimisivat käytännössä, joudutaan niiden puhtaudesta tinkimään. Kun yksi tai useampi väriaineista ei ole sataprosenttisen puhdas, osa valosta heijastuu imeytymisen sijasta. Tämän takia kolmivärinen musta on yleensä samean ruskea. Musta painetaan kuitenkin erillisellä mustalla osavärillä, jolloin painotulos on parempi.
Tyypillisin neliväripainon laatuongelma on kohdistusvirhe. Tällöin neljä osaväriä eivät painoprosessissa osu täsmälleen samaan kohtaan paperia, ja painotuloksesta tulee suttuinen ja "liikahtaneen" näköinen.
Kasvirasva
Kasvirasva on kasveista saatavaa elintarvikkeissa käytettävää rasvaa. Kasvirasvoja ovat esimerkiksi rypsi-, auringonkukka- ja oliiviöljyt. Useimmat kasvisrasvat ovat nestemäisiä kasviöljyjä, mutta muutamat rasvat ovat huoneenlämmössä kiinteitä, kuten kookosrasva.
Kasvirasvat koostuvat eri suhteissa erilaisista rasvahapoista, jotka ovat joko tyydyttyneitä eli ilman kaksoissidoksia, kertatyydyttämättömiä eli niillä on yksi kaksinkertainen sidos tai monityydyttämättömiä, jolloin niillä on useita kaksinkertaisia sidoksia. Kookosrasvassa on 90 % tyydyttyneitä rasvahappoja, kun taas rypsiöljyssä tyydyttyneiden rasvahappojen osuus on alle 6 %.
Elintarvikeselosteissa "kasvirasva" on yleisnimi joka voi tarkoittaa kaikkia kasviperäisiä rasvoja. Jos rasva on kovetettu siitä pitää mainita erikseen.
Enneadi
Enneadilla tarkoitetaan muinaisen Egyptin jumalryhmää. Nimitys tulee kreikankielisestä sanasta, joka tarkoittaa yhdeksää. Muinaisegyptiläiset käyttivät jumalryhmästä nimeä "Pesed-jet". Jumalryhmässä saattoi nimestä huolimatta olla joko enemmän tai vähemmän kuin yhdeksän jumalaa. Jokaisella tärkeällä uskonnollisella keskuksella oli oma enneadinsa.
Yksi kuuluisimmista enneadeista on Heliopoliin kaupungissa (muinaisegyptinkieliseltä nimeltään Iunu) vallalla ollut jumalyhdeksikkö. Siihen kuuluivat luojajumala Atum, hänen poikansa Shu ja tyttärensä Tefnut, Shun ja Tefnutin avioliitosta syntynyt poika Geb ja tytär Nut sekä Gebin ja Nutin avioliitosta syntyneet kaksi poikaa Osiris ja Seth ja kaksi tytärtä Isis ja Neftys.
Ogdoadi
Ogdoadilla tarkoitetaan tarkoitetaan muinaisen Egyptin jumalryhmää. Sana tulee kreikankielisestä sanasta joka tarkoittaa kahdeksaa. Ryhmä muodostui neljästä jumalparista, joita palvottiin Hermopoliissa, ja joita egyptiläiset kutsuivat nimellä šmun – kahdeksan. Nämä jumalat olivat kaaoksen alkuvoimia.
Muinaisegyptiläiset käyttivät jumalryhmästä nimeä "Khemenu". Tämä jumalryhmä oli erityisen suosittu Hermopolis-kaupungin (muinaisegyptinkieliseltä nimeltään Wenu) ympäristössä, mutta sitä palvottiin laajasti myös muualla Egyptissä.
Ogdoadiin katsottiin kuuluvat neljä sammakkopäistä ja neljä käärmepäistä jumalaa joiden uskottiin hallinneen maailmankaikkeutta ennen maailman luomista. Jumalat olivat sammakkoja ja jumalattaret käärmeitä.
Jumalasta ja jumalattaresta muodostetut parit edustivat kaaoksen eri puolia, jotka olivat olemassa ennen auringonjumalan syntyä. Nun ja hänen vaimonsa Naunet edustivat alkuvettä, Heh ja Hehet rajatonta avaruutta, Kuk(Kek) ja Kauket(Keket) pimeyttä ja Amon ja Amonet salattua voimaa tai läpinäkymättömyyttä.
Hu Yaobang
Hu Yaobang (yksink. 胡耀邦, 20. marraskuuta 1915 – 15. huhtikuuta 1989) oli Kiinan kansantasavallan johtajia.
Hu liittyi Kiinan kommunistiseen puolueeseen vuonna 1933 ja piti hallussaan useita puolueen virkoja. Kulttuurivallankumouksen aikana hänestä leivottiin tärkeä poliittinen johtaja.
Kun Deng Xiaoping hiljalleen saavutti kommunistipuolueen uudestaan hallintaansa, Dengin äänekäs kilpailija Hua Guofeng korvattiin Zhao Ziyangilla, joka sai hänen pääministerin salkkunsa, ja Hu sai puolueen puheenjohtajan viran. Hänestä tehtiin myös puolueen pääsihteeri 1980-luvulla, mutta 1990-luvun puoleenväliin asti Deng oli silti vaikutusvaltaisin Kiinan johtajista, vaikkakin hänen ainoa virallinen tittelinsä olikin "Kommunistisen puolueen keskussotilaskomitean puheenjohtaja".
Vaikkakin Hu oli omistautunut uudistaja ja yksi Deng Xiaopingin tärkeimpiä kumppaneita, hänet pakotettiin vuonna 1987 eroamaan kommunistipuolueen pääsihteerin virastaan – Deng pakotti Hu’n eroamaan tämän osoittauduttua kyvyttömäksi hallitsemaan vuoden 1986 opiskelijamielenosoituksia.
Kaksi vuotta myöhemmin Hu Yaobang kuoli sydänkohtaukseen 15. huhtikuuta 1989. Hänen kuolemansa auttoi synnyttämään Tiananmenin aukion mielenosoitukset.
Nollasummapeli
Nollasummapeli on peliteoreettinen tilanne, jossa yhden toimijan voitot ovat aina pois muilta toimijoilta. Peliä kutsutaan nollasummapeliksi, koska kaikkien pelaajien tappioiden ja voittojen summa on aina nolla ja jotta pelaajien keskuudesta saataisiin esiin voittaja, täytyy vastaavasti syntyä häviäjä/häviäjät. 
__notoc__
Kakun leikkaaminen on klassinen esimerkki nollasummapelistä. Jos yksi henkilö leikkaa itselleen suuremman osan, jää muille vähemmän. Tilanteet, joissa henkilöt voivat hyötyä kanssakäymisestä, eivät ole nollasummapelejä.
Ei-nollasummapeli on pelitilanne, jossa toisen pelaajan voitto ei ole muilta pelaajilta pois, useat pelaajat voivat voittaa tai kaikki pelaajat voivat hävitä.
Nollasummapeli on tärkeä käsite taloustieteessä. Taloustieteen vakiintunut käsitys on, että suurin osa taloudellisesta toiminnasta ei ole nollasummapeliä. Hyödykkeitä ja palveluja voidaan luoda, tuhota tai allokoida niin, että ihmisyhteisölle aiheutuu nettohyötyä tai -haittaa. Nollasummapeli on liian yksinkertaistava termi, jotta se havainnollistaisi talouden ja yhteiskunnan monimutkaisia vuorovaikutussuhteita.
Kaupankäynti ei ole teoriassa ikinä nollasummapeliä, jos osapuolet ryhtyvät vaihtokauppaan vain siksi, että arvostavat toisen osapuolen vaihdossa antamaa enemmän kuin omaansa. Leivän ostaja ostaa leivän ainoastaan, jos on valmis maksamaan leivästä pyydetyn hinnan. Toisaalta myyjä ei myisi leipää, jollei saisi voittoa. Toisaalta esimerkiksi epäsymmetrisen informaation vuoksi ostaja tai myyjä saattavat olla väärässä vaihtokaupan hyödyllisyydestä.
Muun muassa Robert Wright on esittänyt, että yhteiskunta loittonee nollasummapelistä jatkuvasti laajetessaan, lisääntyessään ja erikoistuessaan. Taloustieteissä ajatusta vastaa suhteellisen edun käsite.
Teflon
Polytetrafluorieteeni (IUPACin lyhenne PTFE) on polymeeri, jossa hiiliketjuun on liittynyt fluoriatomeja. DuPontin kauppanimi Teflon on DuPontin tutkijan Roy J. Plunkettin (1910–1994) vuonna 1938 keksimän polytetrafluorieteenin (PTFE) tunnetuin kauppanimi, ja sitä yleiskielessä käytetään polytetrafluorieteenin synonyyminä.
Teflon valmistetaan polymeroimalla tetrafluorieteeniä:
Kauppanimeä "Teflon" käytetään myös muista samanlaatuisista muoveista, kuten PFA (perfluorialkoksimuovi). ICI:n kauppanimi polytetrafluorieteenille on "Fluon" ja Hoechst AG:n kauppanimi on "Hostaflon".
Aine keksittiin sattumalta. Plunkett työskenteli etsien uusia jäähdytysaineita, ja pumppasi fluoripitoista kaasua kaasupulloon. Hämmästyksekseen hän huomasi, että venttiiliä avattaessa mitään ei tullut ulos. Hän leikkasi pullon auki ja totesi korkeapaineisen kaasun muuttuneen vaaleaksi jauhemaiseksi aineeksi. Kaasupullon rauta oli toiminut katalyyttinä. Kolme vuotta kestäneen tutkimuksen jälkeen DuPont patentoi aineen 1941 ja rekisteröi Teflon-kauppanimen 1944.
Teflonia valmistettiin ensimmäisen kerran 1938 ja sen ensimmäinen merkittävä käyttökohde oli uraaniheksafluoridin säilytys Yhdysvaltain Manhattan-projektin yhteydessä. Teflonia tuli myyntiin 1946. Teflon liitetään tästä huolimatta toisinaan NASA:n Apollo-kuuohjelman sivutuotteeksi.
Teflonin kitkakerroin itseään ja terästä vasten on 0,05–0,1, joka on kolmanneksi pienin tunnetuista materiaaleista BAMin ja timantin jälkeen. Muovi on reagoimatonta ja sitä käytetään kemikaalien säilytykseen ja putkistoissa. Kotitalouksissa teflon on tunnettu pannujen pinnoitteena. Sen sulamispiste on 327 °C. Pintojen pinnoittaminen teflonilla on ongelmallista, koska se ei tartu muihin materiaaleihin. Pinnoittaminen tapahtuu yleensä sintraamalla teflonpulveri kiinni pintaan.
Teflonin kehittäjäyritys DuPont on pitänyt yli 20 vuotta omana tietonaan, että olennainen teflonin valmistuksessa käytettävä komponentti, Perfluoro-oktaanihappo eli PFOA, saattaa olla haitallinen ihmisille ja ympäristölle. DuPontin mukaan teflonilla käsitellyt kuluttajatuotteet ovat turvallisia eikä aineesta jää pitoisuuksia valmiiseen tuotteeseen. Amerikkalaisen ympäristöjärjestön Environmental Working Groupin (EWG) mukaan PFOA on eläinkokeissa aiheuttanut muun muassa syöpää ja kehitysvammoja. Teflonastioiden vahingossa tapahtuva ylikuumentuminen on erittäin vaarallista papukaijoille, mahdollisesti myös muille linnuille. Myös ihmisten on raportoitu saaneen oireita ylikuumentuneesta teflonastiasta.
Taantuma
Taantuma määritellään makrotaloustieteessä usein tilanteeksi, jossa maan bruttokansantuote on laskenut kahtena peräkkäisenä vuosineljänneksenä. Tämän määritelmän mukaan puoli vuotta ilman talouskasvua tarkoittaa siis taantumaa. Jos samaan aikaan esiintyy normaalia korkeampaa inflaatiota, syntyvää ilmiötä kutsutaan stagflaatioksi.
Lyhyttä taantumaa kutsutaan useimmiten taloudelliseksi korjausliikkeeksi tai matalasuhdanteeksi. Pidentynyt taantuma on puolestaan lama. Jos talous kasvaa normaalia hitaammin muttei taannu, kyseessä ei ole taantuma vaan vain tavallinen matalasuhdanne.
Taantumaa kutsuttiin aikaisemmin talouspulaksi
Erään määritelmän mukaan talouden taantumasta voi käyttää lama-nimitystä kun BKT laskee 10% tai kun yhtäjaksoinen taantuma kestää kolme vuotta tai pitempään.
Paasikiven–Kekkosen linja
Paasikiven–Kekkosen linja on nimitys, jota käytetään Suomen toisen maailmansodan jälkeisestä ulkopolitiikan puolueettomuuslinjasta. Nimensä se sai sodanjälkeisistä presidenteistä Paasikivestä ja Kekkosesta.
Termi oli Kekkosen tukijoiden lanseeraama. Sillä pyrittiin ensin tukemaan Kekkosen presidenttikampanjaa ja myöhemminkin siirtämään tälle Paasikiven nauttimaa arvostusta.
Jopa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen johto kuitenkin piti Kekkosen linjaa Neuvostoliiton tavoitteita palvelevana, aivan toisenlaisena kuin Paasikiven linjaa.
Termin ottivat käyttöön Maalaisliiton puoluesihteeri Arvo Korsimo ja poliittinen taustavaikuttaja, akateemikko Kustaa Vilkuna Neuvostoliiton ilmoitettua Porkkalan vuokra-alueen palauttamisesta Suomelle vuonna 1955. Termi esiintyi lehdistössä ensimmäisen kerran Maalaisliiton pää-äänenkannattajan "Maakansan" varustettua Porkkalan palauttamisesta kertovan uutisen otsikolla ""Paasikiven-Kekkosen ulkopoliittisen linjan voitto"" 18. syyskuuta 1955 ilmestyneessä numerossaan.
Ministeri Max Jakobsonin mukaan termi oli kehitetty Moskovassa ja Ahti Karjalainen oli koulutettu "linjan" jatkajaksi.
NKP:n johtohahmo Otto Ville Kuusinen selitti vuonna 1963 SKP:n johdolle NKP:n tukevan Kekkosta jopa SKP:n kustannuksella siksi, että Paasikiven linja oli ""vain välttämättömyyden pakkoon perustuvia rauhanomaisia suhteita"" mutta Kekkosen linja toi ""arvokkaan lisän vallankumoukselliseen teoriaan, koska ensimmäisen kerran kapitalistisen maan talonpoikaispuolue yhteistoiminnassa sosialismin leirin kanssa oli kuljettanut kehitystä eteenpäin tavalla, johon muutoin olisi tarvittu voimakas työväenliike ja joukkoliikehtiminen"". ""Neuvostoliitto tekisi äärimmäiset johtopäätökset jokaisesta ratkaisusta, joka merkitsisi paluuta Kekkosen linjalta Paasikiven linjalle."" Kuusinen ei siksi itsekään käyttänyt ystävien kesken PR-termiä Paasikiven–Kekkosen linja.
Paasikivi kuvaa omaa näkemystään ulkopolitiikasta päiväkirjassaan 2. elokuuta 1944 seuraavasti:
Paasikivelle olennaista oli Suomen itsenäisyyden turvaaminen, ja sodanjälkeisissä oloissa hän katsoi sen vaativan tiettyjä myönnytyksiä Neuvostoliitolle, mutta Paasikivi suhtautui myönnytyksiin vastentahtoisesti ja pyrki pitämään ne minimaalisina. Toisinaan hän kävi kysymässä presidentti K. J. Ståhlbergin neuvoja, ja tämä kannusti häntä pitämään myönnytykset vähäisinä.
Ramses I
Ramses I oli Egyptissä 19. dynastian aikaan vuosina 1295–1294 eaa. hallinnut faarao, joka oli vallankaappauksen avulla valtaan noussut kenraali, oikealta nimeltään Paramessu tai Paramesse.
Ramses ei ollut kuninkaallista sukua, vaan hänen isänsä oli armeijan komentaja nimeltä Seti. Ramses seurasi isänsä jalanjälkiä ja liittyi myös armeijaan nuorella iällä. Hänet ylennettiin lopulta pitkän uran jälkeen kenraaliksi. Horemhebin hallituskaudella Ramses toimi hänen visiirinään. Ramses toimi myös Amonin ylipappina.
Horemhebin kuoltua ilman jälkeläisiä Ramses nousi valtaistuimelle. Kuningattarekseen hän otti vaimonsa Sitren. Heidän poikansa ja Ramseksen seuraaja Seti I oli tällöin jo armeijan komentaja. Ramseksen hallitusaika jäi kovin lyhyeksi ja hän ehtikin hallita vain noin vuoden ennen kuolemaansa.
Ramses haudattiin alun perin Kuninkaiden laaksoon (hautaan KV16), mutta hauta vandalisoitiin ja papit siirsivät Ramseksen muumion Deir el Bahriin.
Seti I
Seti I (Nimi myös muodossa Sethos I) oli Egyptin 19. dynastian faarao vuosina 1294–1279 eaa. tai 1290–1279 eaa.
Setin isä oli hänen edeltäjänsä Ramses I ja hänen äitinsä kuningatar Sitre. Hänen vaimonsa oli Tuja, joka oli tunnistamattoman luutnantin tytär. Setillä ja Tujalla oli kaksi poikaa, joista toinen kuoli jo hyvin nuorena ja toisesta tuli Setin seuraaja Ramses II, sekä kaksi tytärtä joiden nimet olivat Tia ja Henutmira, joka nai veljensä Ramses II:n.
Seti oli edeltäjänsä tavoin sotajoukkojen komentaja ja hän johtikin monia sotaretkiä. Hän muun muassa hyökkäsi 3 divisioonan (60 000 miehen) voimalla Lähi-itään, uudelleenmiehitti syyrialaisia kaupunkeja, sekä liitti Palestiinan ja Damaskoksen takaisin Egyptiin. Lisäksi hän neuvotteli rauhaa heettiläisten kanssa. Sotaretkien lisäksi Seti myös laajensi Amonin temppeliä Karnakissa ja rakensi suuren hautatemppelin Abydokseen (muinaisegyptinkieliseltä nimeltään Abdju).
Seti on haudattu Kuninkaiden laaksoon (hauta KV17), joka on yksi suurimmista Kuninkaiden laaksosta löydetyistä haudoista. Sen perältä lähtee hyvin pitkä ja jyrkkä käytävä. Siitä on kaivettu esiin hiukan yli 130 metriä, mutta se jatkuu vielä tätäkin pidemmälle. Käytävän tarkoituksena oli todennäköisesti yhdistää faaraon sielu symbolisesti alkumereen kaivamalla hänen hautakammiostaan tunneli aina pohjaveteen asti.
Setin muumio ja puinen arkku löydettiin 1881 löydetystä muumiokätköstä ja niitä säilytetään nyt Kairon museossa. Hänen kivinen sarkofaginsa on Soane Museumissa Lontoossa.
Magma (matematiikka)
Algebrassa magma on yksinkertaisin algebrallinen rakenne. Mikä tahansa joukko ja joukon sisäinen "laskutoimitus" ovat yhdessä magma. Esimerkiksi kokonaislukujen joukko laskutoimituksena yhteenlasku on magma, samoin merkkijonot laskutoimituksena merkkijonojen yhdistäminen. Joukko ei siis tarkoita vain lukujoukkoja, ja laskutoimitus tarkoittaa mitä tahansa sääntöä, joka kuvaa parin joukon alkioita jollekin saman joukon alkiolle. Joukko voi olla myös äärellinen, esimerkiksi kokonaisluvut 1-10 laskutoimituksena suuremman valinta on magma.
Magmoilla ei ole juurikaan itsenäistä merkitystä matematiikassa. Monet monimutkaisemmat rakenteet ovat magmoja, joissa laskutoimitukselle on asetettu jotain lisävaatimuksia.
Grupoidi on vanhempi, mutta vielä käytössä oleva, synonyymi magmalle. Kategoriateoriassa, joka on toinen matematiikan osa-alue, grupoidilla on eri merkitys.
Muodollisesti magma määritellään joukkona formula_1 johon on määritelty binäärioperaatio formula_2, jolle ainoa ehto on
Magman laajennuksia ovat esimerkiksi:Epäesimerkkejä ovat mm.
Jakob Gadolin
Jakob Gadolin (13. lokakuuta 1719 Strängnäs Ruotsi – 26. syyskuuta 1802 Turku) oli suomalainen luonnontieteilijä, poliitikko ja piispa.
Gadolinin isä oli isovihaa Ruotsiin paennut pappi Jakob Gadolinius, joka Suomeen palattuaan toimi muun muassa Merikarvian kirkkoherrana. Gadolin kävi aluksi Porin triviaalikoulua ja opiskeli sen jälkeen teologiaa sekä matematiikkaa Turun akatemiassa.
Gadolin oli Turun akatemian matematiikan dosentti vuodesta 1745 ja akatemian ensimmäinen tähtitieteen professori vuodesta 1748. Hän sai myös fysiikan professorin viran vuonna 1753 ja teologian professoriksi hänet nimitettiin vuonna 1762. Lisäksi Hän oli Turun piispa vuosina 1788–1802 ja akatemian sijaiskansleri vuodesta 1788.
Gadolin oli edustajana kolmilla valtiopäivillä vuosien 1755–1772 välillä ja osallistui yhteensä seitsemille valtiopäiville. Gadolin kannatti vapauden aikana hattupuoluetta. Kuningas Kustaa III vangitutti Gadolinin vuonna 1772 vallankaappauksen yhteydessä, mutta myöhemmin Gadolin kannatti kuningasta julkisesti.
Gadolin oli yksi Suomen talousseuran perustajista vuonna 1797 ja toimi seuran ensimmäisenä puheenjohtajana.
Jakob Gadolinin veli oli maanmittari Daniel Gadolin ja hänen poikansa kemisti Johan Gadolin. Gadolinin vaimon Elisabet Brovalliuksen isä Johan Brovallius puolestaan oli fysiikan professori ja piispa.
Engelbert Dollfuss
Engelbert Dollfuss tai Dollfuß (4. lokakuuta 1892 Texingtal, Itävalta-Unkari – 25. heinäkuuta 1934 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen poliitikko ja vuodesta 1932 Itävallan kansleri. Vuosina 1933–1934 hän lakkautti parlamentaarisen järjestelmän, kielsi oppositiopuolueet ja perusti Itävaltaan diktatorisen hallinnon. Dolfuss surmattiin pienen natsiryhmän epäonnistuneen kaappausyrityksen yhteydessä.
Syntyjään Texingistä, Itävalta-Unkarista, Dollfuss opiskeli pappiseminaarissa ennen päätettyään lukea lakia Wienin yliopistossa ja taloustiedettä Berliinissä. Ensimmäisessä maailmansodassa häntä ei aluksi aiottu hyväksyä asepalvelukseen lyhytkasvuisuutensa vuoksi. Viimein hänet komennettiin Alppien rintamalle, jossa hän joutui lyhyeksi aikaa vangiksi 1918.
Sodan jälkeen Dollfuss työskenteli maatalousministeriössä talonpoikien liiton sihteerinä. Hänestä tuli Ala-Itävallan maatalouskamarin johtaja 1927, ja kristillissosiaalisen puolueen ("Christlichsoziale Partei", CS) edustajana hän pääsi 1930 johtamaan liittovaltion rautateitä. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin maa- ja metsätalousministeriksi ja 1932 puolueen puheenjohtajaksi.
Dollfussista tuli 20. toukokuuta 1932 Itävallan kansleri ja oikeistokoalitiohallituksen johtaja. Hänen tavoitteenaan oli johtaa maa suuren laman yli. Hallituksen enemmistö oli kuitenkin niukka, ja sen harjoittama deflaatiopolitiikka aiheutti vastustusta sosiaalidemokraattisessa puolueessa (SDAPÖ) ja parlamentissa. Dollfuss hajotti parlamentin määräämättömäksi ajaksi maaliskuussa 1933 ja hallitsi diktaattorin valtuuksin. Toinen syy demokratian lakkauttamiseen oli kansallissosialistisen puolueen Saksassa saama valta-asema, jolloin Itävallan olemassaolo itsenäisenä valtiona näytti uhatulta natsien vaatiessa liittoa Saksan kanssa. Dollfuss kielsi natsipuolueen kesäkuussa 1933 ja SDAPÖ:n helmikuussa 1934 tammikuussa syntyneiden veristen mielenosoitusten jälkeen.
Syyskuussa 1933 hän muodosti politiikkansa tueksi sateenvarjoryhmän, "Vaterländische Front" (Isänmaan rintama) ja liitti kristillissosiaalisen puolueen puolisotilaalliseen nationalistiseen suojeluskuntaan Heimwehriin.
Saksan natsipuolue tuki itävaltalaista veljespuoluettaan esimerkiksi asettamalla vuonna 1933 talouspakotteita Itävallalle. Tarkoitus oli, että Itävalta liittyisi natsikumouksen jälkeen Saksaan. Kahdeksan itävaltalaista natsia tunkeutui 25. heinäkuuta 1934 aseistettuina kanslerinvirastoon yrittäen vallankaappausta. Hitlerin suunnitelma epäonnistui: natsit vangittiin ja teloitettiin, mutta Dollfuss kuoli seuranneessa taistelussa. Kurt von Schuschniggista tuli uusi Itävallan diktaattori.
Kurt von Schuschnigg
Kurt Alois Josef Johann Schuschnigg (14. joulukuuta 1897 Riva del Garda, Itävalta-Unkari – 18. marraskuuta 1977 Mutters, Itävalta) oli itävaltalainen poliitikko, joka seurasi 1934 murhattua Engelbert Dollfußia Itävallan diktatorisena johtajana. Hän joutui eroamaan tehtävistään Saksan miehittäessä Itävallan maaliskuussa 1938.
Schuschnigg syntyi Riva del Gardassa Itävalta-Unkarissa (nykyisin Italiaa) vuonna 1897 sotilassukuun joka sai vuotta myöhemmin aatelisarvon. Nuori Edler von Schuschnigg taisteli ja jäi italialaisten vangiksi ensimmäisessä maailmansodassa. Sodan jälkeen monarkian romahduttua aatelisarvonsa jälleen menettäneestä Schuschniggista tuli lakimies Innsbruckissa. Hän liittyi kristillissosiaaliseen puolueeseen ja hänet valittiin kansallisneuvostoon ("Nationalrat") 1927.
Schuschnigg nousi vuonna 1932 Dollfußin johtaman hallituksen oikeusministeriksi ja 1933 hänestä tuli lisäksi myös opetusministeri. Hajotettuaan parlamentin ja kiellettyään useimmat puolueet Dollfuß kuoli natsien vallankaappausyrityksessä 1934, ja Schuschniggista tuli hänen seuraajansa diktaattorin valtuuksin. Schuschnigg laajensi huomattavasti Dollfußin perustamia toisinajattelijoiden vankileirejä, jo oikeusministerinä hän oli palauttanut kuolemantuomion ja määrännyt useita diktatuuria vastaan kapinoineita sosiaalidemokraatteja hirtettäviksi. Myös lehdistön sensuuri tiukentui Schuschniggin määräyksestä entisestään.
Helmikuussa 1938 Berchtesgadenin neuvotteluissa Adolf Hitler pakotti Schuschniggin ottamaan Itävallan natsijohtaja Arthur Seyß-Inquartin hallitukseensa. Schuschnigg yritti hillitä levottomuuksia kansanäänestyksellä, mutta Wehrmacht marssi Itävaltaan kaksi päivää ennen 13. maaliskuuta suunniteltua äänestystä. Natsit vangitsivat Schuschniggin, ja hän pysyi vankilassa vuoteen 1945 yhdysvaltalaisjoukkojen viimein vapautettua hänet.
Schuschnigg muutti Yhdysvaltoihin, missä hän toimi katolisen Saint Louisin yliopiston politiikan professorina vuosina 1948–1967 ja sai maan kansalaisuuden. Hän palasi vuonna 1968 Itävaltaan ja kuoli Muttersissa, Tirolissa vuonna 1977.
Heimwehr
Heimwehr oli Itävallan 1920- ja 1930-lukujen puolisotilaallinen ryhmittymä, joka vastasi toimintatavoiltaan, organisaatioltaan ja ideologialtaan Weimarin tasavallan aikaisia Freikorps-joukkoja.
Heimwehrin jäsenet olivat enimmäkseen hävityn ensimmäisen maailmansodan sotilaita. Ryhmällä ei ollut kansallista johtoa tai poliittista ohjelmaa, vaan se muodostui paikallisista ryhmistä, jotka olivat valmiit toimimaan, milloin havaitsivat ideologisesti vääränlaista toimintaa. Ylä-Itävallassa joukko hyökkäsi lakkoilevia työläisiä ja ammattiliittoja vastaan. Heimwehr oli myös mukana 15. heinäkuuta 1927 verilöylyssä, jossa poliisi surmasi 89 mielenosoittajaa. Vastakkain selkkauksessa olivat sosiaalidemokraattinen puolue ja toisaalta Heimwehr, katolisen kirkon ja teollisuusylimystön tukemana.
Heimwehr omaksui 1930 ideologiakseen Korneunbergin valan, fasismiin perustuvan Itävaltalaisen nationalismin, sekä demokratian- ja marxisminvastaisuuden. Politiikka oli vastakkainen Saksan natsien ideologialle, joka pyrki yhdistämään saksaa puhuvat kansat Saksan alaisuuteen.
Heimwehr sai vuoden 1930 vaaleissa kuusi prosenttia äänistä ja kahdeksan paikkaa parlamentissa. Vaalivoiton jälkeen puolue kuitenkin hajosi alueellisiin osiin, Walter Pfrimer, Steiermarkin paikallisjohtaja yritti kaappausta 1931, mutta ei saanut tukea muiden ryhmien johtajilta. Tämän jälkeen Steiermarkin joukko ja monet muutkin loikkasivat natsipuolueeseen.
Diktaattori Engelbert Dollfussin luotua valtansa tueksi Isänmaan rintama -ryhmän ("Vaterländische Front"), yhdistämällä kristillissosiaalisen puolueen ja Heimwehrin edustajaryhmät, Heimwehr lakkasi olemasta erillisenä poliittisena voimana.
Deutsches Afrikakorps
Deutsches Afrikakorps [] , usein lyhyesti Afrikakorps tai DAK oli toisessa maailmansodassa Saksan Libyassa ja Egyptissä olleiden Afrikan joukkojen esikunta ja myöhemmin armeijakunta sekä sen alaiset joukot.
Oberkommando der Wehrmacht (OKW) päätti lähettää joukkoja Libyaan tukemaan Italian armeijaa, jonka joukot brittiläinen 8. armeija oli lyönyt operaatio Compassissa. Aluksi 11. tammikuuta Libyaan lähetettiin ainoastaan erillisosasto (), johon kuului 30 vaunun panssarivaunukomppania . Alueelle lähetettävien joukkojen määrä päätettiin 5. helmikuuta kasvattaa divisioonaan, joten laajentaa 5. panssarirykmentti 5. kevyeksi divisioonaksi. Libyassa olevien joukkojen esikunta muodostettiin 16. helmikuuta 1941, mistä muodostettiin 21. helmikuuta pari päivää 15. panssaridivisioonan alueelle toimittamisen jälkeen armeijakunnan esikunta, Deutsches Afrika-Korps (DAK). Armeijakunnan komentajaksi määrättiin Erwin Rommel. DAK koostui tässä vaiheessa kahdesta divisioonasta ja useista pienemmistä joukkoyksiköistä ja se oli virallisesti alistettu Italian Afrikan joukkojen komentajalle. 1. lokakuuta 5. kevyt divisioona nimettiin 21. panssaridivisioonaksi.
Armeijakunnankomentajina olivat:
"Heiß über Afrikas Boden die Sonne glüht." 
"Unsere Panzermotoren singen ihr Lied!" 
"Deutsche Panzer im Sonnenbrand," 
"Stehen zur Schlacht gegen Engeland" 
"Es rasseln die Ketten, es dröhnt der Motor," 
"Panzer rollen in Afrika vor.""
"Aurinko paistaa kuumana Afrikan maalla."
"Panssarimoottorimme laulavat lauluaan!"
"Saksalaiset panssarit auringonpaahteessa,"
"Ovat taistelussa Englantia vastaan"
"Ketjut kitisevät ja moottori pauhaa"
"Panssarit etenevät Afrikassa.""
Saavutettavuus
Käsitteitä saavutettavuus ja esteettömyys käytetään usein toistensa synonyymeina kertomassa tuotteen tai palvelun yhdenvertaisesta ja helposta lähestyttävyydestä.
Hyvä saavutettavuus kertoo erilaisten yleisöjen tarpeiden huomioimisesta ja kohteen tarjonnan ("tuotteen" tai "palvelun") helposta lähestyttävyydestä ja tarjoaa mahdollisuuden osallistumiseen ja elämyksiin yksilöiden erilaisista ominaisuuksista riippumatta. Saavutettavuus on yhdenvertaisuuden edistämistä. Saavutettavuus merkitsee kohteen helppoa lähestyttävyyttä kaikenlaisille ihmisille, mukaan lukien (mutta ei pelkästään) vammaisten tai toimimisesteisten ihmisten näkökulmasta.
Esteettömyys painottaa palvelun toimivuutta etenkin vammaisten tai muutoin toimintarajoitteisten ihmisten kannalta. Ollakseen saavutettavaa on ympäristön, palvelun tai tarjonnan oltava myös mahdollisimman esteetöntä eli erilaisten ihmisten käyttöön soveltuvaa. Esteettömyyden voi nähdä yhtenä saavutettavuuden osa-alueena: hyvä saavutettavuus on myös esteettömyyttä.
Julkisissa tiloissa pyörätuolin käyttäjien esteettömyyteen vaikuttavat esimerkiksi rakennusten kynnykset, portaat, ovien leveys sekä se, pääseekö ulkoa sisälle luiskaa pitkin. Hissit ja inva-WC:t ovat tärkeitä esteettömyystekijöitä. Kuulovammaisille keskeinen seikka on induktiosilmukka.
Saatavuus liittyy palvelujen tai tuotteiden valikoimaan: jokin palvelu tai tuote on saatavilla silloin, kun sitä on tarjolla tai tilattavissa. Se, että palvelu tai tuote on saatavilla, ei vielä kerro, onko se myös erilaisten ihmisten kannalta hyvin toimiva ja siten saavutettavissa.
Web-sivujen "saavutettavuuden" ("esteettömyyden") suunnitteluun on olemassa paljon ohjeita ja muistilistoja, joista tärkeimpinä voitaneen pitää W3C:n (World Wide Web Consortium) WAI-aloitteen (Web Accessibility Initiative) suosituksia.
Tärkeimpiä sääntöjä web-sivuja saavutettavaksi tehtäessä ovat, että sivu noudattaa HTML -suositusta (Hypertext Markup Language -suositusta) ja että sen rakenne on oikea.
Erilaisilla erityisryhmillä ja eri käyttötilanteissa on myös erilaisia tarpeita:
Saavutettavuuteen liittyy läheisesti myös eurooppalainen "Design for All -periaate". Suomen DfA-verkostosta löytää lisätietoa Stakesin DfA-sivustolta.
Jean-Baptiste Say
Jean-Baptiste Say (5. tammikuuta 1767 Lyon - 15. marraskuuta 1832 Pariisi) oli ranskalainen klassinen taloustieteilijä. Hänellä oli liberalistisia näkemyksiä, ja hän puolusti kilpailua, vapaakauppaa ja yritysten rajoitusten poistamista.
Say tunnetaan Sayn laista, joka yksinkertaistettuna kuuluu "tarjonta luo kysyntää". Hänen mukaansa tuotteiden tuottaminen luo tuottajille automaattisesti niiden hintaa vastaavan tulon, jonka he välittömästi syöttävät talouteen luoden tuotteille yhtä suuren kysynnän. Täten tuotannosta vastaa lähinnä tarjonta eikä kysyntä. Työvoiman, maan tai muiden resurssien alikäyttö on mahdollista vain vapaaehtoisesti tai jonkinlaisen esteen myötä. Say itse ei muotoillut iskulausetta "tarjonta luo kysynnän", vaan sen teki John Maynard Keynes, joka kuitnekin oli ymmärtänyt väärin monia Sayn periaatteita.
Say oli myös ensimmäinen, joka huomautti rahan olevan talouden kannalta täysin neutraali ja sitä tarvittavan vain välinearvon takia tavaroiden ostamiseen, ei itsensä takia. Kierrossa olevan rahan lisääminen lisäisi tuotteiden hintaa rahaan nähden (aiheuttaen inflaatiota), mutta ei lisäisi tuotteiden arvoa eikä tuotannon määrää. Taloustieteilijät kehittivät tämän argumentin pohjalta rahan kvantiteettiteorian.
Sayn ajatukset vaikuttivat omalta osaltaan uusklassisen taloustieteen syntyyn 1800-luvun lopulla.
Max Born
Max Born (11. joulukuuta 1882 – 5. tammikuuta 1970) oli saksanjuutalainen matemaatikko ja fyysikko. Hän oli vanhempiensa professori Gustav Bornin ja Margarete Kauffmannin ainoa lapsi.
Hän kävi kouluaan König-Wilhelm-lukiossa, minkä jälkeen Born meni opiskelemaan Breslaun (nykyinen Wrocław) yliopistoon astronomiaa ja fysiikkaa. Breslaun yliopistosta hän siirtyi Heidelbergin yliopistoon ja edelleen Zürichin yliopistoon. Tänä ajanjaksona Born tapasi useita merkittäviä tiedemiehiä ja matemaatikoita, kuten Kleinin, Hilbertin, Minkowskin, Rungen, Schwarzschildin ja Voigtin.
Vuonna 1909 Born nimitettiin luennoitsijaksi Göttingenin yliopistoon, missä hän työskenteli vuoteen 1912 asti, jolloin hän siirtyi Chicagon yliopistoon. Vuonna 1913 hän meni naimisiin teollisuussukuun kuuluvan Hedwig o.s. Ehrenbergin kanssa. He saivat kaikkiaan kolme lasta. Näyttelijä Olivia Newton-John on Max Bornin tyttärentytär.
Vuonna 1915 Born liittyi Saksan armeijaan joutuen hylkäämään hänelle tarjotun paikan professorina Berliinin yliopistossa, jossa hän olisi päässyt työskentelemään Max Planckin kanssa. Armeijassa hän suunnitteli äänimittauksen teoriaa ja opiskeli myös kideoppia, josta hän julkaisi ensimmäisen kirjansa.
Vuonna 1919 ensimmäisen maailmansodan jälkeen hänestä tuli professori Frankfurt am Mainin yliopistossa, ja sen jälkeen professori Göttingen yliopistossa vuonna 1921. Tänä aikana hän teki huomattavimmat työnsä. Julkaisussaan ”Zur Quantummechanik” vuonna 1924 hän käytti ensimmäistä kertaa termiä ”kvanttimekaniikka” ja muotoili nykyisen standarditulkinnan "todennäköisyystiheydestä" formula_1 kvanttimekaniikan Schrödingerin yhtälössä, josta hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon kolmisenkymmentä vuotta myöhemmin. Lisäksi hän teki lisätutkimusta kiderakenteista.
Vuonna 1933 hän siirtyi Saksan hallituksen antisemitistisen toiminnan vuoksi opettamaan Cambridgen yliopistoon vuoteen 1936 asti. Hän vietti kuusi kuukautta Bangaloren yliopistossa ennen siirtymistään Edinburghin yliopistoon vuoteen 1953 asti. Eläkkeelle siirtymisensä jälkeen hän muutti Bad Pyrmontiin, missä eli kuolemaansa, vuoteen 1970 asti.
Albert Einstein oli Bornin ystävä, ja kirjeessään Bornille vuonna 1926 Einstein teki kuuluisan huomautuksensa kvanttimekaniikkaa koskien, ”Jumala ei heitä noppaa”.
Toisen maailmansodan jälkeen Max ja Hedwig Born palasivat Saksaan, lasten jäädessä Englantiin.
Hänelle myönnettiin "Hughesin Mitali" vuonna 1950 ja fysiikan Nobel-palkinto ja "Stokesin Mitali" vuonna 1954.
Teoksessaan "Natural Philosophy of Cause and Chance" Born ratkaisee Kantin arvoituksen "Ding an Sich" (asia itsessään).
Pentatoninen asteikko
Pentatoninen asteikko on sävelasteikko, jossa on vain viisi säveltä oktaavia kohti toisin kuin länsimaisessa musiikissa yleisimmin käytetyissä diatonisissa duuri- ja molliasteikoissa. Tavallisimmat pentatoniset asteikot voidaan myös käsittää duuri- tai molliasteikon muunnelmiksi, joissa puuttuu kaksi asteikon sävelistä.
Pentatoninen asteikko on musiikissa laajalti käytössä eri puolilla maailmaa. Se esiintyy muun muassa kelttiläisessä musiikissa, unkarilaisessa ja kreikkalaisessa kansanmusiikissa, monissa eurooppalaisissa lastenlauluissa, saamelaisten joiuissa, negrospirituaaleissa, eräissä jazz- ja rock-musiikin muodoissa, länsi- ja pohjoisafrikkalaisessa musiikissa sekä erityisesti itäaasialaisessa kuten kiinalaisessa, korealaisessa, vietnamilaisessa ja japanilaisessa musiikissa. Klassisista länsimaisista säveltäjistä sitä on käyttänyt muun muassa Claude Debussy ja Antonín Dvořák useissa sävellyksissään.
Erilaiset pentatoniset asteikot voidaan jakaa "hemitonisiin" ja "anhemitonisiin" asteikkoihin. Anhemitonisissa asteikoissa eivät asteikon sävelet koskaan ole vain puolisävelaskelen päässä toisistaan, hemitonisissa ovat.
Laajimmalle levinnyt pentatoninen asteikko "anhemitoninen" duuriasteikko, jossa neljäs ja seitsemäs sävel eivät esiinny. Se voidaan konstruoida myös kvinttiympyrän avulla lähtien C:stä, jolloin muut sävelet ovat G, D, A ja E. Jos perussävelenä käytetään Fis-säveltä, asteikon muut sävelet ovat Gis, Ais, Cis ja Dis. Viimeksi mainitussa tapauksessa se voidaan pianolla ja muilla kosketinsoittimilla soittaa pelkästään mustia koskettimia käyttämällä.
Tunnettuja duuripentatonisia melodioita ovat esimerkiksi:On olemassa useita asteikkoja, joita voidaan sanoa pentatonisiksi molliasteikoiksi. Niistä yleisin on luonnollisen mollin "anhemitoninen" muunnelma, josta asteikon toinen ja kuudes sävel puuttuvat. Jos perussävelenä on A, muut sävelet ovat C, D, E ja G. (C:stä lähdettäessä Es, F, G ja B) Jos perussävelenä on Dis, muut sävelet ovat Fis, Gis, Ais ja Cis, ja asteikko voidaan soittaa pelkästään mustia koskettimia käyttämällä. Täten asteikko eroaa duuripentatonisesta vain siinä, että eri sävel katsotaan perussäveleksi.
Mollipentatoninen asteikko esiintyy esimerkiksi kanadalaisessa kansanlaulussa "Land of the Silver Birch" ja George Gershwinin laulussa "Summertime".
"Hemitoninen" pentatoninen asteikko esiintyy muun muassa länsi- ja pohjoisafrikkalaisessa musiikissa. Eräs sellainen asteikko voidaan käsittää mollin muunnelmaksi, josta neljäs ja seitsemäs sävel puuttuvat ja toinen sävel on alennettu. Jos asteikko alkaa C:stä, muut sävelet ovat siis Des, Es, G ja As. Jos taas A:sta, muut sävelet ovat B, C, E ja F.
Lähinnä japanilaisessa musiikissa esiintyy myös "hemitoninen" molliasteikko, josta molliasteikosta on jätetty pois neljäs ja seitsemäs sävel. Jos tällöin perussävelenä on A, asteikon muut sävelet ovat H, C, E ja F. Tämä esiintyy esimerkiksi japanilaisessa laulussa Sakura. C:tä perussävelenä käyttäen muiksi säveliksi tulisivat D, Es, G ja As.
Zhu De
Zhu De (, pinyin: Zhū Dé; vanha suom. latinaistus Tšu-teh; kunnianimi: 玉阶, Yùjiē; joulukuu 1886 – 6. heinäkuuta 1976) oli kiinalainen kommunistisen puolueen sotilasjohtaja ja valtiomies.
Hän syntyi Sichuanin maakunnassa ja aloitti uransa palkkasoturina Lounais-Kiinan sotapäälliköiden armeijoissa. Hän muutti 1920-luvun alussa ulkomaille opiskellakseen sotatieteitä Saksassa ja palasi Kiinaan palvelemaan Sun Yat-senin Guomindang-armeijan koulutusrykmentissä.
Vuonna 1922 Zhu liittyi salaa Kiinan kommunistiseen puolueeseen Zhou Enlain avustuksella. Zhu ja Mao Zedongin läheinen suhde alkoi epäonnistuneen Nanchangin kansannousun aikana vuonna 1927, kun molemmat miehet pakenivat Jinggangvuorille välttääkseen joukkojensa täydellisen tuhon. Näistä vaatimattomista alkutekijöistä Mao ja Zhu rakensivat puna-armeijan taitavaksi sissiryhmittymäksi, joka varmistivat ja laajensivat kommunistien hallitsemia alueita. Zhun rohkeus ja taito johtaa näitä miehiä tekivät hänestä suunnattoman arvovallan perikuvan ja paikallinen väestö kuvaili hänelle yliluonnollisia voimia.
Pitkän marssin aikana Zhu De ja Zhang Guotao johtivat Puna-armeijan "läntistä kolonnaa", joka hädin tuskin selvisi perääntymisestä Sichuanin maakunnan lävitse. Yan’anissa Zhu ohjasi puna-armeijan uudelleenrakentamista Maon poliittisen ohjauksen avulla ja Kiinan-Japanin sodan (1937-1945) aikana hän piti hallussaan puna-armeijan ylipäällikön virkaa. Vuoden 1949 jälkeen Zhu nimettiin Kansan vapautusarmeijan ylipäälliköksi ja kommunistisen puolueen varapuheenjohtajaksi. Hän pysyi kuuluna ja kunnioitettuna valtiopäämiehenä kuolemaansa saakka heinäkuussa 1976, jolloin hän oli toiminut Kiinan kansankongressin puheenjohtajana vuodesta 1959 lähtien.
Avogadron vakio
Avogadron vakio eli Avogadron luku (N) kertoo moolissa olevien hiukkasten lukumäärän. Avogadron vakio on noin 6,022 · 10 hiukkasta moolia kohden. Hiukkaset voivat olla esimerkiksi atomeita, molekyylejä tai ioneja.
Avogadron vakio on määritelmän mukaan atomien lukumäärä 12 grammassa hiili-12-alkuainetta. Hiili-12 valittiin määritelmään aikoinaan siksi, että sen atomipaino voitiin mitata erityisen tarkasti.
Avogadron vakion tarkkaa arvoa ei tiedetä, sillä nykyisellä tekniikalla ei voida laskea atomien täsmällistä lukumäärää 12 grammassa hiili-12:ta. Tiedejärjestö CODATA ilmoittaa vuoden 2010 suosituksissaan Avogadron vakion arvoksi
Avogadron vakio muodostaa yhteyden massan (grammoissa) ja atomimassayksikön ("u") välille:
Esimerkiksi raudan atomimassa on noin 55,85 u. Avogadron vakion ilmoittama määrä eli mooli rauta-atomeja painaa siten 55,85 grammaa.
Avogadron vakiolla voidaan muuttaa atomimitan luonnonvakiot moolisiksi luonnonvakioiksi:
Avogadron vakio on nimetty 1800-luvun alkupuolella eläneen italialaisen tiedemiehen Amedeo Avogadron mukaan. Ensimmäisenä luvun nimesi ilmeisesti Jean Baptiste Perrin. Hän kutsui sitä Avogadron vakioksi.
Avogadron vakion arvon laski ensimmäisenä Joseph Loschmidt vuonna 1865 käyttäen kineettistä kaasuteoriaa. Saksankielisissä maissa Avogadron vakiota kutsutaankin joskus "Loschmidtin luvuksi".
Plutarkhos
Plutarkhos (, noin 45 Khaironeia – noin 125) oli antiikin kreikkalainen keskiplatonilainen filosofi ja elämäkertakirjailija. Plutarkhos opiskeli Ateenassa. Hän vieraili myös Roomassa, missä hän piti luentoja.
Plutarkhos tutustui keisari Trajanukseen, ja keisari Hadrianus nimitti hänet Achaean provinssin prokuraattoriksi.
Plutarkhoksen teokset jaetaan yleensä kahteen ryhmään: elämäkerrat ("Vitae") ja muut kirjoitukset, kuten filosofiaa käsittelevät tekstit.
Plutarkhoksen kuuluisin teos on sarja elämäkertoja, joka tunnetaan nimellä "Kuuluisien miesten elämäkertoja" (Bioi parallēloi, noin 80–120). Elämäkerrat on kirjoitettu pareittain, ja niissä verrataan aina yhtä roomalaista ja kreikkalaista henkilöä keskenään. Esimerkiksi Julius Caesar ja Aleksanteri Suuri on yhdistetty tällaiseksi pariksi.
Muut Plutarkhokselta säilyneet teokset on koottu kokoelmaan nimeltä "Moralia". Kokoelmaan kuuluu muun muassa kirjoitus "Lihansyönnistä", joka on vanhin säilynyt antiikin teksti, jossa lihansyönnin oikeutus kyseenalaistetaan järkiperäisin perustein.
Monet historioitsijat, muun muassa saksalainen Gerhard Prause, ovat luonnehtineet Plutarkhosta ”ankaraksi moralistiksi”.