hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Metallinpaljastin
Metallinpaljastin on laite, joka käyttää sähkömagneettista induktiota havaitakseen metallia. 
Tunnettuja metallinilmaisimien valmistajia ovat mm. Garrett, C-Scope, Minelab, Viking ja Whites.
Yksinkertaisimmillaan metallinpaljastin on oskillaattori, jonka läpi kulkee vaihtovirtaa käämiin, mikä tuottaa vaihtelevan magneettikentän. Sähköä johtavan metalliesineen joutuessa lähelle käämiä, käämin luoma magneettikenttä indusoi metalliesineeseen pyörrevirtauksen, joka tuottaa oman magneettikentän. Mikäli toista käämiä käytetään magnetometrinä, magneettikentän eron voi havaita metalliesineen yllä.
Metallinpaljastimen tunnistinkela toimii kHz-alueella. Esimerkiksi Minelab-tunnistimien taajuusalue on mallista riippuen 3-100 kHz. Alempi taajuus tuottaa syvemmän tunkeuman maaperään, mutta herkkyys pienille metallikappaleille on huonompi. Korkealla taajuudella tunkeuma on pienempi, mutta herkkyys pienemmille metallikappaleille on parempi.
Metallinpaljastimia käytetään miinanraivauksessa, aseiden tunnistamisessa muun muassa lentokentillä, geofysiikassa, arkeologiassa ja aarteenmetsästyksessä. Metallinilmaisia käytetään myös vieraiden esineiden havaitsemiseen ruoassa. Rakennusteollisuus käyttää metallinilmaisia havaitsemaan metallirakenteita betonissa ja etsimään myös putkia ja sähköjohtimia lattiasta ja seinistä. Sahateollisuudessa raakapuu tarkistetaan metallinpaljastimella, jotta puuhun jääneet naulat tai kranaatinsirpaleet eivät rikkoisi sahan teriä.
Metallinetsintä harrastuksena tarkoittaa ilmaisimen käyttöä vanhojen esineiden, kuten kolikoiden, nappien ja luotien etsimiseen.
Suomessa metallinetsintä ei ole luvan varaista. Metallia voi etsiä vapaasti omalla maalla, mutta ﻿vieraalla maalla kaivamiseen pitää olla maanomistajan lupa. Museovirasto sekä muinaismuistolaki rajoittavat metallinpaljastimen käyttöä kiinteillä muinaisjäännöksillä ja sen suoja-alueilla.
Saatanalliset jakeet
Saatanalliset jakeet tai saatanalliset säkeet ovat Koraanissa Tähden suurassa olevat jakeet, joissa Jumalan rinnalle kelpuutetaan kolme jumalatarta Lat, Uzza ja Manat. Myöhemmin Muhammad kuitenkin sai korjaavan ilmoituksen, jossa ilmoitettiin kyseisten jakeiden olevan saatanan työtä. Näin jakeita alettiin kutsua saatanallisiksi jakeiksi.
Jukka Lehtosaari
Johan Arndt (Jukka) Lehtosaari (aik. Forsman, 15. tammikuuta 1889 Kärkölä – 2. syyskuuta 1939 Neuvostoliitto) oli suomalainen vasemmistopoliitikko, joka toimi muun muassa SDP:n kansanedustajana (1917) ja SKP:n johtotehtävissä. Lehtosaari työskenteli 1920-luvun lopulla opettajana Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa (LVKY) ja vuodesta 1930 Kansainvälisen Lenin-koulun suomalaisella sektorilla.
Asemamiehenä työskennellyt Lehtosaari aloitti poliittisen toimintansa sosiaalidemokraattien riveissä. Hän toimi puhujana vuosina 1916–1917. Lehtosaari valittiin eduskuntaan vaaleissa 1917. Sisällissodan aikana hän palveli kansanvaltuuskunnan sihteerinä. Paettuaan monien muiden punaisten tavoin Venäjälle Lehtosaari liittyi mukaan Suomen kommunistisen puolueen toimintaan.
Lehtosaari osallistui SKP:n perustavaan kokoukseen syksyllä 1918 ja hän työskenteli puolueen keskuskomitean työntekijänä 1918–1919. Toukokuussa 1919 Lehtosaari lähetettiin salaiseen työhön Suomeen. Hän siirtyi rajan yli yhdessä Otto-Wille Kuusisen kanssa. Lehtosaari jäi kuitenkin kiinni jo heinäkuun alussa ja hän sai pitkän vankeustuomion.
Lehtosaari vapautui kesäkuussa 1926. Hän siirtyi tämän jälkeen takaisin Neuvostoliittoon ja aloitti syksyllä opinnot LVKY:n Lenin-kursseilla. Lehtosaari opiskeli kaksi vuotta LVKY:n saksankielisellä sektorilla ja siirtyi tämän jälkeen opettajan tehtäviin suomalaiselle osastolle. Vuosina 1934–1937 Lehtosaari johti Lenin-koulun suomalaista sektoria. Hänet valittiin SKP:n puheenjohtajaksi Hannes Mäkisen jälkeen vuonna 1937. Tammikuussa 1938 Lehtosaari kuitenkin pidätettiin. Hän sai viiden vuoden vankeustuomion, vaikka esimerkiksi Kuusinen epäili luottomiehensä syyllisyyttä. Lehtosaari menehtyi vankileirillä Molotovin alueella 2. syyskuuta 1939.
Lehtosaari eli vuodesta 1930 "vakaassa liitossa" Elsa Utriaisen kanssa. Utriainen oli Kominternin puolalais-balttilaisen maasihteeristön referentti.
Saatanalliset säkeet
Saatanalliset säkeet on Salman Rushdien neljäs romaani. Se julkaistiin vuonna 1988. Se on saanut innoituksensa islamin profeetan Muhammadin elämästä ja saatanallisista jakeista. Kirja laukaisi ilmestyessään vastalauseiden ryöpyn ympäri islamilaista maailmaa, ja Ruhollah Khomeini langetti Rushdielle kuolemantuomion. Kirjan kustantajia ja kääntäjiä uhkailtiin tai jopa tapettiin monissa maissa. Kirja on kielletty Pakistanissa, Saudi-Arabiassa, Egyptissä, Somaliassa, Sudanissa, Malesiassa, Qatarissa, Indonesiassa, Etelä-Afrikassa, Intiassa ja Bangladeshissa
Kirja julkaistiin WSOYn kustantamana ja Arto Häilän suomentamana vuonna 1989 ja se sai uusintapainoksen vuonna 2010.
"Saatanalliset säkeet" on mielikuvituksellinen kertomus. Surrealistiset tapahtumat kuvaavat toisinaan profeetta Mahoundin ja hänen aikalaistensa elämää, ja toisinaan Gibreelin ja Saladinin ihmeellisiä seikkailuja, jotka ovat saapuneet Intiasta aikamme Lontooseen.
Päähenkilöt Gibreel Farishta on kuuluisa intialainen filmitähti ja Saladin Chamcha on englantilaistumassa oleva intialaissyntyinen näyttelijä. Parivaljakko selvisi mysteisellä tavalla hengissä lento-onnettomuudesta, jonka jälkeen heille alkaa tapahtua merkillisiä asioita. Gibreel saa sädekehän päänsä päälle ja Saladinille kasvaa sarvet, sekä hänen jalkansa muuttuvat kavioiksi.
Kuvaukset heidän yllättävästä paluusta ihmisten ilmoille ovat hauskoja. Niiden taustalla on kuitenkin Salman Rushdien myötätunto Intiasta Englantiin muuttaneiden siirtolaisten ahdinkoa kohtaan. Rushdie on sanonut yrittäneensä kirjoittaa siirtolaisuuden aiheuttamista henkisistä paineista. Kirjailijan mielestä on surullista, että nämä paineet käänsivätkin Intian muhamettilaiset hänen kirjaansa vastaan.
Zemgale
Zemgale tai "Semigallia" (, , ) on historiallinen alue pääosin nykyisessä Latviassa. Joskus siihen luetaan myös Liettuan puolisia alueita. Alueen nimi on semgallien heimosta. Zemgale sijaitsee Latvian eteläosissa Liettuan rajalla Väinäjoen vasemmalla puolella. Alueen tärkein kaupunki on Jelgava.
Vidzeme
Vidzeme on yksi Latvian historiallisista alueista. Idässä ja kaakossa se rajoittuu Latgalen alueeseen, etelässä Zemgaleen, lännessä Itämereen ja pohjoisessa Viroon. Valmieraa pidetään alueen "de facto" -keskuksena.
Vidzemen kokonaispinta-ala on 15 346 km ja siellä asui vuonna 2003 arviolta 251 665 asukasta. Alueen suurimmat kaupungit ovat Valmiera, Cēsis, Alūksne, Gulbene, Madona ja Valka. Alueen läpi virtaavat Väinäjoki, Salatsijoki, sekä Aiviekste- ja Pededzejoet. Alueen suurimmat järvet ovat Lubāns, Burtnieks, Alūksne, Alauksts, Inesis ja Ungurs.
Vanhimmat löydetyt merkit asutuksesta alueelta ovat 7 000 vuotta vanhoja. Lähellä Mazsalacan kaupunkia on Pohjois-Euroopan laajimmat kivikautiset hautauslöydöt. Ennen historiallista aikaa aluetta asuttivat latgallit idässä ja liiviläiset lännessä lähellä rannikkoa sekä Väinäjoen varsilla syvemmällä sisämaassa. Lisäksi nykyisen Cēsisin kaupungin alueella asui vendejä. Viikingit liikehtivät alueella, mutteivät alistaneet sitä pysyvästi valtaansa. 1100-luvulla alueelle tuli saksalaisia kauppiaita. Kauppiaita seurasivat lähetyssaarnaajat, joista ensimmäisiä oli Meinhard, josta tuli vuonna 1187 Liivinmaan piispa. Meinhardin kuoltua hänen seuraajansa Bertold joutui vaikeuksiin alueen asukkaiden kanssa ja hänet tapettiin taistelussa vuonna 1197. Bertoldin seuraaja Albert von Buxhövden onnistui kukistamaan paikallisten vastarinnan ja vakiinnuttamaan asemansa alueella. Alueen asukkaat käännytettiin kristinuskoon ja myöhemmin he taistelivat saksalaisten puolella virolaisia vastaan. Saksalaiset perustivat vuonna 1201 Vidzemen lounaisnurkkaan Väinäjoen suulle tukikohdan, josta muodostui Riian kaupunki.
Saksalaisen ritarikunnan romahtamisen jälkeen vuonna 1559 alue päätyi Puola-Liettualle, joka taas luovutti sen Ruotsille 1629 Altmarkin rauhassa. Ruotsalaiset läänittivät suuren osan alueesta omalle ylimystölleen. Venäjän keisarikunta valtasi alueen suuren Pohjan sodan aikana ja sai sen omakseen Uudenkaupungin rauhassa 1721. Suuren Pohjan sodan aikana alueella liikkui ryöstelevien sotilasjoukkojen lisäksi ruttoepidemia, joka tappoi suuren osan väestöstä.
Ensimmäisessä maailmansodassa alue oli Saksan keisarikunnan miehittämä. Maailmansodan loputtua saksalaiset joukot saivat asetettua Latviaan itselleen myötäisen hallituksen, jonka tavoitteena oli alueen pitäminen saksalaisten käsissä. Vidzemen Valkassa taas perustettiin Latvian väliaikainen kansallisneuvosto, joka päätti 30. tammikuuta 1918 muodostaa riippumattoman ja demokraattisen Latvian valtion sisältäen kaikki latvialaisten asuttamat alueet. Virolaiset ja latvialaiset voittivat saksalaisjoukot, jotka perääntyivät alueelta. Vuonna 1940 Neuvostoliitto kaappasi Latvian ja sen tilalle perustettiin Latvian sosialistinen neuvostotasavalta. Saksalaiset valtasivat alueen vuonna 1941 operaatio Barbarossan aikana, mutta perääntyivät taas vuonna 1944. Tämän jälkeen alue pysyi neuvostovallan alla aina vuoteen 1991, jolloin Latvia itsenäistyi uudelleen.
Ujoudesta, yksinäisyydestä
Ujoudesta, yksinäisyydestä on psykiatrian erikoislääkärin Juhani Mattilan kirjoittama kirja. Kirja on ensimmäinen suomalainen tietokirja ujoudesta. Aiemmin ujoutta on käsitelty Suomessa vain ohimennen ja pinnallisesti.
Kirja jakautuu kolmeen osaan:
Latgallia
Latgallia (, latgalliksi "Latgola", , , , "Latgalija") on yksi Latvian historiallisista ja kulttuurialueista. Se sijaitsee Latvian itäosassa. Latgallia on perinteisesti ollut katolilaista seutua, kun muu Latvia on pääosin luterilaista.
Latgallian suurimmat kaupungit ovat Daugavpils ja Rēzekne, joista jälkimmäistä pidetään Latgallian sydämenä. Alueella asuu paljon venäläisiä ja siellä on historiallinen puolalainen vähemmistö. Latgallia kuuluu Euroopan unionin köyhimpiin alueisiin.
Vuoden 2011 väestönlaskennassa Latgalessa oli 301 593 asukasta, joista latvialaisia oli 142 998, venäläisiä 115 388, puolalaisia 18 984, valkovenäläisiä 14 413, ukrainalaisia 3 825, liettualaisia 1 540 ja muita 4 445.
Latgalliaa sanotaan sinisten järvien maaksi, sillä alueella on tuhansia järviä. Suurimmat niistä ovat Lubāns ja Rāznas. Dridzis on Baltian syvin järvi (63 m). Latgalliassa on myös paljon suoalueita. Maasto on kumpuilevaa ja korkeimmat mäet ovat yli 300 metriä merenpinnan yläpuolella. Rāznan kansallispuisto edustaa alueen järviluontoa ja Luonnonpuisto Daugavas loki sen mutkittelevia jokia.
Latgalliaa asuttivat ensimmäisenä balttilaiset heimot. Kalparitaristo sai vallan alueella 1270. Vuonna 1559 Liivinmaan sodan jälkeen alue liitettiin Liettuan suuriruhtinaskuntaan ja 1569 siitä tuli Puola-Liettuan osa. Tänä aikana suuri osa väestöstä kääntyi katoliseen uskoon. Alueesta tällöin käytettiin nimeä "Inflantia".
Vuonna 1772 Puolan ensimmäisen jaon yhteydessä Venäjän keisarikunta valloitti alueen, minkä jälkeen sitä hallittiin Vitsebskistä käsin osana Vitebskin kuvernementtia. Venäjä aloitti puolalaisia vastaan suunnatun venäläistämispolitiikan. Koska latgallit olivat ottaneet paljon vaikutteita puolalaisesta kulttuurista, koskivat nämä toimet myös heitä. Sorto loppui vasta 1904.
Latgalliaan liitettiin Abrenen eli Pytalovon alue Latvian itsenäistyessä vuonna 1918. Toisen maailmansodan loppuvaiheessa Latvia joutui uudelleen Neuvostoliiton haltuun ja Abrenen alueen itäosa siirrettiin osaksi Venäjän sosialistista federatiivista neuvostotasavaltaa. Latvia itsenäistyi uudelleen vuonna 1991 ja Latgallian alue oli vahvasti mukana itsenäisyyteen johtaneessa liikehdinnässä.
Vanhin Latgalliassa puhuttu kieli on latgallin kieli, jonka puhujia kutsutaan latgalleiksi. Latgalli on ainoa Baltian kieli, jossa on säilynyt vokaalisointu. Neuvostoaikana kirjallisuuden julkaiseminen latgalliksi kiellettiin. Kielen elvyttäminen on ollut käynnissä suurimittaisena hankkeena vuodesta 2004 alkaen.
Latgallia oli myös jiddišiä puhuvien juutalaisten asuinalue. Länsi-Latviassa juutalaiset puhuivat saksaa tai hepreaa. Valtaosa Latgalen juutalaisista asui Daugavpilsissa. Itsenäisessä Latviassa he saivat täydet kansalaisoikeudet. Latvian juutalaisista noin 70 000 menehtyi natsien juutalaisvainoissa ja juutalaiskulttuuri hävisi alueelta lähes kokonaan. Juutalaisia menehtyi erityisesti Brigadeführer Franz Walter Stahleckerin johtaman Einsatzgruppe A -joukon teloituksissa, tuhoamisleireissä ja Kaiserwaldin eli Mežaparkin keskitysleirissä lähellä Riikaa.
Jerry Francisco
Jerry T. Francisco oli yhdysvaltalainen, Tennesseen osavaltion Shelby Countyn poliisin patologi ja tutkija, joka tuli tunnetuksi maailmanlaajuisesti suorittaessaan Elvis Presleyn ruumiinavauksen ja julkaistuaan kuolinsyyn medialle.
Francisco suoritti Presleyn ruumiinavauksen yhdessä Baptist Memorial Hospitalin ylilääkärin Eric Muirheadin, tohtori Noel Florredon ja Presleyn henkilääkärin George C. Nichopoulosin kanssa Baptist Memorial Hospitalissa suoraan kuolleeksi julistamisen jälkeen.
Francisco ilmoitti välittömästi järjestetyssä lehdistötilaisuudessa Presleyn kuoleman johtuneen sydämen rytmihäiriöstä.
Jalasjärven kirkko
Jalasjärven kirkko on Kurikan seurakuntaan kuuluvan Jalasjärven kappeliseurakunnan kirkko. Se on länsitornillinen ristikirkko, rakennettu vuosina 1799–1800. Eteishuoneet poikkisakaroiden päihin rakennettiin vuonna 1803. Kirkko liitettiin vuonna 1993 valtakunnallisesti merkittäviin kulttuurihistoriallisiin ympäristöihin.
Kirkon on suunnitellut kirkonrakentaja Salomon Köhlström. Kirkossa on noin 1000 istumapaikkaa. Nykyinen alttaritaulu on Alexandra Frosterus-Såltinin maalaama ”Kristuksen kirkastuminen” vuodelta 1906.
Kirkon aiempi, Mikael Topeliuksen vuonna 1805 maalaama alttaritaulu on myös tallella.
Kirkossa on Pohjanmaan ja Satakunnan raja-alueille tyypillisesti ristikirkkoon kiinteästi liittyvä tapulimainen kellotorni. Tornissa on kolme kelloa, jotka on valettu vuosina 1733,1751 ja 1817. Kirkossa on 38-äänikertaiset sähköpneumaattiset urut vuodelta 1957. Ne on rakentanut Kangasalan Urkutehdas.
Alive
Alive voi viitata seuraaviin:
Hillsiden kuristaja
Hillsiden kuristaja ("The Hillside Strangler") on vuonna 2004 julkaistu kauhutrilleri. Elokuvan ohjasi Chuck Parello, ja pääosissa ovat C. Thomas Howell ja Nicholas Turturro. Elokuva perustuu tositapahtumiin: 1970-luvulla serkukset "Angelo Buono" ja "Kenneth Bianchi" murhasivat ja raiskasivat ainakin kymmenen prostituoitua. Bianchi istuu edelleen 118 vuoden vankeusrangaistusta, ja Buono kuoli vankilassa vuonna 2002.
Elokuva kertoo Kennethistä, joka yrittää epätoivoisesti poliisiksi mutta turhaan. Äitinsä kannustamana hän päättää vaihtaa paikkakuntaa ja muuttaa asumaan serkkunsa Angelon luokse. Aluksi elo Los Angelesissa näyttää hyvältä ja Kenneth tutustuu kauniiseen Claireen. Rahan puute vaivaa serkuksia, ja he päättävät aloittaa seuralaispalvelun. He pakottavat kaksi nuorta tyttöä työhön ja ansaitsevat rahaa, mutta ei mene kauankaan, kun hanke kariutuu. Masentunut kaksikko alkaa purkaa aggressioitaan huoriin ja sinkkunaisiin.
Auli Toivanen
Auli Toivanen (s. 1. maaliskuuta 1938) on suomalainen sisätautiopin emeritaprofessori. Hän toimi Turun yliopiston sisätautiopin apulaisprofessorina vuodesta 1977 vuoteen 1988 ja professorina vuosina 1988–2001.
Auli Toivanen ja hänen aviomiehensä professori Paavo Toivanen ovat keskittyneet tutkimustyössään kahteen aihepiiriin: valkosolujen erilaistumiseen ja bakteerien aiheuttamaan niveltulehdukseen. Heidän valkosolujen erilaistumista käsittelevä tutkimuksensa mahdollisti luuytimensiirtojen aloittamisen Turussa vuonna 1982.
Auli ja Paavo Toivanen palkittiin vuonna 2004 Carol Nachman -palkinnolla. Palkinto myönnetään nivelreuman syntymekanismien selvittämiseen ja hoitoon liittyvästä tutkimuksesta. Palkinto on toiseksi arvostetuin lääketieteen alan palkinto Saksassa. Molemmille on myös myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki.
Xiyouji
Xiyouji (perint. 西遊記; yksinkert. 西游记; pinyin: Xīyóujì; Wade-Giles: Hsiyu-chi; kirjaimellisesti ""Lännenmatkan muistelmat"") on yksi Kiinan kirjallisuuden "neljästä suuresta klassisesta romaanista". Sen on oletettavasti kirjoittanut Ming-dynastian aikana Wu Cheng’en (perint. 吳承恩; yksinkert. 吴承恩; pinyin: Wú Chéng'ēn).
"Xiyoujin" tunnetuimman englanninkielisen käännöksen "Monkey" on kirjoittanut sinologian tuntija Arthur Waley. Tarina tunnetaan myös nimellä "Journey to the West" (Matka länteen). "Xiyouji" perustuu "Xuanzang"-nimisen buddhalaisen munkin matkaan Intiaan ja sieltä takaisin Kiinaan. Matkalla Intiaan Xuanzang kohtaa paljon haasteita. Kirja sisältää paljon taisteluja, loitsuja ja kuvailua eksoottisista maisemista. Sitä ei ole käännetty suomeksi.
Armonjumalatar Guanyin valitsi Tripitakan eli Xuanzangin (Xuánzàng 玄奘 eli Tángsānzàng 唐三藏, kirjaimellisesti "Tang-dynastian kolme kokoelmaa" tai Sānzàng 三藏 eli "Kolme kokoelmaa" tai Tángsēng 唐僧 eli Tang-munkki, 602-664) hakemaan Intiasta buddhismin pyhiä kirjoituksia Kiinan kansan valistukseksi. Koska munkkia vaanivat pitkän matkan vaarat, paholaiset ja hirviöt, eikä munkki saa käyttää väkivaltaa edes itsepuolustukseen, Guanyin valitsi munkille neljä matkatoveria.
Sun Wukong (perint. 孫悟空; yksinkert. 孙悟空; pinyin: Sūn Wùkōng; Wade-Giles: Sun Wu-k'ung), joka tunnetaan paremmin apinakuninkaana, on Kiinan taruston rakastetuimpia hahmoja. Hän osaa muuntautua 72 erilaiseen muotoon. "Xiyoujissa" hänellä on käytännössä pääosa.
Zhu Bajie (perint. 豬八戒; yksinkert. 猪八戒; pinyin: Zhū Bājiè; Wade-Giles: Chu Pa-chieh; kirjaimellisesti "kahdeksan kiellon sika") on puoliksi ihminen ja puoliksi sika. Hän rakastaa syömistä, juomista ja naisia.
Sha Wujing (沙悟凈; pinyin: Shā Wùjìng; Wade-Giles: Sha Wu-ching; kirjaimellisesti "puhtauden tiedostamisen hiekka") on punatukkainen, osittain kalju hurjimus, jonka kaulaa koristi yhdeksän hänen aikaisemmin tappamansa Intiaan pyhiä kirjoituksia hakemaan pyrkineen munkin pääkalloa.
Yulong Santaizi (perint. 玉龍三太子; yksinkert. 玉龙三太子; pinyin: Yùlóng Sāntàizǐ) oli Lohikäärmekuninkaan kolmas poika, jota oli rangaistu isänsä helmen polttamisesta. Hän toimi munkki Tripitakan ratsuna.
Fullsteam Records
Fullsteam eli Fullsteam Records Oy on suomalainen musiikin monitoimitalo, jonka toimintaan kuuluvat ohjelmatoimisto Fullsteam Agency, levy-yhtiö Fullsteam Records, kustannusyhtiö Fullsteam Publishing Oy, manageritoimisto Fullsteam Management Oy, Indie Center -treenikämppäkeskus ja oheistuotteet. Kokonaisuudesta käytetään myös nimeä Fullsteam Family.
Fullsteam Agency toimii keikkamyyjänä, tapahtumajärjestäjänä sekä ulkomaalaisten artistien maahantuojana. Edustamansa noin 80 kotimaisen artistin lisäksi Fullsteam Agency on tuonut Suomeen yli tuhat ulkomaista esiintyjää, kuten Prince, Macklemore & Ryan Lewis, Pet Shop Boys, The National, Justin Bieber, Knife Party, The Prodigy, Lana Del Rey, Fleet Foxes, Flaming Lips, Michael Bublé, Social Distortion, Rush, Lily Allen, Mars Volta, Interpol, Billy Talent, The Sounds, Sigur Ros, Opeth, Dream Theater, Belle And Sebastian ja Gogol Bordello.
Fullsteam Records -levymerkin pääasiallisiin tyylilajeihin kuuluu alternative rock, punk, hardcore ja indie rock ja se on painottanut toimintaansa kansainvälistyviin bändeihin. Yhtiölle levyttämään muun muassa Disco Ensemble, Ismo Alanko, Euro Crack, Rubik, Lapko ja Damn Seagulls. Lisäksi levymerkillä on elektroniseen- ja hiphop-musiikkiin keskittyvä "1000 Records" alamerkki, joka on julkaissut esimerkiksi Ceebrolisticsin ja Pedestrian's Motorin levyjä.
Musiikkiteollisuuden vuosittainen Musiikki & Media -tapahtuma on palkinnut Fullsteam Records Oy:n vuosina 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009 ja 2013 Industry Awards -gaalassa vuoden indie-yhtiöksi sekä vuosina 2012 ja 2013 vuoden ohjelmatoimistoksi sekä vuoden 2012 agentiksi (Ari Koskinen), vuoden 2012 promoottoriksi (Artemi Remes), vuoden 2012 tapahtumatuottajaksi (Heidi Aho), vuoden 2012 ja 2013 manageriksi (Virpi Immonen) sekä vuoden 2013 promoottoriksi (Juha Kyyrö).
Oman toimintansa ohella Fullsteam Recods Oy on toiminut osakkaana myös muissa yrityksissä, kuten Tampereen ja Turun Klubi-ravintoloissa, Lost in Music -kaupunkifestivaalissa ja Supersounds Music -jakeluyhtiössä.
Yhtiön palveluksessa työskentelee 22 henkilöä ja sen liikevaihto on noin kuusi miljoonaa euroa vuodessa.
Fullsteam Records -levymerkin perustivat vuonna 2002 Juha Kyyrö ja Johannes Ylinen, ja se toimi aluksi harrastuspohjalta Juha Kyyrön toisen yhtiön Sitruunamaailman alamerkkinä keskittyen pelkästään levyjen julkaisuun. Vuoden 2003 lopulla perustettiin Fullsteam Records Oy, jonka toimintaan kuului levy-yhtiön lisäksi oheistuotteet ja Indie Center -treenikämppäkeskus. Johannes Ylinen jättäytyi pois yhtiön toiminnasta vuonna 2005, ja ohjelmatoimisto Fullsteam Agency perustettiin vuonna 2006.
Fullsteam Records Oy tuli osakkaaksi Supersounds Music -jakeluyhtiöön vuonna 2006, ja vuosina 2007–2010 se oli osakkaana myös Tampereen ja Turun Klubi-ravintoloissa ja Lost in Music -kaupunkifestivaalissa.
Musiikinkustannusyhtiö Fullsteam Publishing Oy perustettiin vuonna 2008 ja Manageritoimisto Fullsteam Management Oy aloitti toimintansa vuoden 2013 alussa .
Puhun Brunon kanssa
Puhun Brunon kanssa oli Italian johtajan Benito Mussolinin surukirja tunnetun lentäjäpoikansa onnettomuuskuoleman jäljiltä. Suomeksi sen julkaisi Otava vuonna 1943. Kirjan käänsi italiasta Marjatta Tissari. Kirjan suomenkielisessä laitoksessa on 119 sivua.
Kirja alkaa Bruno Mussolinin kuolemasta 7. elokuuta 1941. Kirja kertoo Bruno Mussolinin elämästä ja sitä kautta Benito Mussolinin perheen elämästä. Bruno syntyi Milanossa 22. huhtikuuta 1918. Italia oli tuolloin I maailmansodassa. Syntymän aikaa Benito Mussolini otti osaa sotaan lehtimiehenä kuvaten, kun jokin tehdas lahjoitti talkootyöllä tehdyn tykin asevoimille.
Vuonna 1929 perhe muutti Roomaan, Benito Mussolinin fasistien saadessa kasvavaa valtaa Italiassa. Bruno kävi lukiota ja kirjoitteli koulun lehteen salanimellä jännitystarinoita. Urheilu ja elokuvien katselu kiinnostivat enemmän kuin lukeminen. Kirja paljastaa Beniton, entisen sosialistin, elämänilon varallisuuden kasvaessa - aamuiset ratsastusretket, pojalle metsästysretkiä Afrikkaan ja laivaristeilyjä (2. luokan hytti, kirja väittää), koko perhe rakastaa teatteria, oopperaa jne. Kirja kertoo fasistien lapsiin suuntautuneesta kasvatuksesta: pienille oli balillat, isommille avantgardistit, ohjatut univormupukuiset lapsiryhmät. 1938 Bruno avioitui Gina Rupertin kanssa ja avioliitosta syntyi 6. maaliskuuta 1940 tytär Marina.
Pääosa kirjasta kertoo Brunon elämästä sotilaslentäjänä. Hän osallistui Etiopian valloitukseen. Myöhemmin hän pyrki ennätyslentoihin Vihreät päästäiset-koneilla (Sorci verdi tarkoittaa italiassa jotain hyvin harvinaista). Ne olivat S.79-koneita, jotka ryhmänä lensivät maailmanennätyksiä Italian sisäisillä lennoilla. Seuraavaksi lennot suuntautuivat Etelä-Amerikkaan - Rio de Janeiroon asti. Tämän jälkeen Bruno sai tehtäväkseen rakentaa Italiasta Etelä-Amerikkaan yltävän lentolinjan. Kap Verde oli välilaskupaikka. Afrikassa Brunolla oli aikaa käydä elefantinmetsästykselläkin. Hän otti osaa Maltan ja Kreikan pommituksiin lentäen CANT Z.1007 bis-pommikoneella.
Bruno Mussolini kuoli 7. elokuuta 1941, kun hänen ohjaamansa Piaggio P-108-koneen nousussa moottori sammui ja kone syöksyi alas.
Kuusakoski
Kuusakoski Group Oy on teollinen kierrätysalan yritys. Yrityksen perusti Donuard Kuschakoff Viipurissa vuonna 1914. Yritys on lähes sataprosenttisesti Kuusakosken suvun hallussa. Liikevaihdosta noin 70 prosenttia tulee ulkomailta.
Kuusakoski kerää kierrätettävät materiaalit, prosessoi ne ja toimittaa ne teollisuuden raaka-aineiksi. Tärkeimpiä tuotteita ovat kierrätysteräs, ruostumaton teräs ja alumiinivaluseokset teräs- ja valimoteollisuuden tarpeisiin. Metallien ohella Kuusakoski kierrättää muun muassa rakennusjätettä ja kuitumateriaaleja. Lisäksi Kuusakoski valmistaa metallien kierrätykseen sekä ympäristön huoltoon käytettäviä laitteita ja laitoksia. Kuusakoski tuottaa myös yrityksille ja yksityishenkilöille erilaisia lisäarvopalveluja, kuten tietoturvallisia tuhoamispalveluja.
Konserniin kuuluu lisäksi valimoyhtymä Alteams, joka valmistaa valukomponentteja muun muassa matkapuhelin- ja ajoneuvoteollisuudelle.
Inkoinen
Inkoinen on Raision kaupunginosa, joka rajoittuu Turun Pernoa vasten. Siellä toimii kaupungin jätevedenpuhdistamo, ja Naantalin pikatie sekä Turun ohikulkutie menevät sen läpi. Pienteollisuutta ja pientaloasutusta. Museokohde Krookilan kotiseutukeskus sijaitsee Inkoisissa. Se on Turun rajan vieressä.
Inkoisen kaupunginosaan kuuluvat asuinalueet ovat Metsäaron asuinalue, Inkoisen pientaloalue ja Krookila.
Inkoisessa asui vuonna 2015 2132 asukasta, eli 8,7 prosenttia Raision väestöstä.
Inkoisen kaupuginosan läpi kulkee Pernontie eteläpohjoissuunnassa, ja länsi-itäsuunnassa Upalingontie
Inkoisen korkein kohta sijaitsee Pernontien varella Inkoisen kaupunginosan pohjoisissa osissa, kohta on 39,4 metriä merenpinnan yläpuolella.
Alueella toimii on sesonkiaikana toimiva puutarhaliike, ja grillikioski.
Inkoisissa toimii yksi ala-aste Krookilan koulu, jossa toimii vuosiluokat 1-2, lisäksi Metsäaron päiväkoti.
Aivan alueen pohjoisossa Pernontien varella sijaitsee leipomo-kahvila.
Metsäaron asuinalue on pientaloasutusta, mutta alueella on 10 kerrostaloa sekä pari rivitaloa. Päiväkodin vierustassa on leikkikenttä sekä pieni hiekkakenttä. Alueella on joitakin palveluita kuten grillikioksi ja sesonkiaikana toimivat puutarhaliike.
Krookila on yksi Inkoisen asuinaluista, alue on pääosin rivitalovoitoista, mutta rivitaloalueen itäpuolella on myös omakotitaloja, sekä myös pienteollisuusalueen kaakkoispuolella.
Alueella on iso leikkikenttä ja sen vierustassa hiekkakenttä, talvisin se on jäädytetty ja kentällä voi pelata esimerkiksi jääkiekkoa.
Inkoisen pientaloalue on yksi Inkoisen asuinalueista, alue sijaitsee Metsäaron asuinalueen ja Krookilan välissä. Alue on pääasiassa 
omakotitalo voitoista, mutta alueella on myös jokin rivitalo.
(Upalinko) on asumaton alue Raision että Turun rajamailla.
Big Punisher
Christopher Lee Rios eli Big Pun (lyhennetty Big Punisher:sta) (10. marraskuuta 1971 – 7. helmikuuta 2000) oli yhdysvaltalainen hip hop -muusikko. Hänellä oli puertoricolaisia sukujuuria.
Big Pun syntyi Bronxissa. Hän aloitti uransa tekemällä yhteistyötä muiden artistien, kuten The Beatnutsin ja Fat Joen kanssa. Hän sai sopimuksen sooloartistina ja julkaisi vuonna 1998 debyyttialbumin "Capital Punishment". Se oli välitön menestys, myi platinaa ja nousi Billboardin 200-listan viidennelle sijalle. Levy oli myös ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi. Big Pun oli jäsen ryhmässä Terror Squad.
Big Pun kärsi aikuisiällään vaikeista ylipaino-ongelmista ja jätti kesken Duken yliopiston painonpudotusohjelman, hän painoi yli 300 kg. Hän sai 7. helmikuuta 2000 sydänkohtauksen White Plainsissa ja menehtyi vain 28 vuoden iässä. Postuumisti julkaistiin studioalbumit "Yeeeah Baby" (2000) ja "Endangered Species" (2001).
Shui hu zhuan
Shuihu zhuan (yksinkertaiset merkit: 水浒传, perinteiset merkit: 水滸傳; "Vesirajan tai vedenvarren tarinat"); on yksi kiinalaisten "Neljästä huomattavasta romaanista".
Romaani perustuu historialliseen tarinaan Song-dynastian ajan kapinallisesta Song Jiangista ja hänen tovereistaan. He toimivat Huaijoen alueella ja lopulta antautuivat hallituksen joukoille vuonna 1121. Romaanin tapahtumien pääympäristönä on kuitenkin Shandongin maakunnan lounaisosan Liang-vuori ympäröivine vesistöineen ja marskimaineen (Song-dynastian aikana Keltaisenjoen uoma kulki alueen halki).
Nykytiedon mukaan teoksen on koonnut Shi Naian ja muokannut Luo Guanzhong 1300-luvulla eli noin 200 vuotta historiallisten tapahtumien jälkeen. Romaanissa yhdistyvät historialliset tapahtumat ja niistä alkunsa saaneet kansantarinat ja näytelmät sekä kirjoittajien kirjallinen luovuus yhdeksi Kiinan tunnetuimmista ja rakastetuimmista teoksista.
"Shuihu zhuan" on ollut kiellettyjen kirjojen listalla useaan otteeseen Ming- ja Qing-dynastioiden aikana, koska siinä ihailevaan sävyyn kerrotaan auktoriteettien ylivaltaa vastustavista henkilöistä ja heidän teoistaan, ja ylistetään "vihreiden metsien lainsuojattomia", jotka Robin Hood -tyyliin ryöstävät rikkaita vallan väärinkäyttäjiä. Kielloista huolimatta kirja onnistui leviämään laajalle.
Varhaisin japaninkielinen käännös "Suikoden" on vuodelta 1757, ja useita uusia käännöksiä on tehty myöhemmin. Tunnetuimpia englanninkielisiä käännöksiä ovat olleet Pearl S. Buckin "All Men Are Brothers","Kaikki miehet ovat veljeksiä" vuodelta 1933, sekä parhaimpana englanninnoksena pidetty Sidney Shapiron "Outlaws of the Marsh", "Marskimaan lainsuojattomat", vuodelta 1980. Uusin englanninnos on Alex ja John Dent-Youngin "The Marshes Of Mount Liang", 1994. Teos tunnetaan englanniksi myös nimellä "Water Margin". Teosta ei ole käännetty suomeksi.
Osterit
Osterit ("Ostreidae") on meressä elävä simpukkaheimo, johon kuuluu toistakymmentä sukua. Joitakin osterilajeja viljellään ja kerätään luonnosta ihmisravinnoksi, ja ne ovat kulinaarisesti arvostettuja. Syötävien osterien levinneisyysalueet ovat istutusten myötä laajentuneet suuresti alkuperäisestä.
Osterit ovat suosittua ja hienostuneena pidettyä ruokaa, ja niillä on usein arveltu olevan positiivinen vaikutus ihmisten seksuaaliseen kykyyn. Ostereiden ravintoarvo onkin suuri ja niissä on paljon vitamiineja ja kivennäisaineita, etenkin rautaa, kuparia ja jodia. Osterien kokonaisenergiasta 78 % on proteiineissa, 22 % rasvassa ja hiilihydraatteja ei ole lainkaan.
Ylivoimaisesti suurin osterintuottajamaa on Kiina, joka vastaa 78 % kokonaistuotannosta. Kiinalaiset osterit käytetään säilöttyinä.
Perinteisesti länsimaissa osterit ostetaan elävinä ja ne säilytetään kylmässä lämpötilassa. Etenkin Ranskassa osterit myös syödään elävinä jääpediltä, mutta ne on mahdollista myös kypsentää.
Osterit avataan erityisellä osteriveitsellä, joka on noin 7–10 cm pitkä, litteä, teräväkärkinen ja tukevakahvainen veitsi. Veitsi ensin ujutetaan osterin sisään sivusta, minkä jälkeen veistä kääntämällä osteri aukeaa lähes itsestään. Tämän jälkeen jalka leikataan veitsellä poikki. Osterin tuoreus varmistetaan koskettamalla pikaisesti veitsellä kidusreunaa. Elävä osteri reagoi kosketukseen nopeasti supistumalla.
Osterien tuotannossa on ongelmana herpesvirus, joka infektoi osterin lämpimän veden aikana, jolloin eläimen tulisi lisääntyä ja se on haavoittuvimmillaan.
Võ Chí Công
Võ Chí Công (7. elokuuta 1912 Quảng Nam, Ranskan Indokiina – 8. syyskuuta 2011 Hồ Chí Minhin kaupunki, Vietnam) oli vietnamilainen kommunistipuolueen poliittinen vaikuttaja, joka toimi muun muassa maansa maatalousministerinä, varapääministerinä ja presidenttinä vuosina 1987–1992.
Công syntyi Vietnamin keskisessä maakunnassa vuonna 1912. Hän liittyi Indokiinan kommunistiseen puolueeseen 1935, ja hiljalleen hän alkoi saada lisää arvostusta puolueensa sisällä. Vuodesta 1976 Công toimi vuoden ajan kalastusministerinä, ja sen jälkeen maatalousministerinä (1977–1978). Vuosina 1976–1982 hän toimi myös varapääministerinä. Vuodet 1987–1992 Công oli Vietnamin presidenttinä.
Presidenttikauden jälkeen Công toimi vielä Vietnamin kommunistisen puolueen keskuskomitean neuvonantajana. Hän jätti politiikan 1996 ja esiintyi tuon jälkeen enää harvoin julkisesti. Viimeiset vuotensa Công sairasteli, hän kuoli sairaalassa Hồ Chí Minhin kaupungissa, 99-vuotiaana, syyskuussa 2011.
Mari-Leen
Mari-Leen (oik. Mari-Leen Kaselaan, s. 2. joulukuuta 1987 Tartto, Viron SNT) on virolainen laulaja. Hän on esiintynyt Viron euroviisuedustajana Suntribe-yhtyeessä vuoden 2005 kilpailuissa. Mari-Leenin debyyttialbumi "Rahutu Tuhkatriinu" ilmestyi loppuvuonna 2006 ja nousi Viron listan kärkeen ennen joulua. Albumin nimikkobiisi on vironnos suomalaisen Dingon hitistä "Levoton Tuhkimo".
Mari-Leen on opiskellut viulunsoittoa ja laulua. Hänellä on kolme veljeä. Mari-Leen kävi esiintymässä Helsingissä vuoden 2007 Euroviisujen yhteydessä.
Toinen levy, laulajan synnyinvuoden mukaan nimetty "1987" ilmestyi kesäkuussa 2008.
Tohtori tuli kaupunkiin
Tohtori tuli kaupunkiin ("Dr. Quinn, Medicine Woman") on suosittu ja lukuisia Emmy-palkintoja voittanut yhdysvaltalainen draamasarja. Sarjaa esitettiin CBS:llä kuuden kauden ja 150 jakson verran. Sen ensiesitys Yhdysvalloissa oli 1. tammikuuta 1993 ja viimeinen jakso nähtiin 16. toukokuuta 1998. Sarjan pääosia näyttelivät Jane Seymour, Joe Lando, Chad Allen, Erika Flores (myöhemmin Jessica Bowman) ja Shawn Toovey. Sarjasta on tehty myös kaksi televisioelokuvaa.
Sarja kertoo 1800-luvulla Bostonista pieneen villin lännen kaupunkiin muuttavasta Michaela Dr. "Mike" Quinnista, joka on isänsä kannustamana hankkinut lääkärin koulutuksen yhteiskunnan asettamista rajoituksista huolimatta. Michaelan elämä mutkistuu kun saa huolehdittavakseen kolme orpolasta.
Rahutu Tuhkatriinu
Rahutu Tuhkatriinu () on virolaisen laulajan Mari-Leenin ensimmäinen albumi, joka julkaistiin joulukuussa 2006. Albumin nimikappale ja ensimmäinen single on viroksi laulettu versio suomalaisen Dingon vuoden 1984 tunnetusta hitistä "Levoton Tuhkimo". Se valmistui jo maaliskuussa 2006, mutta lupaa säveltäjä Neumannilta jouduttiin odottelemaan jonkin aikaa. Ilmestyttyään kappaleesta tuli Virossa suuri kesähitti ja myöhemmin koko vuoden eniten myyty kännykän soittoääni. Syyskuussa julkaistiin toinen single "Suure linna inglid", josta myös tuli radio- ja klubihitti. Marraskuussa 2006 Mari-Leen esiintyi virolaisessa yökerhossa lavalla yhdessä vierailulla olleen Dingon kanssa. Yhteensä albumilta on julkaistu neljä singleä.
Levynjulkaisutilaisuudessa Mari-Leen oli pukeutuneena Tuhkimon prinsessanvaatteisiin. Joulua edeltävällä viikolla albumi nousi Viron listan kärkipaikalle ja on myynyt kultalevyyn oikeuttavan määrän. Musiikki levyllä on Sven Lõhmusin käsialaa lukuun ottamatta nimikappaletta ja "Õpetajaa", jonka on kirjoittanut Henri Laks ja alun perin esittänyt 1980-luvulla Seitsmes Meel.
Juhani Konkka
Juhani Konkka (joskus myös Juha Konkka; 4. syyskuuta 1904 Konkkalan kylä, Toksova, Inkeri – 22. kesäkuuta 1970 Kuhmoinen, Suomi) oli inkeriläissyntyinen suomalainen kirjailija, toimittaja ja venäläisen klassisen kirjaillisuuden suomentaja.
Konkan vanhemmat olivat maanviljelijä Simo Konkka ja Katri Vanhanen. Konkka oli kolmesti naimisissa ja sai neljä lasta, joista Anita Konkka on myös kirjailija. Konkka muutti perheensä mukana Suomeen 1919, opiskeli Itä-Karjalan Kansanopistossa Impilahdella, Sortavalan seminaarissa (1923–1925) ja viimeksi Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa, jossa hän suoritti sanomalehtitutkinnon 1927. Konkka oli "Päivän Uutiset" -lehden päätoimittaja 1928 ja toimitussihteeri "Tähystäjä"-aikakauslehdessä 1929–1930 sekä "Elanto"-lehdessä 1931–1932.
Vuonna 1932 Konkka perusti yhdessä muun muassa Yrjö Ruudun kanssa Suomen Kansallissosialistisen Liiton. Hän oli SKSL:n puoluesihteeri (1933–1934) sekä "Kansallissosialisti"-äänenkannattajan päätoimittaja. Hän vastusti (puolueensa linjan mukaisesti) Adolf Hitlerin edustamaa kansallissosialismia ja oli poliittisesti lähempänä Gregor Strasserin johtamaa natsipuolueen vasemmistosiipeä. Konkka oli mielipiteiltään Ruutua radikaalimpi. Kyllästyttyään politiikkaan Konkka palasi takaisin kirjallisuuden pariin. Hän työskenteli WSOY:n kustannusvirkailijana vuodet 1937–1944 ja 1950–1955.
Vuonna 1929 Konkka julkaisi teoksen "Taloudelliseen kansanvaltaan! Kansallisen yhteiskuntapolitiikan vaatimuksia" ja Urho Torikan nimellä romaanin "Me sankarit", joka kertoi hänen sotakokemuksistaan Aunuksen-retken aikana. Hän kirjoitti salanimellä myös teokset "Punainen myrsky" (1931) ja "Pula-aikana" (1932). Häneltä ilmestyi 1939 teos "Kahden maailman rajalla", josta julkaistiin uudelleen kirjoitettu versio 1958 nimellä "Pietarin valot". Konkka kirjoitti myös omaelämäkerrallisen sarjan, johon kuuluivat teokset "Kulkurin kesä" (1943), "Kulkurin kahleet" (1945) ja "Kulkurin koulut" (1946). Vuonna 1947 ilmestyi Helsingin 1930-luvun kirjallista elämää kuvaileva teos "Tuhlattu aarre". Vuodesta 1955 alkaen Konkka toimi vapaana kirjailijana. Hän itse piti parhaimpina teoksinaan omaelämäkerrallisia romaanejaan.
Kääntäjänä Konkka toimi vuodesta 1939. Hän suomensi useita venäläisten klassikoiden kuten Fjodor Dostojevskin, Nikolai Gogolin, Maksim Gorkin, Leo Tolstoin, Anton Tšehovin, Ivan Turgenevin ja Mihail Šolohovin teoksia. Hän oppi venäjän kielen jo lapsena romaaneista ja runokirjoista.
Verónica Sánchez
Verónica Sánchez Calderón (s. 1. heinäkuuta 1977 Sevilla, Espanja) on espanjalainen näyttelijätär.
Sánchez syntyi Sevillassa ja muutti myöhemmin Madridiin opiskelemaan näyttelemistä. Opintojensa loppupuolella hän teki muutamia teatterirooleja. Sánchezin saatua roolin elokuvasta "Al sur de Granada" (2003), josta hän sai myös parhaan uuden näyttelijän Goya-ehdokkuuden, "Serranon perhe" -televisiosarjan roolittaja kiinnostui hänestä ja tarjosi hänelle roolia perheen Eva-tyttärenä. Tästä roolistaan Sánchez nousi suuren yleisön tietoisuuteen ja sen takia Espanjan juorulehtien paparazzit ahdistelivat häntä. Serranon perheen ohella Sánchez teki elokuvarooleja ja jätti myöhemmin sarjan keskittyäkseen elokuviin. Hän onkin menestynyt elokuvanäyttelijänä ja on saanut useita palkintoehdokkuuksia rooleistaan. Hän harrastaa tanssia ja pitää runoudesta ja shoppailusta. Verónica on työskennellyt myös mallina.
Fran Perea
Francisco ”Fran” Manuel Perea Bilbao (s. 20. marraskuuta 1978 Málaga, Andalusia, Espanja) on espanjalainen näyttelijä ja laulaja.
Vuonna 2005 Perea julkaisi toisen albuminsa "Punto y aparte". Hän on saanut albumeistaan neljä platinalevyä ja yhden kultalevyn. Vuonna 2006 hän jätti roolinsa "Serranon perheessä" keskittyäkseen elokuviin. Hän teki kuitenkin lyhyitä vierailuja sarjaan lähtönsä jälkeen.
Fran Perea valmistui Málagan teatterikorkeakoulusta. Hän teki ensiesiintymisensä televisiossa sarjassa "El comisario" ja näytteli myös suositussa sarjassa "Al salir de clase", jossa hän esitti Hugoa. Hän oli sarjassa vuosina 2001–2002.
Vuonna 2003 Perea sai roolin Marcos Serranona televisiosarjassa "Serranon perhe". Hän teki vaikutuksen sarjan tuotantoryhmään kitaransoittotaidoillaan, ja näin hän esitti myös sarjan tunnuskappaleen ”1 más 1 son 7”, joka nousi Espanjassa ilmestymisvuonnaan listaykköseksi. Roolinsa ansiosta Pereasta tuli kuuluisa laulaja, ja hänen ensimmäistä albumiaan "La chica de la habitación de al lado" inspiroikin hänen roolinsa Marcosina. Perea julkaisi kyseisen albumin vuonna 2003, ja se nousi Suomessakin vuonna 2007 hetkeksi kymmenen myydyimmän albumin joukkoon "Serranon perhe" -sarjan alettua näkyä Suomessa. Albumi myi nelinkertaista platinaa ja sai yhden kultalevyn.
Vuonna 2004 Perea lähti Espanjan-kiertueelleen ja levytti livehittialbumin "Fran Perea, en concierto".
Vuonna 2005 Perea julkaisi toisen albuminsa nimeltä "Punto y Aparte", joka menestyi yhtä hyvin kuin Perean ensimmäinenkin albumi. Vuotta myöhemmin Perea jätti Serranon perheen ja alkoi näytellä elokuvissa.
Vuonna 2006 hän näytteli Davidia elokuvassa "Los Mánagers", jonka ohjasi Fernando Guillén Cuervo. Hän esiintyi myös elokuvassa "El camino de los ingleses", jonka ohjasi Antonio Banderas. Kun Banderas valitsi Perean elokuvaan, hän ei tiennyt Perean olevan hyvin kuuluisa Espanjassa televisiorooleistaan.
Vuonna 2007 Perea näytteli Goya-ehdokkaanakin olleessa elokuvassa "Las 13 Rosas", jonka ohjasi Emilio Martínez Lázaro. Samassa elokuvassa näytteli myös Verónica Sánchez, joka on näytellyt "Serranon perheessä" ja joka on Perean entinen tyttöystävä. Perea vieraili vuosina 2007–2008 tv-sarjassa "Hospital Central" ja muutamassa "Serranon perheen" jaksossa.
Perea teki nelipäiväisen vierailun Suomeen marraskuussa 2007. Vierailulla hän kertoi "La chica de la habitación de al lado" -levystään ja antoi haastatteluja lehdille ja televisioon. Julkisessa nimikirjoitustenjakotilaisuudessa Helsingin Kampissa oli paikalla jopa tuhat innokasta suomalaisfania. 
Perea esiintyi toisella vierailullaan Suomessa 28. elokuuta 2008 Helsingin Kulttuuritalolla ja 29. elokuuta Tampereen Pakkahuoneella.
Vuosina 2003–2006 Perea seurusteli "Serranon perheestäkin" näytelleen vastanäyttelijänsä Verónica Sánchezin kanssa. He erosivat jätettyään televisiosarjan omien näyttelijänuriensa takia. Pari esiintyi yhdessä vuoden 2006 Goya-gaalassa.
Kirkonisännöitsijä
Kirkonisännöitsijä on ortodoksisen kirkon hallintoon kuuluva toimihenkilö.
Kirkonisännöitsijä on seurakunnanvaltuuston kolmivuotiskaudeksi valitsema seurakunnanneuvoston eli seurakunnan hallituksen itseoikeutettu jäsen; hän huolehtii kirkon rahavarojen ja muun omaisuuden hoidosta ja vastaa toimistaan neuvostolle. Kirkonisännöitsijä toimii valtuuston laatimien ja kirkollishallituksen vahvistaman ohjesäännön puitteissa. Tehtävä on palkaton kunniatehtävä.
Tämä kaikki pätee myös rukoushuoneiden isännöitsijöihin, paitsi että he eivät ole itseoikeutettuja seurakunnanneuvoston jäseniä. Jos seurakunnassa - malliesimerkkinä Helsingissä - on useita kirkkoja, yksi niistä nimetään pääkirkoksi jonka isännöitsijä on neuvoston jäsen. Helsingissä tällainen kirkko on Uspenskin katedraali.
Jos isännöitsijän tehtävää voi luonnehtia yleisesti, voidaan sanoa, että hän on kirkon vastaava hoitaja.
Joskus kirkonisännöitsijä voidaan vihkiä lukijaksi tai alidiakoniksi tunnustuksena pitkästä työpanoksesta; samoin kiirastorstaina, jos seurakunnassa toimitetaan ns. Jalkojen pesu -palvelus jossa piispa symbolisesti pesee kahdentoista papin ja/tai kirkon toimihenkilön jalat, isännöitsijä on itseoikeutettu osanottaja, jos papiston jäseniä ei löydy tarvittavaa kahtatoista. Tällaisessa tapauksessa loput ei-papiston jäsenet ovat seurakunnan aktiivisesti kirkossa käyviä miespuolisia jäseniä, joskus myös valtuutettuja tai neuvoston jäseniä.
Isännöitsijän apuna on suuremmissa kirkoissa 1 - 3 vahtimestaria, jotka puolestaan ovat palkattuja työntekijöitä; yleensä yksi on kokopäivätoiminen ja loput osa-aikaisia. Joissakin pienimmissä kirkoissa - kuten Lohjan työkeskuksen kotikirkossa - isännöitsijänä toimii kyseisen kirkon pappi.
Venäjän vallan aikana saattoi sattua, että isännöitsijäksi valittiin varakas liikemies, joka pystyi käyttämään omia varojaan kirkon hyväksi. Tiettävästi tunnetuin tällainen on todellinen valtioneuvos, kauppias ja rakennusurakoitsija Jakov Longinpoika Tsernysev, joka toimi kahteen otteeseen Uspenskin katedraalin isännöitsijänä ja käytti runsaasti omia varojaan kirkon hyväksi. Hän oli myös kirkon rakentanut urakoitsija - ja veloitti työstään alle omakustannushinnan.
Ei siis suurikaan ihme, että seurakunnan historiikissa entinen kirkkoherra isä Mikael Kasanko kutsuu valtioneuvos Tsernyseviä epiteetilä ""seurakunnan suuri hyväntekijä"".
Kathleen McKane Godfree
Kathleen ”Kitty” McKane Godfree (7. toukokuuta 1896 Bayswater, Lontoo – 19. kesäkuuta 1992 Lontoo) oli brittiläinen naistennispelaaja ja sulkapalloilija. Hän voitti kaikkiaan viisi olympiamitalia Antwerpenin ja Pariisin olympialaisissa vuosina 1920 ja 1924.
Godfree voitti Antwerpenin olympialaisissa 1920 kolme mitalia. Hän voitti pronssia naisten kaksinpelissä ja olympiakultaa nelipelissä parinsa Winifred McNairin kanssa. Pari voitti loppuottelussa Geraldine Beamishin ja Dorothy Holmanin erin 8–6, 6–4. Sekanelipelissä Godfree ja hänen parinsa Max Woosnam selviytyivät loppuotteluun, mutta hävisivät sen Suzanne Lenglenille ja Max Décugisille lukemin 4–6, 2–6.
Godfree voitti Wimbledonin kaksinpelimestaruuden kahdesti. Vuoden 1924 loppuottelussa Helen Wills Moody vei ensimmäisen erän ja johti toista jo 4–1, mutta Godfree onnistui kuitenkin viemään tittelin.
Godfreestä tuli 1925 ensimmäinen henkilö, joka on edennyt uransa aikana kaksinpelin loppuotteluun Ranskan ja Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa sekä Wimbledonissa. Sulkapallossa hän voitti vuosien 1920 ja 1924 välillä neljä siihen aikaan lajin epävirallisina maailmanmestaruuskilpailuina pidettyä All England -turnausta.
Kitty ja hänen miehensä Leslie ovat ainoa sekanelinpelimestaruuden Wimbledonissa voittanut aviopari. Tämä tapahtui vuonna 1926.
Godfree sai turnauksen satavuotisjuhlamitalin Wimbledonin keskuskentällä 1977. Hän ojensi voittajan pokaalin Martina Navrátiloválle 1986 naispelaajien Wimbledon-esiintymisten satavuotisjuhlan kunniaksi. International Tennis Hall of Fameen hänet hyväksyttiin 1978.
Han Fei
Han Fei (韓非 pinyin: Hán Fēi; Wade-Giles: Han Fei: myös Han Feizi: 韩非子; n. 280–233 eaa.) oli kiinalainen filosofi ja Xunzin oppilas. Hänen mielestään kaikki ihmiset toimivat yhden ainoan periaatteen mukaan: vältellen rangaistusta ja yrittäen hyötyä. Monet kiinalaiset merkkihenkilöt kuten Qin Shi Huangdi ja Mao Zedong mieltyivät hänen ajatuksiinsa.
Pentti Fabritius
Pentti Olavi Fabritius (25. maaliskuuta 1930 Rautalampi – 15. joulukuuta 1978 Kuopio) oli suomalainen kirjailija.
Fabritiuksen vanhemmat olivat maanviljelijä Johannes Fabritius ja Selma Augusta Röntynen. Hän oli naimisissa vuodesta 1962 lähtien Hilkka-Liisi Lundellin kanssa ja erottuaan meni uusiin naimisiin Iiris Aulikki Mäkisen kanssa 1969.
Fabritius oli perustamassa Kanta-Hämeen kirjailijayhdistystä Vana-66:ta 1966 olleessaan työssä siltatyömaalla Hämeenlinnassa ja toimi yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana 1968.
Mario Party Advance
Mario Party Advance on seitsemäs peli "Mario Party" -pelisarjassa. Aikaisemmissa sarjan peleissä ollut moninpelitila Party Mode on korvattu uudella Shroom Cityllä. Pelin idea on suorittaa Shroom Cityn asukkaiden antamat tehtävät ja kerätä kaikki minipelit ja vehkeet, jotka Bowser on sirotellut ympäri kaupunkia. Pelin pelattavat hahmot ovat Mario, Luigi, Prinsessa Peach ja Yoshi.
Pelin oheisena on Mario Party lautapeli, jonka maksimipelaajamäärä on 4.
Pelillä on Metacriticissä keskiarvona 54/100 ja GameRankingsissa 56.53 %. IGN antoi pelille arvosanaksi 6/10 ja GameSpot 6.5/10.
Valkokangas
Valkokangas on heijastuspinta, jolle heijastetaan kuvia yleisön nähtäväksi esimerkiksi elokuvateattereissa, kotiteattereissa tai toimisto- ja konferenssitiloissa. Valkokankaalle voidaan heijastaa kuva elokuvaprojektorilla, videoprojektorilla, diaprojektorilla tai piirtoheittimellä.
Valkokankaat ovat tavallisesti väriltään neutraalin valkoisia tai harmaita, jotta esitettävä kuva toistuisi mahdollisimman tarkoin alkuperäisissä väreissä. Valkokankaiden heijastavuus vaihtelee käyttötarkoituksen mukaan: saatavilla on kankaita tummanharmaista valkoisiin ja pinnaltaan aluminisoituihin tai lasihelmillä päällystettyihin. Jälkimmäisillä saadaan aikaan hyvin kirkas kuva, kun kuva heijastetaan ja sitä katsotaan suoraan kankaan edestä. Valkokangas voidaan tehdä myös maalaamalla seinä sopivalla maalilla. Pienet valkokankaat ovat yleensä suorapintaisia, mutta elokuvateattereiden suuremmat kankaat voidaan tehdä myös kaareviksi.
Uusimmat valkokankaat mahdollistavat videoprojektorin käytön valoisassakin tilassa.
Valkokankaita on tyypiltään erilaisia: