hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Viiriäiskoira
Viiriäiskoira (saks. "Deutscher Wachtelhund") eli "saksanspanieli" (eng. "German Spaniel") on Saksassa kehitetty koirarotu, jota käytetään erityisesti ylösajavana metsästyskoirana. Se on Suomessa melko harvinainen rotu, mutta melko yleinen muun muassa Ruotsissa, Tanskassa, Saksassa ja muualla Keski-Euroopassa.
Saksalainen koiranjalostaja Frederick Roberth jalosti viiriäiskoiran vuoden 1890 paikkeilla löydettyään Baijerista vesikoirien ja spanielien kanssa risteytyneitä stoeberer-rotuisia koiria. Stoebererit tunnettiin erityisen hyvinä metsästyskoirina ja uskottiin, että niillä on yhtä hyvä vainu kuin vihikoirilla. Rotu tunnustettiin vuonna 1903 ja pian sen jälkeen Saksassa perustettiin Viiriäiskoirayhdistys eli VDW (saks. "Verein für Deutsche Wachtelhund").
Stoeberer-koirarotu on nykyään jo kuollut sukupuuttoon, mutta yksi metsästyskoirakategoria on nimetty sen mukaan Saksassa. Ainoa kyseiseen kategoriaan kuuluva koira on viiriäiskoira.
Vuonna 1910 VDW teki viiriäiskoiran rotumääritelmän neljän uros- ja seitsemän narttukoiran pohjalta. Koirat haluttiin valita eri puolilta Saksaa, joten jokaiselta alueelta valittiin yksi koira lukuun ottamatta Hannoveria, josta valittiin kaksi koiraa. Kaikki nykyään rekisteröidyt viiriäiskoirat polveutuvat kyseisistä yhdestätoista koirasta.
Viiriäiskoira on vahvaluustoinen, lihaksikas ja keskikokoinen metsästyskoira, jolla on paksu aaltoileva karva. Se on rakenteeltaan vankka, joten se jaksaa noutaa painavaa riistaa, kuten jäniksiä ja kettuja. Korvat ovat jokseenkin pitkät, ja niiden tulisi yltää vähintään puoleen väliin kuonoa tai kuonon kärkeenkin. Säkäkorkeus on suunnilleen 45–55 cm. Vartalon pituus kuononkärjestä hännänjuureen on kaksi kertaa säkäkorkeus. Se on vähän suurempi kuin springerspanieli. Karva on päässä lyhyttä ja pehmeää, ja pitkähköä vartalossa, missä se on vahvaa, paksua, aaltoilevaa tai kiharaa, ja siinä on riittävästi aluskarvaa. Viiriäiskoira on erityisen monipuolinen metsästyskoira. Niitä käytetään kuivanmaan riistan metsästykseen, ja ne sopivat noutajiksi yhtä hyvin kuin mikä tahansa muu rotu. Ne ovat loistavia suurriistan jäljestyksessä. Ne ovat yleislintukoiria ja soveltuvat kaikenlaisen riistan metsästykseen. Ne ovat vilkkaita, ystävällisiä, älykkäitä ja tarmokkaita metsästäjiä ja ne nauttivat vesityöskentelystä. Niillä on vihikoiran vainu ja innostus on takuuvarmaa.
Luettelo Espanjan itsehallintoalueista väkiluvun mukaan
Tämä on luettelo Espanjan itsehallintoalueista järjestettynä väkiluvun mukaan. Tiedot vuodelta 2005.
Kaikkeuden kivi
Kaikkeuden kivi on Margaret Weisin ja Tracy Hickmanin kirjoittama fantasiatrilogia. Sen tapahtumat sijoittuvat Larry Elmoren kehittämään Sovereign Stone -roolipelimaailmaan. Kaikkeuden kiven on suomeksi julkaissut Otava.
David Johansen
David Johansen (s. 9. tammikuuta 1950) on yhdysvaltalainen rocklaulaja. Johansen on New York Dolls -yhtyeen alkuperäinen jäsen ja laulaja. Yhtye toimi vuosina 1971–1977, mutta perustettiin uudelleen 2004. Tänä väliaikana Johansen oli soolouralla ja hänellä oli yhteisiä projekteja muiden artistien sekä New York Dollsin jäsenten kanssa.
Johansen on tehnyt jazz-lounge-huumorilevytyksiä myös nimellä Buster Poindexter.
Johnny Thunders
Johnny Thunders, (oikealta nimeltään John Anthony Genzale, Jr., 15. heinäkuuta 1952 – 23. huhtikuuta 1991) oli yhdysvaltalainen rock-kitaristi ja -laulaja.
Thunders, newyorkilainen puertoricolaisten vanhempien poika, aloitti rockuransa kouluikäisenä Johnny and the Jaywalkers -nimisessä yhtyeessä, jolloin hän kutsui itseään vielä nimellä Johnny Volume. Sitä seurasi kokoonpano nimeltä Actress, jossa vaikuttivat tulevat New York Dolls -kumppanit Arthur "Killer" Kane ja Billy Murcia. The New York Dolls julkaisi kaksi merkittävää albumia 70-luvulla.
New York Dollsin hajoamisen jälkeen Thunders perusti The Heartbreakers -yhtyeen. The Heartbreakers julkaisi L.A.M.F.-albumin ja keikkaili Sex Pistols -yhtyeen kanssa Englannissa. Myöhemmin hän esiintyi myös sooloartistina vaihtelevilla taustakokoonpanoilla asuessaan muun muassa Pariisissa ja Tukholmassa. Matkan varrella hänen bändissään soittivat esimerkiksi Thin Lizzy -yhtyeen johtohahmo Phil Lynott, punklegenda Richard Hell, Small Faces yhtyeen Steve Marriott, The Pretenders -yhtyeen Chrissie Hynde, Sex Pistolsin Steve Jones ja Paul Cook, sekä suomalaiset Sam Yaffa ja samassa Hanoi Rocks -yhtyeessä ja sen lyhytikäisessä seuraajassa Cherry Bombzissa soittanut Timo Kaltio, tosin eivät samanaikaisesti. Lisäksi Sam Yaffa ja Michael Monroe soittavat myös levyllä Que sera sera.
Hänet nähtiin myös MC5-kitaristi Wayne Kramerin Gang War -yhtyeen riveissä. Viimeiseksi levytykseksi jäi vierailu saksalaisen Die Toten Hosen -yhtyeen levyllä. Saksalaispunkkareiden kertoman mukaan Thunders oli niin huonossa kunnossa, että sai omalle legendaariselle Born to Lose -kappaleelleen aikaiseksi vain muutaman ääneen, "sen verran että hänen nimensä kehtasi juuri ja juuri painaa levyn kanteen". Pian tämän jälkeen hän kuoli metadonin yliannostukseen hotellihuoneessa New Orleansissa.
Johnny Thunders saavutti jo eläessään vankan kulttimaineen, jonka vanki hän ehkä tahtomattaakin oli. Häntä pidettiin ja pidetään eräänlaisena rock n' rollin ruumiillistumana. Hän kärsi pahoista päihdeongelmista. Hänen tekemisiään ja sanomisiaan on romantisoitu, mutta hän oli sekä musiikillisesti että ulkomusiikillisesti merkittävä hahmo. Hän on jättänyt merkittävän perinnön nykypäivän musiikkimaailmaan. Hänen soittotapansa ja pukeutumisensa vaikuttavat nykypäivänkin punk- ja glam rockiin. Johnny on Angela McCoyn serkku.
Thunders esiintyi Suomessa Helsingin Lepakossa sekä Lahden Jokimaan juhannusfestivaaleilla vuonna 1984.
Messier 21
Messier 21 on Messierin luettelon 21. kohde. Se on avoin tähtijoukko jousimiehen tähdistössä. Joukko sijaitsee hyvin lähellä Trifidsumua, Messierin luettelon kohdetta 20.
Joukossa on 57 tähteä, joista kirkkaimmat ovat spektriluokan B0 jättiläisiä.
Avoimen joukon löysi Charles Messier, joka lisäsi sen luetteloonsa 5. kesäkuuta 1764.
Douglas Aircraft Company
Douglas Aircraft Company oli Donald Douglasin vuonna 1921 perustama lentokonevalmistaja. Toisen maailmansodan jälkeen yhtiö oli suurin lentokonevalmistaja Yhdysvalloissa. Yhtiöllä oli kolme tehdasta Kaliforniassa.
Alkuvuosina yhtiö ajautui talousvaikeuksiin useita kertoja, ja Donald Douglas jatkoi sen toimintaa ansaittuaan tarvittavan rahoituksen muun muassa kiinteistömyynnillä.
McDonnell-yhtiö osti Douglasin vuonna 1967, josta syntyi McDonnell Douglas -yhtiö. 1990-luvulla kylmän sodan loputtua Boeing osti McDonnell Douglasin osakseen.
Douglasin legendaarisin tuote lienee Douglas DC-3 -kuljetuskone. Lyhenne "DC" tulee sanoista "Douglas Commercial", Douglasin liikennekone.
DC-siviilikoneperheeseen kuuluu:
Nelimoottorisen DC-8-koneen suunnittelu oli yhtiölle niin kallis hanke, että McDonnell-yhtiö valtasi rahoitusvaikeuksiin joutuneen yhtiön. Tästä syntyi McDonnell Douglas -yhtiö. Tämän jälkeen DC-9-variaatiot saivat tyyppitunnuksen MD-80 ja niin edelleen.
Douglas oli 1950-luvulle asti Grummanin ohella Yhdysvaltain laivaston tärkein taistelulentokoneiden valmistajia. Sen koneista kuuluisia ovat esimerkiksi Ed Heinemannin suunnittelemat A-1 Skyraider ja A-4 Skyhawk.
Koneet
Caracalla
Marcus Aurelius Antoninus (4. huhtikuuta 186 tai 188 – 8. huhtikuuta 217), syntyjään Lucius Septimius Bassianus, yleensä Caracalla, oli Rooman keisari vuosina 211–217. Caracallan nimi tarkoittaa huppuviittaa, joka oli hänen suosimansa asuste.
Caracalla syntyi Gallian Lugdunumissa. Hänen isänsä oli tuleva keisari Septimius Severus ja äitinsä Julia Domna. Isänsä kuoltua Caracalla pääsi valtaan veljensä Getan kanssa, jonka hän otti ensi töikseen hengiltä. Samalla Getan nimi poistettiin muistomerkeistä (kuten riemukaaresta). Tätä kutsutaan nimellä damnatio memoriae.
Keisarina Caracalla nosti sotilaiden palkkaa ja vahvisti armeijan asemaa. Hänen isänsä olikin kertomuksen mukaan käskenyt häntä huolehtimaan armeijasta ja unohtamaan muun. Vuonna 212 hän antoi Rooman kansalaisuuden valtakunnan kaikille vapaille miehille verotulojen kasvattamiseksi. Hän vähensi rahojen hopeapitoisuutta armeijan korotettujen palkkojen maksamiseksi. Näistä Caracallan lyömistä kolikoista käytettiin nimitystä antoninianus.
Caracallaa on sanottu julmaksi keisariksi, ja hän olikin hyvin epäsuosittu muiden kuin sotilaiden piirissä. Hän oli matkalla sotaan Parthiaa vastaan, kun joku hänen seuralaisistaan murhasi hänet. Pretoriaanikaartin prefektistä Macrinuksesta tuli keisari.
Caracallasta muistuttavat Roomassa edelleen hänen mukaansa nimetyt termit eli julkiset kylpylät. Hän korjautti myös rapistumaan päässeen Pantheonin.
Caracalla syntyi Lugdunumissa, jossa hänen isänsä toimi Gallia Lugdunensis -provinssin kuvernöörinä. Hänen syntymänimensä oli Bassianus, mutta Severus vaihtoi sen Marcus Aurelius Antoninukseksi kukistettuaan kilpailijansa Pescennius Nigerin. Näin Severus halusi yhdistää oman sukunsa menneisiin hyviin keisareihin. Samalla Severus nimitti Caracallan caesariksi eli apukeisariksi. 14-vuotiaana Caracalla meni naimisiin pretoriaaniprefektin Plautianuksen tyttären Publia Fulvia Plautillan kanssa. Caracalla inhosi vaimoaan, ja avioliitto päättyi kolme vuotta myöhemmin, kun Plautianus tuomittiin kuolemaan.
Severus nimitti Caracallan augustukseksi Parthian sodan jälkeen. Caracallan nuorempi veli Geta nimitettiin samaan aikaan caesariksi. Palattuaan Roomaan Caracalla ja Geta riitelivät usein. Severus epäili, että veljesten riidat johtuivat toimettomuudesta. Hän päätti, että koko perhe matkustaisi Britanniaan johtamaan siellä tapahtuvia sotatoimia. Caracalla johti Britanniassa armeijaa ja Geta sai tehtäviä siviilihallinnon parissa. Geta nostettiin myös kanssahallitsijaksi isänsä ja veljensä rinnalle. Severuksen kunto alkoi heiketä pari vuotta sen jälkeen, kun perhe oli saapunut Britanniaan, ja hän kuoli 4. helmikuuta 211. Caracalla oli tuolloin 22-vuotias.
Caracallan merkittävin hallintouudistus oli "Constitutio Antonianan" säätäminen vuonna 212. Sen mukaan kaikki vapaasyntyiset koko valtakunnassa saivat kansalaisoikeudet. Tämä paransi muukalaisten eli peregrinusten oikeusasemaa.
Roomassa on Via Appian varrella kylpylä Caracallan termit, josta edelleen on jäljellä vaikuttavat rauniot. Sinne mahtui 1 600 kylpijää yhtä aikaa.
Caracalla murhattiin vuonna 217 hänen ollessaan lähdössä sotaretkelle parthialaisia vastaan.
Modern Talking
Modern Talking oli vuonna 1984 perustettu saksalainen synthpop-musiikkia ja myöhemmin eurodancea esittänyt duo, joka koostui kitaristi-säveltäjä-sanoittaja Dieter Bohlenista ja laulaja Thomas Andersista eli Bernd Weidungista. Yhtye toimi vuosina 1984–1987 ja 1998–2003.
Modern Talkingin ensimmäinen single oli ”You're My Heart, You're My Soul” (1984), josta tuli maailmanlaajuinen hitti. Se saavutti ensimmäisen sijan 35 maan myyntilistoilla, nousi Euroopan listan kärkeen ja pysyi puoli vuotta Saksan top-listassa. Modern Talkingin listahitit, kulta- ja platinatlevyt seurasivat toinen toistaan, kunnes vuonna 1987 yhtye hajosi keskinäisiin erimielisyyksiin. Tätä ennen yhtye ehti kuitenkin julkaista kuusi albumia ja myydä noin 60 miljoonaa levyä maailmanlaajuisesti.
Modern Talkingin hajottua Bohlen alkoi työstää sooloprojektiaan, Blue Systemiä, jonka lisäksi hän myös tuotti muun muassa C.C. Catchiä. Myös Anders lähti soolouralle, mutta Bohlenin projektit olivat huomattavasti menestyneempiä kuin hänen.
Yhtye perustettiin uudelleen vuonna 1998, kun Dieter Bohlen soitti Thomas Andersille ja kysyi kuulumisia. Albumi "Back For Good" julkaistiin, jolta ensimmäinen single oli luonnollisesti ”You're My Heart, You're My Soul New Mix '98”, jolla oli mukana myös räppäri Eric Singleton. Tämä single teki useita myyntiennätyksiä ja nosti yhtyeen taas kaikkien tietoisuuteen. Modern Talking jatkoi levyjen tekemistä siten, että vuodessa ilmestyi keskimäärin kaksi singleä ja albumi.
Thomas Anders jatkaa nykyisin soolo-uraansa. Dieter Bohlen puolestaan keskittyy Idols-ohjelmaformaatin saksalaisen version tuomarointiin.
Jo vuosina 1984–1987 yhtye saavutti 13 Saksan listan ykköspaikkaa ja se myi vuoteen 2003 mennessä yhteensä 120 miljoonaa albumia ja singleä. Yhtye on Saksan neljänneksi myydyin artisti. Sillä on yli 500 kulta-, platina-, tai tuplaplatinalevyä.
Thomas Anders kertoi Saksan ZDF-televisiokanavalla tehneensä sovinnon Dieter Bohlenin kanssa, ja että yhtyeen toinen comeback on mahdollinen.
Modern Talkingin musiikkivideoilla toistuu yhtyeen jäsenten näyttäminen vierekkäin esittämässä kappaletta. Kahdeksankymmentäluvun videoissa Thomas Anders nähdään usein tyylikkäissä asuissa, kun taas Dieter Bohlen rennommissa, usein Adidaksen valmistamissa urheiluvaatteissa. Anders tapaa tuijottaa syvälle kameraan. Bohlen soittaa sähkökitaraa kaikilla videoilla, vaikka niillä ei kuultaisi sähkökitaraa – ainut soitin jota Anders on soittanut Modern Talkingin videoilla on syntetisaattori ”You’re My Heart You’re My Soul” ja ”You Can Win If You Want” -videoilla. Bohlen myös esittää laulavansa kappaleiden korkeaa lauluääntä, mutta todellisuudessa nämä osuudet lauloi Rolf Köhler. Suurin osa videoista sisältää dramaattisen lavastuksen, mutta ei tarinaa (esim. ”You’re My Heart You’re My Soul”), kun taas videossa ”You Can Win If You Want” on yksinkertainen lavastus sekä tarina.
Yhtyeen comebackin myötä videot muuttuivat hip hop -henkisimmiksi räppäri Eric Singletonin mukaantulon takia, ja yhtyeen varsinaiset jäsenet saattoivat jäädä jopa hänen varjoonsa.
Geta (Rooman keisari)
Publius Septimius Geta (7. maaliskuuta tai 27. toukokuuta 189 – joulukuu 211) oli Rooman keisari vuonna 211. Hän ja hänen veljensä Caracalla olivat aluksi vuodesta 209 kanssahallitsijoina ("caesar") isänsä keisari Septimius Severuksen käyttäessä todellista valtaa. Veljesten välit olivat kireät, koska he kilpailivat vallasta eivätkä luottaneet toisiinsa. Caracalla oli jo osoittanut väkivaltaisuutensa tappamalla appensa.
Isän kuoltua 211 Britannian sotaretkellä Caracalla päätti viipymättä lopettaa Getan päivät. Kun ensimmäinen yritys ei onnistunut, Caracalla yritti joulukuussa 211 toistamiseen poikien äidin asunnossa, tällä kertaa paremmalla menestyksellä. Tämän jälkeen hän murhautti veljensä kannattajat (ainakin 20 000 surmattiin) ja kirosi veljen muiston (damnatio memoriae). Kaikki todisteet Getan olemassaolosta hävitettiin, esimerkiksi Getan nimi hakattiin pois kaikista muistomerkeistä. Caracalla sai pretoriaanit hyväksymään appensa ja veljensä murhan jättiläismäisillä lahjuksilla.
SEPECAT Jaguar
SEPECAT Jaguar on englantilais-ranskalainen rynnäkkökone, jota käyttää RAF ja Ranskan Armée de l'Air ja mm. Intian ilmavoimat. Jaguar-ohjelma alkoi 1960-luvun alussa. Se korvasi RAF:n Hawker Hunterit ja Armee de l'Airin F-100 Super Sabret. Koneen 8 prototyyppiä lensivät 8. syyskuuta 1968.
SEPECAT ("Société Européenne de Production de l'Avion d'Ecole de Combat et d'Appui Tactique"-eurooppayhtiö) yhteistyön muodosti 1966 ranskalainen Bréguet (joka johti suunnittelua) ja englantilainen British Aircraft Corporation eli BAC.
Jaguar on yksipaikkainen kaksimoottorinen rynnäkkökone, jonka lentoonlähtöpaino on noin 15 tonnia. Koneen huippunopeus on Mach 1,6. (1,1 merenpinnan tasolla).
Armee de l'Air otti 1973 käyttöönsä 160 Jaguar A-tyyppiä ja koulutukseen 40 B-tyyppistä. RAF otti 1974 käyttöönsä Jaguar GR.1 eli Jaguar S-tyyppejä ja 35 Jaguar T2 eli Jaguar B-koulukonetta.
Jaguaria käytettiin Persianlahden sodassa ja Kosovon NATO-operaatoissa. RAF korvasi Jaguarit Panavia Tornadoilla ja Eurofighter Typhooneilla huhtikuussa 2007 ja Ranska Dassault Rafalella 2005. Myös Omanin ilmavoimat luopuivat konetyypin käytöstä vuonna 2014. Konetyyppi on edelleen aktiivikäytössä Intian ilmavoimilla.
William Butler Yeats
William Butler Yeats (13. kesäkuuta 1865 Sandymount, Irlanti – 28. tammikuuta 1939 Menton, Ranska) oli irlantilainen runoilija. Yeats oli merkittävä voima perinteisen irlantilaisen kulttuurin elvyttämisessä ja yksi Irlannin kansallisteatterin perustajista. Yeats sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1923.
Yeats syntyi vuonna 1865 Sandymountissa, lähellä Dublinia. Hänen isänsä John Yeats oli muotokuvamaalari. Hänen veljensä Jack Butler Yeats oli myös taiteilija. Hänen sisarensa Elizabeth ja Lily avustivat Dun Emer (myöh. Cuala) Pressin perustamisessa.
Suurimman osan lapsuudestaan Yeats vietti Lontoossa, missä hän kävi Godolphin Schoolia Hammersmithissa. Hän vietti kuitenkin aikaansa myös Dublinissa ja Sligossa, läntisessä Irlannissa. Viisitoistavuotiaana hän haki Erasmus Smith Schooliin Dublinissa, missä hän opiskeli taidetta kolme vuotta kiinnostuen kirjallisuudesta kun hän oli täyttänyt 21. Hänen esikoiskirjansa 1886 oli lyhyt näytelmä nimeltä "Mosada".
Hänen uransa alkuaikojen työt olivat romanttisia ja fantasianomaisia, mitä kuvastaa hänen vuonna 1893 julkaistu kokoelmansa "The Celtic Twilight" (Kelttiläinen aamuhämärä). Keski-iässä hän siirtyi kohti kovempaa ja modernimpaa tyyliä, joihin hän sai innoitusta suhteestaan Ezra Poundiin ja osallistumisestaan Irlannin kansallismieliseen politiikkaan.
Yeats oli kansallisteatterin hallituksen jäsenen lisäksi senaattori. Hän otti roolinsa julkisuuden hahmona vakavasti ja oli kohtalaisen ahkera jäsen Irlannin parlamentin ylähuoneessa. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1923. Vuonna 1934 hän jakoi runouden Gothenburg-palkinnon Rudyard Kiplingin kanssa.
Yeats oli kiinnostunut muun muassa kelttimenneisyyden riiteistä, okkultismista, teosofiasta, uusplatonismista, swedenborgilaisuudesta, idän uskonnoista sekä alkemiasta.
Aale Tynni suomensi Yeatsilta valikoiman "Runoja" vuonna 1966. Jyrki Vainosen suomentama valikoima "Torni ja kierreportaat" ilmestyi vuonna 2015.
Joonialaiset
Joonialaiset (, yks. ) olivat yksi antiikin Kreikan pääheimoista. Klassisella kaudella joonialaisten pääalueita olivat Attika, pohjoiset Egeanmeren saaret sekä Joonian rannikko Vähässä-Aasiassa. Joonialaiset puhuivat attikalais-joonialaisia murteita.
Joonialaiset saapuivat nykyisen Kreikan alueelle jo hyvin varhain, todennäköisesti jo 2000-luvulla eaa. Oman käsityksensä mukaan joonialaiset olivatkin maan autoktoonisia eli alkuperäisiä asukkaita esimerkiksi Attikassa, johon kuuluu muun muassa Ateena. Joonialaisten varhaista pääaluetta oli myös muun muassa Euboian saari. Joskus joonialaiset yhdistettiin Kreikan alkuperäisinä asukkaina pelasgeihin, siinä missä myöhemmin tulleet doorilaiset nähtiin varsinaisina helleeneinä.
Herodotoksen mukaan ainakin osa attikalaisista olisi ollut peräisin Pyloksesta Messeniasta. Joonialaisia asui mahdollisesti myös Akhaiassa. Joonianmeren nimelle onkin joskus haettu selitystä siitä, että joonialaiset olisivat aiemmin asuneet lännempänä. Väestön siirtymä seudulta idemmäksi saattoi tapahtua mykeneläisen kulttuurin romahduksen ja niin kutsutun doorilaisvalloituksen jälkeen. Kulttuuriromahduksen jälkeen osa joonialaisista siirtyi vieläkin idemmäksi noin 1000 eaa. alkaen, ja asutti Attikasta ja Keski-Kreikasta käsin pohjoisen Egeanmeren alueen saaria sekä Vähän-Aasian rannikon, joka sai heimosta nimen Joonia. Joonian merkittävimpiä kaupunkeja olivat Miletos ja Efesos, ja sen rannikon merkittävimmät joonialaiset siirtokunnat Samos ja Khios.
700-luvulta eaa. lähtien Euboialta ja muilta joonialaisilta alueilta lähteneet perustivat siirtokuntia Sisiliaan ja Etelä-Italian Suur-Kreikkaan. Joonialaiset perustivat siirtokuntia myös muun muassa Egeanmeren pohjoisrannikolle ja Mustallemerelle sekä Massiliaan saakka.
Joonialaiset jakautuivat eri heimoihin ("fylē"), joiden lukumäärä ja nimet vaihtelivat alueittain. Attikan neljä vanhaa joonialaisheimoa olivat Aigikoreis, Argadeis, Geleontes ja Hopletes. Arkaaisen kauden lopulla Attikan väestö jaettiin keinotekoisempiin ”heimoihin”, joita oli alun perin kymmenen, Erekhtheis, Aigeis, Pandionis, Leontis, Akamantis, Oineis, Kekropis, Hippothontis, Aiantis ja Antiokhis.
Poliittisesti monet joonialaiset kaupunkivaltiot olivat aiemmin tyrannioita ja kehittyivät myöhemmin demokraattiseen suuntaan, merkittävimpänä demokratian synnyinpaikaksi usein mainittu Ateena.
Joonialaisten puhuma joonialainen kreikka oli yksi klassisen kreikan päämurteista. Se oli läheistä sukua Attikassa puhutulle attikan murteelle, ja siitä tuli Homeroksen ansiosta muun muassa eeppisen runouden kieli.
Eeppisen runouden lisäksi joonialaisilla oli suuri vaikutus kreikkalaiseen ajatusmaailmaan ja kulttuuriin muun runouden, kirjallisuuden, taiteen ja keramiikan kautta, joissa joonialaiset olivat monilla tavoin edelläkävijöinä. Joonialaisilla alueilla sai alkunsa myös varhaisin kreikkalainen filosofia, esisokraattinen joonialainen luonnonfilosofia. Kreikkalaisessa arkkitehtuurissa joonialaisista on saanut nimensä joonialainen pylväsjärjestelmä.
Kulttuurissa joonialaiset haluttiin joskus esittää ”pehmeinä”, vastakohtanaan sotilaskurin doorilaiset.
Cindy Breakspeare
Cindy Breakspeare on jamaikalainen jazzlaulaja ja vuoden 1976 Miss Maailma. Hän on muusikko Damian Marleyn äiti.
Breakspeare syntyi Torontossa kanadalaiselle äidille ja jamaikalaiselle isälle. Hän muutti Jamaikan Kingstoniin neljävuotiaana ja pitää itseään jamaikalaisena. Hänen vanhempiensa erottua vuonna 1975 hän muutti omaan asuuntonsa ja rakastui toiseen paikalliseen kuuluisuuteen, Bob Marleyyn. Seuraavana vuonna Breakspearesta tuli Miss Maailma 1976.
Voitettuaan Miss Maailma -tittelin Breakspeare asui Lontoossa jonkin aikaa Marleyn kanssa. Jouduttuaan ammutuksi Jamaikalla Marley lähti Bahamalle. Nassaussa hän levytti kappaleen "Is This Love", joka todennäköisesti kertoo hänen ja Breakspearen suhteesta. 21. heinäkuuta 1978 Breakspeare synnytti Bobille pojan, Damian Marleyn.
Breakspeare on levyttänyt laulajana ja esiintynyt vuonna 1993 Reggae Sunsplash -konsertissa. Hän myös näytteli elokuvassa "Kla$h". Hän on perustanut Ital Craft -nimisen rastafarilaisen käsityöliikkeen Kingstonissa.
Monte Hellman
Monte Hellman (s. 12. heinäkuuta 1932 New York) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja.
Opiskeltuaan draamaa Stanfordin yliopistossa ja elokuvaa Los Angelesissa, Hellman työskenteli uransa alussa Los Angelesissa teatterissa ja pääsi myöhemmin tuottaja Roger Cormanin suojiin tekemään elokuvia. Hellman ohjasi Cormanin elokuvissa "Beast from a Haunted Cave" (1960), "Creature from the Haunted Sea" (1961) ja "Pahin kaikista" ("The Terror", 1963). Myöhemmin Hellman matkusti Filippiineille tehdäkseen elokuvat "Back Door to Hell" (1964) ja "Flight to Fury" (1966) Jack Nicholsonin kanssa.
Hellman jatkoi yhteistyötään Cormanin ja Nicholsonin kanssa lännenelokuvissa "He ratsastivat läpi luotisateen" ("Ride in the Whirlwind", 1965) ja "Hän ampui ensin" ("The Shooting", 1967), jotka kuuluvat Hellmanin arvostetuimpiin elokuviin, joskaan ne eivät löytäneet yleisöään. Myös Hellmanin seuraavat elokuvat, näyttelijä Warren Oatesin kanssa tehdyt "Two-Lane Blacktop" (1971), "Cockfighter" (1974) ja "China 9, Liberty 37" (1978) olivat taiteellisia menestyksiä ja kulttisuosikkeja.
Hellman ei saanut koskaan kaupallista suosiota elokuvillaan, minkä takia hän joutui hidastamaan tahtiaan ohjaajana. Hellman on sittemmin työskennellyt pääasiassa Cormanin elokuvissa muun muassa leikkaajana. Hän toimi tuottajana Quentin Tarantinon esikoiselokuvassa "Reservoir Dogs" (1992), ja oli myös Tarantinon alkuperäinen valinta elokuvan ohjaajaksi.
Kyberpunk
Kyberpunk () on tieteiskirjallisuuden alalaji. Termi koostuu kahdesta sanasta: kyber (kybernetiikka) ja punk. Kyberpunkin on luonnehdittu yhdistävän korkean tekniikan (high tech) ja yhteiskunnan alimman kerroksen (low life).
Yleensä kyberpunk-kirjallisuuden juonessa tärkeää osaa esittävät tulevaisuuden hakkerit, suuryhtiöt, tekoäly ja kyborgit. Kyberpunkin perusetiikka on kyynistä ja sen sankarit usein kaukana ihanteista. Synkkyydessään ja raadollisuudessaan kyberpunk voi muistuttaa film noiria. Kyberpunkin kulta-aikaa oli 1980-luku ja myöhemmin se on puhtaassa muodossaan hiipunut. 2000-luvulla perinnettä edustaa muun muassa Richard Morganin "Muuntohiili".
Mary Shelleyn "Frankenstein" (1818), Aldous Huxleyn "Uljas uusi maailma" (1932) ja George Orwellin "Vuonna 1984" (1949) sisältävät useita kyberpunk-kirjallisuuden piirteitä ja niitä voidaankin pitää kirjallisuustyypin edelläkävijöinä. Myös Alfred Bester luetaan usein kyberpunkin edeltäjien joukkoon. Tosin näiltä puuttui oleellinen ulottuvuus, kyberavaruus.
Ehdottomasti tunnetuin kyberpunkiin liitetty tieteiskirja on William Gibsonin "Neurovelho" (Neuromancer, 1984), joka teki tunnetuksi käsitteen kyberavaruus (cyberspace). Valkokankaalle Gibsonin tuotannosta ovat päässeet novellit "Johnny Mnemonic" ("Johnny Mnemonic – kuoleman kuriiri", 1995) ja "New Rose Hotel" ("New Rose Hotel - Tuomiopäivän salaliitto", 1998). Kyberpunkin merkittäväksi vaikuttajaksi on usein myös mainittu Philip K. Dick.
Elokuvista "Blade Runner", "Ruohonleikkaaja", "Terminator", "Ghost in the Shell", "Total Recall", "Nirvana" ja "Matrix"-trilogia sisältävät kyberpunk-aineksia. Myös televisiosarja "Dark Angel" on saanut vaikutteita kyberpunkista.
Billy Idolin albumi "Cyberpunk" on saanut inspiraatiota William Gibsonin kirjasta "Neurovelho".
Vuonna 1990 julkaistu "Cyberpunk 2020" on kyberpunk-maailmaan sijoittuva roolipeli synkästä lähitulevaisuudesta.
Kyberpunk-tyylisiä tarinoita ja ympäristöjä on nähty myös videopeleissä. Näistä esimerkkejä ovat muun muassa "Snatcher", "Flashback", "Syndicate", "Deus Ex", "Shadowrun" ja "Portal".
Tulossa oleva videopeli on "Cyberpunk 2077".
Intel 8008
Intel 8008 oli Intelin suunnittelema ja valmistama suoritin. Se esiteltiin huhtikuussa 1972. Alun perin Computer Terminal Corporation (CTC) oli tilannut Inteliltä suorittimen ohjelmoitavaan päätteeseen, mutta koska suoritin myöhästyi eikä se täyttänyt CTC:n suorituskykyvaatimuksia, Intel alkoi markkinoida sitä muille asiakkaille.
Suorittimessa oli 8-bittinen väylä, ja se tarvitsi erittäin paljon muita laitteita toimiakseen. Vaikka se suoritti hieman vähemmän käskyjä sekunnissa kuin 4-bittiset Intel 4004 ja Intel 4040, se käsitteli dataa kahdeksan bittiä kerrallaan ja kykeni käyttämään enemmän keskusmuistia, mikä teki siitä käytännössä 3 tai 4 kertaa nopeamman kuin 4-bittiset edeltäjänsä.
Intel 8080
Intel 8080 oli Intelin suunnittelema ja valmistama 8-bittinen suoritin. Se julkaistiin huhtikuussa 1974, jolloin se toimi 2 megahertsin kellotaajuudella.
8080 oli Intel 8008:n seuraaja. Se oli konekielisesti yhteensopiva 8008:n kanssa, sillä ne käyttivät samaa Computer Terminal Corporationin suunnittelemaa käskykantaa. 8080:ssa oli 16-bittinen osoiteväylä ja 8-bittinen dataväylä, joten se pystyi käyttämään helposti 64 kilotavua muistia. Siinä oli seitsemän 8-bittistä rekisteriä (niistä kuusi voitiin yhdistää kolmeksi 16-bittiseksi rekisteriksi), 16-bittinen pino-osoitinrekisteri ja 16-bittinen ohjelmalaskuri. 8080:ssa oli 256 I/O-porttia.
8080:aa käytettiin useissa tietokoneissa. Niissä oli usein käytössä CP/M-käyttöjärjestelmä. 8080:n seuraaja oli yhteensopiva, mutta elektronisesti elegantimpi Intel 8085. Suosittu 8080-klooni on Zilog Z80, joka oli suosituimpia 8-bittisten mikrotietokoneiden suorittimia.
Tieteiselokuva
Tieteiselokuva on elokuvan lajityyppi, joka perustuu tieteistarinoihin eli science fictioniin. Lajityypin elokuvia on tehty aivan elokuvateollisuuden varhaisimmilta vuosilta asti. Ensimmäisenä tieteiselokuvana voidaan pitää Georges Mélièsin vuonna 1902 ohjaamaa elokuvaa "Matka kuuhun" ("Le Voyage dans La Lune"), joka pohjautui löyhästi Jules Vernen romaaneihin "Maasta Kuuhun" ja "Kuun ympäri".
Tieteiselokuvat ovat käsitelleen monia erikoisia aiheita, joita muissa elokuvissa ei ole esiintynyt. Tieteiselokuvissa on voitu käsitellä herkkiä sosiaalisia ja poliittisia aiheita sijoittamalla ne vieraaseen ympäristöön. Erikoistehosteet ovat kuuluneet jo Mélièsin elokuvasta lähtien tieteiselokuvan peruskuvastoon. Tieteiselokuva oli pitkään B-elokuvan maineessa, vaikka myös elokuvahistoriallisesti merkittäviä tieteiselokuvia (kuten Fritz Langin "Metropolis" (1926) ja Robert Wisen "Uhkavaatimus Maalle" (1951)) tehtiin jo ennen kuin tieteiselokuvaa alettiin arvostaa 1960-luvun loppupuolella. Tieteiselokuvan arvostukseen nousuun vaikutti ennen muuta Stanley Kubrickin "" vuodelta 1968. "Tähtien sodan" (1977) menestyksen myötä tieteiselokuvasta on muodostunut yksi viihde-elokuvan suosituimmista lajityypeistä.
Intel 8085
Intel 8085 oli Intelin valmistama 8-bittinen suoritin. Sitä valmistettiin 1970-luvun puolivälissä. Se oli yhteensopiva edeltäjänsä Intel 8080:n kanssa, mutta tarvitsi vähemmän sitä tukevaa tekniikkaa, joten sen avulla voitiin rakentaa halvempia ja yksinkertaisempia tietokoneita.
Mallinimessä oleva numero "5" tulee siitä, että 8085 tarvitsi vain 5-volttisen virtalähteen, kun taas edeltäjä 8080 tarvitsi 5- ja 12-volttiset lähteet.
Nikea
Nikea (myös Nikaia, , ), nykyinen İznik, on kaupunki Turkissa Bityniassa Iznik-järven itärannalla. Nikeassa pidettiin vuosina 325 ja 787 ekumeeniset kirkolliskokoukset (Nikean ensimmäinen ja Nikean toinen kirkolliskokous).
Kaupunki sijaitsee hedelmällisessä järvenrantalaaksossa, jossa sitä rajaavat kukkulat pohjoisesta ja etelästä. Sen läntinen muuri nousee järvestä, joten muuri on toiminut hyvin hyökkäysten torjumiseksi järveltä päin. Kymmenmetrinen muuri ympäröi kaupunkia viiden kilometrin pituudelta, ja kaksoisvallihauta tarjoaa lisäsuojaa. Muurissa on yli sata tornia. Kaupungin ainat sisääntuloväylät ovat kolme porttia kaikilla maanpuoleisilla sivuilla.
Nykyään muuriin on avattu useita reikiä teitä varten, mutta suurin osa muurista on jäljellä, ja siksi kaupunki on suosittu matkailukohde. Asukkaita Nikeassa on noin 44 000.
Vuosina 1206–1261 Nikea oli Nikean keisarikunnan pääkaupunki. Turkkilaiset valloittivat sen 1330-luvulla.
Fausta
Fausta oli Rooman keisari Maximianuksen tytär. Maximianus ja Konstantinus Suuri tekivät liiton ja Fausta meni naimisiin Konstantinuksen kanssa vuonna 307.
Konstantinuksella oli ollut avioliitossa tätä ennen Minervinan kanssa ja saanut yhden pojan, Crispuksen. Konstantinuksen kanssa Fausta sai viisi lasta:
Vuonna 326 Konstantinus antoi teloittaa Faustan ja Crispuksen. Eusebius Kesarealainen epäili jälkeenpäin että Faustalla ja Crispuksella olisi ollut suhde.
Jim Jarmusch
Jim Jarmusch (s. 22. tammikuuta 1953 Akron, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, jonka tunnettuja elokuvia ovat "Muukalaisten paratiisi" (1984), "Down by Law" (1986), "Night on Earth" (1991) ja "Broken Flowers" (2005).
Jarmusch haaveili nuorena runoilijan urasta ja opiskeli yliopistossa pääaineenaan englannin kieli. Valmistuttuaan Jarmusch lähti Ranskaan, jossa hänestä tuli Pariisin elokuva-arkistossa harras elokuvan ystävä. Yhdysvaltoihin palattuaan hän alkoi opiskella elokuvaa ja pääsi Nicholas Rayn assistentiksi. Jarmuschin ensimmäinen työ elokuvissa oli Wim Wendersin ja Rayn elokuvassa "Salama veden yllä" ("Lightning Over Water", 1980).
Vuonna 1982 Jarmusch teki ensimmäisen oman elokuvansa "Loputon loma" () budjettina vain 15 000 dollaria. Toista elokuvaansa "Muukalaisten paratiisi" (, 1984) varten hän löysi saksalaisen tuottajan Otto Grokenbergerin, joka antoi elokuvan tekemiseen vapaat kädet. Elokuvasta tuli Jarmuschin läpimurto, ja hän sai sillä Cannesin elokuvajuhlien parhaan esikoiselokuvan palkinnon.
Jarmusch on näytellyt kahdessa Mika Kaurismäen elokuvassa ("Helsinki-Napoli – All Night Long" ja "Tigrero – elokuva joka ei valmistunut") ja yhdessä Aki Kaurismäen elokuvassa ("Leningrad Cowboys Go America").
Jarmuschin ensimmäiset elokuvat olivat halpoja riippumattomia tuotantoja ja hyvin omaperäisiä. Omaperäisyys säilyi, vaikka hän myöhemmin sai suurempia rahoituksia ja muita resursseja. Elokuvien päähenkilöt ovat sivullisia oman tiensä kulkijoita. Näyttelijöinä hän käyttää usein muusikkotuttaviaan.
Veljekset Karhumäki
Niilo, Valto ja Uuno Karhumäki olivat Kotoisin Multialta. He ovat suomalaisia ilmailun uranuurtajia. Heidän perustamansa yhtiö on nimeltään Karair (tunnettiin myös nimillä "Veljekset Karhumäki", "Karhumäki Airways" sekä "Kar-Air").
Niilo Karhumäki vilahtaa kirjailija Pauli Hirvosen nuortenkirjan "Mikko Nuoli suihkulentäjänä" loppusivuilla tarjoamassa lentoperämiehen paikkaa päähenkilölle.
Carl Barksin Roope Ankka-tarinan "Kultaa ja kalavelkoja" ("North of the Yukon", W US 59-01, 1965) suomenkielisessä käännöksessä Kar-Airista on tehty nimiväännös "Kaira-Air".
Yhden emäksen monimuotoisuus
Yhden nukleotidin polymorfismi, yhden emäksen monimuotoisuus, SNP eli snippi (, "SNP") on populaatiossa esiintyvä pistemutaation aiheuttama ero DNA-ketjussa, geneettinen polymorfismi joka perustuu yksittäisen emäsparin vaihdokseen. Jotta tällainen muuntelu määritellään snipiksi, harvinaisemman alleelin (nukleotidin) tulee esiintyä populaatiossa vähintään yhden prosentin taajuudella. Snipit edustavat 90% ihmisyksilöiden genomien välisistä eroista ja niitä esiintyy genomissa 100—300 emäksen välein sekä introneissa että eksoneissa.
Snippien suuren määrän takia on syytä olettaa, että suurin osa niistä ei vaikuta yksilöiden elinkelpoisuuteen, vaan ne ovat pääosin neutraaleja. Joissakin tapauksissa snipit voivat kuitenkin vaikuttaa merkittävästi taipumukseen sairastua tiettyihin tauteihin tai vasteeseen lääkeaineille. Snippien analysointi on myös helpompaa kuin kokonaisten genomien analysointi ja siksi niiden tutkimus on tullut tärkeäksi lääkekehityksessä. Niitä käytetään myös DNA-profiloinnissa.
Nikolai Rimski-Korsakov
Nikolai Andrejevitš Rimski-Korsakov ( 18. maaliskuuta 1844 Tihvinä – 21. kesäkuuta 1908 Ljubensk) oli venäläinen taidemusiikin säveltäjä, joka muistetaan muun muassa mestarillisena soitintajana. Hänen tunnetuimpiin sävellyksiinsä kuuluvat "Kimalaisen lento", "Šeherazade" ja "Espanjalainen kapriisi".
Rimski-Korsakov syntyi aatelisperheeseen Pietarin läänin Tihvinässä ja osoitti musiikillista lahjakkuutta jo hyvin nuorena. Hän sai meriupseerin koulutuksen Pietarin laivastoakatemiassa ja osallistui muun muassa kolme vuotta kestäneeseen maailmanympäripurjehdukseen. Mili Balakirev kehotti häntä kokeilemaan sinfonian säveltämistä, ja Rimski-Korsakov kirjoittikin sellaisen laivastossa ollessaan. Teoksesta tuli ensimmäinen merkittävä venäläinen sinfonia.
Vuonna 1871 Rimski-Korsakovista tuli Pietarin konservatorion sävellyksen ja orkestroinnin professori. Hän erosi laivastosta ja paneutui itsekin musiikkitietämyksensä laajentamiseen. Rimski-Korsakov kuului venäläisten säveltäjien muodostamaan kansallismieliseen Viiden ryhmään ja otti vaikutteita venäläisistä saduista ja kansanlauluista. Hänen teoksensa, "Taru tsaari Saltanista", johon "Kimalaisen lento" kuuluu, perustuu Aleksandr Puškinin satuun.
Rimski-Korsakov kulutti huomattavan osan energiastaan kollegoidensa, kuten Modest Musorgskin ja Aleksandr Borodinin töiden viimeistelyyn ja järjestämiseen. Musorgskin kuoleman jälkeen 1881 hän hioi säveltäjän sekavaan tilaan jäänyttä tuotantoa julkaisua ja esitystä varten. Rimski-Korsakovia on joskus moitittu teosten sävyn liiallisesta muuttamisesta, mutta todennäköisesti niistä ei koskaan olisi tullut tunnettuja ilman hänen työpanostaan.
Vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen Rimski-Korsakov erotettiin konservatorion professuurista hänen poliittisten kantojensa vuoksi. Hänen vuoden 1907 oopperansa, "Zolotoi petušok" ("Kultainen kukko"), hyökkäsi suoraan yksinvaltiutta vastaan, ja se kiellettiin ensi-iltansa jälkeen. Rimski-Korsakov kuoli vuonna 1908 angina pectoris -kohtaukseen Ljubenskissa lähellä Pietaria.
Rimski-Korsakov kirjoitti sointuopin ja laajan soitinnusopin sekä useimpien oopperoidensa tekstit. Myöhemmistä venäläisistä säveltäjistä hänen oppilainaan olivat muiden muassa Anatoli Ljadov, Anton Arenski, Aleksandr Glazunov, Mihail Ippolitov-Ivanov ja Igor Stravinsky. Myös italialainen Ottorino Respighi kuului Rimski-Korsakovin oppilaisiin.
Pietarissa on hänen neuvostoaikana pystytetty patsaansa, jossa hänet on kuvattu istuvana, tutkimassa polvilleen levitettyä partituuria.
Intel 80286
Intel 80286 on Intelin kehittämä 16-bittinen suoritin. Se julkaistiin 1. helmikuuta 1982. 80286 on osa Intelin x86-suoritinarkkitehtuuria, ja siinä on 134 000 transistoria. Sitä käytettiin IBM:n AT-mikrotietokoneessa ja sen klooneissa 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa. 80286 suorittaa kaksinverroin laskutoimituksia kellojaksoa kohden edeltäjäänsä 8086:een verrattuna ja on 3–6 kertaa sitä nopeampi kokonaissuorituskyvyltään. Intelin piirin kanssa yhteensopivaa suoritinta valmistivat AMD, Siemens ja Harris Corporation. Intel valmisti suoritinta aluksi 6 ja 8 MHz:n kellotaajuuksilla aina 12,5 megahertsiin asti, kilpailija AMD:n klooni ylsi 20 MHz:n kellotaajuuteen ja Harrisin 25 MHz:iin. Lisäksi DDR:ssä valmistettiin yhteensopivaa U80601-suoritinta.
80286 oli suuri parannus 8086-suorittimen arkkitehtuuriin, sillä siinä on "suojattu tila" (), jossa ohjelmia estetään kirjoittamasta varatuille muistialueille (muistinsuojaus). Lisäksi sen avulla 80286 pystyy osoittamaan 16 MB muistia ja kokonaisen gigatavun verran virtuaalimuistia ja sisältää ominaisuudet moniajokäyttöjärjestelmän toteuttamiseen. Suorittimen 8086-yhteensopiva segmentoitua muistia käyttävä ja megatavuun rajoitettu tila on nimeltään reaalitila ().
80286 ei sisällä laitteistopohjaista liukulukumatematiikkaa, vaan sen kanssa on käytettävä erillistä 80287-apusuoritinta tai ohjelmistopohjaista laskentaa.
Aikakauden valtakäyttöjärjestelmä MS/PC-DOS ei kuitenkaan osannut hyödyntää suorittimen kehittyneitä ominaisuuksia, toisin kuin sille varta vasten suunniteltu OS/2, joka esiteltiin vasta kun 80386-suoritin oli syrjäyttämässä 80286-prosessorin. 80286-suorittimen suunnittelussa ei osattu ottaa huomioon tarvetta siirtyä suojatusta tilasta vapaaseen ja takaisin, jota olisi tarvittu useampien DOS-ohjelmien ajamiseksi Windows-ympäristössä. Tämä rajoite sai Bill Gatesin luonnehtimaan suoritinta "aivokuolleeksi siruksi", ja Microsoft olisi halunnut OS/2:n kehitysryhmän keskittyvän seuraavan sukupolven suorittimeen.
Käytännössä paluu suojatusta tilasta reaalitilaan tapahtuu resetoimalla suoritin, joka käynnistyy aina reaalitilassa. IBM käytti AT-koneessa tähän ohjelmoitavaa näppäimistöohjainta, joka kytkettiin suorittimen reset-pinniin. Tekniikan haittapuolena on se että se on erittäin hidas, satoja, joka tuhansia kellojaksoja. Myöhemmissä 286-suorittimissa oli FAST RESET-ominaisuus.
Puute korjattiin seuraajassa 80386-suorittimessa.
DOS pystyi korkeintaan hyödyntämään suoritinta nopeampana 8086-suorittimena ja AT-yhteensopivien koneiden ylimääräistä muistia RAM-levynä IBM:n PC-DOSin VDISK.SYS:n tai MS-DOS 3.2:n RAMDRIVE.SYS:n avulla tai levyvälimuistina SMARTDRV-ohjaimen avulla.
Digital Research kehitti Concurrent DOS 286 -käyttöjärjestelmän, jonka oli tarkoitus tarjota 8086-ohjelmien moniajo 80286-alustalla. Käyttöjärjestelmä ei kuitenkaan toiminut suorittimen julkaistulla versiolla, eikä sitä saatu toimimaan tyydyttävän nopeasti edes sen jälkeen kun Intel oli korjannut ensimmäisten suorittimien virheet.
Harvoja suorittimen suojattua tilaa käyttäviä käyttöjärjestelmiä olivat Unix-kloonit Xenix, Coherent ja Minix, jotka eivät pyrkineetkään olemaan DOS-yhteensopivia.
Risk (peli)
Risk on Parker Brothersin (nykyään osa Hasbroa) tuottama strategiapeli. Riskin kehitti ranskalainen elokuvaohjaaja Albert Lamorisse, joka julkaisi pelin vuonna 1957 nimellä "La Conquête du Monde" ("Maailman valloitus") Ranskassa.
Riskiä voi pelata kahdesta kuuteen henkilöä ja sitä pelataan maailman karttaa kuvaavalla pelilaudalla. Maailma on jaettu kuuteen maanosaan, jotka puolestaan muodostuvat 42 pienemmästä alueesta. Pelaajat ohjaavat armeijoitaan ja yrittävät valloittaa alueita vastustajilta ja lopullisena tavoitteenaan suorittaa pelin alussa saama tehtävänsä.
Riskissä on 42 aluetta ja 6 maanosaa. Jokaisella maanosalla on oma värinsä.
Luettelo Suomen rikoslain mukaisista rikoksista
Oheinen luettelo listaa tämänhetkiset Suomen rikoslain (39/1889) mukaiset rikokset. Kullekin rikokselle esitetään rikoslain mukainen rangaistusasteikko minimi- ja enimmäisrangaistuksineen. Rikoksen rangaistusasteikko eli teosta tuomittavan alimman ja ylimmän rangaistuksen väli on toiselta nimeltään "rangaistuslatitudi".
Suomen rikoslakiin on koottu useimmat vakavimmat rikokset, joista Suomessa voi saada vankeutta. Rikoslaki ei kuitenkaan yksinään luettele kaikkia rikoksia eli lakien mukaan rikollista tekoa. Useat muut lait kuvaavat ja määrittelevät muita rikoksia ja rikkeitä. Esimerkiksi Siviilipalveluslaissa on siviilipalvelurikos, josta tuomitaan vankeutta ja Tupakkalaissa on tupakan myyntirikos ja tupakan markkinointirikos, joista tuomitaan sakkoon tai vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi.
Rikoslain määrittelemien rangaistusseuraamusten lisäksi syytetty voi joutua tuomituksi muiden lakien mukaan (oheisseuraamukset). Esimerkiksi vahingonkorvauksista päättäminen on tavallinen osa tuomioistuinten ratkaisuja rikosjutuissa. Rattijuopumukseen, törkeään liikenneturvallisuuden vaarantamiseen tai vaarallisten aineiden kuljetusrikokseen syyllistynyt saa puolestaan oheisseuraamuksena ajokieltoa, enimmillään viisi vuotta.
On huomattava, että osa listatuista rikoksista ja rangaistusmuodoista koskee vain virkamiehiä tai sotilaita. Virkamies voidaan panna viralta; sotilaat saattavat saada kurinpitorangaistuksen. Sota-aikana useiden sotilasrikosten rangaistusasteikko kovenee.
Lapsensurmaan voi syyllistyä vain nainen. Tekijän lisäksi tekoon yllyttäjä voidaan tuomita samaan rangaistukseen. Vuosien saatossa rikoslaista on poistunut vanhoja rikosnimikkeitä ja tullut uusia. Nykyisestä rikoslaista poistuneita eli dekriminalisoituja rikosnimikkeitä ovat olleet mm. salavuoteus ja majesteettirikos.
Balance of Power (videopeli)
Balance of Power on Chris Crawfordin kehittämä ja Mindscapen vuonna julkaisema strategiapeli.
Pelissä johdetaan joko Yhdysvaltain tai Neuvostoliiton ulkopolitiikkaa kylmän sodan aikana. Tavoitteena on vaikuttaa pienempiin "pelinappuloina" käytettäviin valtioihin ja saada ne omalle puolelleen. Käytettävissä ovat keinot diplomatiasta aseelliseen valloittamiseen. Peli päättyy välittömästi, jos pelaajan toiminta aiheuttaa pelissä maailmanlaajuisen sodan. Tällöin pelin loppuruudussa lukee
Pelistä julkaistiin jatko-osa nimellä "”1990 edition”", antaen ymmärtää että pelin kehittelijä tulisi julkaisemaan uuden version kylmän sodan vaiheita kuvailemaan aina viiden vuoden välein. Neuvostoliiton hajoaminen parin vuoden sisällä kuitenkin näivetti pelisarjan.
Peli on julkaistu aluksi Macintoshille ja myöhemmin käännetty muun muassa Apple II:lle, Amigalle, Atari ST:lle ja MS-DOS:lle.
"The Guardian" on listannut pelin ensimmäisenä kymmenen poliittisen pelin joukkoon joita jokaisen pitäisi pelata.
Nederpop
Nederpop on hollanninkielinen termi, jolla tarkoitetaan tavallisesti kaikkea hollannin kielellä laulettua populäärimusiikkia. Toisinaan termillä kuitenkin tarkoitetaan myös kaikkea alankomaalaista populäärimusiikkia kielestä riippumatta.
Choro
Choro eli "chorinho" on eräs brasilialaisen populaarimusiikin tyylilaji. Se syntyi Rio de Janeirossa 1800-luvulla. Choroa soitettiin alun perin yhtyeissä, joihin kuuluu huilu, kitara ja cavaco. Yleensä yhtyeisiin kuuluu myös mandoliini, klarinetti ja saksofoni.
Cavaco
Cavaco eli "cavaquinho" on portugalilainen kielisoitin. Se on kooltaan melko pieni ja siinä on neljä kieltä. Aluksi cavacoa käytettiin pääasiassa portugalilaisessa kansanmusiikissa, mutta sittemmin siitä tuli tärkeä soitin myös 
brasilialaisessa musiikissa, kuten chorossa ja sambassa.
Mandoliini
Mandoliini on Italiassa 1700-luvun alussa kehittynyt kielisoitin.
Mandoliinin tyypillinen kielten määrä on vaihdellut eri aikoina. Nykyään yleisin mandoliini on napolilainen mandoliini, jossa on neljä kieliparia eli kahdeksan kieltä. Mandoliinissa voi myös olla kaksitoista tai jopa kuusitoista kieltä, joista kolme (12-kielisessä) ja neljä (16-kielisessä) on aina viritetty samaan vireeseen. Kahdeksankielisessä on kieliparit samassa vireessä. Mandoliinin viritys on samanlainen kuin viululla (G–D–A–E).
Mandoliinin ääni ei ole kantava, ja jos sitä soitetaan samaan aikaan esimerkiksi viulun kanssa, ääni hukkuu lähes täysin. Mandoliinia soitetaan yleensä plektralla.
Tyypillisesti mandoliinilla soitetaan melodioita tai perusmelodian toista ääntä. Plektralla aikaansaadaan yhtenäinen tremolo-äänimatto, jonka syntyä parikielet auttavat. Soittajilla näyttää oikea käsi tärisevän sen heiluessa niin nopeasti ylös-alas ja sivulle. Mandoliini on myös erinomainen sointusäestyksessä, kitaran tai banjon tapaan, sen ääni soi kuuluvasti, soittimen pienestä koosta huolimatta. Tämä vaatii usein plektran käyttöä.
Useat viulistit oppivat helpommin soittamaan mandoliinia, johtuen kielten samoista sävelistä ja tutuista äänimaailmoista.
Mandoliinista on kehittynyt erilaisia versioita, kuten mandola, oktaavimandoliini ja mandosello. Mandola on isokokoisempi kuin mandoliini ja sen ääniala on hieman matalampi kuin tavallisen mandoliinin. Se viritetään yleensä C3-G3-D4-A5, eli kvinttiä alemmas kuin mandoliini. Oktaavimandoliini eroaa tavallisesta mandoliinista suuremmalla koollaan ja oktaavin matalammalla äänialallaan (vire on G2-D3-A3-E4). Mandosellon ääniala on vielä matalampi kuin oktaavimandoliinin (vire on C2-G2-D3-A3 eli sama kuin sellolla). On olemassa myös sähkömandoliineja. Kontramando ei nimestään huolimatta ole mandoliinisoitin, vaan kitaran sukuinen matalan ääniskaalan instrumentti. Kontramandolla on kaksi perusvirettä: kaksi oktaavia alemmas kuin mandoliini (G1-D2-A2-E3) tai samaan vireeseen kuin kontrabasso (E1-A1-D2-G2).
Mandoliini kehittyi suuremmasta mandora-soittimesta, jota oli käytetty noin 1500-luvulla.
Mandoliinia on käytetty useissa erilaisissa musiikin tyylilajeissa. Tunnetuimpia mandoliinille säveltäneitä klassisia säveltäjiä ovat olleet Antonio Vivaldi (1678–1741), Johann Nepomuk Hummel (1778–1837) ja Raffaele Calace (1863–1934). Sergei Prokofjevin (1891–1953) baletin "Romeo ja Julia" osissa 25 ("Mandoliinitanssi") ja 48 ("Aamuserenadi") mandoliinilla on tärkeä osa. 1900-luvulla mandoliinia alettiin käyttää bluegrass- ja jazz-musiikissa. Suomalaisessa pelimannimusiikissa on mandoliinilla merkittävä osuus.
Populaarimusiikissa mandoliinia on käytetty muun muassa kappaleissa "Teuvo, Maanteiden kuningas" (ja useissa muissa Leevi and the Leavingsin kappaleissa), "Perutaan häät" (Anne Mattila), "Losing My Religion" (R.E.M., soittajana Peter Buck) ja "Battle of the Evermore" (Led Zeppelin).
Tunnettuja mandoliinivirtuooseja on nykyään vähän. Erityistä mainetta on saavuttanut Alison Stephens, joka on omistautunut nimenomaan klassiselle mandoliinille.
Kaupunkiverkko
Kaupunkiverkko eli MAN () on yhden tai useamman kaupungin alueella toimiva datasiirtoverkko. Esimerkiksi jonkin kaupungin ja sen pienemmät lähikunnat tai muut yhteen kasvaneet lähekkäin olevat kaupungit voivat muodostaa tällaisen. Myös yliopistoilla on tällaisia. Tämä muodostuu useasta lähiverkosta.
Kaupunkiverkoissa käytetään runkona 1-10 Gbit/s ethernet- tai valokuituyhteyksiä. Joskus voidaan käyttää myös useampaa rinnakkaista yhteyttä kahden pisteen välillä pullonkaulojen välttämiseksi. Näihin yhdistetään lähiverkkoja kapeammilla yhteyksillä kuten 10 Mbit/s ethernet-yhteyksillä jottei yksi lähiverkko tuki koko kaupunkiverkon runkoa.
Damnatio memoriae
Damnatio memoriae () oli roomalainen käytäntö, jolla osoitettiin halveksuntaa pettureina ja häpeän tuojina pidettyjä kohtaan. Se tarkoittaa suomeksi suunnilleen muiston kiroamista. Jokainen jälki ihmisestä poistettiin, ikään kuin ihmistä ei ikinä olisi ollutkaan.
Tunnetuimpia esimerkkejä "damnatio memoriaesta" ovat epäsuosittujen keisarien kiroamiset heidän kuoltuaan. Ensimmäisenä kirottiin Caligula, sitten Nero. Keisari Caracalla kirosi veljensä Getan murhattuaan tämän.
Tuomion julistamisen jälkeen tuomitun nimi poistettiin kaikista kirjakääröistä, keisarien tapauksessa myös piirtokirjoituksista. Myös patsaat tuhottiin. Roomalainen elämä perustui kunnialle ja kasvot piti säilyttää kaikissa tilanteissa. Tällainen kunnian menetys oli hyvin kova rangaistus.
Samanlaisia käytäntöjä tai tapauksia on ollut myös muissa kulttuureissa. Esimerkiksi muinaisessa Egyptissä faarao Akhenatenin seuraajat koettivat hävittää kaikki häneen liittyvät nimikartussit ja muistomerkit. Antiikin Kreikassa Efesoksen Artemiin temppelin polttajan Herostratoksen nimi määrättiin hävitettäväksi. Myös nykyaikana on tapahtunut vastaavia tapauksia, esimerkiksi Stalinin vainojen aikana epäsuosioon joutuneet ihmiset jopa retusoitiin pois valokuvista.