Karin Boye
Karin Maria Boye (26. lokakuuta 1900 – 24. huhtikuuta 1941) oli ruotsalainen kirjailija. Hän syntyi Göteborgissa, mutta muutti vuonna 1909 perheineen Tukholmaan ja opiskeli vuosina 1921–1926 Uppsalan yliopistossa.
Boyen ensimmäinen runokokoelma julkaistiin vuonna 1922. Hän oli tuottelias runoilija mutta julkaisi myös romaaneja. Boyen kenties tunnetuin työ onkin tieteiskirjallisuuteen lukeutuva dystopiakuvaus "Kallocain" vuodelta 1940 (suom. "Kallokaiini, romaani 2000-luvulta", 1943).
Boye kuului Clarté-organisaatioon. Hän oli biseksuaali ja eli vakituisissa suhteissa sekä mies- että naispuolisten rakastettujen kanssa. Viimeinen elämänkumppani oli Margot Hanel, jonka kirjailija oli tavannut vuosina 1932–1933 Berliinissä.
Boye teki 40-vuotiaana itsemurhan ottamalla yliannostuksen lääkkeitä.
Boyen isä diplomi-insinööri Carl Fredrik "Fritz" Boye (1857-1927) ja äiti Signe (1875-1976), omaa sukua Liljestrand, olivat molemmat vaurasta virkamiessukua; Carl Fredrikin isä oli mm. konsulina toiminut Eduard Boye. Perheeseen kuuluivat myös sisarukset Sven (1903-1979) ja Ulf (1904-1999). Karin Boye itse oli sitä mieltä, että hänen kasvatuksensa oli "yliesimerkillistä". Vuonna 1907 aloitti hän opinnot kristillisessä tyttökoulussa Göteborgissa, jossa hänen koulumenestyksensä oli hyvää. Tukholmaan perhe muutti isä Carlin töiden perässä muutamaa vuotta myöhemmin, vuonna 1909.
Vuonna 1915 perhe asettui Huddingeen, joka on osa nykyistä Suur-Tukholmaa. Talon paikalla on nykyään lukio, Sjödalsgymnasiet. Perheen koti oli metsäiselle mäentöyräälle rakennettu iso omakotitalo, jonka perhe nimesi Björkeboksi. Siellä Boye aloitteli taiteilijan uraansa kirjoittamalla lyriikkaa, novelleja ja näytelmiä, mutta myös piirtämällä ja maalaamalla akvarelleja. Boyen henkilöakvarellit ja kuvat myyttisistä hahmoista eivät ole yhtä tunnettuja kuin hänen kirjallinen tuotantonsa. Hänen töitään on kuitenkin ollut esillä mm. Ruotsin prinssi Eugenin huvilassa Waldemarsudde-alueella Djurgårdenin saaressa.
Karin Boye valmistui ylioppilaaksi vuonna 1920 ja kansakoulunopettajksi vuotta myöhemmin, minkä jälkeen hän jatkoi opintojaan Uppsalan yliopistossa. Uppsalassa hän opiskeli kreikkaa, pohjoismaisia kieliä ja kirjallisuushistoriaa. Tuona aikana hän myös liittyi Clarté-organisaatioon. Opintojensa aikana Boye tutustui uudelleen Anita Nathorstiin, jonka hän tiesi entuudestaan nuoruuden kristilliseltä kesäleiriltä Fogelstadin kartanossa. Boyea seitsemän vuotta vanhempi Nathorst oli opiskellut teologiaa ja humanistisia tieteitä Uppsalan yliopistossa. Boyen omat Uppsalan opinnot jäivät kuitenkin kesken ylirasituksen ja stressin vuoksi. Perimmäiset syyt ylikuormitukselle eivät koskaan selvinneet. Opinnot saivat päätöksensä vasta vuonna 1928, jolloin Boye valmistui Tukholman yliopistosta filosofian maisteriksi.
Boye debytoi vuonna 1922 runokokoelmallaan "Moln", joka välitti lukijalleen nuoren ihmisen pohdiskelua Jumalasta, elämän epäkohdista ja tulevaisuudesta. Kokoelmassa on kuitenkin jo nähtävillä Boyelle ominaisia erityispiirteitä ja tärkeitä aihepiirejä. Muodon puolesta esille nousevat sujuvat riimitykset ja Boyelle tyypillinen alliteraatio, eli alkusointujen käyttö, joka tulisi vain korostumaan Boyen tutustuttua muinaisskandinaavisiin, islanninkielisiin Edda-runoteoksiin opintojensa aikana. Ennen kaikkea Boyen rytmi on kuitenkin iskevää, esimerkiksi silloin kun painotetut tavut seuraavat toisiaan. Ensikokoelmaa seurasivat runoteokset "Gömda land", vuonna 1924, ja "Härdarna", vuonna 1927. Näiden kristillisiin teemoihin perustuvien teosten aiheina ovat urhoollisuus, kamppailu ja uhraus. Kyseisten teosten väliin sijoittuu myös Boyen kuuluisa puhe, "Talet till mannen", jonka hän esitti Uppsalan yliopiston ylioppilaskunnan kevätjuhlilla vuonna 1925. Ensimmäisellä romaanillaan, "Astarte", Boye debytoi vuonna 1931. Samana vuonna romaani palkittiin pohjoismaisessa kirjallisuuskilpailussa.
Vuonna 1927 Boye liittyi sosialistisen aikakauslehden Clartén toimitukseen. Hän oli myös mukana perustamassa aikakauslehti Spektrumia, ja kuului sen toimitukseen vuosina 1931-32 yhdessä Josef Riwkinin, Erik Mestertonin ja Gunnar Ekelöfin kanssa. Boye tuki lehtihanketta myös taloudellisesti rahoilla, jotka hän peri vuonna 1928 kuolleelta isältään. Perintö teki hänestä muutaman vuoden ajaksi taloudellisesti riippumattoman.
Vuonna 1931 Boye valittiin jäseneksi yhdeksänjäseniseen kirjalliseen akatemiaan, samfundet De Nioon.
Berliinissä olonsa aikana vuosina 1932–1933, Boye otti askeleen kohti avoimemmin biseksuaalista elämää. Avioliitto Leif Björkin kanssa hajosi Berliinissä vietetyn vuoden aikana, ja palatessaan Ruotsiin oli hän ystäviensä mukaan muuttunut; hienostuneempi, vähemmän kiinnostunut Clartén aktiivisen marxistisesta puolesta ja ehkä hieman haavoittuvaisempi kuin aikaisemmin. Jonkin ajan kuluttua paluustaan kutsui hän luokseen nuoren saksalais-juutalaisen naisen, Margot Hanelin, jonka hän oli tavannut ja "vietellyt" (Boyen oma ilmaisu) Berliinissä, ja he asuivat pääosin yhdessä Boyen kuolemaan saakka. Kaikki tämä tapahtui aikana, jolloin homoseksuaalisuus oli vielä Ruotsissa rikos. Boyen syvä rakkaus Anita Nathorstiin ei siis koskaan saanut vastakaikua.
Luultavasti Boye oli ollut tietoinen homo- tai biseksuaalisesta puolestaan jo ensiteoksestaan lähtien. Hänellä oli kuitenkin vaikeuksia hyväksyä tätä puolta itsessään, sillä hän pelkäsi sen käytännössä vaativan häntä käyttäytymään ja elämään kuin mies. Asiasta oli muutenkin vaikeaa puhua avoimesti. Margit Abenius, joka tunsi Boyen opiskeluajoista lähtien ja joka on voimakkaasti vaikuttanut Boyen julkiseen kuvaan, on jäljittänyt tätä problematiikkaa Boyen nuoruusvuosien runoista alkaen. Jo teini-ikäisenä kirjoittamissaan runoissa ja legendoissa Boye samaistuu usein "miehekkäisiin" sankareihin, ja heidän uhritoimituksensa voi usein nähdä eroottisesti latautuneina.
Abenius on sitä mieltä, että taistelu itselle uskollisuuden, oman vakaumuksen, ja helposti omaksumiemme ulkoisten moraalisten vaatimusten välillä - merkittävä törmäyslinja ensiteoksesta lähtien - liittyy olennaisesti Boyen käsitykseen tukahduttamastaan halusta. Boye itse päätyy samanlaiseen tulkintaan romaanissaan "Kris", mutta koska kirja on kirjoitettu juuri Berliinissä vietetyn vuoden "jälkeen", ei sitä voida pitää seurauksena henkilökohtaiselle kriisille, jonka Boye koki vuoden 1921 alussa, ja jota hän itse analysoi ensimmäisen kerran kirjeessään ystävättärelleen Agnes Felleniukselle. Berliinissä ollessaan Boye läpikävi myös psykoanalyyttisen hoidon ja todisti lähietäisyydeltä natsismin läpimurtoa.
Karin Boyen luultavasti tunnetuin runo on kokoelmassa "För trädets skull" julkaistu "Ja, visst gör det ont när knoppar brister". Hyvin tunnettu on myös runo "I rörelse". Romaaneista tunnetuimpia ovat osittain omaelämäkerrallinen "Kris" ja synkkä dystopiakuvaus "Kallocain".
Esseistinä Boye kirjoitti enimmäkseen kirjallisuusanalyysejä ja pohdintoja psykoanalyysin vaikutuksista modernismiin. Hän oli myös aktiivinen kriitikko. Boye katsotaan kuuluvaksi toisen sukupolven ruotsalaisiin modernisteihin - ensimmäisen aallon kirjailijoiden, kuten Pär Lagerkvistin ja Birger Sjöbergin, perillisiin.
Karin Boye kuoli unipillereiden yliannostukseen lähdettyään kotoaan 23. huhtikuuta 1941. Göteborgin maakunta-arkiston asiakirjojen mukaan Boyen ruumis löydettiin suuren kiven luota, kukkulan päältä, Alingsåsista pohjoiseen. Boye oli Alingsåsissa auttamassa syöpäsairasta ystävätärtään Anita Nathorstia (1894-1941). Lähettämiensä kirjeiden ja jälkikäteen ystäviltään saatujen lausuntojen perusteella Boye alkoi viimeisten kuukausiensa aikana vaikuttaa henkisesti yhä ahdistuneemmalta ja epävakaammalta.. Kivi, jonka luota Karin Boye löydettiin, on nykyään muistokivi. Paikalle löytää esimerkiksi Alingsåsin turistikartan avulla.
Boyen kumppani Margot Hanel, joka itse ei ollut mukana Alingsåsissa, tappoi itsensä kuukausi Boyen kuoleman jälkeen. Anita Nathorst kuoli syöpään saman vuoden elokuussa.
Karin Boye oli naimisissa tilastotieteilijä Leif Björkin (1907-2000) kanssa vuosina 1929–1932.
Vuosi Boyen kuoleman jälkeen julkaistiin kunnianosoituskirja Boyen uralle, "Karin Boye - Minnen och studier", jonka toimittivat Margit Abenius ja Olof Lagercrantz, ja johon osallistuivat myös useat hänen kirjailijaystävistään. Kirjan viimeinen runo oli Hjalmar Gullbergin runo "Död amazon", jonka hän kirjoitti kuultuaan Boyen kuolemasta ja joka myöhemmin julkaistiin myös Bonnierin kirjallisessa aikakauslehdessä, BLM:ssä.. Runo tarjoaa koruttoman kuvauksen urhoollisuudesta, uhmakkuudesta ja traagisuudesta Boyen elämässä ja töissä. Metaforan kautta runo vertaa Boyen elämää saksalaisten ja kreikkalaisten tuohon aikaan käynnissä olleeseen taisteluun Thermopylain solassa, paikassa jossa spartalaiset sotilaat olivat taistelleet viimeiseen mieheen antiikin Kreikan vapauden puolesta. Runoa voidaankin pitää klassisena osoituksena Boyen sankarilliselle julkisuuskuvalle.
Säkeistö Boyen postuumisti julkaistusta runosikermästä "De sju dödssynderna" ("Allt som är spritt och delat") sisällytettiin Ruotsin kirkon virsikirjan lisälehteen, "Psalmer och visor 76". Sitä ei kuitenkaan otettu mukaan viralliseen, vuonna 1986 uudistettuun virsikirjaan.
Karin Boyen patsas sijaitsee Göteborgin kaupunginkirjaston vieressä, lähellä Götaplatsen-aukiota. Hänet on haudattu Östra kyrkogården-hautausmaalle Göteborgiin.