hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Aaro Hakkarainen
Aaro Hakkarainen (19. toukokuuta 1882 Rautavaara – 11. toukokuuta 1939 Joensuu) oli suomalainen maanmittausinsinööri ja näytelmäkirjailija.
Hakkaraisen vanhemmat olivat poliisikonstaapeli Aaro Hakkarainen ja Greta Lovisa Rissanen. Hän pääsi ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1903 ja valmistui maanmittariksi Polyteknillisestä korkeakoulusta 1906.
Jussi Pukkila
Juho Jaakko (Jussi) Pukkila (11. maaliskuuta 1883 Kauhava – 30. marraskuuta 1939 Kuopio) oli suomalainen lukkariurkuri ja kirjailija.
Pukkilan vanhemmat olivat talollinen Jakob Jutila ja Elisabet (Liisa) Pukkinen. Hän suoritti lukkariurkurin tutkinnon Helsingin musiikkiopistossa. Pukkila asui Kuopiossa vuosina 1918-1939.
Siilirisakas
Siilirisakas ("Inocybe hystrix") on kupera, risalakkinen ja tummanruskeasuomuinen risakaslaji. Sen heltat ovat vaaleat ja muuttuvat sienen vanhetessa ruskeiksi. Jalka on joskus vaalea, tummanruskeiden suomujen peittämä. Risakas ei ole ruokasieni. Se kasvaa lehtimetsissä harvinaisena Etelä-Suomessa.
Siilirisakas on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Kieliasenne
Kieliasenne (usein monikossa "kieliasenteet") on suhtautumistapa, joka ihmisillä on eri kielimuotoja tai näiden käyttäjiä kohtaan. Kieliasenteet voivat koskea joko eri kieliä tai saman kielen alueellisia tai sosiaalisia murteita. Kieliasenteet eivät yleensä perustu itse kieleen, vaan sen ulkopuolisiin tekijöihin. Esimerkiksi kirjakielen kehittämisessä mallia on otettu siitä kielestä, jota sivistyneistö, kirkko, hallitsijat tai muut auktoriteetit ovat käyttäneet.
Kieliasenteita on tutkittu 1960-luvulta lähtien etenkin Kanadassa, Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa. 
Vuonna 1960 sosiaalipsykologi W. E. Lambert kumppaneineen tutki sitä, miten kanadalaiset suhtautuivat englannin ja ranskan kieleen ja näiden puhujiin. Ilmeni, että puhetapa vaikuttaa suuresti henkilöstä muodostettuun ensivaikutelmaan.
Kieliasenteet saattavat vaikuttaa hyvinkin voimakkaasti siihen, miten ihminen oppii tietyn kielen. Jos hän haluaa samaistua opittavan kielen puhujiin, se on otollista myös oppimisen kannalta. Tähän vaikuttavat usein etniset tai muut sosiaaliset tekijät.
Korpirisakas
Korpirisakas ("Inocybe lanuginosa" var. "ovatocystis") on kupera kanelinruskea risakaslaji. Sen tunnistaa parhaiten risaisesta lakista. Sen jalka on ruskea. Heltat ovat kanelinväriset. Risakas ei ole ruokasieni. Se kasvaa tiheissä havumetsissä kohtalaisen yleisenä.
Hahtuvarisakas
Hahtuvarisakas ("Inocybe flocculosa" syn. "I. tigrina") on kellanruskea tai kanelinruskea risalakkinen risakaslaji. Sen jalka on valkea ja muuttuu sienen vanhetessa punaruskeaksi. Heltat ovat aluksi punertavat ja muuttuvat myöhemmin kanelinruskeiksi. Sieni ei kelpaa syötäväksi. Se kasvaa lehti- ja havumetsissä kohtalaisen yleisenä.
Metsänätkelmä
Metsänätkelmä ("Lathyrus sylvestris") on monivuotinen, ruohovartinen hernekasvi.
Metsänätkelmä kasvaa usein tiheinä kasvustoina. Sillä on runsaasti haarova juuristo, ja sen maarönsyt ovat jopa useiden metrien mittaisia. Varret kasvavat enimmäkseen maan pintaa pitkin, mutta saattavat myös kiivetä muuhun kasvillisuuteen tukeutuen jopa metrin korkeuteen. Varsi muodostuu noin 10 cm pituisista jokseenkin suorista osista, joiden välisistä taitteista lehdet kasvavat. Varret ja lehtiruodit ovat leveälti siipipaltteiset. Lehdet ovat parilehdykkäiset, mutta muodostuvat yleensä vain yhdestä lehdykkäparista. Lehdykät ovat 5–15 cm pitkiä, suikeita, yleensä varsin kapeita (1–2 cm). Lehtyköiden välissä lehtiruodin jatkeena on kärhi, joka on kärkiosastaan monihaarainen. Kukinnot on pitkien (15–20 cm), pystyjen, lehtihangoista lähtevien kukintoperien päissä olevia, 3–10 -kukkaisia terttuja. Kukat ovat jopa kahden senttimetrin läpimittaisia. Teriö on punainen, yleensä siivet punaisimmat, venho ja purjeen ulkopinta vaaleimmat, jopa vihertävät. Palot ovat 4–7 cm pitkiä, ruskeita. Laji muistuttaa koristekasvina kasvatettavaa tuoksuhernettä ("Lathyrus odoratus").
Metsänätkelmä on eurooppalainen laji, jonka levinneisyysalue kattaa havumetsävyöhykkeen eteläosan ja lehtimetsävyöhykkeen Keski- ja Itä-Euroopassa. Ruotsissa sitä esiintyy yleisenä Gästriklandin ja Taalainmaan eteläosan tasalle, Norjassa enimmäkseen vain maan kaakkoisessa, ilmastoltaan mantereisimmassa osassa. Se puuttuu tai on harvinainen Länsi-Euroopan mereisemmän ilmaston alueella. Etelässä levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjaan ja Portugaliin, Italiaan ja Balkanin pohjoisosaan. Keski- ja Etelä-Euroopassa on Suomessa esiintyvän metsänätkelmän lisäksi kaksi lehdyköitten määrän ja muodon perusteella erottuvaa muotoa, joita voidaan pitää alalajeina tai erillisinä lajeina.
Suomessa metsänätkelmä on levinneisyysalueensa pohjoisrajoilla ja suosii valoisia, lämpimiä kasvupaikkoja, kuten harvapuustoisia rinteitä ja metsien aukkopaikkoja. Se viihtyy ravinteikkaalla maalla ja sietää varsin hyvin kuivuutta. Sen luontaisia kasvupaikkoja ovat rehevänpuoleiset, valoisat rinnemetsät, kuten maapohjaltaan riittävän hikevät harjumänniköt. Metsästä se voi levitä kuiville rinneniityille tai tieleikkauksiin. Metsänätkelmä on paikoin melko yleinen Etelä-Hämeessä, Etelä-Karjalassa ja Etelä-Savossa, erityisesti Salpausselkien liepeillä. Harvinaisena se kasvaa tämän alueen länsi- ja pohjoispuolilla Ahvenanmaalla, eteläisessä Satakunnassa, Pirkanmaalla, Keski-Suomen eteläosassa, Kuopion tienoilla ja Pohjois-Karjalassa eteläisimmässä osassa. Myös Suomenlahden rannikkoseudulla se on harvinainen.
Polkurisakas
Polkurisakas ("Inocybe lacera") laakea tumman- tai vaaleanruskea risakaslaji. Sieni on myrkyllinen. Sen jalka on vaaleanruskea, heltat ovat aluksi vaaleat ja muuttuvat sienen vanhetessa harmaanruskeiksi. Sieni kasvaa havu- ja lehtimetsissä melko yleisenä koko Suomessa.
Kazan (helikopteritehdas)
Kazan (, "Kazanin helikopteritehdas") on venäläinen helikoptereita valmistava yritys, joka toimii Kazanin kaupungissa Tatarstanissa.
Tehdas on nykyään osa valtionkorporaatio Rostehin holdingyhtiö Oboronpromin tytäryhtiön Russian Helicoptersia ja keskittyy erityisesti konsernissa toisaalla suunniteltujen helikopterien kokoonpanoon. Tehtaalla valmistetaan sekä toimituksiin meneviä tuotannolisia että prototyyppimalleja helikoptereista.
Yhtiö kuvaa toimintansa alkaneen vuonna 1940. Toisen maailmansodan aikana, vuosina 1941-45, se valmisti Polikarpov Po-2 -yhteyslentokoneita. Vuonna 1951 sen tuotanto suunnattiin helikoptereihin, ensimmäisen tuotteen ollessa Mil Mi-1. Muita Milin helikoptereita, joita se on valmistanut ovat
Nykyisessä tuotannossa ovat Mil Mi-8MTV-5, Mil Mi-17V-5, Mil 172, Mil Mi-38 ja Ansat (myös sotilasversio Ansat-U).
Mukularisakas
Mukularisakas ("Inocybe praetervisa") on likaisenkeltainen, okranvärinen risalakkinen risakaslaji. Sen jalka muistuttaa nimensä mukaisesti mukulaa, se on aluksi vaalea ja muuttuu myöhemmin oljenkeltaiseksi. Sieni maistuu miedolta mutta sitä ei tule käyttää ruokasienenä kuten muitakaan risakkaita, koska joukossa on tappavan myrkyllisiä lajeja, kuten myrkkyrisakas. Heltat ovat vaaleat ja muuttuvat sienen vanhetessa harmaanruskeiksi. Sieni kasvaa lehti- ja havumetsissä sekä puistonurmikolla harvinaisena.
Viirurisakas
Viirurisakas ("Inocybe grammata") on kellomainen, hunajanvärinen ja risalakkinen risakaslaji. Sen jalka on vaalea ja ylhäältä punertava. Heltat ovat aluksi vaaleat ja muuttuvat myöhemmin kanelinruskeiksi. Sieni maistuu miedolta mutta ei ole ruokasieni. Se kasvaa lehti- ja havumetsissä sekä puistonurmilla harvinaisena.
Nuppijalkarisakas
Nuppijalkarisakas ("Inocybe napipes") on kellomainen, kastanjanvärinen ja risalakkinen risakaslaji. Jalan latva ja tyvimukula ovat valkeita, muuten jalka on kastanjanruskea. Malto on vaaleaa, sieni maistuu miedolta, mutta on myrkyllinen. Heltat ovat vaaleat ja vanhemmilla sienillä likaisenruskeat. Sieni kasvaa havu- ja lehtimetsissä, varsinkin korpialueilla. Sieni on melko yleinen.
Kääpiörisakas
Kääpiörisakas ("Inocybe petiginosa") on kupolimainen, risalakkinen vaaleankellertävä risakaslaji. Sen lakki on erittäin pienikokoinen. Jalka on kermanvaalea tai punertava. Sienen heltat ovat aluksi keltaiset ja muuttuvat vanhemmilla sienillä ruskeiksi. Kääpiörisakas ei kelpaa ruokasieneksi. Se kasvaa lehtimetsissä tammien ja pyökkien seurassa Etelä-Suomessa harvinaisena.
Kääpiörisakas on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Keltahäiväkkä
Keltahäiväkkä ("Bolbitius titubans") on kellomainen sitruunan- tai munankeltainen häiväkkälaji. Sen lakki on tahmea kostealla säällä. Jalka on valkoinen tai kellertävä. Heltat ovat vaaleat ja muuttuvat vanhemmilla sienillä ruosteensävyisiksi. Heltat ovat irtotyviset eli eivät kiinnity jalkaan. Itiöt ovat punaruskeat, sileät. Sieni kasvaa lannoitetuissa paikoissa, olkikasoissa, nurmilla ja lantakasoissa. Sienen maku ei ole erityisen karvas, mutta se ei ole ruokasieni. Keltahäiväkkä on yleinen sienilaji Suomessa.
Karin Thürig
Karin Thürig (s. 4. heinäkuuta 1972 Rothenburg, Sveitsi) on sveitsiläinen maantiepyöräilijä, ratapyöräilijä ja triathlonisti. Hän on kilpaillut menestyksekkäästi myös duathlonissa. Thürig on valittu vuonna 2004 Sveitsin parhaaksi naisurheilijaksi.
Thürig on tunnettu erityisesti hyvänä aika-ajajana. Hän on ollut 2000-luvulla Sveitsin parhaita naispuolisia maantieaika-ajajia ja dominoinut maansa mestaruuskilpailuja voittaen mestaruuden vuosina 2002 ja 2004–2009 sekä sijoittunut vuonna 2001 toiseksi. Thürig on voittanut myös maantieaika-ajon maailmanmestaruuden vuosina 2004 ja 2005.
Thürig on edustanut maataan vuosien 2004 ja 2008 kesäolympialaisissa ja voittanut molemmilla kerroilla pronssia maantieaika-ajossa.
Ratapyöräilyssä Thürigin mielimatka on kolmen kilometrin takaa-ajo, jossa hän on voittanut maailmancupin osakilpailuja sekä pronssia maailmanmestaruuskilpailuissa.
Myös Karinin nuorempi sisar Andrea on kilpapyöräilijä.
Savurusokas
Savurusokas ("Entoloma clypeatum") on kellomainen harmaanruskea rusokaslaji. Sienen heltat ovat aluksi harmaanvaaleat ja muuttuvat vanhemmilla sienillä punertaviksi. Rusokkaan jalka on vaaleanharmaa. Sieni kasvaa lehtimetsissä ja puutarhoissa lähinnä orapihlajien tai omenapuiden seurassa. Savurusokas ei ole ruokasieni. Se on melko harvinainen. Savurusokas muodostaa itiöemiä touko-kesäkuussa ja esiintyy Eteläboreaalisella vyöhykkeellä.
Suoparusokas
Suoparusokas ("Entoloma rhodopolium") on kupera, ruskehtava rusokaslaji. Sienen heltat ovat nuorilla sienillä valkoiset ja muuttuvat vanhemmilla sienillä ruskeiksi. Jalka on valkea. Sienen tunnistaa mansikan kaltaisesta hajusta. Sieni kasvaa lehtimetsien lehdoissa pähkinäpensaan seurassa. Se on melko harvinainen.
Täplämyyränlakki
Täplämyyränlakki ("Rhodocybe popinalis") on harmaanruskea, purppuransävyinen rusomalikkalaji. Sen heltat ovat harmaanruskeat ja likaisensävyiset. Jalka on harmaanruskea. Sieni maistuu lähinnä jauholta. Se kasvaa sammalikossa ja nurmikoilla tienvarsilla, pihoilla ja laidunmailla. Sieni on harvinainen laji Suomessa.
Nils Hedengren
Nils Hedengren (16. lokakuuta 1913 Helsinki – 16. kesäkuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi 1960-luvun lastenohjelman "Sirkus Papukaijan" taikatemppuja tekevänä fakiiri Kronblomina. Murtaen suomea puhuva fakiiri Kronblom esiintyi lastenohjelmissa vielä myöhemminkin. Fakiiri Kronblomin tunnettu lausahdus oli ”Suolaa, suolaa, enemmän suolaa” – hän levytti vuonna 1965 myös samannimisen singlen yhdessä Juha ”Watt” Vainion kanssa. Rooli oli enemmän ilveilijän kuin vakavasti otettavan taikurin.
Pirkka-Pekka Petelius parodioi fakiiri Kronblomia sketsisarjassa "Velipuolikuu".
Esiintyminen oli Nils Hedengrenille vain harrastus. Päätoiminen työ hänellä oli Svenska Byggmästare- och Ingenjörsförbundet YH i Finlandin liittosihteerinä 1957–1977.
Haisurusokas
Haisurusokas ("Entoloma politum" vanh. "E. nidorosum") on kartiomainen, kellanruskea rusokaslaji. Sen heltat ovat aluksi vaaleat ja muuttuvat vanhemmilla sienillä punaisiksi. Jalka on valkoinen tai kellanvalkoinen. Rusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa yleisenä koivikoissa ja lepikoissa.
Kyyhkyrusokas
Kyyhkyrusokas ("Entoloma porphyrophaeum") on kartiomainen tai kellomainen rusokaslaji. Sienen lakki on harmaanruskea tai taatelinruskea ja siinä on purppuransävyä. Jalka on harmaanruskea ja purppurainen. Sienen heltat ovat aluksi likaisenvaaleat ja myöhemmin muuttuvat sienillä lihanpunaisiksi. Kyyhkyrusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa harvinaisena avoimilla ruohikkomailla.
Kyyhkyrusokas on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Toukorusokas
Toukorusokas ("Entoloma aprile") on kartiomainen tai kellomainen harmaanruskea rusokaslaji. Sienen heltat ovat aluksi harmaanvaaleat ja muuttuvat myöhemmin punertaviksi. Sienen jalka on harmaanruskea. Sieni kasvaa lehtimetsissä jalavan seuralaisena. Se on melko harvinainen Suomessa.
Sinipunarusokas
Sinipunarusokas ("Entoloma euchroum") on kellomainen, violetti rusokaslaji. Sen heltat ovat violetinväriset. Sienen jalka on violetti tai harvoin ruskea kuten lakkikin. Se ei ole ruokasieni. Sinipunarusokas kasvaa kaatuneiden puiden rungoissa, kannoissa ynnä muissa sellaisissa lepän seuralaisena. Rusokas on harvinainen koko Suomessa.
Sinipunarusokas on arvioitu Suomessa vaarantuneeksi.
Saharusokas
Saharusokas ("Entoloma serrulatum") on kupera sinimusta rusokaslaji. Sen heltat ovat aluksi sinertävänvaaleat, vanhemmilla sienillä punertavansävyiset. Jalka on sinimusta tai siniharmaa. Sieni kasvaa ruohikkoniityillä, tienvarsilla ja muilla vastaavilla kohtalaisen yleisenä koko Suomessa.
Onasandros
Onasandros tai Onosandros (ensimmäinen vuosisata) oli antiikin kreikkalainen platonilainen filosofi.
Onasandros kirjoitti sittemmin kadonneen kommentaarin Platonin "Valtioon". Häneltä on säilynyt teos "Strategikos" (”Kenraali”), joka on lyhyt mutta kokonaisvaltainen teos kenraalin tehtävistä. Teos on omistettu Quintus Veranius Nepokselle, joka toimi konsulina vuonna 49 sekä Britannian legaattina.
"Strategikos" käsittelee niitä moraalisia, sosiaalisia ja sotilaallisia ominaisuuksia, joita menestyksekkäältä sotapäälliköltä vaaditaan. Lisäksi se käsittelee muun muassa henkilöstön valintaa, asennetta sotaa kohtaan, sotilaallisia muodostelmia, manöövereitä ja erilaisia maastoja, sekä kertoo, miten voiton jälkeen on toimittava.
Teos toimi keskeisenä sotilaallisena lähteenä keisarien Maurikioksen ja Leon omille sotilaallisille teoksille. Morits Saksilainen käytti sitä ranskankielisenä käännöksenä ja piti sitä korkeassa arvossa.
Viherrusokas
Viherrusokas ("Entoloma incanum") on kupera kellanruskea rusokaslaji. Lakissa on joskus vihertävää sävyä. Sienen jalka on kellanvihreä ja kosketuspaikoista sinertyvä. Heltat ovat aluksi vaaleat ja punertuvat sienen vanhetessa. Rusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa kedoilla, tienvarsilla ja lehtimetsien aukeilla harvinaisena.
Nokirusokas
Nokirusokas ("Entoloma chalybeum var. lazulinum", aik. "Entoloma lazulinum") on kupera, mustalakkinen rusokaslaji. Se ei ole ruokasieni. Heltat ovat vaaleat ja muuttuvat vanhemmilla sienillä punaisiksi. Jalka on väriltään sinimusta. Sieni kasvaa metsäteiden varsilla, kedoilla ja metsänreunoissa harvinaisena.
Valkorusokas
Valkorusokas ("Entoloma sericellum") on kupera kellanvalkoinen rusokaslaji. Rusokas ei kelpaa ruokasieneksi. Sen heltat ovat aluksi valkoiset ja muuttuvat vanhemmilla sienillä heikosti punertaviksi. Sienen jalka on kellanvalkea. Sieni kasvaa ruohikkomailla, kedoilla, metsäteiden pientareilla ja metsänreunoissa kohtalaisen yleisenä.
Kurkkurusokas
Kurkkurusokas ("Entoloma hirtipes") on kellomainen, punaruskea tai harmaan-okransävyinen rusokaslaji. Sen heltat ovat aluksi harmaanvalkeat ja saavat sienen vanhetessa punertavaa vivahdetta. Sienen jalka on ohut, vaalea ja jauhoinen. Rusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa havumetsien sammalikoissa ja ruohikoissa kalkkimailla. Se on Suomessa kohtalaisen harvinainen.
Kangasrusokas
Kangasrusokas ("Entoloma cetratum") on kellomainen kellanruskea rusokaslaji. Sen heltat ovat likaisenvaaleat ja muuttuvat myöhemmin ruskeiksi tai punertavansävyisiksi. Sienen jalka on likaisenvalkoinen. Sieni kasvaa havumetsien sammalikoissa ja niityillä. Se on yleinen koko Suomessa. Sieni ei kelpaa ruoaksi, koska rusokkaissa on myrkyllisiä lajeja kuten isorusokas.
Silorusokas
Silorusokas ("Entoloma conferendum") on kartiomainen punaruskea tai harmahtava rusokaslaji. Sen jalka on vaaleanruskea. Sienen heltat ovat valkoiset ja muuttuvat myöhemmin punertaviksi. Rusokas ei ole ruokasieni, koska lähisuvussa on myrkyllisiä lajeja kuten isorusokas. Sieni kasvaa metsissä, kangasmailla ja nurmikoilla yleisenä koko Suomessa.
Tatiana Guderzo
Tatiana Guderzo (s. 22. elokuuta 1984, Italia) on italialainen maantiepyöräilijä, maailmanmestari ja olympiamitalisti. Guderzo voitti pronssia Pekingin vuoden 2008 kesäolympialaisten naisten maantieajosta. Samojen kisojen aika-ajossa hän oli kahdestoista. Vuoden 2004 Veronan maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti maantieajossa hopeaa. Maailmanmestariksi hän polki vuoden 2009 Mendrision maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän saavutti maantieajon MM-pronssia Innsbruckissa 2018.
Guderzo oli mukana myös Ateenan olympialaisissa 2004, jolloin hän saavutti sijat 21 (aika-ajo) ja 26 (maantieajo). Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli aika-ajossa 21:s ja maantieajossa 30:s, Rio de Janeirossa 2016 maantieajossa 14:s.
Guderzolla on kolme hopeaa nuorten alle 23-vuotiaiden pyöräilyn Euroopan mestaruuskisoista. Aika-ajossa hän oli toinen Moskovassa 2005 ja Heerlenissä 2006 sekä maantiepyöräilyssä Valkenburgissa vuonna 2006.
Naisten "Italian ympäriajossa" Guderzo oli toinen vuonna 2013, kolmas 2010, neljäs 2008 ja 2011, viides 2007, kuudes 2015 sekä seitsemäs 2006, 2009 ja 2012. Hän sijoittui toiseksi Trofeo Alfredo Binda - Comune di Cittiglio -kilpailussa 2012 ja voitti Giro dell'Emilia Internazionale Donne Eliten 2017.
Guderzo kilpailee myös ratapyöräilyssä. Hän on saavuttanut joukkuetakaa-ajossa MM-pronssia 2018. Hän on voittanut joukkuetakaa-ajon Euroopan-mestaruuden 2016 ja 2017 sekä saanut EM-pronssia 2014.
Kääpiölahorusokas
Kääpiölahorusokas ("Pluteus podospileus" syn. "P. minutissimus") on lahorusokkaisiin kuuluva kupera, mustanruskea ja samettilakkinen sienilaji. Sen heltat ovat aluksi valkoiset ja muuttuvat vanhemmilla sienillä punertaviksi. Jalka on vaalean tummasuomuinen. Rusokas ei ole ruokasieni. Se kasvaa laholla lehtipuulla multamailla. Se on Suomessa harvinainen.
Koivulahorusokas
Koivulahorusokas ("Pluteus cervinus" syn. "P. atricapillus") on kupera ruskea tai ruskeanmusta lahorusokaslaji. Sen jalka on valkoinen. Sienen heltat ovat nuorilla sienillä valkoiset ja vanhemmiten punertavat. Se kasvaa yleisenä laholla lehtipuulla koko Suomessa. Rusokkaita ei läntisessä Euroopassa suositella käytettäväksi ruokasienenä. Venäjällä sanotaan, että länsimaiset vieroksuvat sienen retikkamaista tuoksua. Siellä sientä käytetään yleisesti keitettynä, suolassa tai marinadissa.
Pajulahorusokas
Pajulahorusokas ("Pluteus salicinus") on kupera, siniharmaa lahorusokaslaji. Sieni on lievästi myrkyllinen, siinä on samanlaisia huumaavia aineita kuin esimerkiksi suippumadonlakissa. Heltat ovat aluksi vaaleat ja myöhemmin punertavat. Sienen jalka on valkoinen tai joskus sinivihreä. Sieni ei kelpaa ruokasieneksi. Se kasvaa laholla lehtipuulla yleisenä Etelä-Suomessa, pohjoisessa harvinaisena.
Ryppylahorusokas
Ryppylahorusokas ("Pluteus plautus") on kellomainen, vaalea lahorusokaslaji. Sen jalka ja malto ovat valkosia. Sienen heltat ovat valkoiset ja muuttuvat vanhemmiten punertaviksi. Sieni ei kelpaa ruokapöytään, sillä se saattaa olla myrkyllinen. Se kasvaa harvinaisena laholla lehtipuulla.
Keltalahorusokas
Keltalahorusokas ("Pluteus aurantiorugosus" syn. "Pluteus leoninus") on kullankeltainen kuperalakkinen tai laakea lahorusokaslaji. Sen heltat ovat vaaleat ja vanhemmiten punertavansävyiset. Sienen jalka on valkoinen tai kellansävyinen. Se kasvaa laholla lehti- ja havupuulla eikä ole aivan harvinainen. Lahorusokkaita ei pidetä ruokasieninä.
Monroen piirikunta (Ohio)
Monroen piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, joka on nimetty silloisen ulkoministeri James Monroen mukaan. Sen väkiluku oli 15 180 vuonna 2000 ja sen hallinnollinen keskus on Woodsfield.
Monroen naapuripiirikuntia ovat Washington etelässä, Noble lännessä, Belmont pohjoisessa ja Länsi-Virginian puolella Marshallin, Wetzelin sekä Tylerin piirikunnat.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 14 642 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 98,0%, mustiin (0,5%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,2%) ja aasialaisiin (0,1%).
Kotitalouden mediaanitulo on 38 811 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 18,1% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Lehtolahorusokas
Lehtolahorusokas ("Pluteus romellii") on lahorusokkaisiin kuuluva kupera- tai laakealakkinen tummanruskea lahorusokaslaji. Sienen heltat ovat aluksi keltaiset ja myöhemmin punertavat. Sen jalka on sitruunanvärinen ja tyvestä kullankeltainen. Sieni ei kelpaa syötäväksi. Se kasvaa harvinaisena laholla lehtipuulla.
Lahohäiväkkä
Lahohäiväkkä ("Bolbitius reticulatus") on limainen, harmaa- tai harmaanruskea sienilaji, jonka lähisukulainen on keltahäiväkkä. Sen heltat ovat nuorena vaaleanpunertavat, vanhemmilla sienillä likaisenruskeat. Jalka on valkoinen ja siinä on jauhoa. Se kasvaa lahoilla lehtipuilla harvinaisena. Pääisäntiä ovat haapa ja pyökki.
Lahohäiväkkä on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Kamarikuoro Krysostomos
Kamarikuoro Krysostomos on vuonna 2003 perustettu, pääasiassa uutta ja uudehkoa ortodoksista kirkkomusiikkia esittävä suomalainen sekakuoro. Kuoron on perustanut ja sitä johtaa musiikin maisteri Mikko Sidoroff. Kuoron ensimmäinen levy "Panihida", joka sisältää Mikko Sidoroffin säveltämän panihidan kokonaisuudessaan, valittiin vuoden kuorolevyksi 2007. Kuoro on äänittänyt tämän lisäksi kolme levyä: Rauhaisa Valkeus (2011), Suuri paasto (2015) sekä Deesis (2016). Kuorolla on tapana harjoitella ja konsertoida eri paikkakunnilla, koska myös laulajat tulevat ympäri Suomea.
Kuoron nimi tulee kreikan kielestä ja tarkoittaa ”kultasuuta”. Se viittaa myös 300-luvulla eläneeseen Konstantinopolin arkkipiispaan isä Johannes Krysostomokseen, joka puheenlahjojensa ansiosta sai kyseisen lisänimen.
Krysostomos on koko toimintansa ajan raivannut tietä uudelle ortodoksiselle musiikille. Kuoronjohtaja Mikko Sidoroffin sävellykset lukeutuvat kuoron perusohjelmistoon. Niiden lisäksi kuoro on kantaesittänyt musiikkia mm. Ville Matvejeffilta, Henri Sokalta, Lauri Mäntysaarelta sekä Pekka Jalkaselta. Kaikki uudet sävellykset jatkavat ortodoksisen kirkkomusiikkiperinteen rikasta ketjua, ja tämän tradition eteenpäin vieminen on Kamarikuoro Krysostomoksen toiminnan kivijalka.
Kongopunainen
Kongopunainen (CHNNaOS) on värjäyksessä ja pH-indikaattorina käytetty atsoväri . Aine on erittäin happamissa oloissa sinistä ja muuttuu väriltään punaiseksi pH-alueella 3,0–5,0 . Kongopunaisen käyttämisestä kankaiden värjäykseen on suureksi osaksi luovuttu värin huonon pysyvyyden takia .
Paitsi väriaineena kongopunaisella on myös ollut lääketieteellistä merkitystä. Ainetta on käytetty muun muassa amyloidoosin tutkimukseen sekä lampaiden scrapien hoitoon . Scrapien hoidossa kongopunaista ei ole käytetty laajasti sen suhteellisen heikon tehon ja karsinogeenisuuden vuoksi. Lisäksi aineen on todettu aiheuttavan hedelmättömyyttä hiirten naaraspuolisilla jälkeläisillä .
Kongopunaista syntetisoi vuonna 1883 Bayerilla työskennellyt Paul Bottiger. Bottiger myi patentin Agfalle, joka markkinoi sen kongopunaisella vuonna 1884. Nimi oli vetävä Berliinin konferenssin, jota kutsuttiin saksaksi nimellä "Kongokonferenz", aikaan. Väriaine oli menestys Agfalle
Etiopian evankelinen kirkko Mekane Yesus
Etiopian evankelinen kirkko Mekane Yesus (Ye Ethiopia Wongelawit Bete Kristian Mekane Yesus, ) on luterilainen kirkkokunta Etiopiassa. Sillä on Luterilaisen maailmanliiton tilaston mukaan yli 8 miljoonaa jäsentä. Näin ollen se on maailman toiseksi suurin luterilainen kirkko.
Kirkko perustettiin vuonna 1959. Mekane Yesus on Etiopian ortodoksisen kirkon käyttämää kirkkokieltä geez'iä ja tarkoittaa Jeesuksen asuinpaikkaa. Kirkko on vihkinyt naisia papeiksi vuodesta 1997 lähtien.
Kirkon organisaatio muodostuu 19 alueellisesta synodista, jotka jakautuvat 6451 seurakuntaan ja 2811 muuhun työpisteeseen. Kirkon palveluksessa on 2811 pastoria ja 2611 evankelistaa. Kirkon ja synodien johdossa on presidentti. Koko kirkon presidentti on pastori Wakseyoum Idosa (2009-). Paikallistyön lisäksi kirkolla on keskushallinnon tasolla naistyön, opiskelijatyön ja diakonian yksiköt. Lisäksi kirkolla on rauhantyön sekä yhteiskunnallisen kehityksen komissiot. Kirkko on Luterilaisen maailmanliiton sekä Kirkkojen maailmanneuvoston jäsen.
Teologisilta painotuksiltaan Mekane Yesus-kirkko on konservatiivinen. Nuorisokonferenssissa kirkon presidentti Wakseyoum Idosa varoitti kirkon nuorisoa väärien ja epäraamatullisten oppien levittämisestä. Sellaisina hän piti sosiaalista evankeliumia ja sukupuolineutraalia avioliittoa.
Takahuhti
Takahuhti on yksi Tampereen kaupunginosista. Se sijaitsee Itä-Tampereella, lähellä sijaitsevat mm. Atala, Linnainmaa, Kissanmaa ja Messukylä. Alueelta löytyy monia esihistoriallisen ajan asuinpaikkoja ja löydöksiä. Takahuhti oli Messukylän suurin kylä keskiajalta 1900-luvulle. Takahuhdissa käytiin Tampereen taistelua vuonna 1918. Alue on pientalovaltaista ja siellä on koulu, joka on rakennettu vuonna 1939.
Historiantutkija, professori Unto Salo on tehtyjen muinaislöytöjen perusteella päätellyt, että Takahuhdin kylässä on ollut kiinteää asutusta jo rautakaudelta lähtien ja että taloja oli kylässä tuolloin neljä. Kylän vaikutuspiiristä tunnetaan neljä rautakautista kalmistoa, Kartanonsaaren, Kukkoinkiven, Veijanmäen ja Pappulan kalmistot. Takahuhti oli vuoden 1540 maakirjan mukaan Suur-Pirkkalan suurin kylä, jossa oli 28 taloa. Asiakirjoissa alue esiintyy jo vuonna 1390, jolloin "Laurens Takahwktis" oli alueen katselmusmiehenä. Vanhan Takahuhdin kylän keskus oli nykyisen Ristinarkun kaupunginosan kohdalla. Takahuhti liitettiin Tampereen kaupunkiin Messukylän kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1947 ja ensimmäinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1952. Takahuhti on pääosin omakotialuetta, mutta kaupunginosan keskellä on myös iso kerrostaloalue.
Takahuhti rajoittuu etelässä Sammon valtatiehen, idässä Linnankatuun ja sen pohjoispuolella sijaitsevaan pellon itärajaan ja Kirjavaisenkatuun sekä Kourutaltankatuun. Pohjoisessa alue rajoittuu Teiskontiehen. Lännessä Takahuhdin raja kulkee Kalmonkadun puolesta välistä Kuusimäenkatua pitkin Kuusemäenrinteeseen ja sieltä puroa pitkin Huhmaninkadulle.
Takahuhdin kaupunginosan keskipisteenä on Irjalanaukio, joka on nimetty Irjalan talon mukaan. Vuoden 1540 maakirjassa mainitaan talollinen Juho Irjaínen. Sukunimi Irjainen tulee etunimestä Yrjänä, joka kirjoitettiin 1500-luvun lähteissä usein muotoon "Yrian". Nimi palautuu pyhään Georgiokseen, joka oli myöhäiskeskiajalla suosittu pyhimys.
Kumpula (Tampere)
Kumpula on yksi Tampereen kaupunginosista. Se sijaitsee Itä-Tampereella. Naapurikaupunginosat ovat Atala, Tasanne ja Ojala. Vuonna 2011 Kumpulassa oli 604 asukasta. Alue on pientalovaltaista, mutta siellä on myös yksi pienkerrostalo. Lapsiystävällinen alue on vihreä ja rauhallinen, liikennettä on vähän. Alue rajautuu Halimasjärven luonnonsuojelualueeseen ja Kangasalan suureen metsään. Kumpulasta lähtee myös paljon kävelyteitä, jotka johtavat läheisiin urheilu- ym. virkistysalueisiin, kuten Kauppiin, Linnainmaalle, Leinolaan tai mm. Niihamaan. Keskustaan pääsee kolmella bussilla, TKL:n 28:lla sekä myös Paunun busseilla 90 ja 95. Läheltä Atalasta on suora bussiyhteys Hervantaan aamuisin ja iltapäivisin.
Kumpulassa toimii K-market Kumpula ja Aitolahdentien toisella puolella on myös liikekeskus, jossa pizzeria ja baari. Koilliskeskukseen Linnainmaalle on matkaa kolmisen kilometriä. Atalan ja Linnainmaan terveyskeskukset ovat lähellä. Lähellä Atalassa ja Olkahisissa on molemmissa ala-aste. Atalassa lisäksi on päiväkoti, samoin Tasanteella. Kumpulan yhteisalueilla on paitsi uimaranta, myös omia venepaikkoja läheisessä Näsijärvessä.
Kumpula rakentui nimensä mukaisesti hyvin kumpuilevaan maastoon vuonna 1957 laaditun Kumpulan rakennussuunnitelman mukaan, jolloin alue kuului vielä Aitolahden kuntaan. Aitolahti liitettiin Tampereen kaupunkiin vuoden 1966 alussa. Pääosalla Kumpulan alueesta ei vieläkään ole asemakaavaa ja siksi teiden nimet ovat edelleen epävirallisia. Useimmat tiennimet perustuvat maaston muotoon.
Tasanne
Tasanne on yksi Itä-Tampereen alueista. Naapurikaupunginosia ovat Atala, Niihama, Olkahinen, Ojala ja Kumpula. Tilastoalue sijaitsee Näsijärven rannalla. Alueella on lähinnä pientaloja.
Tasanteen alue on Tampereen kaupunkiin vuoden 1966 alussa liitetyn Aitolahden kunnan eteläisintä osaa. Nimen taustalla on Tasanteen (alkujaan Tasasen) tila, joka mainittiin vuoden 1540 maakirjassa yhtenä Messukylän pitäjän Vehmaisten jakokuntaan kuuluneen Juvelan kylän kolmesta talosta. Tasanteen viimeiset yksityiset omistajat myivät tilan Tampereen kaupungille 1970-luvun alussa. Alueen ensimmäinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1976.
Pohtola
Pohtola on yksi Tampereen läntisistä kaupunginosista. Naapurikaupunginosat ovat Ryydynpohja, Lintulampi, Niemi ja Lentävänniemi. Lähin koulu on Lielahden koulu Lintulammessa.
Kaupunginosan pääväylä on Pohtolankatu, joka johtaa Lielahdesta Ylöjärven Siivikkalaan. Katu ylittää kaupunkien rajalla Pohtosalmen Pohtosiltaa pitkin.
Pohtolan kaupunginosan nimi perustuu samannimiseen taloon ja kylään. Pohtolan kylässä oli 1550-luvulla vain yksi tila, jonka omistajana mainittiin asiakirjoissa Niisius Pohtola. Tila siirtyi Teivaalan talon omistajille 1700-luvulla ja oli 1800-luvulla muun muassa von Knorring -suvun omistuksessa. Myöhemmin Pohtolan tilan osti konsuli Salmelin ja hänen perikuntansa myi talon maat kerrostalotonteiksi. Pohtola siirrettiin koko Lielahden alueen mukana Ylöjärven kunnasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1950 alussa. Ensimmäinen osa-asemakaava valmistui alueen pohjoisimpaan kärkeen vuonna 1955 ja koko kaupunginosa saatiin kaavoitetuksi vuonna 1964.
Niemi (Tampere)
Niemi on yksi Tampereen läntisistä kaupunginosista. Se on pientalovaltaista aluetta, jossa on myös puistoalueita. Lähinaapuri on kerrostalovaltainen Lentävänniemi. Alue rajoittuu lännessä Ryydynpohjaan ja Ryydynlahteen.
Niemi kuului alun perin Ylöjärven kunnan alueeseen. Varhaisin asiakirjamaininta Niemestä talon- ja kylännimenä on jo vuodelta 1442. Vuoden 1540 maakirjan mukaan Niemen kylässä oli neljä taloa, jotka yhdistettiin myöhemmin Niemi-nimiseksi taloksi. Talon osti vuonna 1887 liikemies Antti Ahlström ja edelleen J. W. Enqvist vuonna 1916. Niemi liitettiin Lielahden alueen mukana Tampereen kaupunkiin vuoden 1950 alussa ja sinne laadittiin asemakaava vuonna 1955. Useimmat Niemen kadunnimet liittyvät siellä aikanaan toimineeseen sahaan.
Kauppi
Kauppi on yksi Tampereen kaupunginosista. Alue on metsävaltaista, siellä on pururatoja, jotka ovat talvisin hiihtolatuina. Kaupin urheilupuistossa on urheilustadion, vinttikoirarata, hiihtomaja, pesäpallokenttä ja jalkapallokenttiä. Kaupin alueella sijaitsee myös Tampereen yliopistollinen sairaala, Tammenlehväkeskus ja UKK-instituutti. Alue rajoittuu pohjoisessa Näsijärveen, idässä Niihamaan ja etelässä Teiskontiehen. Kaupissa on myös vanha sairaala, osa Litukan siirtolapuutarhasta sekä jonkin verran omakotiasutusta Lapinniemen lähettyvillä.
Kaupunginosa on saanut nimensä Näsijärveen laskevan Kaupinojan mukaan. Tämä luonnonoja esiintyy vuoden 1826 kartassa nimellä "Kaupinåja". Alueella on myös jyrkkärinteinen Kaupinmäki. Kauppi-nimistä on esitetty kaksi vaihtoehtoista selitystä. Toisaalta se voidaan johtaa roomalaiskatolisesta miehennimestä Jacobus, joka oli hyvin yleinen 1500- ja 1600-luvuilta peräisin olevissa kirjallisissa lähteissä. Toisaalta taustalla voi olla yleisnimi "kauppi" 'kaupustelija, kulkukauppias'. Messukylän Takahuhdin kylästä mainitaan vuoden 1540 maakirjassa Suomalan eli Kauppilan talo, jota isännöi tuolloin Peder Cauppilan. Kaupin alue liitettiin Tampereen kaupunkiin Hatanpään kartanon kaupan yhteydessä vuonna 1913, ja ensimmäinen asemakaava valmistui alueelle 1950-luvulla. Kaupunginosan itärajalla oleva Toimelankatu on nimetty Takahuhdin kylän Irjalan talosta lohkaistun, Näsijärven rannassa sijaitsevan Toimelan huvilatilan mukaan.
Niihama
Niihama on Tampereen kaupunginosa. Alue on metsäistä ja lähinnä ulkoilukäytössä. Siellä kulkee talvisin hiihtolatuja, ja alueella on myös vesiurheilukeskus ja Niihaman ryhmäpuutarha. Niihama rajoittuu lännessä Kauppiin, pohjoisessa Näsijärveen, etelässä Teiskontiehen ja idässä valtatiehen 9.
Niihaman alueella sijaitsevia järviä ovat Alasjärvi, Toritunjärvi ja Niihamanjärvi.
Niihaman nimen alkuperä on tuntematon. On mahdollista, että nimeen sisältyy alasaksalainen miehennimi Nidhad tai Nihhad, jonka arvellaan olevan Hattulan kunnan Nihattulan taustalla. Nimi esiintyi asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1763 järven nimenä muodossa "Nihamis Järvi". Järven rannoilla oli Messukylän talojen niittyjä. Teiskontieltä (valtatie 12) Niihamaan johtava tie on nimetty Niihamankaduksi vuonna 1983.
Niihamassa sijaitsee Niihaman ulkoilumaja, jossa toimii kahvila. Niihamassa on myös grillikatos, jossa on mahdollisuus paistaa makkaraa. Paikalla on myös kuntoilulaitteita.
Ristinarkku
Ristinarkku on yksi Tampereen kaupunginosista. Ristinarkkuun kuuluu myös Jankan asuinalue. Alueella on kauppoja ja koulu. Alue sijaitsee keskustan läheisyydessä ja siellä on kerrostaloja sekä rivitaloja. Alue on saanut nimensä Takahuhdin kylän halki kulkeneesta teiden risteyksestä . Ristinarkun halki kulkee Sammon valtatie ja kaupunginosa rajautuu etelässä Tampere–Haapamäki-rautatiehen sekä idässä Tampereen itäiseen kehätiehen (valtatie 9). Naapurikaupunginosat ovat Hakametsä, Huikas, Takahuhti, Pappila, Linnainmaa, Hankkio ja Messukylä.
Ristinarkun alue oli Messukylään kuuluneen Takahuhdin kylän keskus, jossa suurin osa kylän taloista sijaitsi vielä 1800-luvun lopulla tiheäksi ryhmäksi rakennettuina. Ristinarkku-nimen loppuosan pohjana on todennäköisimmin notkoon raivattua niittyä tai peltoa tarkoittava sana "orko". Professori Viljo Nissilä on arvellut, että maanmittari, jolla ei ole ollut paikallistuntemusta, on kirjannut sanan "orko" omasta mielestään ymmärrettävämpään muotoon "arkku". Näin alkuperäinen nimi "Ristinorko", joka olisi tarkoittanut tienristeyksen viereen raivattua peltoa ja vähitellen myös risteystä, olisi muuttunut äänneasultaan samankaltaiseksi "Ristinarkuksi". Toisaalta myös sana "arkku" on monitulkintainen, koska se voi viitata esimerkiksi ruumisarkkuun tai silta-arkkuun. Nimen juuret saattavat ulottua 1200-luvulle, koska Takahuhdin asutus oli muodostunut ryhmäkyläksi viimeistään 1300-luvulla. Ristinarkun ensimmäinen asemakaava vahvistettiin 1950-luvulla.
Vehnämyllynkadun nimen taustalla on Ristinarkulla sijainnut, 1800-luvun lopulla rakennettu vehnämylly, joka oli aikanaan Suomen ensimmäinen valssimylly. Mylly purettiin rautatien ylittävän katusillan rakentamisen yhteydessä vuonna 1957.
Sarankulma
Sarankulma on Tampereen eteläinen kaupunginosa. Sarankulma rajoittuu pohjoisessa Härmälään, idässä Peltolammiin ja lännessä Pirkkalan rajaan. Alueella on teollisuutta ja Sarankulmassa sijaitsi aikaisemmin Aamulehden toimitus. Sarankulman etelärajalla sijaitsee Pärrinkosken luonnonsuojelualue.
Sarankulman nimi juontuu alueella sijainneesta Hatanpään kartanon Sarka-nimisestä torpasta, joka jaettiin myöhemmin Nuutisaran ja Pöytäsaran tiloiksi. Kaupunginosa on melko nuori, sillä sen asemakaava vahvistettiin vuonna 1972. Sarankulma kaavoitettiin ensisijaisesti teollisuusalueeksi.
Lakalaiva
Lakalaiva on eteläinen kaupunginosa Tampereella. Siellä sijaitsee teollisuusyrityksiä ja alueen läpi kulkee Tampereen kehätie. Helsingistä tuleva valtatie 3 puolestaan sivuaa alueen itäosaa. Naapurikaupunginosia ovat Koivistonkylä, Peltolammi, Sarankulma ja Härmälä.
Lakalaiva kaavoitettiin 1950-luvulla omakotialueeksi, mutta kun alueen halki linjattiin moottoritie vuonna 1964, se muuttui teollisuuskäyttöön. 1990-luvun lopulle saakka Lakalaivassa sijaitsi pääosa Tampereen autoliikkeistä, jotka ovat sittemmin muuttaneet lähemmäksi keskustaa Hatanpäälle. Alueen kadunnimistö viittaakin pääasiassa autoalan yrityksiin.
Vuonna 1913, kun Tampereen kaupunki osti Hatanpään kartanon, Lakalaiva oli Messukylän Hallin perintötalosta erotettu tila.
Lakalaiva on paikannimenä todennäköisesti peräisin keskiajalta saakka. Kyseessä on ainutlaatuinen nimi koko Suomen paikannimistössä. Isojaon aikana 1700-luvulla se on ollut alueella sijainneiden Otavalan, Nekalan, Finnin, Skraatarlan, Penttilän ja Hallilan talojen ulkoniittyjen nimenä. Nimen alkuperäksi on arveltu länsimurteiden sanaa "lakka, laka" ’ulkorakennuksesta ulkoneva katos, leveä räystäs’ ja niittyä merkitsevää vanhaa sanaa "lauka, lauva". Vuoden 1540 maakirjassa esiintyy talonnimi "Lauvala" Kangasalan Herttualan kylässä. Satakunnasta tunnetaan biotyyppi "laukama" 'niitty metsän keskellä', mikä merkitys sopii erittäin hyvin isonjaon karttojen Lakalaivaan. Koska Lakalaivan nimestä ei tamperelaisessa nimiperinteessä esiinny samanlaisia kansanselityksiä kuin esimerkiksi Ristinarkun nimestä, ”lauva” on todennäköisesti muuttunut ”laivaksi” asiantuntemattoman kirjurin käsissä tai kansan suussa, jos sanan oikeaa merkitystä ei enää ole ymmärretty. Koska Lakalaivan niityt olivat ulkoniittyjä, on siellä todennäköisesti ollut lato. Heinänkorjuussa tarvittavia työvälineitä on säilytetty ladon kylkiäisessä eli lakassa, ja näin niityn nimi on täsmentynyt muotoon *Lakalauva, jolla tarkoitetaan niittyä (lauvaa), jossa on ollut lakallinen lato. Voidaan päätellä, että Lakalaivan alkuperäinen nimi on ollut *Laka(ladon)lauva, josta nimi on lopulta kirjurinjohdoksen tai kansanjohdoksen myötä saanut nykyisen muotonsa.
Rantaperkiö
Rantaperkiö (Rantsu) on Tampereen eteläinen kaupunginosa. Se sijaitsee Pyhäjärven rannalla. Naapurikaupunginosia ovat Hatanpää, Härmälä ja Rautaharkko. Idässä alue rajoittuu Riihimäki–Tampere-rataan. Alueella on pien- ja kerrostaloja. Tampereen keskustasta tuleva Hatanpään valtatie haarautuu Rantaperkiössä Sarankulman kaupunginosaan kulkevaan Sarankulmankatuun ja Härmälän kautta Pirkkalaan kulkevaan Nuolialantiehen. Rantaperkiötä kutsutaan "Rantsuksi".
Rantaperkiö on tunnettu vuonna 1911 perustetusta urheiluseurasta Rantaperkiön Iskusta. Lentopalloilun Suomen kärkijoukkueisiin kuuluneen seuran nimi muuttui Isku-Volleyksi 1990-luvun vaihteessa.
Rantaperkiön alueella on ollut pysyvää asutusta ainakin 1880-luvulta lähtien. Alue oli vuosisatojen ajan suurelta osin Hatanpään kartanon laidunmaata eikä sillä ollut varsinaista nimeä. Nykyisen nimen arvellaan syntyneen silloin, kun Pyhäjärven rantoja alettiin perata; perkiö merkitsee 'rantaniitystä ojitettua ja kuokittua viljelysmaata'. Rantaperkiön ja Härmälän rannoilla oli aikoinaan useita koristeellisia huviloita, joista on nykyisin jäljellä enää Lepolan huvila Härmälässä. Alue liitettiin osaksi Tampereen kaupunkia vuonna 1920. Kaupunginosa kasvoi jatkuvasti, mutta voimakas rakentamisen kausi alkoi toisen maailmansodan jälkeisen asuntopulan aikaan. Rantaperkiön asemakaava vahvistettiin vuonna 1945, ja tuolloin rakennettiin paljon omakotitaloja. Rakentaminen jatkui 1950-luvulla rivitaloilla ja 1960-luvulla ja 1970-luvulla kerrostaloilla.
Riihimäki–Tampere-radalla sijaitsi vuosina 1945–1988 Rantaperkiön seisake.
Osmonmäki
Osmonmäki on Tampereen keskustassa sijaitseva kaupunginosa. Alueella on kerrostaloasutusta. Alueen lähinaapureita ovat Tammela, Tampella, Lappi ja Petsamo. Virallisesti Osmonmäki on Tampereen XIV kaupunginosa. Vuonna 2011 kaupunginosassa oli 1 613 asukasta.
Jussinkylä
Jussinkylä (tunnetaan myös nimellä Juhannuskylä) on kaupunginosa Tampereen keskustassa, kosken itäpuolella. Virallisesti Jussinkylä on Tampereen X kaupunginosa. Se rajoittuu etelässä Satakunnankatuun. Idässä ja koillisessa kaupunginosaa rajoittaa rautatie ja luoteen suunnassa puolestaan Lapintie. Erkkilän silta yhdistää Jussinkylän Tammelaan. Alueen keskeisin maamerkki on Tampereen tuomiokirkko. Naapurikaupunginosia ovat Finlayson, Tampella ja Kyttälä.
Kaupunginosan nimen taustasta ei ole tietoa, mutta se on ollut käytössä ainakin jo 1870-luvulta lähtien. Se voi viitata Johannes-nimiseen henkilöön tai kukaties juhannusjuhlien viettoonkin.
Holvasti
Holvasti on Itä-Tampereella Kangasalan rajalla sijaitseva kaupunginosa. Alueella on lähinnä pien- ja rivitaloja. Naapurikaupunginosat ovat Vehmainen, Leinola, Linnainmaa ja Atala. Holvastissa oli 2 606 asukasta vuonna 2011.
Holvasti mainittiin vuoden 1540 maakirjassa Messukylän pitäjän Vehmaisten kylään kuuluvana talona. Myöhemmissä asiakirjoissa esiintyvät myös Holvastinvainio ja Holvastinpelto. Holvastiin liitettiin vuonna 1913 naapurina ollut Grötin tila ja Messukylän kunta osti molemmat talot vuonna 1928. Holvastin alue siirtyi Tampereen kaupunkiin Messukylän alueliitoksen yhteydessä vuoden 1947 alussa. Holvastin alueen ensimmäinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1964.
Tilémachos Karákalos
Tilémachos Karákalos (; 1866 Dimitsána – 15. kesäkuuta 1951) oli kreikkalainen miekkailija, joka voitti hopeaa vuoden 1896 kesäolympialaisissa säiläturnauksessa. Karákalos voitti turnauksessa kolme otteluansa neljästä.
Katja Ebstein
Katja Ebstein (oik. "Karin Witkiewicz", s. 9. maaliskuuta 1945 Girlachsdorf) on saksalainen laulaja. Hän syntyi alasleesialaisessa Girlachsdorfin () kylässä, mutta kasvoi Länsi-Berliinissä Ala-Sleesian tultua liitetyksi Puolaan toisen maailmansodan jälkeen. Hän on menestynyt lauluillaan ”Theater” ja ”Es war einmal ein Jäger”. Hän oli naimisissa Christian Bruhnin kanssa, joka kirjoitti hänelle monia lauluja. Ebstein on edustanut Saksaa Eurovision laulukilpailussa kolmesti, vuosina 1970, 1971 ja 1980. Ebstein on aina ollut menestyvä viisuedustaja, vaikka hän ei ole voittanut kertaakaan.
Metrodoros Khioslainen
Metrodoros Khioslainen (; 300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen esisokraattinen filosofi. Hän oli kotoisin Khioksesta. Metrodoros oli Nessoksen oppilas. Jotkut sanovat hänen olleen itsensä Demokritoksen oppilas. Hän oli Anaksarkhoksen, skeptikko Pyrrhonin ystävän, opettaja.
Metrodoros hyväksyi demokritoslaisen teorian atomeista ja tyhjyydestä sekä maailmojen moneudesta, mutta kehitti oman teorian, jonka mukaan tähdet muotoutuvat päivä päivältä auringon vaikutuksesta ilman kosteudesta. Metrodoros oli täydellinen skeptikko, ja hänen ajattelunsa muodostaa linkin atomismin ja myöhemmän skeptisyyden välille.
Metrodorokselta on säilynyt seuraava lause koskien maan ulkopuolista elämää:
Hänen kerrotaan myös sanoneen Sokrateen tyyliin:
Hän sanoi myös, että kaikki on kullekin ihmiselle ainoastaan sitä, miltä se hänelle näyttää.
Metrodoros
Metrodoros () on kreikkalainen nimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Vihtori Heinonen
Vihtori Arvi Heinonen (20. huhtikuuta 1891 Lapua – 15. elokuuta 1940) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat vaatturimestari Konstantin Heinonen ja Vilhelmiina Mikkilä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Suoma Sofia Ojalan kanssa.
Heinonen kävi seitsemän luokkaa Lapuan yhteiskoulua ja aktiiviupseerikurssin jääkärialipäällystöä varten Kadettikoulussa vuonna 1921 sekä tykistö- ja viestikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1926. Taktiikan soveltamiskurssin hän suoritti vuonna 1927 ja komppanianpäällikkökurssin vuonna 1933.
Heinonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 23. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 17. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella, josta hänet siirrettiin 16. huhtikuuta 1917 sairauden takia pataljoonan täydennysjoukkoon ja joutui hoidettavaksi kaularauhastulehduksen vuoksi Siemenstadtin sotilassairaalaan lähelle Berliiniä. Hän työskenteli toipilaana Siemens & Schuckertin konttorissa Berliinissä, mistä hän palasi takaisin patteriin 6. helmikuuta 1918.
Heinonen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan tykinjohtajaksi Jääkäritykistön 3. patteriin ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kurussa, Muroleessa, Viljakkalassa ja Ylöjärvellä sekä Tampereella. Tampereen valloitukseen jälkeen suoritetun tykistön uudelleen järjestelyn myötä hänet sijoitettiin jaosjohtajaksi Jääkäritykistöprikaatin 5. patteriin ja otti sen mukana osaa Viipurin valloitukseen.
Heinonen palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, mistä hänet siirrettiin tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä 15. heinäkuuta 1918 Vuoristotykistön 2. patteriin, josta hän erosi 1. maaliskuuta 1919 ja liittyi toukokuun alussa 1919 suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kurikan suojeluskuntaan, missä tehtävässä oli 1. marraskuuta 1923 saakka, jonka jälkeen hänet nimitettiin Mikkelin suojeluskuntapiirin 2. alueen päälliköksi. Hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1927 Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin 10. alueen (1. helmikuuta 1933 alkaen 9. alue) päälliköksi.
Heinonen osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 16:ssa, josta hänet siirrettiin Reservinaliupseerikoulun johtajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 4:ään. Välirauhan aikana hän palveli samassa joukko-osastossa, josta hänet kumminkin siirrettiin myöhemmin III Pataljoonan komentajaksi ja edelleen Komppanianpäälliköksi 13. Prikaatiin.
Ioánnis Georgiádis
Ioánnis Georgiádis (, 29. maaliskuuta 1876 Trípoli, Kreikka – 14. maaliskuuta 1960) oli kreikkalainen miekkailija, joka voitti olympiakultaa säilässä vuoden 1896 kesäolympialaisissa ja epävirallisissa vuoden 1906 välikisoissa sekä hopeaa joukkuesäilässä.
Paola Felix
Paola Felix (s. 5. lokakuuta 1950 Sankt Gallen) on sveitsiläinen iskelmälaulaja ja uutisankkuri. Hän on naimisissa Kurt Felixin kanssa. He avioituivat 1980. Hän on edustanut Sveitsiä euroviisuissa kahdesti, vuosina 1969 ja 1980.
Isomyyränsammal
Isomyyränsammal ("Atrichum undulatum") on myyränsammaten sukuun ja karhunsammalten heimoon kuuluva elinvoimainen lehtisammallaji.
Isomyyränsammal kasvaa jäykkinä tiiviinä, parisenttisinä mattoina.
Sen lehdet ovat kapeat, hammaslaitaiset ja alle sentin pituiset. Niissä on selvä keskisuoni. Kuivalla säällä lehdet kurtistuvat aaltomaisiksi, mistä laji on saanut tieteellisen nimen "undulatum", aaltoileva. Itiöpesäkkeet muistuttavat kääpiökokoisia chilipaprikoita.
Isomyyränsammal kasvaa Etelä- ja Keski-Suomessa.
Isomyyränsammalta tavataan yleisesti monenlaisissa metsissä ja puutarhoissa paljaalla multa- tai savimaalla, melko varjoisilla paikoilla.
Cardiffin mies
Cardiffin mies on New Yorkin Cardiffista vuonna 1869 löytynyt kolmimetrinen kivettynyt ihminen, joka myöhemmin osoittautui huijaukseksi. Huijauksen suunnitteli George Hull -niminen tupakkatehtailija tehdäkseen naurunalaiseksi kiistakumppaninsa, metodistipapin, jonka mukaan raamattua olisi tulkittava kirjaimellisesti. Patsas oli tehty kipsistä ja käsitelty erilaisilla hapoilla sekä väreillä, jotta se olisi näyttänyt vanhemmalta.
Cardiffin mies myytiin 37 500 dollarin hintaan ryhmälle liikemiehiä, jotka asettivat sen näytteille New Yorkiin. Patsaan aitoudella oli puolustajansa, vaikka kaikki siihen tutustuneet paleontologit ja arkeologit tuomitsivat sen yksimielisesti väärennökseksi, sillä jopa taltan jäljet olivat näkyvillä. Myöhemmin Hull tunnusti miehen huijaukseksi.
Myöhemmin, vuonna 1876, Hull suunnitteli vielä toisenkin kivi-ihmishuijauksen, jonka uskottavuuteen oli panostettu Cardiffin miestä enemmän. Tämä Coloradon Beulahista kaivettu kivi-ihminen oli valmistettu laastista, kivipölystä, savesta, kipsistä, murskatuista luista, verestä ja lihasta. Tästä sanomalehdet kirjoittivat "sen aitoudesta ei ole epäilystäkään".