Mikojan-Gurevitš MiG-15
Mikojan-Gurevitš MiG-15 (МиГ-15) () oli Neuvostoliitossa Mikojan-Gurevitš OKB:n kehittämä ensimmäisen sukupolven suihkuhävittäjä. Se oli eräs ensimmäisistä onnistuneista nuolisiipisistä suihkuhävittäjistä ja lentokone saavutti mainetta Korean sodassa, jossa se oli sodan alussa ylivoimainen suorasiipisiin länsihävittäjiin verrattuna. Sitä valmistettiin useina eri versioina yhteensä yli 12 000 kappaletta ja lisenssivalmistus kasvattaa valmistusmäärän yli 18 000:een. Koneen pohjalta valmistettiin myös sen seuraaja MiG-17.
MiG-15-hävittäjäkoneen 2-paikkainen MiG-15UTI-koulutuskone oli Suomen ilmavoimien käytössä 1960- ja 70-luvulla.
Mikojan ja Gurevitš (MiG-suunnittelutoimisto) käytti MiG-suihkuhävittäjän suunnittelussa apunaan Saksasta toisen maailmansodan lopulla hankittua tietotaitoa. Monet maat, muun muassa Ranska ja Ruotsi, suunnittelivat toisen maailmansodan jälkeen suihkuhävittäjiä, joissa oli suuria yhtäläisyyksiä Saksan sodan lopussa kehittämien suihkuhävittäjäluonnosten ja prototyyppien kanssa.
Siipi oli 35 astetta viistetty nuolisiipi, kun amerikkalaiset vielä pitäytyivät suoraan siipeen. Englannin Clement Attleen (työväenpuolueen) hallitus myi 1947 Neuvostoliitolle Rolls-Royce Nene -suihkumoottoreita, joiden pohjalle Neuvostoliitto rakensi omat suihkumoottorinsa. Niiden avulla MiG-15 saavutti Mach 0,934 nopeuden.
Ensimmäinen koneen prototyyppi I-310 lensi joulukuussa 1947. Sen suorituskykyä testattiin Lavotškin La-15-hävittäjää vastaan.
MiG-15-tuotanto alkoi heti ja kone tuli Neuvostoliiton ilmavoimien käyttöön 1949. Sillä olivat hyvät lento-ominaisuudet, ja amerikkalaiset F-86 Sabre-lentäjät kunnioittivat sitä Korean sodassa. Siellä osaa MiG-15-koneista lensivät toisen maailmansodan johtavat neuvostoässät, toisaalta myös amerikkalaisten lentäjien joukossa oli suuri määrä hävittäjäveteraaneja. USAF veti potkurikoneet pois hävittäjäkäytöstä ja joutui pohtimaan raskaiden B-29-pommikoneiden suojausta ja siirsi ne yötoimintaan.
MiG-15 oli suunnilleen tasaveroinen suorituskyvyltään Sabren kanssa. MiG oli hieman parempi nousukyvyltään ja ketteryydeltään, kun taas Sabre oli nopeampi ja parempi syöksymään. MiGissä oli raskaampi aseistus, kun taas Sabren tulinopeus ja tähtäin oli parempi. Taistelun lopputuloksen ratkaisi yleensä lentäjien taito.
Vuodesta 1950 alkaen noin 7 500 MiG-15-konetta on rakennettu Neuvostoliitossa, Tšekkoslovakiassa, Puolassa ja Kiinassa.
Konetta on käytetty myös Lähi-idän ja Itä-Aasian sodissa.Suomen ilmavoimien käyttämä versio Aseistus yksi 12,7mm UBK-Je -konekivääri tai yksi 23 mm NS-23 -tykki
Neuvostoliitto luovutti 1957 kolme MiG-15UTI-konetta Afganistanin ilmavoimille, jossa ne palvelivat MiG-17F-lentäjien koulutuksessa.
Albania aloitti MiG-15-koneiden vastaanoton 1950. Maan ilmavoimissa palveli ainakin kaksi laivuetta MiG-15-koneita, jotka muodostivat Valonan lentotukikohtaan sijoitetun 5818. hävittäjärykmentin. Hävittäjäversion lisäksi maa vastaanotti myös joitakin MiG-15UTI-koulukoneita. Albanian ja Neuvostoliiton suhteiden katketessa 1962 koneiden varaosatoimitukset siirtyivät Kiinalle (F-2 eli MiG-15bis:n kopio).
Vuoden 1963 alussa Algerian ilmavoimat vastaanottivat Neuvostoliitosta ensimmäiset MiG-15- ja MiG-15UTI-koneet, jotka muodostivat kolmelaivueisen hävittäjäpommittajarykmentti. Maa vastaanotti myöhemmin Egyptistä lisää vastaavia koneita.
Angolan ilmavoimat vastaanotti Neuvostoliitosta MiG-15UTI-koneita ja vuonna 1976 kolme konetta Kuubasta.
Armenian ilmavoimilla oli vielä 1995 käytössään joitakin Neuvostoliitolta perimiään MiG-15-koneita.
Australiaan ostettiin toistakymmentä Puolan ilmavoimien ylijäämävarastoista myymää SBLim-2- ja 2A- sekä MiG-15UTI-konetta, jotka siirrettiin siviilirekisteriin.
Bulgarian ilmavoimat vastaanotti 1952 Neuvostoliitosta MiG-15- sekä MiG15UTI- ja jo seuraavana vuonna MiG-15bis-koneita. Koneista muodostettiin 19. hävittäjärykmentti Graf Ignatievin lentotukikohtaan ja toinen hävittäjärykmentti Dobrichin lentotukikohtaan sekä 26. erilliseen tiedustelurykmenttiin yksi laivue.
2-paikkainen MiG-15UTI on hävittäjän koulutusversio (NATO-koodi "Midget"). Se seurasi Neuvostoliiton perinnettä kehittää palveluksessa olevan
hävittäjäkoneen koulutusmalli.
Suomeen hankittiin neljä kaksipaikkaista MiG-15 UTI -harjoitushävittäjää vuonna 1962 välityypiksi auttamaan siirtymistä Fouga Magister -suihkuharjoituskoneesta suorituskykyisiin MiG-21 -suihkuhävittäjiin. Lentäjille muutos oli silti hyvin vaativaa ja tilanteen ratkaisi varsinaisesti vasta MiG-21- koneen UTI-versio.
Konetta pidettiin lento-ominaisuuksiltaan erittäin hyvänä. Sen varustus oli kuitenkin vanhentunut ja kone vaati paljon huoltoa. Jarrut olivat vaikeakäyttöiset tehden rullauksesta hankalaa. Lempinimen "Mukelo" saanut kone oli käytössä vuoteen 1977.
1954 Neuvostoliitto teki koneen hävittäjäversiosta tarjouksen oma-aloitteisesti. Tarjousta ei ollut toivottu ja asia oli molemmille sotilasosapuolille yllättävä. 
Lauri Pekuri teki UTI-versiolla tutustumislennon. Hän ja Ilmavoimien esikunnan diplomi-insinööri Leo Piippo eivät puoltaneet hankintaa, koska malli oli vanhenemassa ja hävittäjien kehitys nähtävissä. Tyypin käyttö olisi myös ollut kallista suuren polttoaineenkulutuksen ja huoltotarpeen vuoksi. Lisäksi tuossa vaiheessa koulutus suihkukoneisiin oli tärkeämpää, mihin De Havilland Vampire soveltui paremmin. Kävi ilmi, että hankinta oli sovittu osana kahdenkeskistä clearing-kauppaa ilman tarkempaa informointia kummallakaan puolella.
Esimerkiksi presidentti Paasikiveä ei oltu informoitu, mikä luonnollisesti raivostutti hänet.
25. tammikuuta 1954 Neuvostoliiton ilmeisesti eksynyt MiG-15 putosi Rautjärvelle - tämä oli ehkä MiG-suihkuhävittäjien ensiesiintyminen Suomen ilmatilassa. Aiempi käyttö voi olla mahdollista, koska Neuvostoliiton vuokra-alueelta Porkkalasta lensi myös suihkuhävittäjiä, jotka todennäköisesti olivat MiG-15-koneita.