Äiti Teresa
Pyhä Äiti Teresa, syntyjään Anjezë Gonxhe Bojaxhiu (ääntämys albaniaksi ), katolisen kirkon piirissä tunnettu myös nimellä Pyhä Teresa Kalkuttalainen (26. elokuuta 1910 Skopje, Osmanien valtakunta – 5. syyskuuta 1997 Kalkutta, Intia) oli maailmankuulu roomalaiskatolilainen nunna, etniseltä taustaltaan Makedonian albaani. Hän perusti "Rakkauden lähetyssisaret" -nimisen sääntökunnan, jonka työstä Kalkutan köyhien parissa raportoitiin laajalti.
Äiti Teresa sai lukuisia huomionosoituksia työstään, ja hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1979. Katolinen kirkko julisti äiti Teresan autuaaksi vuonna 2003, ja pyhimykseksi hänet julistettiin 4. syyskuuta 2016.
Äiti Teresa syntyi katoliseen albaaniperheeseen Skopjessa, Makedonian maakunnassa (nykyinen Makedonian tasavalta), silloisessa Osmanien valtakunnassa 26. elokuuta 1910. Seuraavana päivänä pidetyssä kastetilaisuudessa hän sai nimen Agnes Gonxha Bojaxhiu.
Äiti Teresa itse ei puhunut kovin usein lapsuudestaan. Tämän sanottiin johtuneen siitä, ettei hän halunnut juurikaan korostaa itseään. Äiti Teresan varhaisesta elämästä tiedetään vähän, ja esimerkiksi hänen syntymäaikansa on usein ilmoitettu virheellisesti. Useat eri lähteet, jopa äiti Teresan oman sääntökunnan nimikirja, mainitsevat syntymäpäiväksi elokuun 27. päivän, joka todellisuudessa oli kastepäivä, ja äiti Teresa oli syntynyt edellisenä päivänä. Kuitenkin silloin, kun äiti Teresa suostui puhumaan varhaisista vuosistaan, hän kertoi elämänsä olleen sopusointuista. Hän painotti ”kätkössä eletyn, tavallisen elämän” merkitystä ja vertasi sitä Jeesuksen kolmikymmenvuotiseen hiljaiseloon ennen julkisen toiminnan aloittamista.
Äiti Teresan lapsuusvuodet olivat poliittisesti epävakaata aikaa, sillä hänen syntymävuotenaan 1910 alkoi Albanian ensimmäinen kansannousu. Vuonna 1912 käynnistyi ensimmäinen Balkanin sota, ja 28. marraskuuta 1912 Albania julistettiin itsenäiseksi. Perheen isä Nikola Bojaxhiu kannatti Albanian itsenäisyyttä ja osallistui myöhemmin ensimmäisen maailmansodan jälkeisiin suunnitelmiin, joiden tarkoitus oli liittää albaanienemmistöinen Kosovo osaksi Albaniaa. Vuonna 1919 hän matkustikin Belgradissa pidettyyn poliittiseen kokoukseen, josta hän palasi kuolemansairaana ja menehtyi neljänkymmenenviiden vuoden iässä. Lopullista kuolinsyytä ei saatu selville, vaikkakin osa hänen omaisistaan ja lääkäreistä oli sitä mieltä, että hänet oli myrkytetty poliittisista syistä.
Perheelle Nikola Bojaxhiun yllättävä poismeno oli järkytys, minkä lisäksi se aiheutti taloudellisia huolia, sillä hänen liikeyrityksensä joutui hänen italialaisen liikekumppaninsa haltuun. Perhe sai pitää talonsa, mutta muuten tulevaisuus oli epävarma.
Äiti Teresan perhe oli hyvin uskonnollinen. Aikuisena äiti Teresa toistikin usein ajatusta: ”Perhe, joka rukoilee, pysyy koossa.” Bojaxhiun suku oli ollut katolilainen jo sukupolvien ajan, ja uskonto näkyi selvästi myös perheen elämässä: he pitivät joka ilta yhdessä rukoushetken ja osallistuivat paikallisesti katolisen kirkon toimintaan. Katolilainen Bojaxhiun perhe kuului vähemmistöön, sillä Serbiassa suurin osa kansasta oli ortodokseja. Albaniassa taas pääosa ihmisistä oli nykyiseen tapaan muslimeja, ja katolilaisten osuus väestöstä oli alle kymmenen prosenttia. Nämä katolilaiset pitivät pääpyhättönään skopjelaista kirkkoa, jonka toimintaan äiti Teresankin perhe osallistui.
Äiti Teresa oli jo nuorena ollut halukas toimimaan kirkon tehtävissä, ja jo kaksitoistavuotiaana hän tunsi saaneensa kutsumuksen hengellistä elämää varten. Hän itse sanoi, ettei se ollut minkäänlainen yliluonnollinen tai profeetallinen ilmestys. Myöhemmin hän myös totesi: ”Se on yksityisasia. Se ei ollut näky. En ole koskaan saanut näkyjä.”
Perheen äiti oli kuitenkin huolissaan tyttärensä terveydentilasta, sillä tällä oli heikot keuhkot ja krooninen yskä. Kuuden vuoden ajan äiti Teresa mietti kutsumustaan, ja omienkin sanojensa mukaan hän paikoin epäili sitä. Hän oivalsi kutsumuksensa Skopjen lähellä sijaitsevan Mustan Vuoren pyhäkössä, missä hän rukoili Letnicen Madonnan kappelissa. Epäilyksiinsä hän sai apua paikalliselta jesuiittapapilta, joka ohjasi nuorisoa sekä hengellisissä että tieteellisissä asioissa. Häneltä äiti Teresa sai myös kuulla jesuiittojen lähetystyöstä ja paavi Pius XI:n kirjoitusten aloittamasta lähetysinnostuksesta. Äiti Teresa oli aikonut lähteä hyväntekeväisyystyöhön Afrikkaan, mutta Intiassa toimineiden lähetystyöntekijöiden laatimat kirjeet muuttivat hänen ajatuksiaan.
Vaikka hengellinen elämä oli tärkeää nuorelle äiti Teresalle, hänellä oli muitakin urasuunnitelmia. Hän esimerkiksi haaveili muusikon tai kirjailijan ammatista, ja kaksi hänen kirjoittamaansa artikkelia julkaistiin paikallislehdessä. Hänen elämäkertansa kirjoittaja Kathryn Spink on myös huomauttanut, että koska äiti Teresa oli huomattavan kiintynyt lapsuudenperheeseensä, hän todennäköisesti haaveili nuorena myös omasta perheestä ja lapsista. Myöhemmin, lokakuussa 1981, äiti Teresa vastasi australialaisen toimittajan kysymykseen siitä, oliko hän koskaan kaivannut omaa lasta: ”Luonnollisesti, luonnollisesti, totta kai. Me joudumme antamaan uhrin. Se on lahjamme Jumalalle.”
Myöhemmin äiti Teresa kertoi, että hänen kotinsa oli ollut onnellinen, eikä nunnaksi lähteminen ollut siksi helppoa. Hän lähti kotoa 18-vuotiaana, meni katoliseen luostariin ja liittyi Dublinissa toimiviin Loreton sisariin, eikä hän tavannut enää äitiään eikä sisartaan.
Dublinissa äiti Teresa vietti vain kuusi viikkoa. Tämän ajan hän käytti opiskellakseen englantia, jota ei osannut lainkaan. Hengellisen koulutuksensa hän tulisi saamaan englanniksi.
Joulukuussa 1928 äiti Teresa lähti purjehtimaan kohti Intiaa. Matkalla hän valitsi uudeksi nimekseen Teresan. Intiaan matkaava seurue vietti joulun laivassa, ja äiti Teresan matkakirjeen mukaan heidän suurin surunaiheensa oli se, että laivalla ei ollut katolilaista pappia, joka olisi voinut suorittaa messun. Pappi tuli mukaan vasta myöhemmin Colombossa.
Kun laiva kävi maissa välillä Madrasissa (nyk. Chennai), äiti Teresa sai kosketuksen köyhyyteen ja kaupungissa vallitsevaan hätään. Vaikka olikin nähnyt köyhyyttä jo Skopjessa, äiti Teresa järkyttyi suuresti Madrasin tilanteesta ja kirjoitti:
Intiaan äiti Teresa saapui vuonna 1929. Noviisiaikansa sisar Teresana hän aloitti yli kahden kilometrin korkeudessa Himalajalla sijaitsevassa Darjeelingin kaupungissa. Samaan aikaan Intiassa työskennellyt sisar Marie Thérèse muisteli vuonna 1991 silloista sisar Teresaa ”isona lapsena, joka oli hyvin hauskannäköinen ja älykäs, täynnä leikkimieltä”. Lisäksi hän kertoi: ”Hän ei noina päivinä osannut kovin paljon englantia, mutta merkillisen nopeasti hän oppi sitä. Hän oli aina myös kova tekemään työtä. Hyvin raskasta työtä. Jo nuorena nunnana hän oli ihmisenä hyvin lempeä ja ystävällinen.”
Äiti Teresa antoi ensimmäiset, silloin vielä väliaikaiset, nunnalupauksensa 24. toukokuuta 1931. Tämän jälkeen hän aloitti opetustyön Darjeelingissä sijaitsevassa Loreton luostarikoulussa, minkä lisäksi hän työskenteli lyhyen aikaa myös sairasasemalla ja avusti hoitohenkilökuntaa. Tänä aikana hän joutui kosketuksiin köyhien ja sairaiden kanssa.
Äiti Teresa työskenteli lähes kaksikymmentä vuotta opettajana Kalkutassa nunnaluostarin koulussa. Hän opetti aluksi maantietoa ja myöhemmin historiaa, vaikka hänellä ei ollut muodollista pätevyyttä kumpaankaan oppiaineeseen. Opettaessaan Pyhän Marian lukiossa, jossa ensimmäinen opetuskieli oli bengali ja toinen englanti, äiti Teresa sai kutsumanimen ”Bengalin Teresa”. Opetustilat olivat erittäin huonossa kunnossa, ja nähdessään paikan, jossa oppilaat nukkuivat ja söivät, äiti Teresa kuvaili sitä sanoen, että paikka oli ”täynnä ahdistusta” ja ”on mahdotonta tavata pahempaa köyhyyttä”. Samassa paikassa oppilaat alkoivat kutsua äiti Teresaa ensimmäisen kerran nimellä ”Ma”, Äiti.
24. toukokuuta 1937 äiti Teresa antoi elinikäisen nunnalupauksen, minkä jälkeen häntä ei enää kutsuttu sisareksi, vaan äiti Teresaksi.
Toinen maailmansota pahensi Kalkutan ja koko Intian oloja entisestään. Ison-Britannian mukana Intiakin ajautui sotaan, mikä johti nälänhätään vuonna 1943. Miljoonat ihmiset kuolivat, ja valtavat pakolaisjoukot yrittivät löytää Kalkutan kaltaisista kaupungeista keinoja selvitä hengissä. Samaan aikaan äiti Teresasta tuli mauritanialaisen nunnan seuraaja ja samalla Pyhän Annan Tyttäret -nimisen yhteisön johtaja. Hänelle annettiin määräys, jonka mukaan opetuksen oli jatkuttava ennallaan huolimatta muuttuneesta tilanteesta. Äiti Teresa kirjoitti pian äidilleen ja kertoi uudesta asemastaan, mihin hänen äitinsä vastasi: ”Rakas lapsi, älä unohda, että olet lähtenyt Intiaan köyhien takia.”
10. syyskuuta 1946 äiti Teresa sai omien sanojensa mukaan ”kutsumuksen kutsumuksen sisällä” junassa matkalla Darjeelingiin. Hän ei juurikaan puhunut saamastaan kokemuksesta elämänsä aikana, mutta yhdessä haastattelussa hän totesi: ”Minun oli jätettävä luostari ja autettava köyhiä elämällä heidän keskellään. Se oli määräys. Jos en olisi totellut sitä, uskoni olisi murtunut.”
Vasta vuonna 1948 äiti Teresa sai luvan lähteä luostarista ja mennä slummeihin kaikkein köyhimpien luo. Se oli poikkeuksellista, sillä esimerkiksi Laupeuden sisaret ja Pyhän Annan Tyttäret toimivat enimmäkseen vain omissa luostareissaan, sairaaloissaan ja apteekeissaan sekä niiden läheisyydessä. Lopulta äiti Teresa sai vastauksen kardinaalille lähettämäänsä anomukseen, jossa hänelle myönnettiin lupa elää luostarin ulkopuolella. Äiti Teresa sai luvan yhdeksi vuodeksi, jolloin hän ei enää ollut Loreton nunna. Tästä tilanteesta äiti Teresa kertoi myöhemmin:
Äiti Teresa alkoi opettaa lapsia, ja pian hän sai seuraajia, joiden joukossa oli entisiä nunnien koulun oppilaita. Vuonna 1950 paavi tunnusti "Rakkauden lähetyssisaret" viralliseksi sääntökunnaksi.
Vuonna 1952 Kalkuttaan perustettiin ensimmäinen hoitokoti köyhille. "Rakkauden lähetyssisaret" tulivat kuuluisiksi siitä, että he tarvittaessa vaikka kantoivat hoitokotiinsa ihmisiä, jotka oli hylätty kadulle ja jotka olivat jo liian heikkoja kävelemään. Vuonna 1963 äiti Teresa perusti miehille tarkoitetun sääntökunnan, "Rakkauden lähetysveljet". Hoitokotitoiminta alkoi levitä nopeasti Kalkutan ulkopuolelle ja 1960-luvun puolivälissä Intian ulkopuolelle. Rakkauden lähetyssisaret saivat avustajia ja tukijoita ympäri maailmaa.
Modernit joukkotiedotusvälineet olivat tärkeitä äiti Teresan työlle, sillä niiden välityksellä hänet tunnettiin ja huomioitiin maailmanlaajuisesti. Onkin arveltu, että ilman joukkotiedotusvälineitä hänen työnsä olisi rajoittunut ainoastaan Intiaan ja kehittynyt huomattavasti hitaammin kuin todellisuudessa tapahtui.
Ensimmäinen huomattava tiedotusväline, joka kiinnostui äiti Teresasta, oli kalkuttalainen paikallislehti "The Statesman". Tämän jälkeen myös toinen johtava päivälehti, "Amrita Bazar Patrika" alkoi seurata hänen toimintaansa. Intian ulkopuolella äiti Teresan työn noteerasi arvostettu "Time"-lehti, joka julkaisi hänestä useita kuvitettuja artikkeleita. Vuonna 1975 äiti Teresan kuva julkaistiin "The Illustrated Weekly" -lehden kannessa. Tapaus oli hyvin merkittävä siksi, että "TIW" oli Intian keski- ja yläluokan parissa suosituin viikkolehti. Päätoimittaja Kushwant Singh esitti äiti Teresan toiminnan hyvin myönteisessä valossa, ja muutamaa kuukautta myöhemmin äiti Teresa itse kommentoi kirjoituksen vaikutuksia:
1970-luvulla äiti Teresasta alkoi tulla kansainvälisesti tunnettu, mihin vaikuttivat vuonna 1969 tuotettu BBC:n dokumenttifilmi "Something Beautiful for God" ja samanniminen kirja vuodelta 1971. Filmissä äiti Teresa vastaili ennalta suunniteltuihin kysymyksiin ja puhui paljon Jumalasta. Televisioesiintymisen ansiosta äiti Teresan työstä vaikuttuneet katsojat lahjoittivat siihen paljon rahaa, minkä lisäksi hän sai lisää julkisuutta.
Kansainvälinen julkisuus antoi äiti Teresalle mahdollisuuden välittää ajatuksiaan ja tavoitteitaan laajalle yleisölle. Maailmanlaajuisena julkisuuden henkilönä hän tapasi useita merkittäviä valtioiden päämiehiä, kuten Yhdysvaltain presidentin. Lisäksi esimerkiksi paavi asettui tukemaan häntä.
Äiti Teresan viimeisiä vuosia leimasivat erilaiset sairaudet ja tapaturmat. Vuoden 1991 loppupuolella hän sai flunssatartunnan vierailtuaan Los Angelesissa. Myöhemmin hänellä todettiin myös bakteeriperäinen keuhkokuume sekä siitä aiheutuneita sydänsairauksia. Seuraavana vuonna äiti Teresa ei päässyt vastaanottamaan hänelle myönnettyä palkintoa malariakohtauksen takia. Elokuussa 1996 hän joutui jälleen sairaalaan, missä hän ei pystynyt enää hengittämään ilman hengityskonetta. Hän kuitenkin toipui ja pääsi lähtemään sairaalasta. Saman vuoden marraskuussa hän tunsi sydämen toimintahäiriöstä johtuvia rintakipuja. Hänet vietiin pian erityissydänkeskukseen, jossa häneltä avattiin suonitukoksia. Tänä aikana hänen tilansa oli kriittinen. Kalkutassa levisi pian huhuja äiti Teresan kuolemasta, jotka kuitenkin osoittautuivat perättömiksi hänen ilmoitettuaan voivansa paremmin 4. joulukuuta. Hän pääsi sairaalasta 19. joulukuuta.
Äiti Teresan kunnon heikkeneminen synnytti muutoinkin huhuja hänen kuolemastaan. Huhujen vuoksi ihmisjoukot kerääntyivät yhteen rukoilemaan äiti Teresan puolesta. Rukoilijoiden joukossa ei ollut pelkkiä kristittyjä, vaan myös intialaisia sikhejä, hinduja ja muslimeja. Äiti Teresan heikko terveydentila herätti myös spekulaatioita siitä, kuinka kauan hän jaksaisi harjoittaa toimintaansa maailmanlaajuisessa julkisuudessa. Jo vuonna 1991 epäiltiin, että hänen Amerikan-matkansa olisi jäänyt viimeiseksi pitkäksi vierailuksi Intian ulkopuolella. Tammikuussa 1997 Rakkauden lähetyssisaret -sääntökunta valitsi itselleen uuden johtajan, koska äiti Teresa ei voinut enää toimia tehtävässä heikentyneen terveytensä vuoksi.
Äiti Teresa kuoli 87-vuotiaana 5. syyskuuta 1997 Kalkutassa Länsi-Bengalissa Intiassa. Hänen ruumistaan kuljetettiin kaupungin halki tykinlavetilla, jonka päällä myös Mahatma Gandhin ja Jawaharlal Nehrun ruumiita oli kannettu. Äiti Teresalle järjestettiin julkinen hautajaisjuhla ja valtiollinen hautajaismessu. Paikalla oli joukko maailman arvohenkilöitä kuten Britannian kuningatarta edustanut Kentin herttua, Hillary Clinton, Ranskan presidentin Jacques Chiracin vaimo Bernadette Chirac, Espanjan, Belgian ja Jordanian kuningattaret sekä silloinen paavin kardinaalivaltiosihteeri Angelo Sodano.
Vuonna 1962 äiti Teresalle myönnettiin filippiiniläinen Ramon Magsaysayn rauhanpalkinto. Perusteluissa häntä kiitettiin työstä köyhien ja sairauden auttamiseksi. Kun äiti Teresasta tuli kansainvälisesti tunnettu, hän alkoi saada tunnustusta katolisessa maailmassa, ja esimerkiksi paavi Paavali VI myönsi hänelle ensimmäisen Johannes XXIII:n rauhanpalkinnon. Myöhemmin, vuonna 1976, äiti Teresa vastaanotti Pacem in Terris -palkinnon (suomennettuna "Rauha maassa" -palkinto).
Äiti Teresa vastaanotti vuonna 1973 Templeton-palkinnon ja vuonna 1979 Nobelin rauhanpalkinnon. Palkintogaalassa hän hätkäytti pyytämällä, että kaikki rahat lahjoitettaisiin Kalkutan köyhille. Se auttaisi ruokkimaan tuhansia, hän sanoi. Nobel-palkinnot jakava säätiö on julkaissut internetsivuillaan äiti Teresan lyhyen elämäkerran. Siinä kerrotaan muun muassa, että hänen avustustoimintansa toimi Kalkutan lisäksi ympäri maailmaa, myös entisen Neuvostoliiton ja Itä-Euroopan alueilla. Elämäkerrassa sanotaan myös äiti Teresan auttaneen ”köyhimmistä köyhimpiä” useissa Afrikan, Aasian ja Latinalaisen Amerikan maissa. Lisäksi säätiö huomioi, että äiti Teresan järjestö toimi erilaisten luonnonkatastrofien aiheuttamien tuhojen avustustöissä ja sillä oli useita taloja muun muassa kodittomille, alkoholisteille ja AIDS-potilaille sekä Pohjois-Amerikassa, Euroopassa että Australiassa. Nobel-palkintojuhlissa professori John Sanness, Nobel-komitean jäsen, piti puheen, jossa hän luonnehti vuotta 1979 huonoksi rauhan kannalta ja viittasi useisiin sotiin ja konflikteihin sekä niistä aiheutuneisiin siviilien kärsimyksiin. Puheessaan hän totesi myös, että useimmiten Nobelin rauhanpalkinto on annettu tärkeille valtiomiehille, jotka ovat tehneet osuutensa sotien lopettamiseksi ja rauhan aikaansaamiseksi. Puheen mukaan komitea päätti 1979 antaa palkinnon ”paremman maailman puolesta työskentelevälle idealistille, jonka maailmassa sota olisi tarpeetonta ja perinteinen valtiomiesjohto liioiteltua”.
Äiti Teresan työtä kiiteltiin laajalti, ja häntä kutsuttiin ”eläväksi pyhimykseksi” jo hänen elinaikanaan. Häntä kuvattiin esimerkiksi ”maailmanrauhan rakentajaksi” ja yhdeksi ihailluimmista naisista maailmassa. Esimerkiksi Lucinda Vardey toteaa toimittamansa kirjan "Äiti Teresan tie" (1997) johdannossa:
19. lokakuuta 2003 paavi Johannes Paavali II julisti edesmenneen äiti Teresan autuaaksi. Tällöin tämä myös sai häneltä arvonimen ”Kalkutan autuas Teresa” ("Blessed Teresa of Calcutta"). Äiti Teresan kanonisointiprosessi oli poikkeuksellisen nopea, sillä tavallisesti kuolemasta pitää kulua viisi vuotta ennen kuin prosessi voidaan aloittaa. Äiti Teresan tapausta tutkivat erilaiset komiteat ja työryhmät vuodesta 1999 alkaen. Ehdotusta koordinoi kanadalainen 46-vuotias pappi, joka haastatteli 113 todistajaa, kokosi 76 lausuntoa joissa oli yhteensä 35 000 sivua aineistoa. Pyhimykseksi julistamisen ehtona on ainakin yksi kuoleman jälkeen tapahtunut ihme. Äiti Teresan tapauksessa tällaiseksi laskettiin länsibengalilainen lukutaidoton nainen Monica Besra, joka tuli vuonna 1998 Äiti Teresan haudalle rukoilemaan, ja parani ihmeellisesti kasvaimestaan.
Paavi Franciscus hyväksyi 15. maaliskuuta 2016 Äiti Teresan julistamisen pyhimykseksi, joka tapahtui 4. syyskuuta 2016.
Äiti Teresan mukaan on nimetty useita teitä ja puistoja. Albaniassa on hänen mukaansa nimetty Nënë Terezan kansainvälinen lentoasema. Vuonna 2017 Kosovossa nimettiin hänen mukaansa katedraali.
Intiassa Tamil Nadun osavaltiossa on Äiti Teresan naisten yliopisto.
Äiti Teresan päivää vietetään Intiassa ja Albaniassa.
Televisiolokuvassa "Mother Teresa: In the Name of God's Poor" (1997) nimiosaa esitti Geraldine Chaplin, elokuvassa "The Letters" (2014) Juliet Stevenson.
Kathryn Spink on tehnyt äiti Teresasta ainoan tämän itse hyväksymän elämäkerran. Sen mukaan äiti Teresa ei halunnut, että hänet nostettaisiin muiden ihmisten yläpuolelle. Hän pelkäsi sitä, että ihmiset ylistäisivät häntä vain vapautuakseen omasta vastuustaan. ”Pyhyys ei ole muutamien harvojen etuoikeus. Se on yhtä lailla sinun kuin minunkin velvollisuuteni.” Hän on sanonut myös, että ”maailmassa on köyhiä sen vuoksi, että sinä ja minä emme ole antaneet kylliksi”.
Äiti Teresan elämänfilosofia oli Kathryn Spinkin mukaan erittäin elämästä iloitsevaa ja sitä arvostavaa. Yli seitsenkymmenvuotiaana hän itse tiivisti elämänfilosofiansa seuraaviin lauseisiin:Äiti Teresa on sanonut ”elämän olevan Jumalan antamista lahjoista kallisarvoisin”. Lisäksi hän kertoi: ”Jokainen ihminen on minulle Kristus, ja koska on olemassa vain yksi Kristus, on se henkilö, jonka kunakin hetkenä kohtaan, minulle ainoa ihminen maailmassa.”
Äiti Teresan ideologiaan kuului myös abortin ja avioerojen vastustaminen. Ollessaan vuonna 1992 puhumassa Irlannissa hän sanoi: ”Tehkäämme voimakas päätös, ettei tässä kauniissa Irlannin maassa yksikään lapsi olisi ei-toivottu... Luvatkaamme Neitsyelle, joka rakastaa niin syvästi Irlantia, ettei tässä maassa enää ikinä tehtäisi ainoatakaan aborttia... Luvatkaamme, ettei täällä enää tapahtuisi ainoatakaan avioeroa.”
Äiti Teresa arvosti myös rauhaa, ja hän muun muassa vetosikin Yhdysvaltain presidentti George H. W. Bushiin ja Irakin johtajaan Saddam Husseiniin Persianlahden sodan välttämiseksi. Hän kirjoitti heille kirjeessään:
Vuonna 2007 julkaistiin äiti Teresan ahdistuksista ja epäilyksistä kertova kirja "Mother Teresa: Come Be My Light" (). Kirja sisältää hänen kirjeitään 66 vuoden ajalta rippi-isilleen ja esimiehilleen. Äiti Teresan työ alkoi 1940-luvulla Kalkutassa voimakkaiden uskonnollisten kokemusten innoittamana. Eräässä vaiheessa hän koki Kristuksen itsensä käskeneen häntä palvelemaan kaikkein köyhimpiä slummeissa.
Äiti Teresan siirryttyä slummityöhön hänen uskonelämänsä muuttui. Uskonnolliset kokemukset lakkasivat ja Jumalan tilalle tuli pelkkä hiljaisuus. Kirjeissään hän kirjoitti sisällään olevasta ”kuivuudesta, pimeydestä, tyhjyydestä ja kärsimyksestä”. Hän vertasi kokemustaan helvettiin, ja välillä hän epäili taivaan ja jopa Jumalan olemassaoloa. Äiti Teresa oli tietoinen julkisen ja sisäisen henkilökuvan ristiriidasta. Hän kirjoitti, että hymy oli naamio, joka peitti kaiken.
Äiti Teresan perustaman hyväntekeväisyysjärjestön edustajat ja hänen työtoverinsa eivät olleet tietoisia hänen ahdistuksistaan ja epäilyksistään. Hän oli toivonut yksityiskirjeidensä hävittämistä, sillä niiden julkistaminen ”johtaisi ajatukset Jeesuksesta häneen itseensä”. Kirjeiden julkaiseminen kuului kuitenkin katolisen kirkon tutkimusprojektiin, joten kyseessä ei ollut mustamaalaukseen pyrkivä paljastuskirja. Kirjeiden julkaisija pastori Brian Kolodiejchuk oli äiti Teresan vanha työtoveri.
1990-luvulla äiti Teresasta julkaistiin kaksi paljastuskirjaa: Christopher Hitchensin "The Missionary Position" ja Aroup Chatterjeen "Mother Teresa: The Final Verdict." Kirjoissa häntä moititaan muun muassa korruptiosta, köyhäinhoidon lääketieteellisesti varsin huonosta tasosta sekä hyvistä suhteista eri maiden diktaattoreihin kuten Haitin yksinvaltiaaseen Jean-Claude Duvalieriin.
Chatterjee esimerkiksi kertoo, ettei äiti Teresan järjestöllä ole Kalkutassa sairaalaa eikä kaupungissa edes anneta ruoka-apua köyhille. Hänen mukaansa järjestön toiminta rajoittuu pääosin siihen, että se ylläpitää saattokotia köyhille. Saattokodissakaan ei ole lääkäriä, kertakäyttöruiskuja eikä jäähdytettyä ruumishuonetta. Samoin Chatterjee kuvaa saattokodin potilaiden hoitoa huonoksi ja väittää, että kuolleille annetaan kaste heidän uskonnostaan ja omasta tahdostaan riippumatta. Vuonna 1994 lääketieteellisen aikakauslehden "The Lancetin" toimittaja kertoi, että äiti Teresan klinikoilla ei ollut ohjeita parannettavien ja parantumattomien tunnistamiseksi ja erottelemiseksi toisistaan. Intialainen Sanal Edamaruku taas on kertonut, että vaikka äiti Teresan sairaaloissa hoidetaan tarttuvia tauteja sairastavia potilaita, siellä ei kiinnitetä mitään huomiota hygieniaan, injektioneuloja käytetään useita kertoja eikä kipulääkitystä ole juurikaan käytössä.
Lisäksi Chatterjeen kirjassa kritisoidaan äiti Teresalle lahjoitettujen rahavarojen käyttöä. Järjestön saamia hoitolaitteita ei käytetä oikein tai ne myydään, ja sairasautojen tehtävänä on vain kuljettaa nunnia kaupungilla. Lahjoitusvaroja käytetään pääasiassa uskonnolliseen työhön – kuten pappien kouluttamiseen – eikä köyhien auttamiseen. Chatterjeen kirjan arvioinut Bill Cooke pitääkin sitä kuvaa, joka äiti Teresasta on länsimaissa, propagandan tuotteena. Hänen avustustyönsä tarkoitus oli pääosin sielujen pelastaminen, ei köyhien parantaminen ja hoitaminen. Tässä yhteydessä on myös muistutettu äiti Teresan lauseesta: ”Me emme ole sairaanhoitajia, me emme ole lääkäreitä, me emme ole opettajia, me emme ole sosiaalityöntekijöitä. Me olemme uskovaisia, me olemme uskovaisia, me olemme uskovaisia.”
Chatterjee on myös huomauttanut, että äiti Teresan ja häntä tukevien tiedotusvälineiden luoma kuva Kalkutasta on karkottanut turisteja ja tuonut kaupungille huonon maineen. Hänen mukaansa turistituloja ja investointeja olisi menetetty tämän toiminnan takia yhteensä 4,5 miljardia dollaria. Samoin Chatterjee on huomauttanut, että äiti Teresan saamat lahjoitukset ovat vähentäneet muiden, Rakkauden lähetyssisaria tehokkaampien ja toimivampien, avustusjärjestöjen saamia lahjoitusvaroja.
Toinen äiti Teresan tunnettu arvostelija, Christopher Hitchens, julkaisi oman kriittisen kirjansa jo äiti Teresan elinaikana vuonna 1995. Kirjassaan Hitchens muun muassa kritisoi sitä, ettei äiti Teresa juurikaan kieltäytynyt lahjoituksista riippumatta siitä, keneltä hän niitä sai. Hän nostaa esille Haitia yksinvaltaisesti johtaneen Jean-Claude Duvalierin sekä mainitsee joukon ”erilaisiin hämäräpuuhiin sekaantuneita liikemiehiä”. Yhdysvaltalaisen Penn & Teller -televisiosarjan jaksossa "Holier than Thou" käsiteltiin kriittisesti äiti Teresaa, 14. dalai-lamaa ja Mahatma Gandhia. Jaksossa kiinnitettiin huomiota myös Hitchensin mainitsemiin Jean-Claude Duvalierin lahjoituksiin, jotka ohjelmaa juontavan Penn & Teller -taikuriparin mukaan olisi pitänyt pikemminkin käyttää Haitin köyhien avustamiseen kuin viedä ne kauas ulkomaille Kalkuttaan.
Äiti Teresaa kritisoitaessa on myös huomautettu, ettei hän oikeastaan juuri pyrkinyt vähentämään rakenteellista köyhyyttä, vaan pikemminkin pahensi sitä tiukan konservatiivisilla mielipiteillään kuten vastustamalla syntyvyyden säännöstelyä.
Intian rationalistiliiton pääsihteeri Sanal Edamaruku on kommentoinut äiti Teresan työtä Kalkutassa seuraavasti:
Edamarukun, kuten Chatterjeenkin, mielestä äiti Teresa vaikutti kielteisesti Kalkutan maineeseen. Rahavarojen käyttämisestä hän sanoo: ”Mihin kaikki tämä raha on mennyt? Ei ainakaan parantamaan niiden oloja, joille se oli tarkoitettu. Nunnat saattoivat antaa heille lautasellisen keittoa ja jotkut sairaudesta sekä puutteesta kärsivät saivat suojaa ja huolenpitoa. Maailman rikkain sääntökunta ei ole kovinkaan antamishaluinen, koska se haluaa opettaa köyhyyden auvoisuuden. 'Köyhien kärsimys on erittäin kaunista, tämä näyte kurjuuden ja kärsimisen ylväydestä auttaa maailmaa suuresti', sanoi Äiti Teresa. Pitäisikö tästä omalaatuisen miljardöörin opetuksesta olla kiitollinen?”
Chatterjee ja Hitchens olivat virallisia vastustavia todistajia Äiti Teresan beatifikaatio-prosessissa vuonna 2003.