Walesinpaimenkoira
Walesinpaimenkoira (kymriksi "Ci Defaid Cymreig") on walesiläinen koirarotu. Se edustaa samaa collie-tyyppiä bordercollien, koolien, brasilianpaimenkoiran ja australianpaimenkoiran kanssa.
Kuten muitakin työkoiria, walesinpaimenkoiraa jalostetaan normaalisti paimennusominaisuuksia silmällä pitäen. Koska ulkonäkö on toissijainen, sen rakenne, väritys ja koko vaihtelee. Keskimääräisesti se muistuttaa kuitenkin ulkonäöltään eniten koolieta ja käyttölinjaista bordercollieta. Jälkimmäiseen verrattuna rotu on kuitenkin pitkäraajaisempi, leveärintaisempi ja leveäkuonoisempi. Korvat ovat pystyt mutta yleensä kärjistään taittuneet.
Karvapeite voi olla lyhyt tai kohtalaisen pitkä. Yleensä väritys on mustavalkoinen, punavalkoinen (soopelinkirjava) tai kolmivärinen (kirjava merkkivärinen). Marmoroituja merkkejä eli merlekuviota voi esiintyä missä tahansa edellä mainituista väreistä. Clifford LB Hubbard määritteli kirjassaan "Dogs In Britain, A Description of All Native Breeds and Most Foreign Breeds in Britain" joka julkaistiin vuonna 1948 walesinpaimenkoiran säkäkorkeuden olevan noin 46 cm. Nykyisin se vaihtelee kuitenkin useimmiten 50–60 cm välilä. Rotutyypin vaihtelevuuden vuoksi kevytrakenteisempi ja pitkäraajaisempi pohjoiswalesilainen muunnos painaa 16 kg, kun taas jykevämpi Glamorganshiren ja Monmouthsiren muunnos painaa 18–20 kg.
Rotu on äärimmäisen aktiivinen ja älykäs, minkä vuoksi se tarvitsee paljon liikuntaa ja henkistä aktivointia jos sitä aiotaan pitää kotikoirana.
Clifford LB Hubbard kuvailee teoksessaan:
"Aikoinaan oli monta erilaista Walesille ominaista lammaskoiraa, mutta nykyisin ne ovat vähentyneet ainoastaan kahteen tai kolmeen rotuun. Muinaiset "mustaruskea lammaskoira" ja "welsh hillman" ovat lähes sukupuuttoon kuolleet ja niitä näkee enää nykyisin tuskin koskaan työskentelemässä. Kaksi edellä mainittua rotua olivat todennäköisesti tuhansia vuosia sitten Walesissa käytettyjen muinaisten hirvikoirien - joita alettiin myöhemmin kutsua "walesinsusikoiriksi" - jälkeläisiä. Walesinsusikoiran edeltäjät mainittiin usein walesilaisissa laeissa 10. vuosisadan alkupuolella rotuna nimeltä "gellgy" (modernissa walesissa "Gellgi")... Nykyisin Walesissa parhaiten tunnettu tyyppi on lähinnä mustaruskeasta lammaskoirasta polveutunut, mutta osittain myös työlinjaisen collien jälkeläinen."
Hubbard kuvaili walesinpaimenkoiraa erittäin yleiseksi Pohjois- ja Keski-Walesin kreivikunnissa. Työskennellessään se ei yleensä paimentanut alhaalla maahanpainautuneena "näyttävään tapaan jota joskus näkee työlinjaisilla collieilla". Hän kirjoitti että rodulle ei ollut koiranäyttelyssä omaa luokkaa, vaan sitä kasvatettiin vain ja ainoastaan työkoiraksi ja sen harrastajat vastustivat ajatusta että sitä alettaisiin jalostaa näyttelyistä silmällä pitäen.
Hubbardin mukaan 18. vuosisadan aikana walesilaiset karjanajajat ottivat lampaita myyntiin viedessään mukaansa viisi tai kuusi walesinpaimenkoiraa "paimeniksi kapeille teille, vartijoiksi maantierosvoja vastaan ja riistanhankkijoiksi matkan aikana". Nämä koirat olivat varhaisentyyppisiä rodunedustajia, nykyistä pidempiraajaisia ja nopeampirakenteisia.
Monien vuosisatojen mittaan bordercollie on laajalti syrjäyttänyt walesinpaimenkoiran lammaskoirana Walesissä. Tästä huolimatta viime vuosina on edelleen yritetty säilyttää alkuperäinen walesinpaimenkoira erillisenä rotunaan.
Rotu on yleensä työssään "löyhäsilmäinen", mikä tarkoittaa sitä ettei se paimenna karjaa katseellaan kuten "vahvasilmäinen" bordercollie. Se kykenee itsenäiseen työskentelyyn ilman ihmisen suoraa ohjausta. Walesinpaimenkoiraa käytetään yleisimmin lammaskoirana, mutta se sopii myös karjan, vuohen ja jopa hevosten ja sikojen paimentamiseen. Perinteisesti sitä käytettiin ajamaan karjaa ja lampaita markkinoille.
Walesinpaimenkoiran keskimääräinen elinikä on 12–15 vuotta.