Dyskalkulia
Dyskalkulia (eli matemaattinen oppimisvaikeus tai laskemiskyvyn häiriö) on nimitys synnynnäiselle kehityksen aikana ilmenevälle matematiikan osaamisen ja oppimisen erityisvaikeudelle. Tätä laskutaitojen omaksumisen vaikeutta pidetään muista kognitiivisistä häiriöistä erillisenä aivotoimintojen poikkeavuuteen pohjautuvana häiriönä. 
Dyskalkulia on synonyymi maailman terveysjärjestön (ICD-10, WHO, 1992) ja Yhdysvaltojen Psykiatriyhdistyksen (DSM-IV, APA, 1994) tautiluokitusten diagnooseille erityisille vaikeuksille oppia peruslaskutaitoja. ICD-10:ssä käytetään termiä “Laskemiskyvyn häiriö” (F81.2: Specific disorder of arithmetical skills). DSM-IV:ssä käytetään termiä “Matematiikkahäiriö” (315.1: Mathematics disorder, aiemmassa DSM-III-R versiossa Developmental Arithmetic Disorder).
Vaikea-asteisia matemaattisia oppimisvaikeuksia on eri maissa tehtyjen arvioiden mukaan noin 3-7%:lla väestöstä. On arvioitu, että Suomessa noin kymmenestä viiteentoista prosentilla oppilailla on vaikeuksia matematiikan osalta. Dyskalkulian esiintyvyyttä on vaikea arvioida, koska selkeää diagnostista käytäntöä ei ole olemassa.
Matematiikan vaikeuksien yleisyydestä huolimatta sen oppimisvaikeuksien tutkimus on ollut huomattavasti vähäisempää kuin kielen kehitykseen ja lukemisen vaikeuksiin kohdistuva tutkimus . Tutkimusta on tehty niin aikuisten, lasten, kuin nuortenkin keskuudessa. Kognitiivinen neuropsykologinen näkökulma on yleinen oppimisvaikeuksien tutkimuksessa ja se on suuntautunut tarkastelemaan lähinnä lukujen ymmärtämistä ja tuottamista sekä peruslaskutoimitusten hallintaa.
Tyypillisimpänä oireena ja samalla vaikeuksien kriteerinä pidetään peruslaskutaitojen omaksumisen hankaluuksia. Vaikeudet ilmenevät yksinkertaisissa laskutoimituksissa. Suoriutuminen matemaattisista tehtävistä on hitaampaa, kuin muilla. Alle kouluikäisillä ja esikouluikäisillä parhaimpina ennusmerkkeinä tulevista vaikeuksista pidetään puutteita lukumääräisyyden tajussa, lukujonotaidoissa, numeroiden ja lukujen tunnistamisessa sekä työmuistissa. Eroavaisuudet lasten matemaattisissa taidoissa vain kasvavat koulun alkaessa ja osa lapsista kiinnittää huomiota lukumääriin, osa väreihin, järjestykseen tai johonkin muuhun.
Laskutaitojen oppimisen vaikeuksia esiintyy usein myös silloin kun lapsen yleinen kyvykkyys on alhainen, lapsella on kielellisiä, visuo-spatiaalisia tai tarkkaavuuden vaikeuksia. Nämä eivät kuitenkaan yksistään selitä dyskalkuliaa, sillä se voi esiintyä myös ilman mitään muita kognitiivisia häiriöitä. Mikäli häiriö selittyy edellä mainituilla vaikeuksilla tai havaintojen teon häiriöillä (näön- tai kuulon häiriöillä), ei vaikeuksia diagnosoida laskemiskyvyn häiriöksi. Aritmeettisten faktojen muistamiseen liittyvät vaikeudet ovat keskeinen tekijä lähes kaikissa lasten matemaattisissa vaikeuksissa.
Dyskalkulia voidaankin jakaa primaariin (ei selity muilla tekijöillä) ja sekundaariin (selittyy muilla tekijöillä).
Aivotoiminnallisesti dyskalkulia-oireet ovat tyypillisimpiä päälaenlohkon rakenteellisten poikkeamien ja toiminnallisten häiriöiden yhteydessä.
Neuropsykologisesti tarkasteltuna matemaattisten suoritusten taustalla on monimutkainen toiminnallinen järjestelmä, johon kuuluu osia aivojen eri alueilta ja tasoilta järjestelmän eri osioiden tuottaessa erilaisia virhetyyppejä, kun kyseessä on toiminnan häiriö.
Perintötekijöillä on havaittu olevan merkittävä rooli vaikeuksien ilmenemisessä. Myös erilaiset sikiönkehityksen aikaiset tai synnytyskomplikaatioiden aiheuttamat aivotoiminnalliset poikkeamat voivat olla syynä dyskalkuliaan. Tutkimuksin ei ole voitu varmasti osoittaa, onko kyseessä yksi vai –kuten todennäköistä– useampia erilaisia muotoja ja variaatioita oppimisen vaikeudesta. Yksilölliset erot oirekuvassa ja pulmien vaikeusasteessa ovat suuret.
Dyskalkulia-termillä tarkoitetaan yleensä vaikea-asteisia matemaattisia oppimisvaikeuksia, joiden syytekijät ovat kehityksellisiä.] Akalkulialla vuorostaan tarkoitetaan aivojen vaurioitumisesta aiheutuneita matemaattisia vaikeuksia tai laskutaitojen menettämistä.]
Toimivaa hoitoa dyskalkulialle ei ole olemassa. Yksilöllisesti suunnitellulla ja hyvin toteutetulla, pitkäkestoisella opetuksellisella harjoittelulla on merkittäviä positiivisia vaikutuksia sekä oppimiseen että minäkuvaan oppijana. Dyskalkulikkojen minäkuva on usein negatiivissävytteiden ja suhtautuminen matematiikan oppimiseen kielteinen, jopa ahdistuksen täytteinen (ns. matikka-ahdistus).Häiriö jää usein pysyväksi huolimatta oppimisvaikeuksien hoidosta tai hyvästä opetuksesta huolimatta. Aikuisiässä dyskalkulia saattaa vaikeuttaa merkittävällä tavalla yksilön ammatin hankintaan, työllistymiseen ja arjen hallintaan.