hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Bill Wirtz
William W. Wirtz (5. lokakuuta 1929 Detroit, Michigan, Yhdysvallat – 26. syyskuuta 2007 Evanston, Illinois, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen miljonääri ja urheiluvaikuttaja, joka tunnettiin etenkin NHL-seura Chicago Blackhawksin omistajana ja puheenjohtajana.
Wirtz valmistui Brown Universitystä vuonna 1950. Hänestä tuli Chicago Blackhawksin omistaja vuonna 1954, kun isä-Arthurin johdolla Wirtzin perhe osti joukkueen. Vuonna 1966 Bill Wirtz nimettiin Chicagon puheenjohtajaksi, jonka myötä hänen 41-vuotinen kautensa seuran johdossa alkoi.
Vuonna 1970 Wirtz nimettiin NHL:n omistajien johtokunnan puheenjohtajaksi ensimmäiselle kaudelle. Toisen kauden Wirtz aloitti vuonna 1974, jolloin NHL:ää uhkasi uusi WHA-liiga. Hän oli merkittävässä asemassa NHL:n voimistumisessa, sillä hän neuvotteli uuden työehtosopimuksen NHLPA:n kanssa, mikä takasi NHL:lle taloudellisen tasapainon. Myöhemmin hän oli mukana tekemässä NHL:n ja WHA:n yhdistymissopimusta. Wirtz oli kaikkiaan 18 vuotta NHL:n omistajien johtokunnan puheenjohtajana, kauemmin kuin kukaan muu liigan historiassa.
Wirtz oli merkittävä taustatekijä Chicago Blackhawksin uuden kotihallin, United Centerin valmistumisessa. Wirtz kokosi rahoituksen yhdessä koripalloseura Chicago Bullsin omistaja Jerry Reinsdorfin kanssa kokonaan yksityisistä varoista. United Center valmistui vuonna 1994, ja Wirtz oli ylpeä hankkeen toteutumisesta ilman verorahoja.
NHL:n ulkopuolella Wirtz vaikutti myös olympiakomiteassa vuosien 1980 ja 1984 talviolympialaisissa.
Wirtz valittiin Hockey Hall of Fameen vuonna 1976 ja Yhdysvaltain jääkiekon Hall of Fameen vuonna 1985. Lisäksi hänet palkittiin vuonna 1978 Lester Patrick Trophyllä jääkiekon kehittämisessä Yhdysvalloissa.
Wirtzin rahankäyttöä omistamansa seuran suhteen kritisoitiin pitkään. Monet Chicago-fanit syyttivät Wirtziä tähtipelaajien päästämisestä pois ja useimpien kotipelien televisioinnin kieltämisestä. Hän kertoi tavoitteekseen tuoda Stanley Cup jälleen Chicagoon, mutta ei kuitenkaan lähtenyt palkkakisaan huippupelaajista, minkä johdosta hän sai lempinimensä "Dollar Bill".
Chicago ei voittanut Stanley Cupia koko sinä aikana, jona Wirtz toimi joukkueen puheenjohtajana. Seuran viimeinen mestaruus on vuodelta 1961. Sen jälkeen, kun Blackhawks muutti uuteen United Centeriin, joukkue on ollut pudotuspeleissä vain neljä kertaa. Chicagon yleisökeskimäärä on vain 12 700, kun halliin mahtuu 20 500 katsojaa.
Wirtz toimi myös tiiviisti liike-elämässä. Hän hankki omaisuutensa panimoteollisuudessa sekä pankkialalla . Wirtzin omaisuuden arvon on arvioitu olevan yli 550 miljoonaa dollaria .
Vaikka Wirtz piti Chicagossa tarkkaa rahapolitiikkaa, hänet tunnettiin kaupungissa kuitenkin hyväntekijänä. Chicago Blackhawk Charities perustettiin Wirtzin ohjauksessa vuonna 1993. Perustamisensa jälkeen järjestö on lahjoittanut yli 7,5 miljoonaa dollaria eri hyväntekeväisyyskohteisiin, kuten nuorten urheilulle, kodittomien turvapaikoille ja kuntoutuslaitoksille.
Wirtz oli naimisissa. Hänellä oli vaimonsa Alicen kanssa yhteensä viisi lasta: Rocky, Gail, Karey, Peter ja Alyson.
Wirtz kuoli Evanstonin sairaalassa varhain keskiviikkoaamuna 26. syyskuuta 2007 syövän nujertamana
Bates College
Bates College on vuonna 1855 perustettu yhdysvaltalainen liberal arts college Lewistonissa Mainen osavaltiossa.
Yliopistossa on 1 800 perusopiskelijaa ja 300 jatko-opiskelijaa. Perusopiskelijoita on kaikista Yhdysvaltojen osavaltioista ja 85 maasta. Lähes 35 prosenttia opiskelijoista kuuluu etnisiin vähemmistöihin.
Suffolkin yliopisto
Suffolkin yliopisto (Suffolk University) on vuonna 1906 perustettu yhdysvaltalainen yliopisto Bostonissa, Massachusettsin osavaltiossa.
Yliopistossa on 7 000 perusopiskelijaa ja 2 000 jatko-opiskelijaa. Perusopiskelijoita on kaikista Yhdysvaltojen osavaltioista ja 80 maasta. Lähes 30 prosenttia opiskelijoista kuuluu etnisiin vähemmistöihin.
San Remon musiikkifestivaalit
San Remon musiikkifestivaalit, virallisesti Festival della canzone italiana, on vuosittain italialaisessa San Remon kaupungissa järjestettävä musiikkitapahtuma, joka keskittyy italialaiseen laulelmamusiikkiin.
Tapahtuma on alkanut vuonna 1951, ja se järjestetty aina helmi–maaliskuun vaihteen tienoilla.
Alkuvuosina festivaalien pitopaikka oli kaupungin kasino, mutta vuodesta 1977 lähtien ne on järjestetty Ariston-teatterissa. Eurovisio on televisioinut kilpailun vuosittain, ja se on saavuttanut suuren kohdeyleisön Itä-Euroopan maissa. Koska kyseessä on Italian tärkein vuosittainen musiikkitapahtuma, myös RAI eli Italian valtiollinen televisioyhtiö on lähettänyt festivaalit, ja usein yli puolet mahdollisista italialaiskatsojista on ollut television ääressä. Festivaalin kautta on myös valittu Italian edustaja Eurovision laulukilpailuun, viimeksi vuonna 2017.
Keltaisella merkittyinä vuosina kilpailun voittaja on edustanut Italiaa myös Eurovision laulukilpailussa.
Michel Sardou
Michel Sardou (s. 26. tammikuuta 1947, Pariisi) on ranskalainen laulaja ja sanoittaja, joka on hyvin suosittu erityisesti ranskalaisella kielialueella.
Laulajanuran lisäksi Michel Sardou on toiminut näyttelijänä niin teatterissa kuin elokuvissakin. Tässä kaikessa hän on toiminut sukunsa perinteiden mukaisesti, sillä hänen isänsä oli Fernand Sardou ja äitinsä Jackie Rollin, molemmat viihdealan ammattilaisia.
Sardou on avioitunut kolmesti:
Sardou on kuuluisa rakkauslauluistaan kuten "La Maladie d'Amour", mutta hänen laulunsa ovat käsitelleen useita yhteiskunnan sosiaalisia ja poliittisia ongelmia, kuten naisten asemaa islamilaisessa yhteiskunnassa, katolisen papiston selibaattia. kolonialismia ja kuolemantuomiota. Usein hänen musiikkinsa on syntynyt yhteistyössä ranskalaisen Jacques Revaux'n tai italialaisen Toto Cutugnon kanssa.
Vielä tänään, yli 40 vuoden mittaisen uran tehtyään Sardou on erinomaisen suosittu Ranskassa. Tästä on osoituksena on hänen pitämänsä 18 perättäisen konsertin putki Paris-Bercy-areenalla vuonna 2001. Saliin mahtuu kerrallaan noin 17.000 kuuntelijaa. Ja vuonna 2004 hänen albuminsa "Du plaisir" kohosi heti Ranskan listan kärkeen.
Steve Lacy
Steven Norman ”Steve” Lackritz eli Lacy (23. heinäkuuta 1934 – 4. kesäkuuta 2004) oli yhdysvaltalainen jazz-saksofonisti.
Lacy syntyi New Yorkissa juutalaiseen sukuun. Hän aloitti uransa dixielandin soittajana, mutta löysi jo pian avantgarden. Hän tuli tunnetuksi varsinkin Thelonious Monkin tuotantoa tulkitsemalla; usein hänen kanssaan teki tällä alueella yhteistyötä pasunisti Roswell Rudd. Hän myös sävelsi itse.
Lacy vieraili Euroopassa ensimmäistä kertaa vuonna 1965. Kyseisen Kööpenhaminan-matkan jälkeen hän siirtyi Italiaan, jossa hän perusti oman kvartettinsa Enrico Ravan, Johnny Dyanin ja Louis Moholon kanssa. Pikaisesti New Yorkiin palattuaan hän palasi Italiaan ja asettui vuonna 1970 Pariisiin, jossa hän eli lähes koko loppuikänsä.
1970–1990-luvuilla Steve Lacy tuli tunnetuksi varsinkin sekstettinsä kanssa tekemistään levytyksistä. Kiinnostus runouteen näkyy ajoittain myös hänen musiikissaan. Sekstettinsä ulkopuolella hän teki usein yhteistyötä pianistien Eric Watsonin ja Mal Waldronin kanssa.
Lacy palasi Yhdysvaltoihin vuonna 2002. Hän aloitti opettamisen New England Conservatory of Musicissa, mutta sairastui elokuussa 2003 maksasyöpään, johon hän kuoli 4. kesäkuuta 2004 69 vuoden iässä.
Fats Navarro
Theodore "Fats" Navarro (24. syyskuuta 1923 – 6. heinäkuuta 1950) oli yhdysvaltalainen jazz-trumpetisti. Hän oli 1940-luvun bebop-tyylisen improvisaation pioneereja.
Navarro syntyi Key Westissä, Floridassa, ja aloitti lapsena pianonsoiton. Hän asettui New Yorkiin vuonna 1946. Hänelle kuitenkin kehittyi heroiiniongelma, joka yhdistettynä tuberkuloosiin johti hänen ennenaikaiseen riutumiseensa ja kuolemaansa 26-vuotiaana.
Navarro soitti muiden muassa Charlie Parkerin, Andy Kirkin, Billy Eckstinen, Benny Goodmanin, Lionel Hamptonin, Kenny Clarken, Tadd Dameronin, Eddie ”Lockjaw” Davisin, Coleman Hawkinsin, Illinois Jacquetin, Howard McGheen ja Bud Powellin kanssa.
Enrico Rava
Enrico Rava (20. elokuuta 1939) on italialainen jazztrumpetisti.
Rava syntyi Triestessä ja soitti 1960-luvulla Gato Barbierin ja Steve Lacyn yhtyeissä. Vuonna 1969 hän lähti New Yorkiin. Rava on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Carla Bleyn, Jeanne Leen, Paul Motianin, Lee Konitzin, Roswell Ruddin, Pat Methenyn, Michel Petruccianin, John Abercrombien, Joe Hendersonin, Richard Gallianon, Miroslav Vitoušin, Andrea Centazzon, Joe Lovanon, Gil Evansin ja Cecil Taylorin kanssa.
Rava levytti neljän CD-levyn sarjan trumpetisti Paolo Fresun kanssa. Hän perusti vuonna 2001 uuden kvintetin pianisti Stefano Bollanin kanssa ja voitti vuonna 2002 tanskalaisen Jazzpar-palkinnon.
Louis Moholo
Louis Tebugo Moholo (s. 10. maaliskuuta 1940) on eteläafrikkalainen jazzrumpali. Hän syntyi Kapkaupungissa ja muutti vuonna 1964 The Blue Notes -yhtyeensä kanssa Eurooppaan.
Moholo asettui Lontooseen ja oli siellä Brotherhood of Breath -yhtyeen jäsen jo vanhan yhteistyökumppaninsa Chris McGregorin kanssa. Hän kuului myös Assagai-nimiseen afrorock-yhtyeeseen.
Moholo on myöhemmin soittanut muiden muassa Derek Baileyn, Steve Lacyn, Evan Parkerin, Enrico Ravan, Roswell Ruddin, Irène Schweizerin, Cecil Taylorin, John Tchicain, Archie Sheppin, Peter Brötzmannin, Keith Tippettin, Elton Deanin ja Harry Millerin kanssa.
Moholo palasi syyskuussa 2005 Etelä-Afrikkaan, jossa hän esiintyi Johannesburgin elektronisen musiikin UNYAZI-festivaalilla George Lewisin kanssa.
Horace Silver
Horace Ward Martin Tavares Silver (2. syyskuuta 1928 Norwalk, Connecticut, Yhdysvallat – 18. kesäkuuta 2014) oli yhdysvaltalainen jazzmusiikin pianisti ja säveltäjä.
Silverin isä oli kapverdeläinen ja muutti nimensä Silva muotoon Silver tultuaan Yhdysvaltoihin. Hänen äitinsä oli syntynyt Connecticutissa irlantilais-afrikkalaisten vanhempien perheeseen.
Silver aloitti jazzuransa soittamalla tenorisaksofonia. Hän sai vaikutteita Lester Youngilta ja myöhemmin pianistina Bud Powellilta.
Ensilevytyksensä Silver teki Stan Getzin kanssa. Kun hän muutti New Yorkiin, hän pääsi Blue Note Recordsin vakituiseksi artistiksi 1952–1953. Silver teki yhteistyötä muun muassa Art Blakeyn kanssa ja oli hard bop -tyylin pioneereja.
Herb Alpert
Herbert ”Herb” Alpert (s. 31. maaliskuuta 1935) on yhdysvaltalainen viihdemuusikko. Hän on voittanut kahdeksan Grammy-palkintoa.
Alpert syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa, ja opiskeli Etelä-Kalifornian yliopistossa. Hän aloitti vuonna 1957 lauluntekijänä yhteistyön Lou Adlerin kanssa. Alpertilta syntyivät muiden muassa hitit ”Baby Talk”, ”Wonderful World” ja ”Alley-Oop”. Laulusolistin uransa hän aloitti vuonna 1960 RCA Records -levymerkille. Alpert perusti vuonna 1962 Jerry Mossin kanssa A&M Records -levy-yhtiön. Hän on toiminut myös levyjen tuottajana.
Alpert tunnetaan parhaiten latinovaikutteisesta, jo vuonna 1969 hajonneesta The Tijuana Brass -yhtyeestä, jonka kanssa hän loi suurimmat saavutuksensa. Hänellä on kuitenkin myös sooloura, joka on tuottanut muun muassa instrumentaalihitin ”Rise” (1979).
Alpertin viimeisin uutta materiaalia sisältävä albumi "I Feel You" ilmestyi vuonna 2011, yhteistyönä Lani Hallin kanssa. Herb Alpertilla on tähti Hollywood Walk of Famella ja jäsenyys Rock and Roll Hall of Famessa.
Alpert levytti vuosikymmenten ajan A&M Records -levymerkille, jonka hän itse perusti yhdessä Jerry Mossin kanssa.
Rita Coolidge
Rita Coolidge (s. 1. toukokuuta 1944 Lafayette, Tennessee) on Grammy-palkittu yhdysvaltalainen laulaja.
Coolidge syntyi Tennesseen osavaltion Lafayettessa cherokeesukuisen baptistipapin tyttärenä. Hän aloitti muusikonuransa Delaney & Bonnien yhtyeessä sekä taustalaulajana muiden muassa Joe Cockerille, Eric Claptonille ja Leon Russellille. Hän oli vuosina 1973–1980 naimisissa countrytähti Kris Kristoffersonin kanssa. Hän on levyttänyt mm. A&M Recordsille.
Coolidgen tunnetuimpia levytyksiä ovat hitit ”(Your Love Has Lifted Me) Higher and Higher”, ”We’re All Alone”, ”One Fine Day”, ”I Don’t Want to Talk About It”, ”The Way You Do the Things You Do” ja ”I'd Rather Leave While I'm in Love”.
Rita Coolidge lauloi vuonna 1983 James Bond -elokuvan "Octopussy – mustekala" tunnuslaulun ”All Time High”. Samana vuonna häneltä mm. ilmestyi single "I’ll Never Let You Go" samannimiseltä albumilta.
1990-luvun loppupuolella Coolidge perusti Walela-nimisen lauluyhtyeen sisarensa Priscilla Coolidgen ja tämän tyttären Laura Satterfieldin kanssa.
Tatjana von Rippas
Tatjana von Rippas (3. toukokuuta 1882 – 14. syyskuuta 1964) oli Venäjältä Pietarista lähtöisin oleva viulunsoiton opettaja Suomessa. Hän opetti viipurilaislähtöisessä Päijät-Hämeen musiikkiopistossa Lahdessa.
Von Rippasille myönnettiin Pro Finlandia -palkinto vuonna 1952.
Gerda Qvist
Gerda Qvist (14. elokuuta 1883 Helsinki – 5. syyskuuta 1957) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hän oli ensimmäisiä suomalaisia naiskuvanveistäjiä ja suomalaisen mitalitaiteen uranuurtaja.
Qvistin vanhemmat olivat Helsingin polyteknillisen opiston johtaja, valtioneuvos Ernst Edvard Qvist ja Anna Franciska Theodora o.s. Snellman. Tytön haaveet pianistinurasta kariutuivat 17-vuotiaana saatuun vakavaan kuulovammaan.
Qvist opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1902–1903, jossa hänen opettajinaan olivat C. E. Sjöstrand ja Felix Nylund. Hänellä oli kuvataideopettajan pätevyys. Tulevan uran kannalta ratkaisevaa olivat oppivuodet Tukholmassa mitalinkaivertaja, professori Erik Lindbergin opissa. Tällöin hän löysi oman tyylinsä ja erikoistui mitalitaiteeseen. Kotimaisiin yhteisnäyttelyihin hän osallistui vuodesta 1908 alkaen.
Qvist on suunnitellut Helsingissä Hietarannassa olevan aurinkokellon (1931). Hän erikoistui mitaleihin jo 1908. Vuosina 1917–1950 hän suunnitteli kaikkiaan 150 mitalia, muun muassa Jean Sibeliuksen, Henrik Gabriel Porthanin, Sophie Mannerheimin muistomitalin, mitalin Svenska Litteratursällskapetille sekä Fiskarsin, Nokian, Enso-Gutzeitin teollisuuslaitoksille.
Qvistille myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1953, ja vuoden 1937 Budapestin mitalitaiteen näyttelyssä hän sai kultamitalin. Vastaavasta Madridin-näyttelystä 1951 hän sai pronssia.
Leon Russell
Leon Russell (s. Claude Russell Bridges, 2. huhtikuuta 1942 Lawton, Oklahoma, Yhdysvallat – 13. marraskuuta 2016 Nashville, Tennesee, Yhdysvallat ) oli Grammy-palkittu yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä, kitaristi ja pianisti. Hän syntyi Lawtonissa Oklahomassa ja opiskeli Will Rogers High Schoolissa.
Russell oli alun perin arvostettu sessiomuusikko muun muassa Jerry Lee Lewisille, Phil Spectorille, The Rolling Stonesille, Dorsey Burnettelle ja Glen Campbellille. Hän kuului Wrecking Crew -nimiseen studiomuusikoiden ryhmään.
Hänen ensimmäinen menestyksensä lauluntekijänä oli ”Delta Lady”, jonka Joe Cocker levytti vuonna 1969. Hänen muita menestyksiään oli ”Superstar”, josta ovat esittäneet omat versionsa muiden muassa Rita Coolidge ja The Carpenters.
Russell rakensi oman äänitysstudiona vuonna 1967 ja äänitti siellä yhdessä kitaristi Marc Bennon kanssa albumin "Look Inside (Asylum Choir)". Russellin ensimmäinen sooloalbumi on vuodelta 1970. Soolouransa aikana hän otti vaikutteita lukuisista tyylilajeista, kuten countrysta, rockista, folkista, R&B:stä, bluesista ja gospelista, mutta samanaikaisesti hän jatkoi myös säveltämistä ja uraansa sessiomuusikkona.
Russellin tunnetuimpien sooloalbumien joukkoon lukeutuu "Carney" (1972).
Russell oli vuonna 2010 hoidettavana sydämen vajaatoiminnan vuoksi, ja hänelle tehtiin heinäkuussa 2016 sydänleikkaus hänen saatuaan sydänkohtauksen. Hän oli toipumassa leikkauksesta mutta kuoli lopulta 13. marraskuuta 2016 nukkuessaan kotonaan Nashvillessa.
Liikelentokone
Liikelentokone on tyypillisesti alle 20-paikkainen ja kaksimoottorinen lentokone, jota käytetään liikemiesten, poliitikkojen ynnä muiden lentomatkustamiseen.
Ilmailu sai osin alkunsa tällaiseen tehtävään tarkoitetuista lentokoneista, toisin ensimmäiset 20–25 vuotta lentämisen vaarallisuus rajoitti kysyntää rajusti. Reittilentojen hinnat olivat Yhdysvalloissa 1950-luvulle asti ja Länsi-Euroopassa 1960-luvun alkuun asti niin korkeat, että matkustajisto koostui lähinnä siitä ihmisryhmästä, jolla on varaa tai valtaa käyttää liikelentokoneita 2000-luvun alussa.
Liikelentokoneiden konetyypit loivat 1960-luvun lopulla termin ”jet set”, ihmiset, jotka lensivät Välimeren rannoille ja saarille omilla pienellä suihkumoottorein varustetulla lentokoneella. Tämä yhteisö loi myös termin ”mile high club”, eli seksin harrastamisen lentokoneissa. Tätä julkkisilmailuperinnettä ovat sittemmin jatkaneet esimerkiksi Harrison Ford ja John Travolta, jotka lentävät omilla liikelentokoneilla. Niki Lauda perusti lentoyhtiönsä Lauda Airin alun perin liikelentokoneiden varaan.
Liikelentokoneiden kysyntä on vuosina 2006 ja 2007 ollut kaikkien aikojen huipussa. Tähän on perusteena yritysten kasvaneet katteet, niiden johtajien korkeat palkat ja reittilennoille siirtymisen hitaus, jota turvatarkastukset ovat edelleen hidastaneet. Liikelentokoneet operoivat suurkaupunkien sivukentiltä ja niissä matkustajat voivat siirtyä koneeseen likimain suoraan autosta. Liikelentokoneiden lentonopeus on alempi kuin reittilentokoneiden, mutta lentokorkeus on alempi – alle 1 000–2 000 kilometrin matkan kaupungista toiseen lentäminen voi toteutua nopeammin kuin reittilentokoneella. Sään vaikutukset voivat olla rajumpia kuin reittilentokoneissa. Matkustusmukavuus on tietysti liikelentokoneessa tyypillisesti parempi kuin reittilentokoneiden ensimmäisessä luokassa.
Suihkukoneita, käytössä:
Suihkukoneita, suunnitteilla:
Potkuriturbiinikoneita:
Mäntämoottorikoneita:
Muita:
James Last
Hans (James) Last (17. huhtikuuta 1929 Bremen, Saksa – 9. kesäkuuta 2015 Florida, Yhdysvallat) oli saksalainen säveltäjä ja big band -johtaja.
Last syntyi Bremenissä ja aloitti lapsena pianonsoiton, mutta siirtyi bassoon. Hänen ensimmäinen albuminsa, "Non-Stop Dancing", on vuodelta 1965.
Lastista tuli lukuisilla levytyksillään viihdemusiikin suurimpia kansainvälisiä tähtiä. Viimeisinä vuosinansa hän jakoi aikansa synnyinmaansa, Saksan, ja Floridan välillä.
24 (7. tuotantokausi)
24-televisiosarjan 7. tuotantokausi, tunnetaan myös nimellä päivä 7, oli määrä esittää käsikirjoittajien lakon jälkeen alkaen 13. tammikuuta 2008, mutta Yhdysvaltalainen FOX-kanava näytti tuotantokauden vasta tammikuussa 2009. Ennen 7.kauden esittämistä FOX esitti sarjasta kaksituntisen tv-elokuvan in 23.marraskuuta 2008. Kausi alkoi 11. tammikuuta 2009 ja päättyi 18. toukokuuta 2009. Kausi sai huomiota myös hiilineutraaliuden osalta, kun tuotantotiimi kykeni vähentämään tuotannosta aiheutunutta hiilijalanjälkeä 43 %:lla.
CTU:n lakkauttamisen vuoksi sarjan tapahtumat sijoittuvat Washington D.C:hen, missä Jack Bauer kohtaa tekoihinsa liittyvät syytteet oikeuden edessä. Bauerin päivä saa järkyttävän alun, kun entinen kollega, Tony Almeida (Carlos Bernard), palaa takaisin, vaikka terrorisalaliiton jäsen oli jättänyt hänet kuolemaan CTU:n sairasosastolle.
Kaudella nähdään myös Chloe O'Brian ja Bill Buchanan.
Michael Atiyah
Sir Michael Francis Atiyah (22. huhtikuuta 1929 – 11. tammikuuta 2019) oli brittiläinen matemaatikko. Hänet tunnettiin varsinkin hänen merkittävästä työstään geometrian alalla.
Atiyah syntyi Lontoossa skotlantilaisen ja libanonilaisen pojaksi. Hän kasvoi pääosin Kairossa ja Sudanissa. Atiyahin–Singerin indeksilause on nimetty hänen ja Isadore Singerin mukaan. Atiyahille myönnettiin vuonna 1966 Fieldsin mitali.
Atiyahista tuli "Sir" vuonna 1983, ja hänestä tehtiin Ansioritarikunnan jäsen 1992. Hän sai vuonna 1988 Copleyn mitalin, toimi vuosina 1974–1976 Lontoon matemaattisen seuran puheenjohtajana ja vuosina 1990–1995 Royal Societyn puheenjohtajana. Hänelle ja Isadore Singerille myönnettiin vuonna 2004 Abelin palkinto.
Atiyah johti vuosina 1990–1997 Cambridgen Trinity Collegea ja vuosina 1995–2005 Leicesterin yliopistoa. Hän on nykyisin Edinburghin yliopiston kunniaprofessori ja Venäjän tiedeakatemian ulkomaalaisjäsen sekä vuodesta 2005 Edinburghin 
Royal Societyn puheenjohtaja.
Isadore Singer
Isadore Manuel Singer (s. 3. toukokuuta 1924) on yhdysvaltalainen matemaatikko.
Singer syntyi Detroitissa ja valmistui Michiganin yliopistosta ja Chicagon yliopistosta. Hän on viettänyt lähes koko uransa Massachusetts Institute of Technologyssa, jonka professori hän on. Hän on National Academy of Sciencesin ja American Academy of Arts and Sciencesin jäsen.
Singerille on myönnetty hänen uransa aikana lukuisia palkintoja, joista merkittävimpien joukkoon lukeutuvat National Medal of Science (1983) ja Abelin palkinto (2004). Kansainvälisesti hänet tunnetaan varsinkin Atiyahin–Singerin indeksilauseesta, joka on nimetty hänen ja Michael Atiyahin mukaan.
Piotr Klimczak
Piotr Klimczak (s. 18. tammikuuta 1980 Nowy Sącz) on puolalainen pikajuoksija, jonka päämatka on 400 metrin juoksu.
Klimczak sijoittui vuoden 2004 Euroopan cupissa neljänneksi 400 metrillä ajalla 46,04. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Ateenan olympialaisissa alkuerissä. Vuoden 2005 Euroopan cupissa hän juoksi kuudenneksi. Klimczak oli Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006 mukana Puolan joukkueessa, joka voitti MM-hopeaa 4 x 400 metrin viestissä.
Universiadeissa Klimczak voitti kultaa vuonna 2005 4x400 metrin viestistä ja hopeaa vuonna 2007 400 metriltä.
Klimczak karsiutui 400 metrin välierissä sekä Torinon sisäratojen EM-kisoissa 2009 että Barcelonan EM-kisoissa 2010.
Debbie Dunn
Debbie Dunn (s. 26. maaliskuuta 1978) on yhdysvaltalainen pikajuoksija.
Jamaikalaissyntyinen Dunn sai Yhdysvaltain kansalaisuuden 6. huhtikuuta 2004. Hän oli Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006 mukana Yhdysvaltain joukkueessa, joka voitti 4 × 400 metrin viestijuoksussa MM-hopeaa. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän juoksi avausosuuden Yhdysvaltain 4 × 400 metrin viestin voittaneessa joukkueessa. 400 metrin kilpailussa hän sijoittui kuudenneksi.
Dohan sisäratojen MM-kisoissa 2010 hän voitti kultaa sekä henkilökohtaisella 400 metrillä että 4 × 400 metrin viestissä.
24. kesäkuuta 2012 Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa Dunn antoi dopingnäytteen jossa oli merkkejä anabolisten steroidien käytöstä. Hän sai kahden vuoden kilpailukiellon.
Rafał Wieruszewski
Rafał Wieruszewski (s. 24. helmikuuta 1981) on puolalainen pikajuoksija, jonka päämatka on 400 metrin juoksu.
Wieruszewski sijoittui 2000 Santiago de Chilen nuorten MM-kisoissa kahdeksanneksi 400 metrillä ajalla 46,37. Seuraavana vuonna hän voitti pronssia alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa. Edmontonin MM-kilpailuissa hän juoksi pitkässä viestissä Puolan joukkueessa, joka nousi pronssille Yhdysvaltain joukkueen hylkäyksen jälkeen. Vuonna 2002 hän voitti Puolan alle 23-vuotiaiden mestaruuden. Vuonna 2003 hän voitti Puolan sisä- ja ulkoratojen mestaruuden sekä sijoittui Puolan alle 23-vuotiaiden mestaruuskisoissa toiseksi 400 metrillä ja kolmanneksi 200 metrin juoksussa. Birminghamin MM-hallikilpailuissa hän juoksi 4 × 400 metrin viestijuoksussa alun perin neljänneksi sijoittuneessa Puolan joukkueessa. Myöhemmin joukkue nousi kuitenkin Jerome Youngin ja Yhdysvaltain joukkueen hylkäyksen jälkeen kolmanneksi. Samana vuonna hän juoksi viidenneksi Euroopan cupissa ajalla 45,62 ja kolmanneksi Universiadeissa. Wieruszewski oli Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006 mukana Puolan joukkueessa, joka voitti MM-hopeaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui Göteborgin EM-kisoissa seitsemänneksi 400 metrillä ja oli samoissa kisoissa mukana voittamassa pitkässä viestissä EM-pronssia. Osakan MM-kisoissa 2007 hän karsiutui alkuerissä. Pitkässä viestissä hän juoksi alkuerässä Puolan joukkueessa ja saavutti pronssia joukkueen juostessa toisella kokoonpanolla kolmanneksi loppukilpailussa.
Tiffany Williams
Tiffany Williams (o.s. Ross, s. 5. helmikuuta 1983 Miami, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen yleisurheilija, jonka päämatka on 400 metrin aitajuoksu.
Williams voitti 2002 Yhdysvaltain nuorten mestaruuden 100 metrin aitajuoksussa. Samana vuonna Kingstonin nuorten MM-kisoissa hän karsiutui 100 metrin aitojen alkuerissä ajalla 13,78 ja sijoittui 400 metrin aidoissa neljänneksi ajalla 56,52. Hän oli Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006 mukana Yhdysvaltain joukkueessa, joka voitti 4 x 400 metrin viestijuoksussa MM-hopeaa. Hän juoksi myöhemmin samana vuonna toiseksi 400 metrin aidoissa ajalla 54,22. Seuraavana vuonna hän sijoittui Osakan MM-kisoissa 400 metrin aidoissa seitsemänneksi ja viidenneksi.
Williams voitti Yhdysvaltojen olympiakarsinnan 400 metrin aitajuoksussa 2008. Pekingin olympialaisissa hän sijoittui kahdeksanneksi ja myöhemmin samana vuonna kolmanneksi. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän oli 400 metrin aitajuoksussa viides ajalla 53,83.
Valehtelijoiden klubi
Valehtelijoiden klubi on suomalainen Mainostelevision tuottama viihdeohjelma, jota esitettiin vuosina 1981–1983. Ohjelman käsikirjoittivat Pertti Reponen ja Heikki Kinnunen. Ohjelma perustuu Yhdysvalloissa 1970-luvulla aloittaneeseen "The Liar's Club" -sarjaan.
Ohjelmassa olivat alusta alkaen mukana näyttelijät Leo Lastumäki (jäsen K), Aake Kalliala (jäsen R), Maija-Leena Soinne (jäsen F) sekä Olavi Ahonen (jäsen Z), joista viimeksi mainittu esitti vankia. Mukana hänellä oli poliisiasuinen vartija.
Kilpailussa esiteltiin outoja esineitä, joiden merkitykselle ja käytölle edellä mainitut henkilöt keksivät selityksiä. Heistä yksi puhui totta ja muut valehtelivat. Mukana olleen kilpailijan tehtävänä oli sanoa, kuka puhuu totta. Kilpailun juontajana toimi steppaileva Helge ”Heguli” Herala. Hänellä oli apunaan ”sihteerikkö”, jota esitti Marita Jyrkinen. Pöydän yläpuolella roikkui narulla pyykkipoikien pitelemänä 50 markan seteleitä (nykyrahassa vajaa 20 €), joita Heguli jakoi kilpailijoille melko mielivaltaisesti. Lisäksi ohjelmassa esitettiin valehtelu-aiheisia sketsejä. Ohjelma sai kunniamaininta-Venlan vuonna 1982.
Olavi Ahosen esittämä hahmo sai vuonna 1984 lyhytikäisen oman spin off -sarjan "Ollin koppivuodet".
Kahdeksan jaksoa sarjasta esitettiin uusintana lauantaisin klo 19.30–20.00 10. toukokuuta 1997 – 7. kesäkuuta 1997 ja 21. kesäkuuta 1997 – 5. heinäkuuta 1997 MTV3-kanavalla. Jaksoja oli lyhennetty uusintaa varten.
Ohjelman formaatti herätettiin henkiin vuonna 2013, kun MTV3 alkoi esittää siihen perustuvaa "Totuuden torvet" -nimistä ohjelmaa.
Gaunilo
Gaunilo Marmoutierlainen (1000-luku) oli Marmoutierin luostarin benediktiinimunkki, Anselm Canterburylaisen aikalainen. Hänet tunnetaan ennen kaikkea kritiikistä Anselmin esittämää jumalatodistusta, ontologista argumenttia, kohtaan, erityisesti teoksessaan "Liber pro insipiente" (”Hullun puolustukseksi”). Sen nimi viittaa Psalmien kirjan hulluun, joka sanoo sydämessään, ettei Jumalaa ole (Ps. 14:1). Anselm oli viitannut tähän teoksessaan "Proslogion".
Anselm oli todistuksessaan esittänyt todistavansa suurimman käsitettävissä olevan olennon, jota hän kutsui Jumalaksi, olemassaolon. Jumala joka ei ollut olemassa ei voinut olla se, jota suurempaa ei voida ajatella, koska se voitiin ajatella myös olemassa olevaksi, mikä olisi vielä suurempaa. Siksi Jumalan käsite sisälsi Anselmin mukaan myös tämän olemassaolon.
Gaunilo kritisoi argumenttia käyttämällä täsmälleen samaa päättelyä todistaakseen suurimman ajateltavissa olevan saaren olemassaolon. Hän pyysi lukijoitaan ajattelemaan suurinta, tai täydellisintä, ajateltavissa olevaa saarta. On todennäköistä, ettei sellaista ole todella olemassa. Tällöin emme kuitenkaan ajattelisi todella suurinta ajateltavissa olevaa saarta, koska suurin ajateltavissa oleva saari olisi myös olemassa, sen lisäksi että sillä olisi kaikki muut halutut perfektiot. Gaunilon argumentti siis hyödynsi Anselmin argumentin loogista muotoa suoraan sellaisenaan, olettaen, että olemassaolo olisi perfektio. Koska voimme ajatella suurinta tai täydellisintä saarta, sen täytyy olla olemassa. Jos argumentti vaikuttaa absurdilta, Gaunilo katsoi, ettei se ole sitä sen enempää kuin Anselminkaan esittämä argumentti.
Muodollisesti esitettynä Anselmin argumentti oli seuraava:Gaunilon argumentti oli seuraava: Gaunilon argumentti ei varsinaisesti pyri kumoamaan Anselmin argumenttia, vaan sen sijaan osoittamaan, että jos Anselmin argumentti hyväksytään, samalla tulee hyväksyä monia muita samankaltaisia argumentteja. Anselm vastasi Gaunilon kritiikkiin teoksessaan "Liber Apologeticus" huomauttamalla, ettei käsitettä ”se mitä suurempaa ei voida ajatella” voida soveltaa saareen tai muihin olioihin samalla tavalla kuin Jumalan määritelmään. Hänen mukaansa siis vain Jumala on olemassa välttämättä.
Gaunilon argumentti ei vielä onnistunut kumoamaan Anselmin argumenttia lopullisesti, vaikkakin se herätti epäilyksiä Anselmin todistuksen loogista muotoa kohtaan.
Michele Didoni
Michele Didoni (s. 7. maaliskuuta 1974 Milano, Italia) on italialainen kilpakävelijä. Hänen päämatkansa urallaan oli 20 kilometriä.
Didoni voitti 20 kilometrin maailmanmestaruuden Göteborgin MM-kilpailuissa 1995. Michele Didoni on 178 senttimetriä pitkä.
Charlie Simmer
Charles Simmer (s. 20. maaliskuuta 1954, Terrace Bay, Ontario, Kanada) on entinen kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi hyökkääjänä National Hockey Leaguessa vuodesta 1974 vuoteen 1988. Kaikkiaan ylivoimapelin taitajana tunnettu Simmer keräsi NHL:ssä 711 tehopistettä (342 maalia ja 369 syöttöä) 712 runkosarjan ottelussa. Hän tuli maineikkaaksi etenkin Los Angeles Kingsin vahvan ykkösketjun laitahyökkääjänä: sen keskushyökkääjä oli Marcel Dionne.
Abdon Pamich
Abdon Pamich (s. 3. lokakuuta 1933 Fiume, Jugoslavia) on italialainen kilpakävelijä, jonka päämatkana oli 50 kilometriä.
Abdon Pamich on olympiavoittaja vuodelta 1964. Lisäksi hän saavutti olympiapronssia vuonna 1960. Euroopan-mestaruudet Pamich voitti vuosina 1962 ja 1966. EM-hopeaa hän saavutti vuonna 1958.
Pamich on voittanut eniten kävelyn Italian-mestaruuksia. Hän voitti 10 kilometrin mestaruuden 13 kertaa (1956, 1958–1969), 20 kilometrin mestaruuden 13 kertaa (1958–1969, 1971) sekä 50 kilometrin mestaruuden 14 kertaa (1955–1968).
Gunnar Klettenberg
Gunnar Klettenberg (s. 27. lokakuuta 1967 Viljandi, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolainen esteratsastaja, yksi maansa menestyneimmistä. Klettenberg on voittanut maailmancupin osakilpailuja. Vuonna 2006 hän sijoittui cupissa kolmanneksi. Hän on koulutukseltaan eläinlääkäri, ja valmentaa myös esteratsastuksessa kilpailevaa tytärtään.
Fredrika Dorotea
Fredrika Dorotea (12. maaliskuuta 1781, Karlsruhe – 25. syyskuuta 1825, Lausanne, Sveitsi) oli Ruotsin kuningatar vuosina 1797–1809. Hän oli Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolfin puoliso ja Badenin rajakreivi Karl Ludwigin tytär.
Fredrika Doroteasta tuli Ruotsin kuningatar vuonna 1797 hänen avioiduttuaan kuningas Kustaa IV Aadolfin kanssa. Pari sai viisi lasta: Gustaf Gustavsson, Sofia Vilhelmina, Carl Gustav, Amalia Maria Charlotta ja Cecilia. Kuningattaren mukaan nimettiin kolme kuntaa Pohjois-Ruotsissa: Fredrika, Dorotea ja Vilhelmina.
Ruotsin hävittyä Suomen Venäjälle Suomen sodassa vuonna 1809 Kustaa IV Aadolf syöstiin vallasta ja perhe pakotettiin poistumaan maasta. Perhe asettui Fredrika Dorotean kotiseudulle Badeniin. Vuonna 1812 pari erosi.
Larry Shaw
Larry Shaw on yhdysvaltalainen elokuva- ja televisio-ohjaaja. Vuodesta 2004 hän on ohjannut ja tuottanut ABC:n televisiosarjaa "Täydelliset naiset".
Hänen aiempia ohjaustöitään ovat olleet sarjat "21 Jump Street", "", "Salaiset kansiot", "Parker Lewis Can't Lose" ja "Lizzie McGuire". Lisäksi Shaw tuotti ja ohjasi sarjaa "Stingray" 1980-luvulla. Hän oli myös tuottajana sarjassa "Hunter", jota esitettiin vuosina 1984–1991.
Jouni Kallio
Jouni Kallio (s. 8. elokuuta 1974) on jyväskyläläinen stand up -koomikko ja valokuvaaja. Hän on yksi Suomen ainoista kitaraa esityksissään käyttävistä koomikoista. Jouni Kallio on tullut tunnetuksi muun muassa Komiikkatehdas-ohjelmasta. Hän sai vuonna 2004 Seisomapaikkaklubin ja Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan jakaman Kiven Kova Koomikko -palkinnon. Hän lopetti aktiivisen keikkailun toukokuussa 2010 keskittyäkseen valokuvaukseen.
Jean Ferrat
Jean Ferrat, oik. Jean Tenenbaum (20. joulukuuta 1930 Vaucresson, Hauts-de-Seine, Ranska – 13. maaliskuuta 2010 Aubenas, Ranska) oli ranskalainen sanoittaja, muusikko ja laulaja.
Jean Tenenbaun syntyi vaatimattoman juutalaisperheen neljäntenä lapsena, ja perhe muutti hänen varhaislapsuutensa aikana, vuonna 1935, Versailles'n kaupunkiin, jossa hän kävi Jules Ferrylle nimetyn peruskoulun. Hänen isänsä joutui saksalaisten natsien käsiin ja kuoli Auschwitzin keskistysleirillä. Näiden tapahtumien yhteydessä hänen täytyi luopua lukio-opiskelusta ja hankkia töitä, jotta saattoi auttaa perheen toimeentulossa. Kuitenkin jo nuorena hän oli erittäin kiinnostunut musiikista ja teatterista.
1950-luvun alkupuolella hän aloitti toiminnan teatteriryhmässä, sävelsi muutaman kappaleen ja soitti kitaraa jazz-orkesterissa. Hän esiintyi muutamia kertoja yleisölle, mutta ilman suurempaa menestystä. Hän oli kuitenkin päättänyt omistautua kokonaan musiikille. Vuonna 1956 hän sävelsi ranskalaisen kirjailijan Louis Aragonin runon "Les yeux d'Elsa", ja tähän runoon hän oli erityisesti mieltynyt. Tuolloin suurta suosiota Ranskassa nauttinut laulaja André Claceau esitti ja tulkitsi sävelletyn runon ja toi esityksellään jonkinmoista kuuluisuutta myös Jean Ferralle. Tämä johti puolestaan sopimukseen pariisilaisen kabareen, La Colomben kanssa.
Jean Ferrat'n ensimmäinen 45-kierroksinen levytys ilmestyi vuonna 1958, mutta sekään ei saavuttanut suurta menestystä. Nuori laulaja Christine Sèvres kuitenkin levytti Ferrat'n lauluja, ja seurauksena oli avioliitto. Vuonna 1959 Ferrat tapasi Gérard Meysin, josta tuli hänen kustantajansa sekä ystävänsä. Tämä antoi vauhtia hänen uralleen, ja seuraavana vuonna hän solmi levytyssopimuksen Decca-yhtiön kanssa. Tästä oli seurauksena toinen 45-kierroksinen äänilevy "Ma Môme", josta tuli ensimmäinen suurmenestys, ja sitä soitettiin runsaasti myös radiossa.
Ensimmäinen 33-kierroksinen levytys Jean Ferrat'lta ilmestyi 1961, ja siitä hän sai SACEM:in (musiikintekijöiden yhdistyksen) tunnustuspalkinnon. Tämä oli alku pitkälle ja monivaiheiselle uralle, jota sävyttivät useat vaikeudet sensuurin kanssa. Hän kirjoitti itse myös runoja ja sävelsi ystäviensä tekemisiä sanoituksia.
Ferrat on erittäin suorittu artisti, ja hän on paljon soitettu maakuntien radioissa, mutta hänellä on ollut erittäin harvaan esiintymisiä televisiossa.
Hän syytti kaupallista musiikkituotantoa, joka antaa enemmän tukea kaupallisille kuin luoville taiteilijoille. Hän vetosi useita kertoja kulttuurivaikuttajiin, televisiokanavien johtajiin ja ministereihin juuri tämän kaupallisuuden korostumisen vastustamiseksi ja luovien kykyjen työn korostamiseksi.
André Gorz
André Gorz (helmikuu 1923 Wien, Itävalta – 22. syyskuuta 2007 Vosnon, Ranska), syntyjään Gerhart Hirsch ja kirjailijanimeltään Michel Bosquet, oli itävaltalais-ranskalainen yhteiskuntafilosofi ja toimittaja. Hän perusti vasemmistolaisen "Le Nouvel Observateur" -viikkolehden yhdessä Jean Danielin kanssa vuonna 1964. Gorz tuki toisen maailmansodan jälkeen Jean-Paul Sartren eksistentialistista marxismia, mutta heidän välinsä rikkoutuivat vuonna 1968, jonka jälkeen Gorz keskittyi poliittiseen ekologiaan. Hän oli myös perustulon puolestapuhuja.
Gorz teki itsemurhan pitkään syöpää sairastaneen vaimonsa Dorinen kanssa 24. syyskuuta 2007.
Suspiria – tappavat huokaukset
Suspiria – tappavat huokaukset on vuonna 1977 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva. Elokuvan ohjasi Dario Argento.
Elokuva kertoo Suzy Banyonista joka saapuu Länsi-Saksaan, sillä hän pääsi arvostettuun sisäoppilaitokseen. Suzyn saapuessa koululle hänen ohitseen menee nainen, joka itsekseen puhuen ryntää pois koulusta. Suzyn puhuessa ovipuhelimeen hänet käännytetään tylysti takaisin ja sanotaan "En tunne teitä. Menkää pois". Niinpä Suzy viettää ensimmäisen yön kaupungissa hotellissa. Aamulla Suzy palaa koululle ja pääsee sisään, mutta kukaan ei tiedä kuka käännytti Suzyn takaisin. Pian Suzyn tulon jälkeen alkavat koulun opiskelijat kuolla salaperäisillä tavoilla ja Suzy aistii, että suuressa ja vanhassa talossa on jotain pahaa meneillään.
Elokuvasta tehtiin vuonna 2018 uusi Luca Guadagninon ohjaama versio, "Suspiria".
Santillana (jalkapalloilija)
Carlos Alonso González eli Santillana (s. 23. elokuuta 1952 Santillana del Mar, Santanderin maakunta, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapalloilija. Hän on Real Madridin kaikkien aikojen kolmanneksi paras maalintekijä ja toiseksi eniten otteluita pelannut pelaaja Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa. Hänet tunnettiin etenkin hyvänä pääpelaajana.
Pelipaikaltaan Santillana oli hyökkääjä, mutta hän pelasi aluksi myös keskikentällä. Juniorina hän edusti Satéliten ja Barredan joukkueita. Pelaajanimi Santillana on peräisin hänen synnyinkuntansa Santillana del Marin nimestä, sillä eräs hänen valmentajistaan ei muistanut pelaajien nimiä ja kysyi aina ”Missä on se poika Santillanasta?”.
Ammattilaisuransa Santillana aloitti kaudella 1970–1971 tuolloin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa pelanneessa santanderilaisessa Racingissa, jossa hän voitti sarjan maalikuninkuuden. Jo kaudeksi 1971–1972 tuolloin 18-vuotias Santillana siirtyi pääkaupunkiin, pääsarjaseura Real Madridiin. Samassa 26 miljoonan pesetan kaupassa siirtyivät myös Aguilar ja Corral.
Ensimmäisen pääsarjaottelunsa Santillana pelasi 5. syyskuuta 1971 Real Betisiä vastaan. Real Madridia hän edusti kaikkiaan 17 kauden ajan, jona aikana seura voitti yhdeksän Espanjan pääsarjamestaruutta, neljä Espanjan cupia, kaksi Uefa-cupia ja yhden Espanjan liigacupin. Lisäksi hän pelasi Euroopan cupin ja Cup-voittajien cupin loppuotteluissa, mutta molemmilla kerroilla tuloksena oli häviäminen brittijoukkueille, ensin vuonna 1981 Liverpoolia ja sitten vuonna 1983 Aberdeenia vastaan.
Espanjan maajoukkueessa Santillana pelasi 56 ottelua ja teki 15 maalia. Hän edusti maataan vuosien 1978 ja 1982 MM-kilpailuissa sekä vuosien 1980 ja 1984 EM-kilpailuissa. Maajoukkuetehtävissä hänet muistetaan erityisesti panoksestaan 21. joulukuuta 1983 Maltaa vastaan pelatussa EM-karsintaottelussa, joka Espanjan täytyi voittaa 11 maalilla päästäkseen lopputurnaukseen. Santillana teki neljä maalia ja Espanja voitti lopulta 12–1, päästen kisoihin ohi Alankomaiden. Itse lopputurnauksessa Espanja sijoittui hopealla hävittyään loppuottelussa Ranskalle.
Kalle Lepola
Kalle Lepola (aiemmin Lepotöyry, ; 10. elokuuta 1888 Korpilahti – 15. marraskuuta 1937 Leningrad) oli lohkotilallinen ja sosialidemokraattien kansanedustaja, joka siirtyi Suomen sisällissodan jälkeen Venäjälle ja liittyi mukaan SKP:n toimintaan.
Lepolan vanhemmat olivat torppari Kaarle Lepotöyry ja Jalmiina Lakkila. Hän kävi kansakoulun ja eli torpparina ja lohkotilallisena Korpilahdella vuoteen 1918 saakka. Lepola toimi SDP:ssä Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin puhujana ja Mikkelin läänin sos.dem. piirin piirisihteerinä 1914–1915. Hän oli puolueen kansanedustajana vuonna 1917 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Lepola oli myös Maatyöväen liiton sihteerinä vuonna 1917.
Suomen sisällissodan aikana Lepola oli kansanvaltuuskunnan maatalousasiain valtuutettuna ja jäsenenä Työväen pääneuvostossa. Sodan loppuvaiheessa Lepola siirtyi Venäjälle. Hän oli Venäjällä SKP:n poliittisten kurssien opettajana Pietarissa 1920–1921, SKP:n keskuskomitean sihteerinä ja jäsenenä sekä oli mukana NKP:n suomenkielisten järjestöjen konferenssin puhemiehistössä 1920 ja toimi agitaatiokoulun johtajana 1921. Lepola opiskeli myös Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa.
Vuonna 1922 Lepola palasi Suomeen, mutta hän joutui olemaan vangittuna poliittisista syistä vuosina 1922–1926. Lepola armahdettiin ja luovutettiin vankien vaihdossa Neuvostoliittoon. Hän menetti tällöin myös Suomen kansalaisuuden. Palattuaan Neuvostoliittoon Lepola oli Suomen vallankumousliikkeen tutkijakunnan jäsenenä vuonna 1927 ja Vapaus-lehden päätoimittajana vuodesta 1930. Lepola vangittiin syyskuussa 1937, tuomittiin kuolemaan syytettynä vakoilusta ja vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin saman vuoden marraskuussa.
Lepola oli naimisissa vuodesta 1913 Lydia Albertina Suomäen kanssa.
Lepolan veljentytär oli Sosialistisen Työväenpuolueen puheenjohtaja Lahja Kivinen.
Mårten Westö
Mårten Westö (s. 15. toukokuuta 1967) on ruotsiksi kirjoittava suomalainen kirjailija. Hän on opiskellut Helsingin yliopistossa ja Svenska social- och kommunalhögskolanissa ja alun perin kouluttautunut toimittajaksi, mutta ryhtyi myöhemmin kääntäjäksi ja kirjailijaksi.
Westön poika on jalkapalloilija Johannes Westö ja veli kirjailija Kjell Westö.
Nina Skeime
Nina Skeime (s. 21. toukokuuta 1962) on norjalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili aktiivisesti vuosina 1982–1991. Hän voitti hiihdon maailmanmestaruuskilpailussa vuonna 1987 Oberstdorfissa hopea- ja vuonna 1989 Lahdessa pronssimitalin 4x5 kilometrin viestissä.
Nordic Trophy 2007
Jääkiekon pohjoismaisten seurajoukkueiden epävirallinen mestaruusturnaus Nordic Trophy pelattiin syksyllä 2007 toista kertaa. Mukana olivat samat neljä joukkuetta Suomesta ja neljä joukkuetta Ruotsista kuin edellisenäkin vuonna. Yksinkertaisen runkosarjan jälkeen pelattiin sijoitusottelut Helsingin jäähallissa. Niissä kohtasivat runkosarjan 1. ja 2., 3. ja 4., 5. ja 6. sekä 7. ja 8. Näin siis edellisvuodesta poiketen pronssi ratkaistiin pronssiottelulla. Turnauksen voitti Oulun Kärpät.Finaali
Pronssiottelu
Ottelu 5. sijasta
Ottelu 7. sijasta
Aleksander Allila
Aleksander Allila (synt. Allinen, 14. huhtikuuta 1890 Suistamo – n. 1933 Neuvostoliitto) oli suomalainen maalari, joka toimi Sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestön kansanedustajana vuosina 1924–1927. Allila muutti myöhemmin Neuvostoliittoon, jossa hän joutui vankileirille ja katosi.
Allilan vanhemmat olivat työmies Stepan Allinen ja Maria Torssonen. Kansakoulun käynyt Allila työskenteli vuoteen 1912 saakka maalarina kotiseudullaan Laatokan Karjalan Suistamolla ja jatkoi sen jälkeen ammattiaan Helsingissä. Hän oli Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliiton Uudenmaan piiritoimikunnan jäsen sekä Työväen järjestönuorten varapuheenjohtaja. Vuoden 1918 sisällissodan päätyttyä Allila oli vankilassa poliittisista syistä.
Vapauduttuaan Allila oli mukana Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen toiminnassa ja puolueen lakkauttamisen jälkeen Sosialistisessa työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestössä, jonka edustajana hänet valittiin eduskuntaan 1924. Vuonna 1926 Allila tuomittiin kolmen kuukauden vankeusrangaistukseen rikoslain 16. luvun perusteella, joka käsittää rikoksia julkista viranomaista ja yleistä järjestystä vastaan. Hän siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1932, jonka jälkeen Allila nähtiin viimeisen kerran elossa vuotta myöhemmin työleirillä Leningradin alueella.
Anni Rytkönen
Anna (Anni) Johanna Rytkönen (o.s. Toppinen) () oli kauppiaan vaimo ja sosialidemokraattien kansanedustaja, joka siirtyi 1920-luvun lopulla Neuvostoliittoon.
Rytkösen vanhemmat olivat loinen Paavo Toppinen ja Anna Liisa Mod. Hän kävi kansakoulun ja meni naimisiin kauppias Heikki Rytkösen kanssa 1911 eläen sen jälkeen kauppiaan vaimona Iisalmessa vuoteen 1927 saakka. Anni Rytkönen oli SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1921 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä. Vuonna 1927 hän siirtyi Neuvostoliittoon jossa hän opiskeli Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa ja asui vuonna 1928 Leningradin alueen Kuivaisin kylässä, osallistui Neuvostonaisen aktiivien toimintaan vuonna 1932 sekä toimi Kopittalan kyläneuvoston opiskelupiirissä puoluehistorian ohjaajana. Rytkönen vangittiin vuonna 1937 tai 1938.
William Tanner
Karl William Tanner (sukunimi vuoteen 1904 Tarvainen, 17. toukokuuta 1884 Kuopio – 1935 jälkeen Neuvostoliitto) oli mekaanikko, Suomen Ammattijärjestön luennoitsija ja sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja.
Tannerin vanhemmat olivat postiljooni Albin Tarvainen ja Kristina Elisabet Räsänen. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli mekaanikkona Suomessa, Kanadassa, Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa. Tanner erotettiin valtionrautateiden koneosastolta 1910 ja hän oli eri maissa yhteensä 13 eri vankilassa. Hänet tuomittiin Yhdysvalloissa vuonna 1918 vakoilulain rikkomisesta 5 vuodeksi vankeuteen ja karkotettiin maasta 1922 armahduksen jälkeen. Tanner siirtyi ensin Neuvostoliittoon ja sieltä 1923 Suomeen.
Suomessa Tanner toimi Suomen ammattijärjestön luennoitsijana vuodesta 1925 ja oli valtiollisten vankien huoltoyhdistyksen järjestäjänä 1927. Hän oli sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajana 1927–1930 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Tanner palasi Neuvostoliittoon 1930 ja siellä hän oli Kominternin palveluksessa ja vuonna 1935 hän toimi Lenin-koulun luennoitsijana ja Kalininin kellotehtaan johtajana. Tanner vangittiin vuonna 1935.
Verner Halén
Verner Robert Halén (11. heinäkuuta 1894 Turku – 1940 jälkeen, Neuvostoliitto) oli puuseppä ja sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja.
Halénin vanhemmat olivat puuseppä Johan Verner Halén ja Fanny Lundström. Hän kävi kansakoulun sekä ammattikoulun ja työskenteli puuseppänä Turussa ja Kaarinassa. Halén oli sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajana 1929–1930 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä.
Halén muutti 1930 Neuvostoliittoon jossa hän kävi 1930 poliittisen ohjaajan kurssin Petroskoissa ja toimi sen jälkeen Tunkuan piirin poliittisena ohjaajana 1933, "Punainen Tunkua"-lehden toimittajana 1935 sekä Tunkuan piirin valistusohjaajana 1937. Viimeksi Halénin tiedetään asuneen Leningradissa vuonna 1940.
Halén oli naimisissa Helga Saurinin kanssa vuodesta 1914.
Yö voodoo-saarella
Yö voodoo-saarella () on Val Lewtonin tuottama ja Jacques Tourneurin ohjaama kauhuelokuvan klassikko vuodelta 1943. Elokuva perustuu väljästi Charlotte Brontën kirjaan "Kotiopettajattaren romaani".
Elokuva oli tuottaja Val Lewtonin ja ohjaaja Jacques Tourneurin toinen yhteistyö. Ensimmäinen oli ollut "Kissaihmiset" (1942).
Betsy Connell, nuori sairaanhoitaja, etsii uutta työpaikkaa. Rikas liikemies tarjoaa hänelle töitä eräältä Karibianmeren saarelta. Betsy suostuu työhön, vaikka uusi työpaikka sijaitsee kaukana. Hänen tehtävänään on hoitaa miehen sairasta vaimoa, joka ei osaa enää puhua ja katsoo aina tyhjyyteen. Mitään ei ole tehtävissä, mutta Betsy haluaa auttaa häntä. Kuullessaan että saarella harjoitetaan voodoota, hän päättää kokeilla tepsisikö se sairaaseen naiseen.
Val Lewton ei pitänyt lainkaan elokuvan nimestä "I Walked with a Zombie" (suom. ”kävelin zombin kanssa”). RKO:n markkinointiosasto oli kuitenkin havainnut sen vetäväksi nimeksi ja sopimuksen mukaan Lewtonin oli pakko tehdä sen niminen elokuva. Lewton päätti käyttää elokuvan juonena Brontën "Kotiopettajattaren romaania", jonka tapahtumat siirrettiin nykyajan Karibianmeren saarelle ja mukaan lisättiin voodoota. Käsikirjoituksen muokkasivat Ardel Wray ja Curt Siodmak.
Mark Robson, joka leikkasi ja ohjasi useita Lewtonin elokuvia, oli sitä mieltä, että "Yö voodoo-saarella" oli tämän paras elokuva ja äärimmäisen kaunis elokuva.
Helsingin Sanomien Arto Pajukallion mukaan elokuva tyylittelee eksoottisilla miljöillä, runollisella kerronnalla ja aavemaisilla tunnelmilla, joiden kuvasto muurasi populaarikulttuurin zombi-käsityksen peruskiviä.
Väinö Pohjaranta
Väinö Johannes Pohjaranta (17. helmikuuta 1898 Porin maalaiskunta – 4. lokakuuta 1938 Vienan Kemin lähellä) oli sahatyömies ja sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja.
Pohjanrannan vanhemmat olivat mäkitupalainen Klas Oskar Pohjaranta ja Hilda Sofia Söderling. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sahatyömiehenä Porissa ja Porin maalaiskunnassa. Pohjaranta oli sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajana 1929–1930 edustaen Turun läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli myös Porin maalaiskunnan kunnanvaltuuston jäsenenä ja Suomen puuteollisuustyöväen liiton johtokunnan jäsenenä.
Pohjaranta siirtyi Neuvostoliittoon 1930 ja kävi siellä Karjalan puoluekoulua Petroskoissa 1931 ja maatalouskorkeakoulua 1932–1935. Hän oli Kersonin punktin poliittisena ohjaajana 1932 ja Uhtuan konetraktoriaseman poliittisena johtajana 1935–1936. Hänet erotettiin viimeksi mainitusta virasta ja alennettiin keväällä 1936 NKP:n jäsenestä jäsenkandidaatiksi.
Pohjaranta oli punanurkan hoitajana Vuokkimäellä 1937. Hänet pidätettiin toukokuussa 1938, tuomittiin vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin. Pohjarannan maine palautettiin vuonna 1957.