hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Michael Collins (astronautti)
Michael Collins (s. 31. lokakuuta 1930 Rooma, Italia) on yhdysvaltalainen astronautti. Hän osallistui Gemini 10- ja Apollo 11 -avaruuslennoille, joista jälkimmäiseen sisältyi ihmisen ensimmäinen laskeutuminen Kuuhun.
Collins syntyi Roomassa isänsä palvellessa siellä Yhdysvaltain maavoimissa. Toisen maailmansodan sytyttyä perhe muutti Washingtoniin. Myöhemmin Collins opiskeli West Pointin sotilasakatemiassa New Yorkissa. Hän suoritti teknisen tutkinnon ja valmistui vuonna 1952. Samana vuonna Collins liittyi Yhdysvaltain ilmavoimiin ja suoritti lentokoulutuksen Columbuksessa, Mississipissä. Collins työskenteli Nellisin lentotukikohdassa ja lensi F-86 Sabre -koneita. Myöhemmin hän työskenteli Georgen lentotukikohdassa ja koelentäjänä Edwardsin lentotukikohdassa.
Avaruusohjelmaan Collins valittiin vuonna 1963. Vuonna 1966 Collins osallistui Gemini 10 -avaruuslennolle, jossa hän ja John Young tekivät uuden korkeusennätyksen lentämällä 764 kilometriä Maan yläpuolella. Collins myös suoritti avaruuskävelyn tällä lennolla. Vuonna 1969 Collins oli mukana Apollo 11 -lennolla, joka oli ensimmäinen Kuuhun laskeutunut avaruuslento. Lennolla Collins ohjasi komentomoduuli Columbiaa, joka kiersi Kuuta Neil Armstrongin ja Buzz Aldrinin laskeutuessa Kuuhun. Presidentti Richard Nixon myönsi kaikille astronauteille Presidential Medal of Freedomin.
Vuonna 1970 Collins jätti Nasan ja siirtyi vuotta myöhemmin työskentelemään Smithsonian-instituutissa. Collins oli instituutin avaruusmuseon ensimmäinen toiminnanjohtaja, jonka vastuulla oli museon suunnittelu ja kehittäminen. Vuonna 1980 hän ryhtyi työskentelemään konsulttina avaruusasioissa.
Collins kirjoitti kokemuksistaan astronauttina kirjan "Carrying the Fire". Kirjasta ilmestyi aikoinaan lyhennetty versio suomeksi Valittujen Palojen kuukauden kirjana nimellä "Kahdesti avaruudessa – astronautin tarina". Collinsin mukaan on nimetty pieni kraatteri Kuussa lähellä Apollo 11:n laskeutumispaikkaa. Hänellä on myös tähti Hollywood Walk of Fame -jalkakäytävällä.
Apollon
Apollon (, roomalaisten Apollo) on jumala kreikkalaisessa ja roomalaisessa mytologiassa. Apollon on Zeuksen ja Leton poika ja Artemiin (metsästyksen jumalatar) kaksoisveli. Apollon oli alun perin luonteeltaan šamaaninen: hänen alaansa oli parannustaito, jousiammunta, ennustus ja runollinen innostus. Myöhemmin hän kehittyi erityisesti valon ja auringon jumalaksi, ennustustaidon jumalana herätti runollista innostusta ja suosi laulua ja soittoa. Tärkein ennustustaidon ilmentymä oli vanhan ajan tunnetuin oraakkeli, Apollonin oraakkeli Delfoissa. Parannustaito eriytyi myöhemmin jumala Asklepiokseen ja runollinen innostus muusiin.
Myöhempinä aikoina hän sekoittui osittain auringonjumala Helioksen kanssa ja hänen siskonsa kuunjumala Selenen kanssa. Etruskien mytologiassa hänet tunnetaan nimellä Aplu.
Apollon syntyi Deloksen saarella, joka säilyi hänelle pyhitettynä. Ollessaan vielä poikanen Apollon matkusti Delfoihin, jossa hän surmasi valtavan Python-käärmeen ja otti valvontaansa Pythian oraakkelin. Hän ilmestyi delfiininä kreetalaisille merimiehille ja vei heidät Delfoihin määräten heidät vartioimaan oraakkeliaan ja rakentamaan temppeliä Apollon Delfiniokselle.
Apollonin kunniaksi vietettiin Delfoin Python kisoja. Roomassa Apollon sai huomattavan aseman keisarin suojelusjumalana, varsinkin Augustuksen aikana. Hänen pääpalvontapaikkojaan olivat Delfoi ja Delos. Apollon on helppo tunnistaa antiikin taiteessa tunnusmerkeistään, laakeriseppeleestä ja lyyrasta, joista on tullut mm. Suomessa yliopistosivistyksen tunnuksia. Lisäksi hänet kuvataan yleensä alastomana ja pitkäkutrisena; hänen symboleinaan ovat lyyran ja laakeriseppeleen lisäksi jousi, jolla hän saattaa ampua sekä vahingoittavia että parantavia nuolia, sekä kithara.
Vuoden urheilija
Vuoden urheilija on Urheilutoimittajain liiton vuodesta 1947 alkaen myöntämä kunniamaininta. Vuodesta 2008 lähtien palkinto on luovutettu Suomen urheilugaalan yhteydessä. Siihen saakka valinta paljastettiin vuoden vaihteessa järjestetyssä tilaisuudessa. Tilaisuudessa palkitaan myös Vuoden nuori urheilija, Vuoden joukkue ja Vuoden valmentaja. Ennen Suomen urheilugaalan kanssa yhdistymistä tapahtumassa palkittiin lisäksi yleisön äänestämä Vuoden Urheiluteko sekä Vuoden vammaisurheilija ja Vuoden veto. Kaikkein useimmin Vuoden urheilijan tittelin on saanut maastohiihtäjä Veikko Hakulinen neljä kertaa.
Apollo 7
Apollo 7 oli Apollo-avaruusohjelman ensimmäinen miehitetty lento. Se oli seitsenpäiväinen Maata kiertävä lento ja ensimmäinen Saturn IB:llä toteutettu laukaisu. Apollo 7 oli myös ensimmäinen kolmimiehinen amerikkalainen avaruuslento. Miehet riitelivät lennolla, koska Schirra tartutti flunssansa muihin. Riidoista huolimatta miehistö teki tehtävänsä lennolla.
Laukaisu tapahtui 11. lokakuuta 1968 kello 15:02,45 UTC ja laskeutuminen 22. lokakuuta 1968 kello 11:11,48 UTC. Kesto oli 10 päivää, 20 tuntia, 9 minuuttia ja 3 sekuntia. Apollo 7 kiersi Maan 163 kertaa.
Eino Leino (painija)
Eino Aukusti Leino (alk. Kakkinen, 7. huhtikuuta 1891 Kuopio – 30. marraskuuta 1986 Tampere) oli suomalainen painija ja olympiavoittaja. Hän on eräs menestyneimmistä olympiapainijoista kautta aikojen. Leino voitti kultaa vapaapainin sarjassa 75 kg Antwerpenin olympiakisoissa 1920, hopeaa sarjassa 72 kg Pariisin kisoissa 1924, pronssia sarjassa 66 kg Amsterdamin kisoissa 1928 ja vielä pronssia sarjassa 72 kg Los Angelesissa 1932.
Leino asui aktiiviuransa aikana Yhdysvalloissa. Hän voitti vuonna 1920 Amerikan amatööriurheiluliiton mestaruuden koukkupainissa ja 1924 vapaapainissa. Ainoan kerran hän osallistui SM-kisoihin 1936, jolloin jäi hopealle. Ennen Amerikan-vuosiaan hän pelasi Kuopion Riennon jalkapallojoukkueen maalivahtina 1912–1914. Lisäksi hän harrasti uimahyppyjä Kuopion Uimaseuran riveissä.
Teo Snellman
Teo Kaarlo Snellman (28. huhtikuuta 1894 Tampere – 14. lokakuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen lähetystöneuvos, kääntäjä, kasvissyönnin edistäjä ja poliitikko. Vuosina 1940–1944 Snellman johti Suomen Kansallissosialistista Työjärjestöä. Snellman oli J. V. Snellmanin pojanpoika. Teo pitikin isoisäänsä Johan Vilhelmiä sekä Eino Leinoa, Väinämöistä ja Mikael Agricolaa Suomen ensimmäisinä kansallissosialisteina.
Teo Snellmanin isä oli tie- ja vesirakennusten ylihallituksen ylijohtaja Karl Snellman. 1920- ja 1930-luvuilla Teo Snellman loi uraa diplomaattitehtävissä Argentiinassa, Virossa ja Ruotsissa. Vuosina 1933–1934 tapahtuneen niin sanotun Tukholman-selkkauksen jälkeen Snellman joutui eroamaan tehtävistään. Hän kieltäytyi lähtemästä Tukholmasta ministeriön määräämässä ajassa. Suurlähettiläs Rafael Erich syytti alaistaan osallistumisesta Margit Millénin toimittamaan ja suurlähettilästä herjaavaan kirjoitukseen kahdessa eteläruotsalaisessa pikkulehdessä. Selkkaus herätti huomiota molemmissa maissa ja asiaa puitiin myös eduskunnassa. Snellman piti itseään syyttömänä, syytti kohtalostaan juutalaisia ja alkoi kirjoitella Suomen äärioikeiston lehtiin. Hän tutustui kansallissosialismiin ja teki yhteistyötä muun muassa Suomalaissosialistisen Työväenpuolueen kanssa. Jatkosodan päätyttyä hän joutui natsiyhteyksien vuoksi eräiden muiden kanssa sisäministeri Kaarlo Hillilän määräyksestä maan sisäiseen karkotukseen.
Teo Snellman oli terveellisten ruokatapojen ja vegetarismin eli kasvissyönnin uranuurtajia Suomessa, Panu Rajalan arvelun mukaan ”ehkä esikuvansa Hitlerin vaikutuksesta”. Hän kannatti erityisesti Are Waerlandin luomaa Waerland-ravitsemusoppia. Snellman kirjoitti useita kirjoja politiikasta, juutalaisvastaisuudesta ja terveellisistä elämäntavoista sekä epäilyksistä koskien holokaustia.
Snellman oli naimisissa taidemaalari Elsa Snellmanin kanssa. Hän on mallitoimiston johtaja Laila Snellmanin isoisä.
Anton Denikin
Anton Ivanovitš Denikin (, 16. joulukuuta 1872 Wloclawek, Varsovan kuvermentti, Venäjä – 8. elokuuta 1947 Ann Arbor, Yhdysvallat) oli venäläinen kenraali, Venäjän sisällissodassa toimineen sadan tuhannen miehen Etelä-Venäjän valkoisen armeijan komentaja vuosina 1918–1919.
Denikin opiskeli Kiovan sotakoulussa ja yleisesikunta-akatemiassa. Hän osallistui Venäjän-Japanin sotaan 1904–1905. Ensimmäiseen maailmansotaan hän lähti kenraalimajurina ja toimi sodan alussa prikaatinkomentajana Karpaateilla ja Galitsiassa.
Vuonna 1916 hänet nimitettiin VII armeijakunnan komentajaksi. Vuoden 1917 syyskuussa hän osallistui kenraali Lavr Kornilovin epäonnistuneeseen vallankaappaushankkeeseen Aleksandr Kerenskiä vastaan, joka oli elokuusta 1917 toiminut diktatorisena hallitsijana Venäjän väliaikaisen hallituksen antamin valtuuksin. Denikin pidätettiin yhdessä Kornilovin kanssa. Marraskuussa 1917 tapahtuneen kansankomissaarien lokakuun vallankumouksen jälkeen Denikin ja Kornilov onnistuivat pakenemaan Etelä-Venäjälle, jossa liittyivät kenraali Mihail Aleksejevin vastavallankumouksellisiin.
Etelä-Venäjän armeijan komentajana Denikin onnistui karkottamaan bolševikit Ukrainasta ja lähti sitten etenemään pohjoiseen kohti Moskovaa. Hyökkäys lähti hyvin liikkeelle, mutta puna-armeija onnistui kuitenkin pysäyttämään Denikinin Orjolissa ja lyömään hänen joukkonsa, koska valkoinen armeija joutui keskittämään voimiaan etelään Nestor Mahnoa vastaan.
Vuonna 1920 Denikin erosi valkoisesta armeijasta, luovutti komentajuuden Pjotr Wrangelille ja pakeni Krimiltä laivalla Mustanmeren yli Istanbuliin. Denikin sai turvapaikan Englannista, jossa hän asui kaksi kuukautta. Myöhemmin hän asettui asumaan Belgiaan, sitten Unkariin, vuodesta 1926 hän asui Ranskassa ja vuodesta 1945 New Yorkissa, Yhdysvaltoihin. 
Denikin kuoli sydänkohtaukseen 8. elokuuta 1947 lomamatkalla Ann Arborissa Michiganissa.
Denikin haudattiin sotilaallisin menoihin Detroitissa. Hänen jäännökset siirrettiin Pyhän Vladimirin hautausmaalle Jacksoniin, New Jerseyiin. Denkinin puoliso Ksenia haudattiin (1892-1973) Sainte-Geneviève-des-Bois'in venäläiselle hautausmaalle lähelle Pariisia.
Denkinin tytär Marina Denikina sai Venäjän kansalaisuutensa takaisin vuonna 2005. Hän pyysi presidentti Putinilta, että hänen isänsä ruumis haudattaisiin uudelleen Venäjälle Donskoin luostariin Moskovaan, mikä tapahtuikin 3. lokakuuta 2005.
RSHA
RSHA eli Reichssicherheitshauptamt (”Valtakunnan pääturvallisuusvirasto”) oli natsi-Saksassa SS:n alainen organisaatio, jonka Heinrich Himmler perusti 22. syyskuuta 1939 yhdistämällä Sicherheitsdienstin (SD), Gestapon ja Kriminalpolizein. RSHA:n tehtäväksi määriteltiin taistelu ”kaikkia valtakunnan vihollisia vastaan” Saksan rajojen sisä- ja ulkopuolella. Näitä olivat muun muassa kommunistit, vapaamuurarit, juutalaiset, romanit ja muut ”rodullisesti ei-suosittavat”.
RSHA:n ensimmäiseksi päälliköksi nimettiin Reinhard Heydrich, joka hoiti tehtävää aina vuonna 1942 tapahtuneeseen salamurhaansa asti. Sen jälkeen RSHA:ta johti Ernst Kaltenbrunner aina sodan päättymiseen asti.
Einsatzgruppen oli suoraan RSHA:n alaisuudessa, muuten RSHA jaettiin seitsemään osastoon ("Amten"):
Kasvattitytön tarina
Kasvattitytön tarina ("Mansfield Park") on Jane Austenin romaani vuodelta 1814 (suomentanut A. R. Koskimies 1954). Siitä on tehty kuusiosainen televisiosarja BBC:lle 1983, ohjaus David Giles, elokuva "Mansfield Park" 1999, jonka on ohjannut Patricia Rozema ja televisioelokuva "Mansfield Park – kasvattitytön tarina" 2007, jonka ohjaajana toimi Iain B. MacDonald.
Kasvattitytön tarina kertoo Jane Austenille tyypillisen 1800-luvun englantilaisen yläluokan elämään sijoittuvan rakkaustarinan.
Kolmesta sisaresta yksi nai kartanonherran, toinen papin ja kolmannen aviomiestä ei kannata edes mainita. Pappilan emäntänä hääräävä rouva Norris pitää kristillisenä velvollisuutenaan auttaa huonoon avioliittoon ajautunutta sisartaan, jolla on runsaasti lapsia. Hän esittää kartanon väelle, että nämä ottaisivat yhden lapsiraukoista suojatikseen.
Köyhä kymmenvuotias Fanny Price muuttaa asumaan tätinsä aviomiehen Sir Thomaksen kartanoon Mansfield Parkiin ja ystävystyy Thomaksen nuoremman pojan Edmundin kanssa. Aika kuluu ja lapset kasvavat rauhassa, kunnes pappilaan saapuu vieraita. Viehko ja sanavalmis nuori nainen varsinaisen naistenmiesveljensä kanssa viipyvät pidemmän aikaa sekoittaen kartanonväen elämän täydellisesti. Lopputuloksena on solmuja rakkaudessa, kun yksi rakastaa toista, joka on iskenyt silmänsä johonkuhun toiseen ja kolmas haaveilee ensimmäisestä.
Neuvostoliiton marsalkka
Neuvostoliiton marsalkka () oli Neuvostoliiton korkein sotilasarvo vuosina 1935–1991. Poikkeuksena oli Josif Stalinille vuonna 1945 myönnetty generalissimuksen arvo. Laivastossa Neuvostoliiton marsalkkaa vastaava sotilasarvo oli Neuvostoliiton laivastoamiraali. Neuvostoliiton marsalkan alempi arvo on 1. luokan armeijankomentaja.Venäjän korkein sotilasarvo on Venäjän federaation marsalkka (vuodesta 1991).
Generalissimus
Generalissimus (, , ) on eräissä maissa sotamarsalkkaa korkeampi sotilasarvo, jonka haltija on sotavoimien ylipäällikkö tai poikkeuksellisin valtuuksin varustettu kenraali. Arvo myönnettiin ensimmäisenä Albrecht von Wallensteinille vuonna 1630.
Sotilasarvon nimi on johdettu italian sanasta "generale" romaanisten kielten superlatiivin päätteellä.
Melodia
Melodia eli sävelmä on useista sävelistä muodostuva sävelkulku ja niiden muodostama jatkumo, toisin kuin yksittäinen kerran soitettava sävel. Melodialla on tyypillisesti rakenne, jonka liikesuunnat useimmiten perustuvat jonkin sävellajin eli tonaalisen keskuksen käyttöön. Sävellaji saattaa myös vaihtua sävellyksen kuluessa.
Populaarimusiikin kappaleissa on usein kaksi-kolme melodiaa, säkeessä ja kertosäkeessä. Vaihtelua tuovat fraseeraus ja sanoitus, joka yleensä kirjoitetaan kulkemaan melodian mukaisesti siten, että yksi tavu vastaa yhtä nuottia.
Taidemusiikissa säveltäjä usein esittää läpi koko teoksen kantavan melodiateeman, jota sitten varioidaan eli muunnellaan, kuten myös jazzissa ja progressiivisessa musiikissa.
Melodiaa on myös usein tukemassa samalla tai kokonaan eri soittimella soitettu säestys.
Thutmosis III
Thutmosis III (nimi myös muodossa "Menheperra Tuthmosis III") oli muinaisen Egyptin Uuden valtakunnan 18. dynastian aikana vuosina 1479–1425 eaa. hallinnut faarao. Häntä pidetään Egyptin imperiumin perustajana.
Thutmosiksen äiti oli jalkavaimo Isis ja isä oli hänen edeltäjänsä Thutmosis II. Hänen vaimojaan olivat muun muassa hänen sisarensa Neferura (joka kuoli ennen Thutmosiksen valtaan nousua), Hatsepsut-Merytra (jota ei pidä sotkea faaraokuningatar Hatšepsutiin), sekä lukuisat sivuvaimot kuten Menhet, Menwi ja Merti. Sekä Neferura että Hatsepsut-Merytra olivat Thutmosiksen edeltäjän Hatšepsutin tyttäriä. Egyptologien mukaan jalkavaimot Menhet, Menwi ja Merti olivat todennäköisesti aasialaisten heimopäälliköiden tyttäriä. Thutmosiksen ja Hatsepsut-Merytran pojasta tuli faarao Amenhotep II.
Thutmosiksen isän kuoltua 1479 eaa. hänestä tuli faarao, mutta hänen isänsä vaimo Hatšepsut nousi Thutmosiksen kanssahallitsijaksi. Thutmosiksella ei 22 vuoden ajan ollutkaan juurikaan valtaa, vaan Hatšepsut johti valtiota. Noin vuoden 1458 eaa. tienoilla Hatšepsut kuitenkin katosi jäljettömiin ja Thutmosis sai täyden vallan. Joidenkin teorioiden mukaan Thutmosis jopa järjesti Hatšepsutin kuoleman, mutta on todennäköisempää että hän kuoli muista syistä. Hatšepsutin kuoleman jälkeen Thutmosis tuhosi tämän nimen kaikista muistomerkeistä poikansa Amenhotep II:n kanssa.
Thumosiksen saatua täyden vallan, hän alkoi laajentaa valtakuntaa useilla eri sotilaallisilla operaatioilla. Hänen sanotaan vallanneen satoja eri kaupunkeja. Thutmosiksen hallintokaudella lähes koko Lähi-itä liitettiin Egyptin valtioon. Hän oli myös ensimmäinen faarao joka laajensi valtakuntaa Eufrat-joen länsipuolelle. Hän kukisti syyrialaisten valtioiden liiton vuonna 1490 eaa. Kaikkiaan hän teki 17 sotaretkeä Nubiaan, Syyriaan ja Palestiinaan. Aktiivisen sotilastoimintansa ja lyhyytensä takia häntä nimitetään joskus Egyptin Napoleoniksi.
Thutmosis on haudattu kuninkaiden laaksoon hautaan KV34. Hänen kivinen sarkofaginsa on edelleen hautakammiossa, mutta vuonna 1881 muumiokätköstä löydetty puinen hauta-arkku ja muumio ovat nyt Kairon museossa.
"Nedjem" oli Thutmosis II:n hovissa elänyt kissa. Kissan nimi tarkoitti makeaa, miellyttävää tai onnellisuutta.
Bruno Streckenbach
Bruno Heinrich Streckenbach (7. helmikuuta 1902 Hampuri – 28. lokakuuta 1977) oli saksalainen SS-Brigadeführer/Standartenführer ja natsi-Saksan RSHA:n osasto I:n ("Amt I") päällikkö alkuvuoteen 1943. Osaston vastuulla oli henkilöstöön liittyvät asiat.
Streckenbach liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen noin vuonna 1930 ja oli Gestapon Hampurin päällikkönä 1933–1939. Tämän jälkeen hän oli Einsatzgruppenissa Puolassa ennen nimitystään "Amt I":n johtoon.
RSHA:n jälkeen Streckenbach toimi Waffen-SS-osaston "8. SS-Kavallerie-Division Florian Geyer" komentajana vuosina 1943–1944 ja tämän jälkeen Latviassa sijainneen 19. SS-divisioonan viimeisenä komentajana 19. toukokuuta 1944 – 8. toukokuuta 1945.
Thutmosis II
Thutmosis II hallitsi Egyptiä Uuden valtakunnan 18. dynastian aikaan vuosina 1492–1479 eaa.
Thutmosis II:n isä oli hänen edeltäjänsä faarao Thutmosis I ja Mutneferet oli hänen äitinsä. Thutmosis II ei ollut täysin kuninkaallista sukua, joten varmistaakseen kuninkuutensa hän nai kuninkaallisen sisarpuolensa Hatšepsutin, jonka kanssa hän sai tyttären nimeltään Neferura. Lisäksi hän sai sivuvaimonsa Isiksen kanssa pojan, Thutmosis III:n. Thutmosis II oli fyysisesti heikko ihminen.
Thutmosis II:n lyhyestä hallitusajasta ei ole juurikaan tietoa. Hänen tiedetään kuitenkin kukistaneen kapinan Nubiassa ensimmäisenä hallintovuotenaan sekä häätäneen ryöstelevät beduiinit pois Egyptistä. Thutmosis II:n hallintoon vaikutti todennäköisesti suuresti hänen kuninkaallinen vaimonsa Hatšepsut, jonka uskotaan ohjailleen Thutmosis II:sta haluamaansa suuntaan. Tätä teoriaa puoltaa muun muassa se, että Thutmosis II:n ajama politiikka oli hyvin samankaltainen Hatšepsutin hallintokaudellaan ajaman politiikan kanssa ja että Hatšepsut nousi miehensä seuraajaksi.
Thutmosis II haudattiin todennäköisesti Kuninkaiden laakson hautaan KV42, josta on löydetty koristelematon sarkofagi. Hänen muumionsa löytyi vuonna 1881 löydetystä muumiokätköstä ja sitä säilytetään nykyään Kairon museossa.
Tuonen joutsen
Tuonen joutsen tai Tuonelan joutsen on kalevalaisessa runoudessa esiintyvä joutsen, joka ui Tuonen mustassa joessa. Tuonen joutsen on yleensä käsitetty laulujoutseneksi. Tarinassa joutsenen ampujaa kohtaa kuolema. Kertomus joutsenen ampujan tuhosta liittyy itämerensuomalaisten muinaiseen maailmankuvaan, jossa joutsen on pyhä ja tabu. Uskottiin, että jos joutsenen ampuu, tuhoutuu itsekin.
Kertomus on myös "Kalevalassa". Lemminkäinen saa tehtäväkseen ampua Tuonen joutsenen. Lemminkäinen lähtee tappamaan lintua jousi ja nuolet mukanaan. Sokea ukko, märkähattu karjapaimen, kuitenkin vaanii Lemminkäistä ja syöksee tämän lävitse vesikyyn tai umpiputken, ja Lemminkäinen joutuu virtaan. Tuonen verinen poika iskee vielä Lemminkäisen miekallaan palasiksi ja käskee ivallisesti tätä ampumaan nyt joutsenen joelta. Myöhemmin Lemminkäisen äiti nostaa poikansa palat joesta ja elvyttää hänet. Kaikissa kansantarinoissa Lemminkäisen äiti ei Lemminkäistä elvytä.
Tunnettu runoilija Eino Leino kirjoitti vuonna 1898 uusromanttisen runodraaman nimeltään "Tuonelan joutsen". Siinä yhdistyvät symbolismi ja kansanrunous.
Akseli Gallen-Kallelan maalauksessa "Lemminkäisen äiti" näyttäytyy Kalevalaan perustuva kohtaus, jossa joutsenta uhannutta ja kuollutta Lemminkäistä elvytetään. Joutsen katsoo taustalla.
Jean Sibelius sävelsi Kalevalaan perustuvan "Lemminkäinen-sarjan" eli musiikkikappaleiden sarjan, jonka yksi osa on nimeltään "Tuonelan joutsen". (Sarjan osat: 1. "Lemminkäinen ja saaren neidot", 2. "Tuonelan joutsen", 3. "Lemminkäinen Tuonelassa" ja 4. "Lemminkäisen kotiinpaluu".)
Kalevanpoika
Kalevanpojat eli Kalevinpojat ovat itämerensuomalaisen kansanperinteen tuntemia olentoja, yleensä muinaisia jättiläisiä, mutta toisinaan myös inhimillisempiä hahmoja. Kalevanpoikien toiminnalla selitetään monia poikkeuksellisia maastonmuotoja, kuten kivien sijaintia. Viron kansalliseepoksessa, kalevalamittaa lähellä olevaan runomittaan kirjoitetussa Kalevipoegissa, Kalevanpojat ovat kuninkaanpoikia. Joitain viron muinaislinnoja kutsutaan Kalevanpojan sängyksi ("Kalevipoja säng").
Kalevanpojat tunnetaan myös myöhemmässä, kristinuskon sävyttämässä suomalaisessa mytologiassa, usein pahoina tai arvaamattomina jättiläisinä, jotka saattoivat kaataa viljan tai metsänkin kumoon. Mikael Agricolan mukaan Kalevanpojat löivät niityt maahan.
Aiemmissa kertomuksissa kalevanpojista heidät kuvataan kuitenkin inhimillisinä sankarihahmoina. Muiden muassa Väinämöisen, Kullervon ja Lemminkäisen sanotaan olevan kalevanpoikia. Historiantutkija Aulis Ojan vuonna 1969 esittämän spekulatiivisen hypoteesin mukaan termi olisi alkujaan tarkoittanut ehkä yläluokkaista soturia, jotka kirkon ja vieraan vallan vastaisina raivattiin perusteellisesti uuden järjestyksen tieltä.
Kalevanpojat olivat myös kertomuksissa maan muinaisia asuttajia. He poistuivat kivellä soutaen, kun kristinusko levittäytyi heidän mailleen. Joskus tarvittiin pappeja manaamaan heitä pois. Hieman samaan tapaan poistui kristinuskon tieltä Väinämöinen veneellään.
1700-luvulla elänyt kansanperinteiden keräilijä Kristfrid Ganander kertoi Mythologia Fennicassa 1785 kalevanpoikien olleen Kalewa-nimisen jättiläisen 12 vahvaa poikaa jotka rakensivat linnoja eripuolille Suomea. Nimeltä Ganander mainitsee kuusi sekä myös heidän asuinpaikkakuntansa: "Hiisi" (Paltamo), "Ilmarinen" (Häme), "Wäinämöinen" (Suomi), "Liekiöinen" (Savo), "Soini" (Liminka) ja "Kihawanskoinen". Myös muita luetteloita Kalevanpojista ovat varhaiset kansanperinteen kerääjät merkinneet muistiin tai luoneet. Erään väitteen mukaan Kalevan kahdestatoista pojasta syntyi kaksitoista eläinradan tähtikuviota.
Erään perinteen mukaan Kalevan suku on Untamon suvun vihollinen. Tässä yhteydessä Kalevan sukua kutsutaan myös Kalervon suvuksi, kuten Kalevala-eepoksessa. Untamon tapaiset nimet olivat joskus käytössä Länsi- ja Lounais-Suomessa, ja nimien mukaan on nimetty paikkoja. Länsi- ja Lounais-Suomessa on kansanperinteitä, joiden mukaan Untamon tyyppinen sana merkitsee uudisasukasta tai on kylän perustajan nimi. Samoilla alueilla paikallinen kansanperinne pitää Kalevanpoikia vihollisina ja uudisasukkaita pakenevina jättiläisinä.
Eräs tähän perinteeseen liittyvä Kalevanpoika on nimeltään Kullervo, jota koskevat runot on kerätty Inkeristä. Kullervo osoittaa jo vauvana olevansa väkivahva, eikä häntä saada tapettua yrityksistä huolimatta. Kullervo-taru on ainoa Inkeristä taltioitu taru Kalevalassa.
Thutmosis I
Thutmosis I (joskus myös Tuthmosis, Thotmes ja Thutmose) hallitsi Egyptiä Uuden valtakunnan 18. dynastian aikana vuosina 1506–1493 eaa. (elinvuodet kiistanalaiset). Ennen tätä hän toimi faarao Amenhotep I:n kanssahallitsijana.
Thutmosis oli faarao Amenhotep I:n kenraali. Hänen päävaimonsa oli faarao Ahmosen ja kuningatar Ahmose-Nefertarin tytär Ahmose. Thutmosiksen ja Ahmosen kaksi poikaa, Wadjmose ja Amenmose, kuolivat ennen Thutmosiksen hallituskauden loppua, mutta heidän vanhimmasta tyttärestään tuli faaraokuningatar Hatšepsut. Thutmosiksen sivuvaimonsa Mutneferetin kanssa saaneesta pojasta tuli hänen seuraajansa faarao Thutmosis II.
Hallitusaikanaan Thutmosis johti useita eri sotilasoperaatiota. Merkittävimpänä näistä oli Hykso-valloittajien ajaminen pois Ala-Egyptistä aina Eufrat-joelle asti. Hän laajensi myös valtakuntaa etelään aina Niilin kolmannelle kataraktille, jossa hänen sanotaan tappaneen omin käsin nubialaisen kuninkaan, joka hänen kenraalinsa Ahmosen mukaan ripustettiin voitonmerkiksi faaraon laivan keulaan hänen palatessaan Thebaan.
Thutmosis rakensi muiden 18. dynastian faaraoiden tapaan temppeleitä ja monumentteja ympäri maata. Hän muun muassa laajennutti Luxorin temppeliä arkkitehtinsa Inenin avustuksella.
Thutmosiksen hauta oli ensimmäinen Kuninkaiden laaksoon kaivetuista haudoista (KV38), ja se aloitti yleisen käytännön, joka jatkui aina Uuden valtakunnan loppuun asti. Haudasta löytynyt kivinen sarkofagi on nykyään Kairon museossa. Thutmosiksen puinen arkku löytyi Hatšepsutin haudasta (KV20), jonne Thutmosiksen muumio oli todennäköisesti siirretty. Muumiota ei ole kuitenkaan löydetty, mutta arkku on Kairon museossa.
Amenhotep I
Amenhotep I hallitsi Egyptiä Uuden valtakunnan 18. dynastian aikaan vuosina 1525–1504 eaa. Ensimmäiset vuotensa hän hallitsi todennäköisesti äitinsä rinnalla. Amenhotepin viimeisinä vuosina hänen kenraalinsa Thutmosis I toimi hänen kanssahallitsijanaan.
Amenhotepin isä oli hänen edeltäjänsä faarao Ahmose ja hänen äitinsä oli kuningatar Ahmose-Nefertari. Hänen vaimojaan olivat mm. Aahotep II sekä Ahmose-Merytamon. Hänen ainoa poikansa Amenemhat kuoli nuorena, joten hänellä ei ollut perillisiä.
Amenhotep joutui heti hallituskautensa alussa koetukselle, kun libyalaiset valtasivat Ala-Egyptin. Hän onnistui kuitenkin ajamaan libyalaiset pois Egyptistä. Hänen tiedetään johtaneen myös sotaretken Nubiaan, jossa hän onnistui lyömään nubialaiset joukot. Lisäksi hän laajennutti Karnakin temppeliä arkkitehtinsa Ienin avustuksella.
Amenhotep haudattiin Dra Abu el-Nagan alueelle Thebassa. Hänen muumionsa oli vuonna 1880 löydetyssä muumiokätkössä, yhä kuolinnaamio kasvoillaan. Muumio on nykyään Kairon museossa ja on ainoa kuninkaallinen muumio jota ei ole avattu.
Ahmose
Ahmose oli ensimmäinen Uuden valtakunnan faarao ja hän myös perusti 18. dynastian. Hän hallitsi vuosina 1550–1525 eaa. Kuningatar Aahotep toimi Ahmosen sijais- ja mahdollisesti kanssahallitsijana hallintokauden alkuvuosina.
Ahmosen isä oli faarao Tao ja hänen äitinsä kuningatar Aahotep. Hänen päävaimonsa oli hänen sisarensa Ahmose-Nefertari, jonka kanssa hän sai neljä tytärtä. Nuorimmat Merytamen ja Satamen kuolivat nuorina, kolmannesta tuli kuningatar Aahotep II ja neljäs, Satkames, kuoli noin 30-vuotiaana. Poikia heillä oli kolme, joista vanhin, Siamen, kuoli nuorena, toisesta ei ole tietoa ja kolmannesta tuli faarao Amenhotep I. Lisäksi Ahmosella oli sivuvaimojensa Kasmutin ja Inhapin kanssa ainakin kaksi tytärtä, Tair ja Henttameh sekä mahdollisesti Ahmose, jonka äidistä ei ole varmaa tietoa.
Ahmosen hallituskausi koostui pääasiassa taisteluista Hykso-valloittajia vastaan. Egyptoligit pitävät todennäköisenä että Hyksot saivat valloitettua Ahmosen hallintokauden alussa Heliopoliksen. Ensimmäisen kymmenen hallintovuotensa aikana Ahmosen joukot saivat piiritettyä mereltä käsin Avariksen. Avariksen piiritys kesti pitkään ja se keskeytyi välillä jo vapautettujen alueiden noustua kapinaan egyptiläisiä vastaan. Ahmosen joukot saivat vapautettua Avariksen Ahmosen 12 tai 15:dennentoista hallintovuoden aikana. Hän menestyi lopulta Hyksoja vastaan ja sai ajetuksi Hyksot pois Egyptistä mutta menetti taisteluissa isänsä ja veljensä. Hän liitti myös Nubian ja Palestiinan takaisin Egyptiin ja loi näin pohjan Uuden valtakunnan kukoistukselle.
Ahmose haudattiin todennäköisesti Dra Abu el-Nagan alueelle Thebaan, mutta haudan tarkka sijainti ei ole tiedossa. Hänen muumionsa löytyi kuitenkin vuonna 1881 löydetystä muumiokätköstä, ja sitä säilytetään nykyään arkkuineen Kairon museossa.
Ay
Ay (joskus myös Eje) oli Egyptin Uuden valtakunnan 18. dynastian toiseksi viimeinen faarao. Hän hallitsi vuosina 1327–1323 eaa.
Ay ei ollut kuninkaallista sukua. Hänen oletetaan olleen joko Akhenatenin päävaimon Nefertitin isä tai mahdollisesti Amenhotep III:n päävaimoin Tiyn veli tai velipuoli (Akhenatenin eno). Ay nai Tutankhamonin lesken Ankhesenpaatenin (myöhemmin Ankhesenpaamen) vahvistaakseen asemaansa tämän seuraajana.
Ay oli varsin korkeassa asemassa Akhenatenin hallituskaudella ja hän tukikin avoimesti Atonia ainakin niin kauan kuin Akhenaten oli elossa. Tutankhamonin noustua valtaan Ay avusti häntä hallinnollisissa asioissa yhdessä Horemhebin kanssa. Ayn uskotaan ohjailleen Tutankhamonia haluamaansa suuntaan, käyttäen hyväksi pojan nuorta ikää. Tutankhamonin kuoltua nuorena, visiirinä toiminut Ay julistautui faaraoksi. Ei ole tiedossa miten hän onnistuin vakuuttamaan papistolle ja hoville olevansa laillinen perillinen. Todennäköisesti hän vetosi korkeaan asemaansa Akhenatenin ja Tutankhamonin hallintokausilla. Hän oli saattanut mahdollisesti myös toimia Tutankhamonin kanssahallitsijana.
Ay hallitsi vain neljä vuotta, mutta sinä aikana hän ehti viimeistellä Tutankhamonin hallituskaudella aloittamansa Egyptin alkuperäisuskonnon palauttamisen. Tästä huolimatta häntä seurannut faarao Horemheb katsoi hänen kuuluneen kerettiläiskuninkaisiin ja pyyhki hänet hallitsijaluettelosta Akhenatenin ja Tutankhamonin mukana.
Aylla oli ainakin kaksi hautaa joista toinen sijaitsi Akhetatenissa (nykyään Tell el-Amarna). Tätä hautaa ei kuitenkaan koskaan tehty loppuun eikä sinne haudattu ketään. Ay haudattiin toiseen hautaansa Kuninkaiden laakson länsiosassa (KV23).
Finnpap
Finnpap eli Suomen Paperitehtaiden Yhdistys oli vuodesta 1918 vuoteen 1996 toiminut suomalaisten paperinvalmistajien yhteinen myyntiorganisaatio, nykytermein käytännössä kartelli. Finnpapin tehtävänä oli markkinoida jäsenyritystensä paperintuotanto sekä kotimaahan että ulkomaille ja valvoa jäsentensä tuotteiden markkinointiin liittyviä etuja.
Suomen Paperitehtaitten Yhdistys perustettiin vuonna 1918 Gösta Serlachiuksen ja Rudolf Waldenin aloitteesta. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksan ja Venäjän perinteiset markkinat olivat sekaisin. Yhdistys perustettiin tukemaan uusien vientimarkkinoiden avaamista länsivaltioissa. Siihen liittyivät kaikki tuolloin toiminnassa olleet 23 paperitehdasta.
Sanomalehtipaperin myynti oli keskitetty yhdistyksen ensimmäiselle osastolle, jonka osuus yhdistyksen kokonaismyynnistä oli maailmansotien välillä yleensä noin kolmanneksen luokkaa. Toisen osaston päätuote oli voimapaperi, mutta lisäksi se myi monia muita paperilajeja.
Vuoden 1974 organisaatiouudistuksen yhteydessä yhdistyksen virallinen nimi muutettiin muotoon Suomen Paperitehtaitten Yhdistys – Finnpap.
Sitä seuraavina vuosikymmeninä suhtautuminen eri toimialojen kartelleihin ja muuhun saman alan yritysten väliseen kilpailun rajoittamiseen tiukentui, ja lopulta Suomen liityttyä Euroopan Unioniin Finnpap ja muut vastaavat myyntiyhdistykset oli lakkautettava. Valtionyhtiö Enso-Gutzeit irtautui Finnpapista 1980-luvun lopulla, ja Kymmene erosi vuonna 1990 ostettuaan ranskalaisen Chapelle Darblay -paperiyhtiön ja häivyttääkseen EU-viranomaisten kartelliepäilyjä. Tuolloin jäljelle jääneet Finnpapin jäsenet olivat Repola, Metsä-Serla, Veitsiluoto, Myllykoski, Tampella, Nokian Paperi ja Kyro. Kun metsäteollisuutta vuonna 1996 järjesteltiin, Finnpap sulautettiin Kymmeneen ja kartongin myyntiyhdistys Finnboard Metsä-Serlaan.
Rapalan kartano
Rapalan kartano sijaitsee Rapalan kylässä Sysmän kunnassa.
Tandefeltien aatelissuku sai Rapalan kartanon läänityksekseen 1500-luvulla. Kartanoa käytettiin syrjäisen sijaintinsa vuoksi sivutilana.
1800-luvun lopulla kartano päätyi jämsäläiselle talonpojalle ja valtiopäivämiehelle Severus Konkolalle sekä edelleen hänen tyttärelleen Anni Konkolalle ja tämän aviomiehelle Rudolf Waldenille. Kartanon päärakennuksen ja tilanhoitajan asunnon uudistukset suunnitteli arkkitehti W. G. Palmqvist vuosina 1918-1919. Kartano on yksityiskäytössä.
Rapala (kylä)
Rapalan kylä sijaitsee Sysmässä Rapalanniemellä, joka työntyy Päijänteen leveimmässä kohdassa luoteeseen Tehinselälle.
Kylän nimen arvellaan juontavan juurensa Sääksmäen Rapolan kylästä. Sysmän alue on ollut Sääksmäen alueen hämäläisten riistamaata. Sysmästä löytyy myös yhteneväisyyttä muihin Sääksmäen kyliin kuten esimerkiksi pari Voipaala–Voipala osoittaa. Teorian mukaan kylät olisivat antaneet nimensä riistamailleen Päijänteen toisella puolella. Itse sana "sysmä" merkitsee synkkää metsää tai asumatonta korpea.
Rapalan kylä on antanut nimensä kalastaja Lauri Rapalalle, joka on uistinvalmistaja Rapala VMC Oyj:n perustaja.
Kalevipoeg
Kalevipoeg (suoraan suomennettuna "Kalevin poika") on Viron kansalliseepos, jonka Friedrich Reinhold Kreutzwald kirjoitti virolaisen kansanrunouden pohjalta. Sen päähenkilö on Kalevin ja Lindan poika Kalevipoeg, joka suorittaa erilaisia sankaritekoja.
Kalevipoeg sai alkunsa kun Suomessa tyttärensä luona vieraileva Viron-ystävä Georg Julius von Schultz esitteli Kalevalan ensimmäisen painoksen Viron oppineiden seuran eli Gelehrte Estnische Gesellschaftin kokouksessa, jossa siitä innostuttiin ja ryhdyttiin suunnittelemaan Kalevipoegia. Kokoamisen aloitti Friedrich Robert Faehlmann, mutta työ jäi häneltä kesken. Hänen kuolemansa jälkeen sitä jatkoi Kreutzwald, joka kokosi lisää aineistoa ja tutustui muun muassa Kalevalan saksankieliseen käännökseen.
Kalevipoegin ensimmäistä versiota vuodelta 1853 ei saatu julkaista sensuurin takia. Toinen, uudistettu ja pidempi painos julkaistiin osina vuosina 1857–1861. Painoksen mukana oli vironkielisen lisäksi saksankielinen versio. Kolmas versio julkaistiin kirjana ja painettiin Kuopiossa vuonna 1862. Painos oli pieni ja teoksen leviäminen aluksi vaatimatonta.
Kalevipoeg on käännetty kokonaisuudessaan saksaksi, venäjäksi, unkariksi, latviaksi, suomeksi, tšekiksi, liettuaksi, romaniaksi, ukrainaksi, englanniksi, ruotsiksi ja ranskaksi. Kalevipoegin on suomentanut Helmer Winter.
Rutja
Rutja on Haljalan kunnan koillisnurkalla oleva kylä Pohjois-Virossa, Suomenlahden rannikolla ja Seljajoen länsirannalla. Joen itärannalla on Karepan kylä. Rutja sijaitsee Kundasta 10 kilometriä länteen.
Rutjan arvostetuimpia alueita ovat rannat ja mäntymetsät. Kylän länsipuolella on Rutjan lentokenttä.
Ensimmäiset maininnat kylästä ovat vuodelta 1489.
Konepaja
Konepajalla tarkoitetaan metallituotteiden valmistukseen tai korjaukseen erikoistunutta yritystä tai yrityksen osastoa. Joskus myös rakennusta, joka on rakennettu erityisesti konepajatoimintaa varten, sanotaan konepajaksi.
Konepajoissa käsitellään metallia eri tavoin, joista yleisimmät tavat ovat metallin työstö, liitosmenetelmät kuten hitsaus tai muovaus kuten särmäys.
Konepaja-käsite on erittäin laaja, mutta yleisesti konepajoissa käytettäviä tuotantokoneita ovat esimerkiksi:
Tyypillisesti konepajat toimivat alihankkijoina eri teollisuuden tarpeisiin tai niillä on omia tuotteita.
Konepaja on nimikkeenä hieman vanhahtava, koska nykyisin voidaan puhua konepajateollisuudesta sen eri muodoissa. Konepajalle parempi nimitys nykyaikana lienee metalliyritys tai metallituotetehdas.
Suomessa konepajateollisuudella on pitkät perinteet, mutta toisen maailmansodan jälkeen konepajateollisuudesta kasvoi sotakorvausten myötä merkittävä teollisuuden ala. Ensimmäinen konepaja Suomen alueelle perustettiin vuonna 1837 Fiskariin. Vuonna 1841 Valtion hienomekaaninen konepaja sai keisari Nikolai I:ltä luvan yksikön perustamiseen, jotta Suomen autonomisen alueen mekaanista kehitystä voitaisiin edistää. Nykyään yritys toimii nimellä Protoshop.
Antti
Antti on suomalainen miehen etunimi.
Antti tulee nimestä Andreas, joka puolestaan tulee 'miehekästä' tarkoittavasta sanasta "andros". Muoto Antti on vakiintunut varhain sekä Itä- että Länsi-Suomessa. Antin nimipäivä on 30. marraskuuta, joka on sekä läntisissä että itäisissä kirkkokunnissa apostoli Andreaan muistopäivä. Antti (oik. Andreas) on kalastajien suojelupyhimys: "Anna Antti ahvenia, Pekka pieniä kaloja." Anttia käytetään myös Anteron kutsumanimenä.
Antti kuuluu Suomessa kestosuosikkinimiin. Väestörekisterikeskuksen mukaan Suomessa on vuoden 2012 loppuun mennessä ollut kirjoilla 82 737 Antti-nimistä miestä ja kymmenkunta naista. Antti on ollut nimenä huomattavan monilla sekä todellisilla että fiktiivisillä voimakkailla persoonilla kuten vaikkapa Antti Isotalolla ja Antti Rokalla.
Anttiin perustuvia sukunimiä ovat ainakin Anttila, Antila, Anttilainen ja Anttinen.
Kourallinen dollareita
Kourallinen dollareita ("Per un pugno di dollari") on italialainen lännenelokuva, spagettiwestern, vuodelta 1964 ja Sergio Leonen ohjaaman dollaritrilogian ensimmäinen elokuva. Se nosti ohjaajan lisäksi pääosan esittäjän Clint Eastwoodin ja elokuvaan musiikin säveltäneen Ennio Morriconen maailmanmaineeseen.
Tuntematon mies saapuu ratsain San Miguel-nimiseen meksikolaiskaupunkiin, joka sijaitsee lähellä Yhdysvaltojen rajaa. Kaupunkia riivavat kaksi vallasta kilpailevaa sukua, seriffi Baxterin perhe ja Rojon veljekset. Mies päättää hyötyä tilanteesta ja käynnistää vaarallisen pelin, jonka avulla hän pyrkii hävittämään molemmat osapuolet ajamalla nämä keskinäiseen sotaan.
Elokuva loi lännenelokuvaan uudenlaisen päähenkilötyypin, antisankarin, joka poikkesi täysin perinteisestä amerikkalaisen lännenelokuvan ihanteellisesta sankarityypistä. Leone halusi luoda uudenlaisen lännenelokuvan ja palkkasi sen pääosaan Clint Eastwoodin, joka oli aiemmin esittänyt cowboyta televisiosarjassa "Lännen tie". Eastwood sai melko vapaat kädet luoda roolihahmonsa, joka tunnetaan "Miehenä ilman nimeä". Eastwood kuvasi hahmoaan seuraavasti:
Elokuvan ulkokohtaukset on kuvattu Madridin ja Almerían kaupunkien alueilla Espanjassa. Sisäkohtaukset kuvattiin Cinecittàn studioilla Italiassa.
"Kourallinen dollareita" seuraa juoneltaan Akira Kurosawan ja Ryuzo Kikushiman käsikirjoittamaa samurai-elokuvaa "Yojimbo – onnensoturi", jonka ensi-ilta oli vuonna 1961. Ohjaaja Sergio Corbucci kertoi Leonen käsikirjoittaneen elokuvansa katsoen samalla Onnensoturia Moviola-leikkauslaitteesta ja tehneen muutoksia vain tapahtumapaikkojen ja dialogin suhteen, mutta elokuvan ei mainittu perustuvan Onnensoturiin. Myös Kurosawa näki elokuvan ja piti siitä kovasti, mutta huomasi tarinan samankaltaisuudet. Hän kirjoitti Leonelle kirjeen, jossa nimitti Kourallista dollareita "omaksi elokuvakseen" ja kertoi olevansa mielestään oikeutettu korvaukseen. Tuottajat eivät kuitenkaan suostuneet maksamaan korvausta suoraan, vaan asiasta nousi pitkällinen oikeusjuttu, jota puitiin samaan aikaan kun Kurosawa kuvasi elokuvaansa Punaparta (1965). Oikeusistuin ratkaisi jutun lopulta kantajan hyväksi, ja Kurosawa ja hänen studionsa saivat prosenttiosuuden elokuvan tuotosta. Ohjaajat eivät koskaan tavanneet toisiaan kasvokkain, mutta Kurosawa tapasi Eastwoodin Cannesin elokuvajuhlilla 1990, missä he keskustelivat huvittuneeseen sävyyn tapauksen aikanaan nostamasta mediakohusta.
Myös Walter Hillin ohjaama Last Man Standing (1996) perustuu samaan Kurosawan ja Kikushiman alkuperäiskäsikirjoitukseen.
Yhdyskunta (biologia)
Yhdyskunta tarkoittaa biologiassa läheisesti yhdessä elävien saman lajin edustajien muodostamaa ryhmää. Ryhmän jäsenten välisellä yhteistyöllä saavutetaan usein merkittävää hyötyä, kuten parempia hyökkäys- tai puolustautumiskeinoja. Jotkin hyönteiset, kuten muurahaiset, selviytyvät vain yhdyskunnissa.
Käsitteen toinen merkitys biologiassa on kolonia. Jotkin modulaariset eli kerrannaiset eliöt, esimerkiksi polyyppieläimet, muodostavat koloniaalisia runkokuntia, joita sanotaan myös yhdyskunniksi.
BIOS
BIOS () on tietokoneohjelma, joka etsii ja lataa käyttöjärjestelmän keskusmuistiin sekä käynnistää sen tietokoneen käynnistyessä. BIOS hoitaa myös matalan tason kommunikoinnin tietokonelaitteiston kanssa ja laitteiston hallinnan, joka vähimmillään on tuki näppäimistölle ja alkeellinen tuki näytölle ja levylle jolta BIOS ladataan. BIOS on usein kirjoitettu suorittimen assembly-kielellä.
Termi esiintyi ensimmäisen kerran Gary Kildallin kehittämässä CP/M-käyttöjärjestelmässä, jossa se kuvaili sitä osaa käyttöjärjestelmästä, joka ladattiin käynnistyksen aikana ja joka kommunikoi suoraan laitteiston kanssa. CP/M:ssä BIOS muodosti rajapinnan eri valmistajien laitteiston ja käyttöjärjestelmän välille. PC-DOS:issa ja MS-DOSissa tiedosto IBMBIO.COM tai IO.SYS sisältää CP/M:n BIOSsia vastaavat toiminnallisuuden. MS-DOSissa useimmat kehittyneemmät ohjelmat kuitenkin ohittavat kokonaan BIOSin tarjoamat palvelut, ja käyttävät laitteistoa suoraan, esim. kirjoittavat suoraan näyttömuistiin tulostuskutsujen sijaan.
Nykyaikaisissa tietokoneissa BIOS on yleensä tallennettu tietokoneen emolevyllä olevalle flash-muistille tietokoneen valmistuksen yhteydessä, aikaisemmin BIOS tallennettiin usein ROM-muistiin. Flash-muistilla oleva BIOS on käyttäjän päivitettävissä tarvittaessa.
Nykyaikaisissa tietokoneissa BIOSin (nk. "Legacy BIOS") tehtävä on lähinnä toimia tukena vanhemmille käyttöjärjestelmille, kuten MS-DOSille. Uudet käyttöjärjestelmät, kuten Microsoft Windows ja Linux, sisältävät omat alustus- ja käyttörutiininsa kaikille oheislaitteille, eli laitteisto valmistellaan käyttökuntoon kahdesti käynnistyksen aikana, BIOSin ja sitten käyttöjärjestelmän kautta.
Nykyisissä tietokoneissa BIOS on usein korvattu kokonaan UEFI-järjestelmällä. Yksi UEFI:n vaihtoehdoista on Open Firmware -spesifikaatio, joka ei ole rajattu PC-laitteisiin. On myös olemassa avoimen lähdekoodin projekti coreboot, jonka tarkoituksena on korvata perinteinen suljetun lähdekoodin BIOS.
Intel on ilmoittanut aikeesta jättää pois viimeiset BIOS:it vuoteen 2020 mennessä UEFI:n hyväksi.
BIOS-virus on tietokonevirus, joka tarttuu tietokoneen emolevyllä olevan BIOSin flash-muistiin. BIOS-virustartunnasta voi kertoa muun muassa se, että koneen virta katkeaa äkkiä ilman näkyvää syytä.
Virus sijaitsee emolevyllä, joten virusta ei pysty poistamaan samoin keinoin kuin perinteiset massamuisteissa sijaitsevat virukset (esimerkiksi virustentorjuntaohjelmalla, asentamalla käyttöjärjestelmä uudelleen tai vaihtamalla kiintolevyn käynnistyslohko), BIOS-viruksia on kehitetty muutamia erityyppisiä. BIOS-viruksen poisto vaatii koneen Flash-muistissa olevan BIOS-ohjelman uusimisen eli "päivittämisen".
Uusin vuonna 2009 esitelty viruslaji on "Persistent BIOS Infection" ("Pysyvä BIOS-infektio"), joka tarttuu koneen virranhallintaan ACPI:iin. Jotta tämä virus voisi asentua koneeseen, sen sisältämän ohjelman ajajalla on oltava koneen pääkäyttäjän oikeudet. "Persistent BIOS Infection"in saa tilapäisesti estettyä siten, että ottaa koneen Setupissa ACPI:n pois päältä.
UBirc
UBirc on Windows käyttöjärjestelmälle kehitetty graafinen IRC-asiakasohjelma. "UBirc:n" pääominaisuuksina ovat siitä löytyvät Verkkoselain-ominaisuus ja tekstinkäsittely- ja FTP-ohjelma.
Hitsaaja
Hitsaaja (joskus myös hitsari) hitsaa yleensä esivalmistellut, työstetyt osat - työkappaleet yhteen. Työkappaleista käytetään hitsauksen yhteydessä myös käsitettä perusaine.
Hitsaaja voi suorittaa pätevyyskokeen teräksille standardin SFS-EN 9606-1 mukaan ja pätevöityä näin hitsaajana. Pätevyyskokeen suorittaneesta hitsaajasta käytetään nimitystä pätevöitetty hitsaaja. Tämä on korvannut kokonaan aikaisemman menettelyn ja nimikkeen luokkahitsaaja. Hitsaajan pätevyyskokeella pyritään varmistamaan riittävä osaaminen ja samalla hitsatuissa rakenteissa laatutaso. Kokeen hyväksytyn suorittamisen jälkeen hitsaajan pätevyys on voimassa enintään kaksi vuotta, edellyttäen kuuden kuukauden väleiden allekirjoituksin vahvistettuja tarkistuksia. Eri perusaineille ja hitsaustavoille on omat pätevyyskokeensa.
Hitsaajat työskentelevät muun muassa konepajoissa, telakoilla ja rakennustyömailla.
Hitsatuissa rakenteissa hitseille asetetaan laatuvaatimuksia, jotta saavutetaan esimerkiksi riittävä lujuus ja korroosionkestävyys. Käytettävissä on yhdenmukaistetut hitsien laatuvaatimukset, jotka on porrastettu kolmeen hitsiluokkaan; B, C ja D (vaativin on B). Luokat määritellään SFS-standardeissa "SFS-EN 30042 : Alumiinin kaarihitsaus. Hitsiluokat 1994-09-19. 1. painos" sekä "SFS-EN 25817 : Terästen kaarihitsaus. Hitsiluokat 1993-01-04. 1. painos". Hitsaajan pätevyyskokeessa koekappaleen hitseille hyväksymiskriteerinä on hitsiluokka B muutamin poikkeuksin.
Hitsaaja voi suorittaa International Welder- (IW) eli kansainvälisen hitsaajan- tutkinnon (aikaisemmin European Welder (EW) eli eurooppalainen hitsaaja) kolmella eri tasolla; piena-, levy- ja putkitaso, eri hitsausprosesseilla; puikko (111), MIG/MAG (131, 135, 136), TIG (141) ja eri perusaineilla. Yhtenäisten koulutusjärjestelyjen ja tutkintokäytäntöjen tarkoituksena on edistää vapaata työn ja tuotteiden liikkuvuutta. Kyseisen järjestelmän mukaista koulutusta ja tutkintoja on tarjolla ammatillisissa oppilaitoksissa.
Pertti Voutilainen
Pertti Voutilainen (s. 22. kesäkuuta 1940 Outokumpu) on vuorineuvos ja suomalainen elinkeinoelämän vaikuttaja, koulutukseltaan diplomi-insinööri ja kauppatieteiden kandidaatti.
Pisimmän päivätyönsä Pertti Voutilainen on tehnyt Outokumpu Oyj:n palveluksessa. Ura alkoi 1964 Kotalahden kaivoksella, josta hän siirtyi Outokummun pääkonttoriin 1966 ja toimi kaivosteknillisessä ryhmässä vuoteen 1970. Vuodesta 1971 Voutilainen toimi pääkonttorissa tuotanto- ja yrityssuunnittelun tehtävissä. Vuonna 1977 hän sai nimityksen kaivos- ja kehitystoimen johtajaksi ja 1978 Outokummun johtokunnan jäseneksi. Outokummun pääjohtaja 1980–1991 ja sen jälkeen Kansallis-Osake-Pankin viimeinen pääjohtaja ja Merita Pankin ensimmäinen toimitusjohtaja 30. kesäkuuta 2000 asti. Hänen seuraajanaan Merita Pankin toimitusjohtajana toimi Kari Jordan. Vuonna 2002 Merita fuusioitui ruotsalaisen Nordbankenin kanssa, jonka jälkeen pankin nimeksi tuli Nordea.
Voutilainen on toiminut kanadalaisen kaivosyhtiö Agnico Eagle Minesin hallituksessa vuodesta 2005. Hän on myös Metson ja it-yritys Upponetin hallituksissa.
Lauri Rapala
Lauri Rapala (1905–1974) tuli tunnetuksi maailman kuuluisimman vaapun Rapala Originalin kehittäjänä ja maailman suurimman uistintehtaan Rapala VMC Oyj:n perustajana. Lauri Rapala piti itseään kuitenkin ensisijaisesti kalastajana.
Rapalan sukunimi oli alkujaan Saarinen Sysmän Rapalan kylässä sijaitsevan Saarenkylän mukaan. Perheen muutettua Asikkalaan sukunimi kuitenkin vaihtui väärinkäsityksen vuoksi Rapalaksi.
Lauri Rapala oli kiertokoulun käynyt, vaimonsa avulla lukemaan ja kirjoittamaan oppinut sekatyömies, joka hankki perheelleen elannon metsä- ja peltotöissä. Hän ryhtyi kalastajaksi, kun muut työt loppuivat. Rapala kalasti enimmäkseen pitkälläsiimalla ja muikkutäkyä vetäen. Täkykalastuksessa oli hankaluutensa, sillä syöttejä oli toisinaan vaikea pyytää ja niitä piti vaihtaa usein. 1900-luvun alun uistimet olivat vielä niin kömpelöitä ja kalliita, että täky oli kalastavuutensa ja huokeutensa ansiosta uistinta käytetympi pyytö.
Kalareissuillaan Rapala yöpyi usein Tehinselän kupeessa, Koreakoivun saaressa, erakko Toivo Pylväläisen luona. Illat venyivät pitkiksi, sillä kumpikaan ei sylkenyt lasiin. Pylväläinen oli tunnettu vaapuntekijä, ja Rapala vuolikin ensimmäiset vaappunsa Pylväläisen kehittämän mallin mukaan. Ensimmäiset suomalaiset tuotantoon asti päässeet vaaput olivat Näsijärven rannalla Tampereella tehtyjä Tuuloksia, joihin oli luultavasti tullut idea amerikkalaisvaapuista. Rapalan vaappujen keskeinen kilpailuetu oli paitsi Pylväläisen ymmärrys rungon mallista ja kalastavasta uinnista, myös Rapalan kädentaidot, joiden ansiosta viimeistelystä tuli ennen näkemättömän laadukasta.
Toisen maailmansodan jälkeen talouskasvun myötä ilmestyi yhä huokeampia tavaroita. Samalla vapaa-aikaa alkoi olla enemmän, ja urheilukalastuksesta tuli myös keskiluokan ajanvietettä. Rapala oli saanut ensimmäiset vaaput myyntiin Kalkkisten osuuskauppaan 1938, mutta vasta 1950-luvulla toiminta alkoi olla tuloksellista. Rapalan vaaput olivat kaksi kertaa muita vaappuja kalliimpia, mutta ne kävivät kaupaksi kauneutensa ja kuuluisan pyytävyytensä ansiosta.
Varsinaisen paukun päivämäärä on kuitenkin 17. elokuuta 1962. Silloin Yhdysvalloissa ilmestyi kaikkien aikojen myydyin Life-lehti, jonka kansijuttu käsitteli vasta kuollutta Marilyn Monroeta. Samassa numerossa oli ylistävä artikkeli Rapalan vaapuista otsikolla ”Uistin, jota kala ei voi ohittaa”. Suurelta osin käsintehtyjen vaappujen vuosituotanto oli tuolloin noin 200 000. Muutamassa viikossa niitä tilattiin kolme miljoonaa.
Nykyään Konsernin päätuotantolaitokset sijaitsevat Suomessa, Ranskassa, Virossa, Venäjällä, Indonesiassa ja Englannissa. Vaaput ovat enimmäkseen muovipuristeita. Kalamiehet arvostavat niitä yhä, mutta enää niitä ei kuitenkaan tehdä käsityönä.
Apollo 9
Apollo 9 oli Apollo-avaruusohjelman kolmas miehitetty lento ja toinen Saturn V -kantoraketilla tehty miehitetty lento. Tämä kymmenpäiväinen Maata kiertävää rataa kulkenut lento oli ensimmäinen, jossa miehistöllä oli mukanaan kuumoduuli ("Apollo Lunar Module, LM").
Komentomoduulia kutsuttiin nimellä "Gumdrop" ja kuumoduulia "Spider". Laukaisu tapahtui Kennedy Space Centeristä 3. maaliskuuta 1969 kello 16:00,00 UTC ja paluu 13. maaliskuuta 1969 kello 17:00,54 UTC. Miehistön ja komentomoduulin nouti Yhdysvaltain laivaston maihinnousualus USS Guadalcanal.Schweickart ja Scott suorittivat lennolla avaruuskävelyn ("EVA - Extra-vehicular activity").
Miehistö testasi kuumoduulia ja suorittivat irrottamis- ja telakoitumiskokeita Maata kiertävällä radalla. Schweickart testasi lennolla uutta Apollo-avaruuspukua, ensimmäistä jossa oli oma elintoimintoja ylläpitävä järjestelmä, joka teki siitä avaruusaluksesta riippumattoman.