hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Praseodyymi
Praseodyymi on lantanoideihin kuuluva, jaksollisen järjestelmän 59. alkuaine. Sen tunnus on Pr ja CAS-numero 7440-10-0. Praseodyymi on yksi harvinaisista maametalleista ja muistuttaa monilta ominaisuuksiltaan sitä seuraavaa alkuainetta neodyymiä. Näiden kahden muodostamaa sekoitusta, "didyymiä", luultiinkin pitkään omaksi alkuaineekseen, kunnes itävaltalainen kemisti, vapaaherra Carl Auer von Welsbach, erotti ne toisistaan vuonna 1885. Praseodyymi sai nimensä kreikan sanoista "prásios" "didymos", eli "vaaleanvihreä kaksonen", johtuen muodostamansa suolan väristä, sekä hapettuessaan saamastaan pintakerroksesta.
Kaiken luonnossa esiintyvän praseodyymin muodostaa sen ainoa vakaa isotooppi Pr-141, mutta sille tunnetaan 38 radioaktiivista isotooppia joista vakain on Pr-143, jonka puoliintumisaika on 13,57 vuorokautta. Metallia on maaperässä käyttöön nähden riittävästi, sillä sitä esiintyy jonkin verran eräissä harvinaisissa mineraaleissa, joista sitä otetaan talteen. Magnesiumista ja praseodyymistä tehtyä lujaa metalliseosta käytetään lentokoneiden moottoreissa. Monia praseodyymin yhdisteitä käytetään lasin ja emalin värjäykseen. Praseodyymioksidi antaa lasiin puhtaan keltaisen värin.
Praseodyymiä käytetään myös erikoislampuissa. Lisäksi sen rauta- ja kobolttiseokset ovat voimakkaita kestomagneetteja.
Johann Adolf Hasse
Johann Adolph Hasse (25. maaliskuuta 1699 – 23. joulukuuta 1783) oli saksalainen säveltäjä, joka sai koulutuksensa Italiassa. Koulutuksensa aikana hän tutustui muun muassa Alessandro Scarlattiin. Hasse omaksui italialaisen sävellystyylin niin perinpohjaisesti, että hän sai italialaisilta lempinimen "il caro Sassone" ("rakas saksi").
Hän sävelsi uransa aikana 120 oopperaa ja lisäksi oratorioita, kantaatteja, messuja ja monenlaista instrumentaalimusiikkia. Suurin osa hänen teoksistaan tuhoutui preussilaisten piirittäessä Dresdeniä, jonka vaaliruhtinas oli kokoamassa hänen koottuja teoksiaan. Suurin osa hänen oopperoistaan oli sävelletty Pietro Metastasion librettoihin.
Jänisjoki
Jänisjoki (, ääntyy "Janisjoki"), alajuoksun nimenä myös Läskelänjoki, on 95 kilometriä pitkä joki Suomessa, Pohjois-Karjalassa ja Venäjällä, Karjalan tasavallassa.
Vesistöalueen pinta-ala on Suomen ympäristöhallinnon mukaan 3 860,4 km. Venäjän nykyinen vesistötietokanta antaa joen pituudeksi puolestaan 70 kilometriä ja valuma-alueen laajuudeksi 3 900 km.
Jänisjoki saa alkunsa Aittojärvestä Joensuun kaupunkiin liitetyn entisen Enon kunnan eteläosasta. Sieltä se virtaa entisen Tuupovaaran kunnan Loitimon ja Tohmajärven kunnan kautta valtakunnan rajalle Värtsilän kohdalle. Sitten se virtaa Venäjän puolelle ja laskee Jänisjärveen.
Jänisjärven eteläpäästä Jänisjoki jatkaa kulkuaan ja laskee Laatokkaan. Tätä Jänisjärven ja Laatokan välistä alajuoksua kutsutaan Läskelänjoeksi. Joen alajuoksulla on monia suuria koskia, kuten Hämekoski, Leppäkoski ja Läskelän keskustassa oleva Läskelänkoski.
Jänisjoessa on Suomen puolella neljä Pohjois-Karjalan Sähkön omistamaa voimalaitosta: Ruskeakosken voimalaitos (3,2 MW), Vihtakosken voimala (1,4 MW), Saarionkosken voimalaitos (1,6 MW) ja Vääräkosken voimalaitos (1,8 MW). Venäjän puolella, Läskelänkosken rannalla sijaitsee Läskelän paperitehdas. Leppäkosken partaalla ovat toimineet Leppäkosken paperi- ja sellutehtaat ja Hämekosken rannalla kartonkitehdas.
Jänisjoki on oivallinen melontajoki; Jänisjoen koko reitistöön kuuluu yli 200 kilometriä melottavia joki- ja järviosuuksia.
Samuel George Pearse
Samuel George Pearse (16. heinäkuuta 1897 – 29. elokuuta 1919) oli australialainen jalkaväen vänrikki, jolle on myönnetty Viktorian risti.
Hän kuului australialaiseen jalkaväkeen, joka ensimmäisen maailmansodan jälkeen Euroopassa kotiutumistaan odotellessa liittyi brittiläiseen prikaatikenraali LW de V. Sadlier-Jacksonin johtamaan joukkoon, joka 5. kesäkuuta 1919 saapui Venäjälle Arkangelin alueelle.
Kersantti Pearse murtautui lankapihdeillä piikkilangan läpi konekivääritulen alla 24. elokuuta 1919 Emtsasta pohjoiseen ja raivasi kranaatein tien joukkojen etenemistä haitanneen tykistöpatterin tuliasemiin aiheuttaen tappioita viholliselle. Hän kuoli yrityksessään, mutta toiminnallaan raivasi tien joukolle pienin tappioin.
Samuel Pearselle myönnettiin teostaan Australian Viktorian risti ja hänet ylennettiin vänrikiksi.
Noin 200–300 australialaista liittyi brittiarmeijaan Venäjän interventiota varten. Heidät ohjattiin 45. pataljoonaan, Lontoon kaupungin rykmenttiin (The Royal Fusiliers), 201. pataljoonaan tai konekiväärijoukkoihin. 45. pataljoonasta kaksi komppaniaa oli australialaisia.
Australialaisten ensimmäinen merkittävä taistelu käytiin 23. heinäkuuta 1919, kun 150 heistä oli mennyt kenraali Ironsiden joukossa Obožerskajaan Venäjän valkoisten joukkojen tueksi. Australialaiset yllättivät vihollisen levossa ja surmasivat pistimin heistä 30 haavoittaen lisäksi monia. He polttivat rakennukset ennen vetäytymistään.
Prikaatikenraali LW de V. Sadlier-Jackson hyökkäsi 10. elokuuta Dvina-joella ottaen yli 3 000 sotavankia sekä aiheuttaen suuria tappioita. 29. elokuuta prikaati hyökkäsi uudelleen Seleskojen rautatieaseman lähellä.
10. syyskuuta 1919 kenraali Rawlison tuli johtamaan joukkojen vetäytymistä Arkangelista, mikä oli suoritettu loppuun 23. syyskuuta mennessä.
Melkein julkkis
Melkein julkkis ("Almost Famous") on Cameron Crowen ohjaama romanttinen draamakomedia. Tarina kertoo 1970-luvulla "Rolling Stone" -lehdelle Stillwater-yhtyeestä juttua tekevästä teinijournalistista. Elokuva on puoliksi omaelämäkerrallinen, sillä ohjaaja itse oli teini-ikäisenä kyseisen lehden kirjoittaja. Elokuva sai ensi-iltansa vuonna 2000. Se sai neljä Oscar-ehdokkuutta ja voitti Oscarin käsikirjoituksesta.
Vuonna 2016 "Melkein julkkis" äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan 100 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa.
Elokuvan soundtrack sisältää muun muassa seuraavat kappaleet:
Torbjørn Løkken
Torbjørn Løkken (s. 28. kesäkuuta 1963) on entinen norjalainen yhdistetyn urheilija.
1987 Oberstdorfin MM-kisoissa Løkken voitti yhdistetyn henkilökohtaisesta kilpailusta kultaa ja joukkuekilpailusta hopeaa. Samaisella maailmancupin kaudella 1986–87 hän voitti cupin kokonaiskilpailun sekä Norjan mestaruuden. Seuraavana talvena hän sijoittui Calgaryn olympialaisissa henkilökohtaisessa kilpailussa kuudenneksi ja joukkuekilpailussa neljänneksi. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli toinen.
Kaikkiaan Løkken saavutti urallaan viisi maailmancupin osakilpailuvoittoa. Seuratasolla hän kilpaili Biri IL:n riveissä.
Maailmancupin osakilpailuvoitot
Sven-Åke Lundbäck
Sven-Åke Lundbäck (s. 26. tammikuuta 1948 Siknäs, Töre) on ruotsalainen Luulajassa elämänsä asunut maastohiihdon olympiavoittaja ja maailmanmestari 1970-luvulta.
Ensimmäisissä arvokilpailuissaan Sapporon olympialaisissa 1972 Lundbäck sijoittui 30 kilometrin hiihdossa 13:nneksi mutta voitti tämän jälkeen 15 kilometrillä kultaa yli 32 sekunnin erolla seuraaviin. Viestin ankkuriosuudella hän ei onnistunut, ja Ruotsi sijoittui neljänneksi. Falunin MM-kilpailuissa 1974 Lundbäck sijoittui 50 kilometrillä neljänneksi, 15 kilometrillä seitsemänneksi sekä 30 kilometrillä 14:nneksi, ja viestissä Ruotsi keskeytti ennen Lundbäckin hiihtovuoroa. Innsbruckin olympialaisissa 1976 Ruotsi sijoittui viestissä neljänneksi ja henkilökohtaisilla matkoilla Lundbäck sijoittui vaatimattomasti 16:nneksi 50 kilometrillä, 30:nneksi 15 kilometrillä sekä 35:nneksi 30 kilometrillä.
Hiihtouransa toisen huippukohdan Lundbäck koki Lahden MM-kisoissa 1978. Hän sijoittui 15:llä ja 30 kilometrillä kuudenneksi mutta voitti sitten kultaa viestissä, jossa hän tällä kertaa hiihti avausosuuden, ja 50 kilometrillä. Samana vuonna hän voitti myös epävirallisen maailmancupin kokonaiskilpailun. Lake Placidin olympialaisissa 1980 hän sijoittui viestissä viidenneksi, 50 kilometrillä kahdeksanneksi sekä 30 kilometrillä 17:nneksi.
Lundbäck voitti Falunin hiihtokisojen 30 kilometrin kilpailun vuosina 1975 ja 1979 sekä Holmenkollenin 50 kilometrin kilpailun vuonna 1976. Vielä vuonna 1981 hän voitti Vaasahiihdon. Ruotsin mestaruuksia, luulajalaista Bergnäset AIK:ta edustanut Lundbäck, saavutti kaikkiaan kymmenen vuosien 1971-1978 aikana. Niistä kaksi tuli 15 kilometrillä, viisi 30 kilometrillä ja kolme 50 kilometrillä. Hänen vaimonsa Lena Carlzon-Lundbäck oli aikanaan Ruotsin parhaita naishiihtäjiä.
Norrbottenissa ilmestyvä Norbettens-Kuriren -sanomalehti järjesti äänestyksen kaikkien aikojen parhaimmasta Norrbottenin eli pohjoisimman Ruotsin urheilijasta. Siinä hänet äänestettiin ykköseksi. Uransa aikana Lundbäck valittiin Norbottenin parhaaksi urheilijaksi vuosina 1971-1979 yhdeksän kertaa. Urheilu-uran jälkeen Lundbäck toimi liikunnanopettajana Luulajassa. Eläkkeelle hän jäi vuonna 2011.
Eero Melasniemi
Eero Antero Melasniemi (s. 12. lokakuuta 1942 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten elokuvista "Käpy selän alla" (1966), "Kuuma kissa?" (1968), "Kesyttömät veljekset" (1969) ja "Talvisota" (1989). Melasniemi näytteli myös pääosaa Ismo Sajakorven tv-sarjassa "Painajainen" vuodelta 1988. Hän on tunnettu myös Raimo "Tollo" Koskivuon roolista tv-sarjassa "Hyvät herrat" vuosina 1990–1996. Melasniemi näyttelee nykyään Komediateatteri Arenassa.
Melasniemi toimi Teatterikorkeakoulun rehtorina vuosina 1979–1982.
Eero Melasniemi on Pertti Melasniemen veli. Melasniemi on naimisissa näyttelijä Kristiina Halkolan kanssa. Pariskunnalla on neljä lasta, joista julkisuudessa tunnetuimmat ovat näyttelijä Vilma ja muusikko Joel.
Pertti Melasniemi
Pertti Melasniemi (s. 24. marraskuuta 1947 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja tuottaja. Hän on Eero Melasniemen veli.
Näyttelijänä hänen tunnetuimpia filmejään ovat "Kesyttömät veljekset" (1969), "Speedy Gonzales – Noin 7 veljeksen poika" (1970), "Bensaa suonissa" (1970) ja "Laulu tulipunaisesta kukasta" (1971). Hän on työskennellyt arvostettujen ja tunnettujen ohjaajien kuten Erkko Kivikosken, Mikko Niskasen, Jörn Donnerin ja Risto Jarvan kanssa.
Ohjaajana Melasniemi aloitteli television palveluksessa 1980-luvulla. Spede Pasanen kiinnitti hänet ohjaamaan "Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla" -filmin, joka valmistui vuonna 1990. Se on jäänyt Melasniemen tähän mennessä ainoaksi teatterilevitykseen päässeeksi ohjaustyöksi. TV-sarjaohjauksista mainittakoon lisäksi "Seitsemän kuolemansyntiä" (1988) ja "Hyvät herrat" (1991). Pertti Melasniemi on asunut Espoon Luukissa vuodesta 1998 lähtien.
Risto Jussilainen
Risto Kalevi Jussilainen (s. 10. kesäkuuta 1975 Jyväskylä) on suomalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä ja olympiamitalisti. Hän edusti Jyväskylän Hiihtoseuraa.
Jussilainen lopetti uransa vuonna 2008. Viimeisenä kilpailunaan hän hyppäsi normaalimäen SM-kisat 29.1.2008 kotimäessään Jyväskylässä.
Kurkijoen piiri
Kurkijoen piiri oli hallintoalue Karjalan ASNT:ssa Laatokan länsirannalla. Kurkijoen piirin keskuksena oli Kurkijoki vuosina 1940–1941 ja 1944–1945 ja Lahdenpohja 1945–1958.
Kurkijoen piiri muodostettiin 9. heinäkuuta 1940 ja se käsitti suunnilleen Suomen 12. maaliskuuta 1940 luovuttamat Kurkijoen, Hiitolan, Jaakkiman ja Lumivaaran kunnat sekä Lahdenpohjan kauppalan. Alueen suomalainen väestö evakuoitiin rauhan tultua ja niinpä Neuvostoliitto siirsi alueelle uutta väestöä.
Jatkosodassa Suomi valloitti alueen takaisin elokuussa 1941 ja muualle Suomeen evakuoitu väestö pääsi palaamaan kotiseudulleen. Moskovan välirauhassa 19. syyskuuta 1944 alue jouduttiin toistamiseen luovuttamaan Neuvostoliitolle, jossa alue muodosti jälleen Kurkijoen piirin. Kurkijoen piirin hallintokeskus siirrettiin Kurkijoelta kaupungiksi tulleeseen Lahdenpohjaan 20. tammikuuta 1945.
Kurkijoen piiri lakkautettiin 1958 ja liitettiin Sortavalan piiriin. Suunnilleen entisestä Kurkijoen piirin alueesta muodostettiin Lahdenpohjan piiri 10. joulukuuta 1970.
Äänisentauksen piiri
Äänisentauksen piiri eli Äänisentakainen piiri eli Äänisniemen piiri () on entinen hallintoalue Karjalan ASNT:ssa, nykyisessä Karjalan tasavallassa. Se käsitti Äänisjärveen pohjoisesta pistävän suuren Äänisniemen. Piirin keskuksena oli Sungun kylä ja myöhemmin Suurlahti.
Äänisentauksen piiri muodostettiin vuonna 1930 yhdistämällä Sungun piiri ja Suurlahden piiri, jotka oli muodostettu vuonna 1927 lakkautetuista Sungun, Suurlahden ja Tolvojan kunnista. Vuonna 1933 siihen kuuluivat Deriguzovon, Foimoguban, Heinälahden, Jandomjärven, Kažman, Karasjärven, Kižin, Kosmojärven, Kuusirannan, Pajanitsan, Suurlahden, Suurnivan, Tipinitsan, Tolvojan ja Virojärven kyläneuvostot. Piirissä oli tuolloin 26 300 asukasta, joista 97,7 % oli venäläisiä ja 1,7 % suomalaisia.
Jatkosodassa vuosina 1941–1944 piiri oli Suomen miehittämä. Sen alue liitettiin Karhumäen piiriin vuonna 1959.
Ai Jing
Ai Jing (s. 1969 Shenyang) on kiinalainen laulaja. Hän opetteli lapsena laulamaan ja soittamaan kitaraa. Ai Jing muutti vuonna 1987 Pekingiin, jossa hän aloitti soolouransa vuonna 1988. Ai Jingin ensimmäinen albumi oli vuonna 1992 julkaistu "My 1997".
Kristina Šmigun-Vähi
Kristina Šmigun-Vähi (o.s. Šmigun, s. 23. helmikuuta 1977 Tartto) on virolainen entinen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja sekä maailmanmestari, jota valmensi hänen isänsä Anatoli Šmigun.
Šmigun-Vähi voitti vuonna 1997 kaksi juniorien MM-kultaa (5 ja 15 km). Aikaisemmista nuorten MM-kilpailuista hänellä on neljä hopeaa.
1999 Ramsaun MM-hiihdoissa Šmigun saavutti hopeaa 15 kilometrin vapaan tyylin kilpailusta ja pronssia 30 kilometrin perinteisen kilpailusta. 2001 Lahden MM-hiihdot ja 2002 Salt Lake Cityn olympialaiset olivat Šmigunille pettymyksiä, mutta 2003 Val di Fiemmen MM-hiihdoista hän voitti neljä mitalia: kultaa takaa-ajosta, hopeaa 10 km ja 15 km perinteisen hiihtotavan kilpailuista ja pronssia 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailusta.
Tammikuussa 2002 ilmoitettiin, että Šmigunin 12. joulukuuta 2001 Brussonin maailmancupin osakilpailun yhteydessä antamasta doping-näytteestä oli löytynyt 19-norandrosteronia 6,4 nanogrammaa millilitrassa, mikä ylitti sallitun 5 nanogramman rajan. B-näyte osoittautui kuitenkin negatiiviseksi, kun 19-norandrosteronia löytyi 4,2 ng/ml, ja Šmigun vapautettiin doping-epäilyistä.
Torinon olympialaisissa 2006 Šmigun voitti olympiakultaa yhdistelmäkilpailussa ja, ylivoimaisesti, vesikelissä hiihdetyssä kymmenen kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. Vancouverin olympialaisissa 2010 Šmigun sai hopeaa naisten 10 kilometrin vapaan tyylin kisassa. Mitali oli Viron ainoa niissä kisoissa.
Maailmancupin osakilpailuvoittoja Šmigunilla on kuusitoista. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän on parhaimmillaan ollut toinen, kausina 1999–2000 ja 2002–2003.
Kristina Šmigun meni naimisiin heinäkuussa 2007 ja otti käyttöön yhdistelmänimen Šmigun-Vähi. Kauden 2007–2008 hän jätti väliin raskauden vuoksi. Hän synnytti lapsen kesällä 2008. Hän palasi kansainvälisiin kilpailuihin kahden välivuoden jälkeen kaudella 2009–2010, mutta päätti lopettaa kilpailu-uransa kauden jälkeen keskittyäkseen perhe-elämäänsä.
Šmigun-Vähi asuu Otepäässä. Myös hänen sisarensa Katrin on menestynyt hiihtäjänä.
David Kellogg Lewis
David Kellogg Lewis (28. syyskuuta 1941 Oberlin, Ohio – 14. lokakuuta 2001 Princeton, New Jersey) oli yhdysvaltalainen filosofi. Hän kirjoitti väitöskirjansa "Convention: A Philosophical Study" W. V. O. Quinen ohjauksessa. Lewis siirtyi Princetonin yliopistoon apulaisprofessoriksi vuonna 1970, ja vuonna 1973 hänet nimitettiin professoriksi. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat "Counterfactuals" (1973) ja "On the Plurality of Worlds" (1986), jossa hän on postuloinut multiversumin olemassaolon yksinomaan filosofisista syistä.
Korkeasti Pyhitetty
Korkeasti Pyhitetty, nimen edessä lyhennettynä KP, on metropoliitan ja arkkipiispan nimeen liitettävä kunnioittava nimitys ortodoksisessa kirkossa. Sitä käytetään mm. kirjeissä ja muussa puhuttelussa sekä virallisissa teksteissä.
Korkeasti Siunattu
Korkeasti Siunattu, nimen edessä lyhennettynä KS, on piispojen ja apulaispiispojen nimeen liitettävä kunnioittava nimitys ortodoksisessa kirkossa. Sitä käytetään mm. kirjeissä ja muussa puhuttelussa sekä virallisissa teksteissä. Niistä piispoista, joilla on metropoliitan kirkollinen arvonimi, käytetään kuitenkin nimitystä Korkeasti Pyhitetty.
H’reštšatyk
H’reštšatyk (, ) on Ukrainan pääkaupungin Kiovan pääkatu. Noin 1,2 km:n pituinen ja lähes 100 m:n levyinen bulevardi kulkee koillisesta lounaaseen Euroopan aukiolta Itsenäisyyden aukion kautta Bessarabian aukiolle.
Ғ
Ғ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy kazakin, tofan ja uzbekin aakkosiin.
Ғ on kazakissa ja uzbekissa soinnillisen uvulaarisen frikatiivin /ʁ/ merkki.
Erik Hämäläinen
Vesa Erik Hämäläinen (s. 20. huhtikuuta 1965 Rauma) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja, olympiamitalisti (pronssia 1994) ja jääkiekon maailmanmestari (1995).
Hämäläinen on pelannut yhdet olympiakisat ja neljät MM-kisat (1992, 1993, 1994 ja 1995). Hän voitti maailmanmestaruuden ensimmäisenä Rauman Lukon kasvattina. Hän on Detroit Red Wingsin 10. kierroksen varaus (numerolla 197) vuodelta 1985, mutta pelasi koko uransa Euroopassa.
Jokereissa kaudella 1992–1993 Hämäläinen palkittiin SM-liigan parhaan puolustajan Pekka Rautakallio -palkinnolla ja parhaasta plus/miinus-tilastosta Matti Keinonen -palkinnolla. Jokereissa hän saavutti suomen mestaruuden 1994 ja hopeaa 1995. Hämäläisellä on lisäksi hopeaa Lukosta 1988 ja KalPasta 1991. Palattuaan kasvattajaseuraansa Lukkoon 1990-luvun lopulla, Hämäläisestä tuli joukkueen monivuotinen kapteeni ja seuraikoni. Hämäläinen on pelannut kolmanneksi eniten SM-liigan runkosarjaotteluita – ja on Jan Latvalan ja Markus Kankaanperän lisäksi ainoa yli 1000 SM-liigan runkosarjaottelua pelannut pelaaja. Hämäläinen rikkoi ensimmäisenä 1000. ottelun rajapyykin 1. maaliskuuta 2008 ottelussa Oulun Kärppiä vastaan. Hän päätti pelaajauransa kauden 2007–2008 ja 1001 runkosarjaottelun jälkeen, minkä jälkeen hän on toiminut Rauman Lukon liigajoukkueen apuvalmentajana.
Hämäläinen aateloitiin jääkiekkoleijonaksi numero 193 vuonna 2009.
Lukko jäädytti Hämäläisen ja Jari Torkin pelinumerot 75-vuotisjuhlaottelussan 5. marraskuuta 2011.
Қ
Қ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy abhaasin, kazakin ja uzbekin aakkosiin.
Қ ääntyy abhaasissa soinnittomana velaarisena klusiilina /k/. Kazakissa ja uzbekissa se ääntyy soinnittomana uvulaarisena klusiilina /q/.
Ң
Ң on kyrillinen kirjain. Se sisältyy kalmukin, kazakin ja kirgiisin aakkosiin.
Ң ääntyy kalmukin, kazakin ja kirgiisin kielessä velaarisena nasaalina /ŋ/. Samaa äännettä merkitään marissa kirjaimella ҥ.
Birgit Nilsson
Birgit Nilsson, synt. Märta Birgit Svensson (17. toukokuuta 1918 Svenstad, Ruotsi – 25. joulukuuta 2005 Bjärlöv) oli ruotsalainen sopraano. Nilsson oli aikansa merkittävin Wagner-sopraano ja seurasi norjalaista Kirsten Flagstadia varsinkin Brünnhilden esittäjänä. Hän esitti myös muita kuuluisia sopraano-osia, kuten Leonora, Aida, Turandot, Tosca, Elektra ja Salome. Nilsson levytti kaikki suurimmat roolinsa, mukaan lukien myös Brünnhilden roolin koko Ring-sarjassa.
Nilsson syntyi Ruotsissa, Västra Karupissa Malmön lähellä. Hänen lahjakkuutensa huomattiin, kun hän alkoi laulaa kirkkokuorossa. Hän opiskeli laulua ensin Ragnar Blennowin johdolla Båstadissa ja sitten Tukholmassa Ruotsin kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa vuosina 1941–1946, jossa häntä opettivat Joseph Hislop ja Arne Sunnegård. 
Nilsson debytoi Ruotsin Kuninkaallisessa Oopperassa 1946 Carl Maria von Weberin oopperassa "Der Freischütz", jossa hän lauloi Agathen roolin vain kolmen päivän varoitusajalla. Seuraavana vuonna hän sai huomiota Lady Macbethin roolista Verdin oopperassa "Macbeth". Hänen ensimmäinen tärkeä kansainvälinen esiintymisensä tapahtui Glyndebournen oopperafestivaaleilla vuonna 1951, jolloin hän esiintyi Mozartin oopperassa "Idomeneo".
Bayreuthissa hän debytoi 1953. La Scalassa hän esiintyi ensi kertaa 1958. Nilssonin Metropolitan-ura kattoi vuodet 1958–1983.
Brünnhilden osan hän lauloi ensimmäisen kerran Münchenissä 1954.
Vuonna 1975 Elektran esityksessä Wienissä Birgit Nilsson taputettiin esiin ennätykselliset 72 kertaa, kun samassa näytöksessä kunnostautunut Plácido Domingo sai osakseen 70 lavallekutsua. Domingon saavutus on kuitenkin viety Nilssonin aplodien sijaan Guinnessin ennätysten kirjaan.
Nilssonin omaelämäkerta, "Mina minnesbilder", julkaistiin Tukholmassa vuonna 1977. Nilsson vetäytyi esiintymislavoilta eläkkeelle vuonna 1984 annettuaan esiintymiskiertueen Länsi-Saksassa. Jo 1982 tuotettu Richard Straussin Elektra oli jäänyt hänen viimeiseksi oopperaroolikseen.
The American Scandinavian Foundation on nimennyt lupaavalle nuorelle amerikkalaiselle oopperalaulajalle jaettavan palkintonsa Nilssonin mukaan ("The Birgit Nilsson Prize"). Joulukuussa 2008 julkistettiin puolestaan Birgit Nilsson -palkinto, joka on miljoonan dollarin palkintosummallaan maailman suurin klassisen musiikin palkinto. Palkinnon jakaa Birgit Nilssonin säätiö joka toinen tai kolmas vuosi.
Vuonna 1948 Nilsson meni naimisiin Bertil Niklassonin kanssa. Hänen miehensä oli eläinlääketieteen opiskelija, jonka Nilsson oli tavannut junassa.
Vuonna 2010 on määrä avata Birgit Nilssonille omistettu museo Svenstadissa.
Think Twice
Think Twice (suom. "mieti kahdesti") oli suomalainen gospelyhtye.
Think Twice perustettiin vuonna 1994 Porvoossa. Yhtyeen perustajajäseniä ovat kitaristi-laulaja Jami Suhonen (s. 1973), kitaristi-laulaja Anssi Tiittanen (s. 1979) ja basisti Joona Ryödi (s. 1978). Myöhemmin yhtyeeseen liittyivät rumpali Ilari Roihuvuo (s.1978) ja kosketinsoittaja Osku Louhelainen (s.1976).
Yhtyeen musiikki on tyyliltään modernia pohjoismaista pop-rockia.
Yhtye lopetti toimintansa helluntaiherätyksen juhannuskonferenssissa 2008. Jäähyväiskonsertti 20.6.2008 keräsi suurtelttaan noin 10 000 katsojaa.
Raimo Manninen
Raimo Matias Manninen (s. 17. syyskuuta 1955 Saarijärvi) on suomalainen entinen keihäänheittäjä.
Vuonna 1984 Manninen heitti Pihtiputaan keihäskarnevaaleilla tuloksen 93,42 metriä. Manninen lähtikin Los Angelesin olympiakisoihin yhtenä ennakkosuosikkina, kun Uwe Hohn ja muut itäblokin suurheittäjät olivat boikotin takia kisoista poissa. Manninen ei kuitenkaan päässyt Los Angelesissa edes loppukilpailuun, vaan sijoittui karsinnassa kolmanneksitoista.
Kalevan kisoissa Manninen oli parhaimmillaan kuudes. Seuratasolla Manninen kilpaili Saarijärven Pullistuksen riveissä.
Blixa Bargeld
Blixa Bargeld, oikealta nimeltään Christian Emmerich (s. 12. tammikuuta 1959 Länsi-Berliini, Saksa) tunnetaan säveltäjänä, näyttelijänä, kirjailijana, laulajana, muusikkona, esiintyjänä ja luennoitsijana laajalta alalta. Parhaiten hänet tunnetaan äänitteiltä ja konserteista yhtyeiden Einstürzende Neubauten ja Nick Cave and the Bad Seeds kanssa.
Blixan pääprojekti on aina ollut hänen vuonna 1980 perustama yhtye Einstürzende Neubauten. Industrialmusiikin uranuurtajat ovat julkaiseet lukuisia levyjä, kiertäneet maailmaa ja tehneet monenlaisia taiteellisia performansseja. Orkesteri toimii edelleen aktiivisesti.
Blixa Bargeld oli Bad Seedsin perustajajäseniä yhdessä Mick Harveyn ja Barry Adamsonin kanssa. Hän toimi yhtyeen kitaristina ja taustalaulajana 1984–2003. Yksi Caven suurimpia hittejä on "Weeping Song", joka on Nick Caven ja Blixa Bargeldin duetto. Vuonna 2003 Blixa jätti Bad Seedsin keskittyäkseen muihin projekteihin.
Pasi Sormunen
Pasi Martti Sormunen (s. 8. maaliskuuta 1970 Kauniainen) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja ja olympiamitalisti, joka oli HIFK:n vastuuvalmentaja kaudella 2012-2013, mutta joutui eroamaan joukkueen tiputtua kymmenennelle sijalle runkosarjassa. Hänet korvasi KHL:ssäkin valmentanut Raimo Summanen.
Sormunen aloitti uransa Karhu-Kissoissa kaudella 1990–1991, jolloin pelasi jääkiekon 1. divisioonaa. Hän pelasi seuraavalla kaudella HIFK:ssa, jota edusti kolmen kauden ajan kevääseen 1994. Sormunen pelasi vuodet 1994–1998 Jokereissa, joissa voitti neljänä kautena putkeen mitalin: hopeaa 1995, kultaa 1996, kultaa 1997 ja pronssia 1998.
Kaudeksi 1998–1999 Sormunen siirtyi Espoo Bluesiin, mutta hän siirtyi kesken toisen kautensa Saksan DEL-liigan Nürnberg Ice Tigersiin. Kauden 2000–2001 hän pelasi sveitsiläisessä EHC Churissa ja uransa viimeisen kauden Frölunda HC:ssa, jossa lopetti 32-vuotiaana.
Sormunen aloitti valmentamisen Jokereiden A-juniorieiden apuvalmentajana kaudella 2002–2003. Yhden kauden mittaisen Jokeri-visiitin jälkeen seuraava pesti oli HIFK:n A-junioreissa syksyllä 2006. Sormunen toimi joukkueessa Joonas Tanskan apuvalmentajana kahden kauden ajan. Vuosina 2009–2011 Sormunen toimi HIFK:n A-junioreiden vastuuvalmentajna. Syksyllä 2011 Sormunen nostettiin HIFK:n liigajoukkueen valmennusryhmään Petri Matikaisen apulaiseksi. Ennen seuraavan kauden alkua Matikainen yllättäen erosi tehtävästään ja siirtyi valmentamaan KHL:aan joten Sormunen ylennettiin vastuuvalmentajaksi. Pesti kuitenkin päätyi potkuihin jo tammikuussa 2013 ja hänet korvasi Raimo Summanen.
Sormunen on Lillehammerin olympialaisten pronssimitalisti vuodelta 1994. Olympialaiset olivat Sormusen ainoat miesten arvokisat.
Bizarro
Bizarro on sarjakuvahahmo, joka esiintyy toisinaan DC Comicsin julkaisemassa "Teräsmies"-sarjakuvalehdessä. Hahmo luokitellaan viholliseksi, vaikkakin hänen perustarkoituksenaan on yleensä auttaa muita. Bizarro on luonteeltaan sangen yksinkertainen ja hän erehtyykin usein apua tarvitsevien määrittelyssään; Bizarro saattaa pitää esimerkiksi taloa purkamassa olevaa puskutraktoria vihamielisenä eleenä tai hän saattaa korjata rikkinäisenä pitämänsä sillan, joka on nostettu laivan läpikulkua varten.
Bizarro on Lex Luthor -laboratoriossa luotu Teräsmiehen epäonnistunut klooni, ja tämän vuoksi hahmo tuntee myös Teräsmiehen salaisen henkilöllisyyden. Ulkonäöltään hän muistuttaa esikuvaansa mutta hänen poikkeavia tuntomerkkejään ovat valkoinen ihonväri sekä Frankensteinin hirviön liikehdintää muistuttava kävelytyyli. Lisäksi Teräsmiehen puvun S-kirjain on kääntynyt peilikuvaksi. Joissakin sarjakuvissa hänen pukunsa S-merkin päällä on kaulaketju, jonka päässä on ympyrä, jossa lukee:"Bizarro #1" Hahmon kommunikointi on yksinkertaista ja hän käyttää käänteistä niin kutsuttua bizarro-kieltä; kyllä → ei; ystävä → vihollinen ja niin edelleen.
Bizarro esiintyi ensimmäinen kerran Otto Binderin kirjoittamassa ja George Pappin piirtämässä "Superboy"-lehden numerossa 68 (lokakuu–marraskuu 1958) mutta hahmon osaluojina pidetään myös Alvin Schwartzia, Curt Swania ja toimittaja Mort Weisingeriä jotka alun perin kehittelivät hahmoa.
Vuonna 2009 Bizarro oli listattu sijalle 25 IGN-sivuston laatimassa kautta aikain sata suurinta sarjakuvarikollista.
Bizarro oli vierailevana hahmona "Justice League Unlimitedissa", jossa se oli Lex Luthorin johtamassa Tuomion Legioonassa. Hän oli useimmiten vain Luthorin käskyttämänä.
Bizarro esiintyy vuonna 2010 "DC Universe Online" -pelissä, jossa se ei ole pelattavana hahmona.
Palotška
Ӏ () on kyrillinen kirjain. Se sisältyy monen Kaukasian alueella puhuttavan kielen aakkosiin. Näitä ovat abaza, adygei, dargva, inguuši, kabardi, laki, lezgi, tabasarani ja tšetšeeni. Kirjain on samannäköinen kuin latinalaisen kirjaimiston I ja kyrillisen kirjaimiston І. Kirjaimen käyttöä hankaloittaa sen puuttuminen monista näppäinasetteluista ja fonteista, minkä vuoksi sen korvikkeena käytetään yleisesti latinalaista kirjainta I, kyrillistä kirjainta І tai jopa numeroa 1, vaikka tällainen käyttö onkin väärää.
Kirjaimella Ӏ ei tavallisesti ole itsenäistä äännearvoa, vaan sitä käytetään osoittamaan edeltävän kirjaimen poikkeavaa ääntämystä. Avaarissa se ilmaisee, että edeltävä konsonantti on ejektiivinen, esimerkiksi кIалъазе // ’"puhua"’. Adygeissa, inguušissa, kabardissa ja tšetšeenissä se on myös glottaalisen klusiilin /ʔ/ merkki. Esimerkkinä on kabardin sana елъэӀуащ // ’"hän (mies) pyysi häneltä (nainen) jotakin"’.
Alfa-kurssi
Alfa-kurssi on kristinuskon perusteita käsittelevä kurssi. Se on suunnattu kaikille kristinuskosta kiinnostuneille, erityisesti äskettäin uskoontulleille sekä niille, jotka haluavat tarkistaa käsityksiään kristinuskosta. Alfa-kursseja järjestävät kristilliset seurakunnat ja yhdistykset yli 150 maassa. Suomessa kursseja pitävät esimerkiksi Kansan Raamattuseura, luterilaiset seurakunnat ja vapaat kristilliset seurakunnat.
Alfa-kurssi syntyi 1980-luvulla Englannin anglikaanikirkossa ja levisi 1990-luvulla nopeasti eri puolille maailmaa ja eri kirkkokuntiin. Alfa-kursseilla käytettävän materiaalin oikeudet ovat kansainvälisellä Alfa-yhteisöllä, jonka keskuspaikkana on kurssin syntyseurakunta, Holy Trinity Brompton -seurakunta Lontoossa.
Kurssi muodostuu useimmiten kymmenestä kokoontumisesta sekä viikonlopusta. Kurssilla käsitellään muun muassa seuraavia aiheita: ”Kuka Jeesus on? Miten ja miksi rukoilla? Parantaako Jumala tänäänkin?” Tilaisuuden alussa on ruokatarjoilu, jonka aikana osallistujat voivat tutustua toisiinsa. Opetuspuheen jälkeen keskustellaan pienryhmissä.
Keskustelun tarkoituksena on antaa ihmisille mahdollisuus kysellä ja esittää omia mielipiteitään vapaasti. Itse opetus noudattaa kuitenkin yhtenäistä linjaa, jossa painottuvat henkilökohtaisen uskonratkaisun korostaminen ja armolahjojen käyttö. Yhtenäisen linjan taustalla on yhden miehen, Nicky Gumbelin kirjoittama kurssi- ja oheismateriaali. Se, kuinka tiukasti hyvinkin erilaisissa seurakunnissa järjestettävät alfa-kurssit pitäytyvät alkuperäiseen opetusmateriaaliin, vaihtelee jonkin verran. Kurssin kansainväliset oikeudenhaltijat ovat joutuneet tiukentamaan tekijänoikeuksia kurssin yhtenäisyyden takaamiseksi.
Alfa-kurssin käyneitä rohkaistaan olemaan aktiivisia ja kantamaan vastuuta omassa kotiseurakunnassaan ja erityisesti osallistumaan tuleville alfa-kursseille vastuunkantajina. Näin Alfa-kurssin on erityisesti maallikkoaktiivisuutta lisäävä seurakunnallinen työmuoto.
Alfa-kursseja järjestetään myös esimerkiksi varhaisnuorille, nuorille ja vangeille erityisen sovelletun materiaalin kanssa.
Päijänteen kansallispuisto
Päijänteen kansallispuisto on Padasjoen, Asikkalan ja Sysmän alueella sijaitseva kansallispuisto. Puiston pinta-ala on 14 neliökilometriä ja se on perustettu vuonna 1993.
Päijänteen kansallispuisto sijaitsee Suomen toiseksi suurimman järven, Päijänteen eteläosassa. Siihen kuuluu noin 50 rakentamatonta saarta ja luontoa sekä osia asutuista saarista. Osa saarista on hiekkarantaisia harjusaaria, osa kallio- ja moreenisaaria. Matkailullisesti merkittävimmät kohteet ovat suurin saari Kelvenne sekä Pulkkilanharju. Koska kansallispuisto sijaitsee pääosin saarilla, ei suurimpaan osaan puistosta pääse kuin vesiteitse. Kelvenne on monine laguuneineen suosittu veneilykohde.
Haapasaaressa on Etelä-Päijänteen viimeisen kalastajatilan rakennus. Sen on vuokrannut Tallukka. Aluetta ovat kunnostaneet myös WWF:n vapaaehtoiset.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1956
Jääkiekko oli kahdeksatta kertaa olympialaisten ohjelmassa vuoden 1956 talviolympialaisissa. Turnaus oli samalla maailmanmestaruuskilpailu ja euroopanmestaruuskilpailu.. Turnauksen pääpelipaikkana oli Cortina d'Ampezzon Stadio del Ghiacchio, jonne mahtui 7000 katsojaa. Turnauksen ottelut pelattiin 26. tammikuuta–4. helmikuuta 1956.
Turnaukseen osallistui 10 joukkuetta. Joukkueet jaettiin kolmeen alkulohkoon, joiden kaksi parasta pääsi ylempään loppusarjaan. Ylemmässä loppusarjassa pelattiin yksinkertainen sarja, ja mitalit jaettiin sarjataulukon perusteella. Alkulohkoissa karsiutuneet joukkueet pelasivat vielä alemmassa loppusarjassa sijoista 7-10.
Saksa osallistui yhdistetyllä joukkueella vuoden 1956 talviolympialaisiin. Siitä syystä se suoritti Itä-Berliinissä sisäisen karsinnan, jonka voittaja pääsi edustamaan koko Saksaa olympiaturnaukseen. Saksan liittotasavalta voitti karsinnan ja pääsi kisoihin.
Neuvostoliitto osallistui ensimmäistä kertaa jääkiekon olympiaturnaukseen. MM-kilpailuissa Neuvostoliitto teki ensiesiintymisensä kaksi vuotta aiemmin, jolloin se voitti heti mestaruuden. Olympiajääkiekkoa taas oli hallinnut Kanada, se oli hävinnyt seitsemissä aiemmissa olympialaisissa vain yhden ottelun. Vuoden 1956 olympialaisiin Kanada sai Neuvostoliitosta varteenotettavan haastajan. Kanadaa edusti turnauksessa Kitchener-Waterloo Dutchmen. Neuvostoliittoa edusti maajoukkue, jonka pelaajat harjoittelivat yhdessä ympäri vuoden. pelaajat työskentelivät nimellisesti armeijassa, ja Neuvostoliitto pystyi näin kiertämään olympialaisten amatöörisääntöjä.
Kanada koki ennen Neuvostoliitto-ottelua 4-1 yllätystappion Yhdysvalloille, jonka joukkue koostui valitusta tähdistöjoukkueesta. Neuvostoliitto taas voitti Yhdysvallat 4-0, mikä tarkoitti että Kanadan piti viimeisessä ottelussa voittaa Neuvostoliitto, päästäkseen tasapisteisiin. Neuvostoliitto voitti päätösottelun maalein 2-0 ja maa saavutti näin ensimmäisissä olympialaisissaan olympiakultaa. Yhdysvallat sijoittui hopealle ja Kanada jäi pronssille.
Samaan aikaan kun olympiaturnausta pelattiin, pelasivat Norja, DDR ja Belgia MM-kisojen B-sarjaa Berliinissä. B-sarja pelattiin erillisenä turnauksena Itä-Berliinissä.
Harald Grønningen
Harald Grønningen (9. lokakuuta 1934 Lensvik – 26. elokuuta 2016 Lensvik, Agdenes) oli norjalainen maastohiihdon olympiavoittaja. Hän saavutti 1960-luvulla seitsemän arvokisamitalia.
Grønningen esiintyi kansainvälisissä arvokilpailuissa ensimmäisen kerran Lahden MM-hiihdoissa 1958 sijoittuen 15 kilometrillä 21:nneksi. Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960 hän saavutti viestissä hopeaa sekä sijoittui 15 kilometrillä 11:nneksi ja 50 kilometrillä 14:nneksi. Zakopanen MM-kilpailuissa 1962 hän saavutti henkilökohtaisen hopeamitalin 15 kilometrillä ja sijoittui neljänneksi 30 kilometrillä ja viestissä sekä viidenneksi 50 kilometrillä. Innsbruckin olympialaisissa 1964 hän saavutti hopeaa 15:llä ja 30 kilometrillä, joilla molemmilla vain Eero Mäntyranta oli häntä nopeampi. Viestissä hän sijoittui neljänneksi ja 50 kilometrillä kuudenneksi. Oslon MM-kilpailuissa 1966 hän voitti kultaa viestissä, jossa hän hiihti toisen osuuden, sekä sijoittui seitsemänneksi sekä 30:llä että 50 kilometrillä.
Grenoblen olympialaisissa 1968 Grønningen sai vihdoin ensimmäisen henkilökohtaisen arvokisavoittonsa, kun hän kukisti 15 kilometrillä Eero Mäntyrannan 1,9 sekunnin erolla. Hän voitti kultaa myös viestissä, jossa hän tuli kolmannelta osuudelta vaihtoon yli minuutin ennen seuraavia. Hän sijoittui 30 kilometrillä 13:nneksi. Vielä Vysoké Tatryn MM-kilpailuissa 1970 hän sijoittui viestissä neljänneksi ja 15 kilometrillä yhdeksänneksi, kun taas 50 kilometrin kilpailun hän keskeytti. Sapporon olympialaisissa 1972 hän oli varamiehenä.
Holmenkollenin kisoissa Grønningen voitti 15 kilometrin kilpailun vuosina 1960 ja 1961. Salpausselän Kisoissa hän voitti saman matkan vuosina 1960, 1961 ja 1962. Henkilökohtaisia Norjan-mestaruuksia hän voitti uransa aikana yhdeksän.
Grønningen oli hiihtäjäksi omana aikanaan poikkeuksellisen isokokoinen, 190 senttiä ja 78 kiloa. Hänen urastaan julkaistiin "I det lange løp" -kirja jo vuonna 1967.
Siviilityökseen Grønningen kalasti lohta ja kasvatti mansikoita.
Helmut Recknagel
Helmut Recknagel (s. 20. maaliskuuta 1937 Steinbach-Hallenberg) on Itä-Saksaa edustanut mäkihyppääjä, maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Recknagelin uran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1950- ja 1960-luvulle, jolloin hän oli maailman huipulla. Hän voitti olympiakultaa, kolme MM-mitalia ja kolme kertaa Keski-Euroopan mäkiviikon.
Voittaessaan olympiakultaa Squaw Valleyssa 1960 Recknagelista tuli ensimmäinen ei-pohjoismaalainen mäkihypyn olympiavoittaja. Zakopanen MM-kisoissa 1962 hän voitti suurmäen kultaa ja hänestä tuli ensimmäinen arvokisoissa 100 metrin rajan ylittänyt mäkihyppääjä, kun hänen toisen hyppynsä pituus oli 103 metriä. Kolmannella hyppykierroksella myös kaksi muuta hyppääjää ylitti tuon rajan. Innsbruckin olympialaisissa 1964 Recknagel sijoittui pienessä mäessä kuudenneksi ja suurmäessä seitsemänneksi.
Recknagel loi mäkihyppytyylin, jossa käsiä pidettiin ilmalennon aikana suorana edessä.
Petter Hugsted
Petter Hugsted (11. heinäkuuta 1921 Kongsberg – 16. toukokuuta 2000 Kongsberg) oli norjalainen mäkihypyn olympiavoittaja.
Hugsted voitti nuorten Norjan-mestaruuden vuonna 1940, mutta sitten sotavuodet aiheuttivat pitkän kilpailutauon. Vuonna 1946 hän sijoittui yhdeksänneksi Norjan-mestaruuskilpailuissa ja Holmenkollenilla. Vuonna 1947 hän oli maansa mestaruuskilpailuissa kuudes ja voitti Suomessa Salpausselän mäkihyppykisan. Vuonna 1948 hän sijoittui Norjan-mestaruuskilpailuissa viidenneksi mutta voitti kaksi olympiakatsastuskilpailua ja pääsi olympiaedustajaksi. Sankt Moritzin talviolympialaisissa hän voitti kultaa norjalaisten kolmoisvoittoon päättyneessä kilpailussa. Vuosina 1948 ja 1950 hän sijoittui Holmenkollenilla kolmanneksi. Vuonna 1952 hän voitti Tanskassa käydyn Holtekollenin mäkikisan.
Hugsted pelasi myös jalkapalloa Norjan B-maajoukkueessa. Hän sai vaimonsa Inger Naufin kanssa neljä lasta.
Per Bergerud
Per Bergerud (s. 28. kesäkuuta 1956) on norjalainen entinen mäkihyppääjä.
Bergerudin uran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1980-luvulle, jolloin hän oli maailman kärkikastia. Hän oli mukana 1982 Oslon MM-kisoissa Norjan ryhmässä voittamassa joukkuemäen maailmanmestaruutta. Kolme vuotta myöhemmin 1985 Seefeldin MM-kisoissa Bergerud voitti suurmäestä kultaa ja normaalimäestä pronssia.
Mäkihypyn maailmancupissa Bergerud voitti neljä osakilpailua ja sijoittui 15 kertaa palkintokorokkeelle. Kokonaiskilpailussa hän sijoittui parhaimmillaan viidenneksi kaudella 1982–1983. Keski-Euroopan mäkiviikolla hän sijoittui kolmanneksi kaudella 1981–1982.
Henkilökohtaisia Norjan mestaruuksia Bergerud voitti kahdeksan. Hän kilpaili Svene IL -seuran riveissä.
Nagano
Nagano () on Naganon prefektuurin pääkaupunki Japanissa. Se sijaitsee Honshūn saaren keskiosassa prefektuurinsa pohjoisreunalla. Kaupungissa on 384 835 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 834,85 neliökilometriä. Nagano on perustettu 1. huhtikuuta 1897. Se on valittu yhdeksi Japanin ydinkaupungeista.
Nagano sijaitsee sisämaassa vuoristoalueella, jossa on paljon kuumia lähteitä ja talviurheilupaikkoja. Se on japanilaisten suosima lomakohde varsinkin talvisin. Naganossa pidettiin vuoden 1998 talviolympialaiset.
Eric Namesnik
Eric John Namesnik (7. elokuuta 1970 – 11. tammikuuta 2006) oli yhdysvaltalainen uimari ja olympiamitalisti. Namesnik saavutti 400 metrin sekauinnissa olympiahopeaa Barcelonassa 1992 ja Atlantassa 1996. Hän ui samalla matkalla MM-pronssia vuoden 1994 MM-kisoissa sekä vuoden 1991 MM-kisoissa hopeaa 200 ja 400 metrin sekauinneissa.
Namesnik ui urallaan neljä Yhdysvaltojen ennätystä ja oli ensimmäinen amerikkalainen joka ui 400 metrin sekauinnissa alle 4.15.
Namesnik menetti autonsa hallinnan liukkaalla tiellä 7. tammikuuta 2006 kotiseudullaan Michiganissa. Hän menehtyi saamiinsa vammoihin neljä päivää myöhemmin. Namesnikin perheeseen kuuluivat vaimo, entinen uimari Kirsten Silvester ja kaksi lasta.
Neristan
Neristan (eli "Alakaupunki") on Kokkolan Vanhankaupungin nimi. Neristan on yksi Suomen laajimmista historiallisista puukaupunkikokonaisuuksista. Neristanin 12 korttelia kattava yhtenäinen asemakaava on peräisin 1660-luvulta. Suurin osa Neristanin rakennuksista on 1810–1880-luvuilta, vaikkakin vanhimmat rakennuksista ovat jopa 1600-luvulta. Museovirasto on määritellyt Kokkolan ruutukaava-alueen puutalokorttelit yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Neristan on kyseisen alueen parhaiten säilynyt osa katuverkoltaan ja mittakaavaltaan.
Neristanin alue rajautuu pohjoisessa Antti Chydeniuksen katuun, etelässä Torikatuun, lännessä Kustaa Aadolfin katuun ja idässä Rantakatuun.
Neristanilla on oma ruotsin kielen murteensa, josta on tehty jopa pro gradu -tutkielma.
Neristanissa toimii myös oma 1940-luvun lopulla perustettu kaupunginosayhdistys, Vi Neristassbor -yhdistys.
Kokkolan kaupunki oli 1900-luvun alkuun asti jakautuneena Oppistaniin, yläkaupunkiin, ja Neristaniin, alakaupunkiin. Oppistan, nykyinen keskusta, oli rikkaiden kauppiaitten ja vanhojen laivanvarustajasukujen sekä liike-elämän aluetta. Oppistanin pohjoispuolella puolestaan sijaitsi laaja alakaupunki, Neristan, jota asuttivat eri alojen käsityöläiset ja merimiehet. Oppistanin ja Neristanin raja kulki jokseenkin Pormestarinkatua pitkin. Nykyään suurin osa Oppistanin hienoista kivitaloista on purettu liikerakennusten vallattua keskustan, mutta Neristan on säilynyt melko yhtenäisenä kokonaisuutena kapeine katuineen, "juorupeileineen" ja lauta-aitojen rajaamine pihoineen.
Neristanin alueen tonteille on tyypillistä aidatut pihat ja portit. Talojen sisäänkäynnit ovat tyypillisesti pihan puolella. Päärakennus sijaitsee tontin kadunpuoleisella laidalla katulinjassa, tontinmittaiset ulkorakennukset puolestaan pihan perällä.
Eurooppa-neuvosto
Eurooppa-neuvosto tai epävirallisesti EU:n huippukokous on Euroopan unionin (EU) jäsenvaltioiden valtion- ja hallitusten päämiesten erityinen kokoonpano, jonka tehtävä on antaa EU:lle sen kehittämiseksi tarvittavat virikkeet sekä määritellä yleiset poliittiset suuntaviivat.
Se on EU:n ylin poliittinen elin.
Eurooppa-neuvostolle valittiin marraskuussa 2009 ensimmäinen pysyvä puheenjohtaja, Herman van Rompuy. Puheenjohtajaa nimitetään mediassa joskus virheellisesti Euroopan unionin presidentiksi. Joulukuusta 2014 lähtien puheenjohtajana on toiminut Donald Tusk.
Neuvosto kokoontuu virallisesti vähintään kaksi kertaa vuodessa yleensä kunkin puheenjohtajakauden loppupuolella. Käytännössä se kokoontuu neljästi vuodessa. Viralliset kokoukset pidetään yleensä Brysselissä "Justus Lipsius"-rakennuksessa, mutta epävirallisia kokouksia pidetään joskus myös puheenjohtajamaissa. Ennen vuotta 2003 kokoukset pidettiin puheenjohtajamaissa. Neuvostoon kokoontuvat jäsenmaiden valtionpäämiehet ja Euroopan komission puheenjohtaja. Kokouksissa Eurooppa-neuvoston jäseniä avustavat jäsenmaiden ulkoministerit ja Euroopan komission komissaarijäsen. Kokouksissa on mukana myös Euroopan parlamentin puheenjohtaja, joka avaa kokouksen.
Eurooppa-neuvostosta tuli EU:n toimielin vasta Lissabonin sopimuksen myötä, mutta sille oli jo aiemmin perustamissopimuksenkin tasolla annettu EU:n toimintaan liittyviä tehtäviä.
Vuoden 1992 Maastrichtin sopimus teki Eurooppa-neuvostosta virallisen "aloitteentekijän" unionin tärkeimpien politiikkojen yhteydessä. Se sai myös valtuudet sopia vaikeista asioista, joista Euroopan unionin neuvostossa kokoontuneet ministerit eivät ole päässeet yksimielisyyteen. Eurooppa-neuvostoa ei pidä sekoittaa Euroopan unionin neuvostoon eli ministerineuvostoon, joka sekin tietyissä tapauksissa kokoontuu valtion- tai hallitusten päämiesten tasolla.
Eurooppa-neuvosto sai alkunsa vuonna 1974, kun EU:n poliittiset johtajat alkoivat pitää säännöllisesti kokouksia. Tämä käytäntö virallistettiin Euroopan yhtenäisasiakirjassa vuonna 1987. Eurooppa-neuvoston puheenjohtajana on toiminut Lissabonin sopimuksen voimaantuloon asti kulloinkin Euroopan unionin neuvoston puheenjohtajana toimivan maan päämies tai pääministeri. Joulukuun 2009 alusta Eurooppa-neuvostolla on kahdeksi ja puoleksi vuodeksi valittu puheenjohtaja, epävirallisesti "Euroopan unionin presidentti", joka voidaan valita uudestaan kerran. Ensimmäinen viranhaltija on Belgian entinen pääministeri Herman Van Rompuy.
Ensimmäinen Eurooppa-neuvoston kokous pidettiin 10.–11. maaliskuuta 1974 Irlannissa. Suomessa Eurooppa-neuvosto on kokoontunut kolmesti. Ensimmäiset kaksi kokousta olivat vuoden 1999 Suomen puheenjohtajakaudella 15.–16. lokakuuta Tampereella ja 10.–11. joulukuuta Helsingissä. Puheenjohtajana toimi silloinen pääministeri Paavo Lipponen. Viimeisin kokous Suomessa oli maan toisella puheenjohtajakaudella Lahdessa 20. lokakuuta 2006 pääministeri Matti Vanhasen johtamana.
Einstürzende Neubauten
Einstürzende Neubauten (”Sortuvat uudisrakennukset”) on vuonna 1980 Länsi-Berliinissä perustettu industrialyhtye. Yhtyeen musiikkia on kuitenkin vaikea lokeroida, sillä sen äänimaailma koostuu tavanomaisten instrumenttien lisäksi erinäisistä itsetehdyistä soittimista ja muun muassa rakennustyökalujen äänistä. Yhtyeen alkupään tuotanto sivuaakin myös noise-musiikkia.
Yhtye on esiintynyt Suomessa kolme kertaa: vuonna 1984 Lepakossa, 24.4.2008 Tavastialla Helsingissä ja 2010 Tampereen Pakkahuoneella.
Jean-François Millet
Jean-François Millet (4. lokakuuta 1814 Gréville – 20. tammikuuta 1875 Barbizon) oli ranskalainen realismin suurtekijä ja taidemaalari. Hänet tunnetaan erityisesti talonpoikaisaiheisista maalauksistaan. Hänen kuuluisimpia teoksiaan ovat "Tähkänpoimijat" ja "Iltakellot".
Millet syntyi Gruchyn kylässä Grévillessä, Normandiassa. Hän työskenteli ensin maatilalla, mutta opiskeli taidetta Cherbourgissa ja muutti Pariisiin vuonna 1837. Kun Pariisin salonki hylkäsi hänen työnsä, Millet palasi Cherbourgiin vuonna 1840 ja alkoi maalata muotokuvia.
Hän vetäytyi Barbizoniin vuonna 1849 maalaamaan usein runollisia talonpoikaisaiheita. "Tähkänpoimijat" aiheutti vuonna 1857 skandaalin Pariisin salongissa realistisella kuvauksellaan talonpoikien työn kovuudesta. Aihevalintojensa takia Milletin väitettiin olevan sosialisti.
Milletin tuotanto on vaikuttanut myöhempiin taiteilijoihin kuten Claude Monet’hen, Vincent van Goghiin ja Camille Pissarroon. Hän kuoli Barbizonissa.
Euroopan valuuttayksikkö
Euroopan valuuttayksikkö eli ecu" (European Currency Unit, ECU) (valuuttatunnus ₠, ISO-koodi XEU) oli Euroopan yhteisöjen käyttämä laskennallinen valuutta ennen euroa. Se perustettiin 13. maaliskuuta 1979. Euro korvasi sen 1. tammikuuta 1999 suhteessa 1:1.
Vaikka rahan nimi "ecu" on rahan virallisesta nimestä muodostettu akronyymi, oli écu myös vanha ranskalainen kolikko. Tästä syystä rahayksikön nimi vaihdettiin euroksi, sillä kansainvälisellä valuutalla ei haluttu olevan kansallisia juuria.
Ecu oli puhdas tilivaluutta, eikä siitä ollut Euroopan keskuspankin liikkeelle laskemia seteleitä ja kolikoita. Tilivaluuttana ecu oli käytössä mm. Euroopan yhteisön talousarviossa ja EY:n rahoittamien kansainvälisten projektien kustannuslaskelmissa.
Jotkut yksittäiset maat kuitenkin julkaisivat erikois- tai juhlarahoja, joissa oli sekä kansallisen valuutan tunnukset että ecu-merkintä. Näissä ecu-merkinnän voidaan katsoa olevan pelkkä koriste. Lisäksi monet yksityiset ja valtiolliset rahapajat valmistivat pelkällä ecu-merkinnällä varustettuja mitaleita, joilla ei ollut laillisen maksuvälineen asemaa missään maassa.
Tietotekniikan tutkimuslaitos
Tietotekniikan tutkimuslaitos HIIT () on Aalto-yliopiston ja Helsingin yliopiston yhteinen tutkimuslaitos.
HIITin tutkimus jakaantuu viiteen tutkimusohjelmaan, jotka suuntautuvat algoritmiseen data-analyysiin, laskennalliseen päättelyyn, hajautettuihin ja mobiileihin pilvijärjestelmiin, tulevaisuuden Internetiin ja verkostoyhteiskuntaan.
Tutkimuslaitoksella on tiloja Espoossa Otaniemessä sekä Helsingissä Kumpulassa. HIITiä johti 2010–2015 professori Samuel Kaski, jota seurasi vuonna 2015 professori Petri Myllymäki.
Donna Summer
Donna Summer (oik. LaDonna Adrian Gaines, 31. joulukuuta 1948 Boston, Massachusetts − 17. toukokuuta 2012 Naples, Florida) oli yhdysvaltalainen poplaulaja, joka tunnettiin parhaiten 1970-luvulla julkaistuista diskohiteistään.
Vuonna 1974 Summer lyöttäytyi yhteen tuottajien Giorgio Moroder ja Pete Bellotte kanssa tuottaakseen ensimmäisen soololevynsä. Summerin vuonna 1977 ilmestyneessä kappaleessa "I Feel Love" olivat ensimmäiset täysin syntetisaattoreilla luodut taustat, ja kappale olikin omiaan vaikuttamaan elektronisen musiikin kehitykseen. Siitä on myöhemmin useampikin yhtye tehnyt omia versioitaan, muun muassa suomalainen Kingston Wall.
Summer oli harvinaisuus 1970-luvun diskopiireissä, sillä hänen uransa alkoi ennen diskobuumin alkua ja jatkui myös sen jälkeen 80-luvun alkuun.
LP:tä olivat mm. " Love Trilogy", "Once Upon Time", "Four Seasons Of Love", "I Remember Yesterday".
Donna Summerin uran suurin menestys oli tupla-albumi Bad Girls 1979, jonka myötä myös suurempi yleisö tavoitti hänet. Hittejä olivat mm. Barbra Streisandin kanssa laulettu duetto "Enough Is Enough", Bad Girls, "Try Me I Know We Can Make It".
Uransa huipulla artisti totesi, että homous on syntiä. Tämän takia levyjä rikottiin ja poltettiin liikkeiden ulkopuolella ja ura lähti laskuun. Samanlaista nostetta ei hän koskaan enää saanut. Suurin yleisö, gay-yhteisö, oli hänet hylännyt konservatiivisten mielipiteidensä takia
Summerin viimeisin hitti "This Time I Know It´s For Real" ilmestyi 1989 Stock Aitken Watermanin tuottamalla ja kirjoittamalla albumilla "Another Place And Time". Levy floppasi kansainvälisesti.
Vuonna 1977 julkaistu "Love To Love You Babe" on yksi Summerin tunnetuimmista kappaleista.
Summer kuoli 63-vuotiaana 17. toukokuuta 2012 taisteltuaan pitkään keuhkosyöpää vastaan.