Simone Veil
Simone Veil (o.s. "Jacob") (13. heinäkuuta 1927 Nizza, Ranska – 30. kesäkuuta 2017 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen poliitikko, joka selvisi holokaustista Auschwitzista. Hänen mukaansa on nimetty Loi Veil -laki, jolla Ranskassa sallittiin abortti. Tämän lain hän sai aikaan vuonna 1975 toimiessaan terveysministerinä. Hän oli myös ensimmäinen nainen, joka on toiminut Euroopan parlamentin puheenjohtajana (1979–1982). Veil oli Ranskan akatemian jäsen.
Veil syntyi juutalaiseen perheeseen, jonka isä oli arkkitehti. Koko Jacobin perhe joutui maaliskuussa 1944 Auschwitz-Birkenaun keskitysleirille, edelleen Bobrekiin ja lopulta Bergen-Belseniin, jossa äiti Yvonne kuoli. Perheestä kuolivat todennäköisesti keskitysleirillä myös isä ja veli. Hengissä selvisivät vain siskokset Simone, Madeleine ja vastarintaliikkeessä toiminut Denise. Heidät vapautettiin 15. huhtikuuta 1945.
Veil oli suorittanut vuosi (1943) ennen keskitysleirille joutumista Nizzassa ylioppilastutkinnon. Vapautumisen jälkeen hän kirjoittautui sekä Sorbonnen oikeustieteelliseen tiedekuntaan että Pariisin yliopiston yhteiskuntatieteelliseen laitokseen ("Institut d'études politiques de l’Université de Paris"), jossa hän tapasi tulevan puolisonsa Antoine Veilin. He avioituivat 26. lokakuuta 1946. Pariskunnalla on kolme poikaa. Antoine Veilistä tuli myöhemmin valtiovarainministeriön korkea virkamies.
Kun Simone Veil valmistui, hänellä oli oikeustieteen kandidaatin ja IEP:n tutkintotodistukset, ja hän ryhtyi hoitamaan asianajan tehtäviä, kuten oli aiemmin suunnitellut. Tätä uraa hän jatkoi vuoteen 1974.
Kun Valéry Giscard d'Estaing oli valittu Ranskan presidentiksi, Veil nimitettiin Jacques Chiracin johtaman hallituksen terveysministeriksi. Tätä tehtävää hän hoiti myös Raymond Barren pääministerikaudella heinäkuuhun 1979 saakka.
Veil tuli ministerinä tunnetuksi saatuaan parlamentin hyväksynnän raskauden keskeyttämisen mahdollistavalle laille. Laki astui voimaan 17. tammikuuta 1975. Hänestä tuli sen ansiosta Ranskan suosituin poliitikko, ja hän säilytti aseman pitkään.
Kesä-heinäkuussa 1979 Veil siirtyi Valéry Giscard d’Estaingin pyynnöstä hallituksesta johtamaan Union pour la démocratie française (UDF) -puolueen listaa, kun Euroopan parlamentti valittiin ensimmäisen kerran yleisillä vaaleilla. Myöhemmin hänestä tuli Euroopan parlamentin ensimmäinen naispuhemies.
Yhdessä Jacques Chiracin kanssa Veil tarjosi vuonna 1984 kansalle yhtyneen opposition vaihtoehdon Euroopan parlamentin vaalissa, ja heidän yhteislistansa sai 7. kesäkuuta 1984 kaikkiaan 43 prosentin kannatuksen. Edouard Balladur nimesi hänet maaliskuussa 1993 hallituksensa ”valtioministeriksi” ("ministre d’État"), ja hänen vastuualueekseen tuli sosiaali- ja terveysministerin hallintoala, johon oli liitetty myös kaupunkiasiain ministerin tehtävät. Hän oli tehtävässä toukokuuhun 1995. Vuosina 1997–1998 hän toimi integraationeuvoston puheenjohtajana. Vuonna 1998 hänet nimitettiin senaatin puhemiehen ehdokkaana Ranskan tasavallan perustuslakineuvoston ("Conseil constitutionnel") jäseneksi. Tämä tehtävä syrjäytti kaikki muut toimet ja luottamustehtävät.
Simone Veil oli Euroopan parlamentin jäsen (MPE) vuosina 1979–1984, ja tästä ajasta hän toimi parlamentin puhemiehenä toisen puoli kautta kestävä jakson.