Sofia Hjulgrén
Edla Sofia Hjulgrén (o.s. Lundström, 28. kesäkuuta 1875 Kullaa – 22. toukokuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen kutoja ja työväenliikkeen vaikuttaja, joka toimi sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana vuosina 1914–1917. Suomen sisällissodan aikana hän kuului Lappeenrannan punakaartin esikuntaan, vaikka olikin vastustanut aseelliseen kapinaan ryhtymistä. Hjulgrén vangittiin Viipurin taistelun jälkeen sodan viimeisinä päivinä ja teloitettiin myöhemmin toukokuussa valtiopetoksesta syytettynä.
Sisällissodan yhteydessä vangittiin 14 sosialidemokraattien naiskansanedustajaa, joista Hjulgrén ainoana teloitettiin. Hänestä tuli ulkomaisten esikuvien mukainen työväenliikkeen marttyyri, jonka tarinaa kerrottiin vuosikymmenten ajan. Toisen maailmansodan jälkeen erityisesti kommunistit liittivät Hjulgrénin kohtalon osaksi perinnettään yhdessä jatkosodan aikana teloitetun Martta Koskisen kanssa. Tapaus synnytti lukuisia tarinoita myös Hjulgrénin kotiseudulla Joutsenossa, jossa hän oli tunnettu ja arvostettu henkilö.
Sofia Hjulgrén syntyi vuonna 1875 köyhään torppaan Satakunnan Kullaalla. Hänen vanhempansa olivat Honkajoelta lähtenyt torppari Filippus Lundström (s. 1843) ja Eedla Feetriika Nystedt (1847–1899), joka oli syntynyt Leineperin ruukissa. Hjulgrénin puoliso oli Porin maalaiskunnan Hyvelästä kotoisin ollut sahatyömies Antton Hjulgrén (s. 1872), jonka kanssa hän avioitui 1897. Perheeseen ei syntynyt lapsia, mutta pariskunnalla oli yksi kasvattitytär. Varsinaiselta ammatiltaan Hjulgrén oli kutoja.
Vuosisadan vaihteessa Hjulgrénit muuttivat Itä-Suomeen, jossa Anton työskenteli sahoilla Lappeenrannassa ja Kymissä. Sofia Hjulgrén tuli mukaan työväenliikkeeseen vuonna 1903, jolloin hän liittyi Kaukaan tehtaan ammattiosastoon. Myöhemmin Hjulgrén oli Kymissä Karhulan työväenyhdistyksen naisosaston sihteerinä ja kuului myös Kaarniemessä toimineen Syväsalmen sahan työväenyhdistykseen sekä Kotkan työväenyhdistykseen.
Kun Antton Hjulgrén erotettiin Karhulan tehtailta Sofian ammattiyhdistystoiminnan vuoksi, pariskunta muutti vuonna 1908 Joutsenoon. Hjulgrénit liittyivät Honkalahden sahan työväenyhdistykseen, jolle Sofia perusti vuotta myöhemmin oman naisjaoston. Hjulgrén toimi jaoston puheenjohtajana, ja hänet valittiin pian myös useisiin kunnallisiin luottamustehtäviin. Lisäksi Hjulgrén kuului muun muassa Saimaanrannan Osuuskassan johtokuntaan työväestön edustajana. Kansanedustajaksi hänet valittiin Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä vuoden 1913 eduskuntavaaleissa. Tuolloin valittu eduskunta pääsi kokoontumaan ensimäistä kertaa vasta helmikuussa 1914.
Hjulgrén tunnettiin Joutsenossa lempinimellä ”Sosso”. Ainoastaan kiertokoulua käyneenä hän oli suurimmaksi osaksi itseoppinut. Hän oli hyvä ja vaikuttava puhuja, jota pidettiin myös taitavana väittelijänä. Vuonna 1906 Hjulgrén osallistui sosialidemokraattien puolueen Lahdessa järjestämälle valtakunnalliselle agitaatiokurssille, mutta hän ei kuitenkaan ryhtynyt kiertäväksi puhujaksi. Lähipitäjien suojeluskuntalaiset kutsuivat häntä ”kiihkeäksi punikkiämmäksi”, mutta joutsenolaiset muistelevat Hjulgrénin olleen rauhaa rakastava ja sovitteleva nainen.
Sisällissodan lähestyessä Hjulgrén vastusti punakaartin perustamista eikä kannattanut aseelliseen kapinaan ryhtymistä. Hjulgrénin mukaan se ei olisi kunniaksi työväenliikkeelle, joten hän vetosi viimeiseen asti rauhanomaisen ratkaisun puolesta. Sodan käynnistyttyä hän kuitenkin liittyi Lappeenrannan punakaartiin solidaarisuudesta muita työläisiä kohtaan. Hjulgrén kuului punakaartin esikuntaan, mutta ei kantanut asetta. Lappeenrannassa hän vapautti punaisten vangitsemia joutsenolaisia. Heidän joukossaan oli muun muassa äitinsä kanssa vangittu Eino Penttilä sekä paikallinen kunnallismies Oskari Lakka, joka näin säästyi punakaartilaisten 25. huhtikuuta tekemiltä teloituksilta.
Hjulgrén pakeni 25. huhtikuuta junalla Lappeenrannasta Viipuriin viimeisten punaisten kanssa. Saarretusta kaupungista ei kuitenkaan enää ollut ulospääsyä, ja näin hän joutui valkoisten vangiksi Viipurin vankileirille. Samassa yhteydessä vangittiin myös Antton Hjulgrén sekä pariskunnan kasvattitytär, joka vanhempiensa tavoin kuului punakaartiin. Toukokuussa suoritetun kuulustelun jälkeen laiton kenttäoikeus tuomitsi Hjulgrénin kuolemaan valtiopetoksesta.
Hjulgrén teloitettin 22. toukokuuta 1918 yhdessä 130 muun kuolemaantuomitun kanssa Ristimäen hautausmaan tuntumassa sijainneella eläinten hautausmaalla eli ”koirahaudalla”. Hjulgrénin kuolemasta on useita kertomuksia, joiden todenperäisyyttä on mahdoton varmistaa. Tiedetään kuitenkin, että hän sai ennen teloitusta pitää parinkymmenen minuutin pituisen puheen, jolla hän rohkaisi muita teloitettavia ja valoi uskoa työväenluokan parempaan tulevaisuuteen.
Hjulgrén lainasi puheessaan "Raamattua", mutta lauseet vaihtelevat eri tarinoissa. Vanhimmassa työväenperinteessä Hjulgrénin kerrotaan siteeranneen 1. Mooseksen kirjaa ”maahan valuva veri vaatii kostoa”, kun taas myöhemmissä versioissa hän puhuu Matteuksen evankeliumiin viitaten, kuinka ”valkoiset voivat tappaa ruumiin, mutteivat sosialismin henkeä”. Joutsenolaisessa kansanperinteessä Hjulgrén rukoilee anteeksiantoa teloittajille Luukkaan evankeliumista löytyvillä Jeesuksen sanoilla ”Isä anna heille anteeksi, sillä he eivät tiedä mitä tekevät”.
Takaisin riviin astuessaan Hjulgrénin kerrotaan repäisseen paitansa rintamuksen auki ja sanoneen viimeisinä sanoinaan ”olemme valmiit kohtaamaan kuoleman”. Erään teloituskomppaniaan kuuluneen sotilaan mukaan puhe teki myös heihin niin suuren vaikutuksen, että osa ampui tahallaan ohi teloitettavista. Teloituksesta kertova tarina ilmestyi pian sisällissodan jälkeen useissa työväenlehdissä, ja sen eri versioita julkaistiin ahkerasti 1960-luvulle saakka. Teloituspaikalla olevalla joukkohaudalla on Neuvostoliiton aikana vuonna 1961 pystytetty "Suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki".
Sofia Hjulgrénin lisäksi tarinoita liikkui myös hänen aviomiehestään. Antton Hjulgrén kertoi itse karanneensa teloitusryhmältä Viipurissa ja onnistuneensa pakenemaan aina Pohjanmaalle saakka, jossa piileskeltyään hän olisi myöhemmin palannut Joutsenoon. Todellisuudessa Antton kuitenkin siirrettiin jo toukokuun alussa Tammisaaren vankileirille, josta hän vapautui syksyllä 1918 ehdonalaiseen. Hjulgrénien kasvattitytär puolestaan armahdettiin heti Sofia Hjulgrénille langetetun kuolemantuomion jälkeen.