Leif Wager
Leif Christian Wager (11. helmikuuta 1922 Helsinki – 23. maaliskuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän oli aikansa suosituimpia miesnäyttelijöitä. Wagerin tunnetuin rooli oli miespääosa elokuvassa "Katariina ja Munkkiniemen kreivi" (1943, vastanäyttelijänä Regina Linnanheimo). Elokuvien lisäksi hän näytteli Svenska Teaternissa (1942–1975) ja Kansallisteatterissa (1975–1989) sekä levytti nelisenkymmentä laulua, joista tunnetuin on "Munkkiniemen kreivin" laulama "Romanssi" ("Sua vain yli kaiken mä rakastan").
Leif Wagerin suku oli kotoisin Norjasta, mistä hänen isovanhempansa olivat tulleet Suomeen työskentelemään yrittäjinä ja puunjalostusteollisuuden palveluksessa. Leifin isä oli taidemaalari ja oopperalaulaja. Lapsena Leif asui pitkään Pariisissa vanhempiensa ja nuoremman veljensä kanssa. 1930-luvun lama pakotti perheen palaamaan Suomeen. Perhe asettui asumaan Töölöön, ja perheen isä sai töitä Suomalaisessa Oopperassa. Leif opiskeli ruotsinkielisessä oppikoulussa ja Helsingin konservatoriossa. Hän esiintyi laulajana muutamassa pientä menestystä saaneessa orkesterissa, piti esiintymisestä ja alkoi haaveilla näyttelijän ammatista.
Talvisodan sytyttyä Wagerit, jotka olivat Norjan kansalaisia, pakenivat Norjaan. Huhtikuussa 1940 Saksa hyökkäsi Norjaan, ja pian sen jälkeen Leif palasi Suomeen. Jatkosodan alettua Leif ilmoittautui vapaaehtoiseksi Suomen armeijaan. Hän toimi aluksi kolme kuukautta ambulanssinkuljettajana ja pelastajana Helsingissä. Sitten hänet lähetettiin koulutukseen Uusikaarlepyyhyn. Koulutuksen ollessa lopuillaan Leifille ilmoitettiin, että hänet sijoitetaan viihdytysjoukkoihin. Näin alkoivat rintamateatterikiertueet, joita kesti yli kaksi vuotta. Leif ehti käydä läpi lähes kaikki paikat, mihin suomalaisia joukkoja oli sijoitettu, Ahvenanmeren saaristosta syvälle Itä-Karjalan korpiin.
Huhtikuussa 1942 SF:n johtaja Toivo Särkkä tarjosi Wagerille elokuvasopimusta. Sopimus oli Wagerille taloudellisesti varsin edullinen, sillä SF maksoi hänelle säännöllistä kuukausipalkkaa, vaikka hän oli suurimman osan ajasta rintamalla. Kuvaukset hoidettiin sitä varten myönnetyillä lomilla, jotka useimmiten olivat melko lyhyitä.
Tammikuun viimeisenä päivänä 1943 sai ensi-iltansa "Katariina ja Munkkiniemen kreivi", joka teki Wagerista nopeasti huippusuositun. Ihailijat lahjoittivat pula-ajasta huolimatta Leifille suuret määrät erilaisia lahjoja, leivoksia, leikkieläimiä, konserttilippuja, ja jotkut lahjoittivat jopa leipäkorttinsa. Wagerien puhelin soi yötä päivää, ja SF:n konttoriin tuli noin 150 ihailijakirjettä päivässä. Filmaukset ja rintamakiertueet jatkuivat, ja Wager ehti välillä esiintyä teatterissa Helsingissäkin.
Kesällä 1944 sotatoimet kiihtyivät ja Wagerkin sai määräyksen siirtyä aseelliseen palvelukseen. Hän päätyi Karjalankannakselle, jossa hänen joukkueensa päätyönä oli aluksi juoksuhautojen kaivaminen. Koska Wager ei ollut tottunut ruumilliseen työhön, hänen oli vaikea sopeutua työhön ja hän olikin aina valmiina lähtemään partiotehtäviin vapaaehtoisia kysyttäessä. Sodan viimeisenä päivänä hän haavoittui luodista kantapäähän ja palasi Helsinkiin jalka paketoituna. Hän ehti olla Kannaksella pari kuukautta ennen aselevon solmimista.
Sota-aikana Leif Wager oli saanut Suomen kansalaisuuden. Sodan päätyttyä hän suunnitteli hakeutuvansa jälleen Norjan kansalaiseksi. Hän meni naimisiin suomalaisen tanssitaiteilija Eva Hemmingin kanssa 1945. Häät pidettiin Norjassa, ja nuori aviopari harkitsi muuttoa pysyvästi Norjaan. Wagerille ja Hemmingille syntyi kaksi tytärtä, Carmela ja Evita.
Wager etsiskeli Norjassa sikäläisistä teattereista työtä. Oslossa hän joutui poliisikuulusteluihin, joissa häneltä udeltiin hänen toiminnastaan Suomen armeijassa ja yhteyksistään saksalaisiin. Tämä ärsytti Wageria suunnattomasti. Kun teatteriurakaan ei näyttänyt ottavan tulta, Wager palasi Suomeen. Hän pysyi Suomen kansalaisena lopun ikäänsä.
Suomessa Wagerille löytyi näyttelijäntöitä, ehkä liiankin kanssa. Hän näytteli teatterissa, elokuvissa ja radiossa niin monissa rooleissa, että alkoi jo potea lievää ylirasitusta. Elokuvia syntyi 1950-luvun puoliväliin saakka tiheään tahtiin, keskimäärin kaksi vuodessa. Sen jälkeen vauhti alkoi hieman hiljentyä. Wagerin omia suosikkeja näiltä ajoilta ovat 1800-luvun Suomen historiasta kertova "Tanssi yli hautojen" (1950), "Kesäillan valssi" (1951) ja Suomen sodasta kertova "Sven Tuuva" (1958).
Vuoden 1963 näyttelijälakko ja SF:n konkurssi 1965 vähensivät Wagerin mahdollisuuksia saada elokuvarooleja. Hän keskittyi teatterityöhön ja esiintyi jonkin verran myös televisiossa. Puhenäytelmien lisäksi Wager esiintyi monissa musikaaleissa. Vuonna 1975 hän vaihtoi työnantajaa Svenska teaternista Suomen kansallisteatteriin ja samalla myös näytelmien kieli vaihtui ruotsista suomeksi. Wager jäi muodollisesti eläkkeelle Kansallisteatterista 1989, mutta esiintyi näytelmissä vuoteen 1994 saakka. Vuonna 1997 Wager esiintyi 22 vuoden tauon jälkeen vanhassa kotiteatterissaan Svenska teaternissa. Hän esiintyi elokuvissa vielä vuoteen 1999 saakka. Vuonna 2000 Wager julkaisi muistelmansa nimellä "Hävyttömän hieno elämä". Hänen viimeiseksi työkseen jäi rooli sarjassa "Benner & Benner" vuonna 2001.
Leif Wager kuoli 80-vuotiaana vuonna 2002. Viisi vuotta myöhemmin kuoli hänen vaimonsa Eva Hemming. Wager on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle. Haudalla on yleensä runsaasti kukkia, ja joka joulu se täyttyy kynttilöistä.