Surrealismi
Surrealismi (, 'ylitodellisuus') on taidesuuntaus, jonka Max Ernst ja André Breton loivat tietoisesti vuonna 1919. Pyrkimyksenä ei ollut uudistaa taidetta tyylillisesti vaan olemukseltaan ja kuvata ihmisen tiedostamatonta sielunelämää. Surrealistisen liikkeen perusteksteihin kuuluu Bretonin "surrealismin manifesti" vuodelta 1924. Manifestissa surrealismia kuvataan ilmauksella ”puhdas automatismi”. Lähimpinä lähtökohtina olivat dadaismi ja Sigmund Freudin psykoanalyyttiset tutkimukset.
Surrealistit hakevat innoituksensa usein alitajunnasta ja unista. Maalaustaiteessa surrealismille tunnusomaisia piirteitä ovat taianomaiset, mystiset, tunnelmaltaan epätodelliset ja unenomaiset sommitelmat, joissa on vertauskuvallisuutta ja omalaatuisesti käytettyjä aika- ja tilasuhteita.
Surrealismi syntyi 1910-luvun ja 1920-luvun vaihteessa kirjallisena liikkeenä. Se teki kokeiluja uudella ilmaisumuodolla, ”automaattisella kirjoituksella” eli ”automatismilla”, jonka piti vapauttaa alitajuinen mielikuvitus. Surrealistisen liikkeen perusteksti on runoilija-kriitikko André Bretonin "Surrealismin manifesti" vuodelta 1924. Surrealismista tuli kansainvälinen intellektuaalinen ja poliittinen liike. Surrealisteihin kuten Bretoniin, Louis Aragoniin, Paul Éluardiin ja Philippe Soupaultiin vaikuttivat Sigmund Freudin psykologiset teoriat ja Karl Marxin poliittiset ajatukset. Surrealistien runous ja kirjallisuus käytti freudilaisia vapaan assosiaation menetelmiä vapauttaakseen mielen yksityisestä, järjen ja yhteiskunnan rajoittamasta maailmasta yllättäviä ja odottamattomia kuvia.
Surrealistirunoilijat eivät aluksi halunneet olla tekemisissä kuvataiteilijoiden kanssa, koska he uskoivat maalaamisen, piirtämisen ja veistämisen olevan liian vaivalloisia prosesseja spontaaniin ja estottomaan ilmaisuun. He kääntyivät kuitenkin hyväksymään kuvataiteet. Ensimmäisiä surrealistisia kuvataiteilijoita olivat Max Ernst, André Masson, Joan Miró ja Man Ray. Ensimmäinen surrealistien maalaustaiteen yhteisnäyttely oli vuonna 1925. Mukana olivat muun muassa Hans Arp, Giorgio de Chirico, Max Ernst, Joan Miró ja Pablo Picasso.
René Magrittesta tuli 1927 surrealistisen kuvataiteen johtohahmo. Hän maalasi eroottisia kohteita unenomaisissa ympäristöissä. Salvador Dalí vuodesta 1929 alkaen, Paul Delveaux ja Yves Tanguy kehittivät illusionistisen surrealismin tyylin.
Euroopan surrealistinen liike hajosi toisen maailmansodan aikana. Moni surrealisti siirtyi Yhdysvaltoihin, missä suuntaus jatkoi kukoistustaan.
Surrealistista maalaustaidetta on kahdentyyppistä. André Masson kehitti automaattipiirustuksen, joka oli kuvallinen vastine surrealistiselle automaattikirjoitukselle. Spontaania ja materiaalien autonomiaa hyödyntävä tyyli saattoi päätyä lopulta täydelliseen abstraktioon. Tämän suunnan kehittäjiä olivat myös Joan Miró, Yves Tanguy, Roberto Matta, Arshile Gorky ja Jean-Paul Riopelle. Surrealistisen maalaustaiteen toinen suunta oli asioiden yhdisteleminen yllättävällä tavalla tai kuvaaminen poikkeavasti, usein tarkoituksella ja harkiten. Tähän suuntaukseen kuuluivat esimerkiksi Salvador Dalí ja René Magritte. Surrealismin figuratiiviseen ääripäähän sijoittuva Dalí noudatti kuvataiteiden akateemisten sääntöjen mukaista esitystapaa, joka kuitenkin etsi mallinsa mielivaltaisilta vaikuttavista mielleyhtymistä. Liike oli huipussaan 1930-luvulla, jolloin surrealistisia ryhmiä syntyi Yhdysvalloissa, Pohjoismaissa ja Japanissa.
Surrealistiset kirjailijat käyttivät luomisprosessissa niin sanottua automaattista kirjoitusta, jossa sanat, kirjaimet tai tekstipätkät valittiin sattumanvaraisesti ja liitettiin yhteen mielivaltaisessa järjestyksessä. Automaattisia tekniikoita käytettiin myös maalauksessa, jossa taidemaalari antoi siveltimensä ”kulkea vapaasti” kankaalla.
Kuvataiteen ohella tunnetuimpia surrealistisia teoksia ovat surrealistiset kirjalliset tuotokset, romaanit ja etenkin runot, jotka usein on kirjoitettu automaatiokirjoitusta hyväksi käyttäen.
Surrealistisista elokuvista kuuluisimpana on Luis Buñuelin ja Dalín "Andalusialainen koira" vuodelta 1929.
Surrealismia ei voi verrata abstraktiin taiteeseen siinä mielessä, että surrealistinen taideteos kuvaisi pelkästään jotakin esteettistä, pelkkää muotoa tai epätodellisia asioita. Nimensä mukaisesti surrealismi on ylirealismia, se kuvaa nimenomaan todellisuutta, mutta omin keinoin. Surrealismi kyseenalaistaa realismin ja naturalistisen kuvauksen. Surrealistien mukaan naturalistinen kuvaus lukitsee tietyn tavan nähdä todellisuus, ja tätä konventionaalisuutta surrealismi pyrkii rikkomaan.
Semioottisesti surrealismin voi sanoa luovan oman kohteensa viittaukselle. Esine, jota esimerkiksi maalaus kuvaa, korvataan jollakin luonnollisesta poikkeavalla. Surrealismin kuvaamien asioiden välillä vallitsee aina vähintäänkin assosiatiivinen yhteys. Tämä saa aikaan sen, että surrealismi kuvaa ulkopuolista todellisuutta. Poikkeavuus ei ole siinä mitä kuvataan, vaan kuvauksen tavassa. Surrealismi kyseenalaistaa ja laajentaa tottumusten ja tapojen riistämää todellisuutta, uudelleenrealisoi sitä.
Tämän tyylisuunnan edustajia oli 1920-luvun alussa Edwin Lydén.
Suomessa Otto Mäkilä perusti surrealistisen koulukunnan Ryhmä 9:n Turussa 1930-luvulla, toisen tiedon mukaan vasta 1940-luvulla. Mukana olivat muun muassa Ole Kandelin ja Birger Carlstedt.
Juhani Linnovaara, Veijo Hukka, Seppo Similä ja Väinö Rouvinen ovat esimerkkejä kotimaisista surrealisteista. Erkki Sakari Heinosen yhteiskunnallisesti kantaa ottavia maalauksia ja grafiikoita on luonnehdittu miehiseksi surrealismiksi.
Suomessa surrealismia ovat tutkineet muun muassa Väinö Kirstinä ja Timo Kaitaro.