Swannin tie
Swannin tie () on ranskalaisen kirjailijan Marcel Proustin teoksen "Kadonnutta aikaa etsimässä" ("À la recherche du temps perdu") ensimmäinen nide. Nide koostuu kolmesta osasta, jotka ilmestyivät alun perin yhtenä teoksena:
Suomennoksena teos on kuitenkin ilmestynyt kahtena niteenä:
Lisäksi kirjan osista "Swanin rakkaus" on ilmestynyt myöhemmin omana erillisenä niteenään.
Se teos, josta myöhemmin tuli kokonaisuus "Kadonnutta aikaa etsimässä", oli vuoden 1912 maaliskuussa 800-sivuinen kokonaisuus. Saman vuoden heinäkuussa sivumäärä oli jo yli 1 300. Proustin piti vain löytää teokselleen kustantaja. Kustantajan löytyminen oli erityisen vaikeaa, sillä Gallimard-kustantamo kieltäytyi sen julkaisemisesta. Myöhemmin André Gide, joka vastasi osittainen kielteisestä vastauksesta Proustille, piti tekoa kirjallisen elämänsä suurimpana virheenä.
Useiden neuvottelujen jälkeen kustantaja Bernad Grasset lupautui julkaisemaan teoksen, mutta vain kirjoittajan kustannuksella. 13. marraskuuta 1913 ilmestyi "Du côté de chez Swann". Gallimard julkaisi kuitenkin "Swannin tien" vuonna 1919 vähäisin muutoksin. Tämä tapahtui samaan aikaan kun uusi kustantaja julkaisi teossarjan toisen niteen "Kukkaanpuhkeavien tyttöjen varjossa".
Suomessa kului 55 vuotta, ennen kuin jättiromaanin suomennos saatiin aikaan. Teoksesta oli ehtinyt tulla maailmanmenestys, ja sitä siteerattiin yleisesti maailmankirjallisuudesta puhuttaessa.
Kustannusosakeyhtiö Otava oli katsonut kuitenkin suomennoksen teoksesta tekemisen arvoiseksi. Vuonna 1968, kuin Pariisin kapinanalisten mellakoiden kunniaksi, ilmestyi ensimmäisen niteen ensimmäinen osa, joka oli nimetty "Swannin tie: Combray". Suomentajina olivat toimineet Pirkko Peltonen ja Helvi Nurminen. Teoksesta on ensimmäisen painoksen lisäksi otettu useita uusintapainoisia: 2. painos 1968, 3. painos 1984, 4. painos 2003 ja 5. painos 2007. Se on saanut ISBN numeroikseen: koko teos ISBN 978-951-1-07724-4 (nidottuna) ja erillinen osa 951-1-07724-4 (sidottuna). Ex libris -kirjakerho julkaisi teoksesta vuonna 1972 erillislaitoksen, jonka oli kuvittanut André Nicolas Suter.
Alun perin yhtenä niteenä Ranskassa julkaistu teos oli päätetty Suomessa jakaa kahteen osaan. Olikohan syynä kääntämisen ounastellut vaikeudet. Aiemmin suomennostyön tehneet Peltonen ja Nurminen eivät kuitenkaan tehneet enää niteen jälkimmäistä osaa. Seuraavan kerran Proustin tuotantoa voitiin arvostella vuonna 1977, kun seuraava nide ilmestyi. Nyt oli nimeksi vallittu aiempaa logiikkaa noudattaen Swannin tie: Swannin rakkaus ja Paikannimet: nimi. Suomentajana toimi nyt Inkeri Tuomikoski, joka vastaa tämän jälkeen teossarjan suomentamisesta.
Tämän toisenkin niteen kustantamisesta vastasi Otava, joka on ottanut toisen painoksen niteestä vuonna 2003. Tämän niteen ISBN-numero on ISBN 951-1-04498-2 (sidottu). Vuonna 2001 tämän niteen ensimmäinen osa "Swannin rakkaus" ilmestyi erillisenä teoksena, jonka kääntäjä ja kustantaja olivat samat kuin koko niteessäkin, joskin nyt nide sai ISBN 951-1-17052-X (sidottu).
Heti ilmestymisensä jälkeen kritiikki ja lehdistö muutenkin vaikeni täysin teoksesta. Teoksen arvostus kohosi kuitenkin kirjallisissa piireissä pikkuhiljaa. Vuoden 1914 heinäkuussä "Nouvelle Revue Française" ehdotti Proustille "Swannin tien" uudelleen julkaisemista ja samalla koko teoksen julkisuuteen saattamista.
Kirjailija ja kriitikko Pentti Holappa kirjoitti Helsingin Sanomissa teossarjan ensimmäisen osan kritiikissä:
Holapan kiritiikki on erittäin myönteistä, ja hän ottaa teoksen innostuneesti vastaan. Hän analysoi pitkään Proustin lausetta ja kerronnan rakennetta. Lisäksi hän toteaa useiden Proustin jälkeen tulleiden kirjailijoiden, kuten James Joycen, William Faulknerin ja Claude Simonin, oppineen perinteisen kielioppirakennekaavan rikkomisen taidon.
Holapan kritiikki kohdistuu suomennoksessa liian tunnontarkkaan pilkutukseen, joka akateemisuudessaan tukahduttaa proustilaisen proosan väljän liikehdinnän, vie ilman lauseita. Holapan mukaan runsaat relatiivilauseet ja pilkuin eristetyt adjektiivit olisi syytä useammin sulauttaa päälauseeseen, ja näin vältettäisiin töksähtely. Lisäksi sanavaloinnoissa suomentajien – siis yleensä – kannattaisi aina tilaisuuden tarjoutuessa syrjäyttää "Nykysuomen sanakirja" ja luottaa omaan korvaansa.
Niteen lähes kymmenen vuotta myöhemmin ilmestyneen toisen osan "Swannin rakkaus ja Paikannimet: nimi" arvosteli Helsingin Sanomille professori Tarmo Kunnas vasta toisen varsinaisen osan "Kukkaanpuhkeavien tyttöjen varjossa" ilmestyttyä 16. maaliskuuta 1980.
Myös Kunnas käsittelee pitkälti käännöstyötä ja sen ongelmia. Hänellä on jopa otsikko ”Kääntäjän vaikeudet”. Koska kahdella osalla on eri kääntäjät, Kunnas asettuu ehdottomasti ensimmäisen osan kääntäjien kannalle, koska se noudattelee hänen mielestään tiukemmin alkuperäistekstiä. Hän toteaakin Tuomikosken työskennelleen edeltäjiään vapaammin. Ja osittain tämä on johtanut ranskankielisten sanontojen ja rikkaiden verbimuotojen yksinkertaistumiseen. Näin jossain määrin yläluokkainen kieli on tasapäistynyt suomen kieleen käännettäessä.
60 vuotta erottaa kuitenkin alkuperäisen teoksen sen käännöksestä. Maailma on muuttunut, on koettu kaksi suurta maailmansotaa, ja tekniikka on harpannut pitkin askelin eteenpäin. On helppo kokea kummankin kriitikon suuri innostuneisuus suomenkielisestä aluevaltauksesta. On itsestään selvää, että ranskankielistä sofistikoitunutta ja yläluokkaista tekstiä on erittäin vaikea kääntää millekään toiselle kielelle.
Osassa "Combray" kertoja kertoo meille tuossa kaupungissa viettämästään lapsuudesta, suhteestaan äitiinsä, jonka hän haluaa tulevan luokseen nukkumaan mennessä. Hän kertoo ensimmäisistä suurista lukukokemuksistaan, erityisesti George Sandin teoksesta "François le Champi".
Juuri tässä osassa teosta ilmestyy Swann lukijan eteen. Niin syntyy myös kertojan intohimoinen kiintymys Guermantesin sukuun, ja tästä kiintymyksestä hän ei luovu koko teoksen aikana, kun hän on kerran tuohon niin vaikeasti lähestyttävään ja ihmeelliseen piiriin päässyt.
Kun nide "Swannin tie" on romaani romaanisarjassa, on puolestaan tämän niteen toinen osa eli "Swannin rakkaus" itsenäinen romaani romaanin sisällä. Se voidaan lukea itsenäisenä teoksena erillään muusta kokonaisuudesta. Tämän tähden juuri Swannin rakkaus on valittu luonnontieteellisten ja teknillisten korkeakoulujen ("Grandes Écoles") pääsykoekirjasiksi vuosina 2006–2008.
Kyseessä on takautuma, sillä nyt kerrotaan ajasta ennen kertojan - joka välillä voi olla Marcel - syntymää, jolloin Charles Swann tapasi tulevan vaimonsa Odetten, ja ennen kaikkea sairaalloisesta mustasukkaisuudesta, jota Swann tuntee vaimostaan Siinä ovat tämän teoksen osan teemat. Kerronta etenee minä-muodossa, kuten muutenkin koko teoksessa. Mutta kun tämän osan tapahtumat tapahtuvat ennen kertojan syntymään, hän joutuu käyttämään yksikön kolmatta persoonaa.
Saksalainen elokuvantekijä Volker Schlöndorff on kuvannut juuri tämän osan jättiläisromaania elokuvassaan "Swannin rakkaus" ("Un amour de Swann", 1984).
"Paikannimet: nimi" kertoo kertojan haaveista, hänen haluistaan matkustaa. Häneltä tosin sairaus on kieltänyt jopa teatterissa käynnitkin. Näin hän kokee juna-aikataulujen kautta niin Balbekin kylpyläkaupungin kuin Venetsiankin. Tämä osa on eräänlainen etiäinen seuraavan teoksen osasta "Paikannimet: paikkakunta". Tämä kaksitahoisuus alleviivaa pettymystä, joka syntyy kun unelmat ja kova todellisuus kohtaavat. Ainoastaan taide kykenee elävöittämään maisemat ja saattaa ne kertojan ulottuville, kuten Elstirin Balbekista maalaamat taulut teoksessa "Kukkaanpuhkeavien tyttöjen varjossa" ("À l'ombre des jeunes filles en fleurs").
Voidaankin sanoa, että juuri tästä "Nom de pays: le nom" osasta lähtien koko teoksesta "Kadonnutta aikaa etsimässä" tulee enemmän estetiikan kuin puhtaan romaanin teos.