Abdelkader
Abdelkader (6. syyskuuta 1808–26. toukokuuta 1883, ) (nimi myös muodoissa Abd el-Kader, Abdul-Qadir ja ‘Abd al-Qadir, koko nimeltään ʿAbd al-Qadir ibn Muḥyī al-Dīn ibn Musṭafā al-Ḥasanī al-Jazāʾir), oli algerialainen uskonnollinen johtaja, joka johti vastarintaa Ranskaa vastaan vuosina 1832–1847. Abdulqadir menestyi pitkään sodassaan ranskalaisia vastaan halliten suuria alueita Algeriassa, mutta joutuen kuitenkin lopulta antautumaan Ranskalle vuonna 1847 ja kuollen maanpaossa Syyrian Damaskoksessa vuonna 1883.
Abdelkader syntyi 6. syyskuuta 1808 Guetnassa lä'hellä Mascaraa. Hänen isänsä Muhyi al-Din ibn Mustafa al-Hasani al-Jaza’iri oli paikallisen suufilaisen veljeskunnan ja uskonnollisen koulun johtaja. Ranska armeija hyökkäsi nimellisesti Osmanien valtakunnan alaiseen Algeriaan vuonna 1830. Algerialainen yhteiskunta oli jakaantunut voimakkaasti ja kyvytön puolustautumaan tehokkaasti ranskalaisia vastaan. Merkittävintä vastarintaa johtivat uskonnolliset veljeskunnat ja niihin lukeutuen Abdulqadirin isä Muhyi al-Din. Vuonna 1832 Muhyi al-Din äänestytti poikansa veljeskunnan johtoon ja Abdulqadir sai vastuun vastarinnan järjestämisestä Oranissa ja Mostaganemissa. Abdulqadir julisti jihadin ranskalaisia vastaan ja otti tittelin "amir al-mu’manin", eli vapaasti kääntäen uskollisten johtaja. Hän osoittautui kykeneväksi komentajaksi ja ranskalaiset taipuivat lopulta solmimaan Desmichelsin sopimuksen vuonna 1834, joka jätti Oranin ja sen lähialueet Abdulqadirin haltuun. Sittemmin hän laajensi hallitsemiaan alueita Médéaan ja Milianaan voitti Camille Trézel at Mactan johtamat ranskalaiset joukot taistelussa. Voittojen jälkeen hän solmi vuonna 1837 Tafnan sopimuksen, joka laajensi hänen hallitsemiaan alueita.
Tafnan sopimuksen jälkeen Abdulqadir vietti kaksi vuotta vahvistaen valtaansa alueillaan. Hänen pääasiallinen tukikohtansa oli vaihtelevasti Mascara ja Tiaretin linnoitus. Hän uudisti verotusta ja tarjosi esimerkiksi koulutusmahdollisuuksia paikallisille. Virkakoneistoon palkattiin taitojen, eikä niinkään heimosuhteiden perusteella. Abdulqadirilla oli käytössään noin 2 000:n miehen vahvuinen vakinainen armeija, jota tarpeen vaatiessa täydensivät heimosoturit ja vapaaehtoiset. Linnoitetut kaupungit kuten Boghar, Taza, Tiaret, Sebdou ja Saga tarjosivat suojaa ranskalaisten rannikolta käsin tekemiltä hyökkäyksiltä ja samaan aikaan Abdulqadir levitti omaa valtaansa vielä Ranskan ulottumattomissa olleille alueille Algerian sisämaahan. Vain vuoden kuluessa hän oli levittänyt valtaansa laajalle alueelle aina Kabyliesta pohjoisessa Biskran keitaalle Marokon rajalla.
Vuonna 1841 Ranskan Algerian kenraalikuvernööriksi nousi paikallisia oloja tuntenut Thomas-Robert Bugeaud. Ranskan asenne Algerian suhteen muuttui, enää ei katsottu riittäväksi miehittää rannikkoa, vaan myös sisämaa tuli saattaa ranskalaisen hallinnon alle. Bugeaud oli puolestaan suunnitellut Algerian olosuhteisiin sopivia taktiikoita. Hänen johtamansa joukot tuhosivat Abdulqadirin linnoitetut tukikohdat, perustivat omia tukikohtiaan ja järjestivät partioita vasta valloitetuilla alueilla. Sodankäynti tuli erityisen kalliiksi paikalliselle väestölle ranskalaissotilaiden polttaessa kyliä ja viljelyksiä. Abdulqadir vietti jonkin aikaa maanpaossa Marokon sulttaanin luona vuonna 1842, joka tuki hänen toimintaansa brittien välittämillä aseilla. Abdulqadir menetti kuitenkin sulttaanin tuen Bugeaudin voitettua Algeriassa sotaan sekaantuneet marokkolaiset joukot Islyn taistelussa vuonna 1844. Abdulqadirilla ei näin enää ollut aseita tai tarpeeksi hallittua aluetta jatkaakseen sotaa ranskalaisia vastaan. Vuonna 1847 hän antautui kenraali Christophe-Louis-Leon Lamorcièren johtamille ranskalaisille. Abdulqadiria pidettiin ensin vankina Ranskan Paussa, kunnes silloinen presidentti ja myöhemmin Ranskan keisari Louis Napoléon Bonaparte antoi hänelle luvan matkustaa Bursaan ja sieltä edelleen Damaskokseen Syyriaan.
Damaskoksessa Abdulqadir kirjoitti teoksen "Rappel à l’intelligent, avis à l’indifférent". Ranska antoi hänelle suuren eläkkeen ja oman berberivartioston. Vuonna 1871 hän katkaisi välinsä yhteen poikaansa, joka oli yrittänyt yllyttää algerialaisia ranskalaisia vastaan Constantinen alueella. Abdulqadir kuoli 26. toukokuuta 1883.