Mutismi
Mutismi tarkoittaa lasten puhumattomuutta. Puhumattomuus voi olla pysyvää tai valikoivaa ("selektiivinen mutismi"). Mutismista kärsivä ihminen kokee, ettei pysty tai kykene kommunikoimaan.
Valikoiva puhumattomuus eli selektiivinen mutismi on sosiaalisen vuorovaikutuksen häiriö, jossa lapsi osoittaa normaalia kielellistä kyvykkyyttä joissakin tilanteissa mutta on johdonmukaisesti puhumatta toisissa tilanteissa. Lapsi voi esimerkiksi puhua kotioloissa mutta olla puhumaton tai lähes puhumaton koulussa. Diagnoosin edellytyksenä on lisäksi, että häiriö on kestänyt yli kuukauden, lapsi ei kärsi samanaikaisesti laaja-alaisesta kehityshäiriöstä eikä häiriö ole selitettävissä hiljattaisella elämänmuutoksella, kuten koulunaloituksella tai muuttamisella vieraskieliseen maahan.
Valikoivan puhumattomuuden esiintyminen on 0,47–0,76 %, ja sitä esiintyy tytöillä hiukan enemmän kuin pojilla. Häiriö ilmenee ensimmäisen kerran 3–4 vuoden iässä ja diagnosoidaan 6–9 vuoden iässä. Keskimäärin valikoiva puhumattomuus kestää yli viisi vuotta.
Valikoivaan puhumattomuuteen liittyy usein normaalia useammin sosiaalista herkkyyttä tai ujoutta, sosiaalisten tilanteiden pelkoa, vetäytyneisyyttä sekä vastustavaa käytöstä. Siitä kärsivät lapset kärsivät suhteellisen usein myös kastelusta ja tuhrimisesta, eroahdistuksesta sekä pakko-oireisista häiriöistä.
Valikoivaa puhumattomuutta pidetään yhtenä ahdistushäiriön muotona eikä niinkään puheen ja kielen kehityshäiriönä. Sen syitä ei tunneta kovin hyvin. Taustatekijöiksi on esitetty muun maussa perheen sisäisiä ja kasvatuksellisia ongelmia, traumaattisia kokemuksia tai perinnöllisyyttä. Valikoivan puhumattomuuden on arveltu olevan strategia, jossa lapsi vähentää emotionaalista aktivaatiotaan kokiessaan stressiä tai uhkaa. Sen on myös arveltu voivan johtua lapsen vaikeuksista puhua ja kuunnella samanaikaisesti. Joidenkin mukaan valikoiva puhumattomuus ei ole erillinen häiriö vaan sosiaalisten tilanteiden pelon äärimmäinen ilmentymä.
Valikoivaa puhumattomuutta esiintyy usein jollakin lapsen lähisukulaisella, ja perheissä esiintyy normaalia useammin ujoutta ja vähäpuheisuutta. Puhumattomien lasten vanhempien on havaittu olevan keskimääräistä kontrolloivampia.
Selektiiviseen mutismiin ei ole vakiintunutta hoitokäytäntöä. Monia erilaisia hoitomuotoja, kuten leikkiterapiaa, psykodynaamista psykoterapiaa, kognitiivis-behavioraalista psykoterapiaa, puheterapiaa ja ryhmäterapiaa, on käytetty. Yleisin mutistilasten hoitomuoto on perheterapia yhdistettynä joko käyttäytymisterapiaan tai psykodynaamiseen terapiaan.
Kommunikointia voi mutistin kanssa harjoittaa muuten kuin puhumalla. Hyviä välineitä ovat sähköposti, tekstiviestit tai perinteinen kynä-paperi-yhdistelmä. Päivähoidossa tai koulussa on tärkeää antaa mutistille selkeä oma reviiri. Turvallisuuden tunteen luominen ja luottamuksen rakentaminen mutistin kanssa auttavat kommunikoinnin mahdollistamisessa. Kuntoutumisen näkökulmasta turvallisten sosiaalisten tilanteiden luominen on tärkeää.
Parhaiten mutistia auttaa suhtautumalla häneen kuin tavallisesti kommunikoivaan, puhuvaan ihmiseen. Mutistiin ei missään tapauksessa tulisi suhtautua asenteella "ei hän vastaa kuitenkaan"; tosin pakottaminen ja puhumaan ahdistelu saa mutistin sulkeutumaan enemmän kuoreensa.