hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Jeffrey Lundgren
Jeffrey Don Lundgren (3. toukokuuta 1950 – 24. lokakuuta 2006) oli yhdysvaltalainen lahkojohtaja ja rikollinen. Hän varttui Kristuksen yhteisöön kuuluneessa uskonnollisessa perheessä. Hän oli vuodesta 1970 naimisissa puolisonsa Alicen kanssa. Hän palveli Vietnamin sodassa.
Lundgren joutui 1980-luvulla erotetuksi viroistaan Kristuksen yhteisössä. Hän oli toiminut temppelioppaana ja antanut Raamatun sekä Mormonin kirjan opetusta. Hän julistautui profeetaksi ja perusti oman pienen kulttinsa. Kultin jäsenet muuttivat Lundgrenien luo ja antoivat varansa kultin käyttöön. Kultin sisällä suunniteltiin hyökkäystä Kirtlandin temppeliin (Ohio), ja miesjäsenet saivat tätä tarkoitusta varten puolisotilaallista koulutusta. Lundgren päätti toteuttaa iskun 3. toukokuuta 1988, mutta perui sen sittenkin.
Vuonna 1989 Lundgren kuitenkin murhasi ampumalla viisi henkilöä, hänen opetuksiaan seuranneen Averyn perheen. Murha tapahtui kultin jäsenten käyttöön vuokratussa maalaistalossa, jossa murhien jälkeen pidettiin rukouskokous. Poliisit ja FBI:n agentit kävivät paikalla tutkimassa raportteja suunnitellusta iskusta temppeliin, mutta kukaan ei tiennyt asiasta mitään, ja kaikki sanoivat asuvansa talossa omasta tahdostaan. Ketään ei pidätetty. Kultin jäsenet lähtivät vuorille Länsi-Virginiaan, josta siirryttiin lokakuussa 1989 Missouriin. Länsi-Virginiassa Lundgren oli valinnut toiseksi vaimokseen Kathryn Johnsonin. Kathrynin mies Larry Johnson ei pitänyt tästä, ja vielä vuoden 1989 aikana hän kertoi viranomaisille Lundgrenin tekemistä murhista.
Tammikuussa 1990 löydettiin surmattujen ruumiit. Lundgren pidätettiin Kaliforniassa 7. tammikuuta. Hän väitti toimineensa Jumalan käskystä. Murhat olivat hänestä olleet Siioniin pääsyn edellytys. 1990-luvulla vankilassa ollessaan hän meni naimisiin Kathryn Johnsonin kanssa. Pari sai tyttären. Lundgrenilla oli lapsia myös Alicen kanssa. Alice sai hänestä avioeron.
Lundgren sai kuolemantuomion, joka pantiin täytäntöön lokakuussa 2006 myrkkyruiskeella. Armahdus evättiin muun muassa siitä syystä, että Lundgren oli tehnyt rikokset kylmän laskelmoidusti. Kolme uhreista oli ollut iältään 7–15-vuotiaita lapsia. Tapauksen johdosta annettiin langettavia tuomioita myös muille, mutta vain Jeffrey Lundgren tuomittiin kuolemaan.
Viljo Savikurki
Viljo Martti Savikurki (11. marraskuuta 1905 Savitaipale – 6. kesäkuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Savikurki kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun vuosina 1933–1938. Savikurki sai professorin arvonimen vuonna 1972. Hän asui ja työskenteli pitkään Helsingin Konalassa vuonna 1947 valmistuneessa ateljeekodissa.
"Sokerityttö" -patsas Helsingin Mannerheimintien varrella on pystytetty silloisen Suomen Sokerin pääkonttorin edustalle. Savikurki voitti teoksellaan kilpailun, jonka Suomen Sokeri järjesti vuonna 1956 suomalaisen sokeriteollisuuden 200-vuotispäivän kunniaksi. Teos on luonnollisen kokoinen pronssipatsas nuoresta tytöstä ja koirasta.
Heinz Flohe
Heinz "Flocke" Flohe (28. tammikuuta 1948 Euskirchen – 15. kesäkuuta 2013 Vettweiß) oli saksalainen jalkapallon maailmanmestari, joka edusti urallaan Saksan liittotasavaltaa.
Flohe pelasi seuratasolla 1. FC Kölnissä ja TSV 1860 Münchenissä. Maajoukkueessa hän pelasi 39 ottelua, joissa teki kahdeksan maalia. Flohe oli Saksan kokoonpanossa kolmissa arvokisoissa: vuosien 1974 ja 1978 MM-kisoissa sekä 1976 EM-kisoissa. Saksan liittotasavallan MM-kilpailuissa 1974 hän voitti maailmanmestaruuden ja vuoden 1976 EM-kilpailuissa Jugoslaviassa hopeaa.
Flohe sai sydäninfarktin keväällä 2010 ja vajosi koomaan. Hän kuoli Vettweißissa 14. kesäkuuta 2013, 65-vuotiaana.
Roy Hattersley
Roy Sydney George Hattersley, paroni Hattersley PC (s. 28. joulukuuta 1932) on brittiläinen Työväenpuolueen poliitikko. Hän istui parlamentin jäsenenä vuosina 1964–1997 ja toimi puolueensa varajohtajana vuosina 1983–1992. Hän oli ministerinä useaan otteeseen ja sai lopulta elinikäisen päärinarvon.
Hattersley on myös kirjailija ja "The Guardianin" kolumnisti. Osan tuotannostaan hän on kirjoittanut koiransa Busterin näkökulmasta.
Raja Rao
Raja Rao (8. marraskuuta 1908 – 8. heinäkuuta 2006) oli intialainen kirjailija. Hän oppi äidinkielenään kannadan, mutta julkaisi tuotantonsa englanniksi.
Rao julkaisi romaanien ja novelliensa ohella esimerkiksi esseitä ja Mahatma Gandhin elämäkerran. Hän sai ansioistaan Padma Bhushanin ja Padma Vibhushanin.
Rao muutti myöhemmällä iällään Yhdysvaltoihin, jossa hän vuosina 1966–1983 opetti Teksasin yliopistolla Austinissa. Hän myös kuoli Austinissa, Teksasissa ollessaan 97-vuotias.
Lorenz Frølich
Lorenz Frølich (25. lokakuuta 1820 – 25. lokakuuta 1908) oli tanskalainen taiteilija, joka muistetaan varsinkin Hans Christian Andersenin satujen kuvituksista. Hän kuitenkin teki myös itsenäisiä teoksia ja toimi Kööpenhaminassa Kuvataideakatemian professorina.
Murole
Murole on kylä Ruoveden eteläosassa. Siellä sijaisee Muroleen kanava.
Kylässä on 1932 valmistunut Muroleen kirkko ja nykyisin kylätalona toimiva koulu. Aikaisemmin kylässä oli myös kyläkauppa ja Ruoveden Osuuspankin sivukonttori. Koulun vieressä on tenniskenttä. Kylän yhteisiä asioita edistää Muroleen kylät ry.
Muroleen kylästä on Ruoveden keskustaan noin 25 kilometriä ja Tampereen keskustaan noin 50 kilometriä.
Billy Rankin
William (Billy) Rankin (25. huhtikuuta 1959 Lennoxtown, Skotlanti) on skottilainen kitaristi.
Hän aloitti uransa 1970-luvulla Phase-yhtyeessä joka nautti paikallista suosiota Skotlannin alueella. Vuonna 1978 Phasen hajottua hän liittyi Zal Cleminsonin yhtyeeseen tehden kiertueita Euroopassa ja Isossa-Britanniassa. Samoihin aikoihin Rankin kävi koe-esiintymässä saksalaiselle Scorpions-yhtyeelle hakien paikkaa Uli Jon Rothin lähdettyä yhtyeestä. Tämä kaatui kuitenkin kielimuuriin. Seuraavaksi hän perusti lyhytikäisen The Mirrors-yhtyeen jonka jälkeen vuonna 1979 hän teki sopimuksen April Music/CBS-yhtiön kanssa ja alkoi säveltää kappaleita yhdessä Peter Shelleyn kanssa. Osa kappaleista päätyi myöhemmin mm. Nazarethin levyille.
Vuonna 1980 Rankin liittyi skottilaiseen, maailmanlaajuista suosiota nauttineeseen Nazareth-yhtyeeseen Zal Cleminsonin tilalle. Nazarethin suosio oli tuohon aikaan laskusuunnassa varsinkin Isossa-Britanniassa, kun taas Pohjois-Amerikassa suosio oli parempaa. Vuonna 1982 yhtye sai pienen hitin Rankinin sävellyksellä "Dream On". Myös vuoden 1981 tuplalivealbumi "Snaz" menestyi hyvin. Billy Rankin erosi yhtyeestä vuonna 1983 epätasaisen "Sound Elixir"-albumin jälkeen lähtien soolouralle.
Rankinin sooloura lähti hyvin käyntiin, kun hänen "Baby Come Back"-single nousi Yhdysvalloissa top-40:neen ja sai soittoaikaa myös MTV-kanavalla. Hän julkaisi kaksi sooloalbumia, "Growin' Up Too Fast" ja "Crankin'", 1980-luvun puolivälissä. Ongelmat levy-yhtiön ja managereiden kanssa johtivat kuitenkin levytyssopimuksen purkautumiseen ja 1980-luvun loppuajan Rankin teki erilaisia tuotantotöitä pienemmissä puitteissa.
1990 Manny Charltonin erotessa Nazarethista Billy Rankin liittyi hänen tilalleen ja toistamiseen Nazarethiin. Hän oli mukana kahden albumin ajan ja vuonna 1994 hän erosi vedoten henkilökohtaisiin erimielisyyksiin muiden jäsenten kanssa.
1990-luvun loppupuolella Rankin julkaisi sooloalbumin "Shake" ja 2000-luvulla hän on tehnyt keikkoja sooloartistina sekä ollut mukana uudelleenkootussa Sensational Alex Harvey Bandissa. 
Viralliset kotisivut
1. Biografia
Italia talviolympialaisissa 2002
Italia osallistui Salt Lake Cityn talviolympialaisiin 2002 112 hengen joukkueella, josta 65 oli miehiä ja 47 naisia. Maa saavutti neljä kultaa ja hopeaa sekä viisi pronssia. Mitalitilastossa Italia sijoittui seitsemänneksi. Avajaisissa lippua kantoi naisten syöksylaskun hopeamitalisti Isolde Kostner.
Saksan demokraattinen tasavalta yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Saksan demokraattinen tasavalta (DDR) osallistui yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 1983 ja 1987, jonka jälkeen maa liittyi Saksan liittotasavaltaan. Se oli mukana myös 50 kilometrin kävelyn MM-kilpailussa vuonna 1976 ja olympiaohjelmaan kuulumattomien naisten juoksulajien MM-kilpailuissa vuonna 1980. Vuotta 1976 lukuun ottamatta se oli aina kisoihin osallistuessaan mitalitilaston ykkönen.
Saksan demokraattisen tasavallan MM-historian menestyneimmät urheilijat ovat pikajuoksijat Marita Koch, joka Helsingissä 1983 voitti kultaa 200 metrillä ja molemmissa viesteissä sekä hopeaa 100 metrillä, ja Silke Gladisch, joka vuoden 1983 pikaviestivoiton jatkoksi saalisti Roomassa 1987 kultaa 100:lla ja 200 metrillä sekä hopeaa pikaviestissä. Kolme kultamitalia voitti myös aita- ja viestijuoksija Sabine Busch ja kaksi henkilökohtaista kultamitalia kiekonheittäjä Martina Hellmann. Saksan liittotasavallan riveissä uraansa jatkaneista menestyneimmät ovat kaksi kultaa ja neljä muuta MM-mitalia urallaan voittanut Heike Drechsler ja vuoden 1987 maailmanmestaruuden jatkoksi kolme muuta MM-mitalia saavuttanut kiekonheittäjä Jürgen Schult.
Yksittäisissä lajeissa Saksan demokraattinen tasavalta saavutti kolmoisvoiton naisten 400 metrin aitajuoksussa vuonna 1980 ja naisten seitsenottelussa vuonna 1983. Roomassa 1987 yksikään maa ei yltänyt kolmoisvoittoon, mutta DDR vei kaksoisvoiton miesten 50 kilometrin kävelyssä, naisten 100 metrin juoksussa, naisten 800 metrin juoksussa ja naisten kiekonheitossa – viimeksi mainitusta tuli myös neljäs sija, ja kolmoisvoitto jäi 62 senttimetrin päähän.
Rope-a-dope
Rope-a-dope on nyrkkeilytermi, jolla tarkoitetaan ottelutaktiikkaa, jossa nyrkkeilijä nojaa köysiin päätään suojaten ja ottaa vastustajan iskuja vartaloonsa. Taktiikan tarkoituksena on väsyttää voimakkaita iskuja lyövä vastustaja. Köysiin nojataan siksi, jottei nyrkkeilijä itse väsyisi liikkumalla kehässä ja jottei menettäisi tasapainoaan kovien iskujen tuoksinnassa. Rope-a-dopen tunnetuimpana käyttäjänä pidetään nyrkkeilyn kolminkertaista maailmanmestaria Muhammad Alia, joka hyödynsi taktiikkaa ensimmäistä kertaa "Rumble in the Jungle" -maailmanmestaruusottelussa George Foremania vastaan. Myös James Toney on onnistunut käyttämään menestyksekkäästi tyyliä ja yhdessä Alin kanssa he ovatkin ainoat maailmanmestarit, jotka ovat onnistuneet käyttämään keinoa useammissa otteluissa hyvällä menestyksellä.
"Rumble in the Jungle" -kamppailussa Alia pidettiin altavastaajana nuorempaan ja fyysisesti ylivoimaisempaan maailmanmestari George Foremaniin nähden. Alin uskottiin häviävän varmasti, mikäli Foreman saisi hänet köysiin. Ottelun ensimmäisessä erässä Ali otteli tyylilleen uskollisena liikkuen paljon ja lyöden jabia. Tämän jälkeen hän kuitenkin muutti taktiikkaa ja alkoi nojata kehän köysiin päätään suojaten, jolloin Foreman pystyi lyömään häntä voimakkailla iskuillaan useita kertoja vartaloon Alin pyrkiessä lyömään tätä iskusarjoilla kasvoihin. Alin iskunkestävyyden ansiosta vain lyhyitä otteluita uransa aikana aiemmin otellut Foreman alkoi väsymään kamppailun pitkittyessä. Haastaja tyrmäsi väsyneen Foremanin kahdeksannen erän lopulla.
Ali käytti Rope-a-dopea myös Chuck Wepneriä vastaan hänen seuraavassa tittelinpuolustusottelussaan. Oteltuaan Ron Lylen kanssa hän nimesi tyylin rope-a-dopeksi. Ali käytti tyyliä urallaan monia nyrkkeilijöitä vastaan. Myöhemmin Frazier itse yritti käyttää samaa tyyliä otellessaan toista kertaa George Foremanin kanssa, mutta hävisi tyrmäyksellä.
Nyrkkeilijät ovat joutuneet urallaan pahoihin vaikeuksiin yritettyään käyttää taktiikkaa, sillä taktiikka vaatii nyrkkeilijältä erityistä iskunkestävyyttä. Esimerkiksi nuori Henry Clark yritti hyödyntää taktiikkaa voimakkaasti iskevää Earnie Shaversia vastaan ja hävisi ottelun tyrmäyksellä toisessa erässä. Taktiikan toisen heikkouden havaitsi itse Muhammad Ali vuonna 1978 kun hän yritti käyttää sitä Leon Spinksia vastaan. Spinks teki yrityksen tyhjäksi lyömällä Alia vartalon sijaan voimakkaasti käsivarsiin, jolloin Ali ei enää ottelun viimeisissä erissä kyennyt lyömään voimakkaita iskuja, ja hävisi pistein.
From Her to Eternity
From Her to Eternity on yhtyeen Nick Cave and the Bad Seeds vuonna 1984 julkaisema debyyttialbumi. Albumin nimi viittaa James Jonesin kirjaan "Täältä ikuisuuteen" ("From Here to Eternity").
Kappaleet "Saint Huck", "Wings off Flies" ja "A Box for Black Paul" nauhoitettiin The Gardenissa syys-lokakuun aikana 1983. Suurin osa kappaleista nauhoitettiin Lontoossa Trident Studioilla maaliskuussa 1984. Nimikkokappale "From Her to Eternity" nauhoitettiin albumin julkaisun jälkeen Berliinissä vuonna 1987 ja kappale esiintyy Wim Wendersin elokuvassa Berliinin taivaan alla.
Levyn aloitusraita "Avalanche" on cover Leonard Cohenin kappaleesta ja "In the Ghetto" taas on versio Mac Davisin Elvikselle kirjoittamasta hittikappaleesta.* "vain cd-versiolla"
Anselm Kiefer
Anselm Kiefer on saksalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, joka tunnetaan monumentaalisista teoksistaan. Hänen aiheensa liittyvät yleensä historiaan, kirjallisuuteen ja filosofiaan. Hän liittää suurikokoisten teostensa paksuihin maalikerroksiin esimerkiksi sementtiä, hiekkaa, lyijyä, maata, tuhkaa tai vaikkapa kasveja. Hän tekee myös veistoksia ja installaatioita.
Anselm Kiefer syntyi 8. maaliskuuta 1945 Donaueschingenissä lounaisessa Saksassa. Kaupunki raunioitui pahoin sodanaikaisissa pommituksissa. Kiefer eli lapsuutensa ensimmäiset vuodet keskellä näitä raunioita. Tämän on sanottu vaikuttaneen taiteilijan tuotantoon koko hänen uransa ajan.
Anselm Kiefer opiskeli ensin oikeustiedettä 1960-luvun puolivälissä Freiburgin yliopistossa. 1960–1970-luvuilla hän suoritti taideopintoja Freiburgin taideteollisessa korkeakoulussa sekä Karlsruhen ja Düsseldorfin kuvataideakatemioissa. Hänen opettajinaan toimivat muun muassa Joseph Beyus ja Peter Dreher.
Uransa alkupuolella hän käsitteli Saksan ja erityisesti natsi-Saksan historiaa. Hän herätti kiivasta arvostelua valokuvateoksillaan, joissa hän poseerasi isänsä käyttämässä wehrmachtin univormussa historiallisten nähtävyyksien ääressä. Häntä syytettiin natsien ihailusta ymmärtämättä todellista viestiä: saksalaisten on kohdattava omat kipupisteensä. Hän halusi taiteessaan käsitellä saksalaisen kulttuurin suhdetta kolmannen valtakunnan syntyyn sekä osallistua näin poliittiseen ja eettisen keskusteluun.
1980-luvulta lähtien Kiefer on ammentanut aiheensa yhä enemmän maailmanhistoriasta, filosofiasta ja kirjallisuudesta. Hän käyttää töissään myös monitasoisia viittauksia runouteen, uskontoihin, mystiikkaan ja alkemiaan.
1988 Anselm Kiefer osti vanhan tiilitehtaan Höpfingenistä, Odenwaldista ja teki siitä ateljeensa. Vuodesta 1993 Kiefer on asunut Ranskassa. Aluksi hän asettui Etelä-Ranskaan, Barjaciin, jossa hänellä on vanhaan silkkikutomoon rakennettu ateljee. Kiefer on luonut 35 hehtaarin alueesta kokonaistaideteoksen, joka sisältää monumentaalitaidetta ja installaatioita.
Vuodesta 2007 Kiefer on työskennellyt Pariisin lähellä Croissy-Beaubourgissa sijaitsevassa ateljeessaan. Kyseessä on jälleen vanha, 36 000 neliömetrin kokoinen halli, joka on täynnä hänen valmiita ja keskeneräisiä töitään.
Hän on saanut ansioistaan Wolfin palkinnon vuonna 1990 ja Praemium Imperialen 1999.
Kieferillä on ollut näyttelyitä eri puolilla maailmaa. Suomessa hänen ensimmäinen näyttelynsä nähtiin Serlachius-museo Göstassa Mäntässä talvella 2015–2016.
Paul Celan
Paul Celan (alk. "Paul Antschel" 23. marraskuuta 1920 – huhtikuu 1970) oli saksankielinen runoilija. Hän syntyi juutalaisperheeseen Bukovinan Cernăuţissa Romaniassa (nyk. Tšernivtsi, Ukraina, saks. Czernowitz). Toisen maailmansodan aikana hänen äitinsä ammuttiin ja isänsä kuoli pilkkukuumeeseen vankileirillä. Celan itse joutui romanialaisille työleireille vuoteen 1944 asti. Celan on merkittävimpiä toisen maailmansodan jälkeisiä saksankielisiä runoilijoita.
Sodan jälkeen Celan muutti Unkarin ja Itävallan kautta Ranskaan ja sai maan kansalaisuuden 1955. Hän teki merkittävän uran saksankielisenä runoilijana ja kääntäjänä eri kielistä. Celanin soinnikkaan melodinen runous muuttui vanhemmiten yhä vaikeaselkoisemmaksi, vaikka se toisaalta selvästi heijasti hänen elämänvaiheitaan. Hän uskoi, että hyvä runous pyrkii hiljaiseen kielenkäyttöön, mikä myöhemmin johti hänet epäilemään kielen mahdollisuuksia ilmaisukeinona.
Celan joutui runoilija Yves Gollin plagiaattisyytöksien kohteeksi, mikä nuoruudesta lähtöisin olleiden juutalaisuuteen liittyvien traumojen ohella sai hänet eristäytymään ja masentumaan, ja hän hukuttautui 49-vuotiaana Seineen.
Ingeborg Bachmannin ja Celanin 2009 julkaistu kirjeenvaihto "Herzzeit" vuosilta 1948–1961 on herättänyt merkittävää huomiota, sillä se on paljastanut heidän suhteensa paljon tiiviimmäksi kuin aiemmin oli tiedetty. Kriitikkojen silmätikkuina olleet molemmat kirjailijat ovat vasta kuolemansa jälkeen saaneet ansaitsemaansa arvostusta, ja heitä pidetään nykyisin kirjallisen modernismin tienviitoittajina.
Celanin tunnettuja teoksia ovat "Sprachgitter" (1959), "Die Niemandsrose" (1963), "Lichtzwang" (1970) ja "Zeitgehöft" (1976). Suomeksi on julkaistu yksittäisiä runoja, Jukka Koskelaisen kääntämä runovalikoima "Niin kuin kivelle puhutaan" (1993) sekä Jyrki Kiiskisen suomentama kertomus "Keskustelu vuorella" ("Gespräch im Gebirg").
Jürgen Grabowski
Jürgen Grabowski (s. 7. heinäkuuta 1944 Wiesbaden) on saksalainen jalkapalloilija, joka pelasi keskikenttäpelaajana. Hän voitti maailmanmestaruuden vuonna 1974.
Grabowski pelasi koko 15-vuotisen ammattilaisuransa Eintracht Frankfurtissa. Hän voitti seuran riveissä Saksan Cupin vuosina 1974 ja 1975 sekä UEFA Cupin vuonna 1980.
Maajoukkueessa Grabowski pelasi 44 ottelua, joissa hän teki 5 maalia. Hän edusti Länsi-Saksaa kolmissa MM-kisoissa, vuosina 1966, 1970 ja 1974, joissa joukkue voitti vastaavasti hopeaa, pronssia ja kultaa. Grabowski tosin ei saanut peliaikaa vuoden 1966 kisoissa. Mestaruuteen päättyneissä vuoden 1974 kisoissa hän pelasi kuudessa ottelussa ja teki yhden maalin jatkolohko-ottelussa Ruotsia vastaan.
Vince Guaraldi
Vincent Anthony ”Vince” Guaraldi (17. heinäkuuta 1928 San Francisco, Kalifornia – 6. helmikuuta 1976 Menlo Park, Kalifornia) oli Grammy-palkittu yhdysvaltalainen jazzpianisti ja -säveltäjä. Hänet muistetaan varsinkin "Tenavat"-animaatioiden musiikista.
Guaraldi tuli San Franciscon alueella tunnetuksi pianistina jo high school -aikoinaan. 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa hän alkoi soittaa Cal Tjaderin kanssa ja teki tämän kanssa ensimmäisen levytyksen 1953. Vuonna 1955 Guaraldi kokosi oman trionsa, josta tuli suosittu kaupungin beatnik-piireissä. Vuonna 1956 Guaraldi oli mukana Woody Hermanin Third Herd -nimisen big bandin kiertueella. 1960-luvulla hän oli usein nähty soittaja länsirannikon jazzklubeilla.
Vuonna 1953 Guaraldi voitti Grammy-palkinnon sävelmästään ”Cast Your Fate to the Wind”.
Guaraldi kuoli sydänkohtaukseen ollessaan vasta 47-vuotias.
Cal Tjader
Callen Radcliffe Tjader, Jr., tunnettu nimellä Cal Tjader (16. heinäkuuta 1925 – 5. toukokuuta 1982), oli Grammy-palkittu yhdysvaltalainen jazzmuusikko. Hän saavutti suosiota latinovaikutteisella musiikillaan. Hänen instrumenttejaan olivat vibrafoni ja piano sekä rummut ja muut lyömäsoittimet.
Tjader syntyi St. Louisissa, Missourissa ruotsalaissukuisten vaudeville-artistien perheeseen. Hänen isänsä steppasi ja äiti soitti pianoa, ja perhe kiersi mannerta esiintymässä. Kun poika oli kaksivuotias, perhe asettui asumaan Kalifornian San Mateoon, jossa he avasivat tanssikoulun. Äiti opetti pojalle pianonsoittoa ja isä steppausta, ja Cal Tjader tuli tunnetuksi steppaavana Tjader Juniorina.
Vapauduttuaan armeijan lääkintäjoukoista vuonna 1946 Cal Tjader aloitti opettajaopinnot San Francisco State Collegessa, jossa tapasi pianisti Dave Brubeckin. Tjader soitti rumpuja monissa Brubeckin ja saksofonisti Paul Desmondin kokoonpanoissa ja myös muun muassa pianisti George Shearingin kanssa. Samalla hän opetteli soittamaan vibrafonia ja alkoi yhä enemmän kiinnostua latinalaisrytmeistä.
Vuonna 1954 Tjader lyöttäytyi yhteen paikallisten latinomuusikoiden kanssa ja muodosti Cal Tjader Modern Mambo Quintetin, käyttäen hyväksi muotitanssi mambon suosiota. 
Vuonna 1957 hän levytti latinoperkussionistien Willie Bobo ja Mongo Santamaría kanssa muun muassa paljon myydyn albumin "Soul Sauce" (1964), jonka nimikappale, versio Dizzy Gillespien ja Chano Pozon kappaleesta ”Guachi Guara”, nousi hitiksi.
Vuoden 1966 albumi "El Sonido Nuevo (The New Sound)" syntyi yhdessä pianisti Eddie Palmierin kanssa. 1970-luvulla Tjader teki yhteistyötä Poncho Sánchezin kanssa, joka sittemmin nousi suureksi nimeksi latinojazzin piirissä ja kutsuu Tjaderia musiikilliseksi oppi-isäkseen.
Tjader kuoli 1982 kesken kiertueen sydänkohtaukseen Manilassa, Filippiineillä.
Helmut Haller
Helmut Haller (21. heinäkuuta 1939 Augsburg – 11. lokakuuta 2012 Augsburg) oli saksalainen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä.
Haller pelasi seuratasolla ensin kotikaupunkinsa joukkueessa FC Augsburgissa, jonka jälkeen hän siirtyi Italiaan pelaamaan Bolognaan ja Juventukseen. Maajoukkueessa hän pelasi 33 ottelua, joissa hän teki 13 maalia. Haller oli Saksan joukkueen mukana kolmissa MM-kisoissa, vuosina 1962, 1966 ja 1970.
Diane Arbus
Diane Arbus (14. maaliskuuta 1923 New York, Yhdysvallat – 26. heinäkuuta 1971 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja.
Arbus syntyi vauraaseen juutalaiseen perheeseen. Äidin puolanjuutalainen suku omisti menestyvän turkiksia myyvän tavaratalon Russek’sin. Dianen isä David Nemerov oli köyhemmistä oloista, mutta hänenkin sukunsa oli itäeuroopanjuutalainen, lähtöisin Kiovasta. Suvun yritys menestyi, ja Nemerovit elivät ylellistä elämää hienostoalueella Keskuspuiston kupeessa. Arbusin veli on runoilija Howard Nemerov.
Arbus oli naimisissa näyttelijä Allan Arbusin kanssa 1941–1959. He saivat kaksi tytärtä, valokuvaaja Amy Arbusin ja kirjailija ja toimittaja Doon Arbusin. Arbusit perustivat muotikuvausyrityksen. He toimivat työparina ja kuvasivat "Vogueen", "Glamouriin" ja muihin muotilehtiin. Pari erosi 1959, jonka jälkeen Diane keskittyi uraansa kuvajournalistina ja taiteilijana.
Arbusin tuotantoonsa kuuluu useita erityisen tunnettuja valokuvia, kuten "Child with Toy Hand Grenade in Central Park, N. Y. C." (1962). Kuvan lapsi on tennispelaaja Sidney Woodin poika Colin. Toinen tunnettu kuva on "Identical Twins, Roselle, New Jersey" (1967). Arbusia kiinnosti kuvata eritoten ihmisiä yhteiskunnan marginaalissa, muun muassa niin sanottuja friikkejä. Hän sai jo eläessään MoMAan, ja vuonna 1972 hänen kuviaan valittiin Venetsian biennaaliin. Pariisin Jeu de Paume museossa on 5. helmikuuta 2012 asti avoinna retrospektiivi, jossa on esillä kaksisataa kuvaa. Arbusin lempikuvauspaikkoja oli freak showna tunnettu Hubert’s Museum Manhattanin 42. kadulla.
Arbus sairasti masennusta ja teki New Yorkissa 48-vuotiaana itsemurhan. Elokuvassa "Fur" (2006) häntä esittää Nicole Kidman.
Ray Conniff
Joseph Raymond ”Ray” Conniff (6. marraskuuta 1916 – 12. lokakuuta 2002) oli Grammy-palkittu yhdysvaltalainen viihdemuusikko, pasunisti ja yhtyeenjohtaja. Hän tuli tunnetuksi big bandiä ja sanatonta lauluyhtyettä yhdistävistä, swing-tyyliin tehdyistä levytyksistä suosituista hiteistä, kuten ”We Wish You a Merry Christmas” ja ”Somewhere My Love”. Hän teki orkestereineen ja lauluyhtyeineen 53 menestysalbumia vuosien 1957 ja 1974 välillä, ja kaikkiaan uransa kuluessa yli sata albumia.
Conniff syntyi Massachusettsissa ja oppi isältään pasuunansoiton taidon. Hän perusti ensimmäisen yhtyeensä jo junior high schoolissa ja opiskeli sovittamista kirjekurssin avulla. Valmistuttuaan high schoolista Conniff muutti Bostoniin, jossa hän liittyi Dan Murphy’s Musical Skippers -yhtyeeseen. Pari vuotta myöhemmin vuonna 1936 hän siirtyi Hank Biaginin yhtyeeseen ja muutti New Yorkiin, jossa hän soitti ensin Bunny Beriganin ja sitten Bob Crosbyn ja Artie Shawin orkestereissa, samalla kun opiskeli Juilliardissa.
Conniff turhautui, kun swing-tyyli joutui tekemään tilaa bebop-jazzille 1940-luvun lopulta alkaen ja työskenteli vuosia musiikkielämän ulkopuolella. Hän myös tutki populaarimusiikkia ja sen kaupallista menestystä. Vuonna 1954 hän soitti pasuunaa televisioyhtiöiden ABC ja NBC studio-orkestereissa ja sai 1955 paikan Columbia Recordsin sovittajana ja kapellimestarina. Tämä työ tuotti useita hittejä muun muassa Johnnie Raylle, Guy Mitchellille, Frankie Lanelle ja Johnny Mathisille.
Conniffin omalla nimellä tehty levytysura sai alkunsa vuoden 1956 albumista "’S Wonderful!", joka koostui popstandardien swing-sovituksista big bandille ja sanattomasti hyräilevälle kuorolle. Perusresepti oli, että miesäänet tuplaavat pasuunastemmaa ja naisäänet trumpettistemmaa. Tätä seurasivat samoilla aineksilla tehdyt albumit "’S Marvelous" (1957) ja "’S Awful Nice" (1958), jotka kaikki nousivat albumilistan kymmenen myydyimmän joukkoon. Vuonna 1959 Conniff perusti oman lauluyhtyeen The Ray Conniff Singers.
1960-luvulla Conniff julkaisi lauluyhtyeineen ainakin kolme albumia vuodessa, joista yksi oli usein joululevy. Sanatonta laulua käyttävät levyt menestyivät Pohjois-Amerikan markkinoiden lisäksi hyvin myös Britanniassa ja Etelä-Amerikassa, jonka markkinoille hän levytti myös sinne erityisesti suunnattuja albumeja.
Conniff levytti Columbialle aina vuoteen 1995 asti ja siirtyi sitten omalle Ivy Music -⁠levymerkilleen, jonka jakelusta huolehti PolyGram. Vuonna 1997 hän julkaisi sadannen albuminsa "I Love Movies".
Shakin maailmanmestaruusottelu 1987
Shakin maailmanmestaruusottelussa 1987 Sevillassa pelasivat hallitseva maailmanmestari Garri Kasparov ja haastaja Anatoli Karpov. Ottelun kesti 24 peliä, ja se päättyi tasapisteisiin 12–12. Kasparov säilytti tittelinsä hallitsevana mestarina.
Levytukku
Levytukku Oy on vuonna 1932 perustettu perheyritysmuotoinen musiikkialan maahantuontiliike. Sen pääkonttori sijaitsee Viikin kaupunginosassa Helsingissä ja myymälä Vuorikadulla.
Yritys keskittyi aiemmin äänilevytuotantoon, mistä sen nimikin juontuu, ja oli suurimpia alallaan. Yhtiölle levytyksiä tehneitä taiteilijoita olivat mm. Olavi Virta, Veikko Tuomi, Kalevi Korpi, Tapio Rautavaara ja Henry Theel sekä harmonikkataiteilija Jorma Juselius. Olavi Virta toimi 1950-luvulla myös Levytukun tuotantopäällikkönä. Äänilevytuotantonsa yritys myi Musiikki-Fazerille 1960-luvun lopulla. Nykyisin sen pääala on soittimien ja tarvikkeiden maahantuonti.
Horatio Alger
Horatio Alger, Jr. (13. tammikuuta 1832 – 18. heinäkuuta 1899) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän nousi lukuisilla romaaneillaan laajaan maineeseen jo elinaikanaan.
Alger syntyi ja kuoli Massachusettsissa. Hänen teoksensa kuvaavat menestyksen saavuttamista kovan työn tuloksena. Näin hän vahvisti amerikkalaisten käsitystä, että jokainen on oman onnensa seppä.
Alger opiskeli Harvardin yliopistossa. Työskennellessään 1860-luvulla pappina hän jäi kiinni poikien seksuaalisista hyväksikäytöistä. Asiaa ei viety eteenpäin; Alger kuitenkin erosi virastaan ja muutti New Yorkiin.
Max Morlock
Maximilian (”Maxl” tai ”Max”) Morlock (11. toukokuuta 1925 Nürnberg – 10. syyskuuta 1994 Nürnberg) oli saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seuratasolla Morlock pelasi koko 24 vuotta kestäneen ammattilaisuransa 1. FC Nürnbergin riveissä. Maajoukkueessa hän pelasi 26 ottelua, joissa hän teki 21 maalia. Morlock pelasi yksissä arvokisoissa, vuoden 1954 MM-kisoissa, jotka Saksa voitti. Hän oli turnauksessa Saksan paras maalintekijä tehtyään kuusi maalia, joista yhden välierässä Itävaltaa vastaan ja yhden loppuottelussa Unkaria vastaan.
Meksiko yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Meksiko on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se oli mukana myös vuonna 1976 erillisenä tapahtumana järjestetyssä 50 kilometrin kävelyn MM-kilpailussa. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 14 mitalia, joista kolme on kultaa. Parhaiten maa on menestynyt kävelyssä.
Meksiko sai ensimmäisen MM-mitalinsa vuonna 1976 Malmössä käydyssä 50 kilometrin kävelyn MM-kisassa Enrique Vera Ibanezin sijoittuessa hopealle. Helsingissä 1983 Ernesto Canto voitti kultaa 20 kilometrin kävelyssä, ja toisen pistesijansa maa sai Raúl Gonzálezin kävellessä 50 kilometrillä viidenneksi. Roomassa 1987 maan paras saavutus oli Arturo Barriosin neljäs sija 10 000 metrin juoksussa. Pistesijoille yltivät lisäksi 50 kilometrin kävelyssä viidenneksi sijoittunut Martín Bermúdez ja kahdeksanneksi päätynyt Arturo Bravo. Tokiossa 1991 paras meksikolainen oli naisten 10 kilometrin kävelyssä kuudenneksi sijoittunut Graciela Mendoza. Miehistä Maurilio Castillo sijoittui maratonilla seitsemänneksi. Stuttgartissa 1993 Carlos Mercenario oli paras meksikolainen 50 kilometrin kävelyn kahdeksannella sijallaan.
Göteborgissa 1995 Dionisio Ceron saavutti maratonjuoksussa hopeaa. Ateenassa 1997 Daniel García voitti 20 kilometrin kävelyssä kultaa ja Miguel Angel Rodríguez oli 50 kilometrillä pronssilla. Sevillassa 1999 García sai pronssia, kuten myös 400 metrin juoksija Alejandro Cárdenas. Edmontonissa 2001 Edgar Hernández käveli 50 kilometrillä pronssille, ja samanvärisellä mitalilla palkittiin Meksikon ensimmäinen naispuolinen MM-mitalisti, 400 metrin juoksija Ana Guevara. Kaksi vuotta myöhemmin Pariisissa Guevara voitti kultaa ja oli maansa ainoa mitalisti. Vielä Helsingissä 2005 hän sai pronssia ja sijoittui Osakassa 2007 neljänneksi. Osakassa Meksiko jäi ilman mitaleja, kun miehistäkin Eder Sánchez jäi 20 kilometrin kävelyssä neljänneksi. Guevaran ankkuroima naisten viestijoukkue sijoittui 4 × 400 metrillä kahdeksanneksi. Berliinissä 2009 Eder Sánchez saavutti 20 kilometrin kävelyssä lopulta hopeaa ja Jesús Sánchez sijoittui samassa lajissa seitsemänneksi kun alkuperäinen voittaja Valeri Bortšin hylättiin dopingin vuoksi vuonna 2016. Daegussa 2011 ei yksikään meksikolaisurheilija sijoittunut kymmenen parhaan joukkoon.
Moskovan MM-kilpailuissa 2013 Luis Rivera saavutti miesten pituushypyssä pronssia ja Madaí Pérez sijoittui naisten maratonilla seitsemänneksi. Pekingissä 2015 viisihenkisen meksikolaisjoukkueen paras saavutus oli Alejandra Ortegan yhdeksäs sija naisten 20 kilometrin kävelyssä. Lontoossa 2017 Maria Guadalupe González sai hopeaa 20 kilometrin kävelyssä ja Edgar Rivera sijoittui korkeushypyssä neljänneksi.
Shakin maailmanmestaruusottelu 1984
Shakin maailmanmestaruusottelussa 1984–85 Moskovassa pelasivat hallitseva maailmanmestari Anatoli Karpov ja haastaja Garri Kasparov.
Ottelun voittaisi pelaaja, joka ensimmäisenä saavuttaisi kuusi voittoa. Tasapelejä ei huomioitu. Karpov voitti pelit 3, 6, 7 ja 9 ja siirtyi siten nopeasti 4–0-johtoon. Kasparov muutti strategiansa riskejä kaihtavaan puolustuspelaamiseen. Seurasi uskomaton sarja tasapelejä, mutta 27. pelissä Karpov saavutti viidennen pisteensä. Karpovin voitto vaikutti selvältä, mutta Kasparov jatkoi sitkeää puolustusta, mikä johti Karpovin väsymiseen ja turhautumiseen, kun ottelu jatkui kolmatta kuukautta. Kasparov onnistui 32. pelissä saavuttamaan ensimmäisen voittonsa. Seurasi jälleen useita tasapelejä, kunnes Kasparov voitti 47. ja 48. pelin ja kavensi tilanteeseen 5–3. Tällöin FIDE:n presidentti Campomanes teki kiistellyn päätöksen – hän keskeytti ottelun, vaikka molemmat pelaajat ilmoittivat haluavansa jatkaa. Campomanes vetosi pelaajien terveyteen. Karpov, joka on 12 vuotta Kasparovia vanhempi, oli menettänyt 10 kiloa painostaan. Ottelu kesti 10. syyskuuta 1984 – 8. helmikuuta 1985 ja keskeytettiin 48. pelin jälkeen. Uusi MM-ottelu suunniteltiin pelattavaksi samana vuonna, ja sen jälkeen Karpovilla olisi oikeus uusintaotteluun. Campomanes sai Kasparovista vihamiehen vuosiksi eteenpäin.
Lída Baarová
Ludmila "Lída" Baarová (7. syyskuuta 1914 – 27. lokakuuta 2000) oli tšekkiläinen näyttelijä.
Hän aloitti uransa kotimaassaan, jossa hän esiintyi esimerkiksi Otakar Vávran elokuvissa. Hän sai tarjouksen myös Hollywoodista.
Ura vei Baarován vuonna 1935 Saksaan, jossa hän loi maineen eksoottisena vamppina. Hän esiintyi useissa saksalaisissa elokuvissa kuten "Barcarole" (1935), "Einer zuviel an Bord" (1935), "Verräter" (1936), "Isänmaan ystävät" ("Patrioten", 1937) ja "Lepakon lumoissa" ("Die Fledermaus", 1937). Hänestä tuli natsipropagandan julistaja ja Joseph Goebbelsin rakastajatar. Paettuaan Saksasta vuonna 1941 Baarová jatkoi työtään kotimaassaan ja Italiassa. Toisen maailmansodan jälkeen hän sai Tšekkoslovakiassa tuomion yhteistyöstään saksalaisten kanssa.
Baarová esiintyi julkisuudessa vielä 1990-luvulla. Hän kuoli Salzburgissa 86-vuotiaana. Hänen sisarensa oli 24-vuotiaana itsemurhan tehnyt näyttelijä Zorka Janů.
Zorka Janů
Zorka Janů (9. heinäkuuta 1921 – 24. maaliskuuta 1946) oli tšekkiläinen näyttelijä. Hän esiintyi useissa tšekkiläisissä elokuvissa lapsuudestaan saakka aivan viime vuosiinsa.
Janů teki itsemurhan Prahassa toisen maailmansodan jälkeen. Hänen sisarensa oli näyttelijä Lída Baarová.
Tom Paxal
Tom Paxal (s. 1947) on suomenruotsalainen kirjailija. Hän sai kunniapalkinnon filmistä "Vårt Fagerby" Kettupäivillä 1995. "Violinisten" sai toisen palkinnon valtakunnallisessa novellikilpailussa 1996.
Little Brother Montgomery
Eurreal Wilford ”Little Brother” Montgomery (18. huhtikuuta 1906 Kentwood, Louisiana – 6. syyskuuta 1985 Champaign, Illinois) oli yhdysvaltalainen jazz- ja bluesmuusikko, pianisti ja laulaja.
Montgomery syntyi Kentwoodin sahakaupungissa, joka sijaitsee lähellä Mississippin rajaa ja New Orleansia, jossa hän vietti suuren osan lapsuuttaan. Lapsena hän muistutti isäänsä Harper Montgomerya ja niinpä häntä kutsuttiin Little Brother Harperiksi. Myöhemmin se muuntui loppuelämän säilyneeksi lempinimeksi Little Brother Montgomery. Montgomery alkoi soittaa pianoa neljävuotiaana ja 11-vuotiaana soitteli baareissa ympäri Louisianan. Hän sai musiikillisia vaikutteita Jelly Roll Mortonilta, joka kyläili Montgomereilla.
Montgomery saapui Chicagoon vuonna 1926 ja levytti vuonna 1930 ensimmäiset levytyksensä Paramountille. Hän äänitti neljä kappaletta, joista ”Vicksburg Blues” ja ”No Special Rider” muodostuivat hänen tunnuskappaleikseen. Bluebirdille hän levytti vuosina 1935–1936 New Orleansissa. Vuosina 1931–1938 hän johti yhtyettä Jacksonissa.
Vuonna 1942 Little Brother Montgomery asettui Chicagoon ja soitti klubeilla bluesia ja perinteistä jazzia, silloin tällöin myös neworleansilaisten jazzyhtyeiden kuten Kid Oryn ja Franz Jacksonin kanssa. Vuonna 1956 hän kiersi jonkin aikaa myös Otis Rushin kanssa. Montgomeryn suosio kasvoi 1960-luvulla, jolloin hän levytti useita albumeja, osan omalle vuonna 1969 perustetulle levymerkilleen FM Recordsille. Nimi tuli hänen toisen vaimonsa Janet Flobergin tyttönimestä ja Montgomerysta.
Little Brother Montgomery kuoli syyskuussa 1985 ja hänet on haudattu Oak Woodsin hautausmaalle Chicagoon.
Long Play
Long Play on suomalaisen Vox-yhtyeen debyyttialbumi. Sen julkaisi Love Records vuonna 1977.
Kanopos
Kanopos () oli kreikkalaisessa mytologiassa Spartan kuninkaan Menelaoksen aluksen ruorimies Troijan sodan aikana. Paluumatkalla sodasta hän kuitenkin menehtyi käärmeen puremaan Egyptissä, jonne alus oli poikennut kotimatkallaan. Menelaos hautasi Kanopoksen paikalle, johon perustettiin hänen nimeään kantava kaupunki. Plutarkhos vertasi Osirista Kanopokseen.
Kanopos on mahdollisesti antanut nimensä Canopukselle, kirkkaalle Kölin tähdistön tähdelle.
Noel Blanc
Noel B. Blanc (s. 19. lokakuuta 1938 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen Warner-Blanc yhtiön toimitusjohtaja ja entinen ääninäyttelijä, joka tunnetaan useiden Looney Tunes -hahmojen äänistä. Hänen isänsä oli Mel Blanc, joka loi samaisille hahmoille alkuperäiset äänet.
Blancin lähes koko elämä keskittyi Looney Tunesin ympärille isänsä Mel Blancin ollessa tuolloin hahmojen ääninä. Nuoresta iästä lähtien hän yhdessä isänsä kanssa puhuivat toisilleen Looney Tunes hahmojen äänillä ja viihdyttivät samalla naapureiden lapsia. Blanc kokeili nuorena myös vastaamalla puhelimeen tietyn hahmon äänellä nähdäkseen osaisiko soittaja erottaa hänen ääntään isästään. Blanc kertoi myös isänsä Mel Blancin sanoneen useissa haastatteluissa tunteneensa poikansa Noelin olevan ainoa, joka kykeni imitoimaan hänen hahmojen ääniä tarkasti.
Noel Blancin tykästyminen animaatioon ammattimielessä alkoi kuitenkin vasta isänsä auto-onnettomuuden myötä 1960-luvun alussa. Hän ryhtyi isänsä toivuttua ohjaamaan isänsä äänityksiä kotistudiossaan. Myöhemmin armeijan jälkeen Blanc perusti isänsä kanssa Blanc Communications yhtiön, joka tuotti satoja mainoksia ja televisio-ohjelmia. Isänsä kuoleman jälkeen Noel Blanc ryhtyi pian itse tekemään hahmojen ääniä animaatioihin.
Blanc työskenteli Warner Bros.:lle muun muassa ääninauhojen parissa ääninäyttelyn ohella. Sittemmin Blanc Communications yhtiön yhdistyessä Warner Brosin kanssa hän on työkennellyt Warner-Blanc yhtiöksi muodostuneen yhtiön toimitusjohtaja.
Tietoviikko
Tietoviikko (Tivi) oli suomalainen tieto- ja viestintätekniikan uutislehti. Lehti ilmestyi joka toinen perjantai, yhteensä noin 22 kertaa vuodessa. Lehti uudistui marraskuussa 2009, jolloin viikoittaisesta ilmestymisestä siirryttiin harvempaan ilmestymiseen.. Vuonna 2014 lehti fuusioitiin Sanomalta ostetun Tietokone-lehden kanssa. Lopputuloksena syntyi uusi Tivi, joka kantaa Tietoviikon nimeä, mutta on muuten Tietokone-lehden kaltainen, kerran kuussa ilmestyvä makasiinilehti tietotekniikan ammattilaisille.
Ensimmäinen Tietoviikko ilmestyi vuonna 1982. Lehti käsittelee tieto- ja viestintätekniikan kehitystä, ICT-alan yrityksiä sekä tieto- ja viestintäteknologian roolia liiketoiminnassa.
Tietoviikkoa kustansi mediakonserni Talentumiin kuuluva Talentum Media Oy.
Lehden päätoimittaja oli maaliskuusta 2012 lähtien Mikko Torikka, joka seuraa aikaisemmin päätoimittajana toiminutta Antti Oksasta. Lehden toimituspäällikkö on Jonna Vuokola. Mediakortin mukainen painos vuonna 2009 on 36 700 kpl.
Osa Tietoviikkoa on tietojohtajille suunnattu CIO-julkaisu (Chief Information Officer -tittelin mukaan), joka ilmestyy muutaman kerran vuodessa Tietoviikon välissä ja lisäksi verkkosivuina.
Australia yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Australia on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 35 mitalia, joista 11 on kultaa. Vain Tokion kisoissa 1991 se on jäänyt kokonaan ilman mitaleja.
Australian ensimmäinen MM-mitalisti ja samalla maailmanmestari oli maratonjuoksun Helsingissä 1983 voittanut Robert de Castella. Seuraavan kerran australialainen palkittiin MM-kultamitalilla Ateenassa 1997, kun aboriginaali Cathy Freeman voitti 400 metrin juoksun. Toisen kultamitalinsa hän voitti Sevillassa 1999. Edmontonissa 2001 Australian ainoa maailmanmestari oli Valko-Venäjää aiemmin edustanut seiväshyppääjä Dmitri Markov. Pariisissa 2003 kultaa voitti 400 metrin aitajuoksussa Jana Pittman, joka otti Rawlinson-nimisenä toisen kultamitalinsa neljä vuotta myöhemmin Osakassa. Toinen Osakan australialainen maailmanmestari oli 50 kilometrin kävelyn voittanut Nathan Deakes. Berliinissä 2009 maailmanmestaruuden voittivat seiväshyppääjä Steven Hooker ja kiekonheittäjä Dani Samuels. Daegussa 2011 ja Lontoossa 2017 kultaa voitti aitajuoksija Sally Pearson. Ainoat kolmissa eri kisoissa henkilökohtaisen mitalin saavuttaneet australialaiset ovat 50 kilometrin kävelyssä mitalin vuosina 2011, 2013 ja 2015 ottanut Jared Tallent ja 100 metrin aitajuoksussa mitalin vuosina 2011, 2013 ja 2017 ottanut Sally Pearson.
Erik Tysse
Erik Tysse (s. 4. joulukuuta 1980) on norjalainen kilpakävelijä.
Tysse sijoittui Münchenin EM-kilpailuissa 2002 20 kilometrillä seitsemänneksitoista ajalla 1.25.06. Seuraavan vuoden Pariisin MM-kilpailuissa hän oli yhdeksästoista käveltyään ajan 1.22.43. Vuoden 2005 Helsingin MM-kisoissa hän sijoittui 20 kilometrillä kolmanneksitoista. Göteborgin EM-kisoissa vuoden kuluttua hän oli seitsemäs ja kävelyn maailmancupissa yhdeksäs ajalla 1.20.34. Osakan MM-kilpailuissa 2007 Tysse oli yksi harvoista, jotka osallistuivat 20 kilometrille sekä 50 kilometrille. Kahdellakympillä hän oli ajalla 1.24.10 kahdeksas ja viidelläkympillä viides käveltyään ajan 3.51.52.
Tysse sijoittui ajalla 1.19.11 kuudenneksi kävelyn maailmancupissa 2008 Tšeboksaryssa. Pekingin olympialaisissa hän oli 20 kilometrillä 21:s ja 50 kilometrillä viides ajalla 3.45.08. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän käveli 20 kilometrillä seitsemänneksi ajalla 1.20.38. Maailmancupissa 2010 hän oli samalla matkalla neljäs.
Kansainvälinen yleisurheiluliitto ilmoitti 20. heinäkuuta 2010 Tyssen antaneen saman vuoden toukokuussa positiivisen dopingnäytteen. Kielletty aine oli kolmannen sukupolven epo-hormoniksi kutsuttu Cera. Hän joutui dopingin käytön takia kahden vuoden kilpailukieltoon.
Tenkasen tyttökalenteri
Tenkasen tyttökalenteri on Aarne Tenkasen toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1997. Kappaleiden tekijöiksi ilmoitetaan henkilöt Erkki Salpola ja Pentti Jormanainen, mutta nämä kumpikin olivat Gösta Sundqvistin salanimiä.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalla 30, ja pysyi listalla yhteensä 3 viikkoa.
Bulgaria talviolympialaisissa 2002
Bulgaria osallistui Salt Lake Cityn talviolympialaisiin 2002. Maata edusti kisoissa 24 urheilijaa seitsemässä eri lajissa. Bulgaria saavutti yhteensä kolme mitalia, joista yksi oli hopeinen ja kaksi pronssista. Mitalitilastossa Bulgaria sijoittui 20:nneksi.
Uusi-Seelanti yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Uusi-Seelanti on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä seitsemän mitalia, joista kuusi on kultaa. Kaikki mitalit on saavutettu heittolajeista.
Uuden-Seelannin ensimmäinen MM-mitalisti ja samalla maailmanmestari oli kiekonheiton Ateenassa 1997 voittanut Beatrice Faumuina. Seuraavissa kisoissa Sevillassa 1999 hän sijoittui viidenneksi mutta oli edelleen maansa paras urheilija. Pariisissa 2003 sijoittui kuulantyönnössä viidenneksi Valerie Adams, joka Helsingissä 2005 Valerie Vili -nimisenä saavutti hopeaa sekä Osakassa 2007 ja Berliinissä 2009 kultaa. Kolmannen kultamitalinsa hän voitti Daegussa 2011 jälleen Adams-nimellä ja neljännen kultamitalinsa Moskovassa 2013. Faumuina sijoittui Helsingissä neljänneksi ja Kimberley Smith 10 000 metrin juoksussa Osakassa 2007 viidenneksi ja Berliinissä 2009 kahdeksanneksi. Edellä mainittujen lisäksi Uuden-Seelannin naisista MM-kilpailuissa pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon on yltänyt 800 metrin juoksussa kuudenneksi vuonna 1997 sijoittunut Toni Hodgkinson.
Uuden-Seelannin miesten parhaat saavutukset MM-kilpailuissa ovat kuulantyöntäjä Tomas Walshin kulta Lontoossa 2017, keihäänheittäjä Gavin Lovegroven neljäs sija Tokiossa 1991 ja Tomas Walshin neljäs sija Pekingissä 2015. Näiden lisäksi pisteille ovat sijoittuneet Simon Poelman, joka oli kymmenottelussa kuudes Roomassa 1987 ja Tokiossa 1991, 50 kilometrin kävelyssä Sevillassa 1999 seitsemänneksi sijoittunut Craig Barrett, 1 500 metrin juoksussa Pekingissä 2015 kuudenneksi ja Lontoossa 2017 kahdeksanneksi sijoittunut Nicholas Willis sekä kuulantyönnössä Pekingissä kahdeksanneksi sijoittunut Jacko Gill.
Georgian kuningaskunta
Georgian kuningaskunta oli kuningaskunta nykyisen Georgian alueella vuosina 1008–1490. Kuningaskunta syntyi kun bagrationien hallitsijasuku onnistui yhdistämään paikalliset pikkuvaltiot.
Bysantin heikentyminen neljännen ristiretken seurauksena 1204 mahdollisti Georgian nousun paikalliseksi suurvallaksi. Tätä kutsutaan Georgian kulta-ajaksi, joka päättyi jo 1220-luvulla mongolien hyökätessä Georgiaan. Georgiasta tuli Il-kaanien vasalli 1300-luvulle saakka, ja pian Georgia vallattiin uudelleen Timur Lenkin hyökätessä. Georgia itsenäistyi jälleen 1400-luvulla, mutta kuningaskunta hajosi kolmeen osaan perimysriitojen vuoksi vuosisadan lopulla.
Viro talviolympialaisissa 2002
Viro osallistui Salt Lake Cityn talviolympialaisiin 2002 saavuttaen kolme mitalia, yhden jokaista väriä. Mitalitilastossa Viro oli seitsemästoista. Avajaisissa lippua kantoi Allar Levandi.
Russell Mark
Russell Mark (s. 25. helmikuuta 1964) on australialainen haulikkoampuja, maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Russell Mark on saavuttanut olympialaisissa kaksoistrapissa kultaa Atlantassa 1996 ja hopeaa Sydneyssä 2000. Lisäksi hän saavuttanut useita MM-mitaleita trapissa ja kaksoistrapissa, joista kirkkaimpia ovat kaksoistrapin maailmanmestaruudet Fagnanosta 1994 ja Limasta 1997.
Shakin maailmanmestaruusottelu 1990
Shakin maailmanmestaruusottelussa 1990 pelasivat hallitseva maailmanmestari Garri Kasparov ja haastaja Anatoli Karpov. Kyseessä oli viides MM-ottelu Karpovin ja Kasparovin välillä. Ottelun kesti 24 peliä, ja se päättyi Kasparovin voittoon pistein 12½–11½. Kaksitoista ensimmäistä peliä pelattiin New Yorkissa, ja loput pelit pelattiin Lyonissa.
Ottelun aikana Kasparov oli 27-vuotias ja rankattu 2 800:lla ELO-pisteellä. Karpov oli 39-vuotias ja rankattu pistein 2 730. Palkintosumma oli kolme miljoonaa dollaria. Tammikuussa Kasparov oli joutunut lähtemään synnyinkaupungistaan Bakusta, jossa hän oli valmistautunut edellisiin MM-otteluihin. Hän tunnusti myöhemmin, että hänen valmistautumisensa oli heikompi kuin aikaisemmin, ja toisaalta Karpov oli paremmin valmistautunut kuin koskaan. Kasparov laittoi pöydälleen Neuvostoliiton lipun sijasta Venäjän uuden trikolorin ilmaistakseen tukensa Jeltsinille. Karpov protestoi tätä vedoten FIDE:n sääntöihin. Tuomaristo päätti, että he pelaisivat ilman lippuja.
Karpov avasi kaikki pelinsä siirolla 1.d4, mihin Kasparov vastasi ottelun alussa kuningasintialaisella puolustuksella. Kasparov puolestaan avasi 1.e4 ja Karpov valitsi espanjalaisen pelin puolustuksekseen. Kasparov voitti toisen pelin, mutta Karpov tasoitti tilanteen seitsemännessä pelissä. Molemmat pelaajat alkoivat vaikuttaa äärimmäisen väsyneiltä. Muut pelit New Yorkissa päättyivät tasan, ja ottelu siirtyi Lyoniin. 14:nnessä pelissä Kasparov valitsi skotlantilaisen avauksen, jota ei ollut pelattu maailmanmestaruusottelussa sitten vuoden 1892 ottelun Steinitzin ja Tšigorinin välillä. Peli päättyi tasan, mutta Kasparov toisti avauksen seuraavassa pelissään valkeilla. Tällä kertaa Kasparov saavutti etua, kunnes peli keskeytettiin. Hänen joukkueensä löysi voittoisan jatkon jo ennen kuin peliä jatkettiin kahden päivän päästä. Karpov tasoitti tilanteen heti seuraavassa pelissä, jossa pelattiin Grünfeldin puolustusta.
18:nnessa pelissä Kasparov palasi espanjalaiseen peliin. Hän onnistui avausvalmistelussaan, minkä vuoksi Karpov mietti tunnin 21. siirtoa. Peli keskeytettiin, kun Karpov oli sotilaan tappiolla ja hän luovutti jatkopelissä. Myös 20. pelissä Kasparov voitti espanjalaisessa pelissä näyttävällä hyökkäyksellä. Kasparov johti 11–9 ja tarvitsi vain pisteen viimeisistä neljästä pelistä säilyttääkseen tittelinsä, minkä hän saavutti kahdella tasapelillä seuraavissa peleissä. Karpov voitti vielä yhden pelin, mutta Kasparov voitti koko ottelun pistein 12½–11½.
Yhdeksän pelaajaa Interzonal-turnauksista ja edellisen maailmanmestaruussyklin neljännesfinalistia vuodelta 1987 (Andrei Sokolov, Jan Timman, Rafael Vaganian ja Artur Jusupov) otettiin ehdokasturnaukseen. Järjestö, joka oli organisoinut karsintaottelut, nimitti yhden pelaajan (Spragett). Karpov, edellisen syklin haastaja sijoitettiin suoraan neljännesfinaaliin.
Shakin maailmanmestaruusottelu 1995
Shakin maailmanmestaruusottelussa 1995 pelasivat hallitseva klassinen maailmanmestari Garri Kasparov ja haastaja Viswanathan Anand. Ottelun kesti 18 peliä, ja se päättyi Kasparovin voittoon pistein 10½–7½. Ottelu pelattiin New Yorkissa World Trade Centerin 107. kerroksessa.