hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Philip Johnson
Philip Cortelyou Johnson (8. heinäkuuta 1906 – 25. tammikuuta 2005) oli yhdysvaltalainen arkkitehti. Hänelle myönnettiin kaikkien aikojen ensimmäinen Pritzker-palkinto 1979.
Johnson syntyi Clevelandissa, Ohiossa, ja valmistui Harvardin yliopistosta vuonna 1927. Hän suunnitteli 1940-luvulta lähtien rakennuksia kaikkialle Yhdysvaltoihin sekä myös ulkomaille, muun muassa Puerta de Europan Madridissa. Yksi varhaisista arkkitehtuurisisti merkittävistä teoksista on vuonna 1949 valmistunut lasitalo Connecticutin New Canaanissa. Arkkitehti suunnitteli sen omaksi asunnokseen, ja nyt se kuuluu National Trust for Historic Preservationille.
Philip Johnson oli mukana suunnittelemassa muun muassa Seagram Building -pilvenpiirtäjää New Yorkissa. Hän kuoli 98-vuotiaana tammikuussa 2005. Hän oli homoseksuaali, ja hänen pitkäaikainen elämänkumppaninsa David Whitney kuoli vain muutamia kuukausia hänen jälkeensä.
Lily Tomlin
Lily Tomlin (alk. Mary Jean Tomlin, s. 1. syyskuuta 1939 Detroit, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä. Ennen teatteriuraa hän tarjoili kahvia teatterin asiakkaille, mutta hänen uransa alkoi vasta hänen alettuaan stand up -koomikoksi. Hänet on palkittu uransa aikana viidellä Primetime Emmyllä, Grammyllä, Tonylla ja vuonna 2014 Kennedy Center Honors -palkinnolla myötävaikutuksestaan Yhdysvaltain kulttuurissa.
Hänen kuuluisimpia töitään ovat Franco Zeffirellin elokuvassa "Teetä Mussolinin kanssa" ja Robert Altmanin "Nashvillessä". Hän on esiintynyt myös Valkoisesta talosta kertovassa draamasarjassa "West Wing". Tämän lisäksi hän on vieraillut Simpsoneissa jaksossa "Italiaa aloittelijoille". Vuodesta 2015 Tomlin on näytellyt Netflixin komediasarjassa "Grace and Frankie", josta hän sai parhaan naispääosan Primetime Emmy -ehdokkuuden.
Tomlin on seurustellut vuodesta 1971 alkaen Jane Wagnerin kanssa, he menivät naimisiin vuonna 2013.
Kevin Roche
Eamonn Kevin Roche (s. 14. kesäkuuta 1922 Dublin) on irlantilais-yhdysvaltalainen arkkitehti. Hän voitti Pritzker-palkinnon vuonna 1982.
Roche syntyi Dublinissa, opiskeli siellä ja siirtyi vuonna 1948 Yhdysvaltoihin. Hän viimeisteli useita Eero Saarisen töitä tämän kuoltua 1961.
Rochen töihin kuuluvat muun muassa "Oakland Museum of California" (Oakland) ja "Knights of Columbus Building" (New Haven).
Patenttitoimisto
Patenttitoimisto on yleisnimitys, jota käytetään yrityksistä tai elinkeinonharjoittajista, jotka konsultoivat asiakkaita patentteihin ja mahdollisesti myös muihin teollisoikeuksiin liittyvissä kysymyksissä. Osassa patenttitoimistoja työskentelee patenttiasiamies tai European Patent Attorney. Osa suomalaisista patenttitoimistoista on myös merkitty Patentti- ja rekisterihallituksen ylläpitämään patenttiasiamiesrekisteriin.
Tämän artikkelin vieraskieliset vastineet viitaavat valtioliseen patenttivirastoon, joka on eri asia kuin yksityinen patentti(asiamies)toimisto.
Bursan maakunta
Bursan maakunta () on yksi Turkin 81:stä maakunnasta. Se sijaitsee Marmaranmeren rannalla ja sen pinta-ala on 10 813 neliökilometriä. Väkiluku on 2 842 547 (2015). Maakunnan pääkaupunki on Bursa (1 800 278 as., arvio 31.12.2014).
Bursan naapurimaakunnat ovat Balıkesir lännessä, Kütahya etelässä, Bilecik ja Sakarya idässä, Kocaeli koillisessa ja Yalova pohjoisessa.
Bursan maakunta on jaettu 17 piirikuntaan.
Tanja Dangalakova
Tanja Dangalakova Bogomilova (, s. 30. kesäkuuta 1964) on entinen bulgarialainen uimari, joka voitti kesäolympialaisissa 1988 kultaa 100 metrin rintauinnissa, ennen joukkuetoveriaan Antoaneta Frenkevaa. Samana vuonna hänet valittiin Bulgariassa vuoden naisurheilijaksi.
Not Ready to Make Nice
Not Ready to Make Nice on yhdysvaltalaisen country-yhtyeen Dixie Chicksin musiikkikappale. Sen sanoituksesta ovat vastanneet yhtyeen jäsenet Martie Maguire, Natalie Maines ja Emily Robison, sekä Dan Wilson. Se julkaistiin singlenä yhtyeen seitsemänneltä albumilta "Taking the Long Way" vuoden 2006 maaliskuussa, ja oli albumin ensimmäinen fyysinen single. Kappale voitti helmikuussa 2007 vuoden levytyksen, vuoden kappaleen ja parhaan duon tai ryhmän kantriesityksen Grammy-palkinnot. Kappaleen paras sijoitus Billboard "Hot 100" -listalla oli neljäs. Kappaleen musiikkivideon ohjasi brittiläinen Sophie Muller.
Willy den Ouden
Willemijntje ”Willy” den Ouden (1. tammikuuta 1918 Rotterdam – 6. joulukuuta 1997, Rotterdam) oli alankomaalainen uimari, joka edusti kotimaataan kaksissa kesäolympialaisissa. Voitettuaan kaksi hopeaa vuoden 1932 Los Angelesin kisoissa hän saavutti vielä kultaisen vuonna 1936 Berliinissä, 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä, Rie Mastenbroekin, Jopie Selbachin ja Tini Wagnerin kanssa.
François Jacob
François Jacob (17. kesäkuuta 1920 Nancy – 19. huhtikuuta 2013 Pariisi) oli ranskalainen molekyylibiologi ja geneetikko, jolle myönnettiin vuonna 1965 Nobelin lääketieteen palkinto yhdessä André Michel Lwoffin ja Jacques Monod'n kanssa.
Jacob syntyi Nancyssä juutalaisten Simon Jacobin ja Thérèse Franckin ainoaksi pojaksi. Ranskan tieteiden akatemia myönsi hänelle vuonna 1962 Charles Léopold Mayerin palkinnon, ja vuonna 1996 hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi. Hän oli myös Royal Societyn ulkomaalaisjäsen. Jacobin kirjateoksiin kuuluu mm. "Kärpänen, hiiri ja ihminen" (" La Souris, la Mouche et l’Homme").
Jacob meni vuonna 1947 naimisiin pianisti Lise Blochin kanssa. Heillä oli neljä lasta: Pierre (s. 1949), Laurent (s. 1952), Odile (s. 1952) ja Henri (s. 1954). Bloch kuoli, ja Jacob meni vuonna 1999 uusiin naimisiin Geneviève Barrierin kanssa.
Porsche 968
Porsche 968 on Porschen 1991 lanseeraama 944:sta edelleen kehitetty malli. Alun perin 968 suunniteltiin mallina 944 S3, mutta juuri ennen mallin julkaisua mallimerkintä muutettiin 968:ksi. Korin perusrakenne säilyi ennallaan, mutta keulan ja perän muotoilua nykyaikaistettiin täysin integroiduilla puskureilla ja Porsche 928-tyylisillä etuajovaloilla. Ikkunalasit oli tuotu lähemmäs korin ulkopintoja, mikä osaltaan vähensi auton ilmanvastusta. 968:sta oli saatavana myös avoversio.
Moottori oli edelleen 944 S2:sta kehitetty 3,0-litrainen, 16-venttiilinen nelisylinterinen Rivimoottori. Jo aikaisemmin käytettyjen tasapainotusakselien lisäksi 968:ssa otettiin käyttöön myös muuttuva venttiilien ajoitus VarioCam, minkä ansiosta teho kasvoi 240:een hevosvoimaan. Vaihteisto oli nyt kuusinopeuksinen ja yhdessä nämä parannukset mahdollistivat 252 km/h huippunopeuden. Autoon oli tarjolla myös nelinopeuksinen Tiptronic-automaattivaihteisto, jota saattoi haluttaessa ohjata myös manuaalisesti.
Porsche 968 on saanut alan lehdistössä erityistä kiitosta hyvistä ajo-ominaisuuksistaan, osittain 50/50-painojakaumansa vuoksi. Erityisesti kevennetty 968 Club Sport -versio on useiden asiantuntijoiden mukaan ajettavuudeltaan yksi parhaista etumoottorisista urheiluautoista. Tasapainoinen painonjakauma on saavutettu sijoittamalla moottori eteen ja vaihdelaatikko taka-akselin yhteyteen taakse. Erittäin jäykkä kori on täyssinkitty.
968 Club Sport oli vakiomallista kevennetty erikoisversio, jossa ylimääräinen paino oli karsittu mm. äänieritys ja mukavuusvarusteet minimoimalla. Auto oli uutena selvästi perusversiota halvempi myyntihinnaltaan, mutta on myöhemmin saavuttanut erityisen keräilysuosion poikkeuksellisten ajo-ominaisuuksiensa vuoksi.
968 Turbo S oli malliston nopein versio n.300 hevosvoiman tehoillaan. 968:n vakiomoottorilohkon päälle asennettiin vanhemmasta 944 Turbosta kehitetty 8-venttiilinen sylinterikansi. Mallin suorituskyky oli omalla tasollaan yli 280 km/h huippunopeudellaan, mutta kaikesta huolimatta sitä valmistettiin ainoastaan 16 kappaletta. Tehtaan kilpaosasto valmisti lisäksi vielä neljä kappaletta Turbo RS -versiota, jotka oli tarkoitettu asiakkaiden omaa kilpa-ajosarjaa varten.
Peder Eriksson Wald
Peder Eriksson Wald eli Pietari Wald (1602 Uppsalan seutu – 15. helmikuuta 1653 Turku) oli ruotsalaissyntyinen, ensimmäinen Suomessa toimineen kirjapainon johtaja.
Waldin vanhemmat olivat Eerik Pietarinpoika ja Anna Laurintytär. Hän toimi 1631–1635 Uppsalassa professori L. O. Walleniuksen omistaman kirjapainon johtajana ja sitten Västeråsissa. Suomeen Wald otettiin 1641 johtamaan Turun Akatemian yhteyteen perustettua kirjapainoa, jonka toiminta alkoi syksyllä 1642.
Waldin merkittävimpiä painotöitä olivat "Manuale Finnonicum" (1646), joka oli Jonas Matinpoika Raumannuksen 1082-sivuinen virsikirjasarja, ja Eskil Petraeuksen suomen kielioppi (1649). Ensimmäinen hänen Suomessa painamansa teos oli Mikael Wexoniuksen väitöskirja, ensimmäinen suomeksi painettu kirja taas Johannes Collinuksen "Ylimmäisen Keisarin Jesuxen Christuksen mandati eli Käsky" vuodelta 1643. Kirjapainon kirjasinmäärä oli aluksi niin pieni, että kerralla voitiin painaa vain puoli arkkia. Waldin kuollessa erilaisia kirjasimia oli käytössä kuitenkin jo 54 leiviskän verran. Wald oli arvostettu ammattimies. Hänen hautajaisissaan ruumispuheen piti piispa ja Turun Akatemian varakansleri Eskil Petraeus.
Waldin puoliso noin vuodesta 1630 oli Ingeborg Pietarintytär, joka Waldin kuoltua avioitui tämän seuraajan kanssa vuonna 1654.
Espoo (täsmennyssivu)
Espoo voi viitata seuraaviin asioihin:
Benjamin Franklin -mitali
Benjamin Franklin -mitali on "The Franklin Institute Awardsin" vuosittain myöntämä palkinto. Palkinto myönnetään useille eri tieteen aloille, kuten kemian, fysiikan, tekniikan ja biologian aloille. Mitalia myöntävä järjestö perustettiin vuonna 1824 muutaman philadelphialaisen voimin. Vuonna 1998 palkinto sarjat uudistettiin, ja nykyisin palkinnot jaetaan luokissa: kemia, tietojenkäsittely- ja kongitiotiede, geotieteet- ja ympäristötiede, sähkötekniikka, biologia, konetekniikka ja fysiikka.
Benjamin Franklin -mitali on nimetty kunnianosoituksena ensimmäiselle yhdysvaltalaiselle tieteilijälle Benjamin Franklinille.
Cecil Bødker
Cecil Bødker (s. 27. maaliskuuta 1927) on tanskalainen kirjailija. Hänelle myönnettiin vuonna 1976 lastenkirjallisuuden Hans Christian Andersen -palkinto.
Bødkerin tuotantoa on myös suomennettu. Siihen kuuluu lastenkirjojen ohella mm. runoutta. Hän voitti vuonna 1998 Tanskan akatemian Store Prisin. Vuonna 2006 Bødkerin kirja "Karkuri ja musta ratsu" otettiin mukaan Tanskan kulttuurikaanonin lastenkulttuurivalikoimaan.
Paula Fox
Paula Fox (22. huhtikuuta 1923 New York – 1. maaliskuuta 2017 New York) oli yhdysvaltalainen kirjailija.
Fox syntyi Elsie Foxin ja Paul Hervey Foxin lapseksi 1923. Hänet adoptoitiin, ja myös hänen vuonna 1943 syntynyt tyttärensä Linda adoptoitiin. Linda synnytti vuonna 1964 Courtney Loven, joten Paula Fox on muusikon biologinen isoäiti.
Foxin ensimmäinen kirja ilmestyi 1966. Hän julkaisi useita lastenkirjoja, omaelämäkerrallisia romaaneja sekä muistelmateoksen. Hän voitti lastenromaanillaan "The Slave Dancer" ("Orjalaivan vankina", WSOY 1980) vuonna 1974 Newbery-mitalin.
Foxille myönnettiin vuonna 1978 Hans Christian Andersen -palkinto.
Lygia Bojunga Nunes
Lygia Bojunga Nunes (s. 26. elokuuta 1932 Pelotas) on brasilialainen lastenkirjailija.
Nunes siirtyi 8-vuotiaana Rio de Janeiroon ja työskenteli radiossa ja televisiossa ennen ensimmäisen lastenkirjansa julkaisua 1972.
Christine Nöstlinger
Christine Nöstlinger (s. 13. lokakuuta 1936 Wien) on itävaltalainen kirjailija.
Nöstlinger syntyi Wienissä ja aikoi nuoruudessaan ryhtyä taiteilijaksi. Hän meni naimisiin journalisti Ernst Nöstlingerin kanssa ja sai kaksi tytärtä.
Suurin osa Nöstlingerin tuotannosta on lastenkirjallisuutta. Hänen ensimmäinen teoksensa julkaistiin 1970, ja hän on saanut uransa aikana lukuisia palkintoja, mm. Hans Christian Andersen -palkinnon 1984 ja Astrid Lindgrenin muistopalkinnon 2003.
Chrisinen kirjoittamia kirjoja ovat mm. "Katti Kamala" Aurinkosarjasta.
Siprofloksasiini
Siprofloksasiini on fluorokinolonien ryhmään kuuluva antibiootti. Se oli ensimmäinen laajaan käyttöön levinnyt ja edelleen markkinoilla oleva fluorokinoloniantibiootti. Siprofloksasiinin vaikutusmekanismina on bakteerien DNA-gyraasiksi kutsutun entsyymin toiminnan estäminen, mikä johtaa DNA:n replikoitumisen häiriintymiseen. Kyseessä on bakterisidinen lääke. Suomessa siprofloksasiinia myydään muun muassa kauppanimellä Ciproxin®.
Siprofloksasiini on laajakirjoinen antibiootti, joka tehoaa useisiin grampositiivisiin ja gramnegatiivisiin bakteereihin. Sitä käytetään pääasiassa virtsatieinfektioiden, suolistoinfektioiden ja luuinfektioiden hoitoon. Lääke tehoaa myös tippurin aiheuttajaan, "Neisseria gonorrhoeae" -bakteeriin.
Siprofloksasiiniä käytetään hengitystieinfektioihin, pitkittyneisiin tai toistuviin korva- tai nenän sivuonteloinfektioihin, virtsatieinfektiohin, kivesinfektioihin, naisten sukupuolielinten infektioihin, maha-suolikanavan infektioihin, vatsansisäisiin infektioihin, iho- ja pehmytkudosinfektioihin, luuston ja nivelten infektioihin, infektioiden hoitoon ja infektioiden ehkäisyyn potilailla, joilla on alhainen määrä valkosoluja (neutropenia), Neisseria meningitidis -bakteerin aiheuttamien infektioiden ehkäisyyn sekä keuhkopernarutolle altistumistilanteisiin. Siprofloksasiiniä voidaan käyttää yhdessä muiden antibioottien kanssa vaikeisiin infektioihin tai useiden eri bakteerien aiheuttamiin infektioihin.
Siprofloksasiinin tehoa alentaa antasidit, kivennäisainelisät, sukralfaatti, polymeeriset fosfaatinsitojat (esim. sevelameeri) sekä kalsiumia, magnesiumia ja rautaa sisältävät lääkkeet ja ravinnelisät. Siprofloksasiini ei sovi maitotuotteiden kanssa otettavaksi.
Siprofloksasiiniä ei saa käyttää titsanidiinin kanssa, koska yhtäaikainen käyttö voi aiheuttaa mm. alhaista verenpainetta tai uneliaisuutta.
Siprofloksasiinin yhteydessä varfariinin ja muiden suun kautta otettavien antikoagulanttien käyttö tulee kertoa lääkärille. Sama koskee myös probenesidia, metrotreksaattia, teofylliiniä, titsanidiinia, klotsapiinia, ropinirolia ja fenytoiinia.
Siprofloksasiini saattaa suurentaa verenkiertohäiriöiden hoitoon käytetyn pentoksifylliinin sekä kofeiinin pitoisuutta veressä.
Siprofloksasiinin yleisimpiä haittavaikutuksia ovat vatsavaivat, kuten ripuli, pahoinvointi ja ruokahaluttomuus. Lääke voi myös aiheuttaa keskushermosto-oireita ja allergisia reaktioita. Harvoin voi esiintyä muun muassa valoherkkyyttä ja kuulo-, näkö- tai hajuaistin häiriöitä. Siprofloksasiini voi aiheuttaa sikiölle nivelrustovaurioita, joten sen käyttö raskauden aikana on kielletty.
Euroopan lääkevirasto EMA arvioi kaikkien kinoloni- ja fluorokinoloniantibioottien turvallisuutta niiden jopa pitkäaikaisten hermosto- ja lihasvaikutusten sekä nivelvaikutusten vuoksi. Toistaiseksi näitä tulisi välttää lievien inektioiden hoidossa.
Emily Cheney Neville
Emily Cheney Neville (28. joulukuuta 1919 – 14. joulukuuta 1997) oli yhdysvaltalainen kirjailija.
Neville syntyi Connecticutissa ja valmistui Bryn Mawr Collegesta 1940. Hän meni naimisiin Glenn Nevillen kanssa ja sai viisi lasta.
Neville voitti Newbery-mitalin jo ensimmäisellä nuortenromaanillaan "It’s Like This, Cat" vuonna 1964. Se on julkaistu suomeksi WSOY:n Nuorten toivekirjasto -sarjassa vuonna 1966 nimellä "Kotini on Manhattan", suomentajana Aila Meriluoto. Suomennoksesta otettiin neljäs painos vuonna 1976.
ETH Zürich
Eidgenössische Technische Hochschule Zürich () on teknillinen yliopisto Zürichissä, Sveitsissä.
Yliopisto koostuu 16 osastosta, jotka tarjoavat yhteensä 23 kandidaattiohjelmaa sekä 30 maisteriohjelmaa teknisten tieteiden ja luonnontieteiden alueella. Perus- ja jatko-opiskelijoita on noin 13 000, henkilökuntaa on yli 8 500 ja professoreita 359. Yliopisto on jakautunut kahdelle kampukselle, Zentrumiin ja Hönggerbergiin.
Yliopisto perustettiin vuonna 1855 nimellä "Eidgenössisches Polytechnikum" ja alkuperäinen nimi elää yhä monissa yhteyksissä. Ylioppilaskunnan lehti on nimeltään Polykum, vuosittaiset tanssiaiset Polyball ja keskustasta kampuskukkulalle kulkeva pieni raidevaunu Polybahn. Paikalliset puhuvat usein vain "Polysta" ETH Zürichiä tarkoittaessaan. Yliopisto on osa viiden eurooppalaisen yliopiston IDEA league -allianssia.
Yliopistossa opiskelleita henkilöitä ja professoreita, jotka ovat saaneet Nobelin palkinnon."
Deidameia
Deidameia oli kreikkalaisessa mytologiassa vanhin Skyroksen kuninkaan Lykomedeksen seitsemästä tyttärestä.
Skyros ei lähettänyt joukkojaan Troijan sotaan, ja kun Thetis kuuli isältään Nereukselta, että Akhilleuksen kohtalo olisi joko elää lyhyen aikaa kunniakkaasti tai pitkään häpeällisesti, tämä lähetti poikansa Skyrokseen. Siellä Akhilleus eli naiseksi piiloutuneena Lykomedeksen tyttärien joukossa, mutta solmii salaa rakkaussuhteen Deidameian kanssa.
Odysseuksen saavuttua paikalle ja paljastettua Akhilleuksen tyttärien joukosta, Akhilleus päättää lähteä sotaan jättäen Deidameian taaksensa. Deidameia ja Akhilleuksen suhteesta syntyy kuitenkin poika, joka saa nimen Neoptolemos (joissakin lähteissä myös "Pyrrhos"). Neoptolemos myöhemmin valtaa Molossian Hellenoksen kanssa, ja antaa äitinsä Deidameian tälle vaimoksi.
Juha Mannerkorpi
Juha Toimi Tapani Mannerkorpi (28. kesäkuuta 1915 Ashtabula, Ohio, Yhdysvallat – 15. syyskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja suomentaja. Hänelle myönnettiin Eino Leinon palkinto vuonna 1961 ja Aleksis Kiven palkinto 1962.
Mannerkorven vanhemmat olivat kirkkoherra Kalle Heikki Mannerkorpi ja Taimi Lahja Tapaninen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1936 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1945 Helsingin yliopistosta.
Mannerkorven tuotantoon kuuluu runoutta, novelleja, romaaneja, näytelmiä ja radiokuunnelmia. Hän käänsi suomen kielelle mm. Jean-Paul Sartren, Albert Camus'n ja Samuel Beckettin tuotantoa.
Kalevi Aho on säveltänyt Mannerkorven teksteihin monologioopperan "Avain" (1977-78, kantaesitys 1979) ja oopperan "Ennen kuin me kaikki olemme hukkuneet" (1995/99, kantaesitys 2001).
Juha Mannerkorpi oli naimisissa 1943–1963 filosofian maisteri Anni Matilda Huuskosen (k. 1963) kanssa ja vuodesta 1966 filosofian kandidaatti Leena Maijatta Hovilan kanssa. Ranskankielisen kirjallisuuden suomentaja Jukka Mannerkorpi (1944–2012) oli Juha Mannerkorven poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan. Juha Mannerkorpi kuoli Helsingissä syyskuussa 1980. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle. Hautajaisissa urkuri Lauri Esko soitti kantaesityksenä Kalevi Ahon Mannerkorven muistoksi säveltämän urkuteoksen "In memoriam" Honkanummen kappelin pienillä uruilla.
Leidenin yliopisto
Leidenin yliopisto ("Universiteit Leiden") on Leidenin kaupungissa sijaitseva Alankomaiden vanhin yliopisto. Kahdeksankymmenvuotisen sodan kapinajohtaja Vilhelm I Oranialainen perusti yliopiston vuonna 1575. Alankomaiden hallitsijasuvulla on edelleen läheiset suhteet yliopiston kanssa.
Nykyisin yliopisto on kansainvälisesti arvostettu, ja sillä on yhdeksän tiedekuntaa, yli 50 laitosta ja yli 150 perustutkinto-ohjelmaa.
Yliopisto kuuluu Coimbra-ryhmään, Euroopan tutkimusyliopistojen liittoon sekä Europaeumiin.
Sirkka Selja
Sirkka Selja (oik. Sirkka-Liisa Tulonen, 20. maaliskuuta 1920 Koski Hl – 17. elokuuta 2017 Hollola) oli suomalainen runoilija ja kirjailija.
Sirkka Seljan vanhemmat olivat maanviljelijä Jalmari Tulonen ja Hilja Auroora Eerola. Selja opiskeli Lahden Yksityisessä Tyttölyseossa, josta hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1942, ja sen jälkeen Helsingin yliopistossa.
Hänen ensimmäinen teoksensa oli vuonna 1942 julkaistu "Vielä minä elän". Hänen tuotantoonsa kuuluu useita runokokoelmia, joista kahdeksastoista oli vuonna 2005 julkaistu "Mahdottomuuden ylistys". Runojen lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu näytelmä ja kaksi kuunnelmateosta.
Selja on palkittu muun muassa Valtion kirjallisuuspalkinnolla 1958, Pro Finlandia -mitalilla 1970, Aleksis Kiven palkinnolla 1987 ja P. Mustapää -palkinnolla 2007. Hän oli myös vuoden runoilija 2001.
Kenyatta International Conference Centre
Kenyatta International Conference Centre (KICC) on 32-kerroksinen tornitalo Kenian pääkaupungissa Nairobissa.
Se sijaitsee kaupungin liikekeskustassa kävelymatkan päässä useista viiden tähden hotelleista. Rakennus toimii tapahtumapaikkana konferensseille, tapaamisille, näyttelyille ja erikoistapahtumille ja siellä onkin järjestetty useita kansainvälisiä konferensseja ja seminaareja.
Rakennuksessa on useita hyvinvarusteltuja konferenssi- ja tapaamistiloja, joista suurimmassa on tilat yli 5000:lle henkilölle. Konferenssitiloissa on mahdollisuus pitää esitelmiä samanaikaisesti seitsemällä kielellä kattavan esityslaitteiston ansiosta. Rakennuksessa toimii myös liikeyrityksiä, pankkitoimintaa sekä kiertoajelu- ja matkustusyrityksiä.
The Kenyatta International Conference Centre rakennettiin vuosina 1966-1973 valtion rahoituksella. Vuonna 1989 sen omistajuus siirtyi KANU:lle, Kenian ainoalle sallitulle poliittiselle puolueelle. KICC palautettiin valtion haltuun vuonna 2003, kun KANU putosi hallituksesta .
Rakennuksen yhteydessä sijaitseva ulkoilmateatteri on suunniteltu keskikokoisille esityksille. Istumapaikkoja on 800 kolmella näyttämöä kiertävällä parvella. Sen varusteisiin kuuluvat muun muassa usean kielen esityksen mahdollistavat laitteistot ja äänityslaitteistot.
Itäisen Afrikan suurin konferenssitila, The Plenary, on vuorattu ääntäeristävällä harmaakivellä ja sen ylevä sisäkatto on tehty luonnonpuusta. Tila sopii suurille kansainvälisille tapaamisille, näyttelyille ja suurille juhlille. Tilaa on 5000 ihmiselle. Tilan varusteisiin kuuluvat muun muassa kehittyneet äänen vahvistus- ja tallennuslaitteistot sekä samanaikaisen esityksen mahdollistavat laitteisto (jopa 7:llä kielellä samaan aikaan. Tilan korkeus mahdollistaa julisteiden ja muun esitysmateriaalin ripustamisen sisäkattoon.
Rakennuksen edessä olevan 705 neliömetrin laatoitetun pihan keskipisteenä on Jomo Kenyattan patsas. Piha on suunniteltu hengähdyspaikaksi konferensseihin osallistuville. Pihalla on istutuksia, altaita ja suihkulähteitä. Pihan useat lipputangot mahdollistavat erilaisten lippujen ja mainosten esille laittamisen.
Aki Maeda
Aki Maeda (前田亜季 "Maeda Aki", syntynyt 11. heinäkuuta 1985, Kanagawa, Japani) on japanilainen näyttelijä ja laulaja. Hänen isosiskonsa Ai Maeda on myös näyttelijä.
Aki Maeda tunnetaan länsimaissa ehkä parhaiten Noriko Nakagawan roolistaan elokuvassa "Battle Royale".
Thomas Harvey
Thomas Stoltz Harvey (10. lokakuuta 1912 – 5. huhtikuuta 2007) oli yhdysvaltalainen patologi, joka suoritti Albert Einsteinin ruumiinavauksen vuonna 1955 ja säilöi hänen aivonsa, mihin hän ei ilmeisesti ollut kysynyt lupaa tämän omaisilta. Tämän takia syntyneen kohun keskellä hän pian menetti työnsä.
Harvey ei löytänyt Einsteinin aivoista mitään poikkeavaa, mutta myöhemmät tutkimukset osoittivat niissä selkeitä poikkeamia normaaleihin miehen aivoihin verrattuna; niissä oli enemmän gliasoluja.
Justin Chambers
Justin W. Chambers (s. 11. heinäkuuta 1970 Springfield, Ohio) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen malli. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Alex Karevina sairaalamaailmaan sijoittuvassa draamasarjassa "Greyn anatomia".
Chambers värvättiin Calvin Kleinin malliksi metrosta hänen ollessaan lomamatkalla Pariisissa. Myöhemmin hän työskenteli Euroopassa, Japanissa ja Yhdysvalloissa erilaisille tuotemerkeille Calvin Kleinin lisäksi, esimerkiksi Giorgio Armanille. Päätettyään siirtyä näyttelijäuralle Chambers muutti New Yorkiin opiskellakseen neljä vuotta H.B Studioilla. Se toi hänelle muutamia TV-rooleja muun muassa saippuasarjoihin "Another World" ja "New York Undercover". Chambers sai rooleja myös muutamista elokuvista, kuten vuonna 2001 julkaistuista "The Wedding Plannerista" (jossa näyttelivät myös Jennifer Lopez 
ja Matthew McConaughey) ja "The Musketeer" -elokuvasta. Chambersin muita elokuvia ovat vuonna 2002 ilmestynyt "Hysterical Blindness" (TV-elokuva) ja vuonna 2005 julkaistut elokuvat "Southern Belles" ja "The Zodiac". Vuodesta 2005 Chambers on näytellyt Alex Karevia sairaaladraamassa "Greyn anatomia".
Chambers syntyi Springfieldissä, Ohiossa vanhempinaan Pam ja John Chambers. Hänellä on kaksoisveli Jason ja yksi vanhempi veli ja kaksi vanhempaa isosiskoa. Chambers on ollut naimisissa Keisha Chambersin kanssa vuodesta 1993 lähtien ja heillä on viisi yhteistä lasta: Isabella (s. 1994), Maya ja Kaila (kaksoset, s. 1996), Eva (s. 1998) ja Jackson (s. 2002). Justin tapasi vaimonsa ollessaan mallina Calvin Kleinilla, jossa Keisha toimi mallienetsijänä.
Otsalohko
Otsalohko tai frontaalilohko () on isoaivopuoliskojen etuosassa sijaitseva alue. Otsalohko sisältää primaarisen motorisen aivokuoren ja prefrontaalisen lohkon. Otsalohko osallistuu liikkeiden, tuoreen muistin ja tunteiden suunnitteluun.
Aivojen osista otsalohkot ja varsinkin niiden etualueet kehittyvät viimeisenä. 18- ja 25-vuotiaiden aivoista paljastuu vielä merkittäviä anatomisia eroja ja kypsyminen kestää 25–30-vuotiaaksi asti. Kypsymisessä aivokuoren hermosolumassa, harmaa aine, vähenee, mutta aivoalueiden välisistä yhteyksistä vastaavan valkean aineen määrä lisääntyy. Aivojen hermoverkot muuttuvat vielä aikuisiälläkin, mikä mahdollistaa uuden oppimisen ja kuntoutumisen aivovaurioista.
Otsalohkossa on orbitaalinen eli etuotsalohko ("orbitofrontal cortex"), josta myös käytetään nimitystä orbitofrontaalikorteksi eli OFC. Alue liittyy tunteisiin ja henkiseen palkitsemiseen, ja siksi sitä toisinaan pidetään limbisen järjestelmän osana. Se liittyy myös päätöksentekoon ja ennakkoluuloisuuteen sekä palkitsevaan tai rankaisevaan suunnitelmalliseen käytökseen. Jos alue vaurioituu, käytös muuttuu sopimattomaksi (esim. kiroilua).
Dorsolateraalinen otsalohko on olennainen toiminnanohjauksen, ongelmanratkaisun ja tarkkaavaisuuden kannalta. Työmuistin komentoyksikköä kuormittavien tehtävien on myös havaittu aktivoivan dorsolateraalista otsolohkoa.
Ventromediaalinen otsalohko on keskeinen emootioiden, erityisesti tunteiden säätelyn ja impulssikontrollin, kannalta. Sen vaurioituminen poistaa subjektiiviset unikuvat.
Operculum (aivot)
Operculum (, 'kansi') on osa aivojen otsalohkoa. Tunnetuimpia osia operculumissa on niin sanottu Brocan alue, jonka tehtävänä on huolehtia puheesta, kirjoittamisesta ja lukemisesta.
Albert Einsteinin ruumiinavauksen jälkeen säilytetyissä aivoissa on havaittu, että häneltä puuttui parietaalinen operculum.
Tapio Koivukari
Tapio Koivukari (s. 20. elokuuta 1959 Rauma) on suomalainen kirjailija ja kielenkääntäjä. Hän on teologian maisteri ja asui Islannissa 1989–1993.
Tapio Koivukari on julkaissut romaaneja, novelleja, kuunnelmia ja lisäksi kääntänyt muun muassa islantilaisten kirjailijoiden teoksia suomen kielelle. Hän toimi vuosina 1993–2000 uskonnonopettajana Aronahteen peruskoulussa Raumalla.
Koivukarin pääteos on saaristolaistrilogia, jonka osat ovat "Luodetuulen maa", "Missä aallot murtuvat" ja "Sumun lokikirja". Päähenkilöinä ovat Aaron ja Fiina Havström sekä heidän jälkeläisensä monessa polvessa. Tapahtumat sijoittuvat pääasiassa Rauman edustan saariin Kuuskajaskariin ja Santkariin sekä Rauman Petäykseen. Ammatteina ovat kalastaja, luotsi, merimies, salakuljettaja, lastaaja ja laivanrakentaja. Ajanjakso ulottuu Oolannin sodasta (jota kuvataan takautuvasti Ahvenanmaalla, mistä suku on kotoisin) 1960-luvun puoliväliin saakka. Kerronnassa on jonkin verran Rauman murretta ja ruotsalaisperäisiä murresanoja, jotka liittyvät ennen kaikkea merenkulkuun.
Koivukarille on myönnetty Koskenkorva-palkinto 1990, Nortamo-palkinto 1999, Rauman kaupungin tunnustuspalkinto 2002 sekä WSOY:n Kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2009. Lisäksi hän on saanut Satakunnan taidetoimikunnan Luomuna-palkinnon 2008 ja sanomalehti Länsi-Suomen mitalin kulttuuriansioista. Koivukarin teos "Unissasaarnaaja" voitti vuoden 2016 Runeberg-palkinnon.
Koivukari on myös puuseppä ja veneenrakentaja. Hän asuu Raumalla Kompin asuinalueella.
Osmo Sillman
Osmo Yrjö Sillman (8. marraskuuta 1928 – ?) oli kajaanilainen arkkitehti. Sillman valmistui arkkitehdiksi 1950-luvun loppupuolella ja perusti toimiston Kajaaniin. Hänellä oli Kajaanissa nimeään kantava arkkitehtitoimisto Osmo Sillman ja Kumpp. Ky vuodesta 1961 vuoteen 2005. Sillman toimi myös Kajaanin kaupunginarkkitehtina vuosina 1961–1975.
Osmo Sillmanin poikia ovat arkkitehdit Jonas ja Mika Sillman.
Niina Repo
Niina Repo (s. 26. maaliskuuta 1971) on suomalainen kirjailija, sanataideohjaaja ja Turun yliopiston luovan kirjoittamisen yliopisto-opettaja. Hän on kirjoittamisen maisteri Jyväskylän yliopistosta ja tekee kirjoittamisen alaan kuuluvaa väitöskirjaa.
Revon esikoisromaani "Pimeän huone" ilmestyi vuonna 1993. Hänen toinen teoksensa "Varjo" ilmestyi vuonna 1995. Samana vuonna Repo sai Koskenkorva-palkinnon ja hänelle myönnettiin nuorille taiteilijoille tarkoitettu vuosiapurahan suuruinen Aboa-palkinto. Oman tuotantonsa lisäksi Repo on kirjoittanut viisi nuortenromaania Seita Parkkolan kanssa. Revosta tuli Suomen Kirjailijaliiton jäsen vuonna 1996.
Repo on tehnyt elokuvakäsikirjoituksen elokuvaan "Vuosaari" (2012) yhdessä Aku Louhimiehen ja Mikko Koukin kanssa.
Repo on naimisissa Mikko Koukin kanssa ja heillä on kaksi poikaa. Repo oli vihreiden ehdokkaana kevään 2011 eduskuntavaaleissa ja sai 1 531 ääntä.
Päälakilohko
Päälakilohko tai päälaenlohko ("lobus parietalis") on yksi aivojen neljästä aivolohkosta. Päälakilohko on otsalohkon ja takaraivolohkon välissä. Päälakilohko on ruumiin tuntoaistimuksia vastaanottava somatosensorinen alue.
Aivojen keskiuurre "(central sulcus)" erottaa otsalohkon ja päälakilohkon toisistaan. Päälakilohkolla sijaitsevat Brodmannin alueista 3, 5, 7, 39 ja 40.
United Press International
United Press International (UPI) on kansainvälinen uutistoimisto, jonka päämaja sijaitsee Yhdysvalloissa. UPI oli yksi maailman kolmesta suurimmasta uutistoimistosta, Associated Pressin ja Reutersin kanssa.
UPI syntyi vuonna 1958, kun vuonna 1907 perustettu UP fuusioitui William Randolph Hearstin perustaman International News Servicen kanssa.
Vuodesta 2000 UPI:n omistaa News World Communications, joka puolestaan on Sun Myung Moonin perustaman moonilaisen uskonlahkon eli yhdistymiskirkon omistuksessa.
Ajojää
Ajojääksi kutsutaan meren pinnalla kelluvia merijäälauttoja, jotka muodostavat laajoja kenttiä.
Ulapan jääpeitteeseen kohdistuu jatkuvasti kuormituksia johtuen tuulista, meren virtauksista ja vedenkorkeuden vaihteluista, aalloista sekä lämpötilan muutoksista. Ajojää syntyy, kun ulapan jääpeitte rikkoutuu jäälautoiksi. Ajojään muodostuminen riippuu tuulesta, ulapan laajuudesta ja jään paksuudesta. Meren jääkansi voi kovalla tuulella rikkoutua ajojäälautoiksi, kun jää on noin 50 senttimetriä paksua ja ulapan laajuus noin 100 kilometriä.
Ajojäälautat ovat yhdestä metristä sataan kilometriin leveitä. Ajojää voi kerääntyä jopa 50 metriä paksuihin ahtojääröykkiöihin. Lauttojen lomassa voi olla avovesialueita. Tärkeimmät avovesialueet ovat railot ja polinjat, joista jälkimmäinen tarkoittaa melko pysyvää avovesialuetta. Ajojäätä luokitellaan viisiportaisella asteikolla sen peittävyyden (A) mukaan. Hyvin harvaksi ajojää luokitellaan silloin, kun se peittää alle 30 prosenttia merestä. Seuraavat tasot ovat 50, 70, 90, ja 100 prosenttia eli yhtenäinen ajojää. Avoimissa jääkentissä (A < 70 %) jäälautat ajelehtivat vapaasti toisistaan riippumatta, ja kulku on vielä mahdollista jäävahvistetulla laivalla.
Kun tuulee ainakin 5 m/s, jään liike riippuu lähinnä vallitsevasta tuulesta. Silloin jää liikkuu nopeudella, joka on 1–3 prosenttia tuulen nopeudesta. Muita jään liikkeeseen vaikuttavia tekijöitä ovat jään ja veden suhteellisesta liikkeestä aiheutuva kitka, jääkentän sisäinen kitka ja Coriolis-ilmiö. Ajojään suunta poikkeaa 30–40 astetta tuulen suunnasta oikealle pohjoisella pallonpuoliskolla (etelässä vasemmalle) maapallon pyörimisestä johtuen. Kovalla tuulella jään liike on noin 10 kilometriä vuorokaudessa.
Jää voi kulkeutua merillä pitkiä matkoja ja viedä mukanaan kylmyyttä ja lähes makeaa vettä alueelta toiselle merkittäviä määriä. Jään kulkeutuminen vaikuttaa vesirungon kerrostuneisuuteen ja veden kiertoliikkeeseen. Jään mukana kulkee myös siinä olevaa ainesta, kuten pohja-ainesta matalilta rannikkoalueilta tai ilmakehästä laskeutuneita haitallisia päästöjä.
Võru Juust
AS Võru Juust on Valion virolainen tytäryhtiö Võrussa, eteläisessä Virossa. Yhtiö on maan johtava juuston valmistaja. Henkilökuntaa yhtiössä on 144 ja liikevaihto on 33 miljoonaa euroa. Yhtiön päätuote on "Atleet"-merkkinen murukolojuusto, joka on juustolan oman tuotekehityksen tulos. "Atleet" on Võru Juustin tunnetuin tuote Virossa ja Venäjällä. Juustola valmistaa myös italialaisella menetelmällä "Forte"-merkkistä parmesaanityyppistä juustoa. Võru Juust on yksi 14 600 asukkaan Võrun kaupungin suurimmista työnantajista.
Võru Juust oli aikanaan Neuvostoliiton suurin juustola. Juustoa valmistui ennätysvuonna yhdeksän miljoonaa kiloa ja henkilökuntaa oli jopa 950. Marraskuussa 2003 Valio hankki osake-enemmistön juustolasta italialaiselta Saviolalta. Norjalainen Synnöve Finden AS jäi merkittäväksi vähemmistösosakkaaksi. Valio osti Synnöve Findenin osuuden syyskuussa 2004.
Anja Ignatius
Anja Ignatius (vuodesta 1931 Ignatius-Lagus, vuodesta 1935 Ignatius-Hirvensalo; 2. heinäkuuta 1911 Tampere – 10. huhtikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen viulisti ja ensimmäisiä suomalaisia kansainvälisen tason jousisoittajia. Hän toimi viulunsoiton professorina Sibelius-Akatemiassa 1955–1978.
Anja Ignatius kuului Ignatiuksen kulttuurisukuun. Hänen isänsä oli Suomen Trikootehtaan insinööri Bengt Ignatius (1882-1944) ja äitinsä Elvi Lagus (1885-1959).
Kuusivuotiaana Anja joutui keskelle Suomen vapaussotaa, sillä hänen perheensä asui Tampereen keskustassa.Karttunen 2004: 7.
Anja Ignatius opiskeli viulunsoittoa aluksi Tampereella, mutta hän osoittautui nopeasti niin lahjakkaaksi, että äiti vei hänet vuonna 1924 Pariisiin Nadaud'n oppiin ja vuonna 1928 Tšekkoslovakiaan Otakar Ševčíkin oppilaaksi. Kolmas merkittävä opettaja oli Carl Flesch, joka opetti Ignatiusta Berliinissä vuosina 1929–1931.
Ensikonserttinsa Ignatius piti 15-vuotiaana Helsingissä, ja arvostelut olivat kiittäviä. Hän alkoi tehdä esiintymiskiertueita sekä kotimaassa että ulkomailla.
Hänestä tehtiin 21-vuotiaana maan edustustaiteilija, kun hänet kutsuttiin Jean Sibeliuksen viulukonserton solistiksi toukokuussa 1933 järjestettyyn ensimmäiseen Suomesta koko Eurooppaan radioituun sinfoniakonserttiin.
Ignatius soitti Radion sinfoniaorkesterin (RSO) solistina muun muassa Sibeliuksen viulukonserton Helsingin olympialaisten päätöskonsertissa 1952. Hän konsertoi eri puolilla Eurooppaa ja Yhdysvalloissa.
Ignatius esiintyi sekä solistina että kamarimuusikkona ja tuli tunnetuksi Sibeliuksen läheisenä ystävänä ja tulkitsijana. Sibeliuksen viulukonserton hän esitti yli sata kertaa vajaan neljänkymmenen vuoden aikana. Kaikkiaan hän konsertoi noin 400 kertaa; näistä kaksi kolmasosaa oli omia viuluiltoja ja loput konserttotulkintoja orkestereiden kanssa.
Kamarimusiikkia hän esitti muun muassa kahdeksan vuoden ajan Helsinki-kvartetin priimaksena..
Ignatius palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1948. Anja Ignatius kutsuttiin 1957 Sibelius-viikkojen tähtiviulistien sarjaan ensimmäisenä suomalaissolistina – ohjelmistossa oli silloinkin nimikkosäveltäjän viulukonsertto.
Saurus (autonvalmistaja)
Saurus-nimisiä palo- ja pelastusajoneuvoja suunnitellaan, valmistetaan ja markkinoidaan Sammutin Oy:n tehtailla Säynätsalossa. Yritys kuuluu Kiitokori-konserniin. Yhtiön 10 miljoonan euro myynnistä puolet tulee ulkomailta ja se on ainoa palo- ja pelastusajoneuvoja ulkomaille vievä yritys Suomessa. Paloautoja valmistuu vuodessa seitsemänkymmentä esimerkiksi Scanian, Volvon, MAN:n ja Sisun alustoille. Tehtaalla on 80 prosenttia Suomen markkinoista.
Telinekeskus Oy (nyk. Bronto Skylift) perusti Säynätsalon aktiivisen teollistamispolitiikan seurauksena Brontosaurus Oy -nimisen tytäryhtiön paikkakunnalle 1983. Telinekeskuksen päätuotteet olivat nostolava-autot, mutta Säynätsalossa tehtiin ja markkinoitiin paloautoja sekä palokalustoa. Kunnan takaamat yrityksen tilat valmistuivat 1983. Tuolloin henkilökuntaa oli 20–25, vuonna 1992 keskimäärin 50 ja 15 alihankintatöissä Teollisuustalolla. Säynätsalossa valmistettiin autojen kori ja tarpeellinen erikoistekniikka. Vuonna 1983 paloautoja valmistui 28 ja 1990 jo 65. Aluksi tuotanto myytiin lähes yksistään kotimaahan, jossa yhtiöllä oli 70–80 prosentin markkinaosuus. Viennin osuus oli alkuvuosina noin 10–15 prosenttia mutta noin 60 prosenttia vuonna 1993. Tuolloin liikevaihto oli 35–40 miljoonaa markkaa.
Arvo Mägi
Arvo Mägi (13. kesäkuuta 1913 – 27. marraskuuta 2004) oli virolainen kirjailija, kirjallisuudentutkija ja kriitikko.
Mägi syntyi Koosan kylässä Tartumaalla ja opiskeli filosofiaa Tarton yliopistossa. Hän muutti Ruotsiin vuonna 1944. Häneltä on ilmestynyt mm. romaaneja, runoja ja näytelmäkirjallisuutta, ja "Viron kirjallisuuden historia" on julkaistu myös suomeksi.
Mägi kuoli Tukholmassa 91-vuotiaana.
Marcel Grossmann
Marcel Grossmann (9. huhtikuuta 1878 – 7. syyskuuta 1936) oli Albert Einsteinin hyvä ystävä ja luokkatoveri. Hän oli ETH Zürichin matematiikan professorina, erikoistuen deskriptiiviseen geometriaan.
Grossmann innosti Einsteinia epäeuklidiseen geometriaan, joka oli tärkeä askel kohti suhteellisuusteorian kehitystä. Grossmann oli yhdessä Einsteinin kanssa luokkansa parhaimpia ja Grossmann antoi Einsteinille omat muistiinpanonsa kopioitaviksi, koska Einstein itse ei käynyt luennoilla.
Kon Ichikawa
Kon Ichikawa (, 20. marraskuuta 1915 – 13. helmikuuta 2008) oli japanilainen elokuvaohjaaja. Ichikawan elokuvat ovat usein synkkiä, mutta niissä näkyy ihmisistä välittäminen ja yhteiskuntakriittisyys. Ichikawa työskenteli vuosina 1950–1965 usein käsikirjoittajavaimonsa Natto Wadan kanssa. Heidän yhteisistä teoksistaan sodanvastainen klassikko "Tulia tasangolla" (1959) esitettiin Suomen elokuva-arkistossa 2002, ja muitakin elokuvia on esitetty toistakymmentä.
Ichikawan dokumentti Tokion olympialaisista on lajityyppinsä kuuluisimpia. Muun muassa Bob Hayesin voittoon päättyneen 100 metrin juoksun kuvaus on usein esitetty esimerkki dokumentaarisesta urheiludraamasta.
Tyylitaiturina pidetty Ichikawa aloitti taidemaalarina, ja hän sanoi ajattelevansa elokuvaa tehdessään taidemaalarin tavoin.
Ichikawa sai elämäntyöpalkinnon Montrealin elokuvajuhlilla 2001. Myös monet hänen elokuvansa ovat saaneet palkintoja.
Ichikawa kuoli 92-vuotiaana keuhkokuumeeseen.
Kansainvälinen rahoitusyhtiö
Kansainvälinen rahoitusyhtiö IFC (sanoista "International Finance Corporation") on Maailmanpankin osa, jonka toimipaikka on Washington DC:ssä, Yhdysvalloissa. Se tukee yksityisen sektorin sijoituksia kehitysmaihin, ja pyrkii vähentämään köyhyyttä. IFC on perustettu vuonna 1956. Sen omistajia ovat sen 184 jäsenmaata.
IFC toimii pääasiassa
Anna Bondestam
Anna Karoliina Bondestam (os. Elfving; 1. huhtikuuta 1907 Pietarsaari – 6. maaliskuuta 1995 Pietarsaari) oli suomenruotsalainen kirjailija, kääntäjä ja historioitsija.
Bondestam syntyi Pietarsaaressa ja valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1932. Myöhemmällä urallaan hän sai mainetta historiantutkijana, 1977 hänelle myönnettiin Helsingin yliopiston kunniatohtorin arvo. Bondestam palasi samana vuonna pääkaupunkiseudulta Pietarsaareen, jossa hän kuoli 1995. Hän testamenttasi jäämistönsä Pietarsaaren kaupungille ja hänen kirjakokoelmansa pääsi Pietarsaaren kaupunginkirjastoon.
Bondestam julkaisi ensimmäisen teoksensa 1936. Romaanien ohella hän julkaisi muun muassa novellikokoelmia, runoja ja näytelmiä sekä ruotsinsi suomalaista kirjallisuutta. Hänen viimeiseksi kaunokirjalliseksi teoksekseen jäi runokokoelma "Jordnära" (1972).
Cœur Défense
Cœur Défense on toimistokäytössä oleva pilvenpiirtäjä Pariisin lähellä sijaitsevassa Courbevoien kunnassa, La Défensen liikekaupunginosassa. Se on valmistunut vuonna 2001, ja sen suunnittelusta on vastannut arkkitehti Jean-Paul Viguier. Rakennus yltää 161 metrin korkeuteen, ja sen kerroslukumäärä on 40. Sen tieltä purettiin 12-kerroksinen Tour Esso -tornitalo.
Huhta (täsmennyssivu)
Huhta voi viitata seuraaviin asioihin:
Matti Huhta
Matti Huhta voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Työväentalo
Työväentalo on työväenyhdistyksen kokoontumistilakseen rakentama talo. Suomessa on yleensä kyse lähinnä sosiaalidemokraattisten ja vasemmistoliittolaisten yhdistysten rakennuksista. Tunnettu työväentalo on esimerkiksi Helsingin työväentalo.
Muiden aatteellisen yhdistyksen kuin työväenyhdistysten kokoontumistilakseen rakentamista taloista käytetään Suomessa nimitystä seurantalo. 2000-luvulla seurantaloja ja työväentaloja ylläpitävien yhdistysten valtakunnallisilla yhteenliittymillä on Suomessa ollut yhteistoimintaa.
Suomen ohella työväentaloja on monissa muissa Euroopan maissa, joissa niistä käytetään nimitystä "kansantalo" (esimerkiksi ). Työväentaloja on esimerkiksi Ruotsissa, Tanskassa ja Norjassa. Venäjälle rakennettiin myös työväentaloja, mutta vuoden 1917 vallankumousten jälkeen niitä alettiin kutsua työntekijöiden klubeiksi tai kulttuuritaloiksi.
La Brean tervahaudat
La Brean tervahaudat on fossiilialue Kaliforniassa, keskellä Los Angelesia. La Brean tervahautojen ”terva” on erityisen paksua maaöljyä, joka nousee maan pinnalle maanalaisesta öljyesiintymästä.
Tuhansia eläimiä ja kasveja on jäänyt ansaan La Brean öljyyn jo 40 000 vuoden ajan. Ne ovat takertuneet kiinni maaöljyyn kiinni ja vajonneet kuin kärpäset kärpäspaperiin. Niiden upottua öljyyn öljypitoiset sedimentit ovat säilyttäneet eläinten luut ja kasvien osat täydellisesti.
Alueen öljy on hyvin tahmeaa ja siirappimaista, joten siihen on jäänyt vaivatta kiinni jopa mammutteja ja biisoneja. Tällaisten suurten eläinten kiinni jääminen on houkutellut paikalle petoja ja raadonsyöjiä, jotka ovat puolestaan jääneet kiinni öljyyn. 
Öljystä onkin löytynyt paljon enemmän petoja kuin kasvinsyöjiä. Hirviösusia on tervahaudoista löydetty 3 000 ja sapelihammaskissoja 2 000 yksilöä, mutta vain runsaat 20 kolumbianmammuttia ja 60 jättiläislaiskiaista. Ihmisiä on haudoista löytynyt vain yksi, mutta ihmisten valmistamia esineitä sen sijaan on löydetty runsaasti. Öljystä on kaivettu esiin myös sammakkoeläimiä, matelijoita, lintuja, hyönteisiä ja muita selkärangattomia sekä kasveja.
Fossiileja alettiin kaivaa esiin 1900-luvun alussa. Kaivaukset jatkuvat edelleen haudassa numero 91, muut haudat on kaivettu tyhjiksi. Fossiilien säilyttämistä varten Los Angelesiin on avattu "George C. Page Museum", jossa vierailivat voivat tutustua löytöihin ja alueen menneeseen elämään.
Martti Pokela
Martti Eliel Pokela (23. tammikuuta 1924 Haapavesi – 23. elokuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen kanteletaiteilija ja kansanmusiikin esittäjä. Häntä on luonnehdittu Suomen modernin kantelemusiikin isäksi. Hänen tyttärensä on laulaja ja säveltäjä Eeva-Leena Pokela.
Pokela suoritti agronomintutkinnon Helsingin yliopistossa 1955 ja toimi agentuuriliikkeen toimitusjohtajana 1959–1970. Opiskeluaikanaan hän soitti Ylioppilaskunnan Soittajissa viulua. Myöhemmin soittimeksi tulivat ensin kitara ja sitten kantele. Hän alkoi esittää kansanmusiikkia yhdessä vaimonsa Marjatta Pokelan kanssa. Avioparin yhteistyö vei huomattavalle uralle kansanmusiikin parissa: pariskunta esiintyi yhdessä 25 vuotta Suomessa ja ulkomailla. Hän sai Prix Bratislava -palkinnon vuosina 1978 ("Onko niin") ja 1979 ("Melkutus") ja hopeamitalin Eeva-Leena Sariolan kanssa vuonna 1988 ("Piru kellotapulissa").
Erikokoiset kanteleet olivat Martti Pokelan instrumentteina hänen loppuelämänsä. Hänestä tuli kansallissoittimen puolestapuhuja. Hän nosti siihen asti museoesineenä pidetyn viisikielisen kanteleen käyttösoittimeksi ja alkoi myös hoitaa kansanmusiikin lehtoraattia Sibelius-Akatemian silloisessa koulumusiikkiosastossa vuonna 1975. Kansanmusiikki sai hänen ansiostaan Sibelius-Akatemiaan oman osastonsa 1983.
Pokela jäi eläkkeelle 1987, mutta hän oli tuttu näky Sibelius-Akatemiassa sen jälkeenkin. Hän nautti siitä, että sai opettaa nuorisoa. Myös kotioloissa riitti musiikkia kolmen lapsen ja 13 lapsenlapsen voimin.
Hän sai professorin arvonimen 1980, Uudenmaan läänin taidepalkinnon 1988 ja säveltaiteen valtionpalkinnon 2001. Viimeisen levytyksensä "Improsette by Martti Pokela" (2005) hän julkaisi 81-vuotiaana.
Pokela sovitti kansansävelmiä omaan käyttöönsä 1950-luvulta alkaen sekä alkoi säveltää pienimuotoisia soolokappaleita (mm. "Yrttejä" vuodelta 1959). Varhaiset teokset perustuvat melodiaan ja säestykseen, mutta säestys kuuluu kiinteästi teokseen. Hän sai aiheita sävellyksiinsä mm. luonnon äänistä, joita hän kuuli lapsuudessaan maaseudulla.
Ensimmäiset suurimuotoiset teokset syntyivät yhteistyössä: elektroakustiset baletit "Tuulikumpu" (1968) Bengt Enrydin kanssa ja "Sauna" (1968) Reijo Jyrkiäisen kanssa sekä elokuvamusiikki "Antti Puuhaara" (1977) Kari Rydmanin kanssa.
Varsinainen avantgarde-kausi alkoi 1980-luvun alussa; innoittajina olivat Samuli Paulaharjun Lappi-kirjat. Tällöin Pokela alkoi käyttää epätavallisia sävelasteikkoja ja kokeilla sointivärejä. Teoksia syntyi sekä konserttikanteleelle (mm. "Pour Elam" vuodelta 1992) että soitinyhtyeille, joissa on mukana yksi tai useampia konserttikanteleita (mm. "Velocimente" vuodelta 1992 viululle, hanurille, kontrabassolle ja konserttikanteleelle). Sävellystyyliä on luonnehdittu uusimpressionistikseksi kamarimusiikiksi. Kaikkia teoksia ei ole nuotinnettu, vaan ne ovat syntyneet yhdessä muusikoiden kanssa ja ne opetellaan esitettäväksi hyödyntämällä erilaisia tarinoita. Improvisaatiolla oli tärkeä osa sävellystyössä.
Martti Pokela on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Knut Agathon Wallenberg
Knut Agathon Wallenberg (19. toukokuuta 1853 Tukholma – 1. kesäkuuta 1938 Tukholma) oli ruotsalainen pankkiiri ja poliitikko. Hän toimi Ruotsin ulkoasiainministerinä vuosina 1914–1917. Valtiopäiväedustajana ensimmäisessä kamarissa hän toimi vuosina 1907–1919, ja Tukholman kaupunginvaltuuston jäsenenä 1883–1914. Puolisonsa kanssa hän perusti vuonna 1917 Knut ja Alice Wallenbergin säätiön.
Marjatta Pokela
Anna Marjatta Pokela (o.s. Nikula; 5. tammikuuta 1925 Kouvola – 13. huhtikuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen laulaja, sanoittaja ja säveltäjä.
Pokela opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän kirjoitti uransa aikana kolmisensataa laulua, ja hänet muistetaan parhaiten lastenmusiikin säveltäjänä: hänen tuotantoaan ovat mm. ”Vaarin saari”, ”Mörrimöykky”, ”Mörköooppera”, ”Mörrimöykyn suvi”, ”Mörkö se lähti laivaan”, ”Ihme ja kumma”, ”Pupu Tupunan lauluja” ja ”Karamelliooppera”. Hän esitti myös kansanmusiikkia yhdessä puolisonsa, kanteletaiteilija Martti Pokelan ja tyttärensä Eveliinan (nyk. Eeva-Leena Pokela) kanssa.
Pokelalle myönnettiin mm. erityis-Emma 1984, Valtion Lastenkulttuuripalkinto ja Artium Cultori -mitali.
Marjatta Pokela kuoli 77-vuotiaana Helsingissä. Hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
"Nukkearkku" on Marjatta Pokelan jäämistöstä löytynyt musiikkikuunnelma, jonka viimeistelivät hänen tyttärensä Eeva-Leena Pokela sekä tyttärenpoikansa Jyri Sariola (joka myös sovitti ja sävelsi musiikin lopulliseen muotoonsa). Marjatta Pokela työsti musiikkisatua, ennen kuolemaansa mutta sairauden edetessä energiaa ei enää riittänyt laulujen ja tarinan viimeistelyyn. Hän myös mietti, olisiko satu jopa liian jännittävä pienille lapsille.
Kuunnelman tarina kertoo, kuinka maalta mummin luokse kaupunkiin muuttavat lapset löytävät ullakolta taianomaisen Nukkearkun, johon liittyy monta ihmeellistä asiaa. Kahden CD:n julkaisu vuodelta 2012 sisältää itse musiikkikuunnelman kertojanaan Eeva-Leena Pokela ja toisella levyllä Marjatta Pokelan sanoittamia lauluja kuunnelmasta.
Richard Tötterman
Richard Evert Björnson Tötterman (s. 10. lokakuuta 1926) on suomalainen diplomaatti, koulutukseltaan lakitieteen lisensiaatti ja filosofian tohtori. Hän oli tasavallan presidentin kansliapäällikkö 1966–1970, ulkoasiainministeriön valtiosihteeri 1970–1975 ja sen jälkeen hän toimi suurlähettiläänä Lontoossa 1975–1983 ja Bernissä 1983–1990.
Kapkaupungin kaupungintalo
Kapkaupungin kaupungintalo on Etelä-Afrikan Kapkaupungissa sijaitseva rakennus. Se on valmistunut vuonna 1905. Sen julkisivu on verhoiltu Bathin kalkkikivellä, ja se yhdistelee italialaista renessanssia sekä englantilaista siirtomaatyyliä. Rakennukseen on nykyisin sijoitettu kaupunginkirjasto sekä Kapkaupungin pääkonserttisali. Kaupungintalon parveke on tullut kuuluisaksi siitä, että Nelson Mandela piti sieltä ensimmäisen julkisen puheensa vapauduttuaan vankilasta vuonna 1990.