hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Vesa Vainio
Vesa Veikko Vainio (s. 2. joulukuuta 1942 Helsinki) on urallaan toiminut useissa johtotehtävissä suomalaisessa talouselämässä. Hän on työskennellyt UPM-Kymmene Oy:n toimitusjohtajana 1991–1992 sekä Merita Oyj:n konserninjohtajana 1992–1997. Vuosina 1998–1999 sekä 2000–2002 Vainio on toiminut Nordea AB:n hallituksen puheenjohtajana. 1999–2000 Vesa Vainio toimi Nordea AB:n hallituksen varapuheenjohtajana.
Vainio oli pitkäaikainen Nokia Oyj:n hallituksen jäsenen vuodesta 1993 2000-luvun alkuvuosiin. Vainio oli myös UPM-Kymmene Oyj:n hallituksen puheenjohtaja.
Vesa Vainio on valmistunut Helsingin yliopistosta, ja hän on koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti. Lisäksi Vainiolle on myönnetty ministerin arvonimi vuonna 2001.
Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa on tunnustukseksi Vesa Vainion elämäntyölle Nordea Oy:n hallituksen lahjoitusvaroilla vuoden 2003 alussa perustettu vertailevan vero-oikeuden Vesa Vainio -professuuri (Vesa Vainio Professorship in Comparative Tax Law).
Lucius III
Paavi Lucius III (1097 – 25. marraskuuta 1185) oli paavina 6. syyskuuta 1181 – 25. marraskuuta 1185. Hänen oikea nimensä oli Ubaldo Allucingoli.
Lucius oli kotoisin Luccan itsenäisestä tasavallasta. Hän kuului sisterssiläiseen sääntökuntaan. Paavi Innocentius II teki hänestä Santa Prasseden kardinaali-papin ja Hadrianus IV nosti hänet Ostian ja Velletrin piispaksi. Hän oli Aleksanteri III:n aikakauden vaikutusvaltaisimpia kardinaaleja.
Tultuaan valituksi paaviksi hän asui Roomassa marraskuusta 1181 maaliskuuhun 1182, mutta levottomuudet kaupungissa pakottivat hänet viettämään lopun kautensa paossa pääosin Velletrissä, Anagnissa ja Veronassa.
Lucius riiteli keisari Fredrik I Barbarossan kanssa edesmenneen Toscanan kreivitär Matildan maista. Perintöriitaa ei ollut sovittu paavin ja keisarin välisessä rauhassa 1177, ja vuonna 1182 Fredrik esitti, että kuurian tulisi luopua vaateistaan. Vastineeksi kaksi kymmenystä keisarin tuloista Italiasta annettaisiin kuurialle, yksi kymmenys kardinaaleille ja toinen paaville. Lucius ei hyväksynyt tätä sopimusta eikä keisarin seuraavana vuonna esittämää toista kompromissia. Myöskään henkilökohtaiset keskustelut paavin ja keisarin välillä eivät tuottaneet tulosta Veronassa 1184. Samaan aikaan paavin ja keisarin välille syntyi uusia riitoja, jotka koskivat kirkollisia vaaleja Saksassa.
Keisarin vastaisen politiikkansa mukaisesti Lucius kieltäytyi vuonna 1185 tunnustamasta Henrik VI:tta Fredrikin valituksi seuraajaksi, jolloin kuilu paavin ja keisarin Italian politiikan välillä kasvoi.
Marraskuussa 1184 Lucius piti Veronassa kirkolliskokouksen, jossa hän tuomitsi ja kirosi kerettiläisiä lahkoja ja näiden tukijoita.
Vuonna 1185 alkoivat valmistelut kolmatta ristiretkeä varten Jerusalemin kuningas Baldwin IV:n vetoomuksesta. Lucius kuoli Veronassa ennen kuin valmistelut saatiin päätökseen.
Henri Matisse
Henri Émile Benoît Matisse (31. joulukuuta 1869 Le Cateau-Cambrésis, Nord – 3. marraskuuta 1954 Nizza, Alpes-Maritimes) oli ranskalainen taidemaalari. Vuodesta 1904 hän oli fauvismin nimellä tunnetun ekspressionistisen suunnan johtohahmo.
Matisse kehitti värikylläisen, koristeellisen ja sommittelua korostavan maalaustyylin. Hänen teoksissaan näkyvää on kukoistava ja rikas väritys.
Matisse syntyi Le Cateau-Cambrésissa Pohjois-Ranskassa. Hän aloitti oikeustieteen opinnot, mutta innostui maalausharrastuksesta maatessaan leikkauksen jälkeen vuoteenomana vuonna 1890. Hän vaihtoi lakikirjat taideopintoihin, ensin Académie Julianissa ja sitten Gustave Moreaun oppilaana École des Beaux-Artsissa. Matissen varhaisissa töissä näkyy impressionistien vaikutus. Hänen nuoruusvuosiensa sankareita olivat Eduard Manet ja Paul Cézanne.
Vuoden 1904 paikkeilla Matisse tutustui pointillismiin, etenkin Georges Seuratin ja Paul Signacin töihin. Hän vietti aikaa Ranskan eteläosassa maalaamassa, ja siellä hänen värinkäyttönsä muuttui rohkeammaksi. Vuosina 1905–1906 Matissen teokset yhdessä André Derainin, Georges Rouaultin ja Maurice de Vlaminckin kanssa Syyssalongissa (Salon d’Automne) ja Salon des Indépendantsissä herättivät keskustelua. Ryhmää kutsuttiin pilkkanimellä "Les fauves" eli Pedot.
1910-luvun alussa Matisse matkusteli ulkomailla (Saksassa, Venäjällä ja Marokossa). Vuonna 1918 hän järjesti yhteisnäyttelyn Pablo Picasson kanssa. 1920-luvulla hän suunnitteli puvut ja lavasteet Djagilevin baletille.
Toisen maailmansodan aikana Matisse asui Etelä-Ranskassa. Hän oli sairaana ja teki siksi pienikokoisia töitä, mm. kirjankuvituksia. Sodan jälkeen hän pääsi toteuttamaan suurempia teoksia. Kuuluisia tämän ajan teoksia on Vencen kappeli (1951), jonka arkkitehtuuri, lasimaalaukset ja sisustus ovat kokonaan Matissen käsialaa. Viimeinen suurikokoinen maalaus on vuonna 1948 maalattu punasävyinen sisäkuva. Matisse kuoli vuonna 1954.
Fauvismi
Fauvismi on ranskalainen ekspressionistinen maalaustaiteen tyylisuunta, jota on nimitetty myös dekoratiiviseksi ekspressionismiksi. Sille ovat ominaisia voimakkaat ja epärealistiset värit, dynaamisen voimakkaat siveltimenvedot, koristeellisuus ja elämänmyönteisyys. Sen merkittävimpiä edustajia olivat ranskalaiset Henri Matisse, André Derain, Georges Rouault ja Maurice de Vlaminck sekä hollantilainen Kees van Dongen.
Fauvismi muotoutui 1900-luvun alussa, saaden vaikutteita muun muassa Paul Gauguinin rohkeasta värienkäytöstä ja Vincent van Goghin vahvan subjektiivisesta maalaustavasta. Fauvistit olivat myös ensimmäisiä eurooppalaisia taiteilijoita, jotka käyttivät afrikkalaista kansantaidetta inspiraation lähteenä. Julkisuuteen fauvismi nousi vuoden 1905 Pariisin Syyssalongissa, jonka näytteilleasettajista taidekriitikko Louis Vauxcelles käytti nimitystä ”les fauves” (villieläimet). Fauvistien teokset herättivät yleisön ja kriitikoiden keskuudessa paheksuntaa, mutta monet keräilijät kiinnostuivat uudesta tyylisuunnasta.
Fauvistit eivät koskaan järjestäytyneet kiinteäksi taiteilijaryhmäksi, eikä heillä ollut mitään erityistä toimintaohjelmaa. Henri Matissea pidettiin kuitenkin eräänlaisena tyylisuunnan johtajana. Fauvismi jäi hyvin lyhytikäiseksi taidesuuntaukseksi, sillä jo vuoden 1908 paikkeilla taiteilijoiden kiinnostus alkoi suuntautua kubismiin. Fauvismi oli kuitenkin ehtinyt lyhyessäkin ajassa vaikuttaa huomattavasti taidehistoriaan. Sen ansiosta taideteosten värit vapautuivat lopullisesti perinteisestä todellisuussidonnaisuudestaan.
Fauvismi oli tärkeä vaikutteiden antaja muun muassa saksalaiselle ekspressionismille (Die Brücke -ryhmä).
Rooman senaatti
Rooman senaatti oli Rooman tasavallan neuvoa antava neuvosto. Senaatilla ei ollut valtaa säätää lakeja. Lakeja säätivät kansankokoukset comitia tributa ja concilium plebis. Korkeimmat virkamiehet taas valittiin comitia centuriatassa.
Aluksi senaattiin pääsivät vain patriisisukujen vanhimmat jäsenet. Myöhemmin myös plebeijit pääsivät senaatin jäseniksi. Yleensä konsulit pääsivät senaatin jäseniksi virkakautensa päätyttyä. Sullan uudistuksien jälkeen senaattiin pääsivät yleensä kaikki korkeimmat virkamiehet, kvestorit, ediilit, preettorit ja konsulit.
Senaatissa oli keski- ja myöhäistasavallan aikana 300 jäsentä. Sulla nosti jäsenmäärän 600:aan ja Julius Caesar 900:aan. Augustus laski sen takaisin 600:aan.
Senaatti jatkoi toimintaansa keisarikunnan aikana, ja se oli vielä koossa Länsi-Rooman kukistuttua. Senaatti ei lakkauttanut toimintaansa Roomassa Länsi-Rooman kaatumiseen. Rooman senaatti oli vielä toiminnassa 500-luvulla ostrogoottien hallitessa Italiaa. Konstantinus Suuri perusti Konstantinopoliin uuden senaatin, joka jatkoi toimintaansa 1200-luvulle saakka.
Victoria (jumalatar)
Victoria on roomalaisessa mytologiassa voiton jumalatar. Hänen kreikkalainen vastineensa on Nike. Hänet yhdistettiin Bellonaan, sodan jumalattareen. Victorian myytti on luultavasti kehittynyt sabiinien maanviljelysjumalattaresta Vacunasta. Victorialla oli temppeli Rooman keskuskukkulalla.
Etukuormain
Etukuormain on traktorin eteen kiinnitettävä työväline, jolla traktorin etupää saadaan myös hyötykäyttöön.
Etukuormaimet alkoivat yleistyä traktoreissa siinä vaiheessa, kun niiden etupäät ja lähinnä etuakselit vankistuivat tarpeeksi. Hyvin varhaiset kuormaimet olivat mekaanisia, eivätkä ne saavuttaneet suurta suosiota ennen kuin hydrauliikan yleistyessä ja halventuessa niiden käytettävyys parani.
Hydraulivoimalla toimivat kuormaimet voidaan jaotella sylintereiden toimivuuden (yksi- tai kaksitoiminen), sylinterien määrän, hydraulisen kauhan käännön taikka vakainten olemassaolon ja niiden tyypin (mekaaninen/hydraulinen) mukaan.
Hydraulikäyttövoima saatiin varhaisissa tehokkaammissa kuormaimissa usein erillisenä asennetusta hydraulipumpusta silloisten traktorien oman hydrauliikan riittämättömyyden takia. Sittemmin traktorien hydrauliikat ovat tehostuneet ja tuotot kasvaneet myös etukuormaimille riittäviksi.
Hydraulisella kauhankäännöllä ja kaksitoimisuudella varustetun etukuormaimen ohjaus on nykyisin useimmiten hoidettu yksivipuohjauksella, joko traktorin ohjaamosta vaijereiden välityksellä tai käyttömukavuudeltaan hienommissa kuormaimissa sähköisen tai hydraulisen esiohjauksen välityksellä. Yksivipuohjauksella hallitaan eteen-taakse -suunnassa aisastoa ja sivusuunnassa kauhankääntöä.
Roomalainen mytologia
Roomalainen mytologia tarkoittaa antiikin Rooman tarustoa. Se oli saanut voimakkaita vaikutteita kreikkalaisesta mytologiasta. Rooman perustamistarinan mukaan Rooman kaupungin perustivat Romulus ja Remus. Romulus ja Remus olivat veljeksiä, ja taru kertoo, että heidän äitinsä oli Alba Longan kuninkaan "Numintorin" tytär, papitar "Rhea Silvia", ja heidän isänsä sodanjumala Mars. Rhea Silvian olisi papittarena pitänyt olla naimaton, mutta kun hän sai kaksoset, vauvat hylättiin korissa Tiberjokeen. Eräs susiemo oli tarun mukaan ottanut Romuluksen ja Remuksen huostaansa ja kasvattanut aikuisiksi.
Rooman keisariaikana runoilija Vergilius kirjoitti keisari Augustuksen toiveesta Roomalle ja Augustuksen suvulle sankarieepoksen Aeneis, joka kytkeytyi kreikan mytologiseen tarustoon ja etenkin Troijan sotaan. Vergiliuksen mukaan Troijan hävityksestä pelastunut sankari Aineias perusti roomalaisen sivilisaation Italian niemimaalle saatuaan jumalilta siihen kehotuksen.
Vahvasti uskonnollisuuteen taipuvainen Rooman kuningas Numa Pompilius yhdisti ja yhdenmukaisti vanhoista myyteistä oppirakennelman, josta tuli Rooman virallinen valtionuskonto ja joka tunnetaan hänen mukaansa Numan uskona.
Uskonto oli Rooman yhteiskunnassa tärkeässä asemassa. Roomalainen mytologia ja uskonto on pääosin lainattu kreikkalaisesta mytologiasta. Uskonnollisia rituaaleja roomalaiset harjoittivat aluksi kotonaan perhepiirissä vanhimman miespuolisen sukulaisen johdolla. Vanhin mies asetti uhrin ja uhrasi sen pihapiiriä ja kotia suojeleville hengille.
Rooman valtion kehittyessä myös uskonto muuttui. Politiikan asema uskonnossa lisääntyi, ja rituaalit saivat myös valtiollista merkitystä. Rooman uskonto eroaa kreikkalaisesta erityisesti ammattipapiston osalta. Rooman ensimmäinen ammattipapisto oli ns. "Vestan neitsyet", joka perustettiin kotilieden jumalattaren kunniaksi.Roomalaisilla oli myös täysin omia jumalia, kuten Bellona (Sodan jumalatar), Janus, laarit ja penaatit.
Roomalainen valtionuskonto alkoi menettää asemaansa erilaisille mysteeri- ja muille kulteille, joista suosituimmaksi nousi ennen pitkää Kristuksen kultti. Valtio pyrki säilyttämään valtionuskonnon asemaa määrittelemällä kristinuskon kielletyksi taikauskoksi ("superstitio", vastakohtana oikea uskonto "religio"). Kristinuskon leviämistä yritettiin moneen otteeseen rajoittaa vainoilla. Vainot olivat aluksi katkonaisia. 200 jaa. alkaen vainot kuitenkin yleistyivät, mutta vuonna 310 ne loppuivat, kun keisari Konstantinus Suuri antoi roomalaisille uskonvapauden. Keisari Theodosius I teki kristinuskosta valtionuskonnon 380-luvulla.
Roomalaisten jumalat elävät edelleen aktiivisesti kirjallisuudessa ja länsimaisessa kulttuuriperinnössä.
Fortuna
Fortuna on roomalaisessa mytologiassa onnen ja sattuman jumalatar. Hänen vastineensa kreikkalaisessa mytologiassa on Tykhe. Fortuna saatettiin esittää side silmillään ja sokeana, kuten nykyajan Oikeus, esittämässä elämän ja onnen oikukkuutta.
Fortunan seurueeseen kuului "Copia", yltäkylläisyyden jumalatar, joka kantoi yltäkylläisyyden sarvea. Annonaria-nimisenä Fortuna suojeli viljavarastoja. Roomalaisessa kalenterissa 11. kesäkuuta oli pyhitetty Fortunalle, kun taas suuri juhla "Fors Fortuna" oli 24. kesäkuuta.
Fortunaa lepyttelivät ennen kaikkea naiset. Servius Tulliuksen katsotaan tuoneen hänen kulttinsa Roomaan. Fortunalla oli temppeli "Forum Boarium"illa, julkinen pyhäkkö "Collis Quirinalis"illa, yhdellä Rooman seitsemästä kukkulasta Rooman suojelushenkenä, "Fortuna Populi Romani", "roomalaisten (hyvänä) onnena", sekä oraakkeli Praenestessa, missä tulevaisuuden valitsi pieni poika. Poika laskeutui 6 metriä syvään kaivoon, poimi sieltä sorten (tammipuusta tehdyn pienen arvan),
josta oraakkeli ennusti tulevaisuutta.
Kaikkialla roomalaisessa maailmassa Fortunaa palvottiin lukuisissa pyhäköissä eri nimillä jotka oli yhdistetty häneen sen mukaan, mitkä olivat ne erityiset elämäntilanteet missä toivottiin hänen apuaan. Fortuna ei ollut aina hyväntahtoinen: hän oli epäileväinen ("Fortuna Dubia"); hän saattoi olla "häilyvä/vaihteleva" ("Fortuna Brevis") tai suorastaan pahansuopa ("Fortuna Mala").
Fortunan nimi tullee etruskijumalatar "Vortumnasta", "hänestä joka panee vuoden kiertymään (ajan pyörässä)". Roomalaisten Foruna on yhdistelmä Vortumnasta ja kreikkalaisten Tykhestä, joka oli onnellisen sattuman ja menestyksen jumalatar.
Polyfonia
Polyfoniseksi sanotaan moniäänistä musiikkia, jossa äänistä vähintään kaksi on itsenäisiä sekä rytminsä että melodiansa suhteen , eikä niitä voida selkeästi jakaa melodiaääneen ja sitä säestäviin ääniin. Polyfonian vastakohta on homofonia.
Jumalatar
Jumalatar on naispuolinen jumala. Jumalattaret ovat usein olleet luojajumalattaria, äitijumalattaria tai hedelmällisyyden, kauneuden tai rakkauden jumalattaria, mutta myös esimerkiksi sodankäynnin ja metsästyksen jumalattaria on palvottu. Esimerkiksi maapalloa kunnioitettiin jo ennen ajanlaskun alkua nimityksellä "Äiti Maa".
Juno
Juno (Iuno) on roomalaisessa mytologiassa taivaan ja avioliiton jumalatar, Saturnuksen ja Rhean tytär ja ylijumala Juppiterin puoliso. Kesäkuu, roomalaisten "Junonius", on nimetty hänen mukaansa, ja sitä pidettiin suotuisimpana ajankohtana avioliiton solmimiseen.
Juno oli alun perin etruskien jumalatar, jota palvottiin erityisesti Vejissä. Roomassa Juno oli alkujaan geniusta vastannut naisten suojelushenki. Myöhemmin Junosta kehittyi avioelämän, äitiyden ja synnytyksen suojelija, jonka kunniaksi vaimot viettivät Matronalia-juhlaa 1. maaliskuuta. Junolla oli useita suojelutehtäviä ja määritteitä, ja niille oli yleensä omat temppelinsä. "Juno Lucinan" eli synnytyksen jumalattaren temppeli oli Esquilinus-kukkulalla. "Juno Monetan" temppelissä Rooman Arxissa lyötiin antiikin Rooman kolikot. Monetasta on myöhemmin johdettu joissakin kielissä rahaa tai maksuvälinettä tarkoittava sana. "Juno Reginana" jumalatar suojeli lisäksi koko Rooman valtakuntaa. Junon vastine Kreikkalaisessa mytologiassa on Hera.
Minerva syntyi suoraan Juppiterin päästä ilman äidin apua, aivan kuten Athene Zeuksen päästä. Junoa tämä raivostutti, ja hän valitti asiasta kukkien ja kevään jumalattarelle Floralle. Tämä antoi Junolle taikayritin, josta Juno tuli raskaaksi ja synnytti Marsin, sodan jumalan.
Fermat’n pieni lause
Fermat'n pienen lauseen mukaan kaikilla alkuluvuilla "p" ja kaikilla kokonaisluvuilla "a" on voimassa
eli "a" on kongruentti "a":n kanssa modulo "p".
Toisinaan lause esitetään seuraavassa muodossa: 
jos "p" on alkuluku ja "a" on kokonaisluku joka ei ole "p":n monikerta, niin tällöin
toisin sanoen "a" – 1 on jaollinen "p":llä.
Tätä teoreemaa kutsutaan Fermat'n pieneksi lauseeksi erotuksena Fermat'n suuresta lauseesta. Fermat'n pieni lause on perustana Fermat'n alkulukutestille.
Pierre de Fermat keksi lauseensa vuonna 1636. Se esiintyi eräässä hänen kirjeessään, joka on päivätty 18.10.1640, uskotulleen Freniclelle seuraavasti: "p" jakaa "a" − 1 aina kun "p" on alkuluku ja "a" ja "p" ovat keskenään jaottomia kokonaislukuja.
Kiinalaiset matemaatikot keksivät hypoteesin (toisinaan kutsuttu nimellä kiinalainen hypoteesi,) jonka mukaan "p" on alkuluku jos ja vain jos
formula_3.
eli 2 – 2 on jaollinen "p":llä.
On totta, että jos "p" on alkuluku, on voimassa formula_3 (erikoistapaus Fermat'n pienestä lauseesta). Kääntäen tämä ei kuitenkaan päde, esimerkkinä tapaus "p" = 341, joka ei ole alkuluku.
On laajasti uskottu, että kiinalainen hypoteesi keksittiin noin 2000 vuotta ennen Fermat'n keksintöä. On huomattavaa, että vaikka hypoteesi on osittain väärä, tunsivat jo antiikin matemaatikot väitteen.
Orkesteri
Orkesteri (lyhenne ork.) on soitinyhtye, jota käytetään useimmiten länsimaisessa taidemusiikissa. Usein kyse on täysikokoisesta sinfoniaorkesterista, mutta varsinkin vanhemmassa musiikissa jousi- ja kamariorkesterit ovat erittäin yleisiä. Myös sotilasmusiikista alkunsa saaneet puhallinorkesterit ovat saavuttaneet suurta suosiota.
Orkesteria johtaa yleensä kapellimestari, mutta nykyään on sävelletty myös teoksia, jotka soitetaan ilman kapellimestaria. Osa Leif Segerstamin noin 120 sinfoniasta on tällaisia. Samoin jotkut orkesterit, ehkä tunnetuimpana Orpheus Chamber Orchestra, esittävät kaikki teokset ilman kapellimestaria, jolloin kapellimestarin tehtävät kuuluvat konserttimestarille.
Sinfoniaorkesterissa soittimet jakaantuvat jousisoittimiin, puupuhaltimiin, vaskipuhaltimiin, lyömäsoittimiin ja kosketinsoittimiin. Mukana on myös usein harppu. Jousisoittimiin kuuluvat viulu, alttoviulu, sello ja kontrabasso. Puupuhaltimia ovat huilu, oboe,
klarinetti, fagotti ja sinfoniaorkesterissa harvinainen saksofoni. Vaskipuhaltimiin
kuuluvat käyrätorvi, trumpetti, pasuuna ja tuuba. Lyömäsoittimet jakaantuvat usein
siten, että patarummut muodostavat oman yksikkönsä ja muut lyömäsoittimet omansa. Joskus sinfoniaorkesterissa käytetään myös kosketinsoittimia, kuten piano, urut tai celesta.
Täysimittainen sinfoniaorkesteri
1 piccolo,
3 huilua,
3 oboeta,
1 englannintorvi,
1 es-klarinetti,
3 b- tai a-klarinettia,
1 bassoklarinetti,
3 fagottia,
1 kontrafagotti.
4-8 käyrätorvea,
4 trumpettia,
3 pasuunaa,
1 bassopasuuna,
1 tuuba.
1 harppu,
1 kosketinsoitin (piano, celesta tai urut),
patarummut,
3-4 lyömäsoittajaa, jotka soittavat erilaisia lyömäsoittimia
12-20 I-viulua,
10-18 II-viulua,
8-16 alttoviulua,
6-12 selloa,
4-10 kontrabassoa.
Sinfonietta (kamariorkesteri)
2 huilua,
2 oboeta,
2 klarinettia,
2 fagottia
2 käyrätorvea,
2 trumpettia
patarummut
6 I-viulua,
5 II-viulua,
4 alttoviulua,
3 selloa,
2 kontrabassoa.
Täysimittainen sinfoninen puhallinorkesteri
1 piccolo,
3-10 huilua,
1-3 oboeta,
1 englannintorvi,
1 es-klarinetti,
6-12 b-klarinettia,
1 bassoklarinetti,
1 kontrabassoklarinetti,
2 fagottia.
1 sopraanosaksofoni (harvinaisempi),
1-2 alttosaksofonia,
1-2 tenorisaksofonia,
1 baritonisaksofoni,
1 bassosaksofoni (harvinainen).
4-8 käyrätorvea,
4-8 trumpettia,
4 pasuunaa,
1 bassopasuuna,
1-2 baritonitorvea eli euphoniumia,
2-4 tuubaa.
patarummut,
4-6 lyömäsoittajaa, jotka soittavat erilaisia lyömäsoittimia.
Tyypillinen suomalainen sotilassoittokunta
1 huilu,
1 oboe (ei välttämättä kuulu kokoonpanoon),
2-3 klarinettia,
1 fagotti (ei välttämättä kuulu kokoonpanoon).
1 alttosaksofoni,
1 tenorisaksofoni (ei välttämättä kuulu kokoonpanoon).
1-2 käyrätorvea,
2-3 trumpettia,
2 pasuunaa,
1 baritonitorvi eli euphonium,
1 tuuba.
1 lyömäsoittaja, joka soittaa erilaisia lyömäsoittimia.
Soittajien lisäksi kokoonpanoon kuuluu yleensä myös kapellimestari.
Kuoro
Kuoro ("") on yksi- tai moniääninen laulajista koostuva kokoonpano, jossa jokaista ääntä laulaa useampi laulaja. Yleisimmässä muodossaan kuoro jakautuu neljään stemmaan: sopraanoon, alttoon, tenoriin ja bassoon. Kuoro voi laulaa orkesterin säestyksellä tai ilman orkesteria (a cappella).
Antiikin Kreikan klassisessa draamassa kuoron tarkoituksena oli seurata ja osallistua näytelmän juoneen ja jopa tanssia näyttämön ympärillä. Kirkon hallitsemalla keskiajalla kuoron merkitys muuttui ja side tanssiin katosi. Nykyään tunnetun kuoromusiikin kehitys alkoi gregoriaanisesta laulusta. 1500-luvulla italialainen Giovanni Pierluigi da Palestrina kehitti kuorolaulusta tarkkaa moniäänistä polyfoniaa. Nykyisessä merkityksessään sanaa kuoro on käytetty käsitteenä 1600-luvulta lähtien. Ennen sitä kuoro tarkoitti paitsi lauluyhtyettä myös soitinyhtyettä. 1800-luvulla kirkko menetti valtaansa. Tärkeimmäksi kuorotyypiksi nousi sekakuoro.
Kuoron taiteellisesta johdosta vastaa kuoronjohtaja.
Kuoron koot vaihtelevat suuresti pienemmistä kamarikuoroista yli 100-henkisiin suurkuoroihin. Kuorotyyppien nimeämiseen on monta kriteeriä, kuten
Kuorot jakautuvat selkeimmin ammattikuoroihin, joihin kuuluvat esimerkiksi Suomen kansallisoopperan kuoro, ja amatöörikuoroihin, joita ovat esimerkiksi opiskelijakuorot. Edelleen voidaan erotella vaikka eläkeläiskuorot, koulujen kuorot ja kirkkokuorot.
Säveltäjät ovat käyttäneet kuoroa instrumenttina hyvin vaihteleviin tarkoituksiin. Kuoromusiikki käsittääkin musiikkia a cappella -lauluista orkesterisäestyksellisiin teoksiin (joihin kuuluvat esimerkiksi oratoriot). Sävellyksissä käytettyjen tekstien skaala on laaja ja jakautuu suurpiirteisimmin hengelliseen ja maalliseen materiaaliin.
Tyypillisesti kuoromusiikki on neli-, viisi- tai kuusiäänistä, mutta poikkeuksia on valtavasti, ja esimerkiksi Thomas Tallisin vuonna 1570 säveltämä motetti Spem in alium on kirjoitettu 40 stemmalle. Yksi tyypillisistä kokoonpanoista erityisesti hengellisessä musiikissa on kaksoiskuoro, eli kahdesta neliäänisestä kuorosta koostuva suurkuoro.
Altto
Altto (latinan sanasta "altus", korkea) on kuoron osuus. Altto on tenoria korkeampi ja sopraanoa matalampi osuus. Alttoa kutsutaan altoksi, koska se on tenoria korkeampi ääni.
Alttoa laulavat yleensä naiset ja tytöt, ja kuoroissa se on naisten/tyttöjen matalin stemma. Lapsikuoroissa on myös poika-alttoja, ja varsinkin sooloaltto-osia esittävät monet kontratenorit.
Suuressa SATB-kuorossa altto-osuus jaetaan tyypillisesti altto ykköseen ja altto kakkoseen. Korkeamman altto ykkösen laulaa suhteellisen matalaääninen mezzosopraano jolla on hyvät matalat sävelet, kun taas altto kakkosen laulaa kontra-altto eli niin sanottu aito altto. Kontra-altto on suhteellisen harvinainen äänityyppi, joten useissa varsinkin pienemmissä kuoroissa ei ole aitoa alttoa laisinkaan, vaan alttoa laulavat vain suhteellisen matalaääniset mezzosopraanot. Mieskuorossa altto-osuus voidaan laulaa falsetilla.
Tavallisimmin altto-osuus tyypitetään ulottuvaksi pienestä f:stä (F3) kaksiviivaiseen f:ään (F5). Kuorossa altto-osuus käy harvoin C5-sävelen yläpuolella. Hetkellisesti voidaan käydä C5:n yläpuolella. Tyypillisesti matalin alton laulama sävel on G3. Alttoääni on vahvimmillaan sävelissä D4-A4. Alton laulamat harjoitusskaalat ovat G3-G4, Bb3-Bb4 ja C4-C5. Kaikki alttoa laulavat mezzosopraanot eivät kykene laulamaan säveliä G3:n alapuolella, joten sen alapuolisia säveliä ei altoilta kuoromusiikissa yleensä pyydetä.
Tenori
Tenori (lat. "tenere" eli kannatella) on korkea miesääni, jonka ääniala on yleensä C3–B♭4. Oopperassa tenorilla on yleensä kertomuksen sankarin rooli. Keskiajan musiikissa tenoriksi nimitettiin moniäänisen teoksen sitä ääntä, joka kuljetti päämelodiaa. Noin 30 prosenttia miehistä on tenoreita. Tenoreista on huutava pula kuoroissa, sillä miehistä vain pienellä osalla on tenoriääniala, miehet eivät ole yhtä kiinnostuneita kuorolaulamisesta kuin naiset ja tenorit suuntautuvat populäärimusiikkiin kuorolaulamisen sijaan. Lopputuloksena kuoroissa vallitsee krooninen tenorivaje.
Kirkas korkea tenoriääni kuuluu hyvin myös ilman äänenvahvistusta. Tenoria matalampi äänityyppi on baritoni ja korkeampi kontratenori. Tenori- ja baritoniäänten välissä on baritonia hieman korkeampi baritenorin ääni.
Basso
Basso on matalin miesääni. Tyypillisesti bassolaulajan ääniala on välillä E2-E4, mutta jotkut bassot pääsevät jopa B1:een asti. Basso on harvinainen miesten äänityyppi, ja bassoja on miehistä vain noin viisi prosenttia. Basso on erityisen tarpeellinen äänityyppi kuorossa ja oopperassa, mutta kuorossa baritonit laulavat basson äänialan osuuksia sillä bassoja on vaikea löytää. Miesten äänissä on korrelaatio kehon pituuden ja äänen mataluuden välillä, joten bassot ovat todennäköisemmin pitkiä miehiä. Hieman bassoa korkeampaa äänialaa kutsutaan bassobaritoniksi.
Bassolla on suuri ääni ja laaja ääniala. Monet bassolaulajat pystyvät laulamaan yhtä korkealle kuin baritonit tai jopa tenorit, mutta eivät pysty pysyttelemään niin korkealla.
Etenkin oopperamaailmassa käytetään tarkempaa luokitusta äänityypeistä. Myös bassot voidaan luokitella äänenvärin perusteella eri äänityyppeihin.
Basso buffo ("Spielbass")
Bassobaritoni ("Charakterbass, Basso cantante")
Basso profondo ("Seriöser Bass")
Baritoni
Baritoni on miesääni, joka sijoittuu basson ja tenorin väliin. Baritoni on keskikorkea miesääni ja miesten yleisin äänityyppi. Noin kaksi kolmasosaa miehistä on baritoneja. Tyypillinen baritoni pystyy laulamaan sävelet A2-F4, joskus G2-E4. Nimitystä baritenori käytetään baritonin ja tenorin väliin sijoittuvasta äänestä (A2–G4). Bassobaritoniksi taas kutsutaan baritonin ja basson väliin sijoittuvaa äänialaa (F2–F4). Baritoniääniä voidaan kuvata sanoilla syvä, taipuisa ja lämmin.
Raskasääniselle baritonille A4-sävelen laulaminen voi olla vaikeaa, ja belttaaminen voi olla ainoa tapa saavuttaa kyseinen sävel.
Baritoni-nimitystä – kuten muitakin äänialoja – käytetään yleensä oopperamaailmassa, mutta harvemmin pop- ja rockmusiikissa. Kuorossa baritoni yleensä laulaa basson äänialalle kuuluvia osuuksia, sillä basso on baritoniin verrattuna harvinainen äänityyppi. Monet rockmuusikot ovat baritoneja, ja baritoni on miespuolisten kantrilaulajien vallitseva äänityyppi.. Fender-sähkökitaramerkin kotisivuilla tunnetuiksi populäärimusiikin baritoneiksi on mainittu Bing Crosby, Johnny Cash, Frank Sinatra, Tom Jones, Neil Diamond, David Bowie, Bruce Springsteen, Peter Gabriel, Al Green, Rob Halford, Jimi Hendrix, Morrissey, Jim Morrison, Roy Orbison, Elvis Presley, David Lee Roth, Michael Stipe, Joe Strummer ja Eddie Vedder. Oopperoissa baritoniroolit vaihtelevat sankareista epäonnisiin häviäjiin ja kylmäverisiin roistoihin.
Baritoni äänialana tai laulajana sekoitetaan joskus soittimiin. 1600–1700-luvuilla eräät säveltäjät sävelsivät kappaleita baritoni-nimiselle sellon tapaiselle mutta useampikieliselle jousisoittimelle. Baritonitorveakin kutsutaan joskus baritoniksi, vaikka sen toinen nimi on euphonium. Myös baritonisaksofonia saatetaan kutsua lyhyemmin baritoniksi.
FAMAS
FAMAS (lyhenne "Fusil d'Assaut de la Manufacture d'Armes de Saint-Étienne") on Ranskan armeijan käyttämä rynnäkkökivääri. Aseen lempinimi on sen ulkomuodon vuoksi 'Le Clairon' ("trumpetti"). Sen sarjatuotanto alkoi vuonna 1977; vuodesta 1994 valmistettu G2-versio käyttää STANAG-standardin mukaista M-16 lipasta. Tullessaan käyttöön 1980 ase oli samalla ensimmäinen NATO-maan armeijan ase, jossa otettiin käyttöön puolustusliiton tuolloin uusi standardikaliperi.
Asetta valmistava Saint Étiennen asetehdas kuuluu valtion omistamaan Nexter -kompleksiin (entisiltä nimiltään GIAT Industries ja "Groupement des Industries de l'Armée de Terre") ja valmistaa myös Leclerc-panssarivaunua.
Ase edustaa ns. bullpup-tyyppiä, jossa lipas ja laukaisumekanismi sijaitsevat kahvan takana. Aseen tähtäimet sijaitsevat pitkän kantokahvan sisällä, jossa myös latausvipu sijaitsee. Lukon toimintaperiaatteena on hidastettu massasulku. Toimintaperiaate on tämän tehoisella patruunalla harvinainen, ja aseen toleranssi patruunalle on kapea. NATO:n standardipatruunan hylsyjen on havaittu pullistuneen ja repeytyneen, mikä johtuu lukon aikaisesta ja nopeasta avautumisesta. Nämä syyt ovat pakottaneet käyttämään standardipatruunan messinkihylsyn sijaan ei-standardeja teräshylsyjä varman ja turvallisen toiminnan takaamiseksi. Teräshylsyisten patruunoiden valmistus Ranskassa on lopetettu, ja tuontipatruuna on luonnollisesti edelleen standardin perusajatuksen vastainen.
Aseen seuraajaksi on valittu 2017 saksalaisvalmisteinen Heckler & Koch HK 416.
Famasilla voi ampua kerta-, purske- ja sarjatulta, aseen teoreettinen tulinopeus on noin 1 000 laukausta minuutissa, minkä vuoksi aseessa on kolmen laukauksen sarjoja ampuva pursketulimahdollisuus. 25 patruunan lippaassa olevista rei'istä patruunamäärän saa selville nopeasti.
FAMASin vakiovarusteena on kiinteä aseen sivuille taittuva haaratuki ja sen voi varustaa 40 mm M203-kranaatinheittimellä. Pistoolikahvan sisässä on tila puhdistusvälineille.
FAMAS vaatii huolellista puhdistusta ja huoltoa. Ase soveltuu parhaiten kaupunkitaisteluun, sillä jumiutumisia tapahtuu usein pölyisissä ja aavikko-olosuhteissa, kuten Persianlahdella. Luultavasti pahin suunnitteluvirhe on pieni muovinen poskituki (Appui joue), joka myös ohjaa tyhjän hylsyn patruunapesästä. Osa on vain painettu paikoilleen ja sen kadotessa asetta ei voi turvallisesti laukaista.
Useimmat bullpup-kiväärit eivät ole muutettavissa vasenkätisille, mutta edellä mainitun poskituen, ja hylsyn ulosvetäjän puolta vaihtamalla FAMAS voidaan muuttaa joko oikea- tai vasenkätiseksi parissa minuutissa ilman työkaluja. Latausvivun sijoituksen ansiosta sitä voi käyttää kummalla kädellä tahansa.
Mezzosopraano
Mezzosopraano [metso-] () on ääniala sopraanon ja kontra-alton välissä. Mezzosopraano on naisten keskikorkea ääni ja selvästi yleisin naisten äänityyppi. Noin kaksi kolmasosaa naisista on mezzosopraanoja. Mezzosopraanon sävelalue ulottuu pienestä a:sta kaksiviivaiseen a:han tai b:hen, mutta äänenväri on yleensä tummempi, alttomaisempi. Kuoroissa mezzosopraanot laulavatkin usein ylempää alttostemmaa, jotta kutsutaan ykkösaltoksi. Korkeaäänisemmälle mezzosopraanolle on kuorossa kakkossopraanon stemma.
Mezzosopraanon ääniala on matalampi kuin sopraanolla. Mezzosopraano laulaa säveliä A3-A5 jotka kuuluvat äänityypin vahvuusalueeseen. Kuorossa korkein mezzosopraanon sävel on usein F5. Mezzosopraanolla on enemmän matalia säveliä kuin sopraanolla ja matalat sävelet onnistuvat tyypillisesti paremmin kuin sopraanolta. Mezzosopraano kykenee laulamaan 3. oktaavissa rintaäänellä. Mezzosopraanon äänen sointiväri on tummempi ja rikkaampi kuin sopraanolla, sillä yläsävelsarja on runsas. Mezzosopraanot kykenevät usein laulamaan samoja säveliä kuin sopraano eli A5 ei ole mezzosopraanon korkein sävel, vaan myös B5 ja C6 tyypillisesti onnistuvat harjaantuneilta mezzosopraanoilta. Mezzosopraano voi siis kyetä laulamaan yhtä korkealta kuin sopraano, mutta ei kuitenkaan viihdy korkealla kuten sopraano vaan väsyy korkealla laulamiseen.
Musikaaleissa ja musiikkiteatterissa mezzosopraanon tulisi olla kykenevä laulamaan vahva G5-sävel, joka kuuluu Nettien rooliin "Carousel"-musikaalissa. Mezzosopraanon belttausväli alkaa sävelestä F4/G4 ja ulottuu C5:een tai D5:een. Mezzosopraanon belttausääni on tummempi ja paksumpi kuin sopraanolla.
Albert (Viktorian puoliso)
Albert von Sachsen-Coburg und Gotha (26. elokuuta 1819 – 14. joulukuuta 1861) oli Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar Viktorian puoliso vuodesta 1840 alkaen. Vuonna 1857 hän sai virallisen prinssipuolison () arvon. Hän oli kotoisin Saksin ruhtinaskunnasta Kaakkois-Saksasta ja syntyi merkittävään eurooppalaiseen Saksi-Coburg-Gotha -hallitsijasukuun. Albert ja Viktoria saivat yhdeksän lasta, joista monet solmivat avioliiton muiden eurooppalaisten hallitsijasukujen kanssa. Albert nousi merkittävään rooliin kuningaskunnan hallinnossa ja toimi käytännössä vaimonsa kanssahallitsijana.
Albertin isä oli Saksi-Coburg-Gothan herttua Ernst I.
Lokakuussa 1839 Albert tuli vierailulle Windsorin linnaan serkkunsa, kuningatar Viktorian luo, jolla oli ennen Albertia käynyt useita kosijoita Euroopan kuninkaalisista perheistä. Viktoria ihastui Albertiin ja kosi tätä. Albert suostui ja hääpäiväksi valittiin 10. helmikuuta 1840.
Häiden jälkeen pari vietti kolmen päivän kuherruskuukauden Windsorin linnassa. Vastanaineet olivat hyvin onnellisia, vaikka heidän persoonallisuutensa olivatkin vastakohtaiset: Viktoria oli ulospäinsuuntantunut sekä valvoi myöhään, ja Albert oli puolestaan introvertti sekä aamuvirkku. Aluksi Albertilla oli vain aviomiehen osa eikä minkäänlaista sijaa valtakunnan hallinnossa, mutta hän ryhtyi seuraavien vuosien aikana parantamaan asemaansa. Albert kertoi ottaneensa tavoitteekseen avustaa ja täydentää vaimonsa työtä kaikin tavoin sekä toimia perheen ja talouden päänä. Albertin rooli maan politiikassa kasvoi 1840-luvun aikana Viktorian ollessa toistuvasti raskaana. Vuonna 1843 Albertista oli tullut jo niin tärkeä, että kuningatar korvasi julistuksissaan sanan 'minä' sanalla 'me'. Maassa olikin käytännössä kaksoismonarkia, ja monen näkemyksen mukaan Albert toimi kuninkaana. Viktorian omien päiväkirjamerkintöjen mukaan tällainen järjestely sopikin hyvin kuningattarelle, joka oli hyvin tyytyväinen perhe-elämäänsä.
Konservatiivien Robert Peelista tuli Britannian pääministeri 1841. Albert tuli hänen kanssaan heti hyvin toimeen niin henkilönä kuin poliittisestikin, minkä ansiosta Albertin rooli politiikassa kasvoi. Ajan myötä niin Viktoria kuin Albertkin ottivat omakseen Peelin uudistuspolitiikan, joka koski Irlantia, valuuttaa ja ulkomaankaupan säätelyä.
Albert valittiin 1847 Cambridgen yliopiston kansleriksi, ja hän uudisti sekä laajensi yliopiston opetusohjelmaa merkittävästi. Albert vastasi myös Lontoon maailmannäyttelyn 1851 järjestämisestä.
Albert kuoli lavantautiin vuonna 1861.
Viktoria ja Albert saivat yhdeksän lasta vuosina 1840–1857.Lastensa kautta prinssipuoliso Albert on useimpien Euroopan kuningasperheiden esi-isä. Hänen jälkeläisiinsä kuuluvat muun muassa Yhdistyneen kuningaskunnan nykyinen hallitsija kuningatar Elisabet, Espanjan Juan Carlos I, Tanskan kuningatar Margareeta, Norjan Harald V ja Ruotsin Kaarle XVI Kustaa.
Eddie the Head
Eddie the Head (myös Edward the Head tai lyhyemmin vain Eddie) on heavy metal -yhtye Iron Maidenin virallinen maskotti, joka on esiintynyt yhtyeen lähes jokaisen albumin ja singlen kannessa sitten yhtyeen esikoisalbumin "Iron Maiden" vuonna 1980.
Alun perin Eddie oli vain naamio tai maalaus lavan taustalla rumpulavan yläpuolella. Maskotin silmät sai hehkumaan asettamalla niihin oikeanlaisen valaistuksen. Myös hahmon suun sai tarpeen mukaan sylkemään verta.
Eddie on nykyään myös tärkeä osa Iron Maidenin liveshow'ta, sillä kappaleen "Iron Maiden" aikana lavalle muodossa tai toisessa ilmestyvä yhtyeen maskotti on konserttien eräänlainen kohokohta. Kun Eddie herätettiin henkiin yhtyeen alkuaikoina, Eddienä esiintyi usein joku Iron Maidenin taustahenkilöistä arkivaatteissa vain Eddie-naamari kasvoillaan. Myöhemmin Eddien konserttiesiintymiset ovat vaihdelleet useimmiten studioalbumien ja niitä seuranneiden kiertueiden teemojen mukaan. Esimerkiksi "Piece of Mind" -ajan Eddie oli parimetrinen pakkopaitaan puettu, Eddie-naamiota päässään pitänyt mies, kun taas "Somewhere in Time" -aikakauden Eddie oli monta metriä pitkä kyborgi. "A Matter Of Life And Death" -kiertueen aikana Eddie oli sotilaspuvussa suuressa panssarivaunussa.
Eddien taiteellinen isä on kuvataidekoulun kesken jättänyt Derek Riggs. Yhtyeen jäsenet pitivät herran alkuperäisluonnoksista ja päättivät tehdä Eddiestä erottamattoman osan itse albumia. Eddie nähtiin jo yhtyeen ensimmäisessä singlejulkaisussa "Running Free", mutta koska yhtye ei halunnut paljastaa hahmoa ennen albumin julkaisua hänen kasvonsa jätettiin näyttämättä.
Riggs ei ole luonut kaikkia Edward the Head -hahmoja, mutta hän loi Eddien pahaenteisen virneen ja yleisen kuvan epäkuolleesta hevarista.
Eddie on jäänyt pois vain kolmesta albumi- tai singlekannesta. "The Essential Iron Maiden" on kokoelmalevy, joka julkaistiin vain Yhdysvalloissa ilman Eddien kasvonpiirteitä. Singlet ”From Here to Eternity” ja ”Wasting Love” ovat muut Iron Maiden -julkaisut, joiden kansissa Eddie ei esiinny.
Suuren pyramidin huipun alapuolella näkyy myös viikatemies The Trooper singlen kannesta. Iron Maidenin jäsenten yläpuolella näkyy myös punaisilla valokirjaimilla teksti "Maggies revenge" joka viittaa ilmeisesti Sanctuary (single)n kanteen jossa Eddie on murhannut Margaret Thatcherin. Huomaa myös horuksen silmä Kyborgi-Eddie:n vasemmalla puolella, sekä jäsenten takana pieni kyltti, jossa lukee phantom opera house (Phantom of the Opera)
Alex Rider
Alex Rider on Anthony Horowitzin kirjoittama nuortenkirjasarja, joka kertoo samannimisestä 14-vuotiaasta vakoojapojasta. Alexin vanhemmat John ja Helen Rider ovat kuolleet hänen ollessa vasta pieni vauva, ja siitä lähtien Alexia on hoitanut hänen setänsä Ian Rider.
Sarjan ensimmäisessä kirjassa "Stormbreaker" Alex saa kuulla Ian-setänsä kuolleen ja alkaa selvittää, kuinka se tapahtui. Hän saa tietää, ettei Ian ollutkaan töissä pankkialalla, vaan hän oli MI6:n agentti.
Sarjan ensimmäisestä kirjasta on tehty vuonna 2006 elokuva "Stormbreaker", jossa näyttelivät muun muassa Ewan McGregor ja Mickey Rourke. Pääroolissa oli 16-vuotias Alex Pettyfer. Elokuvan Suomen ensi-ilta oli 13. lokakuuta 2006.
François Rabelais
François Rabelais (n. 1483–1494 Chinon, Ranska – 1553 Pariisi) oli ranskalainen renessanssiajan humanisti ja kriittis-humoristinen kirjailija.
Rabelais oli asianajajan poika. Hän opiskeli fransiskaaniluostarissa noviisina keskiajan teologiaa ja antiikin kieliä. Hän kääntyi benediktiiniksi ja jätti lopulta luostarielämän siirtyen maallistuneeksi papiksi. Rabelais opiskeli ja vaikutti useissa yliopistoissa kuten Poitiers’ssa, Pariisissa, Montpellier’ssa ja Lyonissa ja vieraili Itävallassa sekä Torinossa, Italiassa. Hän vaikutti lääkärinä ja tunsi esimerkiksi anatoomikko Andreas Vesaliuksen sekä Ambroise Parén.
Rabelais suututti kirjoituksillaan sekä katolisen kirkon edustajat että Sorbonnen akateemikot. Vuodesta 1532 alkaen ilmestyneen viisiosaisen teossarjansa kaksi ensimmäistä osaa, "Gargantua" ja "Pantagruel", hän julkaisi salanimellä Alcofribas Nasier (anagrammi nimestä François Rabelais). Julkaistuaan seuraavan osan ("Kolmas kirja") omalla nimellään hänet julistettiin pannaan. "Viides kirja" ilmestyi postuumisti ja sen tekijyys on osittain kiistanalainen. Rabelais käsitteli aikaansa nähden epäsovinnaisesti muun muassa kuolemaa. Teossarja on osittain suomennettu nimellä "Suuren Gargantuan hirmuinen elämä", Ville Keynäs on suomentanut kolmannen ja neljännen kirjan.
Carlos Santana
Carlos Santana (s. 20. heinäkuuta 1947 Autlán de Navarro, Jalisco, Meksiko) on meksikolainen kitaristi. Hänen perheensä muutti 1950-luvun puolivälissä Yhdysvaltain ja Meksikon rajalla sijaitsevaan Tijuanan kaupunkiin. Siellä Carlos Santana alkoi soittaa viulua isänsä mariachi-yhtyeessä. Kun Santanan perhe 1960-luvun alussa muutti San Franciscoon, Carlos lopetti viulunsoiton ja alkoi soittaa kitaraa. Perhe oli muutenkin musikaalinen, Carlosin veli Jorge tuli tunnetuksi Malon keulahahmona.
Carlos Santana perusti yhtyeen, Santana Blues Bandin, vuonna 1966. Santana Blues Bandin nimi vakiintui pian muotoon Santana. Carlos Santana ja hänen yhtyeensä ovat siitä lähtien esiintyneet ja levyttäneet latinovaikutteista rock-musiikkiaan. Carlos Santanan kitaransoitossa on helposti tunnistettava sointi, johon vaikuttavat muun muassa latinorytmit ja mollisävellajit sekä omalaatuinen särösoundi.
Carlos Santana on yhtyeineen noussut uudelleen esille varsinkin kahden uusimman levynsä, "Supernatural" ja "Shaman", sisältämien kappaleiden "Love Of Life" ja "Game Of Love" ansiosta. Levyt ovat olleet myyntimenestyksiä ja "Supernatural" on saanut kahdeksan Grammya.
Santana on haastattelussa 2003 tunnustanut käyttäneensä LSD:tä ja meskaliinia. Hän on omien sanojensa mukaan oppinut kokeiluistaan paljon eikä kadu yhtäkään trippiä. Vuonna 1969 muusikko esiintyi Woodstock-festivaaleilla LSD:n vaikutuksen alaisena.
Santanaa on käytetty nuorena seksuaalisesti hyväksi, mistä aiheutuneesta traumasta hän kuitenkin 1990-luvulla toipui terapian avulla.
Santana ja hänen vaimonsa Deborah hakivat eroa 34 yhteisen avioliittovuoden jälkeen vuonna 2007. Parilla on kolme yhteistä lasta, jotka olivat tuolloin iältään 23-, 22- ja 17-vuotiaat. Santana kosi heinäkuussa 2010 kesken keikan pitkäaikaista tyttöystäväänsä rumpali Cindy Blackmania. Blackman on soittanut aiemmin muiden muassa Lenny Kravitzin kanssa.
Carlos Santana esiintyi Suomessa kesällä 2008 Pori Jazz -festivaalilla, jossa hän vieraili edellisen kerran 1988. Suomessa hän on konsertoinut myös vuonna 2006 Helsingissä.. Viimeksi hän on konsertoinut Suomessa 18. kesäkuuta 2018 Helsingin Kaisaniemenpuistossa.
Tämä on luettelo Carlos Santanan sooloalbumeista. Katso myös: Luetteloa koko yhtyeen albumeista
Assemblaasi
Assemblaasi () on taiteessa kollaasin kolmiulotteinen vastine, useista esineistä koottu taideteos. Assemblaasi on kubistien (kuten Picasso) käyttöönottama. Myöhemmin sen omaksuivat myös dadaistit ja 1960-luvulla uusrealistit.
Kieltolaki
Kieltolaki tarkoittaa useimmin alkoholijuomien myynnin kieltävää lakia. Tällainen laki on ollut muun muassa Suomessa vuosina 1919–1932, Yhdysvalloissa vuosina 1920–1933, Prinssi Edwardin saarella Kanadassa vuosina 1901–1948 (myös muissa osissa Kanadaa lyhyempiä ajanjaksoja), Norjassa vuosina 1916–1927 ja Islannissa vuosina 1915–1935 (viini vapautui 1922 ja olut vapautui vasta 1989) .
Kieltolakia on usein käytetty esimerkkinä laista, joka toimii tarkoitustaan vastaan. Koska alkoholin käyttöä ei laissa kriminalisoitu eivätkä ihmiset pitäneet sitä rikoksena, pelättiin piittaamattomuuden laista laajenevan myös muille alueille. Tutkimusten mukaan alkoholinkulutus nousi, rikollisuus lisääntyi ja raaistui. Suomessa pirtun salakuljettajista tuli kansan sankareita. 
Usein kieltolain aikaan alkoholin maahantuonti kukoisti salakuljettajien ansiosta ja etenkin Yhdysvalloissa järjestäytynyt rikollisuus hallitsi pimeitä alkoholimarkkinoita.
Kieltolaki eli asetus alkoholipitoisten aineiden valmistuksesta, maahantuonnista, myynnistä, kuljetuksesta ja varastossapidosta (29/1917) astui Suomessa voimaan 1.6.1919. Asetus koski kaikkia denaturoimattomia alkoholipitoisia aineita, jotka sisälsivät enemmän kuin kaksi tilavuusprosenttia etanolia. Näiden aineiden valmistus, maahantuonti, myynti, kuljetus ja varastointi olivat sallittua vain lääkinnällisiin, tieteellisiin ja teknisiin tarkoituksiin. Viinin tarjoaminen ehtoollisella kirkossa oli kuitenkin sallittu. Yksinoikeus alkoholin valmistukseen, myyntiin ja maahantuontiin kuului valtiolliselle monopolille, Valtion Alkoholiliikkeelle.
Lakia rikottiin yleisesti, mikä johti siihen, että eduskunta päätti järjestää kieltolaista kansanäänestyksen. 29.–30. joulukuuta 1931 pidetyssä kansanäänestyksessä yli 70 prosenttia äänestäneistä äänesti lain kumoamisen puolesta. Eduskunta hyväksyi 9. helmikuuta 1932 uuden väkijuomalain (45/1932). Valtion viinakaupat avasivat ovensa Suomen kaupungeissa 5. huhtikuuta 1932 kello 10.00.Monissa Yhdysvaltojen osavaltioissa säädettiin kieltolaki jo 1800-luvulla, ensimmäisenä Mainessa vuonna 1851. Koko liittovaltion alueella alkoholijuomien valmistus ja kauppa kiellettiin Yhdysvaltain perustuslain 18. lisäyksellä, joka tuli voimaan 17. tammikuuta 1920. Kieltolaki kumottiin perustuslain 21. lisäyksellä, joka tuli voimaan 5. joulukuuta 1933. Osavaltioilla oli kuitenkin edelleen oikeus kieltää alkoholijuomien kauppa alueellaan, mutta nykyään alkoholijuomien täyskielto ei ole enää voimassa missään osavaltiossa.
Yhdysvaltain kieltolain aikana teollisuusspriitä denaturoitiin metanolilla, jolloin sen juominen korvikealkoholina aiheutti lukuisia kuolemantapauksia.
Yhdysvaltain nykyisen järjestäytyneen rikollisuuden ongelman on katsottu saaneen alkunsa tai ainakin merkittävästi pahentuneen kieltolain takia.
Kieltolaki on edelleen käytössä Afganistanissa, Bangladeshissa, Bruneissa, Intian tietyissä osissa, Iranissa, Kuwaitissa, Libyassa, Saudi Arabiassa, Sudanissa, Yhdistyneiden arabiemiirikuntien Sharja emiraattissa, Jemenissä ja Pakistanissa. Iranissa alkoholin juomisesta voidaan määrätä kuolemantuomio mutta tuomio voidaan muuttaa ruoskinnaksi, jos syyllinen katuu.
YleQ
YleQ (joskus myös YleKuu) oli pääkaupunkiseudulla perinteisessä analogisessa verkossa ja digitaalisesti koko valtakunnassa kuulunut Yleisradion radiokanava. Aikaisemmin taajuudella oli kuultavissa Radio Aino, mutta tämä lakkautettiin vuoden 2003 alussa Yleisradion radiouudistuksen myötä. Lopettamiseen oli todennäköisenä syynä digiradiovastaanotinten huono menekki.
YleQ uudistui ensimmäisen vuotensa jälkeen keväällä 2004 muuttamalla merkittävästi musiikillista profiiliaan. Kanavan viimeisimpiä erityispiirteitä olivat toimitetun radiopuheen ja laajan musiikkitarjonnan ohjelmaradio, jolle tunnusomaista oli kiireettömyys ja keskittyneisyys. Tarjonnassa korostui populaarimusiikki ja -kulttuuri.
Yleisradio ilmoitti 6. kesäkuuta 2006 lopettavansa YleQ-kanavan. Lähetys loppui keskiyöllä 17.–18.9.2006. Kanavan ohjelmia siirtyi YleX-, YLE Radio Suomi ja YLE Radio 1 -kanaville. YleQ:n tilalle perustettiin puheradiokanava Yle Radio Peili (nykyisin Yle Puhe).
Tuomas Enbuske, Marko Gustafsson, Tero Liete, Susanna Korhonen, Kai Ulmanen, Olga K, Norppa, Laura Airaksinen, Eve Mantu, Jake Nyman, Ivan Puopolo (Thank God It's Puopolo), Markus Turunen, Pekka Vitikka ja Jani Juntunen.
Polkuyhtenäisyys
formula_1 on sellainen topologinen avaruus, jossa avaruuden mitä tahansa pistepareja voidaan yhdistää polulla kyseisessä avaruudessa formula_2. Matematiikassa polku on jatkuva kuvaus suljetulta väliltä formula_3 avaruuteen formula_2.
Polku formula_5 yhdistää formula_6 pisteet formula_7 ja formula_8, joita sanotaan maaliavaruudessa polun formula_9 päätepisteiksi.
Topologinen avaruus formula_1 on polkuyhtenäinen, jos sen jokainen pistepari formula_11 voidaan yhdistää polulla avaruudessa formula_2.
Polkuyhtenäinen avaruus on yhtenäinen. Yhtenäistä avaruutta ei voida jakaa kahteen erilliseen, epätyhjään, avoimeen osajoukkoon. Polkuyhtenäisyys on vahvempi avaruuden ominaisuus kuin yhtenäisyys. Polkuyhtenäisyydestä välttämättä seuraa heti yhtenäisyys.
Yhtenäinen avaruus ei aina ole polkuyhtenäinen. On avaruuksia, jotka ovat kyllä yhtenäisiä, mutta eivät ole kuitenkaan polkuyhtenäisiä. Sellainen on esimerkiksi topologin sinikäyrä, jonka muodostavat origo sekä funktion formula_13 kuvaajan y-akselin oikealla puolella oleva osa.
Polkuyhtenäisyys on topologinen ominaisuus, joka säilyy jatkuvissa kuvauksissa. Jotkut avaruuksien ominaisuuksista eivät muutu lainkaan jatkuvassa kuvauksessa.
Polkuyhtenäisessä avaruudessa formula_2 on sellainen ominaisuus, että sen jokaisella pisteellä on polkuyhtenäinen ympäristö formula_15.
Väli formula_16 on polkuyhtenäinen. Silloin jokaisella kyseisen välin pisteellä formula_17 on olemassa polkuyhtenäinen ympäristö formula_18. Ympäristö on topologiassa määritelty avoimeksi joukoksi.
Polkuyhtenäinen avaruus "Kampa" koostuu seuraavista osajoukoista: y-akselilta väli formula_19, x-akselilta väli formula_19 sekä x-akselin suuntaiset janat formula_21, kun n on luonnollinen luku ja formula_22
Suljettu väli formula_23 on polkuyhtenäinen formula_24 osajoukko.
Yksiö {\big\