Ilmari Krohn
Ilmari Henrik Reinhold Krohn [kru:n] (8. marraskuuta 1867 Helsinki – 25. huhtikuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, kirkkomuusikko ja musiikkitieteilijä. Ilmari Krohn kuului Krohnin saksalaisperäiseen sukuun; hänen isänsä oli kansanrunouden tutkija Julius Krohn.
Krohn opiskeli Helsingin yliopistossa estetiikkaa ja nykyiskansain kirjallisuutta sekä Richard Faltinin johdolla ja Leipzigin konservatoriossa musiikinteoriaa, sävellystä, pianonsoittoa ja urkujensoittoa. Jo opiskeluvuosinaan hän keräsi suomalaisia kansansävelmiä. Hän kiinnostui erityisesti hengellisistä sävelmistä ja käsitteli niitä ensimmäisessä suomalaisessa musiikkitieteen alan väitöskirjassa "Über die Art und Entstehung der geistlichen Volksmelodien in Finland" (1899). Krohnia voidaan pitää Suomen musiikkitieteen perustajana: hän toimi vuodesta 1900 alkaen yliopiston ensimmäisenä musiikin historian ja teorian dosenttina ja hoiti musiikkitieteen ylimääräistä professuuria vuosina 1918–1935. Hän myös pani alulle v. 1911 musiikintutkijoiden tutkijayhteisön, joka rekisteröitiin myöhemmin (1916) nimellä Suomen musiikkitieteellinen seura.
Krohn opetti Helsingin Filharmonisen Seuran orkesterikoulussa, Helsingin musiikkiopistossa (nykyinen Sibelius-Akatemia) ja Helsingin kirkkomusiikkiopistossa. Kirkkomuusikkona hän toimi Tampereella Aleksanterin kirkossa (1894–1905) ja Helsingin eteläisessä (Sörnäisten) suomalaisessa seurakunnassa Kallion kirkossa (1911–1944; Kallion kirkko rakennettiin vuonna 1912). Hän sävelsi pääasiassa hengellistä musiikkia, kuten kuoro- ja yksinlauluja, viisi kantaattia, oratoriot "Ikiaartehet" ja "Voittajat", "Johannes-passion", oopperan "Tuhotulva" (1916–18) ja ainoana säveltäjänä maailmassa koko Psalmien kirjan sisältävän "Psalttarin".
"Ikiaartehet" on ensimmäinen suomalainen oratorio, ja tekstin kirjoitti puoliso Hilja Haahti. Krohn ja Haahti vierailivat Roomassa pääsiäisenä 1911 ja Krohn kiinnostui armenialaisesta liturgiasta. Oratoriossa on kolme kuvaelmaa, ja ne sijoittuvat alkukristittyjen aikaan. Oratorion kantaesitys oli vuonna 1914. Soitinnusta arvosteltiin, ja Krohn uudisti oratoriota 1930-luvun alussa. Uusi versio kantaesitettiin vuonna 1935.
Krohn oli tuottelias tutkija, ja hän käsitteli hengellisen musiikin lisäksi mm. Richard Wagnerin, Anton Brucknerin ja Jean Sibeliuksen tuotantoa. Hän kehitti kattavan musiikinteorian, joka käsitti rytmi-, sävel-, sointu-, kontrapunkti- ja muoto-opin. Krohnin tutkijantyölle olivat ominaisia pyrkimys ilmiöiden täydelliseen systematisoimiseen, klassistinen estetiikka, sisällön kuvailu, kansalliset ja uskonnolliset painotukset sekä konservatiivisuus. Hän toimi myös musiikkiarvostelijana. Ilmari Krohn vihittiin Helsingin yliopistossa teologian kunniatohtoriksi vuonna 1955. Hän sai elämäntyöstään Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1954.
Ilmari Krohnin 1. puoliso vuodesta 1893 oli Emilie von Dittmann (1870−1905) ja 2. puoliso vuodesta 1906 kirjailija Hilja Haahti. Ensimmäisestä avioliitosta syntyneitä poikia olivat lääkäri ja runoilija Ensio Kurki-Suonio (1896−1993), säveltäjä Felix Krohn (1898−1963) ja Helsingin Johanneksen seurakunnan kirkkoherra ja hengellisen kansanmusiikin tutkija, teologian tohtori Erkki Kurki-Suonio (1901−1985).