Pius XI
Paavi Pius XI, syntymänimeltään Ambrogio Damiano Achille Ratti, (31. toukokuuta 1857 – 10. helmikuuta 1939) toimi paavina 6. helmikuuta 1922 alkaen ja Vatikaanivaltion valtionpäämiehenä vuodesta 1929 kuolemaansa asti.
Pius XI oli Vatikaanin Annuario Pontificio -vuosikirjassa julkaistun epävirallisen, epäluotettavan ja perimätietoon perustuvan paaviluettelon mukaan 259. paavi. Hänen paavinkautensa eli pontifikaattinsa tärkeimpiin tapahtumiin kuului vuonna 1929 tapahtunut Lateraanisopimusten solmiminen fasistisen Italian johtajan Benito Mussolinin kanssa. Sopimusten seurauksena perustettiin Vatikaanivaltio. Pius XI:n pontifikaatin tärkeisiin asioihin kuului myös paavin suhtautuminen fasismiin ja kansallissosialismiin. Varsinkin pontifikaattinsa loppupuolella Pius XI vastusti kiivaasti sekä fasismia että myös natsismia ja kommunismia.
Achille Ratti syntyi Desiossa, Milanon maakunnassa vuonna 1857. Hänen isänsä oli lombardialainen silkkitehtaan johtaja. Vuonna 1879 Ratti vihittiin papiksi käymänsä pappisseminaarin jälkeen. Tämän jälkeen hän siirtyi opiskelemaan teologiaa, filosofiaa ja kirkko-oikeutta Rooman kaupungissa. Siirtyessään vuonna 1888 Milanossa sijaitsevaan Biblioteca Ambrosianaan töihin Ratti oli keskiaikaisen liturgian tuntija sekä oppinut kirkkohistorioitsija. Toimiessaan Biblioteca Ambrosianassa Ratti tapasi siellä 1500-luvun kirkkohallintoa tutkivan Angelo Giuseppe Roncallin, josta myöhemmin tuli paavi Johannes XXIII. Ratti menestyi hyvin Biblioteca Ambrosianassa, jonka johtajaksi hän yleni vuonna 1907.
Vuonna 1912 Ratti siirtyi työskentelemään Vatikaanin kirjastoon. Jo tällöin hänet tunnettiin kansainvälisestikin kuuluisana tutkijana. 1914 Rattista tuli Vatikaanin kirjaston johtaja. Vuonna 1919, ensimmäisen maailmansodan jälkeen, silloinen paavi Benedictus XV nimitti Rattin Vatikaanin edustajaksi Puolaan ja Baltian maihin. Tässä tehtävässä toimiessaan Ratti joutui tutustumaan muun muassa kansalliskiihkoon ja kommunismiin, joiden hän katsoi muodostavan uhan sekä katoliselle kirkolle että eurooppalaiselle kulttuurille.
Rattin riitauduttua puolalaisten piispojen kanssa Benedictus XV kutsui hänet vuonna 1921 takaisin Vatikaaniin ja nimitti hänet samalla kardinaaliksi ja Milanon arkkipiispaksi. Vuoden 1922 paavinvaalissa Ratti nousi yllättäjänä Benedictus XV:n seuraajaksi. Tullessaan paaviksi Ratti oli ehtinyt toimia kardinaalina vasta noin vuoden.
Vuoden 1922 konklaavi kokoontui valitsemaan seuraajaa samana vuonna kuolleelle paavi Benedictus XV:lle. Konklaavin alkaessa vahvimmat ehdokkaat paaviksi olivat kardinaalivaltiosihteeri Pietro Gasparri ja kardinaali La Fontane, mutta kummankaan ei onnistunut kerätä taakseen tarvittavaa kahden kolmasosan enemmistöä. Kun kumpikaan ehdokas ei näyttänyt saavan tarpeeksi kannatusta, Gasparri sanoi Rattille:
14. äänestyskerralla konklaavi päätyi kompromissiehdokkaaseen, tiedemiehenäkin mainetta keränneeseen Rattiin. Hän otti nimekseen Pius XI, vaikka jatkoikin edeltäjänsä, eikä Pius X:n, linjalla. Jo paavin antaessa perinteistä "urbi et orbi" -siunaustaan oli havaittavissa muutosta, sillä paavi antoi siunauksensa poikkeuksellisesti Pietarinkirkon ulkoparvekkeelta eikä sisältä, kuten "Vatikaanin vangit" olivat tehneet. Tämä osoitti selvästi, että uusi paavi halusi ratkaista Italian ja Vatikaanin välisen riidan, Vatikaanin vankeuden.
Pius XI:n noustessa paavinistuimelle oli meneillään Italian valtion ja paavinistuimen välillä jo vuosikymmeniä jatkunut kiista, joka tunnettiin nimellä Vatikaanin vankeus. Kiista juonsi juurensa vuoteen 1870, jolloin paavin hallitsema Kirkkovaltio oli valloitettu sotilaallisesti ja liitetty yhdistyneeseen Italiaan. Tällöin silloinen paavi Pius IX oli julistautunut "Vatikaanin vangiksi" ja kieltäytyi poistumasta Pietarinkirkon läheisyydestä. Tätä tapaa jatkoivat Pius IX:tä paavinistuimelle seuranneet paavit, joista jokainen piti suhteet Italian valtioon kylminä. Pius IX:tä paavinistuimelle seurasi ensin Leo XIII, jota seurasi Pius X, jonka jälkeen paaviksi valittiin Pius XI:n edeltäjä Benedictus XV. Vasta Benedictus XV:n pontifikaatin aikana aloitettiin jonkinasteiset neuvottelut Italian valtion ja paavinistuimen kesken kiistan ratkaisemiseksi.
Pius XI:n noustessa paaviksi vuonna 1922, nousi samana vuonna myös fasistinen Benito Mussolini Italian pääministeriksi. Tämä oli tärkeä tapahtuma myöhemmin Pius XI:n kaudella solmittuja Lateraanisopimuksia ajatellen, sillä sopiessaan Italian ja paavinistuimen kiistan Mussolini arveli saavansa arvostusta ulkomailta.
Ennen paaviksi tuloaan tunnettuna tutkijana työskennellyt Pius XI oli poikkeuksellinen paavi. Edellinen tutkija paavinistuimella oli ollut 1700-luvulla hallinnut paavi Benedictus XIV. Pius XI oli kiinnostunut keskiaikaisesta kirkkotaiteesta, ja hän pyrki edistämään erilaisia tieteitä ja taiteita. Vuonna 1934 ottaessaan vastaan Suomen ulkoministerin johtaman valtuuskunnan Pius XI kiitteli suomalaisten tekemää työtä Leo XIII:n avaamassa Vatikaanin kirjastossa.
Vasta Lateraanisopimusten jälkeen ja niiden tuomien korvausten avulla paavi Pius XI saattoi alkaa taloudellisesti auttaa tieteitä ja taiteita. Pius XI:n toimiin kuuluikin muun muassa paavillisen tiedeakatemian uudelleenorganisointi. Tiedeakatemian jäseneksi otettiin esimerkiksi suomalainen, myöhemmin Nobelin palkinnon voittanut tiedemies Artturi Ilmari Virtanen. Pius XI myös lisäsi Vatikaanin kokoelmiin lähetyshistoriallis-etnografisen museon.
Pius XI myös kartutti Vatikaanin kirjaston kokoelmia, olihan hän itsekin entinen kirjastonhoitaja. Huomattavien lahjoitusten vastaanottamisen lisäksi Pius XI myös osti erilaisia kokoelmia. Ensimmäisen maailmansodan mullistusten takia markkinoilla liikkui paljon erilaisia kirjastoja, joista suuri osa oli hajonneen Itävalta-Unkarin kaksoismonarkian alueelta. Sivistyneen paavi Nikolaus V:n tapaan Pius XI lähetti asiamiehiä ympäri Eurooppaa hankkimaan Vatikaaniin kirjallisuutta sekä käsikirjoituksia.
Paavina Pius XI oli selvä yksinvaltias, jonka raivokohtauksia pelättiin Vatikaanissa. Hän saikin tehokkaasti tahtonsa läpi useissa tapauksissa. Nuorena miehenä kuuriassa palvellut tuleva paavi Giovanni Montini sanoi Pius XI:n olevan "rex tremendae maiestatis" (suom. kauhistuttavan majesteetillinen kuningas).
Pius XI halusi myös lopettaa Italian ja Pyhän istuimen välisen riidan ja onnistuikin tässä. Jo vuonna 1919, jolloin Benedictus XV oli ollut paavina, oli aloitettu neuvottelut paavillisen kuurian ja Italian valtion välillä. Ennen vuonna 1929 järjestettyjä virallisia neuvotteluja Pius XI:n aikana oli käyty myös muutamia epä- ja puolivirallisia neuvotteluja Italian kanssa.
Pius XI kävi vuonna 1929 virallisia neuvotteluja fasistisen Italian johtajan Benito Mussolinin kanssa. Neuvottelujen tuloksena solmittiin samana vuonna Lateraanisopimukset, jotka takasivat Vatikaanille itsenäisyyden ja katoliselle kirkolle suosituimmuusaseman Italiassa. Samoin sopimukset takasivat paavinistuimen riippumattomuuden ja antoivat paaville määräysvallan Vatikaanissa. Lateraanisopimuksissa sovittiin myös konkordaatista Italian ja paavinistuimen välillä. Konkordaatin seurauksena roomalaiskatolisuudesta tehtiin valtionuskonto ja kouluissa alettiin opettaa uskontoa katolisen kirkon opin mukaisesti. Samoin paavinistuin sai korvauksia Italian ja paavinistuimen kiistassa kärsimistään vääryyksistä. Korvausten summa oli 1750 miljoonaa Italian liiraa.
Paavi joutui kuitenkin myös itse tekemään vastapalveluksia Mussolinille, esimerkiksi lopettamaan fasisteja vastustavan kristillisen kansanpuolueen . Paavi Pius XI kielsikin pappeja osallistumasta politiikkaan, jolloin muun muassa kansanpuoluetta johtanut Luigi Sturzo lähti vapaaehtoisesti maanpakoon.
Lateraanisopimuksen lisäksi Pyhä istuin solmi valtakunnankonkordaatin eli valtiosopimuksen myös kansallissosialistisen Saksan kanssa kesällä 1933 valtakunnankansleriksi nousseen Adolf Hitlerin sitä pyydettyä. Tämä sopimus oli suunnanmuutos Vatikaanin politiikalle, joka oli jyrkästi tuominnut kansallissosialismin. Ennen Hitlerin vuonna 1933 tapahtunutta valtaannousua katolinen kirkko oli toiminut natsismin voimakkaimpana vastustajana tuomiten kansallissosialistisen puolueen kulttuuripolitiikan ja rasismin.
Hitlerin päästyä valtaan Saksassa hän pyrki saamaan paavinistuimen kanssa aikaan konkordaatin, kuten Mussolinikin oli tehnyt. Hitler nimittäin arveli fasistisen Italian kanssa tehdyn konkordaatin osoittavan, että Vatikaani luotti enemmän fasistiseen valtioon kuin entiseen liberaalis-demokraattiseen Italiaan, jonka kanssa se ei koskaan ollut saanut riitojaan sovituksi. Näin Hitler päätteli, että fasismi oli lähempänä kristillistä ajatusmaailmaa kuin juutalais-liberalismi, jonka kanssa Saksan katolinen Zentrum-puolue halusi tehdä yhteistyötä. Siksi kansallissosialistisen puolueen lehti kirjoittikin 1930 julkaistussa kirkkopoliittisessa ohjelmassaan seuraavaa:
Noustuaan valtaan 1933 Hitler toteutti kyseisen kirkkopoliittisen ohjelman ja ilmoitti, että hallitus ”takaa kristilliselle kasvatukselle sille kuuluvan vaikutuksen koulussa, kantaa huolta kirkon ja valtion hyvästä yhteistyötä sekä pyrkii pitämään yllä ja edelleen kehittämään hyviä suhteita paavinistuimeen.” Vatikaani aloitti pian neuvottelut konkordaatin solmimisesta. Neuvotteluja johti kardinaalivaltiosihteeri Eugenio Pacelli, josta myöhemmin tuli Pius XI:n seuraaja paavi Pius XII. Konkordaatti allekirjoitettiin 20. heinäkuuta 1933.
Konkordaatti antoi oikeuden katolisen uskon julkiseen harjoittamiseen, ilmaisi hengellisten virkojen täyttämisen olevan kirkon oikeus, mikä muun muassa merkitsi paavin oikeutta nimittää piispat, lupasi uskonnonopetuksen säilyvän normaaleissa kouluissa, antoi vanhoille teologisille tiedekunnille luvan jatkaa toimintaansa sekä hyväksyi tunnustukselliset koulut. Kuten italialaiset papit Italian kanssa solmitun konkordaatin seurauksena, eivät myöskään saksalaiset papit saaneet enää osallistua politiikkaan. Tämä merkitsi Zentrum-puolueen loppua, vaikka tosin papit eivät saaneet osallistua enää myöskään natsipuolueen toimintaan.
Konkordaatin solmiminen Saksan kanssa tarkoitti käytännössä sitä, että paavinistuin joutui hyväksymään kansallissosialismin ja Adolf Hitlerin johtaman puolueen.
Hitler ei kuitenkaan noudattanut konkordaatissa tehtyjä sopimuksia: katolisia kouluja ja kirkkoja suljettiin sekä uskonnonopetusta ja yhdistystoimintaa vaikeutettiin, eivätkä katoliset lehtimiehet saaneet enää toimia vapaasti. Samoin kouluissa olevia kristittyjen ristejä poltettiin. Jo konkordaatin solmimisvuonna 1933 saattoi huomata, että koko konkordaatti oli ollut vain poliittista taktikointia, jolla Hitler oli halunnut saada kristittyjä kannattajikseen ja samalla parantaa julkisuuskuvaansa ulkovaltojen silmissä. Vuonna 1937 myös luostareita alettiin sulkea ja aloitettiin tuomiokirkkojen siirtäminen valtion omistukseen.
Paavi yritti protestoida asiasta Hitlerille, mutta Saksa ei muuttanut toimintaansa. Myös papisto alkoi protestoida natsihallintoa vastaan, mikä johti kriitikoiden vainoamiseen ja lähettämiseen keskitysleireille. Paavi Pius XI lähettikin salaa Saksaan kiertokirjeensä "Mit brennender Sorge", joka luettiin palmusunnuntaina 1937 kaikissa Saksan kirkoissa. Paavi tuomitsi kiertokirjeessä kansallissosialistisen rotuopin, mikä johti useiden saksalaisten pappien toimittamiseen keskitysleireille. Kiertokirjeessä paavi esitti tiukkaa kritiikkiä natsihallintoa kohtaan, kuten tuomitsi kansallissosialismin harhaoppina ja syytti natseja Jumalan sanan pilkkaajiksi ja pintapuolisiksi ihmisiksi. Samoin paavi sanoi natsien kumoavan Jumalan järjestyksen ja palvelevan rotua, valtiota ja kansaa epäjumalanaan.
Loppuelämänsä ajan Pius XI laati lisää fasismia ja kansallissosialismia vastustavia kiertokirjeitä, mutta tuomitsi myös kommunismin ja piti sitä kirkolle vaarallisempana kuin fasismia ja kansallissosialismia. Tästä huolimatta Pius XI ei suhtautunut lainkaan ymmärtäväisesti myöskään fasismiin tai kansallissosialismiin, vaan puhui ”typerästä ja barbaarisesta rasismista”. Hitlerin vieraillessa 1938 Roomassa Pius XI lähti vierailun ajaksi paavin kesäpalatsiin Castel Gandolfoon. Pyhiinvaeltajille Pius XI selitti lähtöään sanomalla, että hän ei voinut katsoa, "kuinka Roomassa nostettiin salkoihin lippu, johon kuvattu risti ei ole Kristuksen risti." Samoin Pius XI järjesti kaikki vatikaanin museot suljetuiksi vierailun ajaksi, mitä ei oltu tehty sitten Leo XIII:n aikojen.
Pius XI yritti myös saada julkaistuksi amerikkalaisen jesuiitan laatiman kiertokirjeen rotukysymyksistä, mutta kyseinen kiertokirje jumiutui paavillisen kuurian byrokratiaan, eikä sitä ehditty julkaista ennen paavin kuolemaa. Kiertokirjeestä tiedetään kuitenkin, että se tuomitsi rotusorron ja erityisesti antisemitismin, jota Saksa harjoitti, ja kuvasi rotusortoa ”sotana kristinuskoa vastaan”. Vielä viimeisinä elämän viikkoinaan Pius XI valmisteli kansallissosialismin ja fasismin valheet tuomitsevaa puhetta Italian piispoille. Pius XI erityisesti toivoi lääkäreidensä voivan pitää hänet hengissä puheen julkaisuun asti, mutta tämä toive ei toteutunut. Paavi Pius XI kuoli 10. helmikuuta 1939 eikä ehtinyt pitää puhettaan tai saada sitä valmiiksi.
Paavin terveys heikkeni hänen myöhempinä vuosinaan, ja helmikuussa 1939 hän lopulta kuoli Vatikaanin Apostolisessa palatsissa. Pius XI haudattiin Pietarinkirkon pääkappeliin, lähelle apostoli Pietarin hautaa.
Pius XI:n kuoleman johdosta Pietarinkirkon suurta kelloa soitettiin 10. helmikuuta 1939. Italian diktaattori Benito Mussolinin tiedetään sanoneen:
Ranskalaisen kardinaalin Eugene Tisserantin päiväkirjamerkintöjen perusteella on herännyt epäilyksiä siitä, että Pius XI olisi murhattu. Pius XI:n tiedetään valmistelleen fasisminvastaista puhetta kardinaaleilleen vielä viimeisinä elämän viikkoinaan, mutta hän kuoli ennen kuin ehti hyökätä puheessaan fasismia vastaan. Kardinaali Tisserantin päiväkirjamerkintöjen mukaan Vatikaanille työskennellyt tohtori Francesco Petacci antoi paaville ruiskeen vuorokautta ennen fasismin tuomitsevan puheen pitämistä. Tohtori Francesco Petaccin tytär Clara Petacci oli Italian fasistisen diktaattorin Benito Mussolinin pitkäaikainen rakastajatar.
Pius XI oli merkittävä paavi. Hän johti katolista kirkkoa autoritaarisesti ja diktaattorimaisin elein yli seitsemäntoista vuotta, minä aikana hän varsinkin loppuvuosinaan osoitti rohkeutta taistelussaan natsismia ja fasismia vastaan. Britannian Vatikaanissa oleva lähettiläs sanoi kotimaalleen antamassaan raportissa, että Pius XI:n rohkeus oli nostanut hänet ”yhdeksi maailman merkittävimmistä hahmoista”.
Solmiessaan konkordaatin Italian kanssa Pius XI onnistui lopettamaan Vatikaanin vankeuden. Samalla hän sai aikaan Vatikaanivaltion perustamisen, mikä tiesi maallisen vallan palaamista paaville lähes kuudenkymmenen vuoden tauon jälkeen. Pius XI tuli kuitenkin konkordaattia solmiessaan myös tehneeksi hallaa italialaiselle demokratialle sekä siivittäneeksi tietä nousevalle fasismille. Kuitenkin viimeisinä vuosinaan Pius XI oli alkanut taistella fasismia ja natsismia vastaan.
Pius XI myös julkaisi paavina ensimmäisen sosiaaliensyklian sitten Leo XIII:n kiertokirjeen "Rerum novarum", joka oli julkaistu vuonna 1890. Pius XI:n vuonna 1931 julkaisema kiertokirje "Quadragesimo anno" -ensykliassa paavi otti kielteisen kannan luokkataisteluun ja pyrki hahmottelemaan uusia ohjeita työelämän järjestystä varten.
Kiertokirjeessään paavi toivoi eri säätyjen rauhanomaista rinnakkaiseloa yhteiskunnissa. Samalla paavi myös esitti toiveen siitä, että työelämän osapuolet jakaisivat saamiaan etuja solidaarisuus mielessään, jolloin he tulisivat toimineeksi kokonaisuuden parhaaksi. Paavi myös vierasti Italian fasistien ajamaa ja Itävallan käyttämää säätyjärjestelmää.
Paavi Pius XI:n sosiaalioppi omaksuttiin kolmessa saksalaisessa kristillis-sosiaalisessa järjestössä, joiden yhteinen jäsenmäärä oli satojatuhansia ihmisiä. Pelkästään saksalaisiin katolis-sosiaalisiin, "Rerum novarum" -kiertokirjeen jälkeen suosiota saaneisiin työväenyhdistyksiin kuului noin 315 000 jäsentä.
Pius XI vastusti kiivaasti fasismia ja kansallissosialismia, mutta myös kommunismia. Pius XI muun muassa tuomitsi Neuvostoliiton virallisena oppinaan käyttämän ateistisen marxismin.
Pius XI:hin kohdistunut kritiikki liittyi pääasiassa hänen pontifikaattinsa alkuaikojen suhtautumiseen fasismiin ja natsismiin. Esimerkiksi Italian kanssa solmittujen Lateraanisopimusten jälkeen alettiin epäillä paavin ideologista vakaumusta, ja paavin epäiltiin olevan fasisti. Pius XI:n pontifikaatin loppupuolella nämä syytökset kuitenkin vähenivät, eikä paavin kielteistä kantaa fasismiin ja natsismiin enää epäilty.