hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Luettelo Walesin ruhtinaista
Wales oli jakautunut ison osan historiaansa useampaan pikkuvaltioon, joista jollain oli välillä ylivalta. Luettelossa on hallitsijan nimi, lisänimi kymriksi, mikäli sellainen on, ja sen suomennos, synnyin- ja kuolinvuosi, hallitusaika sekä kyseisen ruhtinaan hallitsema pikkuvaltio. Mikäli hallitsija on hallinnut koko Walesia, lukee valtion kohdalla Wales. Koska valtioita on useita, ovat jotkut hallitsijat samalta ajalta.
Sana "ap" on kymriä ja merkitsee "poikaa", esimerkiksi "Cadell ap Rhodri" on "Cadell Rhodrinpoika".
Englanti valloitti Walesin vuonna 1282. Vuonna 1301 kuningas Edvard I lupasi Walesin päälliköille hallitsijaksi Walesissa syntyneen miehen. Niinpä hän julisti Walesin alueella syntyneen poikansa Edvardin Walesin prinssiksi (engl. "prince" tarkoittaa sekä prinssiä että ruhtinasta), joka on nykyäänkin Ison-Britannian kruununperillisen arvonimi.
Kaasu
Kaasu on yksi aineen olomuodoista. Muut olomuodot ovat neste ja kiinteä. Kaasut, kuten nesteetkin, ovat "fluideja" eli ne virtaavat eivätkä vastusta muodonmuutoksia. Kaasumuodossa aineen atomeilla tai molekyyleillä on niin suuri energia, etteivät aineen nesteenä pitävät sidosvoimat kykene pitämään atomeita kasassa ja täten ne liikkuvat satunnaiseti tilassa. Tämän vuoksi kaasut, toisin kuin nesteet, eivät pysy vakiotilavuudessa vaan pyrkivät täyttämään kokonaan sen tilan, jossa ne ovat.
Arkielämässä termit höyry ja kaasu tarkoittavat samaa asiaa, fysiikassa termit on erotettu toisistaan. Höyry on kaasumaista ainetta, joka voidaan muuttaa nesteeksi pitämällä lämpötila vakiona ja muuttamalla tilavuutta. Höyrystä tulee kaasu kriittisessä pisteessä, jolloin kaasun liike-energia on niin suurta, ettei kaasu tiivisty ennen kuin lämpötila laskee.
Kaasujen käyttäytymistä on helpointa laskea ideaalikaasumallilla, mutta reaalikaasujen käyttäytymistä voidaan laskea esimerkiksi van der Waalsin yhtälön avulla.
Kansainvälisen termin "gas" otti käyttöön 1600-luvun alussa alankomaalainen kemisti Jan Baptist van Helmont, joka tutki useiden kaasujen ominaisuuksia. Sana oli ilmeisesti mukailtu kreikan sanasta "chaos", kaaos. Helmontin tutkimia kaasuja olivat "gas sylvestre" (”metsäkaasu”) eli hiilidioksidi, "punainen kaasu" eli typpioksidi ja palava kaasu "gas pingue", joka ilmeisesti oli vedyn, metaanin ja hiilimonoksidin seosta.
Suomen kielessä on kuitenkin jo vanhastaan esiintynyt sana "kaasu", joka eri murteissa on tarkoittanut huurretta, sumua, höyryä, auerta taikka käryä tai muuta pahaa hajua. Koska sana sekä äänneasultaan että kansanomaisilta merkityksiltäänkin on melko lähellä kansainvälistä tieteellistä termiä, Samuel Roos antoi sanalle sen nykyisen merkityksen vuonna 1845 ilmestyneessä teoksessaan "Mintähden ja sentähden". Käytännössä sanalla usein tarkoitetaan polttoaineena käytettyä kaasua, aikaisemmin erityisesti kaupunkikaasua eli valokaasua.
Uniaika
Uniaika on Australian alkuperäiskansojen uskonnossa kaukainen ajanjakso, joka on kuitenkin läsnä heidän jokapäiväisessä elämässään. Uniaika selittää maailman, ympäristön ja ihmisten alkuperän sekä sen, miten elämä on järjestetty.
Uniaikana maan alla nukkuneet yliluonnolliset olennot heräsivät ja alkoivat vaeltaa maan pinnalla. Ne muovasivat maan, loivat ihmiset ja opettivat näille kaikki alueella elämiseen tarvittavat taidot ja yhteiskunnan säännöt.
Uniaika esittää pyhän kartan maasta ja auttaa selittämään Australian epätavallisen ympäristön piirteet ja erikoisimmat kohdat, jotka syntyivät Uniaikana. Australian myyteissä kerrotaan reiteistä, joita pitkin niiden keskushenkilöt kulkivat Uniaikana maan halki, ja näissä tarinoissa mainitut paikat ovat usein pyhiä.
Uniaika selittää myös sen, kuinka elämä on järjestetty, kuten sosiaaliset tavat, klaanijärjestelmän ja keksinnöt. Se selittää myös rituaalit, joiden tehtävä on kanavoida Uniaika ihmisille, jotka voivat siten hyötyä sen voimista. Rituaalien avulla esi-isät saadaan tuotua nykyhetkeen. Uniajan sankarit, esi-isät ja nykyajan ihmiset muodostavat yhtenäisen verkon, joka tuo hyvinvointia ja onnellisuutta, kun kaikki sujuu hyvin eikä verkko repeä.
Praedor (sarjakuva)
Praedor on suomalaisen Petri Hiltusen piirtämä sarjakuva, joka sijoittuu Jaconian fantasiamaailmaan. Praedorit ovat sotureita, jotka etsivät aarteita hirviöiden kansoittamilta alueilta, Borvariasta. Tarinat ovat luonteeltaan miekka ja magia -tyylin fantasiaa.
Praedor-sarjakuvia on ilmestynyt "Tähtivaeltaja"-, "Magus"- ja "Jysäys"-lehdissä. "Maguksessa" ilmestyneet tarinat "Kuninkaan lapset" ja "Kuolleen jumalan palvelija" on julkaistu myös samannimisinä albumeina, ja muissa lehdissä ilmestyneistä lyhyemmistä tarinoista on koottu kolmas Praedor-albumi "Koston merkki".
Burger Games on julkaissut Praedor-sarjakuviin perustuvan Praedor-roolipelin.
Vilho Heino
Ferdinand Wilhelm ”Vilho” Juhonpoika Heino (26. syyskuuta 1887 – 11. lokakuuta 1918) oli kiikoislainen työmies, mäkitupalaisen poika ja Kiikoisten punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän osallistui monien valkoisiksi epäiltyjen vankien kuulusteluihin, ja oli tekemisissä useiden alueellaan tapahtuneiden vankien joukkomurhien kanssa. Sodan lopussa hän pakeni ja jäi Lahdessa vangiksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla Hennalan vankileirissä. Heino oli yksi viimeisistä, jotka ehdittiin ampua ennen kuin valtiorikosoikeuksien langettamien kuolemantuomioiden täytäntöönpano keskeytettiin ja yleinen armahdus lievensi nämä elinkautisiksi kuritushuonerangaistuksiksi.
Heino esiintyy anonyyminä Väinö Linnan romaanissa "Täällä Pohjantähden alla 2", jossa kuvataan hänen teloituksensa Hennalan vankileirissä. Hänen Piilosen mukaan vankisellin seinään kirjoittamansa sanat mainitaan myös Linnan kirjassa nimellä ”Frans Wilhelm Laakso”.
Kalle Linden
Kaarle Henrik Linden (s. 7. maaliskuuta 1872 Messukylä, k. 28. maaliskuuta 1918) oli tamperelainen peltiseppä ja punakaartin pataljoonan päällikkö Suomen sisällissodan aikana. Hän kuului Tampereen työväen järjestyskaartin johtokuntaan syksystä 1917 alkaen. Tampereen taistelun aikana Linden komensi Tampereen punakaartin I pataljoonaa, joka taisteli Tampereen keuhkotautiparantolan mäellä. Hän kaatui toisen tietolähteen mukaan Tampereen taistelussa 45-vuotiaana. "Suomen sotasurmat 1914-22" -tietokannan mukaan taas tamperelainen vaskiseppä ja punakaartilainen "Kaarlo Henrik Lindén" kaatui 46-vuotiaana 4. huhtikuuta 1918 Messukylässä ja jätti jälkeensä vaimon ja kolme lasta.
Valdemar Sammalisto
Valdemar Sammalisto (3. tammikuuta 1889 – 17. huhtikuuta 1918) oli tamperelainen maalari ja punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän osallistui komppanianpäällikkönä Suinulan retkeen, jossa keskeytti väliintulollaan valkoisten vankien joukkomurhan. Tämän jälkeen hän johti punaisten hyökkäyksiä Vilppulan rintamalla. Hänet teloitettiin välittömästi Tampereen taistelun jälkeen.
Matti Kulju
Matti Kulju (28. heinäkuuta 1891 Lapua – 17. maaliskuuta 1918 Kuru) oli tamperelainen metallityömies ja punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Arvoltaan hän oli punakaartin komppanianpäällikkö. Hän osallistui Kurun taisteluun, jossa joutui vangiksi ja ammuttiin 17.3. Eversti Hjalmarsonin komentamat joukot olivat tuona päivänä eversti Wetzerin käskystä miehittäneet Kurun, josta punaiset olivat aiemmin vetäytyneet.
Johan Ahlgren
Johan ”Juho” Adolf Ahlgren (23. kesäkuuta 1874 – 5. huhtikuuta 1918) oli suomalainen värjäri, joka vuoden 1918 sisällissodassa toimi Tampereen punakaartin rintama– ja komppanianpäällikkönä. Tampereen taisteluun aikana maalis–huhtikuussa hän osallistui muun muassa Näsilinnan palatsista käytyihin taisteluihin.
Tampereen taistelun loppuvaiheessa valkoiset tulivat etsimään Ahlgrenia, mutta hän onnistui pakenemaan kotoaan tykinammuksen ullakolle tekemän reiän kautta. Ahlgren kuitenkin vangittiin 4. huhtikuuta ja seuraavana päivänä hänet löydettiin ammuttuna erään Kuninkaankadun varrella sijaitsevan talon pihalta. Ahlgrenin molemmat tyttäret kuuluivat Tampereen naiskaartiin ja myös toinen heistä teloitettiin.
K. A. Jokinen
A. ”Arviiti” Jokinen oli Suomen sisällissotaan osallistunut sotilasjohtaja. Hän oli Kurun punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa, kotoisin Kurusta (ennen sisällissotaa asunut Yhdysvalloissa). Hänen johdollaan Kurun punakaarti taisteli mm. Tampereen Aitolahdessa ja Sääksjärven pysäkillä.
Jokinen vältti teloituksen Tampereen antauduttua, toisin kuin toinen veljensä, joka ammuttiin Messukylässä.
Sodan jälkeen Jokinen pakeni Yhdysvaltoihin.
Vilho Ollila
Vilho August Ollila (25. heinäkuuta 1896 Punkalaidun – 3. toukokuuta 1918 Hollola) oli torpparin poika ja Punkalaitumen punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän tuomitsi esikuntineen muun muassa ratsutilallinen Paavo Poutalan ammuttavaksi. Sodan lopussa hän perääntyi joukkoineen Lahden lähettyville Hollolaan, jossa joutui valkoisten vangiksi. Hans Kalmin joukot ampuivat hänet Hollolan kirkolla.
Esa Peltonen
Esa Olavi Peltonen (s. 25. helmikuuta 1947 Oulu) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Seuratasolla Peltonen edusti Oulun Kärppiä (1965–1966), Upon Palloa (1966–1969), HJK:ta (1969–1972), HIFK:ta (1972–1983) ja Kiekkoreipasta (1983–1984).
Suomen jääkiekkomaajoukkueen vakiomiehistöön Peltonen kuului vuosina 1967–1980. Hän edusti Suomea 11 kertaa MM-kisoissa vuosina 1967–1978 ja neljä kertaa olympialaisissa vuosina 1968–1980. Peltonen kuului myös Suomen Kanada Cup -joukkueeseen vuonna 1976. Maaotteluita Peltoselle kertyi yhteensä 277, edellään tilastossa vain Raimo Helminen (331) ja Lasse Oksanen (282). Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Peltosen Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 69. Hänet valittiin Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n Hall of Fameen vuonna 2007.
Maajoukkueuransa Peltonen aloitti jo 18-vuotiaana vuonna 1965. Hän edusti tuolloin seuratasolla kasvattajaseuraansa Oulun Kärppiä, joka pelasi Suomensarjassa. Erikoista oli, että maajoukkueuransa alkuvuosina Peltosella oli tilillään enemmän A-maaotteluita kuin SM-sarjan pelejä. Ensimmäiseen arvoturnaukseensakin, Wienin MM-kisoihin 1967, Peltonen nousi Suomensarjasta, lahtelaisesta Upon Pallosta.
Peltonen oli 1970-luvulla Euroopan parhaita vasempia laitahyökkääjiä. Hän pelasi 1970-luvun alusta koko lopun maajoukkueuransa Leijonien ykkösketjun vasempana laitahyökkääjänä. Parhaiten hänet muistetaan MM-kotikisoista 1974, joissa Leijonissa oli tärkeässä roolissa ketju Peltonen – Veli-Pekka Ketola – Juhani Tamminen ja pakkipari Juha Rantasila – Heikki Riihiranta. Tätä viisikkoa pidetään edelleen yhtenä kaikkien aikojen parhaista leijonakentistä.
Peltosen peli perustui nopeaan luisteluun ja monipuoliseen mailankäsittelyyn, jotka mahdollistivat yllätykselliset pelitilanneratkaisut. Valtaosan maaleistaan hän teki rannelaukauksilla, oman arvionsa mukaan jopa 95%.
Peltonen on Leijonien MM-kisahistorian maalintekijätilastossa 31 osumallaan kolmantena, ensimmäisenä on hänen poikansa Ville Peltonen (34). A-maaotteluiden maalintekijätilastossa Peltonen on 93 maalillaan toisena (Lasse Oksasella 101). Peltosten yhteenlaskettu A-maaottelumäärä on yli 538; isällä on 277 ja pojalla 261 maaottelua.
Antti Laine
Antti Laine (s. 9. syyskuuta 1949) on suomalainen historiantutkija.
Laine valmistui filosofian kandidaatiksi Joensuun korkeakoulusta 1974. Hän toimi vuoden verran opettajana Tohmajärven ja Värtsilän yläasteella ja oli sitten vuoteen 1980 saakka Suomen Akatemian Valtion humanistisen toimikunnan ylimääräisenä tutkimusassistenttina. Tämän jälkeen Laine toimi Joensuun korkeakoulussa ja sittemmin Joensuun yliopiston Karjalan tutkimuslaitoksella tutkijana, assistenttina sekä apulaisprofessorina tutkien erityisesti Karjalan ja Luoteis-Venäjän 1900-luvun historiaa. Laine valmistui lisensiaatiksi 1978 ja hän väitteli tohtoriksi vuonna 1982 Joensuun korkeakoulussa. Väitöskirja "Suur-Suomen kahdet kasvot : Itä-Karjalan siviiliväestön asema suomalaisessa miehityshallinnossa 1941-1944" käsitteli Suomen miehityshallintoa jatkosodan aikana Itä-Karjalassa. Laine oli vuodesta 1995 alkaen Karjalan Liiton Karjala-työryhmän jäsenenä. Hän sai vuonna 2009 Petroskoin valtionyliopiston kunniatohtorin arvon.
Onni Lähteinen
Onni Adolf Kustaanpoika Lähteinen (3. huhtikuuta 1884 Helsinki – 22. maaliskuuta 1918 Teisko) oli teiskolainen kirvesmies ja Teiskon punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän oli sisällissodassa Teiskolan kartanon komissaari. Hänen kerrotaan irvailleen kartanon isännälle rasvan takavarikointireissulla että tästäkin tehtäisiin kärrynrasvaa. Eversti Harald Hjalmarsonin joukot ampuivat hänet Teiskolan kartanossa ja upottivat hänen ruumiinsa järveen.
Juho Eslin
Juho Vihtori Eslin (27. huhtikuuta 1878 - 6. elokuuta 1918) oli suomalainen viilari ja autonkuljettaja, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana toimi Hyvinkään punakaartin I pataljoonan päällikkönä.
Eslin oli Suomen suuriruhtinaskunnan armeijassa palvellut aliupseeri, joka Hyvinkään punakaartin perustamisen yhteydessä tammikuussa 1918 valittiin sen pataljoonanpäälliköksi. Eslinin komentamassa pataljoonassa oli neljä komppaniaa, jotka helmikuussa osallistuivat Itä- ja Länsi-Uusimaan taisteluihin ja myöhemmin maaliskuussa Hämeen rintamalla käytyihin Vaskiveden ja Kurun taisteluihin. Hän johti myös alueella toiminutta punaisten rintamaesikuntaa ja toimi sodan aikana myös Hausjärven ja Toijalan rintamaesikunnissa. Kurussa Eslinin pataljoona onnistui 16. maaliskuuta pysäyttämään ruotsalaisen eversti Harald Hjalmarsonin johtaman valkoisten osaston, mutta pari päivää myöhemmin hyvinkääläiset vetäytyivät Tampereelle.
Tampereen taistelun jälkeen Eslin onnistui aluksi pakenemaan mutta jäi lopulta kiinni ja joutui ensin Lahden vankileirille. Sieltä hänet siirrettiin Lappeenrannan vankileirille, jossa Esliniä kuulusteli sotatuomari Toivo Tapanainen. Hänet teloitettiin elokuussa 1918. Tapanaisen muistiinpanoissa sanotaan Eslinistä: "Ehdottomasti ammuttava kun on ammuttanut niin monta rauhallista miestä". Häntä epäiltiin osallisuudesta Hyvinkäällä ja Sääksmäen Metsäkansassa tehtyihin valkoisten teloituksiin.
Juho Eslin esiintyy myös henkilöhahmona Antti Tuurin romaanissa "Suuri asejuna Pietarista".
Leander Viljanen
Leander Viljanen (1871 – 17. maaliskuuta 1918) oli Tuusulan punakaartin päälliköitä. Ammatiltaan hän oli sekatyömies. Viljanen istui ennen sisällissotaa vankilassa kahdesta taposta, ja ammutti Suomen sisällissodan alussa erään pehtorin, joka ei luovuttanut talon aseita etsijöille riittävän nopeasti. Hän oli Suomen kaartin entinen sotilas, ja vannotti poikaansakin olemaan antautumatta elävänä. Länkipohjan taistelun aikana hän ampui itsensä kauppias Artturi Kaukosen perunakellarissa. Sotasurmat-projekti merkitsee hänet taistelussa kaatuneiden joukkoon.
Kalle Wahlman
Kalle Wahlman (helmikuu 1878 – 18. kesäkuuta 1918) oli urjalalainen torppari Nuutajärveltä, joka toimi Urjalan työväenyhdistyksen puheenjohtajana.
Hän kuului päällikkönä Urjalan punakaartiin. Sisällissodan lopussa hän pakeni, jäi kiinni Lahden vankimotissa ja joutui Hennalan vankileirille. Hennalasta Wahlman siirrettiin Lappeenrantaan, jossa häntä kuulusteltiin. Wahlman teloitettiin ampumalla Lappeenrannassa.
Juho Vuori
Juho Viktor Vuori (21. elokuuta 1889 – 30. huhtikuuta 1918) oli akaalainen räätäli ja Toijalan punakaartin lentävän komppanian päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän komensi yhdessä rykmentinpäällikkö Otto Laxin kanssa punakaartilaisjoukkoa, joka suoritti puhdistuksia Toijalassa ja sen ympäristökunnissa, ja Marko Tikan tutkimusten mukaan tappoi noin satakunta valkoista tai muuten punaisten vastustajaksi tiedettyä henkilöä. Ensimmäinen surmattu oli käräjätuomari August Kärävä. Vuoren joukkion tunnetuin surma oli Honkolan kartanon isännän asessori Hjalmar Furuhjelmin, tämän veljen ja kahden kartanosta vangitun valkoisen lakimiehen ampuminen. Sodan jälkeen Vuori jäi kiinni, joko Hämeenlinnassa tai Nuutajärvellä, jonka jälkeen hänet heti ammuttiin.
Kalle Kataja
Kalle Reinhold Kataja (16. heinäkuuta 1876, Tampere – 4. huhtikuuta 1918) oli Tampereen naiskaartin päällikkö ja pellavatehtaan työmies. Hän oli kotoisin Järvensivun kaupunginosasta. Ilmeisesti hän toimi myös naisten kouluttajana. Hän kaatui Tampereen taistelussa. Tuomas Hopun teoksen "Tampereen naiskaarti" mukaan joku hänen omista sotilaistaan olisi ampunut häntä selkään, kun hän ajoi naiskaartilaisia pistooli kädessä taisteluun.
Kataja oli naimisissa ja häneltä jäi jälkeen kuusi lasta.
Emil Saarinen
August Emil Saarinen (aiemmin Mickelson, Salminen) (16. lokakuuta 1879 Korpilahti – 19. marraskuuta 1956 Parkano) oli Tampereen punaisten vankilan johtaja sisällissodan aikana 1918. Saarinen toimi Suomen sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana 1910- ja 1920-luvuilla.
Saarisen vanhemmat olivat työmies Herman Mickelson ja Eva Stina Lyhtman. Hän kävi alkeiskoulua ja työskenteli sitten suutarina sekä Suomessa että ulkomailla. Saarinen oli Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin sos.dem. puhujana, piirisihteerinä ja toimitsijana. Hän oli myös sanomalehdentoimittajana. Saarinen oli poliittisista syistä vangittuna Suomen sisällissodan jälkeen 1918–1919.
Saarinen oli SDP:n kansanedustajana 1910–1918 ja 1922–1929 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa ja kuului Pienviljelijäin liiton hallitukseen.
Emil Saarinen kirjoitti teoksen "Suomen punakaarti" salanimellä Arvid Luhtakanta. Hän kirjoitti myös salanimillä Amalia Lehtonen ja Eemil Muuritsalo.
Omalla nimellä :
Nimimerkillä "Amalia Lehtonen":
Nimimerkillä "Arvid Luhtakanta":
Nimimerkillä "Eemil Muuratsalo":
Kuolemantanssi
Kuolemantanssi (, , , ) on myöhäiskeskiajan kirkkotaiteessa esiintyvä aihe, joka kuvaa vertauskuvallisesti kuoleman yleismaailmallisuutta eli universaaliutta. Kuolemantanssi-aiheiset maalaukset sisältävät yleensä henkilöityneen kuoleman, joka johtaa tanssivien hahmojen joukkoa hautaan. Usein hautaan marssivassa kulkueessa esiintyy hahmoja kaikista yhteiskunnan kerroksista – kuninkaita, paaveja, munkkeja, nuoria, maatyöläisiä jne. Se on symbolikuva siitä, että kuolemassa kaikki ovat samanarvoisia. Aihe tunnetaan jo 300-luvulta alkaen, mutta se yleistyi Jean Le Fèvren La Danse Macabre -runon ilmestyttyä vuonna 1376.
Kuuluisimmat kuolemantanssit ovat ranskalaisissa ja saksalaisissa kirkoissa usein esiintyvät fresko-aiheet. Ne tehtiin yleensä mustan surman tunnelmissa muistuttamaan ihmisiä heidän elämänsä hauraudesta ja maallisen kunnian katoavaisuudesta. Bernt Notke maalasi 1400-luvun lopulla Lyypekin Mariankirkkoon loisteliaan Kuolemantanssin, mutta kirkko paloi vuonna 1942. Notken työpajan maalaama Kuolemantanssi on kuitenkin edelleen tallella Tallinnan Niguliste-kirkossa, joka toimii nykyään museona ja konserttisalina.
Suomen ainoa säilynyt kuolemantanssikuvaelma on 1500-luvun alussa tehdyssä seinämaalauksessa Inkoon kirkossa.
Kuolemantanssi on aiheena suosittu myös musiikissa. Klassiset säveltäjät, kuten Franz Liszt ja Camille Saint -Saëns ovat tehneet aiheesta sävellyksiä. Aihetta ovat suosineet myös erilaiset heavy metal -yhtyeet, kuten Iron Maiden kappaleella Dance of Death, joka löytyy yhtyeen julkaisemalta samannimiseltä levyltä (2003). Suomalainen metalliyhtye Catamenia on tehnyt Kuolon Tanssi -kappaleen Chaosborn-albumille ja saksalaisella Absurd-yhtyeellä on kappale nimeltä Pesttanz. Teemaa on jatkanaut okkultistista rokkia tekevä Ghost
Dance Macabre -kappaleella 2018.
Juho Tammela
Juho Alfred Tammela (19. toukokuuta 1866 – 4. syyskuuta 1920) oli tamperelainen uunintekijä, Suomen sisällissodan aikana Tampereen punakaartin piiriesikunnan jäsen ja Tampereen linnoituspäällikkö. Hän toimi myös Tampereen punakaartin III. pataljoonan II. komppanian päällikkönä ja otti osaa Tampereen taisteluun. Hänen poikansa asemamies Lauri Alfred Tammela kaatui Tampereen taistelussa. Juho Tammela kuoli Tammisaaren vankileirissä vuonna 1920.
Otto Degerman
Otto Degerman (20. marraskuuta 1888 – 5. toukokuuta 1918) oli tamperelainen työmies ja punakaartin työpataljoonan päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän syyllistyi valkoisiin kuuluvien henkilöiden pakottamisiin punakaartin työkomppanioihin. Hänen sanotaan olleen kielenkäytöltään hävytön ja raaka mies. Hän osallistui Tampereen taisteluun, jossa jäi valkoisten vangiksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin Kalevankankaalla.
Heikki Kaljunen
Heikki Kaljunen (s. 2. heinäkuuta 1893 Sortavala, kadonnut 1938, Neuvostoliitto) oli Suomen sisällissodassa Karjalan rintamalla punakaartin johtaja.
Heikki Kaljusen mainitaan olleen yksi Terijoen punakaartin perustajista. Hän johti jo tammikuussa punaisten sotaretkiä Karjalassa. Kaljunen toimii punaisten Itäisen rintaman ylipäällikkönä ja piti esikuntaansa Terijoen asemalla. Hän ampui Viipurissa ylioppilas Petter Siilin ja Terijoen asemalla useita sotavankeja sekä myös henkilöitä, joita hän epäili valkoisten hyväksi toimimisesta. Kaljunen pakeni sodan jälkeen panssarijunalla Venäjälle.
Venäjällä Kaljunen oleskeli ainakin Omskissa, jossa hänen kerrotaan joutuneen joksikin aikaa Aleksandr Koltšakin joukkojen vangiksi. Tämän jälkeen Kaljunen oli nähtävästi organisoimassa urheilujoukkoja Siperiaan ja toimi niiden ylipäällikkönä.
1920-luvun alkuvuosina Kaljunen muutti Moskovaan ja toimi täällä valtion urheilutarviketehtaiden johtajana 1930-luvulle saakka. Hän saattoi myös jossain vaiheessa olla Tšekan ja sen seuraajan GPU:n palveluksessa.
Arvo ”Poika” Tuominen kertoo muistelmateoksessaan "Kremlin kellot" Kaljusesta kokonaisen luvun ("Heikki Kaljusen kalaasit") verran. Hänen mukaansa Kaljunen oli niin kova kerskumaan, että joutui tuon tuostakin vaikeuksiin NKVD:n kanssa: tosikot poliisimiehet kun eivät löytäneet mistään vahvistuksia salakuuntelussa selville saamilleen kerskajutuille – ja Kaljunen vietiin jälleen Lubjankaan, josta Otto Wille Kuusinen sitten sai hänet hankkia ulos..
Lopullisesti Kaljunen vangittiin vuodenvaihteessa 1937–1938 Stalinin puhdistuksissa ja hän sai 15 vuoden tuomion keväällä 1938. Tämän jälkeen hänen vaiheistaan ei ole tietoa.
Kaljunen oli ammatiltaan ilmeisesti räätäli (Etsivän keskuspoliisin mapin tietojen mukaan hänen ammattinsa oli satulaseppä). Hän pukeutui itse valmistamaansa univormuun ja valkoiset kutsuivat häntä nimellä ”Kenraali Kaljunen”.
A. Backman
A. Backman (k. 27. huhtikuuta – 5. toukokuuta 1918) oli entisen punakaartilaisen Arvo Niemisen mukaan Viipurin punaisten puolustusrintaman päällikkö sisällissodassa. Hänet mahdollisesti ammuttiin antautumisen jälkeen Tienhaarassa. Epäonnistuttuaan murtautumaan valkoisten saarrosta punaiset pyysivät antautumisehtoja. Antautumisesta keskustellut valkoinen upseeri ilmoitti, että rivikaartilaiset saisivat pitää henkensä, mutta johtajista ei ollut takeita. Eräs punapäällikkö piti punakaartilaisille puheen, jossa sanoi, ettei rivimiesten tarvitse välittää johtajiensa kohtalosta, vaan pelastaa vain oma nahkansa. Nieminen arveli, että tämän puheen pitänyt päällikkö olisi ollut A. Backman. Tämän sanottuaan Backmaniksi oletettu päällikkö ratsasti Tervajoen suuntaan kohti näreikköä, jonka reunassa antautui suojeluskuntalaiselle.
Sotasurmat-matrikkelin mukaan sodassa on ammuttu vain yksi A. Backman, joka oli kotoisin Porvoosta, kalakauppias ja punaisten komppanianpäällikkö. Hänet vangittiin 1. toukokuuta 1918, ja hän sai surmansa myöhemmin samana vuonna. SDP:n arkistosta peräisin olevan tiedon mukaan hänet murhattiin, kuolinpaikaksi on kylläkin merkitty Lahti ja kuolintapa epävarmaksi.
A. Backmanin henkilöllisyydestä tai edes etunimestä ei ole täyttä varmuutta. Valtiorikosasian tiedusteluosaston epätäydellisen Luettelo C:n mukaan Aksel Backman -niminen henkilö toimi Tienhaaran punakaartin komppanianpäällikkönä.
Elli Kokko
Elin Sylvesterintytär Kokko (28. kesäkuuta 1893 – 25. toukokuuta 1918 Valkeala)oli kouvolalainen työläisnainen ja Kouvolan punakaartin naiskomppanian päällikkö Suomen sisällissodan aikana vuonna 1918. Hänet leimattiin valkoisten taholta "yleiseksi naiseksi", mutta nämä väitteet on voitu myöhemmin kumota Kouvolan kirkonkirjoja tutkimalla. Kokko joutui Kouvolassa valkoisten vangiksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin Kouvolan vankileirissä.
Otto Vuoristo
Otto Vuoristo (1886 – 29. huhtikuuta 1918 Tienhaara, Viipurin maalaiskunta) oli viipurilainen työmies, punakaartin päällikkö ja Kilpeenjoen rintaman komentaja Suomen sisällissodassa. Hän komensi Kilpeenjoen rintamaosuutta, lähimmän asetoverinsa ollessa Jalmari Parikka, Penttilän silloinen rintamapäällikkö ja myöhempi elokuvanäyttelijä.
Vuoristo ampui itsensä Naulasaaren taistelun loppuvaiheessa 29. huhtikuuta, kun mottiin joutuneet punaiset päättivät antautua Viipurin länsipuolella Tienhaaran aseman luona.
Jalmari Parikka
Hjalmar Fabian Parikka (16. lokakuuta 1891 Sortavala – 27. maaliskuuta 1959 Helsinki) oli näyttelijä, teatterinjohtaja ja punakaartin Vuoksenlaakson komppanioiden päällikkö Suomen sisällissodassa. Myöhemmin hän oli rintamapäällikkönä ja jäi vangiksi Viipurin maalaiskunnassa käydyn Naulasaaren taistelun jälkeen. Hän sai kuolemantuomion, joka muutettiin elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi.
Parikalla oli pitkä teatteriura, joka alkoi Kaarlo Karin Suomalaisessa Teatteriseurueessa vuonna 1911 ja hän jatkoi teatteriuraansa näyttelijänä ja teatterinjohtajana. Hänestä tuli hetkellisesti Vaasan Teatterin teatterinjohtaja vuonna 1922, mutta johtajakausi ei kestänyt kauaa. Lisäksi hän johti muun muassa Porin ja Viipurin työväenteattereita sekä Mikkelin teatteria vuosina 1926–1927. Hän oli teattereissa erinomainen Molièren näytelmien koominen tulkitsija. Hän työskenteli pitkään Viipurin kaupunginteatterissa.
Myöhemmin hän näytteli noin 50 suomalaisessa elokuvassa, muun muassa Pekka ja Pätkä -elokuvissa. Hän teki ensimmäisen elokuvaroolinsa mainiona vanginvartijana elokuvassa "Varastettu kuolema" vuonna 1938. Samana vuonna hän kirjoitti "Viimeinen taisto" -nimisen kirjan sotakokemuksistaan.
Parikka tunnetaan ehkä parhaiten viihdytysjoukkojen kersantti Sampsa Samperin koomisesta elokuvaroolista sotilasfarssissa "Niin se on, poijaat!" (1942). Parikan pienokokoisuuden ja heiveröisen olemuksen vuoksi häntä hyödynnettiin koomisissa osissa: muita ikimuistettavia rooleja hän teki elokuvissa "Miehen tie" (1940) (Pälän isäntä), "Kulkurin valssi" (1941) (klovni Rudi), "Rosvo-Roope" (1949) (”pikku” Stefan), "Orpopojan valssi" (1950) (laulaja Rulf Frapin), "Noita palaa elämään" (1952) (Henrik), "Kasvot kuvastimessa" (1953) (romukauppias), "Villi Pohjola" (1955) (Musta-Pekka), "Jokin ihmisessä" (1956) (lumpunkerääjä), "Nuori mylläri" (1958) (Iisakki Hirmu) ja "Niskavuoren naiset" (1958) (Nikkilän isäntä).
Jalmari Parikka kuoli pitkän uransa jälkeen 67-vuotiaana vuonna 1959. Hän oli kaksi kertaa naimisissa, Aino Maria Railon ja Elin Maria Hokkasen kanssa.
Viktor Ripatti
Viktor Ripatti (22. kesäkuuta 1876 – 7. toukokuuta 1918 Viipuri) oli lappeenrantalainen suutari. Hän oli punainen rintamapäällikkö Suomen sisällissodassa ja entinen rakuunarykmentin vääpeli. Hän oli mukana Viipurin taistelussa huhtikuussa 1918, mutta jäi vangiksi ja surmattiin muun esikuntansa kanssa toukokuun alussa.
Saul Nieminen on kirjoittanut Viktor Ripatin elämäkerran nimellä "Erään ihmisen tarina".
Emil Parkkinen
Emil Antinpoika Parkkinen (22. marraskuuta 1878 – 21. helmikuuta 1918 Varkaus) oli savonlinnalainen maanviljelijä ja Savonlinnan punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän otti miehineen osaa Varkauden taisteluun, jossa jäi vangiksi. Hänet teloitettiin ilmeisesti saman tien Huruslahden jäälle yhdessä piirisihteeri Matti Aution ja noin 50 muun kaartilaisen kanssa.
Mikko Jakowleff
Mikko Jakowleff (12. toukokuuta 1899 – 26. huhtikuuta 1918) oli lappeenrantalainen ylioppilas ja Lappeenrannan kaupungin miliisipäällikkö Suomen sisällissodan aikana 1918.
Poliisilaitoksen kansliassa työskennellyt Jakowleff oli harvoja punaisten puolelle liittyneitä ylioppilaita. Vallanvaihdon jälkeen hänet vangittiin ja vietiin muiden mukana poliisikamarille. Vangittuja kuulusteltiin kaupunginkamreeri August Gestrinin johdolla. Läsnä oli myös Toivo Tapanainen. Kuulustelu keskeytyi jääkärikapteeni Väinö Strömbergin ja hotellinjohtaja Uno Sereniuksen tullessa paikalle. Nämä riistivät Jakowleffin pidätyssellistä. Humalassa ollut Strömberg ampui Jakowleffiä kuolettavasti selkään poliisikamarin pihalla.
Kun Jakowleffin ruumis luovutettiin omaisille, annettiin samalla määräys, että ruumista ei saa siunata kirkossa. Ortodoksiperheelle tämä oli erityisen raskasta. Samoihin aikoihin ammuttiin myös Mikko Jakowleffin kanssa seurustellut näyttelijä Maiju Saikko. Hänen murhalleen ei löytynyt muuta syytä kuin suhde Jakowleffiin.
Emil Lehén
Juho Emil Lehén (27. marraskuuta 1883 Jämsänkoski – 9. toukokuuta 1918 Viipuri) oli toimittaja, kirjailija ja Lappeerannan punakaartin johtajia Suomen sisällissodan aikana.
Emil Lehénin vanhemmat olivat puuseppä Juho Lehén ja Erika Samulintytär. Hänen nuorempi veljensä oli Tuure Lehén.
Lehén toimi vuoteen 1903 saakka Jämsänkosken tehtaalla konttoriapulaisena. Muutettuaan paikkakunnalta hän työskenteli työväen osuuskaupan palveluksessa ensin Viialassa ja sitten Lempäälässä. Lehén oli vuosina 1904-1905 viipurilaisen Työ-lehden ensimmäisenä päätoimittajana. Vuosina 1906–1907 hän toimi "Pohjolan tukkityömiesten ammatillisen järjestön" kiertävänä asiamiehenä ja puhujana ja oli mukana organisoimassa Pohjolan tukkityöläisten suurta lakkoa. Tämän jälkeen Lehén palasi osuuskauppaliikkeen palvelukseen, ensin vuosina 1907–1908 Forssassa ja sitten osuuskaupanhoitajana Ruovedellä, Pyhäjärvellä, Porvoon Hamarissa ja Riihimäellä. Vuodesta 1913 Emil Lehén oli Lappeenrannassa ilmestyneen Kansan Ääni -lehden toimittajana. Hän toimi myös kirjailijana kirjoittaen proosaa, runoja ja näytelmän.
Sisällissodan alettua Lehén jatkoi Kansan Äänen toimittajana, minkä lisäksi hän toimi Lappeenrannan vankilan johtajana punaisen vallan aikana. Hän ei kyennyt estämään valkoisten vankien joukkomurhaa Saimaan jäällä 22. huhtikuuta 1918 ja katsoi parhaaksi paeta Viipuriin. Hän jäi siellä valkoisten vangiksi, sai moninkertaisen kuolemantuomion ja teloitettiin, tarinan mukaan Mannerheimin seuratessa tapahtumia. Lehénille oli myös tarjottu mahdollisuus paeta vankileiristä, mutta hän kieltäytyi.
Väinö Starck
Väinö Vilhelm Starck (1887 - 9. toukokuuta 1918) oli lappeelainen sorvari ja Lappeenrannan punakaartin esikuntapäällikkö Suomen sisällissodan aikana. Hän otti osaa Joutsenon rintaman taisteluihin. Sodan lopussa hän osallistui Kaukaan tehtaiden koneiden ja laivojen tuhoamiseen Lappeenrannassa ja seurasi ylipäällikkö Viktor Ripattia Viipuriin. Hän jäi Viipurin taistelussa vangiksi, sai kuolemantuomion valkoisilta ja ammuttiin pian tämän jälkeen.
Heikki Karjalainen
Heikki Karjalainen (20. toukokuuta 1883 Kempele – 27. huhtikuuta 1938 Oulu) oli suomalainen poliitikko ja opettaja.
Karjalainen kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1903. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1908, jonka jälkeen hän aloitti matematiikan, fysiikan ja kemian opettajana Oulun suomalaisessa yhteiskoulussa. Rehtoriksi yhteiskouluun Karjalainen valittiin edellisen rehtorin Mauno Rosendalin kuoltua vuonna 1917. Rehtorina Karjalainen toimi vuoteen 1931 asti, jona kesänä hän aloitti työnsä Oulun kaupunginjohtajana.
Karjalainen osallistui sekä valtakunnan politiikkaan että kunnallispolitiikkaan. Hänet valittiin eduskuntaan vuonna 1927 Kansallisen Edistyspuolueen ehdokkaana Oulun läänin eteläisestä vaalipiiristä. Eduskunnassa hän toimi mm. sivistysvaliokunnassa.
Kaupunkien kunnallislakiin säädettiin vuonna 1927 muutos, joka käytännössä loi Suomen kaupunkeihin kaupunginhallitukset, joiden johtoon valittiin kaupunginjohtaja. Karjalainen valittiin Oulun kaupunginjohtajaksi kaupunginvaltuuston kokouksessa 24. helmikuuta 1931. Hän ei ollut varsinaisesti hakenut virkaa, mutta oli ilmoittanut olevansa käytettävissä. Karjalainen sai 19 ääntä 35:stä. Kaupunginjohtajan valinnasta valitettiin ja Karjalainen pääsi virkaan vasta 27. heinäkuuta 1931. Kaupunginjohtajan virkaa hoiti virkaa tekevänä Kaarlo I. Junnelius, joka oli ollut kaupunginhallitusta edeltäneen rahatoimikamarin puheenjohtaja ja oli hoitanut kaupunginjohtajan virkaa 16. joulukuuta 1930 lähtien. Karjalainen oli siis kuitenkin ensimmäinen virkaan valittu kaupunginjohtaja.
Elastomeeri
Elastomeeri on amorfinen polymeeri, joka venyy vähintään kaksinkertaiseksi ja palautuu nopeasti alkuperäiseen muotoonsa, kun venymän aiheuttanut voima poistetaan. Elastomeerit voidaan jakaa yleiskumeihin, erikoiskumeihin ja termoplastisiin kumeihin. Ensimmäinen tunnettu elastomeeri oli luonnonkumi.
Yleisimmät elastomeerit ovat polyuretaani, polyurea, akryyli sekä useat kumilaadut.
Yhdistymiskirkko
Yhdistymiskirkko eli moonilaisuus eli unifikationismi on synkretistinen eli moniin uskontoihin pohjautuva uususkonto. Liikkeen johtaja oli messiaaksi julistautunut korealainen Sun Myung Moon. Moonin kuoltua liikkeen johdossa on hänen vaimonsa Hak Ja Han. Moonilaisuudessa on aineksia kristinuskosta, taolaisuudesta, buddhalaisuudesta ja kungfutselaisuudesta. Yhdistymiskirkko pyrkii nimensä mukaisesti luomaan yhteyttä tieteen, uskonnon ja kulttuurin eri alojen välillä.
Yhdistymiskirkon jäsenet uskovat, että Jeesus ilmestyi nuorelle Moonille pääsiäisenä 1935. Moonin uskotaan jatkavan työtä, jonka Jeesus aloitti kaksi vuosituhatta aiemmin. Moonin mukaan myöhemmin myös Buddha ja muut uskonnolliset johtajat ilmestyivät hänelle ja välittivät saman viestin. Moon alkoi kehittää oppia, jonka ympärille rakentuu 1. toukokuuta 1954 Soulissa perustettu Yhdistymiskirkko. Moon alkoi nopeasti kerätä itselleen kannattajia Etelä-Koreasta ja Japanista. Pian oppi levisi Yhdysvaltoihin ja muualle maailmaan. Moon on julistautunut messiaaksi.
Vuonna 1971 Moon muutti Yhdysvaltoihin ja rakensi liikeimperiumin, joka omisti mm. rakennusliikkeitä, asetehtaita ja viestimiä.
Yhdistymiskirkko väittää, että sitä kannattaa maailmanlaajuisesti yli kolme miljoonaa henkeä. Todellinen jäsenmäärä lienee 250 000 – 1 000 000, uutistoimistojen mukaan ehkä satojatuhansia. Toimintaa on myös Suomessa. Maailman Kristinuskon Yhdistämisseura rekisteröitiin vuonna 1973. Vuonna 1998 sen uudeksi nimeksi tuli Perheiden Maailmanrauhanjärjestö.
Tunnettu entinen Yhdistymiskirkon jäsen on kulttien vastainen aktivisti Steven Hassan. Kreationisti John Corrigan Wells on myös moonilainen.
Unification Theological Seminary toimii Yhdysvalloissa New Yorkin osavaltiossa.
Kirkon "Jumalallisen periaatteen" väitetään olevan antisemitistinen. Moon on sanonut, että juutalaiset holokaustin uhrit maksoivat Jeesuksen ristiinnaulitsemisesta, mitä on pidetty antisemitistisenä.
Moon tuomittiin 1980-luvun alussa Yhdysvalloissa vuodeksi vankilaan veropetoksista, ja 1990-luvulla hänen yrityksensä joutuivat vaikeuksiin.
Kirkkoa on epäilty jäsenten hyväksikäytöstä ja aivopesusta. Iso-Britannia määräsi Moonille maahantulokiellon vuoteen 2005 asti. Moon nimesi Yhdysvallat "helvetiksi maan päällä" ja palasi pettyneenä Koreaan.
Luettelo seksiasennoista
Tämä on luettelo eräistä asennoista, joissa ihmiset voivat harrastaa seksiä, esimerkiksi emätin- tai anaaliyhdyntää sekä suuseksiä.
Luettelossa "vastaanottava partneri" saa peniksen emättimeensä tai peräaukkoonsa. Vastaanottava partneri voi anaaliyhdyntään soveltuvissa asennoissa olla joko nainen tai mies, mutta joissakin asennoissa vain emätinyhdyntä onnistuu.
Venäläiset
Venäläiset () on noin 135 miljoonan ihmisen itäslaavilainen, venäjän kieltä puhuva Euroopan suurin kansa.
Venäläiset asuvat pääasiassa Venäjän federaatiossa, jonka väestöstä he muodostavat 79,8 prosenttia (vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 116 miljoonaa), mutta myös laajamittaisesti Venäjän federaation ulkopuolella, enimmäkseen muissa entisissä neuvostotasavalloissa. Venäläiset ovat myös yksi Kiinan virallisesti tunnustamasta 56 etnisestä ryhmästä.
Seuraavat kartat kuvaavat venäläisten osuutta väestöstä entisissä neuvostotasavalloissa Venäjällä, Baltian maissa, Valko-Venäjällä, Ukrainassa, Romaniassa ja Kazakstanissa.
Valtaosa venäläisistä on uskonnoltaan ortodokseja. Ortodoksisella kirkolla on kautta historian ollut merkittävä rooli venäläisten kansallisen identiteetin kehityksessä, ja nykyaikana se on olennainen osa venäläisten kansallista kulttuuria. Neuvostoliiton uskontoihin kohdistaman sortopolitiikan takia moni venäläinen ei kuitenkaan varsinaisesti kuulu mihinkään kirkkoon.
Nykyiset venäläiset (isovenäläiset) ovat muodostuneet suuresta joukosta muinaisia slaavilaisia, balttilaisia ja suomalais-ugrilaisia heimoja,sekä viikinkejä ja niihin sulautuneita muita väestöaineksia. Novgorodin ja Kiovan hallinnon hajottua 1100-luvulla väestöaineksesta erottuivat vuosisatojen kuluessa nykyiset venäläiset (isovenäläiset), valkovenäläiset ja ukrainalaiset (vähävenäläiset).
Myöhemmin, laajassa mitassa 1800-luvulta lähtien, venäläiset ovat levittäytyneet Euroopan puoleisen Venäjän ulkopuolelle Keski-Aasiaan sekä Siperiaan, jossa he ovat nykyisin enemmistökansallisuutena. Venäläinen väestö on sulattanut itseensä suuren määrän erilaisia alkuperäiskansallisuuksia. Tämä prosessi jatkuu edelleen, ja sen seurauksena venäläinen kansa on geneettisesti kirjava, mutta kulttuurisesti ja kielellisesti yhtenäinen kokonaisuus.
Luettelo ammateista
Tämä on luettelo ammateista.
__notoc__
Pissis
Pissis on slangin tai puhekielen sana, jota käytetään korostetun itsetietoisesti käyttäytyvistä ja provosoivasti pukeutuvista teini-ikäisistä tytöistä. Pissis eli pissaliisa liitetään stereotyyppisesti erityisesti pinnallisiin teinityttöihin, joiden elämäntapaan kuuluvat suosittu listamusiikki, merkkivaatteet ja itsetietoinen käytös. Sana "pissaliisa" on tunnettu jo 1960-luvulla: se mainitaan Hannu Salaman vuonna 1967 ilmestyneessä kirjassa "Minä, Olli ja Orvokki". "Pissis"-sanan rinnalle on tullut myös sana "lissu". Pojille vastaava nimitys on "pissalauri", ”fruittari”, "pissalasse" tai "pissalassi" ("lassis"), mutta nämä ovat paljon harvinaisempia kuin vastaavat tytöistä käytetyt sanat.
Kansanetymologian mukaan sana pissis viittaisi julkisella paikalla virtsaamiseen. Helsingin slangia tutkinut suomen kielen professori Heikki Paunonen kirjoittaa "Virittäjässä", että yhteys saattaa kuitenkin olla näennäinen ja rinnakkaiseksi sopisi paremmin ’tyhmää’ tarkoittava sana "kusipää".
Pissiksiksi on sanottu yleensä 12–17-vuotiaita tyttöjä, jotka ovat arvostelevia ja muotitietoisia kuluttajia. Pissismuodin ulkoisiin tuntomerkkeihin kuuluvat vahva meikkaus, laitetut hiukset, kireät merkkifarkut ja muutenkin merkkivaatteiden käyttäminen. Pissiksen stereotypiassa tunnusomaista on runsas kevyen alkoholin (yleensä makean siiderin) juominen ja humalassa itkeminen.
Nanna Aito-Ihkulan vuonna 2007 ilmestyneessä "Pissismin vaaleanpunaisessa kirjassa" on annettu ohjeita, joiden mukaan pissiksen tulee käyttäytyä. Tärkeimmiksi pissiksen ominaisuuksiksi hän nostaa ulkonäön, kielen, tavat ja asenteen. Lisäksi pissiksen tulee käyttää puhuessaan jatkuvasti "vittu"-sanaa ja heittää väliin ”ihqdaa”. Keskeistä on myös ”angstinen” asenne jokaiseen asiaan. Pissisten ihanteeksi Aito-Ihkula nostaa yhdysvaltalaisen laulajan, näyttelijän ja mallin Paris Hiltonin. Aito-Ihkulan mukaan parasta pissismissä on se, että voi hyvällä omallatunnolla irrottautua arjesta ja tehdä ”greizejä” juttuja.
Naistutkija Sari Näreen mukaan pissikset pyrkivät pukeutumisellaan ja käyttäytymisellään korostamaan aikuismaisia piirteitään äärimmäisyyksiin asti ja vielä sen ylikin. Pissismiksi kutsuttua ilmiötä on pidetty myös tyttöjen omana campina, ja Näreen mukaan siinä on kyse tyttöjen itseironiasta ja suojautumiskeinosta. Näreen ja tyttökulttuureja tutkineen Jaana Lähteenmaan mukaan buumin alussa kyseessä oli mahdollisesti halu miellyttää poikia ja esittää ihanteiden mukaista seksikästä naista, esimerkiksi Pamela Andersonia. He esimerkiksi käyttävät paljastavia paitoja sekä lyhyitä hameita. Tutkijat ovat nähneet ilmiössä myös tahallista ärsyttämistä sekä kapinointia, ja Näre pitää myönteisenä sitä, että sorretut tytöt ryhtyvät itse karnevalisoimaan omaa asemaansa.
Muodin oikeasti tyylikkäänä kokevat pitävät pissistä haukkumasanana. Jaana Lähteenmaan mukaan sanan ”pissis” käyttäminen haukkumasanana kertoo myös nuorten alkoholikulttuurin muutoksesta ja siitä, että alkoholia käyttäviin tyttöihin on alettu kohdistaa halveksuntaa.
Oululainen tyttöduo Lissut levytti vuonna 2007 kappaleen ”Pissikset”, joka on julkaistu samannimisenä singlenä sekä heidän esikoisalbumillaan "Lissut" vuodelta 2008.
Nuorten seksuaalisuus
Nuorten seksuaalisuus tarkoittaa nuorten seksuaalisia tunteita, käyttäytymistä ja kehitystä. Seksuaalisuus on usein tärkeä osa nuorten elämää. Nuorten seksuaaliseen käyttäytymiseen vaikuttaa usein heidän yhteiskuntansa normit ja tavat, seksuaalinen suuntautuminen ja yhteisön asettamat lait ja rajat, kuten suojaikäraja. Itsetyydytys aloitetaan usein juuri murrosiässä.
Ihmisillä seksuaalinen halukkuus alkaa näkyä usein murrosiän myötä. Seksuaalisuuttaan voi ilmaista itsetyydytyksellä tai seksillä kumppanin kanssa.
Minoru Yamasaki
Minoru Yamasaki (1. joulukuuta 1912 – 6. helmikuuta 1986) oli amerikanjapanilainen arkkitehti. Hän suunnitteli muun muassa New Yorkin World Trade Centerin, jonka kuuluisat pilvenpiirtäjät tuhoutuivat syyskuun 11. päivän iskuissa vuonna 2001. Myös toinen Yamasakin kuuluisimmista luomuksista, Pruitt-Igoen asuinalue Saint Louisissa, on hävinnyt. Kunnianhimoisen kaupunkisuunnitteluprojektin slummiutuneet rakennukset purettiin räjäyttämällä vuonna 1972.
Yamasaki syntyi Seattlessa Japanista muuttaneille siirtolaisvanhemmille. Hän valmistui arkkitehdiksi Washingtonin yliopistosta vuonna 1934. Työskenneltyään New Yorkissa hän muutti Detroitiin 1945 ja perusti vuosikymmenen lopulla arkkitehtitoimiston.
Yamasaki oli naimisissa, ja hänellä oli kolme lasta. Pojista Kim jatkoi isänsä seuraajana tämän perustaman arkkitehtitoimiston johdossa.
Neljäs seinä
Neljäs seinä viittaa näyttämötaiteissa kuvitteelliseen ja näkymättömään seinään katsojien ja näyttämön välissä. Neljännestä seinästä puhutaan myös fiktiivisissä taiteissa, kuten kirjallisuudessa, elokuvissa, televisiossa, radiossa, sarjakuvissa ja videopeleissä.
Vertauskuvallisessa mielessä termi kuvaa oletettua katsojien heittäytymistä mukaan teokseen. Katsoja siis teeskentelee, että tapahtumat tosiaan tapahtuvat ja hahmot ovat todellisia henkilöitä, katsojan vain tarkkaillessa tapahtumia ”neljännen seinän” läpi. Jotta katsojalle jää tämä neljännen seinän illuusio, näyttelijät eivät myöskään noteeraa yleisöä vaan teeskentelevät, ettei sitä ole olemassa.
"Neljännen seinän rikkominen" tarkoittaa tämän illuusion rikkomista. Elokuvassa päähenkilö saattaa yhtäkkiä puhutella suoraan yleisöä tai kirjassa henkilö saattaa alkaa kommentoida juonenkulun epäloogisuutta. Videopelissä hahmo voi puhua suoraan pelin pelaajalle ja esimerkiksi kommentoida tämän suoriutumista pelissä. Neljännen seinän rikkoessaan hahmo siis tiedostaa ja tunnustaa suoraan yleisölle, että hahmo itsessään ja häntä ympäröivä fiktiivinen maailma eivät ole todellisia, ja että hahmo on tietoinen itseään tarkkailevasta yleisöstä. Usein neljäs seinä rikotaan huumorin vuoksi, tosin sitä voidaan käyttää vakavissakin tilanteissa.
Tunnettuja esimerkkejä neljännen seinän rikkomisesta ovat Deadpool-sarjakuvahahmo ja "Gintama"-animesarja sekä brittiläisen komediaryhmä Monty Pythonin tuotanto.
Käsite syntyi 1800-luvun lopulla. Sitä on käsitellyt kirjoituksissaan muun muassa André Antoine (1858-1943).
Deus ex machina
Deus ex machina () tarkoittaa kuvitteellisessa teoksessa yhtäkkistä ja epäuskottavaa juonenkäännettä, jossa jokin tarinan ongelma ratkaistaan ulkopuolisella ja irrallisella tekijällä tai selityksellä. Se voi myös muissa yhteyksissä viitata ongelman tai mysteerin epätyydyttävään ratkaisuun, joka perustuu selittämättömään ulkopuoliseen tekijään.
Termi on latinaa ja se on käännös alkuperäisestä kreikankielisestä ilmaisusta ἀπὸ μηχανῆς θεός ("apo mēkhanēs theos"). Termin käyttö alkoi antiikin Kreikan teatterista, missä lavasteista laskettiin nostureiden ("mēkhanē") avulla näyttämölle jumalia, jotka ratkaisivat tilanteita ja kuljettivat juonta eteenpäin.
Aristoteles arvosteli tapaa teoksessaan "Runousoppi". Nykyisin Deus ex machina -käänne romaanissa, näytelmässä tai elokuvassa tuntuu usein epäuskottavalta ja epätyydyttävältä, koska sillä ei ole mitään yhteyttä teoksessa aiemmin kehiteltyyn juoneen. Niiden käyttöä pidetään usein jopa huonon kirjoittajan merkkinä, ellei kyseessä ole parodia.
Leksikologia
Leksikologia eli sanasto-oppi tutkii sanojen alkuperää (etymologia), esineiden ja asioiden nimitysperusteita (onomasiologia) ja sanaston kuvauksen ja esittämisen periaatteita (leksikografia). Käytännössä leksikografi on sanakirjankirjoittaja.
Leksikologiassa voidaan tutkia myös, mitä elementtejä sanastossa on. Tällöin leksikaalisessa morfologiassa tutkitaan sananmuotoja ja leksikaalisessa semantiikassa tutkitaan sananmuotojen merkityksiä.
Yleensä leksikologiassa tutkimuskohteena on yleiskieli tai jokin murre, mutta kun kohteena jonkin ammattialan sanasto, kyseessä on oppisanasto. Yleiskielen sanastotyössä työ lähtee sanasta (materiaalista), jonka sisältö pitää selittää. Ammattikielen sanastotyössä lähtökohtana on "käsite", jolle pitää löytää sopiva sana (termi) ja määritelmä. Termillä on aina tarkkarajainen merkitys päinvastoin kuin yleiskielen sanalla, jolla voi olla hyvinkin rönsyilevä merkitys. Terminologisessa sanastotyössä käsiteanalyysi on välttämätön työvaihe.
Esimerkiksi "käsi"-sana on etymologisen tutkimuksen mukaan suomalais-ugrilainen sana, minkä takia sen alkuperäinen motivaatio on täysin hämärän peitossa. Ymmärtämistä tarkoittava sana "käsittää" on saanut merkityksensä konkreettisesta käsin kiinni ottamisesta: joskus varas on voitu käsittää. Onomasiologinen tutkimus tuo tietoon, että tämä konkreettinen tekeminen on muuttunut abstraktiseksi älyllä ja tietoisuudella kiinni ottamiseksi: nykyään käsitetään vitsi, tehtävä, tai ryhmä voi käsittää 10 ihmistä.
Leksikografiassa nämä tiedot esitetään jonkin periaatteen mukaisesti: etymologisessa sanastossa luvun hakusanana on "käsi", jonka alaluvussa esitetään johdokset ("käsittää, käsite, käsitys, kättely, kätevä" jne.) Ns. tavallisessa sanastossa sekä "käsi" että "käsittää" ovat omina lukuinaan yleensä ilman mitään viittausta toisiinsa. Lisäksi periaatteena voi olla mm. mainita jokaisen sanan sanaluokka (substantiivi, adjektiivi, verbi jne.).
Yksikielisessä terminologisessa sanastossa termi on selitettynä (laveasti) toisin sanoin. Kaksi- tai useampikielisessä sanastossa termille annetaan vain yksisanainen vastine. Usein kahden kielen termit eivät kuitenkaan täysin vastaa toisiaan, jolloin joudutaan yhden kielen termi selittämään toisella kielellä hyvinkin laajasti. Tällöin jälleen joudutaan pohtimaan sanakirjan leksikografista puolta: mikä on monikielisen termisanaston ns. normikieli, jonka suhteessa sanat pitää selittää muilla kielillä.
Juho Kähkönen
Juho Taavetinpoika Kähkönen (4. syyskuuta 1873 – 28. toukokuuta 1918) oli kirvesmies ja Tikkurilan eli Helsingin Pitäjän punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän osallistui joukkoineen Kavantsaaren ja Viipurin taisteluihin. Hän joutui sodan jälkeen Viipurin vankileirille, jossa hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla.
Martta Kiivas
Martta Matilda Kiivas (8. tammikuuta 1894 Kaarina – 1. toukokuuta 1918 Lahti) oli kaarinalainen sekatyöntekijä ja Turun naiskaartin vara- tai apulaispäällikkö Suomen sisällissodassa.
Hän taisteli Turun naiskaartissa Lahden taistelussa, jossa hän jäi vangiksi. Hans Kalmin joukot ampuivat Kiivaan ja useimmat muut naiskomppanialaiset Hennalan vankileirillä.
Heikki Torvinen
Heikki Torvinen (s. 1963 Oulu) on suomalainen ravivalmentaja ja -ohjastaja. Nykyään Jämsässä asuva Torvinen tunnetaan erityisesti suomenhevosten valmentajana. Hänen menestyneimpiä hevosiaan ovat olleet muun muassa K.K. Kössi ja I.P. Vipotiina.
Torvisen ensimmäinen menestyshevonen oli hänen valmennukseensa Risto Lankilta siirtynyt K. K. Kössi, jolla Torvinen saavutti 1990-luvun alussa useita suurkilpailuvoittoja. Lisäksi ori sijoittui kolmanneksi Kylmäveristen PM-kilpailussa 1991 sekä ravikuninkuuskilpailussa ja Tukholman Elitkampenissa 1992. Torvinen muistetaan myös myöhemmin kolme ravikuningattaren titteliä voittaneen I.P. Vipotiinan ensimmäisenä valmentajana. Suomenhevosten merkittävimmät ikäluokkakilpailut Kriteriumin ja Derbyn hän on voittanut viidesti. Lisäksi Torvinen on ohjastanut Tutuarin Pariisin kylmäveriottelun Prix des Trotteurs Sang-Froid -lähdön kolmanneksi vuosina 2004 ja 2005.
Heikki Torvisen pojat Hannu ja Jukka ovat myös raviohjastajia.