hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Miinavene Paukku
Miinavene Paukku (aiemmin "T-15") oli Suomen merivoimissa vuosina 1920-1943 palvellut miinavene. Se valmistui 1916 Venäjän laivastolle maayhdysmiinakenttien eli maista laukaistavien merimiinoin muodostettujen miinakenttien laskualukseksi.
Venäläisten joukkojen poistuessa Suomesta alukset jäivät paikoilleen. Alus otettiin 1920 korjausten jälkeen Suomen merivoimiin. Alus palveli osana Rannikkolaivastoa.
Talvisodassa alus laski luokkansa alusten mukana itäisellä Suomenlahdella 1.-6. joulukuuta 1939 kahteentoista eri miinoitteeseen yhteensä 352 miinaa.
Alus tuhoutui Koivistolla 13. marraskuuta 1943 myrskyssä. Aluksen ollessa kiinnittyneenä saksalaisen proomun kylkeen sen moottorit kastuivat pakoputken kautta päässeestä vedestä. Koneita ei saatu käynnistettyä, jolloin se ajautui rantaan ja upposi.
"Paukun" sisaralukset olivat miinaveneet"Loimu", "Lieska", "Pommi" ja "Miina".
Halosenniemi (kylä)
Halosenniemi on kylä Martinniemen kaupunginosassa Oulussa. Se sijaitsee Perämereen työntyvässä niemessä lähellä Iin kunnanrajaa sekä valtatien 4 ja seututien 847 liittymää, noin yhdeksän kilometriä kuntakeskuksen, Kiiminkijoen ja Halosenlahden pohjoispuolella.
Halosenniemessä toiminut Halosenniemen saha oli 1930–1950-luvuilla merkittävä työllistäjä. Sen tuotteita vietiin ulos meritse Halosenlahdella olleen lastauspaikan, Halosenlahden redin, kautta.
Kylä oli sahan toiminta-aikana vilkas, siellä oli kauppoja ja posti. Kylän lapset kävivät Parkumäen koulua. Tanssi- ja kokouspaikka oli nimeltään Havula.
Museovirasto on määritellyt Halosenniemnen sahaydyskunnan yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kaljärvi
Kaljärvi eli Kalljärvi on järvi Veikkolassa Pohjois-Kirkkonummella, Vanhan Turuntien eteläpuolella. Kaljärveen laskee Lamminoja Vanhan Turuntien toisella puolella olevasta Lamminjärvestä. Kaljärvi puolestaan laskee kaakkoon Haapajärveen.
Kaljärven veden laatu täyttää hyvälle uimavedelle asetetut vaatimukset. Viimeisimmissä vesinäytteissä vuodelta 2010 uimavesiluokitus oli erinomainen. Järveä aikaisemmin haitanneet leväesiintymät ovat vähentyneet. Veikkolan vesiensuojeluyhdistys Kirves ry:n järjestämät vuosittaiset hoitokalastukset ja muun muassa peltojen suojakaistojen lisääminen ovat parantaneet järven veden laatua (Kalljärven järvityyppi on runsasravinteinen järvi).
Luna 16
Luna 16 () oli neuvostoliittolaiseen Luna-ohjelmaan kuulunut miehittämätön avaruuslento vuonna 1970. Luna 16 oli ensimmäinen Kuuhun laskeutunut robottiluotain ja ensimmäinen neuvostoliittolainen lento, joka palautti kuukivinäytteitä maahan.
Luotain koostui kahdesta toisiinsa liitetystä vaiheesta, laskeutumisvaiheesta ja sen päälle liitetystä nousuvaiheesta. Laskeutumisvaihe oli sylinterinmuotoinen rakenne, jossa oli neljä laskeutumisjalkaa, polttoainesäiliöitä, laskeutumistutka ja laskeutumismoottorit. Laskeutumisvaihe toimi myös nousuvaiheen laukaisualustana.
Päälaskeutumismoottoria käytettiin luotaimen nopeuden hidastamiseen, kunnes luotain saavutti sammutuskorkeuden, jonka määritteli luotaimessa mukana ollut tietokonejärjestelmä luotaimen nopeuden ja korkeuden perusteella. Sammutuksen jälkeen lopulliseen laskeutumiseen käytettiin pienempiä moottoreita.
Nousuvaihe oli pienempi sylinteri, jossa oli pyöreä yläpää. Siihen oli kiinnitetty sylinterimäinen näytesäiliö.
Luotaimen laskeutumisosassa oli televisiokamera, säteily- ja lämpötilamittarit, radioviestintälaitteistot ja porallinen robottikäsivarsi pintanäytteiden keräämistä varten.
Luna 16 laukaistiin Kuuta kohti 12. syyskuuta 1970 kello 13.25.53 UTC. Se saavutti kiertoradan 111 kilometrin korkeudella Kuun pinnasta 17. syyskuuta. Tällä kiertoradalla luotain tutki Kuun vetovoimaa. Luotaimen periapsis muutettiin 18. syyskuuta ja 19. syyskuuta tapahtuneilla kiertoratakorjauksella 15,1 km:n korkeuteen. Luotaimen ollessa periapsiksessa 20. syyskuuta kello 05.12 UTC sen pääjarrumoottori käynnistettiin, ja näin aloitettiin laskeutuminen Kuun pinnalle. Kuusi minuuttia myöhemmin luotain laskeutui pehmeästi kohdealueelleen Hedelmällisyyden mereen ("Mare Fecunditatis"). Tämä oli ensimmäinen Kuun yön aikana tehty laskeutuminen. Päälaskeutumismoottori sammui 20 metrin korkeudessa ja apulaskeutumismoottorit 2 metrin korkeudessa. Tällöin luotaimen nopeus oli 2,4 m/s.
Alle tunnin kuluttua laskeutumisesta automaattinen pora tunkeutui Kuun pintaan kerätäkseen kivinäytteen. Porattuaan seitsemän minuuttia pora saavutti 35 senttimetrin syvyyden ja nosti näytteen luotaimen nousuvaiheessa olleeseen pieneen pyöreään paluukapseliin.
Luotaimen oltua 26 tuntia ja 25 minuuttia Kuun pinnalla, 21. syyskuuta kello 07.34 UTC, laukaistiin sen nousuvaihe pois Kuun pinnalta. Luotaimen alaosa jäi Kuuhun tutkimaan sen lämpötilaa ja säteilyoloja. Kolme päivää myöhemmin paluukapseli syöksyi Maan ilmakehään nopeudella 11 kilometriä sekunnissa. Kapseli laskeutui 24. syyskuuta 1970 laskuvarjon avulla noin 80 kilometriä kaakkoon Dzhezkazganin kaupungista Kazakstanissa kello 05.25 UTC.
Tumman basalttinäytteen tutkimus ilmaisi sen muistuttavan hyvin läheisesti näytteitä, jotka yhdysvaltalaisen Apollo 12:n miehistö oli Kuusta hakenut.
Luna 16 oli virstanpylväs Neuvostoliitolle sen avaruustutkimusohjelmassa, sillä se suoritti ensimmäisen täysin automaattisen näytteidenhaun Kuusta.
Saarikosken kanava
Saarikosken kanava on Runnin kylässä (noin 20 kilometriä Iisalmesta länteen) sijaitseva, vuosina 1903–1906 Kiurujokeen rakennettu puusulkukanava. Kanava oli vilkkaassa käytössä, mutta se suljettiin jo vuonna 1931, koska 1920-luvulla liikenne oli siirtynyt rautatielle. Vuosina 1998–2003 Museovirasto ja Merenkulkulaitos restauroivat Saarikosken kanavan käyttökuntoiseksi.
Kiurujokea myöten Kiuruvesi laskee Haapajärveen, josta on edelleen Kihlovirran kautta yhteys Poroveteen. Vaikeakulkuista jokea perattiin jo ennen kanavan rakentamista 1860-luvulla. Höyrylaivaliikenne alkoi Kiurujoen Nivanmäen ja Iisalmen välillä vuonna 1869. Kiurujoen perkaus tehtiin katovuosien hätäaputöinä.
Nivanmäkeä pidemmälle Kiuruveden suuntaan höyrylaivat eivät päässeet ennen Saarikosken kanavan rakentamista ja Nivakosken, Keuvonkosken ja Niskakosken avokanavien rakentamista. Lisäksi koko Kiurujoki piti ruopata ja salmi- ja virtapaikat syventää. Käytännössä koko Kiurujoen alaosa Nivan lastauspaikalle asti piti syventää.
Saarikoskelle valmistui kanavankaitsijan asuin- ja ulkorakennukset vuonna 1903. Kiurujoen kanavointi valmistui kokonaisuudessaan vuonna 1907. Kuitenkin jo vuotta aikaisemmin väylä avattiin tavara- ja henkilöliikenteelle Saarikosken sulun valmistuttua. Se oli viimeinen Suomeen rakennetuista noin 20 puusulusta.
Liikenteellisesti vilkkaalta väylältä loppui matkustajaliikenne kannattamattomana pian Iisalmen ja Ylivieskan välisen rautatieyhteyden valmistuttua vuonna 1923. Merkittävänä matkailukohteena tunnettu Runni sai tuolloin myös oman rautatieaseman.
Virallisesti Saarikosken kanava lakkautettiin vuonna 1931. Seuraavana vuonna yläjuoksulle tehtiin maapato ja rakennukset purettiin mutta kanavarakenteet jätettiin jäljelle. Puurakenteinen sulku hautautui kasvillisuuden sisään ja lahosi lähes kokonaan. Kansirakenteet purettiin 1970-luvulla turvallisuussyistä. Myös kanavankaitsijan virka-asunto purettiin 1970-luvulla.
Museovirasto ja Merenkulkulaitos aloittivat Saarikosken kanavan restauroinnin vuonna 1998. Tarkoituksena oli palauttaa kanava takaisin käyttökuntoon ja avata Kiurujoen väylä uudelleen liikenteelle. Varat hankkeen toteuttamiseen saatiin työministeriöltä.
Restauroinnissa sulusta tehtiin lähes entisenlainen hyödyntäen vanhoja puu- ja metalliosia. Työ toteutettiin suurelta osin käsityönä hyviä kirvesmiesperinteitä kunnioittaen. Kanavan vedenalaiset puurakenteet olivat säilyneet hyvin, mutta veden yläpuoliset osat olivat lahonneet lähes kokonaan. Noin kaksi kolmasosaa vanhoista puurakenteista jouduttiin uusimaan kokonaan. Lähes 30 metriä pitkiin ja noin seitsemän metriä korkeisiin sulkuarkkuihin on käytetty 13 kilometriä hirttä.
Saarikosken museokanava ja sen puusulku vihittiin käyttöön kesäkuussa 2003. Kanava avasi veneilyväylän Kiuruvedelle, jossa on nyt Saimaan huviveneliikenteen pohjoisin satama. Valmiin kanavan ylläpidosta vastaa Merenkulkulaitoksen Järvi-Suomen merenkulkupiiri. Kanavan sulkuportit ovat käsikäyttöiset. Kesällä 2006 kanavan yläportin kynnys vaurioitui ja se suljettiin liikenteeltä korjaustöiden ajaksi.
Värähtely
Värähtely on jaksollista liikettä tasapainoaseman ympärillä. Esimerkkejä mekaanisesta värähtelystä ovat sydämen lyönti tai heilurin liike. Värähdyksen jaksonaika tarkoittaa yhteen värähdykseen kuluvaa aikaa ja se on värähtelyn taajuuden käänteisarvo:
formula_1, missä formula_2 = värähtelyn taajuus ja formula_3 = värähtelyn jaksonaika
Esimerkiksi sydämen lyönnin jaksonaika voidaan mitata ottamalla aika siitä kun sydän lähtee alkuasennosta ja palaa takaisin samaan asemaan. Käytännössä tarkempi tapa on mitata vaikka kymmenen värähdyksen kesto ja jakaa se kymmenellä. Näin saadaan tarkka keskiarvo, joka vastaa melko tarkasti yhtä värähdystä.
Heilurin tapauksessa värähdystaajuuteen vaikuttavat heilurin pituus ja maan vetovoima mutta eivät juurikaan heilurin paino tai liikkeen laajuus eli amplitudi.
Kitaran kielen värähtelytaajuus eli äänenkorkeus riippuu kielen pituudesta, jännityksestä eli kireydestä ja painosta.
Jos kaksi keskenään vuorovaikuttavaa värähtelijää värähtelee samalla taajuudella, niiden sanotaan olevan resonanssissa, tai resonoivan keskenään.
Sähköistä värähtelijää kutsutaan usein oskillaattoriksi. Mekaanista värähtelijää sanotaan vibraattoriksi.
Walls of Jericho
Walls of Jericho on saksalaisen power metal -yhtye Helloweenin ensimmäinen studioalbumi, joka ilmestyi vuonna 1985.
A-puoli
B-puoli
Levy 1
Levy 2
Intiantapiiri
Intiantapiiri ("Tapirus indicus") on sarvikuonojen sukuinen kavioeläin, vaikka se muistuttaakin enemmän sikaa ja norsua. Tapiirien heimon historia ulottuu yli 50 miljoonan vuoden päähän.
Intiantapiirit ovat yleensä noin 180-250 cm pitkiä ja painavat 150-320 kg. Niiden säkäkorkeus vaihtelee 70 ja 120 cm välillä.
Poikaset ovat raidallisia, mutta seitsemän kuukauden ikään tultuaan ne muuttuvat aikuisen värisiksi, eli lähes mustiksi lukuun ottamatta selässä olevaa suurehkoa harmaata laikkua. Niiden karva on karkeaa ja iho paksu. Kuono ja ylähuuli ovat pidentyneet ja ne sopivat hyvin ruoan tutkiskeluun.
Intiantapiirilla on neljä ketterää varvasta, kolme kookasta ja yksi pieni. Pikkuvarvasta ei juurikaan käytetä. Tapiireilla on tarkka kuulo, mutta melko huono näkö, sillä niiden silmät ovat pienet. Niiden ruumis on virtaviivainen, jotta ne voisivat liikkua nopeasti sademetsien tiheässä aluskasvillisuudessa.
Intiantapiiri on uhanalainen eläin, jota esiintyy sademetsissä Myanmarissa, Thaimaassa, Sumatralla ja Malakan niemimaalla. Intiantapiireja on tapettu jo vuosisatojen ajan ravinnoksi. Aikoinaan kanta oli runsas, mutta nykyään suunnattomat alat elinkelpoista metsää on tuhottu ja metsien pirstoutuessa tapiiripopulaatiot eivät enää pääse lisääntymään keskenään, mikä saattaa johtaa intiantapiirin lopulliseen sukupuuttoon. Lajin tulevaisuus näyttääkin synkältä.
Intiantapiiri syö lähinnä metsäkasvien meheviä versoja, lehtiä, kukkia ja hedelmiä. Tapiirit ovat valikoivia ruokansa suhteen, ja kullakin tapiirilla on oma ruokailualeensa, joita ne puolustavat. Intiantapiiri ruokailee yleensä vasta pimeän tullen. Sen erityistä herkkua ovat vesikasvit.
Intiantapiirit ovat erakkoja eli ne elävät yksin. Ne asustavat mielellään tulvivissa metsissä. Intiantapiirit ovat erittäin arkoja ja välttelevät naapureitaan. Mikäli tapiiri tuntee olonsa uhatuksi, se syöksyy veteen ja ui turvaan.
Intiantapiirit lisääntyvät ainoastaan joka toinen vuosi. Poikasia syntyy vain yksi. Parittelu ajoittuu niin, että poikanen syntyy sadekauden alussa, jolloin ravintoa on runsaasti. Emo odottaa poikasta 56 viikkoa eli 13 kuukautta. Uros ei ota osaa poikasen hoitamiseen. Poikasten valkojuovainen tummanruskea turkki auttaa niitä sulautumaan erinomaisesti aluskasvillisuuteen. Poikanen pysyy emonsa turvissa kaksi vuotta, kunnes emo valmistautuu parittelemaan uudelleen.
Onteloeläimet
Onteloeläimet ("Coelenterata") on eläinkunnan luokittelussa aiemmin pääjaksona pidetty ryhmä, johon luettiin nykyiset polttiaiseläinten "(Cnidaria)" ja kampamaneettien "(Ctenophora)" pääjaksot. Onteloeläimiä olivat siis esimerkiksi polttiaiseläinten nykyiset luokat merivuokot, korallieläimet, meduusat ja polyyppieläimet. Uudemman käsityksen mukaan onteloeläimet eivät kuitenkaan muodosta yhteistä kehityslinjaa, eikä ryhmää siksi käytetä nykyluokituksessa.
Onteloeläimet ovat säteittäissymmetrisiä eliöitä, joiden solukkorakenne on yksinkertainen. Se koostuu pääosin kahdesta solukerroksesta, uloimmasta ektodermista ja sisimmästä endodermista, sekä niitä tukevasta välikerroksesta. Niillä on erikoistuneita, supistuvia lihassoluja sekä eräänlainen hajanainen hermoverkko. Laajassa ruuansulatuskanavassa olevan aukon kautta eläin saa ravintoa ja poistaa jätteet samaa aukkoa hyväksi käyttäen.
Corradino D’Ascanio
Corradino D'Ascanio (1. helmikuuta 1891 Popoli – 6. elokuuta 1981 Pisa) oli italialainen lentokoneinsinööri, joka tunnetaan parhaiten Vespa-skootterin suunnittelijana. Hänen suurin mielenkiintonsa kohde oli kuitenkin helikopterit.
Corradino D'Ascanio syntyi Italiassa Popolin kaupungissa 1891. Hyvin nuorena hän kiinnostui lentämisestä ja lentokoneista. Hän valmistui insinööriksi Torinon teknillisestä opistosta vuonna 1914. Hän liittyi vapaaehtoisena "Arma del Genion" lentopataljoonaan. Ensimmäisessä maailmansodassa hän huolsi Italian armeijan lentokoneita. Sodan jälkeen hän sai töitä Pomilion lentokonetehtaasta, jonka palveluksessa hänet lähetettiin vuodeksi Yhdysvaltoihin Indianapolisiin 1918.
Hän kiinnostui helikoptereista, ja häntä pidetäänkin yhtenä lentokonetyypin kehittäjistä. D'Ascanio suunnitteli useita prototyyppejä ( D'AT1, D'AT2 ja D'ATM3), mutta yhteistyö yhtiökumppani paroni Pietro Trojanin kanssa ei toiminut, Italian armeijan tilaukset jäivät tulematta ja patenttikiistat estivät keksinnön myymisen ulkomaille, joten D'Ascanio siirtyi Piaggion lentokonetehtaan palvelukseen vuonna 1933. Piaggiolle D'Ascanio suunnitteli pommikoneen ennen toista maailmansotaa.
Sodan jälkeen vuonna 1946 Enrico Piaggio kutsui jo luottomiehekseen kohonneen D'Ascanion Biellaan ja antoi tälle tehtäväksi suunnitella aivan uudenlaisen kaksipyöräisen kulkuvälineen, josta tuli maailmankuulu Vespa-skootteri. D'Ascanio ei erityisesti pitänyt moottoripyöristä, joiden puutteet hän pyrki eliminoimaan skootterissaan. Hän suunnitteli useita Vespa-malleja, joista viimeinen hänen kynästään lähtenyt "Vespa 50" esiteltiin 1963.
Vuonna 1964 D'Ascanio siirtyi eläkkeelle Piaggion leivistä, mutta palasi nuoruutensa intohimon, lentokoneiden, pariin. Hän suunnitteli Agustalle koulutushelikopterin. Myöhäisinä vuosinaan hän opetti Pisan yliopistossa ja sai useita tunnustuksia työstään ilmailun parissa. D'Ascanio kuoli Pisassa vuonna 1981.
Viimeinen sammuttaa valot
Viimeinen sammuttaa valot on suomalaisen popyhtye Teleksin toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 2004 Warner Music Finland -levy-yhtiön kautta. Albumin tuottivat Sampo Haapaniemi ja Markus Koskinen.
Albumin suurimpia hittejä olivat paljon radiosoittoa saaneet levyn avausraidat "Tuhannen ja yhden yksiön tarinaa" ja "Kaunis maailma". Albumilla soittivat ja lauloivat yhtyeen vakiojäsenten lisäksi Sampo Haapaniemi, Niko Kokko, Kristian Wahlström, Anssi Wäxby ja Knipi.
Provincial reconstruction team
Provincial reconstruction team on Afganistanissa toimivaan ISAF-operaatioon liittyvä maakunnallinen koordinaatioelin, jonka tehtävänä on aluehallinnon rinnalla vastata maakunnallisesta kehityksestä. Provincial reconstruction teamia johtaa aina jonkin operaatioon osallistuvan maan alueellinen sotilasjohto.
Siivet (albumi)
Siivet on suomalaisen popyhtye Teleksin debyyttialbumi, joka julkaistiin vuonna 2003.
Albumin suurimpia hittejä olivat paljon radiosoittoakin saaneet kappaleet "Siivet" ja "Hiljaa virtaa Vantaa".
The Mission
The Mission on vuonna 1986 Leedsissä perustettu englantilainen goottirock-yhtye. Yhtyeen perustivat juuri The Sisters of Mercy -yhtyeestä eronneet Wayne Hussey ja Craig Adams ja yhtyeen alkuperäinen materiaali koostuikin kaksikon vanhasta Sisters-kappalemateriaalista. Yhtye aloitti alun perin "Sisterhood"-nimisenä, mutta tästä vihastuneena yksin jäänyt The Sisters of Mercy -keulahahmo Andrew Eldritch levytti nopeasti The Sisterhood -nimellä singlen ja albumin, pakottaen Husseyn ja Adamsin valitsemaan toisen nimen yhtyeelle. Osa yhtyeen tuotannossa on Yhdysvalloissa julkaistu The Mission UK -nimen alla. 
The Mission on uransa aikana julkaissut yhdeksän täyspitkää albumia ja lisäksi useita ylimääräisestä materiaalista tai live-äänityksistä koostettuja albumeja. Yhtyeen kokoonpano on vaihtunut vuosien varrella usein ja ainoana vakituisena jäsenenä on pysynyt laulaja-kitaristi Wayne Hussey. Yhtye on kiertänyt laajalti maailmanlaajuisesti ja on yhä yksi gootti-scenen suosituimpia yhtyeitä. Suomessa yhtye on esiintynyt kerran, vuoden 1990 Provinssirockissa.
Maggie Gyllenhaal
Margaret Ruth ”Maggie” Gyllenhaal (s. 16. marraskuuta 1977 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Gyllenhaal vietti lapsuutensa Los Angelesissa. Hänen äitinsä on Oscar-palkittu käsikirjoittaja Naomi Foner ja isä Emmy-ehdokkuuden saanut ohjaaja Stephen Gyllenhaal. Myös Maggien nuorempi veli Jake Gyllenhaal on näyttelijä.
Maggie Gyllenhaalin elokuvaura alkoi hänen ollessaan 15-vuotias, jolloin hän sai osan elokuvasta "Waterland". Elokuvan ohjasi hänen isänsä, ja sen päänäyttelijät ovat Jeremy Irons ja Ethan Hawke. Kaikki kuusi ensimmäistä elokuvaa, joissa Gyllenhaal näytteli, olivat hänen isänsä ohjaamia. Useista yrityksistä huolimatta hän sai ensimmäisen pääroolinsa vasta vuonna 2002 elokuvasta "Secretary". Se oli hänen läpimurtonsa, jonka jälkeen alkoi tulla osia tasokkaammista elokuvista, muun muassa "Donnie Darkosta" ja "Adaptationista". Donnie Darkossa hän esitti veljensä Jaken siskoa. Vuonna 2015 Gyllenhaal palkittiin parhaan minisarjan tai televisioelokuvan naispääosan Golden Globella minisarjasta "The Honourable Woman".
Maggie Gyllenhaal on seurustellut näyttelijä Peter Sarsgaardin kanssa vuodesta 2002, ja pari ilmoitti kihlautuneensa vuonna 2006. He menivät naimisiin toukokuussa 2009. Maggie Gyllenhaalilla ja Peter Sarsgaardilla on kaksi tytärtä. Ramona Sarsgaard syntyi lokakuussa 2006 ja Gloria Ray Sarsgaard huhtikuussa 2012.
Sienieläinmäiset
Sienieläinmäiset (Parazoa) on eläinkunnan alakunta. Vaikka näitä eläimiä voitaisiin pitää myös monisoluisiin (Eumetazoa) kuuluvina, ne luokitellaan omaksi ryhmäkseen, koska niillä ei ole hermosto- eikä lihasrakennetta. Alakunnan tunnetuin laji lienee pesusieni.
Parazoa-alakuntaan kuuluu 5 000 lajia. Se jakaantuu kahteen pääjaksoon: sienieläimiin ja laakkoeläimiin.
Little Grand Rapidsin lentoasema
Little Grand Rapidsin lentoasema on Manitoban provinssissa Kanadassa sijaitseva lentoasema, joka palvelee läheisiä Little Grand Rapidsin ja Pauingassiin asutuskeskuksia. Lentoasemaa ylläpitää Manitoba Transportation & Government Servicesin Northern Airports & Marine Operations.
Lentoasemalla on yksi murskekivipintainen kiitotie jonka pituus on 853 metriä.
Lentoaseman läheisyydessä on sattunut yksi kuolemaan johtanut tapaturma. 9. joulukuuta 1997 Sowind Airin omistama Embraer 110P1 Bandeirante reittikone Winnipegin kansainväliseltä lentoasemalta Little Grand Rapidsin lentoasemalle syöksyi maahan ennen laskeutumista. Turmassa kuoli kolme matkustajaa ja yksi miehistön jäsen, koneessa oli kaikkiaan 15 matkustajaa ja kaksi miehistön jäsentä.
Jean-Louis Trintignant
Jean-Louis Trintignant (s. 11. joulukuuta 1930 Piolenc, Ranska) on ranskalainen näyttelijä.
Hän muutti 20-vuotiaana Pariisiin opiskelemaan näyttelemistä ja esiintyi ensi kerran teatterissa vuonna 1951. Trintignant näytteli 1950-luvun alussa lukuisissa näytelmissä. Elokuvissa hän esiintyi ensi kerran vuonna 1955 ja tuli tähdeksi seuraavana vuonna näytellessään Brigitte Bardotin kanssa elokuvassa "...ja Jumala loi naisen" (Et Dieu... créa la femme, 1956). Jean-Louisin ja Brigitten välille tuli intohimoinen, mutta lyhyeksi jäänyt romanssi Asepalveluksen vuoksi Jean-Lousin kuitenkin täytyi keskeyttää hyvin alkanut näyttelijän uransa ja hän palveli asevoimissa kolme vuotta. Hän kuitenkin onnistui jatkamaan elokuvauraansa palveluksen jälkeen ja todellinen kansainvälinen tähti hänestä tuli elokuvan "Mies ja nainen" (Un homme et une femme, 1966) myötä, sillä elokuva oli valtava kansainvälinen menestys. Trintignant tunnetaan myös rooleistaan italialaiselokuvista "Suuri hiljaisuus" (Il grande silenzio, 1968) ja "Fasisti" (Il conformista, 1970). Myöhemmällään urallaan hän on näytellyt muun muassa Roger Spottiswooden elokuvassa "Tulen alla" (Under Fire, 1983), Krzysztof Kieślowskin viimeiseksi jääneessä elokuvassa "" (Trois couleurs: Rouge, 1994) sekä miespääosaa Oscar-palkitussa elokuvassa "Rakkaus" (Amour, 2012).
Trintignant on ollut kaksi kertaa naimisissa. Hänen vuonna 1954 solmima avioliitto Stéphane Audranin päättyi nopeasti eroon. Hän meni naimisiin käsikirjoittaja-ohjaaja Nadine Marquand'n kanssa vuonna 1960, mutta avioliitto päättyi eroon vuonna 1976. Avioliitosta syntyi kuitenkin kolme lasta, joista tyttärestä, Marie Trintignantista (21. tammikuuta 1962 – 1. elokuuta 2003), tuli erittäin suosittu näyttelijätär kotimaassaan. Tytär kuoli kuitenkin henkirikoksen uhrina Liettuassa vuonna 2003. Heidän toinen tyttärensä Pauline kuoli jo vauvaiässä vuonna 1969. Hänellä ja Nadinella on myös poika nimeltä Vincent.
Madmen
The Shakin' Madmen -niminen pop-yhtye perustettiin Turussa lokakuussa 1964 merseybeatin tehdessä tuloaan Suomeen. Perustajina olivat "Jukka Laurikko" (bassokitara), "Olli Lundstedt" (soolokitara, laulu), "Markku Nurmela" (rytmikitara, laulu) ja "Pekka Rahi" (rummut). Melko pian yhtyeeseen vaihtui rumpaliksi "Matti Riikari" ja soolokitaristiksi liittyi "Bert Karlsson" Lundstedtin siirtyessä laulusolistiksi.
Yhtye saavutti nopeasti laajaa suosiota ja nimi lyhennettiin muotoon "Madmen". Madmenit kiersivät Varsinais-Suomea tiheään tahtiin ja tekivät myös kaksi kiertuetta Itä- ja Pohjois-Suomea myöten.
Madmenien tavaramerkkinä oli vahva stemmalaulu. Myöhemmissä vaiheissa mukaan liittyneen "Henry Jansén"in toimiessa toisena laulusolistina saatiin kuulla neliäänisiäkin sovituksia. Ohjelmistossa oli mm. Beatles-, The Hollies-, Beach Boys-, Moody Blues- ja Zombies-sävelmiä
Huippuaikaa riitti 1968 vuoteen saakka, jonka jälkeen tyypilliseen tapaan soittajat lähtivät omille teilleen opiskelemaan, armeijaan jne. Komeasta urastaan huolimatta Madmen ei koskaan levyttänyt.
YLE Turun radiossa esitetyn "Föribeat"-ohjelmasarjan alla Madmenit verestivät vanhoja muistoja Föribeat-konserttiin harjoittelemalla. Sittemmin yhtye on alkanut uudelleen soittaa 60-luvun tunnelmissa.
Eumetazoa
Eumetazoa (joskus myös Metazoa, Gastraeozoa tai Histozoa) eli monisoluiset on eläinkunnan alakunta. Monisoluisten alakuntaan kuuluu suuri määrä eliöitä, joille on ominaista, että ne kulkevat alkionkehityksessään niin sanotun gastrula-asteen. Toinen tämän alakunnan lajeille ominainen seikka on, että niiden kudokset muodostuvat seuraavista alkeissolukerroksista: Monimutkaisempien eliöiden solut ovat hyvinkin erikoistuneet, tästä ääriesimerkkinä tumattomat punasolut. Usein vain pieni osa soluista lisääntyy, tosin lisääntyminen jakautumalla on mahdollista alkeellisten lajien keskuudessa. Voidaan puhua solujen välisestä altruismista toisten, saman perimän sisältävien solujen hyväksi.
Monisoluiset eliöt ovat luultavasti kehittyneet yksisoluisista useampana eri linjana, joten ne eivät ole varsinaisesti yhteinen taksonominen ryhmä. Kaikki monisoluiset eliöt ovat kuitenkin aitotumallisia.
Sienieläimet, kuten pesusieni, ovat poikkeusryhmä. Vaikka nämä eläimet ovat monisoluisia, niillä ei ole hermostoa eikä lihaksia. Näitten ominaisuuksien puuttuminen poistaa ne monisoluisista. Siksi ne ovat luokiteltu omaan alakuntaan, sienieläinmäisiin (Parazoa).
Kaikissa luokitteluissa ei tunneta Eumetazoa-tasoa lainkaan ja joskus siitä käytetään nimitystä Metazoa. Yleensä Metazoalla kuitenkin viitataan Animalia-kuntaan.
Eurocopter Cougar
Eurocopter Cougar on Eurocopterin valmistama kaksimoottorinen keskiraskas sotilashelikopteri. Cougar on Aérospatiale Puma -siviilihelikopterista kehitetty sotilashelikopteri ja sen siviiliversio on Eurocopter Super Puma.
Lapiitit
Lapiitit () olivat kreikkalaisen mytologian mukaan Thessaliassa asunut kansa. Tarujen mukaan lapiitit joutuivat kuninkaansa Peirithooksen häissä taisteluun kentaurien kanssa. Lapiittien ja kentaurien taistelu oli suosittu aihe antiikin taiteessa. Sen on ajateltu kuvaavan vertauskuvallisesti ihmisen sisäisten, ristiriitaisten voimien välistä kamppailua.
Aleksei Abrikosov
Aleksei Aleksejevitš Abrikosov (; 25. kesäkuuta 1928 Moskova, Neuvostoliitto – 29. maaliskuuta 2017 Palo Alto, Kalifornia, Yhdysvallat) oli venäläis-yhdysvaltalainen fyysikko. Hänen tutkimusalansa oli teoreettinen kiinteän olomuodon fysiikka.
Vuonna 2003 hänelle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto yhdessä venäläisen Vitali Ginzburgin ja yhdysvaltalaisen Anthony Leggettin kanssa suprajohteiden ja -nesteiden tutkimuksesta. Suprajohteita voidaan käyttää muun muassa lääketieteellisessä magneettikuvauksessa ja fysiikan perustutkimuksessa hiukkaskiihdyttimissä tuottamaan korkeita magneettikenttiä.
Abrikosov saavutti filosofian tohtorin tutkinnon Neuvostoliitossa ohjaajanaan Lev Landau vuonna 1951. Vuodesta 1991 alkaen hän työskenteli materiaalitieteen osastossa "Argonne National Laboratoryssa" Illinoisissa Yhdysvalloissa. Hän oli Venäjän kansalainen ja vuonna 1999 hän sai myös Yhdysvaltain kansalaisuuden.
Korniisi
Korniisi eli kattolista on antiikin Kreikan ja Rooman rakennustaiteessa sekä uusklassisessa arkkitehtuurissa palkiston ylin, ulkoneva osa. Korniisi sijaitsee friisin yläpuolella ja muodostaa vesikaton tai päätykolmion alareunan. Nykyarkkitehtuurissa korniisiksi kutsutaan mitä tahansa huomattavan ulkonevaa räystästä tai kattolistaa.
Fridolf Weurlander
Johan Fridolf Weurlander [vör'landär] (9. tammikuuta 1851, Kuopio – 27. toukokuuta 1900) oli suomalainen kuvataiteilija. Weurlander tunnetaan pääasiassa järvimaisemamaalauksistaan. Joitakin hänen teoksistaan, esimerkiksi "Maisema Kuopiosta" (1887) ja "Soutelumaisema" (1891) voi nähdä Kuopion taidemuseossa.
Weurlander innostui kuvataiteista 1870-luvulla. Hän opiskeli alaa kotimaassa taidemaalari Hjalmar Munsterhjelmin johdolla sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1872–75. Hänen maalauksiaan oli ensi kertaa esillä vuonna 1875. Weurlander hakeutui lopulta Düsseldorfiin jatkamaan taideopintojansa.
Weurlanderin isä oli kuopiolainen postinjakaja Johan Henrik Weurlander ja äiti Maria Elisabet Rissanen.
Weurlander saa oman nimikkosiltansa Kuopion Saaristokaupungin ja keskustan yhdistävälle Saaristokadulle. Kalliosaarten silta tunnetaan jatkossa nimellä Fridolf Weurlanderin silta. Kadun muut sillat nimettiin Ellen Thesleffin (Pölhön silta), Unto Koistisen (Kärängän silta) ja Anton Lindforssin (Korkeasaaren silta) mukaan.
Jaatila (Rovaniemi)
Jaatila on kylä Lapin maakunnassa, entisen Rovaniemen maalaiskunnan, nyttemmin Rovaniemen kaupungin alueella. Jaatila on ensimmäinen kylä etelän suunnasta tultaessa kohti Rovaniemeä. Valtatie 4 sekä Kemin ja Rovaniemen välinen rautatie kulkevat kylän läpi. Kylällä oli myös rautatien seisake.
Jaatilan elinkeinot koostuvat pääasiassa maataloudesta ja korkeahkon keski-iän takia suuri osa kylän asukkaista on eläkeläisiä. 1992 kylälle saatiin jopa yksi suomenmestaruus raviurheilussa, jolloin Lillebergin tallin hevonen voitti ajot.
Vuoden 2011 loppuun asti Jaatilassa toimi Ylinivan kyläkauppa, joka palveli asukkaita ensin osuuskauppana, vuodesta 1987 T-kauppana ja viimeksi Tarmo-lähikauppana. 1980-luvulla kylässä oli myös posti sekä ala-aste, joka suljettiin oppilaiden puutteen vuoksi 1990-luvun alussa.
Kylän läpi virtaa Kemijoki, joka tarjoaa matkailijalle kauniit nähtävyydet Kemintietä ajattaessa sekä paikallisille asukkaille kalastusmahdollisuudet.
Luupujoki
Luupujoki on lähes 20 kilometrin pituinen joki, joka virtaa Kiuruveden ja Iisalmen rajaa myötäilevästi lähes pohjois-eteläsuuntaisesti. Luupujoki saa alkunsa Luupuvedestä ja laskee Kiurujokeen hiukan ennen historiallista Saarikosken puusulkukanavaa. Luupujoen leveys vaihtelee noin 10-30 m ja sen varrella on useita koskia. Luupujoen varrelta on löydetty kivikautista asutusta (Siltala).
Joen alajuoksu on virtaavimmista paikoistaan loppukesän puolelle asti perhokalastajille suotuisa apaja, sattumataimenia joessa on nähty, mutta tiettävästi omaa kantaa ei juurikaan ole. Sen sijaan kuhaa, haukea, isoa ahventa ja erittäin suuria säyneitä joesta nousee lukemattomien särkikalojen lisäksi.
Luupujoen syvin kohta sijaitsee entisen tiilitehtaan kupeessa, jossa vettä on pitkälti yli kolme metriä.
Kryoturbaatio
Kryoturbaatio tarkoittaa muinaisissa maakerrostumissa näkyviä jäätymisen ja sulamisen aiheuttamia muutoksia maaperässä. Kryoturbaatio muuttaa yleensä maankerrostumien rajat mutkitteleviksi ja kerrostumiin syntyy ruutumaasta jääkartioita.
Yleensä tätä tapahtuu kylmällä subarktisella ja arktisella alueella tai korkealla vuoristossa seuduilla joilla on ikiroutaa. Maaperäopillisesti kryoturbaatio tapahtuu gelisoli-maannoksissa, joissa ikirouta määrää maaperän rakennetta.
Sleepy Sleepers Sings Matti ja Teppo
Sleepy Sleepers Sings Matti ja Teppo on Sleepy Sleepersin vuonna 1987 julkaistu tribuuttialbumi. Kaikki albumin kappaleet ovat cover-versioita Matin ja Tepon kappaleista.
Vihreäkivi
Vihreäkivi on metamorfinen kivilaji. Vihreäkiville tyypillisiä mineraaleja ovat albiitti, kloriitti, aktinoliitti sekä epidootti. Kolme viimeisintä aiheuttavat kivelle tyypillisen vihreän värin. Vihreäkivet muodostuvat basalttisista kivistä ns. vihreäkivifasieksen olosuhteissa melko alhaisessa paineessa ja 300–500 °C lämpötilassa.
Vihreäkiveen liittyy malmiesiintymiä, esimerkiksi kultaa.
Suomessa vihreäkiveä esiintyy Itä-Suomessa sekä Keski-Lapissa. Itä-Suomen vihreäkivivyöhyke on iältään arkeeinen. Keski-Lapin vihreäkivivyöhyke on laajempi, mutta proterotsooinen, eli iältään nuorempi.
Vihreäkivi on Kainuun maakuntakivi.
Tohtori Pöhön aerobix
Tohtori Pöhön aerobix on Sleepy Sleepersin albumi. Albumilla on härskejä vitsejä, joita Sakke Järvenpää ja Mato Valtonen esittävät, taustalla soi viihdemusiikki.
Eva Brummer
Eva Ester Brummer (o.s. Martio; 13. maaliskuuta 1901 Tampere – 28. kesäkuuta 2007 Espoo) oli suomalainen tekstiilitaiteilija, joka kehitti erityisesti suomalaista ryijyä.
Brummer opiskeli Taideteollisuuskeskuskoulussa vuosina 1922–1923 mallipiirustusosastolla ja 1924–1926 sen opettajaosastolla, ja hän valmistui sieltä kuvaamataidonopettajaksi 1926. Hän toimi piirustuksenopettajana Lauttasaaren yhteiskoulussa 40 vuotta ja jäi eläkkeelle vuonna 1968. Hän asui Espoon Tapiolassa Tykkitiellä vuodesta 1960 lähtien.
”Alkusysäys ryijyjen suunnitteluun lähtee yleensä luonnosta, usein myös voimakkaasta tunne-elämyksestä. En kuitenkaan ajattele kokemaani, alitajunta työskentelee... Alkaessani luonnoksen vesiväreillä en koskaan tiedä, mitä työstä syntyy, en ole edes ajatellut väriä.”
Brummer on suomalaisen ryijyn uudistaja. Hän ryhtyi 1930-luvulla yhteistyössä kutojan kanssa kehittämään menetelmiä. Hän suunnitteli ryijymalleja Suomen Käsityön Ystäville lähes 50 vuotta. Hänen kehittämäänsä langalla maalaamista ihailtiin erityisesti 1940- ja 1950-luvulla, mutta sen jälkeen on taideryijyjen ulkonäkö muuttunut.
Eva Brummerin puoliso oli vuodesta 1926 Arttu Brummer.
Kokkola Ko-03
Kokkola Ko-03 ("Nousukas") oli suomalainen yksipaikkainen autogiro.
Kalevi ja Seppo Kokkola suunnittelivat autogiroaan 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun alkuun. Esikuvina olivat Jukka Tervamäen  ja yhdysvaltalaisen Igor Bensenin gyroliitimet, jotka puolestaan perustuivat Saksassa toisen maailmansodan aikana sukellusveneiden käyttämiin Fa 330 -tähystysautogiroihin.
Kokkola Ko-03 lisättiin Suomen ilma-alusrekisteriin tammikuussa 1961 tunnuksella OH-XYZ, ja sen ensilento tapahtui 9. helmikuuta 1961. Se oli peräsimellä varustettu autogiro. Ko-03:n lentoonlähtömatka oli alle 100 m ja laskukiito alle 20 m.
Crushing the Holy Trinity
Crushing the Holy Trinity on kolmiosainen albumisarja, jonka musiikista vastaa 6 eri black metal -yhtyettä - Clandestine Blaze, Deathspell Omega, Exordium, Mgla, Musta Surma ja Stabat Mater. Se julkaistiin vuonna 2005 Northern Heritagen kautta, jonka perustaja Mikko Aspa on tekemisissä lähes kaikkien albumisarjalle osallistuneiden yhtyeiden kanssa.
Albumisarja jakaantuu kolmeen osaan, jotka ovat "Father" (isä), "Son" (poika) ja "Holy Spirit" (pyhä henki). Ensimmäiseen osaan (Father) osallistuu Deathspell Omega ja Stabat Mater. Toiseen osaan (Son) Musta Surma ja Clandestine Blaze. Kolmanteen (Holy Spirit) Mgla ja Exordium.
Apali
Apali Oy oli vuonna 1987 toimintansa aloittanut tamperelainen ilmailuun, aseisiin ja sotahistoriaan keskittynyt kustannusyhtiö. Yritys asetettiin konkurssiin lokakuussa 2014 yrityksen perustajan Rauni Vainion kuoltua.
Apali Oy julkaisi toistasataa kirjaa sekä Siivet- ja Kaliberi-lehtiä.
Esimerkkejä yhtiön julkaisemista suomen tai englanninkielisistä kirjoista ovat:
Baltian rautatieasema (Hatsina)
Hatsinan Baltian rautatieasema () on yksi Pietarin eteläisen esikaupungin Hatsinan rautatieasemista. Asema sijaitsee lähellä Hatsinan palatsia.
Asema oli alkuaan Pietarin ja Hatsinan välisen rautatien, ns. Baltian linjan pääteasema ja avattiin liikenteelle 12. joulukuuta 1872. Arkkitehti Pjotr Kupinskin suunnittelema asemarakennus valmistui seuraavana vuonna. Se oli koristeellinen hirsitalo, jonka arkkitehtonisesti hallitsevana piirteenä oli monimutkainen kattorakennelma. Sisätilat koostuivat erikokoisista huoneista, joita yhdistivät arkkitehtonisesti erikoiset käytävät. Rakennuksessa oli useita parvekkeita, ja sisäänkäyntejä koristivat veistettyjen pylväiden tukemat katokset. 
Lisääntyneen matkustajaliikenteen vuoksi ensimmäinen asemarakennus alkoi käydä pian ahtaaksi. 21. lokakuuta 1885 tsaari määräsi asemaa siirrettäväksi siten, ettei se sulje näkymää tsaarin palatsista. Uusi asemarakennus valmistui 19. lokakuuta 1889 entisen rakennuksen läheisyyteen. Asemarakennusten väliselle alueelle rakennettiin seuraavana kesänä tsaarin paviljonki. Vuonna 1937 ratapiha sähköistettiin ja Hatsinan ja Pietarin välillä voitiin aloittaa sähköjunaliikenne.
Nykyisin Hatsina-Baltiski toimii yhtenä Pietarin seudun eteläosien paikallisliikenteen asemana. Pietarin seudun nähtävyyksiin ja maailmanperintökohteisiin kuuluva Katariina Suuren 1760-luvulla rakennuttama ja useiden tsaarin käyttämä Hatsinan palatsi puistoalueineen sijaitsee vain 500 metriä asemalta pohjoiseen. Noin 15 lähijunavuoroa ajetaan päivittäin Pietarin Baltian asemalta; junamatka kestää noin tunnin. Asemalle liikennöidään myös linja-autoilla / reittitaksilla.
Marvel: Ultimate Alliance
Marvel: Ultimate Alliance on Activisionin julkaisema toimintaroolipeli, joka keskittyy Marvel-kustantamon supersankareiden seikkailuihin. Peli sisältää yli 20 pelattavaa hahmoa ja yli 140 hahmoesiintymistä Marvel-sarjakuvista.
Tohtori Doom on perustanut uuden Pahuuden Mestareiden joukon varastaakseen Odinin Odinvoiman itselleen. Roistot iskevät ensin YPKVV:n Helialukselle, jonka johtaja Nick Fury kokoaa Marvel-universumin mahtavimmat sankarit taistelemaan Doomin suunnitelmia vastaan.
Pelissä on yli 140 hahmoa Marvel-sarjakuvista. Pelaaja voi luoda oman joukkueen ja otella muiden pelaajien kanssa internetin välityksellä. Pelaajat voivat myös muodostaa pelattavista hahmoista joukkueita ja pelata esimerkiksi PlayStation 2:lla Multitapin välityksellä neljän joukkueissa. Pelin aikana pelaajat saavat kokemuspisteitä, joilla voi kehittää omaa hahmoaan. Mukana on myös erikoisjaksoja, joissa pelaaja voi otella klassisia sarjakuvakohtauksia. Jokaisella pelattavalla hahmolla on luonnollisesti omat supervoimansa ja yhteensä neljä eri pukuvaihtoehtoa, jotka voivat muovata hahmon eri voimatasoja jonkin verran.
Pelaajat seikkailevat Marvel-universumin klassisimmissa paikoissa: Helialuksella, Stark-tornissa, YPKVV:en tutkimuslaitoksessa, Atlantiksessa, Mandariinin palatsissa, Tohtori Oudon talossa, Murhamaailmassa, Mefiston maailmassa, Asgardissa, Attilassa, Liandran aluksessa, Skrullien planeetalla ja Doomin linnassa. Pelissä on myös vaihtoehtoloppuja, jotka aktivoituvat pelaajan tekemien valintojen mukaan.
Uusia pelattavia hahmoja on lisäbonuksena eri pelilaitteille (PlayStation Portable, Wii, Xbox 360 ja PlayStation 3).
Hahmot, joille pelaaja voi saada vaihtoehtopuvun, ovat lueteltu alapuolella. Kursvioidulla kirjoitetut nimet ovat päähahmojen vaihtoehtopukuja, jotka kuitenkin sarjakuvissa esiintyvät erillisinä hahmoina.
Huomautettakoon, etteivät Daredevil, Musta Pantteri, Hopeasurffaaja, Tohtori Outo, Aaveajaja, Nick Fury ja Blade ole pelattavia hahmoja pelin alussa. Hahmot on avattava tietyillä esineillä tai suorittamalla pelin sisäisiä tehtäviä.
Tapio Laukkanen
Tapio Laukkanen (s. 23. syyskuuta 1969 Lahti) on suomalainen rallikuljettaja ja rallikuljettajien kouluttaja.
Laukkanen voitti vuonna 1996 rallin Suomen mestaruuden Volkswagen Golf GTi:llä. Laukkanen siirtyi suoraan junioreista yleiselle tasolle ja kansainvälisiin kisoihin, kiertämällä Britannian rallisarjan vuonna 1994. Vuonna 1999 hän voitti Ison-Britannian mestaruuden Renault Mégane Maxilla Kaj Lindströmin kanssa. Lindströmin lisäksi kartanlukijoina ovat toimineet Jorma Kaikkonen, Risto Mannisenmäki, Tapio Järvi, Ilkka Riipinen, Harri Kaapro ja Rory Kennedy.
Laukkanen koulutti muun muassa Kimi Räikköstä tämän ralliuran alkuvaiheessa.
Laukkanen, kartanlukijanaan Pasi Törmä, voitti marraskuussa 2016 Kenian rallimestaruuden ensimmäisenä ulkomaalaisena kautta aikain.
Kimjongilia
Kimjongilia () on mukulabegonialajike ("Begonia" Tuberhybrida-ryhmä), joka on nimetty Pohjois-Korean yksinvaltaisen johtajan Kim Jong-ilin mukaan. Se on toinen kahdesta Pohjois-Korean johtajien mukaan nimetystä kasvilajikkeesta, toinen on kimilsungia, joka on nimetty Kim Jong-ilin isän Kim Il-sungin mukaan.
Kasvi esiteltiin Pohjois-Korean ’Rakastetulle Johtajalle’ Kim Jong-ilille 1988, jolloin hän täytti 46 vuotta. Kasvin on jalostanut japanilainen Motoderu Kamo.
Haudankorva
Haudankorva on yksi Forssan kaupunginosista, ja se tunnetaan myös nimellä Viksberg. Vuoden 2011 lopussa Haudankorvan tilastoalueen (kaupunginosan) asukasluku oli 2 612 henkeä. Haudankorvan alue koostuu omakoti- ja kerrostaloalueesta lännessä ja teollisuusalueesta idässä. Haudankorvan pohjoisrajana on Loimijoki, itärajana Tammelan raja, etelässä aluetta rajoittaa valtatie 2 ja pohjoisessa Yhtiönkatu. Alueen itäosa on metsäistä, ja siellä sijaitsee Loimalammi.
Asuin- ja teollisuusalueen rajana on Helsingintie, joka oli aiemmin Forssan eteläinen sisääntuloväylä. Vuonna 2006 Forssalle valmistui uusi sisääntulotie valtatie 2:n, ja seututie 280:n risteyksestä. Nimillä Loimalammintie ja Finlaysonintie kulkeva katu on linjattu kulkemaan teollisuusalueen itäpuolella. Tie on osa niin sanottua "Itäistä kehäväylää". Suunnitelmissa on rakentaa ydinkeskustan ohittava kehätie Kuuston kautta valtatie 10:lle asti.
Siurilankadun ja Helsingintien välisellä alueella Haudankorvan keskiosissa on kerrostaloja ja länsilaidalla omakotitaloja. Vanhimmat omakotitalot ovat Haudankorvankadun ja Eteläisen puistokadun varrella. Uusimmat omakotitalot ovat Isoniityntiellä alueen eteläosassa. Kerrostaloista vanhimmat ovat Puolimatkankadun tienoilla, uusimmat puolestaan alueen eteläosissa Kossilantiellä.
Haudankorvan keskiosissa Viksbergin teollisuusalueella sijaitsi aikaisemmin Viksbergin kartano, joka on sittemmin tuhoutunut tulipalossa. Kartanon puistoalueella kasvaa edelleenkin joitakin sinne jo kartanon aikaan istutettuja kasveja. Joitakin kaupunginosan katuja on nimetty Viksbergin alueella sijainneiden kartanon torppien mukaan. Viksbergin teollisuusalueen itäpuolelle sijoittuu Forssan lentokenttä ja 1990-luvulla suljettu entinen kaatopaikka.
Viksbergin ostoskeskuksessa toimivat aikaisemmin pankki, posti, parturi, grilli, hammashoitola ja kauppa, mutta 1990-luvun alun laman jälkeen ne ovat vähitellen lopettaneet toimintansa. Ostoskeskuksen vanhoista toimijoista ovat edelleen toiminnassa ravintola Wiksbergin krouvi ja R-kioski. Uutena vuokralaisena muissa tiloissa toimii nyt thaihierontaliike ja siivoustarviketukku. Myös paikallinen syöpäjärjestö pitää toimistoaan rakennuksessa. Opintiellä toimi aikaisemmin Viksi-niminen kauppa, joka sekin lopetti toimintansa. Nykyään tiloissa toimii ase- ja eräliike. Vanhoista pikkukaupoista on jäljellä enää Kurkelanmäen Siwa.
Lopetettujen palveluiden jättämää aukkoa on korvannut Finlaysonin 1950-luvulla rakennettuun vanhaan kutomoon vuonna 2001 avattu K-citymarket-vetoinen kauppakeskus. Lisäksi Tarjoustalo avasi alueelle uuden myymälän vuonna 2008. Tarjoustalon paikalle suunniteltiin myös Prisma-vetoista kauppakeskusta, mutta kauppakeskus päätettiin toteuttaa toisaalle.
Kaupunginosassa toimii Viksbergin asukasyhdistys ry.
Bebe
Nieves Rebolledo Vila (s. 9. toukokuuta 1978) on espanjalainen laulaja.
Bebe syntyi Valenciassa, mutta kasvoi Extremaduran alueella. Hänen vanhempansa olivat folk-muusikkoja Suberina-nimisessä yhtyeessä. Hänen perheensä oli musikaalinen ja eli Extremadurassa muun muassa Méridan ja Badajozin kaupungeissa. Bebe sai ensimmäisen kitaransa 11-vuotiaana. Musiikillisen uransa Bebe aloitti vuonna 1995 Vanagloria-nimisessä yhtyeessä Badajozissa. Bebe toimi myös baarilaulajana. Pian tämän jälkeen vuonna 1996 Bebe muutti Madridiin opiskelemaan teatteritaidetta. Beben läpimurto tapahtui vuonna 2004 "Pafuera Telarañas" -albumilla ja hän sai vuonna 2005 vuoden tulokkaan palkinnon Latin Grammy Awardsissa.
Bebe on myös esiintynyt yhdessä muiden espanjalaisten artistien kanssa. Hän on myös toiminut näyttelijänä muun muassa elokuvassa "Al Sur de Granada".
Osmo Pekonen
Osmo Esko Tapio Pekonen (s. 2. huhtikuuta 1960 Mikkeli) on suomalainen matemaatikko, historioitsija ja kirjailija. Hän on Helsingin yliopiston ja Jyväskylän yliopiston matematiikan dosentti, Oulun yliopiston tieteenhistorian dosentti sekä Lapin yliopiston sivistyshistorian dosentti. Osmo Pekonen on väitellyt tohtoriksi kaksi kertaa: hän on filosofian tohtori ja yhteiskuntatieteiden tohtori. Hän on asunut ja työskennellyt useaan otteeseen Ranskassa.
Ranskan valtio on palkinnut Pekosen Chevalier des Palmes académiques -ritariarvolla, ja hän on neljän ranskalaisen tiedeakatemian ulkojäsen. Nämä ovat Académie européenne des Sciences, des Arts et des Lettres (perustettu 1979), Académie d'Orléans (perustettu 1809), Académie des Sciences, Belles-lettres et Arts de Besançon et de Franche-Comté (perustettu 1752) ja Académie des Sciences, Arts et Belles-Lettres de Caen (perustettu 1652).
Ranskan korkein tieteellinen laitos Institut de France myönsi Osmo Pekoselle vuoden 2012 Chaix d’Est Ange -palkinnon historian alalta.
Veturimuseo
Veturimuseo sijaitsee Akaassa entisen Toijalan kaupungin alueella, Toijalan rautatieaseman läheisyydessä. Museota ylläpitää Museoveturiseura ry, ja se on auki kesäkuukausina (kesä–elokuu) joka päivä ja muulloin sopimuksen mukaan. Esillä on muun muassa 13 entistettyä veturia, valokuvia, piirroksia, pienoismallia ja erilaista pienesineistöä aihepiiristä.
Museoveturiseura perustettiin 1979 huoltamaan ja ylläpitämään Valtionrautateiltä vanhaksi jäänyttä kalustoa. Veturimuseon käytössä oleva halli kävi pieneksi, joten osa entistetystä vetureista jouduttiin sijoittamaan väliaikaistiloihin odottamaan näyttelyyn pääsyä. Osittaisena esikuvana museolle oli Lounais-Hämeeseen 1970-luvun alkupuolella perustettu Museorautatieyhdistys ry, joka ylläpitää kapearaiteista Jokioisten Museorautatietä ja Kapearaidemuseota.
Museon sijoituspaikaksi valittiin Toijala, koska Toijalan varikko oli käynyt valtiolle tarpeettomaksi veturien huoltojen, junien vaihto- ja järjestelytyön siirryttyä sieltä Tampereelle. Toijalassa vapautui museokäyttöön sopivaa hallitilaa veturien säilytykseen ja huoltoon.
Dalia Grybauskaitė
Dalia Grybauskaitė (s. 1. maaliskuuta 1956 Vilna, Liettua) on liettualainen poliitikko, maan presidentti 12. heinäkuuta 2009 lähtien.
Hän oli tätä ennen Euroopan unionin komission rahoituksen suunnittelusta ja talousarviosta vastaavana komissaarina.
Grybauskaitėn isä oli sähkömies, joka toimi toisen maailmansodan aikana partisaanina ja myöhemmin NKVD:n palveluksessa palomiehenä, äiti oli myyjänä.
Grybauskaitė suoritti taloustieteellisen tutkinnon Leningradin yliopistossa 1983 ja myöhemmin filosofian tohtorin tutkinnon vuonna 1988.
Grybauskaitė toimi Liettuan valtiovarainministerinä vuosina 2001–2004 ja on toukokuusta 2004 lähtien ollut Euroopan unionin komission jäsen.
Grybauskaitė valittiin 17. toukokuuta 2009 Liettuan presidentiksi. Hän sai presidentinvaalin 1. kierroksella 67 prosenttia äänistä. Kun äänestysprosenttikin (50,68 %) nousi yli Liettuan vaalilaissa vaaditun 50:n, edellytykset presidentinvaalin ratkeamiseen täyttyivät heti ensimmäisellä kierroksella. Vuonna 2014 Grybauskaitė valittiin toiselle kaudelle, joka kestää vuoteen 2019 asti.
Viksbergin kartano
Viksbergin kartano voi viitata seuraaviin rakennuksiin:
Bad Taste (täsmennyssivu)
Bad Taste voi tarkoittaa
Pirkkalan moniste
Pirkkalan moniste oli opetusministeriön, kouluhallituksen ja Tampereen yliopiston psykologian laitoksen opetusmenetelmäkokeilussa tuotettu historian opetusmoniste, jota käytettiin lukuvuonna 1974–1975 Pirkkalan kunnan peruskouluissa viidennen luokan opetuksessa. Julkaisun nimeke on "Historia : 5. luokka : ihmiskunnan kehityksen yleispiirteet vanhimmista ajoista nykypäiviin saakka". Muodoltaan se on kuvitettu 95-sivuinen moniste. Tapauksen nousu julkisuuteen aiheutti Suomessa suuren kohun vuonna 1975. Monisteen laati opettaja, maisteri Antti Penttilä. Kouluhallituksen puolesta kokeilua valvoi ja ohjasi ylitarkastaja Kari Koukkunen ja Tampereen yliopiston psykologian laitoksen puolesta professori Tapio Nummenmaan johtama PETO (peruskoulun toimivan opetussuunnitelman projekti) -tutkimusryhmä.
Monisteen näkökulma noudatti marxilaista historiankäsitystä ja siinä korostettiin yhteiskuntaluokkia sekä yhteiskuntajärjestelmän riippuvuutta tuotannon rakenteesta. Moniste oli luonteeltaan neuvostomyönteinen, ja sen käyttämisestä oppimateriaalina nousi kohu. Monisteen aineisto oli peräisin Neuvostoliitosta, suurimmaksi osaksi kopiota Petroskoissa 1950-luvulla painetusta suomenkielisestä historian oppikirjasta. Monisteessa muun muassa syytettiin Suomen 1930-luvun poliittisia johtajia siitä, että nämä olivat solmineet läheisiä suhteita natsi-Saksaan, mutta toisaalta siinä ei lainkaan mainittu Molotov–Ribbentrop-sopimusta. Toinen maailmansota esitettiin monisteessa vain fasismin ja sosialismin välisenä sotana eikä monisteesta käynyt ilmi, millä puolella Yhdysvallat osallistui sotaan. Kouluhallituksen pyytämissä asiantuntijalausunnoissa monistetta pidettiin erittäin virheellisenä, aukollisena, harhaanjohtavana ja täysin yksipuolisena. Monisteen sanottiin antavan ”harhauttavan mustavalkoisen kuvan ihmiskunnan historiasta”.
Tapaus johti toukokuussa 1975 eduskuntakyselyyn peruskoulun oppimateriaaleista. Silloinen opetusministeri Ulf Sundqvist totesi vastauksessaan, ettei moniste täyttänyt peruskoulun oppimateriaaleille asetettuja vaatimuksia. Toinen opetusministeri Marjatta Väänänen piti kokeilua skandaalina. Opettajien Ammattijärjestö (OAJ) esitti kevätkokouksessaan antamassaan julkilausumassa jyrkän vastalauseensa siitä, että koululaitosta oli Pirkkalassa yritetty käyttää yksipuoliseen poliittiseen kasvatukseen. Kaikki porvaripuolueet, SDP sekä SKDL:n enemmistö tuomitsivat opetuskokeilun. Vain SKP:n taistolainen vähemmistö paheksui ”taantumuksellista hyökkäystä opetuksen vapautta vastaan”, kun Kouluhallitus päätti keväällä 1975, ettei Pirkkalan opetuskokeilua jatketa.
Tampereen yliopiston hallitus päätti kesäkuussa 1975 luopua opetuskokeilun jatkamisesta. Myös kouluhallituksessa päätettiin kohun siivittelemänä haudata moniste, sillä pääjohtaja Erkki Ahon mukaan se antoi yksipuolisen kuvan historiasta.
Myöhemmässä keskustelussa Pirkkalan monistetta on pidetty yhtenä esimerkkinä kouluopetuksen suomettumisesta 1970-luvulla, mutta käytännössä opetuskokeilun merkitys oli vähäinen. Itse opetusmonistetta mielenkiintoisempia olivatkin sen aiheuttamat reaktiot.