hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Saksan Grand Prix 1999
Saksan Grand Prix 1999 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 1. elokuuta 1999 Hockenheimin radalla Saksassa. Kilpailun voitti Ferrarin Eddie Irvine Mika Salon päästettyä hänet ohitseen tallimääräyksen takia. Salo itse sijoittui toiseksi vain sekunnin päähän Irvinesta ja saavutti samalla ensimmäisen palkintopallisijoituksensa. Sijoitus oli Mika Salon paras.
Suomalaisittain kilpailu alkoi mitä parhaimmalla tavalla, kun kärjessä oli kaksi suomalaista. Mika Häkkinen kuitenkin joutui keskeyttämään rengasrikosta aiheutuneen kovavauhtisen ulosajon takia. Mika Salo johti kilpailua pitkään mutta joutui luovuttamaan voiton tallimääräyksellä tallitoverilleen Eddie Irvinelle. Palkintokorokkeella Irvine osoitti kiitollisuuttaan Salolle luovuttamalla hänelle voittopokaalin palkintojenjakotilaisuudessa. Kilpailun nopeimman kierroksen ajoi David Coulthard ajalla 1,45.270.
Modulimuoto
Modulimuodot ovat funktioryhmiä, jotka on määritelty kompleksitason ylemmässä puoliskossa. Ne keksittiin vasta 1800-luvulla ja ovat oma abstrakti matematiikan alueensa. Modulimuodot ovat monin tavoin symmetrisiä; symmetria tulee esiin tyypillisellä muunnoksella formula_1.
Dedekindin eetafunktio määritellään
Silloin modulaarinen diskriminantti Δ("z") = η("z") on modulimuoto.
Modulimuodot voidaan yleistää sallimalla funktio formula_3 niin että formula_4 ja
Funktiot muotoa formula_6 tunnetaan automorfisina kertoimina.
Toinen yleistys on Hilbert-modulimuodot.
Kirjassa on annettu modulimuodon formaali määritelmä seuraavasti: Olkoon formula_7 positiivinen kokonaisluku. Tällöin algebrallinen käyrä formula_8 on tasoa formula_7 oleva modulikäyrä. Säännöllinen differentiaalimuoto modulikäyrällä formula_8 on tasoa formula_7 oleva formula_12-kertoiminen modulimuoto.
Kirjassa on annettu modulimuodon formaali määritelmä seuraavasti: Olkoon formula_13 kokonaisluku. Meromorfinen funktio formula_14 on heikosti modulaarinen painolla formula_13 jos formula_16 kun formula_17 ja formula_18.
Funktio formula_14 on modulimuoto painolla formula_13, jos formula_21 on holomorfinen sekä formula_22:ssa että formula_23:ssä ja formula_21 on heikosti modulaarinen painolla formula_13
James Mill
James Mill (6. huhtikuuta 1773 Northwaterbridge – 23. kesäkuuta 1836 Kensington) oli skotlantilainen historioitsija, ekonomisti, poliittinen teoreetikko ja filosofi. James Mill syntyi Angusin alueella Skotlannissa, suutarin poikana. Hänen äitinsä oli Isabel Fenton.
James Mill oli filosofi John Stuart Millin isä sekä Jeremy Benthamin läheinen ystävä.
Siinä missä poika ja Bentham olivat uraauurtavia feministejä, James Milliä on pidetty antifeministinä, mutta häntä on myös tulkittu feminismille myönteiseksi.
Moottoritorpedovene Jylhä
Moottoritorpedovene Jylhä (J 1) oli Suomen merivoimissa palvellut alus. "Jylhä" oli alun perin Italian kuninkaallisessa laivaston MAS 526 -luokan moottoritorpedovene "MAS 526", joka oli valmistettu 1939 Bagliettossa.
"MAS526" oli torjumassa laivueensa mukana 13.-14. kesäkuuta 1940 Italian Rivieralle tunkeutuneita Ranskan merivoimien aluksia, jolloin ne yrittivät tuloksetta torpedoida hävittäjät "Guépardin", "Valmyn" ja "Verdunin". Ranskalaisalukset eivät edes havainneet hyökkääjiä.
Saksan merivoimat pyysivät 21. huhtikuuta 1942 Italian laivastolta tukea taisteluun Laatokalla operoivia Neuvostoliiton laivaston yksiköitä vastaan. Operaatiolla oli tarkoitus vahvistaa Leningradin piiritystä. Italian laivasto määräsi lähetettäväksi "capitano di corvetta Emilio Bianchin XII Squadriglian, johon kuuluivat moottoritorpedoveneet "MAS 526" - "MAS 529". Veneet siirrettiin Itämerelle kuorma-autoilla ja siitä edelleen laivalla Suomeen. Ne ajoivat omin konein Saimaan kanavaa pitkin Saimaalle, josta ne siirrettiin rautateitse Punkasalmen asemalta Lahdenpohjaan. Alukset saapuivat lopulta 22. kesäkuuta Laatokalle.
Alus lähti 29. lokakuuta Laatokan jäätyessä laivueen mukana samaa reittiä Suomenlahdelle ja edelleen Tallinnaan, jossa laivue talvehti. Seuraavana keväänä laivue operoi Suomenlahdella Leningradin edustalla, kunnes 5. toukokuuta 1943 Välimeren tilanne pakotti Italian luopumaan veneistään ja siirtämään henkilöstönsä takaisin kotimaahan.
Suomen merivoimat osti kaikki nämä alukset 5. toukokuuta 1943 Tallinnassa ja ne kuljetettiin Helsinkiin. Alusten vastaanottoa johti Suomen merivoimien puolesta kapteeniluutnantti Heikki Herlevi.
Alusten heikkotehoiset 350 millimetrin torpedot vaihdettiin 450 millimetrin torpedoiksi. Alus muutettiin jatkosodan päätyttyä tykkiveneeksi Pariisin rauhansopimuksen kieltäessä torpedoveneet.
Luokan alukset poistettiin käytöstä 1961, jonka jälkeen alukset laitettiin myyntiin.
Jylhän kolme sisaralusta olivat moottoritorpedoveneet Jyry, Jyske ja Jymy.
Moottoritorpedovene Jyry
Moottoritorpedovene Jyry (J 2) oli Suomen merivoimissa palvellut alus. "Jyry" oli alun perin Italian kuninkaallisen laivaston MAS 526 -luokan moottoritorpedovene "MAS 527", joka oli valmistettu 1939 Bagliettossa.
"MAS527" oli torjumassa laivueensa mukana 13.-14. kesäkuuta 1940 Italian Rivieralle tunkeutuneita Ranskan merivoimien aluksia, jolloin ne yrittivät tuloksetta torpedoida hävittäjät "Guépardin", "Valmyn" ja "Verdunin". Ranskalaisalukset eivät edes havainneet hyökkääjiä.
Saksan merivoimat pyysivät 21. huhtikuuta 1942 Italian laivastolta tukea taisteluun Laatokalla operoivia Neuvostoliiton laivaston yksiköitä vastaan. Operaatiolla oli tarkoitus vahvistaa Leningradin piiritystä. Italian laivasto määräsi lähetettäväksi "capitano di corvetta Emilio Bianchin XII Squadriglian, johon kuuluivat moottoritorpedoveneet "MAS 526" - "MAS 529". Veneet siirrettiin Itämerelle kuorma-autoilla ja siitä edelleen laivalla Suomeen. Ne ajoivat omin konein Saimaan kanavaa pitkin Saimaalle, josta ne siirrettiin rautateitse Punkasalmen asemalta Lahdenpohjaan. Alukset saapuivat lopulta 22. kesäkuuta Laatokalle.
Eräässä laivueen neljästä operaatiosta Laatokalla "MAS527" upotti 15. elokuuta Neuvostoliiton Laatokan laivaston tykkiveneen "Biran" (947 grt). Alus itse kärsi tulessa myös vaurioita. Se osallistui laivueensa mukana Suhonsaaren maihinnousuun 21. lokakuuta.
Alus lähti 29. lokakuuta Laatokan jäätyessä laivueen mukana samaa reittiä Suomenlahdelle ja edelleen Tallinnaan, jossa laivue talvehti. Seuraavana keväänä laivue operoi Suomenlahdella Leningradin edustalla, kunnes 5. toukokuuta 1943 Välimeren tilanne pakotti Italian luopumaan veneistään ja siirtämään henkilöstönsä takaisin kotimaahan.
Suomen merivoimat osti kaikki nämä alukset 5. toukokuuta 1943 Tallinnassa ja ne kuljetettiin Helsinkiin. Alusten vastaanottoa johti Suomen merivoimien puolesta kapteeniluutnantti Heikki Herlevi. Alusten heikkotehoiset 350 millimetrin torpedot vaihdettiin 450 millimetrin torpedoiksi. Alus muutettiin jatkosodan päätyttyä tykkiveneeksi Pariisin rauhansopimuksen kieltäessä torpedoveneet.
Luokan alukset poistettiin käytöstä 1961, jonka jälkeen alukset laitettiin myyntiin.
Jyryn kolme sisaralusta olivat moottoritorpedoveneet Jylhä, Jyske ja Jymy.
Moottoritorpedovene Jyske
Moottoritorpedovene Jyske (J 3) oli Suomen merivoimissa palvellut alus. Alus oli alun perin Italian kuninkaallisen laivaston MAS 526 -luokan moottoritorpedovene "MAS 528", joka oli valmistettu 1939 Bagliettossa.
"MAS528" oli torjumassa laivueensa mukana 13.-14. kesäkuuta 1940 Italian Rivieralle tunkeutuneita Ranskan merivoimien aluksia, jolloin ne yrittivät tuloksetta torpedoida hävittäjät "Guépardin", "Valmyn" ja "Verdunin". Ranskalaisalukset eivät edes havainneet hyökkääjiä.
Saksan merivoimat pyysivät 21. huhtikuuta 1942 Italian laivastolta tukea taisteluun Laatokalla operoivia Neuvostoliiton laivaston yksiköitä vastaan. Operaatiolla oli tarkoitus vahvistaa Leningradin piiritystä. Italian laivasto määräsi lähetettäväksi "capitano di corvetta Emilio Bianchin XII Squadriglian, johon kuuluivat moottoritorpedoveneet "MAS 526" - "MAS 529". Veneet siirrettiin Itämerelle kuorma-autoilla ja siitä edelleen laivalla Suomeen. Ne ajoivat omin konein Saimaan kanavaa pitkin Saimaalle, josta ne siirrettiin rautateitse Punkasalmen asemalta Lahdenpohjaan. Alukset saapuivat lopulta 22. kesäkuuta Laatokalle.
Alus upotti 27. elokuuta suuren neuvostoliittolaisen proomun. 28. syyskuuta alus yllätti "MAS529":n kanssa Neuvostoliiton Laatokan laivaston tykkiveneen sekä proomua hinaavan hinaajan, mutta taistelu päättyi tuloksettomana. Se osallistui saksalaisten Suhonsaaren maihinnousuun 21. lokakuuta.
Alus lähti 29. lokakuuta Laatokan jäätyessä laivueen mukana samaa reittiä Suomenlahdelle ja edelleen Tallinnaan, jossa laivue talvehti. Seuraavana keväänä laivue operoi Suomenlahdella Leningradin edustalla, kunnes 5. toukokuuta 1943 Välimeren tilanne pakotti Italian luopumaan veneistään ja siirtämään henkilöstönsä takaisin kotimaahan.
Suomen merivoimat osti kaikki nämä alukset 5. toukokuuta 1943 Tallinnassa ja ne kuljetettiin Helsinkiin. Alusten vastaanottoa johti Suomen merivoimien puolesta kapteeniluutnantti Heikki Herlevi.
Alusten heikkotehoiset 350 millimetrin torpedot vaihdettiin 450 millimetrin torpedoiksi.
Alus muutettiin jatkosodan päätyttyä tykkiveneeksi Pariisin rauhansopimuksen kieltäessä torpedoveneet.
Luokan alukset poistettiin käytöstä 1961, jonka jälkeen alukset laitettiin myyntiin.
Jyskeen kolme sisaralusta olivat moottoritorpedoveneet Jylhä, Jyry ja Jymy.
Moottoritorpedovene Jymy
Moottoritorpedovene Jymy (J 4) oli Suomen merivoimissa palvellut alus. Alus oli alun perin Italian laivaston Bagliettossa Italiassa valmistunut MAS526-luokan torpedovene "MAS 529".
"MAS529" oli torjumassa laivueensa mukana 13.-14. kesäkuuta 1940 Italian Rivieralle tunkeutuneita Ranskan merivoimien aluksia, jolloin ne yrittivät tuloksetta torpedoida hävittäjät "Guépardin", "Valmyn" ja "Verdunin". Ranskalaisalukset eivät edes havainneet hyökkääjiä.
Saksan merivoimat pyysivät 21. huhtikuuta 1942 Italian laivastolta tukea taisteluun Laatokalla operoivia Neuvostoliiton laivaston yksiköitä vastaan. Operaatiolla oli tarkoitus vahvistaa Leningradin piiritystä. Italian laivasto määräsi lähetettäväksi "capitano di corvetta Emilio Bianchin 12. torpedovenelaivueeseen (), johon kuuluivat moottoritorpedoveneet "MAS 526" - "MAS 529". Veneet siirrettiin Itämerelle kuorma-autoilla ja siitä edelleen laivalla Suomeen. Ne ajoivat omin konein Saimaan kanavaa pitkin Saimaalle, josta ne siirrettiin rautateitse Punkasalmen asemalta Lahdenpohjaan. Alukset saapuivat lopulta 22. kesäkuuta Laatokalle.
Alus yllätti "MAS528":n kanssa Neuvostoliiton Laatokan laivaston tykkiveneen, joka suojasi hinaaja ja proomua. Taistelu päättyi kuitenkin tuloksettomana. Alus osallistui 21. lokakuuta saksalaisten Suhonsaaren maihinnousuun.
Alus lähti 29. lokakuuta Laatokan jäätyessä laivueen mukana samaa reittiä Suomenlahdelle ja edelleen Tallinnaan, jossa laivue talvehti. Seuraavana keväänä laivue operoi Suomenlahdella Leningradin edustalla, kunnes 5. toukokuuta 1943 Välimeren tilanne pakotti Italian luopumaan veneistään ja siirtämään henkilöstönsä takaisin kotimaahan.
Suomen merivoimat osti aluksen 5. toukokuuta 1943 Tallinnassa ja se kuljetettiin Helsinkiin. Alusten vastaanottoa johti Suomen merivoimien puolesta kapteeniluutnantti Heikki Herlevi.
Alusten heikkotehoiset 350 millimetrin torpedot vaihdettiin 450 millimetrin torpedoiksi.
Alus muutettiin jatkosodan päätyttyä tykkiveneeksi Pariisin rauhansopimuksen kieltäessä torpedoveneet.
Luokan alukset poistettiin käytöstä 1961, jonka jälkeen alukset laitettiin myyntiin. "Jymy" oli kolmella omistajalla ennen kuin helsinkiläinen Olavi Hölttä osti sen. Hölttä kunnosti aluksen nimeten sen alkuperäisellä nimellä sekä sijoittaen aluksen Pursiseura Sindbadin laituriin Helsingin Lauttasaaressa. 1970-luvulla omistaja lyhensi alusta nelisen metriä. Alus nostettiin maihin paria vuotta vuonna 2000 viimeisen ajon jälkeen, minkä jälkeen se jäi ilman hoitoa. Pursiseura päätti hankkiutua eroon sen alueella olleesta huonokuntoisesta aluksesta, jolloin se siirrettiin 2009 Espooseen romutettavaksi.
Jymyn kolme sisaralusta olivat moottoritorpedoveneet Jylhä, Jyry ja Jyske.
Sampo Haapaniemi
Sampo Haapaniemi on suomalainen rumpali. Haapaniemi on tullut tunnetuksi Egotrippi-yhtyeen rumpalina. Yhtyeeseen Haapaniemi liittyi vuonna 1996 Mikko ”Pide” von Hertzenin tilalle.
Haapaniemi erosi Egotripin jäsenyydestä vuonna 2013. Egotripin lisäksi hänellä on monia sivuprojekteja, esimerkiksi "Tilkkutäkki"- sekä Ella ja Aleksi -levyt, jotka hän on tuottanut Teleks-yhtyeestä tutun Markus Koskisen kanssa.
Haapaniemi & Koskinen -kaksikko on tuottanut myös Teleksin "Viimeinen sammuttaa valot" -albumin, jolla Haapaniemikin soittaa. Hän soittaa myös Tuure Kilpeläinen ja Kaihon Karavaani -yhtyeessä.
Haapaniemi on toiminut myös lauluntekijänä omissa projekteissaan kuten Ella ja Aleksi -projektissa jossa hän tekee biisit Markus Koskisen kanssa. Myös muutamille artisteille kuten 1N-yhtye Haapaniemi on säveltänyt kappaleita. 1N-yhtyeessä Haapaniemi oli myös aikoinaan rumpalina.
Haapaniemi työskentelee myös tuottajana ja miksaajana Sonic Pump Studiosissa.
Sampo Haapaniemi Discogs-sivulla
McLaren MP4/12
McLaren MP4/12 oli Adrian Neweyn suunnittelema auto, jolla McLaren-talli kilpaili Formula 1:ssä kaudella 1997. Autoa ajoivat Mika Häkkinen ja David Coulthard.
Auton väritys oli testeissä oranssi, mikä viittasi ensimmäisen McLaren-auton väritykseen. Kilpailuissa kuitenkin käytettiin hopeaa väritystä, koska talli oli saanut uudeksi sponsorikseen Westin. Samalla 20-vuotinen yhteistyö Marlboron kanssa päättyi.
Auto vaikutti lupaavalta, mutta luotettavuusongelmat moottorin kanssa vähensi kilpailukykyisyyttä. Tämä oli pettymys, varsinkin sen jälkeen, kun Coulthard oli onnistunut voittamaan kauden avauskisan Australiassa, sillä Mika Häkkinen joutui peräti kolme kertaa keskeyttämään johtoasemasta. Luxemburgin Grand Prix'ssa McLaren menetti kaksoisvoiton, kun ensin Häkkinen ja kierroksen kuluttua Coulthard joutuivat keskeyttämään moottoririkon takia. Coulthard onnistui kuitenkin voittamaan vielä Monzassa.
Talli viimein onnistui saavuttamaan kaksoisvoiton kauden päättävässä Euroopan Grand Prix'ssa. Voitto oli Häkkiselle uran ensimmäinen.
Talli sijoittui valmistajien sarjassa neljänneksi 63:lla pisteellä.
(lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa)
Emma Ferguson
Emma Ferguson on brittiläinen näyttelijä. Hän on esiintynyt useissa mainoksissa sekä muun muassa televisiosarjoissa "Kymppikerho" ja "The Bill". Hän on myös Jessica-hahmon äänenä englanninkielisessä PlayStation 2 -pelissä "Dragon Quest VIII: Journey of the Cursed King".
Fergusonin poikaystävä on Take That -laulaja Mark Owen. Pariskunnalle syntyi 19. elokuuta 2006 poika nimeltään Elwood Jack Owen.
Rogier van der Weyden
Rogier van der Weyden (; 1399/1400 Tournai, Belgia – 18. kesäkuuta 1464 Bryssel, Belgia) oli flaamilainen taiteilija, joka oli aikansa merkittävimpiä taiteilijoita pohjoisessa Euroopassa. Hänen aiheensa olivat pääosin uskonnollisia, mutta hän maalasi myös maallisia aiheita (hävinneet) sekä kasvokuvia.
Van der Weyden käytti maalauksissaan öljymaaleja, mistä johtuen hänen teostensa värit vaikuttavat tavallista syvemmiltä. Hänen maalauksiaan vietiin myös Etelä-Eurooppaan, minkä ansiosta öljymaalien käyttö renessanssitaiteessa yleistyi.
Van der Weyden oli maalarimestari Robert Campinin oppilas vuoden 1427 aikoihin. Van der Weyden muutti 1435 Brysseliin, missä hän asui kuolemaansa vuoteen 1464 saakka. Van der Weydeniltä ei ole säilynyt maailmalle ainoatakaan nimikirjoituksella varustettua maalausta.
Denaari
Denaari () oli antiikin roomalainen kolikko. Se oli pieni hopeakolikko, joka oli yleisin tuotettu käyttöraha, kunnes antoninianus sen vähitellen syrjäytti.
Ensimmäiset denaarit lyötiin Rooman tasavallan aikana vuoden 211 eaa. tienoilla, samoihin aikoihin toisen puunilaissodan kanssa. Se painoi keskimäärin 4,5 grammaa. 100-luvulla eaa. sen paino laski noin 3,9 grammaan ja edelleen 3,4 grammaan keisari Neron kaudella. Tämän jälkeen sen arvo alkoi laskea nopeammin, kun sen hopeapitoisuutta ja painoa vähennettiin seuraavien keisarien aikoina.
Sen alkuperäinen arvo oli 10 as-rahaa, mihin kolikon nimi viittaa. Noin vuonna 141 eaa. sen arvoksi asetettiin 16 asia johtuen asin painon laskemisesta. Denaari oli tärkein imperiumissa käytetty kolikko antoninianuksen käyttöönottoon 200-luvun puolivälissä. Ilmeisesti viimeiset denaarit lyöttivät keisari Aurelianus vuosina 270–275 ja keisari Diocletianus kautensa alkuvuosina. Käytöstä poistumisensa jälkeen denaaria käytettiin edelleen kirjanpidossa tavalla, jota nykyisin ei enää ymmärretä.
Rooman tasavallan lopunaikoina työläisen bruttopalkka päivässä saattoi olla yhden denaarin. Denaarin nimestä johtuu myös sana dinaari, joka on nykyäänkin rahayksikön nimenä monissa maissa.
Saostuskaivo
Saostuskaivo tai saostussäiliö eli sakokaivo on vesitiivis yksi- tai useampiosainen jäteveden mekaaninen esikäsittelylaite. Laite erottelee jäteveden ainesosia: jäteveden virratessa laitteen läpi kiintoaines laskeutuu kaivon pohjalle ja vettä kevyemmät ainesosat nousevat pintaan.
Haja-asutusalueilla saostuskaivot ovat käytetyimpiä jäteveden käsittelyjärjestelmiä. Aikanaan saostuskaivoa pidettiin riittävänä käsittelymenetelmänä haja-asutusalueiden jätevesille. Nykyisin saostussäiliö kelpaa vain esikäsittelyjärjestelmäksi ennen varsinaista jätevesienkäsittelymenetelmää. Saostussäiliöiden puhdistusteho ei ole riittävä edes pelkkien harmaiden jätevesien puhdistukseen.
Sakokaivot rakennetaan betonista tai muovista, ja ne ovat kaivo- tai säiliötyyppisiä. Saostuskaivot ovat yleensä kaksi- tai kolmikammioisia, ja niihin johdetaan sekä käymälä-, että pesuvedet. Sakokaivoja yhdistävät lyhyet virtauskanavat, joiden avulla jäteveden virtaus pyritään pitämään riittävän hitaana. Eri osien välissä käytetään T-putkea, ja lisäksi T-kappale viimeisen osan lähtöputkessa varmistaa, ettei pintalietettä joudu varsinaiseen jätevedenpuhdistusmenetelmään.
Mitoitusarvona käytetään 600 l/vuorokausi, sakokaivon tilavuuden tulee kuitenkin olla vähintään 2,5 m³. Moniosaisessakin säiliössä pääosa lietteestä varastoituu saostuskaivojärjestelmän ensimmäiseen osaan, joten sen tulisi olla vähintään puolet järjestelmän kokotilavuudesta.
Saostuskaivo on tyhjennettävä ennen kuin ensimmäisen sakokaivon pohjan lietekerros ulottuu toiseen sakokaivoon lähtevään T-putken alareunaan. Saostuskaivojen tyhjennyksellä vältytään maasuodattimen ja imeytyskentän tukkeutumisilta. Sakokaivojen tyhjennysväli riippuu talouden henkilöluvusta ja käytöstä. Saostuskaivo on tyhjennettävä ainakin kerran vuodessa.
Umpikaivo
Umpikaivo on jäteveden umpisäiliö, jolla tarkoitetaan vesitiivistä, talousjäteveden tai lietteen tilapäiseen varastoimiseen tarkoitettua säiliötä, josta ei ole jäteveden purkuputkea ympäristöön. Yleensä umpisäiliöön johdetaan asuntojen käymälävedet, mutta ympäristön tai tarpeen asettamien vaatimuksien vuoksi niihin voidaan joutua johtamaan talouden kaikki jätevedet. Umpisäiliöt valmistetaan sementistä, lasikuidusta ja/tai muovista.
Haja-asutusalueiden vaikeilla tonteilla (jyrkät rinnetontit), ranta- ja pohjavesialueilla umpisäiliö on usein ainut jätevedenkeräysratkaisu. Umpisäiliöillä on usein lyhyempi tyhjennysväli kuin sakokaivoilla. Umpisäiliöt on tyhjennettävä yleensä noin 2-4 kuukauden välein riippuen säiliön koosta ja talouden vedenkulutuksesta.
Thessalonikan kuningaskunta
Thessalonikan kuningaskunta oli lyhytikäinen ristiretkivaltio, joka muodostettiin neljännen ristiretken jälkeen vuonna 1204. Thessalonikan kuningaskunta sijaitsi nykyisten Kreikan ja Turkin alueella, vaikkakaan kuningaskunnan rajoja ei koskaan tarkkaan määritelty jatkuvien sotien vuoksi. Kuningaskunta sai nimensä kreikkalaisesta Thessalonikin kaupungista. Kuningaskunnan olemassaolo päättyi vuonna 1224, jolloin Epeiroksen despotaatti valloitti sen ja liitti itseensä.
B-vitamiini
B-vitamiinit ovat vesiliukoisia vitamiineja, joihin kuuluvat:Aikaisemmin on B-vitamiineiksi nimitetty myös seuraavia aineita, joita nykyisin ei enää lueta vitamiineihin kuuluviksi:
Vapaus johtaa kansaa
Vapaus johtaa kansaa (), joka tunnetaan myös nimellä Vapaus barrikadeilla on Eugène Delacroix’n kuuluisin maalaus. Se valmistui 1830 ja kuvaa heinäkuun vallankumouksen tapahtumia.
Maalauksessa feodalismia vastustavat kansalaiset pyrkivät kohti vapautta symboloivaa naista, joka pitelee Ranskan lippua, trikoloria. Väkijoukkoon kuuluu erilaista väkeä, kuten nuori poika naisen oikealla puolella, todennäköisimmin porvariston edustaja vasemmalla sekä huonompiosaista väkeä heidän takanaan. Taiteilija Delacroix sijoitti maalaukseen myös itsensä. Hän on silinterihattuinen mies Vapauden vasemmalla puolella. Toisen näkemyksen mukaan silinteripäisen miehen esikuva olisikin tunnettu tasavaltalainen Étienne Arago.
Delacroix teki paljon historiamaalauksia, mutta "Vapaus johtaa kansaa" on hänen suurtöistään ainoa, joka kuvaa Ranskan ajankohtaisia tapahtumia. Yleensä Delacroix ei ollut kiinnostunut politiikasta, mutta heinäkuun vallankumouksen dramaattiset ja väkivaltaiset tapahtumat vetosivat häneen romantikkona. Hän ei kuitenkaan osallistunut itse vallankumoukseen.
Maalaus on yksi kuuluisimmista Ranskan vallankumouksia kuvaavista tauluista. Teos sai suuren suosion ollessaan esillä Pariisin salongissa vuonna 1831. Ranskan hallitus maksoi maalauksesta 3 000 Ranskan frangia. Sitä ei kuitenkaan asetettu uudelleen näytteille, koska hallitus pelkäsi sen innoittavan uusiin vallankumouksiin. Nykyään maalaus on nähtävillä Louvren taidemuseossa Pariisissa.
Maalaus on usein myöhemmin virheellisesti yhdistetty Ranskan suureen vallankumoukseen.
Maalaus esiintyy esimerkiksi brittiläisen yhtyeen Coldplay:n albumin "Viva la Vida or Death and All His Friends" kannessa, sekä hieman muokattuna Electric Blue Peggy Sue and the Revolutionions from Mars -yhtyeen mini LP:n "But When You Talk About Destructionion" kannessa.
Teollisuusneuvos
Teollisuusneuvos on Suomessa sekä valtionhallinnossa esiintyvä virkanimike että henkilölle myönnettävä arvonimi.
"Teollisuusneuvos" on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko .
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1930 ylitarkastaja Lauri Kuoppamäelle. Vuosien 1918–2013 aikana teollisuusneuvoksen arvonimi on myönnetty 446 henkilölle.
Teollisuusneuvos on myös virkanimike kauppa- ja teollisuusministeriössä sekä työ- ja elinkeinoministeriössä.
Saab 9000
Saab 9000 on Saabin vuosina 1985–1998 valmistama edustusluokan automalli. Se esiteltiin maaliskuussa 1984 vuoden 1985 mallisena ja se aloitti uuden luvun Saabin historiassa. 1980-luvun alussa Saabin rahallinen tilanne oli heikko, eikä se pystynyt itse luomaan kipeästi kaivattua uutta automallia. Siksipä Saab lähti mukaan Tipo-4-projektiin, missä Saab 9000 syntyi yhteistyössä Fiat Croman, Lancia Theman ja Alfa Romeo 164:n kanssa. Vaikka autot suunniteltiinkin yhdessä (mm. Giorgetto Giugiaro), teki jokainen valmistaja omasta autostaan omannäköisen version ja määritti itse muun muassa materiaalivahvuudet, törmäysvyöhykkeet ja alustan geometriat. Näin ollen autoissa ei käytännössä ole keskenään vaihtokelpoisia osia, paitsi että Fiat Croman tuulilasi sopii Saabiin sellaisenaan. Saab 9000 luokitellaan Yhdysvalloissa ”large car”- eli full-size-ryhmään, ja tämän uuden mallin avulla Saab pääsi edustusautojen sarjaan.
Saab 9000 on tunnettu suurista sisätiloistaan, suorituskyvystään ja turvallisuudestaan. Vuonna 1985 moottoriksi oli saatavilla ainoastaan turboahdettu 2,0-litrainen (175 hv, 273 Nm). 1986 tuli saataville vapaastihengittävä 2,0-litrainen (130 hv, 177 Nm). Vuonna 1987 esiteltiin porrasperäinen, neliovinen 9000 CD, josta tulikin suosittu edustusauto. Vuonna 1990 moottorivalikoimaan lisättiin 2,3-litrainen vapaasti hengittävä moottori (150 hv, 212 Nm) ja vuotta myöhemmin saman koneen turboahdettu versio (200 hv, 323 Nm tai 300 Nm automaattina sekä Aero 225 hv, 342 Nm). Vuonna 1991 esiteltiin vanhan 9000 CC:n korvaaja, CS, jonka lähes kaikki korin osat ovat erilaisia aikaisempaan CC-malliin verrattuna. CS:n ja CD:n moottorivalikoimasta löytyy myös (GM:n) 3,0-litrainen V6 (210 hv, 270 Nm).
Vuonna 1993 Saab toi markkinoille kautta aikojen tehokkaimman ja nopeimman Saab-mallin, Saab 9000 Aeron. Yhdysvaltojen markkinoilla auto tunnettiin Saab 9000 SPG:nä. 2,3 litran nelisylinterisen moottorin tehot olivat 165 kW (225 hv, automaatissa 147 kW/200hv) ja vääntöä oli 342 Nm. Turbo oli Mitsubishin TD04 (automaatti Garrettin T25). Autossa oli suuremmat 16″ Super-Aero-kevytmetallivanteet sekä normaalia matalampi alusta. Aero-mallia valmistettiin vuosina 1993–1997. Italian markkinoille valmistettiin Aero-mallia verotussyistä pienemmällä moottorilla, joka on tuttu Suomessa enemmänkin ng900:sta, eli ”täyspaineinen” 2,0-litrainen Turbo (136 kW). Auto vastaa muilta osin täysin meille tutumpaa versiota Aerosta.
Euroopan yleisurheiluliitto
Euroopan yleisurheiluliitto, EAA ("European Athletic Association") on eurooppalaisen yleisurheilun kattojärjestö. EAA toimii IAAF:n alueellisena liittona. Alueellisia liittoja on yhteensä kuusi. EAA koostuu kansallisista yleisurheiluliitoista, jotka ovat IAAF:n jäseniä. Ainoastaan IAAF:n hyväksymät liitot voivat liittyä EAA:n jäseniksi. EAA:han kuuluu 51 kansallista liittoa. Euroopan yleisurheiluliiton päämaja on Lausannessa, Sveitsissä. EAA:n presidenttinä toimii norjalainen Svein Arne Hansen.
EAA on yleisurheilun EM-kisojen järjestävä organisaatio. Se järjestää myös sisäratojen EM-kisat, alle 20-vuotiaiden EM-kisat, alle 23-vuotiaiden EM-kisat ja maastojuoksun EM-kisat.
Vuonna 1932 IAAF päätti perustaa komitean suunnittelemaan yleisurheilun EM-kilpailuja. Komitea nimettiin syyskuussa 1933 ja se kokoontui ensimmäisen kerran Budapestissa 7. tammikuuta 1934. Samana vuonna pidettiin ensimmäiset yleisurheilun EM-kilpailut. EAA irtaantui omaksi itsenäiseksi liitokseen vuonna 1969.
Abarth
Abarth oli alun perin italialainen kilpa-autovalmistaja. Yhtiön perusti Itävallassa syntynyt, mutta Italiaan kotiutunut Carlo Abarth (alun perin Karl, 1908–1979). Abarth vastasi myös Fiat-konsernin tehdaskilpatallien, Lancian ja Fiatin kilpa-autojen rakentamisesta, viritystöistä, sekä niiden ylläpidosta.
Nykyisin Abarth on Fiat-konsernin kilpailuosasto, ja tällä nimellä myydään viritysosia ja muotoilusarjoja. Abarth-merkki otettiin vuonna 2007 uudelleen käyttöön Fiatin urheilullisissa malleissa. Tähän mennessä mallistoon on esitelty Abarth Grande Punto ja Abarth 500. Merkin tunnuksena on vaakuna, jossa on skorpioni.
Ennen oman yrityksensä perustamista Carlo Abarth työskenteli monien kuuluisien nimien, kuten Ferdinand Porschen ja Tazio Nuvolarin, kanssa. Abarth tuotti kilpa-autoja myös Simcan kanssa ja valmisti ohessa myös pakosarjoja ja -putkistoja. Myöhemmin yritys valmisti erilaisia virityssarjoja katuautoihin, pääasiassa Fiatille.
Vuonna 1971 Abarth myytiin Fiatille ja kilpa-auto-osasto Enzo Osellalle. Oston jälkeen kilpa-auto-osastosta muodostui Fiatin kilpaosasto, jota johti kuuluisa moottorisuunnittelija Aurelio Lampredi. Myös Fiatin kuuluisat ralliautot Fiat 124 Abarth ja Fiat 131 Abarth kantoivat Abarthin nimeä. Myöhemmin 1980-luvulla Abarth-nimeä käytettiin esim. Fiat Ritmo Abarthissa. Abarth oli vastuussa myös menestyksekkään Lancia Integralen suunnittelusta. Abarth rakensi ja toimitti myös Lancia Martini Racingin kilpa-autot, vastaten myös niiden virityksestä sekä ylläpidosta. Ennen Lancioiden aikakautta Abarth huolehti myös Fiatin kilpatallin autoista. Myös muita Fiatin merkkejä, kuten Lancian ja Autobianchin, valmistamia autoja nimettiin uudelleen Abarth-nimen alle. Näistä malleista kuuluisin oli Autobianchi A112 Abarth.
Viime vuosina Abarth-nimellä on merkitty lähinnä kori- ja varustelusarjoja, kuten esim. Fiat Stilo Abarth.
Shirin Neshat
Shirin Neshat (s. 1957 Qazvin, Iran) on erityisesti videotaiteestaan tunnetuksi tullut iranilais-amerikkalainen taiteilija.
Vuonna 1974 Kaliforniaan opiskelemaan lähtenyt Neshat palasi synnyinmaahansa Iraniin vasta 1990, jolloin yhteiskunnallinen tilanne oli täysin muuttunut. Islamilainen tasavalta edellytti naisten pukeutuvan Koraanin mukaiseen hiukset ja vartalon peittävään vaatetukseen. Neshat alkoi kuvata "chadorin" (hunnun) taakse kätkeytyvää maailmaa. Hän aloitti mustavalkokuvauksella; Women of Allah -sarja on tämän työvaiheen tunnetuin tulos.
Shirin Neshat vaihtoi videokuvaukseen 1990-luvun lopulla ja omaksui tässä elokuvalliset keinot. "Turbulent" (1998) ja "Rapture" (1999) käyttävät videoprojisointia.
Lokakuussa 2006 hänelle myönnettiin Lillian Gish -palkinto. Vuonna 2009 hänet palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla hopeisella leijonalla elokuvastaan Women Without Men.
Commer
Commer oli brittiläinen ensisijaisesti kuorma- ja pakettiautojen valmistaja, joka oli liitetty Rootes-yhtymään vuonna 1934. Commerin pienimmät Commer Cob -pakettiautot olivat tekniikaltaan Hillmanneja, joskin varustukseltaan karumpia kuin henkilöautot. Commerin tehdas sijaitsi Lutonin kaupungissa Englannissa.
Yhdysvaltalainen Chrysler Corporation otti Rootes-yhtymän haltuunsa vuonna 1967, minkä jälkeen Commer-tavara-autot muuttuivat vähitellen Dodge-merkkisiksi. Commer-nimi jäi lopullisesti pois käytöstä vuonna 1976. Vuonna 1978 Chrysler myi kaikki Euroopan toimintonsa, mukaan lukien Britannian tehtaansa, ranskalaiselle PSA-yhtymälle. Uudella omistajalla ei ollut erityisempää kiinnostusta kuorma-autoalaa kohtaan, ja niinpä tehdas siirtyi edelleen vuonna 1981 Renaultille. Viimeiset entisellä Commerin tehtaalla tehdyt, alun perin Dodgen nimellä markkinoidut kuorma-autot valmistuivat lokakuussa 1989 Renault-Dodge -nimisinä.
Autola Oy solmi maahantuontisopimuksen Commerin kanssa vuonna 1937, mutta yhtäkään Commer-autoa ei tullut Suomeen ennen toista maailmansotaa. Ensimmäiset Commer-autot saatiin Suomeen vasta sodan jälkeen vuonna 1948. Autola Oy siirtyi Wihuri-yhtymän omistukseen vuonna 1961.
Henkilöautoiksi rekisteröityjä Commer-autoja oli Suomen ajoneuvorekisterissä 1960-luvun alussa noin 40 kappaletta. Henkilöautojen tuontisäännöstelyn vuoksi henkilöautomaiset pakettiautot olivat vuonna 1960 niin myyviä, ettei autoja maahantuonut Wihuri Oy Autola saanut niitä tarpeeksi myyntiin. Loppuvuodesta myyntiin tuli paranneltuja 51 hv:n versioita. Autoja käytettiin myös pakettiautona, mm. HPY oli niiden suurkäyttäjä.
Sotien jälkeisinä vuosina Commer tuli Suomessa tutuksi hyötyajoneuvoina. Commer-linja-autoja, jotka näyttävät olleen kestävämpiä kuin muut tuonaikaiset englantilaiset linja-autot, oli vuonna 1956 rekisterissä 40 kappaletta ("Bussiammattilainen 4/2007"). Vuonna 1954 Commerin moottoriksi tuli rakenteeltaan erikoinen kaksitahtinen dieselmoottori, joka sopi mataluutensa ansiosta erityisen hyvin asennettavaksi ohjaamon alle, mutta käytössä se ei kuitenkaan ollut kovin kestävä. Wihuri-yhtymän toinen tytäryhtiö Teijon Tehtaat Oy kehitti Commerin suurimpiin kuorma-automalleihin omaperäisen teliakseliston; vastaavaa rakennetta käytettiin Vanaja-autoissa ja myöhemmin myös Sisuissa.
Commer-kuorma-autoja myytiin 1970-luvulle saakka.
Pertti Duncker sanoo kirjassaan Purjevene nimeltään Merivuokko irroittaneensa itse suunnittelemansa ja toteuttamansa purjeveneen alkuperäisen apumoottorin juuri romutettavasta Commer-autosta.
Kurtisaani
Kurtisaani on tarkoittanut alun perin hovinaista (vrt. "court" ’hovi’), mutta sittemmin kurtisaanilla on viitattu yläluokkaisiin prostituoituihin tai rakastajattariin.
Kurtisaanilla tarkoitettiin alun perin 1500-luvulla naisia, jotka liikkuivat renessanssin ajan paavien moraaliltaan höltyneissä hoveissa. Monet paavit pitivät rakastajattaria ja saivat aviottomia lapsia. Nämä naiset olivat sekä kauniita että henkevän älykkäitä, ja heidän oli pystyttävä tarjoamaan miehille myös hengen nautintoja. Renessanssiajan kurtisaanit elivät paheellista ja ylellistä elämää, omistivat komeita taloja ja järjestivät loisteliaita päivällisiä.
Ranskassa 1600-luvulla elänyt kurtisaani Ninon de l'Enclos yhdistetään vielä nykyäänkin hienostuneisuuteen ja aistillisuuteen. Hän oli aikakauden ensimmäisiä kurtisaaneja, eikä tällainen elämäntapa ollut tuolloin kovin hyväksytty. Kirjailija Molière oli yksi hänen ystävistään. Hän avasi Pariisiin salongin, jossa vieraili kaupungin arvovaltaisinta väkeä. Emäntä viihdytti heitä tanssimalla ja luuttua soittamalla. Sanotaan, että Ninonia ei niinkään kiinnostanut rikkauden tai ylellisyyden tavoittelu, vaan se vaikutusvalta, jonka kauneus ja charmi saavat aikaan. Hän sai monia seuraajia, ja paheksunta kurtisaaneja kohtaan vaimeni.
Ranskan kuningas Ludvig XV:n rakastajatar Madame de Pompadour oli syntyjään porvariluokkaan kuulunut Jeanne-Antoinette Poisson. Oltuaan jonkin aikaa naimisissa hän päätti, ettei porvarillinen avioliitto ollut sitä, jota hän elämältään halusi. Hän sai vuonna 1745 kutsun kuninkaan naamiaisiin ja sai siellä kuninkaan rakastumaan itseensä. Tämä oli poikkeuksellista, sillä muut kuninkaan rakastajattaret olivat aatelisia. Madame de Pompadourilla oli kyky kohottaa alakuloisen kuninkaan mielialaa, ja hän vaikutti myös tämän tekemiin päätöksiin. Hän vietti loisteliasta ja tuhlailevaa elämää, joka herätti suuttumusta kansan keskuudessa. Kansan viha alkoi suuntautua myös kuninkaaseen, mikä enteili Ludvig XVI:n ajan vallankumousta.
Salaperäistä kurtisaanihahmoa sellaisena kuin se kirjallisuudessa ja taiteessa tunnetaan voidaan perustellusti pitää myös romantisoituna, osin perusteettomana tulkintana.
Yksi tunnetuimmista kaunokirjallisista salaperäisen kurtisaanihahmon kuvauksista lienee Alexandre Dumas nuoremman "Kamelianainen". Hänet kuvataan kuitenkin hyväsydämisenä naisena, vastakohtana monille muille kurtisaanikuvauksille.
Beijing Jeep
Beijing Jeep Corporation (BJC) on kiinalainen autovalmistaja, joka on erikoistunut maastoautoihin. Se on Kiinan valtion autokonserni BAIC Group:n yhteisyritys länsimaisten maastoautovalmistajien kanssa. Yritys perustettiin vuonna 1983 Beijing Automotivein ja American Motors Corporationin yhteisyrityksenä. Nykyään DaimlerChrysler omistaa yhteisyrityksestä 42 prosenttia. Yhteistyösopimus on voimassa vuoteen 2033.
Beijing Jeepin ensimmäinen tuote oli Cherokee, joka oli lisenssillä valmistettu suora kopio Jeep Cherokeestä. Vuonna 2000 sen rinnalle tuli Grand Cherokee. Tuotevalikoima laajeni Mitsubishi-maastureihin vuonna 2003. Samana vuonna Cherokeen korvasi uudistettu Beijing Jeep 2500, joka kuitenkin edelleen perustuu 1980-luvun malliin. Suunnitelmissa on laajentaa tuotantoa Mercedesin henkilöautoihin.
Joe Malone
Maurice Joseph "Joe" Malone (28. helmikuuta 1890 Quebec City, Kanada – 15. toukokuuta 1969 Montreal, Kanada) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Häntä pidettiin yhtenä aikansa parhaista pelaajista ja lajin ensimmäisenä todellisena supertähtenä. Malonen tilastot ovat aikaansa nähden hurjat, hurjimpana ehkä maalikeskiarvo ottelua kohden (1,17) ja yhden ottelun maaliennätys (7), jotka kuitenkin käytännössä selittyivät paitsion puuttumisella tuon ajan NHL-säännöissä. Parhaimmillaan Malone teki kaudella 44 maalia 20 ottelussa historian ensimmäisellä NHL-kaudella 1917–1918, jolloin hän teki myös yhden kauden parhaan maalikeskiarvon ottelua kohti (2,20). Tuo maalimäärä yhdellä kaudella säilyi ennätyksenä lähes 30 vuotta, ennen kuin Maurice Richard teki 50 maalia 50 ottelussa kaudella 1944–1945. Phantom Joena tunnettu Malone pelasi jääkiekkoa ammattilaisena 17 vuotta (1907–1924) joista suurimman osan Quebec Bulldogsissa, jossa hän voitti kaksi Stanley Cupia (1912, 1913) NHA:ssa.
Chery
Chery Automobile (Chery Automobile Co., Ltd.) on kiinalainen autovalmistaja, joka on perustettu vuonna 1997. Yhtiön kotipaikka on Wuhu. Chery Automobilen ensimmäiset autonmoottorit ja autot valmistuivat vuonna 1999. Yhtiö raportoi valmistaneensa vuonna 2015 kaikkiaan 550 100 autoa (nousua edellisvuodesta). Loppuvuodesta 2015 yhtiö kertoi valmistaneensa toimintansa aikana yhteensä viisi miljoonaa henkilöautoa. Helmikuussa 2016 yhtiö aloitti 60 000 sähköauton vuosituotantoon tähtäävän autotehtaan rakentamisen.
Chery Automobilen tai sen tytäryhtiöiden automerkkejä ovat: Chery, Karry, Rely, Riich, Riich Qoros.
Useat yhtiön malleista ovat lisenssillä valmistettuja klooneja muiden autonvalmistajien autoista. Jotkut muut autovalmistajat, kuten GM, ovat syyttäneet Chery Automobilea myös suoranaisesta kopioinnista. Automalleja: Arrizo, Cowin/Flagcloud (perustuu SEAT Toledoon), Eastar (Toyota Corolla-klooni), Fulwin (perustuu SEAT Toledoon), QQ (QQ3 Daewoo Matiz-klooni), Tiggo (Toyota RAV4-klooni) ja V5.
Daihatsu
Daihatsu on japanilainen autonvalmistaja, joka kuuluu nykyisin Toyota-yhtymään.
Vuonna 1907 perustetun yhtiön nimi oli alun perin Osaka Hatsudoki Seizo Kabushiki Kaisha. Se valmisti vuodesta 1930 lähtien 3-pyöräisiä ajoneuvoja, joita myytiin nimillä Daihatsu ja Tsubasa. Vuonna 1951 yhtiön nimeksi otettiin Daihatsu Kogyo Kabushiki Kaisha. Merkin tunnuksena on D-kirjain ympyrässä.
Daihatsu-autoja tuotiin Suomeen 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa ja uudelleen 1980- ja 1990-luvuilla. Merkki ei koskaan tullut yleiseksi ja japanilaisista automerkeistä se oli Suomessa koko ajan pienin.
Ensimmäinen Daihatsun maahantuoja Suomessa oli helsinkiläinen Uotila Oy, joka oli tuonut maahan muutaman italialaisen Lancia-auton 1960-luvun alkupuolella. Yhtiö toi Daihatsu 1000 -henkilöautoja keväästä 1968 lähtien, mutta ne eivät saaneet mainittavaa vastakaikua suomalaisten autonostajien keskuudessa. Vuoteen 1971 mennessä rekisteröitiin vain vajaat 40 Daihatsu-henkilöautoa ja merkin ensimmäinen yritys Suomen automarkkinoilla päättyi siihen.
Ranskalaisia Peugeot-autoja edustanut Oy Maan Auto Ab aloitti Daihatsun maahantuonnin uudelleen 1980-luvun alussa vuonna 1977 esitellyllä Charade-mallilla. Vuonna 1983 maahantuojaksi vaihtui puolalaisia FSO-autoja tuonut Polmot Oy, jonka nimi muuttui hieman myöhemmin Maanteho Oy:ksi. Suomessa myytiin henkilöautomalleja Charade, Charmant ja Applause, Feroza- ja Rocky -maastoautoja sekä pientä 850-pakettiautoa. Vuoden 1988 lopussa Suomessa oli rekisterissä 5 015 Daihatsu-henkilöautoa ja se oli tilaston 25. sijalla. Vuoden 1990 aikana Suomessa rekisteröitiin 614 Daihatsu-henkilöautoa ja tuolloin merkki oli rekisteröintitilaston 24. sijalla. Vuoden 1991 alussa Daihatsun maahantuonti siirtyi Saabia edustaneelle Oy Scan-Auto Ab:lle. Daihatsun maahantuonti päättyi uusien autojen myynnin romahtaessa lamakauden seurauksena vuonna 1993. Nykyisin Daihatsu-autoja ei tuoda yhtään Eurooppaan.
Suomessa oli Daihatsu-autoja vielä vuoden 1999 lopussa rekisterissä 6 135 autoa, joista yli puolet (3 585 kpl) oli Charade-mallia. Huhtikuussa 2010 Daihatsuja oli rekisterissä enää 1 865 kpl.
GAZ
GAZ () on autonvalmistaja, jonka tuotantolaitos on Gorkin autotehdas. Toisen maailmansodan jälkeen käynnistyi kohtalaisen nopeasti jo sotavuosina aloitetun suunnittelun tuloksena uuden, hyvin nykyaikaisen henkilöauton, GAZ M-20 Pobedan ja legendaarisen, 31 vuotta lähes muutoksitta tuotetun GAZ-51 -kuorma-auton valmistaminen.
Vuonna 1948 syntyivät ensimmäiset amerikkalaisvaikutteiset ZIM-12-mallin koesarjan autot, ja sarjatuotantoon tämä suuri automalli tuli vuonna 1950. Tavoitteena oli ollut hyödyntää mahdollisimman paljon jo tuotannossa olevia komponentteja. Kirja "Avtomobili Rossii i SSSR" kertoo, että Zimissä ja Pobedassa oli yhteisiä osia noin 50 prosenttia.
Seitsemälle hengelle rekisteröidystä Zimistä tuli Suomessakin varsin suosittu muun muassa taksikäytössä sen jälkeen kun se oli ensiesitelty Helsingin autonäyttelyssä 1953. Zimissä oli 3,5 litran kuusisylinterinen sivuventtiilimoottori, joka kehitti 90 hevosvoimaa.
Myös edustusauto Tšaika ja tunnettu maastoauto GAZ-69 tulevat GAZin tehtaalta Nižni Novgorodista. Osaltaan myös GAZin tekniikkaan perustuivat ensimmäiset UAZ:t. GAZ ilmoitti 8. joulukuuta 2005 lopettavansa Volga-henkilöautojen valmistuksen, joka oli alkanut vuonna 1956, keskittyäkseen vain pikkubusseihin ja kuorma-autoihin, mutta jälleenmyyjien toiveesta jatkoi tuotantoa jälleen syksyllä 2006.
GAZ-jeeppien kutsumanimi on alusta lähtien ollut "kozjol", pukki.
Taavi Törmälehto
Taavi Armas Törmälehto (27. maaliskuuta 1922 Haapavesi – 15. joulukuuta 2007 Kauniainen) oli suomalainen Mannerheim-ristin ritari.
Jääkäri Törmälehto palveli jatkosodan alussa konepistoolimiehenä Jääkäripataljoona 4:ssä, joka oli osa 1. Jääkäriprikaatia. Hän kunnostautui useissa hyökkäysvaiheen taisteluissa ja hänet nimitettiin 19. marraskuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 41. Hänet ylennettiin alikersantiksi 4. heinäkuuta 1944. Siviiliammatiltaan hän oli levyseppä.
Ritarinimityksen perusteluissa mainitaan Törmälehdon suojanneen konepistoolitulellaan omien haavoittuneiden evakuointia Vilokissa 14. heinäkuuta 1941. Tämän hän teki oma-aloitteisesti joukkueenjohtajansa haavoittumisen jälkeen.
Heinäkuulta 1941 mainitaan myös panssarintorjuntatykin valtaus Koirinojalla.
15. syyskuuta 1941 Törmälehto oli avainasemassa konekivääripesäkkeiden valtauksessa Syvärillä suomalaisten hyökätessä voimalaitokselle. Pesäkkeet olivat tilanteessa vakava uhka suomalaisille, jotka olivat edenneet tavoitteeseensa, mutta eivät vielä vakiinnuttaneet asemiaan.
Henkilökohtaisen rohkeuden kääntöpuolena on ainakin Törmälehdon tapauksessa ilmeisesti aimo annos itsetietoisuutta, joka tietyissä olosuhteissa näyttäytyy röyhkeytenä. Tämä puoli ei tule esiin varhaisissa, pelkästään ihannoivissa kuvauksissa.
Törmälehto on itse kirjoittanut teoksessaan "Marskin ritarin tilitys" kriittisesti suhteestaan Suomen armeijaan yleensä ja erityisesti esimieheensä Wolf H. Halstiin. Kirjan mukaan Törmälehto itse tunnettiin omapäisenä "Jermulehtona". Törmälehto osallistui vielä vuoden 2006 itsenäisyyspäivän vastaanotolle, vaikka vuonna 2005 hän ei juhliin saapunut, vuonna 2006 hän joutui käyttämään pyörätuolia. Vuoden 2007 juhliin hän ei enää kyennyt saapumaan, vaikka hän olikin ehtinyt lupautua Pentti Iisalon ja Tuomas Gerdtin kanssa juhliin vielä tulemaan.
Hän kuoli eri sairauksien murtamana 15. joulukuuta 2007 Kaunialan sotavammasairaalassa. Siunaus toimitettiin 4. tammikuuta 2008 Haapaveden kirkossa.
Carlos Filipe Ximenes Belo
Carlos Filipe Ximenes Belo (s. 3. helmikuuta 1948) on katolinen piispa, joka sai vuoden 1996 Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä José Ramos Hortan kanssa työstään Itä-Timorin konfliktin rauhanomaisen ratkaisemisen hyväksi.
Belo opiskeli Portugalissa ja Roomassa, ja palasi Itä-Timoriin vuonna 1981. Hän työskenteli opettajana, kunnes 1983 siirtyi kirkon virkaan ja siunattiin 1988 piispaksi. Hän kirjoitti kirjeitä Portugalin presidentille, paaville ja YK:n pääsihteerille ja pyrki saamaan kansainvälistä huomiota Itä-Timorin tilanteeseen.
Itä-Timorin saatua itsenäisyytensä Belon terveys alkoi horjua, ja hän lähti Portugaliin hoidettavaksi. Häntä pyydettiin asettumaan maansa presidenttiehdokkaaksi, mutta piispa sanoi jättävänsä politiikan poliitikoille. Sen sijaan hän lähti lähetystyöhön Mosambikiin.
Markus Paatelainen
Markus Paatelainen (s. 23. tammikuuta 1983 Valkeakoski) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Paatelainen pelasi kauden 2004 Veikkausliigassa FC KooTeePeessä lainasopimuksella AC Allianssista. Vuonna 2005 hän siirtyi skotlantilaisseuraan Aberdeen FC ja sieltä Skotlannin 3. divisioonan seuraan Cowdenbeath FC. Hänet valittiin Skotlannin 3. divisioonan parhaaksi pelaajaksi kaudella 2005–06, joka päättyi Cowdenbeathin nousuun kakkosdivisioonaan. Tammikuussa 2007 Paatelainen teki 1,5 vuoden sopimuksen Skotlannin pääsarjan Invernessin kanssa.
Hänen isänsä Matti Paatelainen sekä veljensä Mika-Matti ”Mixu” Paatelainen ja Mikko Paatelainen ovat myös tunnettuja jalkapalloilijoita.
Niittyranta
Niittyranta on kylämäinen omakotitaloalue Kempeleen kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Se sijaitsee Santamäen alueen eteläpuolella parin kilometrin päässä kunnan liikekeskuksesta. Alue on syntynyt maatalousvaltaisena yhteisönä, joka on muotoutunut harvaksi omakotitaloalueeksi.
Britta Steffen
Britta Steffen (s. 16. marraskuuta 1983 Schwedt, Brandenburg, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen aktiiviuransa lopettanut uimari, joka oli erikoistunut vapaauintiin. Hän on kaksinkertainen olympiavoittaja.
Vuonna 1999 Steffen voitti kuusi mestaruutta nuorten EM-uinneissa. Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 hän sai pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä uituaan alkuerissä Saksan joukkueessa. Vuoden 2004 kesäolympialaisissa Steffen osallistui vain 4 × 100 metrin vapaauintiviestin alkueriin. Vuosi 2003 oli ollut Steffenille välivuosi, sillä hän oli halunnut keskittyä opintoihinsa. Pekingissä 2008 Steffen voitti olympiakultaa 50 ja 100 metrin vapaauinneissa. Steffen on historian kolmas nainen, joka on pystynyt uimaan samoissa olympialaisissa sekä 50 ja 100 metrin vapaauintien olympiakullat. Aikaisemmin samaan ovat pystyneet itäsaksalainen Kristin Otto (1988) sekä alankomaalainen Inge de Bruijn (2000). Lontoossa 2012 hän oli neljäs 50 metrin vapaauinnissa ja karsiutui välierissä 100 metrin vapaauinnissa.
Pitkän radan maailmanmestaruuskilpailuissa Steffen saavutti seitsemän mitalia. Hän sai Melbournessa 2007 hopeaa 4 × 200 metrin vapaauinnissa ja pronssia 100 metrin vapaauinnissa. Rooman MM-kilpailuissa 2009 hän voitti kultaa 50 metrin vapaauinnissa maailmanennätysajalla 23,73 ja 100 metrin vapaauinnissa, jossa teki niin ikään maailmanennätyksen 52,07. Hän oli rikkonut saman matkan maailmanennätyksen jo 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä uituaan avausosuudella ajan 52,22; Saksa sai viestistä lopulta hopeaa. 4 × 100 metrin sekauintiviestissä Steffen kuului Saksan pronssijoukkueeseen. Shanghain MM-kilpailuissa 2011 hän sai pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailuista hänellä on kultaa 100 metrin vapaauinnista Istanbulista 2012 ja yksi viestihopea.
Steffen ui Berliinin pitkän radan EM-kilpailuissa 2002 alkuerissä Saksan 4 × 100 metrin vapaauintijoukkueessa, joka voitti lopulta Euroopan-mestaruuden. Vuoden 2006 pitkän radan EM-uinneissa Budapestissä hän voitti naisten 100 metrin vapaauinnin uudella ME-ajalla 53,30 ja 50 metrin vapaauinnin ajalla 24,72. Lisäksi Steffen voitti kaksi viestikultaa; 4 × 100 metrin ja 4 × 200 metrin vapaauintiviesteissä. Kummankin viestin voittoajat olivat myös maailmanennätyksiä. Hän kuului lisäksi Saksan hopeajoukkueeseen sekauintiviestissä. Kaikki Steffenin Budapestissä tekemät maailmanennätykset ovat kuitenkin nykyisin rikkoutuneet. Debrecenissä 2012 hän voitti Euroopan-mestaruuden 50 metrin vapaauinnissa ajalla 24,37, 4 × 100 metrin vapaa- ja sekauintiviesteissä sekä sai hopeaa 100 metrin vapaauinnissa.
Vuoden 2007 lyhyen radan EM-uinneissa Debrecenissa Steffen voitti kultaa 100 metrin vapaauinnissa ja 4 × 50 metrin sekauinnissa sekä hopeaa 50 metrin vapaauinnissa ja 4 × 50 metrin vapaauinnissa. Szczecinissä 2011 hän voitti mestaruuden 50 ja 100 metrin vapaauinneissa sekä 4 × 50 metrin vapaauintiviestissä. Hänellä on lyhyen radan EM-kilpailuista kaikkiaan viisi kultaa, neljä hopeaa ja neljä pronssia.
Steffen ilmoitti lopettavansa kilpauransa syyskuussa 2013.
5. miinalaivue
5. miinalaivue (lyh. 5. MILV, aik. 5. MiLv) oli merivoimien operatiivinen joukkoyksikkö. Laivue kuului Suomenlahden Meripuolustusalueeseen ja sen tukikohta oli 7. ohjuslaivueen tavoin Kirkkonummen Upinniemessä. Laivueen tehtävänä oli ylläpitää miinoitus- ja miinantorjuntavalmiutta Suomenlahdella. 5. miinalaivue lakkautettiin Suomenlahden meripuolustusalueen tavoin vuoden 2015 alussa puolustusvoimauudistuksen yhteydessä.
Miinoittamisen ohella laivueen tehtäviin kuului puolustusvoimien sukeltajakoulutus, joka toimeenpantiin raivaaja- ja taistelusukeltajalinjoilla.
Laivueeseen kuuluivat:
5. miinalaivueeseen kuuluneet alukset olivat:
Suomenlahden Laivaston Miinalaivue, joskus myös Suomenlahden Miinalaivue, perustettiin 1. heinäkuuta 1994 ja sen nimi muutettiin 9. heinäkuuta 1998 Suomenlahden Meripuolustusalueen 5. miinalaivueeksi merivoimien organisaatiouudistuksen myötä. Samalla laivueeseen liitettiin Merivoimien sukeltajakurssi. Sukeltajakurssin nimi muutettiin 1.1.2007 Sukeltajakouluksi. Sukeltajakoulu kouluttaa kaikki Suomen taistelusukeltajat.
Miinalaivueen komentajana ovat 2000-luvulla palvelleet komentajat Taisto Vanhamäki ja Petri Heilanen. Sukeltajakurssin tunnettuja johtajia on ollut 1990-luvulla kapteeniluutnantti Veli-Petteri Valkama.
5. miinalaivue vaali miinalaiva Riilahden muistoa ja vietti perinnepäiväänsä 23. elokuuta, jolloin Riilahti upposi Tiiskerin majakan kaakkoispuolella vuonna 1943.