Come Taste the Band
Come Taste the Band on englantilaisen hard rock -yhtye Deep Purplen albumi vuodelta 1975. Musiikillisesti se edustaa hard rockia, sisältäen vaikutteita myös progressiivisesta rockista, funkista, heavy metalista ja rock and rollista.
Levyllä soittaa yhtyeen neljäs kokoonpano, niin sanottu Mark IV. Se on yhtyeen ainoa albumi, jolla soittaa yhdysvaltalainen kitaristi Tommy Bolin. Bolin korvasi vuonna 1975 yhtyeen alkuperäisen kitaristin Ritchie Blackmoren. Ainoat alkuperäisjäsenet albumilla ovat urkuri Jon Lord ja rumpali Ian Paice. Laulaja David Coverdale ja basisti-laulaja Glenn Hughes olivat liittyneet yhtyeeseen aiemmin vuonna 1973. Bolinin pahan huumeriippuvuuden vuoksi "Come Taste the Band" -kiertueen konserttien onnistuminen oli tuolloin yleensä pitkälti kiinni hänen kunnostaan. Myös Hughesin kokaiininkäyttö aiheutti yhtyeelle ongelmia. Albumi jäi Mark IV:n ainoaksi albumiksi, sillä albumin kiertueiden jälkeen Deep Purple hajosi 1976 kahdeksaksi vuodeksi. Myöhemmin samana vuonna Bolin menehtyi heroiinin yliannostukseen.
"Come Taste the Band" menestyi kaupallisesti heikommin kuin aikaisemmat Deep Purple -albumit. Britanniassa albumi oli parhaimmillaan sijalla 19, kun taas Suomessa, jossa yhtye oli nauttinut hyvin suurta suosiota, albumi ei noussut listoille ollenkaan.
Deep Purple perustettiin Englannissa vuonna 1968. Ensimmäiseksi varsinaiseksi kokoonpanoksi vakiintui viisihenkinen miehitys: Ritchie Blackmore (kitara), Rod Evans (laulu), Jon Lord (koskettimet), Ian Paice (rummut) sekä Nick Simper (basso).Ekblad / Heino, s. 13. Yhtyeen kokoonpanot osoittautuivat kuitenkin nopeasti kaikkea muuta kuin pysyviksi. Kokoonpano muuttui jo seuraavana vuonna, jolloin koottiin yhtyeen tunnetuin kokoonpano Mark II, kun bassoon tuli Roger Glover ja laulajaksi Ian Gillan.Ekblad / Heino, s. 21. Välit kuitenkin tulehtuivat nopeasti, ja basisti ja laulaja vaihtuivat uudelleen. Vuonna 1973 aloittaneen kolmannen kokoonpanon uudet jäsenet olivat basisti-laulaja Glenn Hughes ja laulaja David Coverdale.Ekblad / Heino, s. 38–40. Koska Deep Purplen menestys tuotti valtavasti rahaa, yhtye muutti taloudellisista syistä Yhdysvaltoihin, managerit taas Manner-Eurooppaan.Ekblad / Heino, s. 46.
Vaikka kokoonpanon muutokset olivatkin yleisiä, kitaristi Ritchie Blackmoren lähtö oli yhtyeelle tavallista kovempi isku. Deep Purplen kolmannen kokoonpanon toisen ja viimeisen albumin "Stormbringerin" kiertueen aikoihin hän alkoi menettää motivaationsa yhtyeessä soittamiseen. "Stormbringer" oli ensimmäinen albumi sitten vuoden 1969 "Deep Purple" -albumin, jolle Blackmore ei ollut mukana kirjoittamassa kaikkia kappaleita. Samoihin aikoihin Blackmore alkoi suunnitella soolouraa ja alkoi äänittää Purplen lämmittelijän Elfin kanssa materiaalia. Viimeistään vuoden 1975 Euroopan-kiertueella, selvisi ettei Blackmore jatkaisi yhtyeessä. Kiertueen viimeisen, 7. huhtikuuta pidetyn konsertin jälkeen Deep Purplelta puuttui kitaristi.Ekblad / Heino, s. 47–50. Blackmore jatkoi heavy-linjoilla uuden yhtyeensä Rainbow'n kanssa, kunnes 1980-luvulle tultaessa hän ohjasi yhtyeensä kaupallisempaan suuntaukseen.Ekblad / Heino, s. 63.
Koska Blackmore oli ollut eräs yhtyeen johtohahmoista, monet povasivat Deep Purplen hajoamista. Lord ja Paice olivat valmiita lopettamaan, mutta Coverdale ja Hughes näkivät kitaristin vaihdon tilaisuutena kehittää yhtyeen musiikkia eteenpäin ja saivat ylipuhuttua Lordin ja Paicen jatkamaan. Yhtye asettui Robert Simonin Pirate Studiolle Hollywoodiin ja aloitti uuden kitaristin etsinnät, jotka venyivät ja kävivät turhauttaviksi. Coverdalen innostuttua Miles Davisin yhtyeen entisen rumpalin Billy Cobhamin "Spectrum"-albumista hän kiinnostui sillä kitaroivasta Tommy Bolinista. Coverdale soitti albumin Lordille, ja myös tämän mielestä Bolin oli hyvä vaihtoehto. Bolinia pyydettiin pian tämän jälkeen soittamaan Deep Purplen kanssa.Ekblad / Heino, s. 51–52.
Bolin oli hyvin epätodennäköinen jäsen brittiläiseen heavy-yhtyeeseen, sillä hän oli amerikkalainen ja tehnyt enemmän työtä jazz–rock-fuusion parissa. Hän tiesi yhtyeestä hyvin vähän ja oli kuullut heiltä vain kappaleet ”Smoke on the Water” ja ”Hush”. Juuri soololevynsä äänitykset aloittanutta Bolinia itseään ei brittiläiseen yhtyeeseen liittyminen juuri kiinnostanut, mutta hän tuli kuitenkin jammailemaan nelikon kanssa. Yhtye vakuuttui Bolinin taidoista ja varsinkin Lord nautti Bolinin kanssa soittamisesta:Ekblad / Heino, s. 52–53.
Myös Bolin innostui yhtyeestä, jonka kanssa jammaileminen sujui erittäin hyvin, ja liittyi siihen. Pian Bolinin liittymisen jälkeen yhtyettä kohtasi tragedia, kun pitkäaikainen roudari Ron Quinton kuoli auto-onnettomuudessa. Tästä ja Bolinin vähäisistä Purple-tiedoista huolimatta harjoitukset sekä yhdessä säveltäminen lähtivät hyvin käyntiin, ja uusi kokoonpano oli innostunut ja motivoitunut. Muut yhtyeen jäsenet tulivat hyvin toimeen Bolinin kanssa, joka oli iloinen ja ulospäinsuuntautunut, toisin kuin vaikeana persoonana tunnettu Blackmore. Jopa Blackmore itse piti Bolinia hyvänä valintana seuraajakseen, ja heistä tulikin ystäviä Bolinin Deep Purpleen liittymisen jälkeen. Miesten välit kuitenkin rikkoutuivat melko pian Blackmoren syytettyä vaimonsa Bärbel Hardien pettäneen häntä usean miehen kanssa – Bolin oli yksi avioero-oikeudenkäynnin vastaajista, mutta kiisti harrastaneensa seksiä Bärbelin kanssa.
Deep Purplen managerit sen sijaan eivät olleet yhtä innoissaan, sillä heissä Bolinin amerikkalaisuus herätti epäilyksiä. Toinen ongelma oli aikataulutus, sillä Bolinin piti äänittää ja promotoida myös tekeillä ollutta sooloalbumiaan – Deep Purplen aikataulut olivat perinteisesti olleet tiukkoja ja työtahti nopea. Sovittiin, että yhtye hellittäisi hieman ja että Bolin voisi näiden taukojen aikana hoitaa soolouraansa.Ekblad / Heino, s. 53–54.
Ennen "Come Taste the Bandin" äänityksiä Bolin viimeisteli sooloalbuminsa "Teaser". Sekä Glenn Hughesin että Jon Lordin on kerrottu osallistuneen albumin tekoon, vaikka heitä ei mainitakaan albumin tekijätiedoissa. Aiemminkin klassista musiikkia ja rockia yhdistellyt, tuotteliaana muusikkona tunnettu Lord myös sävelsi ja äänitti tauon aikana barokkimusiikkia ja moderneja bändisoittimia yhdistelleen "Sarabanden". Teosta on pidetty Lordin hienoimpana saavutuksena soolourallaan.Ekblad / Heino, s. 54.
"Come Taste the Band" äänitettiin Musicland-studiolla Münchenissä 3. elokuuta – 1. syyskuuta 1975. Suurin osa materiaalista oli ollut valmista jo ennen "Teaserin" ja "Sarabanden" äänityksiä.Ekblad / Heino, s. 54–56. Kappaleet ovat pääosin Coverdalen ja Bolinin käsialaa. Bolin suorastaan pursui ideoita myös uuden albumin teossa, vaikka olikin juuri levyttänyt toisen albumin. Yhtyeen jäsenet antoivat hänen säveltää melko vapaasti, mikä ilahdutti Bolinia. Lisäksi Bolinin ystävä, kokonaan yhtyeestä ulkopuolinen Jeff Cook on ollut mukana säveltämässä ”Lady Luckia”. Coverdalen sanoitukset kertovat pääasiassa rakkaudesta ja seksistä. Albumin tuotti Martin Birch yhteistyössä yhtyeen kanssa. Miksauksen viimeistelivät Birch ja Ian Paice.
Glenn Hughesin kokaiininkäyttö oli äänityksien aikaan käynyt niin pahaksi, että ongelmat huumeiden kanssa haittasivat merkittävästi albumin äänityksiä. Bolin joutuikin soittamaan ”Comin' Home” -kappaleella myös bassoa. Hän laulaa myös lyhyen osuuden ”Dealer”-kappaleella. Äänitysten lopulla Hughes sairastui maksatulehdukseen, joten hän laulaa albumilla huomattavasti vähemmän kuin kahdella edellisellä Deep Purple -albumilla. Hänen ja Coverdalen aiempia albumeita värittänyttä yhteislaulua ei kuulla tällä kertaa kuin "Come Taste the Bandin" viimeisellä kappaleella ”You Keep on Moving”. Äänitysten jälkeen muut jäsenet asettivatkin Hughesin yhtyeessä jatkamisen ehdoksi, että tämä hoitaisi itsensä kuntoon.
Bolinin kitarointi oli erilaista kuin Blackmoren, mikä tuo albumille omaa sävyään. Bolin käytti soitossaan runsaasti efektipedaaleja ja muita efektejä ja hyödynsi studion tuomia mahdollisuuksia paljon enemmän kuin Blackmore; albumilla kuullaan esimerkiksi runsaasti päällekkäisiä kitararaitoja. Kosketinsoittaja Jon Lord on suuren osan ajasta albumilla taka-alalla lukuun ottamatta soolojaan ”Love Child” -kappaleessa ja kosketinvetoista ”This Time Aroundia”, jolla hän soittaa kaikkia soittimia. ”This Time Aroundin” B-osan muodostava ”Owed to 'G'” taas on Bolinin soolonumero, joka on nimensä mukaisesti omistettu Deep Purplen aiemmat hitit ”Black Night” ja ”Burn” sävellyksillään inspiroineelle George Gershwinille.
"Come Taste the Bandin" kappaleissa on poikkeuksena aiempiin albumeihin verrattuna myös funkvaikutteita, mutta kuten Coverdale oli jo ennen Bolinin yhtyeeseen liittymistä lupaillut,Ekblad / Heino, s. 48. albumi on kuitenkin rockimpi kuin edeltäjänsä "Stormbringer", jolla kuullaan runsaasti vaikutteita mustasta musiikista.Ekblad / Heino, s. 47. Kokoonpanon alkuviikkojen harjoitussessioissa ja niissä kuultuja jammailuja "Come Taste the Bandiltä" sen sijaan ei juuri löydy.
"Come Taste the Bandin" avausraita ”Comin' Home” ilmoittaa kuuntelijalle, että albumi edustaa niin vanhaa kuin uutta Deep Purplea. Kappaleen aloittava Ian Paicen rumpufilli on sama, joka käynnisti yhtyeen edellisen kokoonpanon konsertit. Uutta kappaleeseen tuo taas kitaristi Tommy Bolinin efektitäytteinen soittotyyli, joka eroaa merkittävästi edelliskitaristi Ritchie Blackmoren vastaavasta. Itse kappale edustaa energistä, suoraviivaista rockia. ”Comin' Homea” seuraa ”Lady Luck”, joka jatkaa pitälti samaa linjaa. Sen sävellys on Jeff Cookin käsialaa, ja Tommy Bolin toi kappaleen mukanaan liittyessään Deep Purpleen. Sinisilmäisestä mustalaiskuningattaresta kertova sanoitus on lähtöisin solisti David Coverdalen kynästä.Ekblad / Heino, s. 55. Kolmantena vuorossa olevaa Glenn Hughesin laulamaa kitaravoittoista kappaletta, ”Gettin' Tighter”, on pidetty koko levyn menevimpänä ja siinä kuultiin enemmän funk-vaikutteita kuin missään Deep Purplen kappaleessa koskaan aiemmin. ”Gettin' Tighteriin” verrattuna neljäntenä vuorossa oleva ”Dealer” on sävyltään synkkä. Kappaleessa kuullaan myös pari tahtia Tommy Bolinin laulua. A-puolen viimeinen raita on ”I Need Love”, jota on sanottu "Come Taste the Bandin" ainoaksi täyteraidaksi. David Coverdalen sanoitukset käsittelevät seksiä, mikä oli jo muodostunut hänen lyriikoidensa tavaramerkiksi.Ekblad / Heino, s. 55. Kappaleessa on mukana myös naistaustalaulaja.
B-puolen aloittaa ”Drifter”, joka oli saatu valmiiksi jo Pirate -studion harjoitusten aikana. Kappale on menevä ja sen kitarariffiä on pidetty onnistuneena. Seuraavassa kappaleessa, ”Love Child”, Jon Lordin kosketintyöskentely on merkittävässä osassa. ”This Time Around”, jossa Glenn Hughes laulaa Jon Lordin kosketinpohjan päälle, toimii introna Tommy Bolinin säveltämälle ”Owed to 'G'” -instrumentaalille. Kirjain 'G' oli kunnianosoitus säveltäjä George Gershwinille, jonka sävellyksistä Deep Purplen klassikot ”Black Night” ja ”Burn” olivat saaneet innoituksensa. Kappaletta on pidetty albumin parhaimpiin kuuluvana. "Come Taste the Bandin" päättää ”You Keep on Moving”, jolla Coverdale ja Hughes esittävät ainoan kerran levyllä yhteislauluaan, joka oli ollut tärkeässä osassa kahdella edellisellä Deep Purple -albumilla.Ekblad / Heino, s. 55–56. ”You Keep on Moving” julkaistiin myös albumin ainoana singlenä Britanniassa.Ekblad / Heino, s. 190.
Albumi julkaistiin ensimmäisen kerran 10. lokakuuta 1975. Britanniassa albumin julkaisusta huolehti Deep Purplen oma levy-yhtiö Purple Records, ja Yhdysvalloissa sen julkaisi Warner Bros. Siltä julkaistiin myös kaksi singleä, ”You Keep on Moving” Britanniassa ja ”Gettin' Tighter” Yhdysvalloissa. Sittemmin albumista on julkaistu useita uusintapainoksia, ensin vinyyleinä ja sitten CD-muodossa. Myös uudelleen masteroituja laitoksia on saatavilla.
Useimmista muista klassisista Deep Purple -albumeista on julkaistu jo 1990-luvulla laajennettuja 25-vuotisuusintapainoksia. Vastaavaa "Come Taste the Band" -painosta suunniteltiin pitkään, kunnes vuonna 2010 vihdoin ilmoitettiin että albumista julkaistaisiin 35-vuotisjuhlajulkaisu. Ilmoitettua julkaisupäivämäärää lykättiin useasti, kunnes "Come Taste the Band – 35th Anniversary Edition" julkaistiin lopulta marraskuussa 2010. Se on ilmestynyt sekä kahden CD:n että kahden LP:n pakettina. Ensimmäinen levy sisältää alkuperäisen albumin ja singleversion kappaleesta "You Keep on Moving" uudelleen masteroituna, ja toinen Kevin Shirleyn remixit kappaleista, sekä kaksi uutta kappaletta.
"Come Taste the Band" ei menestynyt ilmestyessään aiempien Deep Purple -albumien tavoin. Se ei yltänyt missään maassa listojen kärkipäähän, ja yhtyeen kotimaassa Britanniassa sijoitus oli parhaimmillaan yhdeksästoista. Yhdysvalloissa albumi sijoittui vasta sijalle 43. Suomessa aiemmin suositun yhtyeen albumi ei päässyt listoille lainkaan. Albumi olikin kaupallisesti huonoiten menestynyt 1970-luvun Deep Purple -pitkäsoitto. Tästä huolimatta sen myynti ylitti 60 000 kappaletta jo 1. marraskuuta 1975, vain muutama viikko julkaisun jälkeen, ansaiten yhtyeelle hopealevyn.
Heikon kaupallisen menestyksen lisäksi sekä fanit että kriitikot antoivat albumista ristiriitaista palautetta. Rolling Stonen kriitikko Kris Nicholson kuitenkin piti albumista. Hän kehui Bolinia edeltäjäänsä monipuolisemmaksi kitaristiksi ja albumin uusia musiikillisia suuntia oivina aluevaltauksina Deep Purplelle. Nicholsonin mielestä Deep Purple oli Bolinin avulla päässyt eroon aiempien albumien ennalta-arvattavuudesta ja luotti nyt äänenvoimakkuuden sijaan nyansseihin. Toisessa aikalaisarviossa "Sounds"-lehden Geoff Barton kirjoitti Bolinin tuoneen yhtyeeseen uutta voimaa, minkä seurauksena musiikissa voi pitkästä aikaa aistia soittamisen iloa. Bolinin soitto on letkeää mutta hillittyä, ja yleisvaikutelma on vapaamuotoisempi ja hyväntuulisempi kuin Deep Purplen aiemmilla albumeilla. Bartonin mukaan "Come Taste the Band" on selvästi keskivertoa parempi rock-levy, mutta hän ei kuitenkaan ole varma, onko se riittävän hyvä takaamaan yhtyeen jatkuvuuden.
Myöhemmissä arvosteluissa albumi on saanut pääasiassa myönteistä palautetta, joskin sen yleensä katsotaan olevan yhtyeen kahden edellisen kokoonpanon levytyksiä heikompi. Toimittaja Daniel Bukszpanin kirjoitti vuonna 2003 ”tyylillisesti ehyen ja linjakkaan” albumi olleen ”monien yllätykseksi [Deep Purplen] vahvin levy vuosikausiin”. Allmusicin Alex Henderson taas kehuu Bolinia lahjakkaaksi ja "Come Taste the Bandin" musiikkia ”ihan hyväksi” ja miellyttäväksi. Kuitenkaan albumi ei kohoa yhtyeen parhaimpien saavutusten joukkoon, eikä sen kappalemateriaalin joukossa ole ainuttakaan suurta klassikkoa. Henderson antaa arvosanaksi kolme ja puoli tähteä viidestä. BBC:n Greg Moffitt kehui vuoden 2010 arvostelussa erityisesti Coverdalen laulua ja Bolinin kitarointia. Hänestä "Come Taste the Band" edustaa ”piristävää easy listeningiä” ja on ”kaukana katastrofista”, kunhan albumia tarkastelee sen omilla ehdoilla. Yhtyeen huippuaikojen räjähtävä energia on kuitenkin vaihtunut ”harmittomiin pikku kipinöihin”. Sputnik Musicin Jamie Twort kuvailee "Come Taste the Bandia" aliarvostetuksi albumiksi, joka on vahva esitys sekä kappalemateriaalin että soiton suhteen. Äänimaailmaltaan se eroaa yhtyeen aiemmasta tuotannosta lähinnä Bolinin soittotyylin vuoksi. Albumin parhaat kappaleet ovat kolme ensimmäistä, minkä jälkeen se menettää osan energiastaan; suurin yllätys on kuitenkin B-puolen ”This Time Around”, joka on Deep Purplelle epätyypillinen pianoballadi. Twort antaa arvosanaksi 3,5 pistettä viidestä.
Viime vuosien aikana albumi on alkanut saada arvostusta myös Deep Purple -fanien keskuudessa. Deep Purple -historiikin kirjoittanut Heikki Heino kehuu albumia ja toteaa että ”albumin kakkospuoli on [...] yksi Purplen levytysuran onnistuneimmista kokonaisuuksista”. Suomen Deep Purple -yhdistys "Perfect Strangers of Finlandin" kriitikko Jari Kaikkonen kehuu "Come Taste the Bandia" peräti yhtyeen parhaaksi. Hän myös sanoo albumin merkittävästi poikkeavan musiikillisesti kaikista muista Deep Purplen albumeista aivan omanlaisella soundillaan.
Toisaalta kielitieteilijä ja rock-kriitikko George Starostin kritisoi "Come Taste the Bandin" kappalemateriaalin olevan ”jätettä”. Hänestä Bolin on pätevä muttei läheskään Blackmoren veroinen kitaristi, ja halpahintaiset yritykset jäljitellä tämän soittotyyliä ovat epäonnistuneita. Coverdale taas tekee parhaansa ohjatakseen Deep Purplen pois vahvuusalueeltaan ja kohti mitäänsanomatonta valtavirtaa. Starostin korostaa, ettei itse pidä funkista, mutta arvelee, että "Come Taste the Bandista" nauttivat vain ”geneerisen funkin” intohimoisimmat harrastajat. Tyylilajin lukemattomista muista edustajista albumi eroaa vain hieman tavanomaista raskaamman äänimaailmansa ansiosta. Starostin pitääkin todennäköisenä, että Deep Purplen ura olisi joka tapauksessa loppunut pian, vaikka Bolinin huumeongelma ei olisikaan vauhdittanut vääjäämätöntä loppua. Hän kuitenkin kehuu "Come Taste the Bandin" kansikuvaa, joka "Deep Purple in Rockin" kannen ohella oli yhtyeen siihenastisista mielenkiintoisin.
Rumpali Ian Paice on myöhemmin kertonut pitävänsä levystä, vaikkakin myöntää pohtineensa sitä, missä määrin albumi oikeastaan on Deep Purple -albumi. Deep Purplen aiempi laulaja Ian Gillan taas on kertonut albumin funk-vaikutteiden tyrmistyttäneen häntä:
Yhtye aloitti harjoittelun tulevaa kiertuetta varten Pirate Studiolla. Pirate Studion sessiot päättyivät epämiellyttävällä tavalla. Ritchie Blackmore kokosi juuri uutta Rainbow-yhtyettään studion toisella puolella. Blackmore halusi vuokrata koko studion, eikä mieli muuttunut, kun studion omistaja Robert Simon kertoi toisen paikallaolijan olevan Deep Purple. Välttääkseen kiusallisen tilanteen Simon keksi niin kovan hinnan, ettei uskonut Blackmoren suostuvan siihen – toisin kuitenkin kävi. Pettyneet Deep Purplen jäsenet suivaantuivat Simonille siinä määrin, että "Come Taste the Bandin" kansitekstit eivät mainitse Simonia tai tämän studiota lainkaan, vaan kertovat albumin sävelletyn kokonaisuudessaan Münchenissä.Ekblad / Heino, s. 57.
Yhtyeessä alkoi syntyä ristiriitoja jo ennen kiertueen alkua, vaikka Hughes tulikin hyvin toimeen Bolinin kanssa ja miehet ystävystyivät nopeasti. Uusien kappaleiden lisäksi soittolistaan otettiin luonnollisesti myös Deep Purplen vanhoja hittejä. Aiemmin taiteellisesta vapaudesta nauttinut Bolin ei ilahtunut, kun häntä pyydettiin soittamaan Purplen vanhemmat kappaleet samalla lailla kuin Blackmore oli ne soittanut. Tätä ei kuitenkaan kestänyt pitkän aikaa, vaan pian Bolin, osittain Blackmoren kanssa riitaantumisen vuoksi, lopetti välittämästä aiemman Purple-kitaristin esimerkistä.
Musiikillisia erimielisyyksiä huomattavasti vakavamman ongelman muodosti Bolinin heroiiniriippuvuus, jota hän salaili muulta yhtyeeltä. Bolinin ja Hughesin huumesekoilut olivat yhtyeessä uusi ongelma, sillä toisin kuin monet muut aikansa rock-yhtyeet, Deep Purplen jäsenet eivät olleet käyttäneet huumeita, vaikka alkoholinkäyttö olikin ollut runsasta ja välillä holtitonta. Bolinin huumeongelma selvisikin muille jäsenille vasta kiertueen jo alettua, sillä kokeneena käyttäjänä hän kykeni salaamaan riippuvuutensa niin kauan kuin heroiinia oli saatavilla. Kiertueen alettua ei enää ollut muuta mahdollisuutta kuin yrittää parantaa Bolinin addiktiota, ja nämä yritykset osoittautuivat tuloksettomiksi – Hughesin riippuvuus saatiin sen sijaan jossain määrin hallintaan.
Deep Purple uusi "Come Taste the Band" -kiertuetta varten konserttiensa rakennetta. Aiemmin pitkät improvisoidut kitara- ja kosketinsoolot olivat liittyneet ainakin löyhästi kappaleiden rakenteisiin, mutta nyt niistä tehtiin erillisiä soolonumeroita. Blackmoren sooloista Bolinin erotti myös efektien käyttö. Suuri osa soitetusta materiaalista koostui uuden levyn kappaleista: jokaista niistä soitettiin jossain vaiheessa kiertuetta livenä. Bolinin yhtyeeseen liittyessä oli sovittu, että myös joitain hänen soolokappaleitaan esitettäisiin kiertueella, joten mukana oli kolme kappaletta Bolinin "Teaser"-soololevyltä: ”Wild Dogs”, ”Marching Powder” ja ”Homeward Strut”. Bolin lauloi omat kappaleensa itse. Yhtyeen vanhoista kappaleista mukana olivat esimerkiksi Mark III:n ”Burn”, ”Stormbringer” ja ”You Fool No One”, MK II:lta ”Smoke on the Water” ja ”Space Truckin’” sekä encorena esitetty ”Highway Star”.Ekblad / Heino, s. 57–58.
Koska uuden kokoonpanon saamaa vastaanottoa jännitettiin, kiertue päätettiin aloittaa Kaukoidästä, jossa Mark IV:n keikkakuntoa voitaisiin ”testata”, eikä Euroopassa ja Amerikassa kuultaisi mahdollisista epäonnistumisista. Kiertue alkoi Honolulusta marraskuun toisena 1975. Keikkojen taso vaihteli reippaasti Bolinin kunnosta riippuen. Ensimmäiset keikat Australiassa ja Uudessa-Seelannissa onnistuivat hyvin, ja Bolin saatiin pidettyä erossa huumeista.
Joulukuussa kiertue vei yhtyeen Indonesiaan. Managerit olivat järjestäneet Deep Purplelle yhden keikan Jakartassa, sillä se oli sopivasti lentomatkan varrella Uudesta-Seelannista Japaniin. Vaikka esiintyminen oli sovittu 7000 hengen saliin, yhtye sai huomata, että heidän odotettiin soittavan valtavalla yli sadantuhannen ihmisen stadionilla. Vielä suurempi yllätys oli kuulla paikallisen promoottorin Danny Sabrin toteavan, että yhtyeen täytyisi esiintyä myös seuraavana iltana. Deep Purplen kiertuemanageri Rob Cooksey ymmärrettävästi vaati yhtyeen esiintymisestään saaman palkkion nostoa ja uhkasi Sabria kummankin keikan peruuttamisella ellei sovintoa syntyisi. Neuvottelut aloitettiin kuitenkin vasta ensimmäisen konsertin jo päätyttyä eikä tulosta tullut, koska indonesialaiset häipyivät paikalta.Ekblad / Heino, s. 58–59.
Pahempaa oli kuitenkin tulossa. Yksi Deep Purplen henkivartijoista, Patsy Collins, kuoli pudottuaan hotellin kuudennesta kerroksesta hissikuiluun. Poliisi pidätti Cookseyn, Glenn Hughesin ja erään toisen henkivartijan epäiltynä osuudesta kuolemaan – Hughes tosin päästettiin tästä huolimatta soittamaan toiseen konserttiin. Oikeudenkäynti pidettiin jo seuraavana aamuna. Sotilasvirkapukuinen tuomari totesi tapauksen olleen onnettomuus, mutta määräsi silti, etteivät pidätetyt pääsisi lähtemään elleivät lunastaisi passejaan 2000 dollarilla. Kun yhtye teki lähtöä, he saivat vielä todeta lentokoneen renkaan hajonneen. Lentokentän miehistö ei suostunut korjaamaan ongelmaa, joten yhtyeen roudarien piti korjata kone vuokrattuaan ensin siihen tarvitut työkalut ja koneet kymmenellätuhannella dollarilla. Yhtyeen jo ennen maahan tuloaan saama 11 000 dollarin suuruinen keikkapalkkio ei lainkaan riittänyt kattamaan kaikkia Indonesiassa tulleita kuluja.
Indonesiassa Deep Purplea oli käynyt katsomassa yhteensä 150 000 ihmistä. Kumpikin konsertti oli kaoottinen. Ensimmäistä oli 35 000 maksaneen fanin lisäksi katsomassa lähes yhtä monta rikkomiensa aitojen läpi tullutta henkeä, vaikka paikalla oli konekiväärein aseistautuneita vartijoita. Toisella keikalla järjestystä pitivät yllä kuusituhatta aseistautunutta poliisia. Tällä kertaa poliisi myös puuttui asioihin pahoinpidellen ihmisiä ja päästäen poliisikoiransa riehumaan yleisön keskelle. Tapahtumien jälkeen Jon Lord julisti ettei enää koskaan esiintyisi Indonesiassa.
Indonesiassa Bolinille sattui vielä yksi onnettomuus, kun hän ei kyennyt saamaan haltuunsa kunnollista heroiinia ja joutui käyttämään käsiinsä päätynyttä huonolaatuista ainetta. Tuloksena hänen piikittämänsä käsi meni käyttökelvottomaan kuntoon eikä hän kyennyt soittamaan kunnolla. Bolin selitti muulle yhtyeelle saaneensa hermopinteen käden päällä nukkumisesta, ja jonkin aikaa hätävale meni läpi. Toinen Indonesian-keikka ei tämän vuoksi ollut musiikillisesti kovin onnistunut. Ongelmat jatkuivat vielä Japanissakin, ja Bolin joutui käyttämään kitarassaan avointa viritystä voidakseen soittaa edes jollain lailla. Niinpä Jon Lord joutui urkuineen paikkaamaan Bolinin osuuksia. Hieronnan ja akupunktion avulla käsi saatiin takaisin kuntoon, ja viimeinen Japanin-keikka Tokiossa onnistui jo paremmin. Konsertti äänitettiin, ja siitä julkaistiin myöhemmin – yhtyeestä riippumatta – livealbumi "Last Concert in Japan", jota kuitenkin yleisesti pidetään epäonnistuneena.Ekblad / Heino, s. 59–60. Glenn Hughesin mielestä albumia ei olisi ikinä pitänyt julkaista.
Vuoden 1976 alkupuolella Deep Purple suuntasi Amerikan-kiertueelle. Yhdysvaltalaisen Bolinin oli helpompi esiintyä kotimaassaan, ja "Teaserin" Amerikassa saama positiivinen vastaanotto ja hyvä menestys nostivat hänen itsetuntoaan. Kiertue sujuikin suurimmaksi osaksi hyvin. Parikymmentä vuotta myöhemmin julkaistiin Amerikan-kiertueella äänitetty livealbumi "On the Wings of a Russian Foxbat". Yhtye teki Amerikassa alle kahden kuukauden sisään yhteensä kolmekymmentä keikkaa. Kova tahti kuitenkin kulutti yhtyettä. Amerikan-kiertueen jälkeen olikin tarkoitus pitää keikkatauko, ja jatkaa konsertointia vasta kesällä. Managerit kuitenkin järjestivät yhtyeelle viiden keikan kiertueen Britanniaan jo maaliskuuksi. Deep Purple ei ollut esiintynyt kotiyleisölle lähes kahteen vuoteen, ja uusi kiertue ei sujunut odotusten mukaisesti. Bolinin amerikkalaisuus ei miellyttänyt kaikkia brittifaneja, ja yleisö huuteli keikoilla Blackmorea. Keikat eivät myöskään olleet aina tasoltaan kovin korkealaatuisia:Ekblad / Heino, s. 60–61.
Kiertueen loppua kohden yhtyeen sisäiset kemiat alkoivat mennä solmuun, ja keikkojen taso vaihteli Bolinin huumeidenkäytön vuoksi suuresti, vaikka aiemmin keikkojen onnistuminen oli ollut itsestäänselvyys teknisesti korkeatasoiselle yhtyeelle. Keikkojen laatuun vaikutti negatiivisesti myös yhtyeen itsevarmuutta kolhinut "Come Taste the Bandin" saama negatiivinen palaute, ja Blackmoren perään huudellut yleisö sai Bolinin menettämään hermonsa. Jäsenillä oli erimielisyyksiä myös yhtyeen musiikillisesta linjasta. Coverdale, Lord ja Paice halusivat pitäytyä perinteisessä tyylissä, kun taas Bolin ja Hughes olivat kiinnostuneempia funkista. Hughes kertoikin haastatteluissa avoimesti halustaan keskittyä enemmän funkiin ja souliin eikä niinkään Deep Purplen tyyppiseen musiikkiin. Samaan aikaan Coverdale kertoi kaavailevansa soololevyä, koska ei pitänyt siitä, että Deep Purplessa laulaessaan hän sai vain ”huutaa”. Lisäksi häntä ärsyttivät Bolinin sekä Hughesin saamat lauluosuudet, sekä pitkät instrumentaaliosuudet ja soolonumerot, joiden aikana hänellä ei laulajana ollut paljoakaan tekemistä.
Kiertueen viimeinen keikka Liverpoolissa 15. maaliskuuta 1976 jäi myös Deep Purplen viimeiseksi lähes kymmeneen vuoteen. Yleisö ei ollut lainkaan tyytyväinen konserttiin, ja Coverdale oli lavalta poistuessaan kyyneleet silmissä. Hän ilmoitti että jättäisi yhtyeen saman tien, mutta Lord ja Paice vastasivat tähän sen olevan mahdotonta, sillä mitään Deep Purplea ei enää ollut. David Coverdale oli päättänyt erostaan jo aiemmin. Jon Lordin mukaan Bolinin ja Hughesin kanssa työskentely oli käynyt mahdottomaksi. Hänestä Deep Purple oli muuttunut parodiaksi itsestään ja siinä soittaminen alkoi hävettää.Ekblad / Heino, s. 61–62.
Virallista ilmoitusta hajoamisesta ei annettu heti, sillä yhtyeelle ei oltu sovittu mitään tarkkaa jatkosuunnitelmaa. Kesälle oli kaavailtu Euroopan-kiertuetta, mutta se oli siirretty epämääräiseen tulevaisuuteen, koska koko yhtye oli pahasti ylirasittunut. Bolinille ja Hughesille ei asiasta kerrottu heti, ja Bolin ehti jo kertoa haastattelussa odottavansa, että yhtye aloittaisi seuraavan Deep Purple -albumin teon. Hän ja Hughes saivatkin tietää yhtyeen hajoamisesta vasta, kun heinäkuussa annettiin virallinen ilmoitus, jossa kerrottiin yhtyeen haluavan lopettaa huipulla.
Jälkikäteen on arveltu, että yhtye ei ehkä olisi hajonnut, jos se olisi toiminut rauhallisemmin. Managerit olisivat voineet sopia löysemmistä aikatauluista jatkuvien keikkailujen sijaan, mikä olisi vähentänyt ylirasitusta ja mahdollistanut jäsenien suunnittelemien soololevyjen julkaisemisen. Kenties myös Bolinin ja Hughesin huumeongelmat olisi voitu saada järjestettyä. Eräs syy managerien yhtyeelle kasaamiin valtaviin työmääriin oli aiemmin tiiviin yhteyden heidän ja yhtyeen jäsenten välillä katkeaminen, kun managerit olivat jääneet Eurooppaan Deep Purplen siirtyessä toimiman Yhdysvalloista käsin. Toisaalta managerien haluttomuus järjestää yhtyeelle lomaa oli ajanut jo yhtyeen legendaarisen kakkoskokoonpanon hajoamaan kauan ennen muuttoa Amerikkaan.
Tommy Bolin oli vuonna 1976 kysytty mies: luvassa oli yhteistyötä Glenn Hughesin ja muidenkin kanssa.Ekblad / Heino, s. 62–63. Hänen toinen sooloalbuminsa "Private Eyes" julkaistiin 1976, ja se sai positiivisen vastaanoton. Hän kuoli 25-vuotiaana 4. joulukuuta 1976 heroiinin yliannostukseen. David Coverdale teki kaksi soololevyä ja perusti myöhemmin suurta suosiota saavuttaneen hard rock -yhtye Whitesnaken. Glenn Hughes, Jon Lord ja Ian Paice tekivät yhteistyötä useiden muusikoiden ja yhtyeiden kanssa. Sekä Paice että Lord liittyivät myöhemmin Whitesnakeen.
Yhtyeen hajoamisenkin jälkeen julkaistiin useita siihen liittyviä albumeja, joihin kuului niin singlekokoelmia, keikkataltiointeja kuin parhaiden kappaleiden ja ennen julkaisemattomien kappaleiden kokoelmatkin. Lisäksi entisten jäsenten yhtyeet pysyivät aktiivisina 1980-luvulle asti. Deep Purple teki comebackin 1984, jolloin kasattiin uudestaan sen kakkoskokoonpano (MK II).
Itse "Come Taste the Band" -albumin lisäksi Mark IV:n ajoilta on julkaistu monia muitakin äänityksiä:Albumin kiertueelta on saatavana useita konserttitaltiointeja. "Last Concert in Japan" oli pitkään näistä ainoa, mutta 1990- ja 2000-luvulla on julkaistu runsaasti arkistomateriaalia sisältäviä livealbumeja:Kiertueelta on julkaistu myös useita bootlegejä. Saatavilla on esimerkiksi Mark IV:n kaikkein viimeinen konsertti Liverpoolissa.
Kaikki kappaleet ovat uudelleen masteroituja
Kaikki kappaleet ovat Kevin Shirleyn uudelleen miksaamia