hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Tupolev ANT-1
ANT-1 oli neuvostoliittolainen yksipaikkainen ja yksitasoinen urheilulentokoneen prototyyppi. Kone oli ensimmäinen Andrei Tupolevin suunnittelema moottorilentokone.
Vuonna 1920 Neuvosto-Venäjän ilmavoimat pyysi tutkijoita kehittämään kevyitä ja lujia metalliseoksia lentokoneita varten. Insinöörit I. Sidorov, V. Butalov ja J. Muzalevskij kollegoineen saivat teetettyä Gospromtsvetmetin tehtaalla (Kolchuginon kylässä Vladimirin alueella) ensimmäiset alumiiniharkot - seos sai joksikin aikaa nimen "kolchugalumin". Syksyllä 1922 valmistuivat ensimmäiset alumiiniset ohutlevyt ja vuonna 1923 valmistettiin aaltopeltiä. Tutkimusinstituutti TsAGIn komitea tutki seoksen ominaisuuksia ja kelpuutti sen lentokoneen raaka-aineeksi.
TsaGIn komitea päätti, että kyseistä alumiiniseosta tulisi käyttää ANT-1-lentokoneessa, jota oli kehitetty TsAGIssa vuodesta 1921 asti. Koneen suunnitelmassa alumiinia käytettiin rungossa ja siivessä. Prototyyppi tehtiin kuitenkin pääosin puurakenteisena ja kangasverhoiltuna.
ANT-1:tä rakennettiin huhtikuusta 1922 lokakuuhun 1923 asti. 21. lokakuuta 1923 lennettiin ensimmäinen koelento E. Pogosskij'n ohjaamana.
Koneen lopullisesta kohtalosta ei ole täyttä varmuutta. On kuitenkin arveltu, että saksalaiset tuhosivat koneen sodassa Neuvostoliittoa vastaan 1941.
ANT-1 oli yksitasoinen ja yksipaikkainen lentokone, jossa oli voimalaitteena Anzanin 35 hevosvoiman moottori.
Tupolev ANT-2
ANT-2 oli Tupolevin valmistama kevyt matkustajalentokone ja ensimmäinen neuvostoliittolainen täysin metallirunkoinen kone.
Sen suunnitteli Andrei Tupolev, jonka suunnitteluryhmä työskenteli tuolloin TsAGI-tutkimuslaitoksessa.
Kone oli vapaastikantava ylätaso. Kuten Junkersin koneet se oli aaltopeltikuorinen. Koneeseen sopi ohjaaja ja kaksi matkustajaa. Voimalaitteena oli englantilainen "Bristol Lucifer", jonka teho oli 100 hv.
Koneen ensilento tapahtui 26. toukokuuta 1924. Koelentäjänä toimi Nikolai Ivanovits Petrov. Koelentoja jatkettiin huhtikuuhun 1925 asti. Koneen laajaa sarjavalmistusta ei aloitettu, mutta se kehitti Neuvostoliiton lentokoneteollisuuden osaamista etenkin alumiinin käytön suhteen. Viiden koneen valmistusta harkittiin, mutta vuonna 1930 vain yksi ANT-2bis valmistettiin. Siinä oli 200 hevosvoiman moottori ja se pystyi kuljettamaan kolme matkustajaa. Kone on nykyään Moskovan lähellä Moninon ilmailumuseossa.
Microsoft Word
Microsoft Word on Microsoftin kehittämä maailmanlaajuisessa käytössä oleva tekstinkäsittelyohjelma, joka on saatavina useina erikielisinä versioina.
Ohjelman uusimmat versiot on julkaistu osana Microsoft Office -ohjelmistoa Windows 2000-, XP- ja OS X -käyttöjärjestelmille. Uusin versio on Microsoft Office Word 2013 Windowsille ja Word 2011 Macille. Vanhemmat versiot ovat toimineet MS-DOS:ssa ja SCO UNIX:ssa sekä tietenkin Windowsin ja MacOS:n vanhemmissa versioissa.
Wordin kanssa samoista markkinoista kilpailevat mm. Adobe FrameMaker, Corel WordPerfect, Apache OpenOffice ja LibreOffice.
Elokuussa 2009 uutisoitiin Wordin rikkovan kanadalaisen i4i-yhtiön patenttia. Patenttirikkomus koskee Microsoftin koodausta, jota käytetään tekstin muokkausten esittämisessä ja koodaamisessa. Patenttirikkomuksen johdosta Word saattaa joutua myyntikieltoon Yhdysvalloissa, ja Microsoftille määrättiin tapauksen johdosta 290 miljoonan dollarin sakot. Riidan odotetaan ratkeavan korkeimmassa oikeudessa vuonna 2011. Lopulta Microsoft tuomittiin maksamaan korvauksia lähes 300 miljoonaa dollaria.
Väristin
Väristimet eli halterit ovat kaksisiipisillä ("Diptera") hyönteisillä olevat elimet, jotka ovat kehittyneet taemmasta siipiparista. Väristin on muodoltaan nuijamainen ja sen tehtävänä on ilmoittaa hyönteiselle sen asento. Samalla se toimii asennonsäädön apuvälineenä lennossa. Kokeissa kärpäsiltä on poistettu väristimet, jolloin niiden lentokyky on laskenut dramaattisesti.
Tupolev ANT-3
ANT-3 oli Tupolevin 1920-luvun puolivälissä valmistama kaksitasoinen ja kaksipaikkainen neuvostoliittolainen tiedustelulentokone.
ANT-3 oli toinen Andrei N. Tupolevin TsaGIssa vuosina 1924-25 kehittämä kokometallinen (duralumiinia) lentokone.
Kehitysvaiheessa R-3:na tunnetun lentokoneen ensilento tapahtui elokuussa 1925. Koelentäjinä toimivat W.N.Flippov ja Mihail Gromov.
Prototyypissä oli yhdysvaltalainen 400 hv Liberty L-12-moottori, tuotantoversioissa oli Libertyn lisenssiversio M-5-moottori. R-3LD-versiossa oli ranskalainen Lorraine-Dietrich-moottori. Myös BMW VI-moottoria kokeiltiin.
Konetta valmistettiin kaiken kaikkiaan 103 (110?) kappaletta eri versioina. Sitä käytettiin Neuvostoliiton ilmavoimissa (VVS) ja siviili-ilmailussa (GVF; vuodesta 1932 "Aeroflot") 1930-luvun puoliväliin saakka.
Joulukuussa 1925 yhteen koneeseen asennettiin englantilainen 450 hv:n Napier Lion-moottori. Se sai nimen "Proletarii". Mihail Gromov lensi sillä 31. elokuuta - 2. syyskuuta 1926 Euroopan ympärilennon reittiä Moskova-Königsberg-Berliini-Pariisi-Rooma-Wien-Varsova-Moskova. 7 150 km:n matka lennettiin 202,8 km/h keskinopeudella.
20. elokuuta - 1. syyskuuta 1927 S.A. Schestakov lensi R-5:llä, jossa oli M-5-moottori, Moskovasta Koreaan ja Japaniin ja takaisin lentäen 153 tunnissa 20 000 km.
Tupolev ANT-4
Tupolev ANT-4 (TB-1) (Туполев АНТ-4) (ТБ-1) oli Tupolevin valmistama raskas pommikone, joka lensi ensilentonsa 26. marraskuuta 1925 Stroilsjan kaupungissa. Kaiken kaikkiaan konetyyppiä valmistettiin 1929–1932 216 kappaletta ja ne palvelivat toisen maailmansodan loppuun saakka kuljetuskoneina.
Tupolev I-4
Tupolev I-4 (prototyypistä käytettiin nimeä ANT-5) oli Tupolevin valmistama neuvostoliittolainen yksipaikkainen hävittäjä, joka lensi ensilentonsa heinäkuussa 1927 Stroilsjassa.
Koneita rakennettiin 371 kappaletta ja ne palvelivat Neuvostoliiton ilmavoimissa ja siviili-ilmailussa 1930-luvun puoliväliin saakka.
Tupolev TB-3
Tupolev TB-3 (ANT-6) oli neuvostoliittolainen, 1930-luvulla valmistettu raskas strateginen pommikone. Tupolevin suunnitteleman nelimoottorisen koneen ensilento tapahtui 22. joulukuuta 1930. Sitä valmistettiin 819 kappaletta 1930-luvun jälkipuoliskolle saakka. Tyyppiä käytettiin pommittajana vuoteen 1943 saakka, jonka jälkeen kuljetuskoneena. Tyypillä ANT-6A lennettiin pohjoisnavan yli. Kone oli myös Aeroflotin käytössä.
Rintamapalveluksessa pommittajana kone oli muun muassa Neuvostoliiton ja Japanin välisessä konfliktissa 1930-luvun jälkipuoliskolla Mongoliassa, talvisodassa 1939–1940 ja toisen maailmansodan aikana 1941–1943. Kone osallistui lähes kaikkiin suuriin taisteluihin vuoteen 1943 asti, mukaan lukien Smolenskin, Moskovan, Stalingradin ja Kurskin taisteluihin, sekä Leningradin piiritykseen. Sitä käytettiin myös laskuvarjojoukkojen ja panssarivaunujen kuljetuksiin. Kone toimi myös nk. parasiittikoneiden emäaluksena (hävittäjä laukaistiin lentävästä koneesta).
1930-luvun loppupuolella koneita luovutettiin Kiinan ilmavoimille taisteluun japanilaisia vastaan.
Tupolev ANT-7
ANT-7 oli Tupolevin suunnittelema tiedustelukone, jota käytettiin hävittäjänä ja saattohävittäjänä sekä kevyenä pommikoneena. Kone lensi ensilentonsa 11. syyskuuta 1929. Konetyyppiä valmistettiin 435 kappaletta. Kone oli rakenteeltaan kevennetty versio raskaasta pommikoneesta, TB-1:stä (ANT-4).
EditPad
EditPad on Just Great Softwaren tekemä tekstieditori, joka on saatavilla Windowsille ja Linuxille. EditPad hallitsee yli 80 ohjelmointikielen syntaksin värjäyksen. Muita toimintoja ovat säännöllisiä lausekkeita ymmärtävä "etsi ja korvaa", välilehdet sekä kahden tekstin vertailu.
EditPadista on saatavilla kaksi versiota: maksullinen EditPad Pro ja ei-kaupallisessa käytössä ilmainen EditPad Lite. EditPad Pron kokeiluversio on ladattavissa osoitteesta http://www.editpadpro.com/.
Norton AntiVirus
Norton Antivirus oli Symantec Corporationin kehittämä haittaohjelmien- ja virustenpoistoon kehitetty ohjelma joka julkaistiin vuonna 1991. Symantec osti Central Point Software -yrityksen vuonna 1994 ja liitti "Central Point Anti-Virus" -ohjelmiston käyttämää patentoimaa teknologiaa omaan tuotteeseensa. Norton Antiviruksesta tuli vuosittain uusittu versio, joka nimettiin vuosiluvun mukaan.
Ohjelmiston nimi tulee Peter Nortonin yrityksestä "Peter Norton Computing", jonka Symantec osti vuonna 1990. Yhtiö tunnettiin lähinnä Norton Commanderista ja Norton Utilities -ohjelmapaketista, joka ei sisältänyt virustorjuntaa, mutta oli PC-käyttäjien keskuudessa tunnettu brändi.
Vuosien 2009–2012 Norton AntiVirus kehittyi merkittävästi ja etenkin prosessorin käytön osalta, eikä sillä ole enää konetta hyydyttävää vaikutusta. Monien ihmisten negatiiviset kokemukset vanhasta Nortonista kuitenkin haittaavat uuden version positiivisten puolien huomioimista.
Symantec ilmoitti vuoden 2014 lopulla että he yhdistävät eri ohjelmansa Norton Security-nimisen ohjelmiston alaisuuteen, jolloin Norton Antivirus ja kahdeksan muuta heidän nimikettä poistuvat käytöstä.
Vuonna 2007 Nortonin Antivirus ja Internet Seccurity piti hallussaan 61% virustorjuntaohjelmien markkinaosuudesta yhdysvalloissa. OPSWAT:in raporttien mukaan Symantecillä oli vuonna 2014 8% markkinaosuus virustorjuntaohjelmien markkinoilla.
Vuonna 2007 Norton Antivirus-ohjelmistoa ei voinut edes asentaa tietokoneeseen jossa oli ZoneAlarm -palomuuriohjelma asennettuna. Tämä johti vihaisiin jo maksaneisiin asiakkaisiin.
Norton Antivirus on yksi virusohjelmistoista jotka ovat hyväksyneet FBI:n kehittämän Magic Lantern-vakoiluohjelman heidän ohitettavien kohteiden () listalle. Tämä mahdollistaa käyttäjien seuraamisen ja tietojan varastamisen ilman että virustorjuntaohjelma ilmoittaa käyttäjälle asiasta. Suurin osa virustorjuntaohjelmista eivät ole lisänneet Magic Lanterniä poikkeuksiin, koska ei ole mahdollista varmistaa onko sen käytön takana FBI, vai jokin kolmas osapuoli.
Vuonna 2010 Symantec Antivirusksen automaattinen päivitys sisälsi korjauksen väärään virusvaroitukseen Spotifyn sisällä, mutta päivitys poistikin antivirusohjelman käytöstä miljoonista tietokoneista. Pari vuotta myöhemmin sama tapahtui myös Paint.NET -kuvankäsittelyohjelman suomenkieliselle kielipaketille.
Norton Antivirus on saanut paljon kritiikkiä vaikean ohjelman poistamisen takia sekä turhien tiedostojen jättämisestä tietokoneelle poiston jälkeen. Vuonna 2009 Norton sovellusten päivittämiseen tehty LiveUpdate lisäsi oman ongelman, koska se piti myös poistaa manuaalisesti.
Käyttäjien palautteen johdosta Symantec kehitti "Norton Removal Tool"-ohjelman, jonka tarkoitus on auttaa Norton-tuotteiden poistossa tietokoneilta. Poisto-ohjelman nimeksi on myöhemmin vaihdettu "Norton Remove and Reinstall tool".
Symantecin tekninen tuki on väittänyt asiakkaan tietokoneen olevan saastunut, ja sen poistamiseen on hankittava maksullinen tukipaketti. Symantec myös kieltäytyi palauttamasta rahoja vääristä ilmoituksista, jolloin käyttäjien koneissa ei ollut saastuneita tiedostoja ollenkaan.
Rudolf Höss
"SS-Obersturmbannführer" Rudolf Franz Ferdinand Höss (vaihtoehtoisia kirjoitusmuotoja Höß, Hoeß tai Hoess, 25. marraskuuta 1900 Baden-Baden – 16. huhtikuuta 1947 Oświęcim) oli Auschwitzin keskitysleirin päällikkönä tunnettu saksalaisupseeri. Hän oli SS-joukkojen ja Waffen-SS:n jäsen.
Höss syntyi tiukan katoliseen perheeseen, ja vaikka hänen isänsä toivoi pojastaan pappia, hän liittyi isänsä kuoleman jälkeen vapaaehtoisena Saksan armeijaan ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1915. Hänet siirrettiin Turkkiin, jossa hän saavutti kersantin arvon ja palkittiin ensimmäisen ja toisen luokan rautaristillä. Sodan jälkeen Höss liittyi Freikorps Roßbachiin ja sitten vuonna 1922 Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen. Seuraavana vuonna hänet tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankilaan Walther Kadowin murhasta, ja hänen rikoskumppaninsa Martin Bormann sai vain vuoden pituisen vankeusrangaistuksen. Höss vapautettiin yleisessä armahduksessa vuonna 1928, ja hän liittyi Artamanen-Gesellschaft -yhteisöön.
Heinrich Himmlerin suosituksesta Höss anoi SS:n jäsenyyttä vuonna 1933 ja hänet hyväksyttiin seuraavana vuonna. Samalla hänestä tuli "Totenkopfverbandin" jäsen. Hänet siirrettiin Dachaun keskitysleirille ja Höss sai "Blockführerin" arvon 1935. Vuonna 1938 Höss ylennettiin "SS-Hauptsturmführeriksi" ja siirrettiin Sachsenhausenin leirille. Hän vastaanotti Auschwitzin komentajan tehtävät 5. tammikuuta 1940 ja oli asemassa 1. joulukuuta 1943 asti, jolloin hänet korvasi Arthur Liebehenschel. Höss siirtyi Liebehenschelin entiseen tehtävään SS:n Wirtschaftsverwaltungshauptamtiin (WVHA). 8. toukokuuta 1944 Höss palasi Auschwitziin Heinrich Himmlerin pyynnöstä toteuttaakseen niin kutsutun "Aktion Hössin", jossa oli tarkoituksena valmistella KL Auschwitz II Birkenau Unkarin juutalaisten tuhoamiseksi.
]
Saksan luhistuttua Hössin onnistui soluttautua väärän henkilöllisyyden turvin Saksan laivaston viestikouluun Syltin saarelle. Hänet internoitiin brittiläiselle vankileirille Kielin kanavan lähelle. Hössin onnistui edelleen salata henkilöllisyytensä ja hän vapautui nopeasti sotavankeudesta. Vapautumisensa jälkeen hän työskenteli kahdeksan kuukauden ajan maatilalla Flensburgin läheisyydessä.
Brittiläiset sotilaspoliisit ottivat Hössin kiinni 11. maaliskuuta 1946, minkä jälkeen hän toimi todistajana Ernst Kaltenbrunnerin, Oswald Pohlin ja IG Farben -yhtiön oikeudenkäynneissä Nürnbergissä. 25. toukokuuta 1946 hänet luovutettiin Puolaan, jossa hänet tuomittiin kuolemaan 2. huhtikuuta 1947. Kaksi viikkoa myöhemmin Rudolf Höss hirtettiin Auschwitzin keskitysleirin krematorio I:n edessä.
Ollessaan vangittuna Puolassa Höss kirjoitti muistelmansa, jotka julkaistiin vuonna 1958 nimellä "Kommandant in Auschwitz: Autobiographische Aufzeichnungen" (suom. "SS-Obersturmbannführer Rudolf Hössin omaelämäkerta", 1959 ja "Auschwitzin komendantti: omaelämäkerta", 2008).
Symphony X
Symphony X on yhdysvaltalainen melodista metallia esittävä yhtye, joka voidaan katsantotavasta riippuen luokitella joko progressiiviseksi metalliksi tai neoklassiseksi metalliksi. Musiikki on saanut paljon vaikutteita klassisesta musiikista (neoklassinen elementti). Musiikin rytmi etenee usein vaihtuvissa tahtilajeissa (progressiivinen elementti). Osan Symphony X:n materiaalista voi myös luokitella powermetalliksi.
Yhtye sai alkunsa vuonna 1994 Michael Romeon "Dark Chapter" -demon seurauksena. Yhtye julkaisi ensimmäisen levynsä samana vuonna. Levy julkaistiin tuolloin vain Japanissa, missä menestys oli hyvää. Pian tämän jälkeen alkuperäinen laulaja, Rod Tyler lähti yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli nykyinen laulaja, Russel Allen, joka vaikutti vahvasti yhtyeen kehitykseen. Kuusi kuukautta ensimmäisen levyn jälkeen Symphony X julkaisi toisen albuminsa nimellä "The Damnation Game". Levy kasvatti yhtyeen suosiota Japanissa entisestään.
Seuraava albumi, "The Divine Wings of Tragedy" (1997) löi bändin läpi Euroopassa. Levyn äänipuoli on huomattavasti parempi kuin kahdella ensimmäisellä levyllä, sillä levy oli tuotettu paljon aiempaa paremmin. Levy sisältää tunnettuja Symphony X kappaleita, kuten "Sea of Lies", "The Accolade" ja eeppinen 20-minuuttinen "The Divine Wings of Tragedy".
"The Divine Wings of Tragedyn" levyttämisen jälkeen Jason Rullo lähti yhtyeestä henkilökohtaisten ongelmien vuoksi. Hänen korvaajakseen tuli Thomas Walling. Tällä kokoonpanolla he levyttivät seuraavan levynsä, "Twilight in Olympus" (1998). Samana vuonna Symphony X aloitti ensimmäisten keikkojensa tekemisen ja lähti kiertueelle. Samoihin aikoihin basisti, Thomas Miller päätti kuitenkin jättää yhtyeen. Syy on edelleen hieman epäselvä. Vuoden lopussa Symphony X julkaisi kokoelmalevyn, "Prelude to the Millennium", joka sisältää suosituimpia Symphony X -kappaleita kaikilta siihen asti ilmestyneiltä levyiltä lukuun ottamatta bändin esikoisalbumia. Bonuksena mukana on kuitenkin uudelleen nauhoitettu "Masquerade". Prelude to the Millennium on nykyään melko harvinainen. Masqueraden uusi versio on julkaistu myöhemmin myös "The Odyssey" -levyn limited editionilla.
Seuraava levy, "V: The New Mythology Suite" julkaistiin vuonna 2000. Jason Rullo oli palannut jälleen takaisin rumpuihin albumin levytykseen. Ensimmäistä kertaa yhtyeen riveissä soitti basisti Michael Lepond. Julkaisun jälkeisellä Euroopan kiertueella yhtye nauhoitti ensimmäisen livealbuminsa, "Live on the Edge Forever".
Vuonna 2002 julkaistiin seuraava studioalbumi, "The Odyssey". Levy on rankempi kuin aikaisemmat Symphony X -albumit, mutta ylläpitää yhtyeelle tutun tyylin suoraviivaisemmasta otteesta huolimatta. Tästä seuraava albumi, "Paradise Lost" ilmestyi kesäkuun 2007 lopulla. Levyn myötä Symphony X saavutti entistä suuremman suosion sekä Euroopassa että kotimaassaan Yhdysvalloissa. Tämä merkitsi myös Symphony X:n debyyttiä Yhdysvaltojen virallisella top 200 -listalla sijalla 123.
Yhtye alkoi työstää uutta studioalbumia keväällä 2010, ja "Iconoclast" julkaistiin kesäkuussa 2011.
Neoklassinen metalli
Neoklassinen metalli () tarkoittaa metallimusiikin lajia, jolle on tyypillistä tyylien lainaaminen klassisesta musiikista. Puhutaan muun muassa barokki- ja oopperatyyleistä. Myös tunnettujen klassisen musiikin teosten lainaaminen metallimusiikin seassa on tyylilajille tavanomaista. Tyypillinen neoklassinen elementti on myös sinfoniaorkesterin tai kuoron käyttäminen musiikin yhteydessä. Neoklassinen metalli on tavallisesti melodista, ja rytmirakenteet ovat myös klassisen musiikin mukaisia. Esimerkiksi power metal -yhtyeet, joilla on neoklassisia piirteitä (esimerkiksi Stratovarius), käyttävät vaihtuvia tahtilajeja harvoin, mutta osa neoklassisen metallin yhtyeistä luokitellaan pääosin progressiiviseksi metalliksi, jossa vaihtuvat tahtilajit ovat isossa osassa. Tällaisia yhtyeitä ovat esimerkiksi Waltari, Winds, Symphony X ja espanjalainen Dark Moor. Yngwie Malmsteenin Rising Forcea pidetään yleisesti yhtenä tärkeimmistä neoklassisen metallin albumeista.
Piko
Piko (tunnus p) on SI-järjestelmän kerrannaisyksikön etuliite, joka tarkoittaa biljoonasosaa (10=0,000 000 000 001). Esimerkiksi pikofaradi (pF) on biljoonasosa faradia (F) ja siten
Marko Yli-Hannuksela
Marko Juhani Yli-Hannuksela (s. 21. joulukuuta 1973 Ilmajoki) on ilmajokelainen kaksinkertainen olympiamitalisti ja maailmanmestari kreikkalais-roomalaisessa painissa. Yli-Hannukselan seura on Ilmajoen Kisailijat ja valmentajana on toiminut isä Seppo Yli-Hannuksela. Yli-Hannuksela valittiin vuonna 2004 vuoden urheilijaksi.
Yli-Hannuksela kärsi uransa loppuvaiheissa loukkaantumisista. Elokuussa 2008 hän siirtyi valmentajaksi. Hän aloitti Suomen maajoukkueen kreikkalais-roomalaisen painin vastuuvalmentajana tammikuussa 2017. Aiemmin hän toimi maajoukkueen kakkosvalmentajana ja nuorten valmentajana. Hänellä on vaimonsa Gitan kanssa viisi lasta.
”Myhistä” on julkaistu elämäkertakirja "Marko Yli-Hannuksela – Master Sporta" vuonna 2013. Elämäkerran on kirjoittanut ilmajokelainen painin Euroopan-mestari Jarkko Ala-Huikku ja se valittiin vuoden urheilukirjaksi vuonna 2013. Kirjasta on tehty myös dokumentti "Marko Yli-Hannuksela – Maailman paras".
Turun ja Porin lääni
Turun ja Porin lääni () oli vuosina 1634–1997 toiminut Suomen lääni. Siihen kuuluivat Varsinais-Suomen ja Satakunnan maakunnat. Läänin pääkaupunki oli Turku.
Turun ja Porin lääni oli Suomen pisimpään toiminut lääni, joka luotiin jo Ruotsin valtakunnan lääninhallinnon perustamisvaiheessa vuonna 1634. Läänin alkuperäinen nimi oli Turun lääni. Vuosina 1641–1646 suunniteltiin erillisen Porin läänin perustamista, mutta suunnitelmasta luovuttiin. Läänin nimi vaihdettiin kuitenkin Turun ja Porin lääniksi.
Vuonna 1775 läänin alue supistui merkittävästi, kun suuri osa Ylä-Satakuntaa siirrettiin Uudenmaan ja Hämeen lääniin ja Ähtärin seutu Vaasan lääniin. Supistuminen jatkui vuonna 1870, kun myös Tampereen ympäristö liitettiin Hämeen lääniin. Ahvenanmaa erotettiin omaksi läänikseen 1918. Viimeiset läänin rajoja koskeneet muutokset tapahtuivat vuosina 1990 (Somero siirrettiin Hämeen läänistä Turun ja Porin lääniin) ja 1993 (Hämeenkyrö, Ikaalinen, Kihniö, Mouhijärvi, Parkano ja Viljakkala siirrettiin Turun ja Porin läänistä Hämeen lääniin). Vuonna 1997 Turun ja Porin lääni kuten muutkin Suomen siihenastiset läänit Lapin lääniä ja Oulun lääniä lukuun ottamatta lakkautettiin. Läänin alue kuului siitä lähtien Länsi-Suomen lääniin, kunnes kaikki Suomen läänit lakkautettiin vuoden 2010 alussa. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 87 kuntaa, joista 18 oli kaupunkeja.
Nykyisen Lounais-Suomen aluehallintoviraston toimialue on lähestulkoon identtinen entisen Turun ja Porin läänin alueen kanssa.
Eduskuntavaaleissa Turun ja Porin lääni oli jaettuna kahteen vaalipiiriin vuodesta 1906 lähtien: Turun läänin eteläiseen ja Turun läänin pohjoiseen vaalipiiriin. Aluksi myös Ahvenanmaa kuului Turun läänin eteläiseen vaalipiiriin.
Turun ja Porin läänin moottoriajoneuvojen rekisterikilpien tunnuksina ovat ollet T- ja E-kirjaimet; 1950- ja 1960-luvulla käytössä oli lyhyen aikaa myös F-kirjain. Radioamatöörien kutsumerkit ovat olleet pääasiassa OH1-alkuisia.
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Uudenmaan lääni
Uudenmaan lääni () oli 1831–1996 Suomen lääni, joka sulautui vuoden 1997 lääniuudistuksessa Etelä-Suomen lääniin. Uudenmaan lääni käsitti suurimmaksi osaksi historiallisen Uudenmaan maakunnan. Nykyisistä maakunnista se käsitti Uudenmaan maakunnan sekä osia Päijät-Hämeen maakunnasta. Uudenmaan lääni rajoittui etelässä Suomenlahteen, lännessä Turun ja Porin lääniin, pohjoisessa Hämeen lääniin ja idässä Kymen lääniin. Uudenmaan läänin pääkaupunki oli Helsinki, joka on myös koko Suomen pääkaupunki.
Vuonna 1634 perustettiin Ruotsin uuden hallitusmuodon mukaisesti pitäjien ja keskushallinnon väliin maaherran johtamat läänit ja lääninhallitukset. Viisi Suomen alueelle perustettua lääniä olivat Uudenmaan ja Hämeen lääni, Turun ja Porin lääni, Viipurin ja Savonlinnan lääni, Pohjanmaan lääni sekä Käkisalmen lääni. Uudenmaan ja Hämeen lääni jaettiin Uudenmaan lääniksi ja Hämeen lääniksi 1831. Uudenmaan lääniin liitettiin tällöin myös entisen Kymenkartanon läänin eteläosat. Vuoden 1900 alussa läänissä asui 298 tuhatta ihmistä. Vuonna 1949 Uudenmaan läänistä siirrettiin Kymen lääniin Anjalan, Elimäen, Iitin, Jaalan ja Kuusankosken kunnat. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 36 kuntaa, joista 15 oli kaupunkeja.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Uudenmaan läänin tunnuskirjaimet olivat U ja Z; Helsingin kaupungissa olivat kuitenkin käytössä omat tunnuskirjaimet A ja B.
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Kymen lääni
Kymen lääni () oli vuosina 1945–1997 toiminut Suomen lääni, joka käsitti nykyisten Kymenlaakson ja Etelä-Karjalan maakuntien alueet. Läänin pääkaupunki oli Kouvola, sitä ennen väliaikaisesti Kotka, joka oli myös läänin suurin kaupunki.
Toisen maailmansodan jälkeen suurin osa vanhaa Viipurin lääniä jäi rajan taakse. Vuonna 1945 Viipurin läänin Suomen puolelle jääneestä osasta muodostettiin Kymen lääni, lukuun ottamatta Korpiselän kuntaa, jonka Suomen puolelle jääneet alueet oli liitetty Kuopion lääniin kuuluneeseen Tuupovaaraan. Suurimman osan alueistaan menettänyt Uukuniemi liitettiin vuonna 1945 Viipurin läänistä Kuopion lääniin. Kolmen vuoden kuluttua vuonna 1948 kunta siirrettiin Kuopion läänistä osaksi Kymen lääniä.
Vuonna 1949 Kymen lääniin siirrettiin Uudenmaan läänistä Anjalan, Elimäen, Iitin, Jaalan ja Kuusankosken kunnat. Kymen lääni lakkautettiin vuoden 1997 suuressa lääniuudistuksessa ja sen alue liitettiin kokonaisuudessaan Etelä-Suomen lääniin.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Kymen läänin tunnuskirjaimet olivat R ja G.
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Vaasan lääni
Vaasan lääni () oli vuoden 1997 elokuun loppuun asti yksi Suomen lääneistä. Vaasan lääni perustettiin vuonna 1776, jolloin siihen liitettiin aikaisemman Pohjanmaan läänin eteläosa, Uudenmaan ja Hämeen läänin pohjoisosa sekä Ähtärin seutu Turun ja Porin läänistä. Viimeksi mainitut alueet kuuluivat Hämeen ja Satakunnan historiallisiin maakuntiin. Läänin pääkaupunki oli Vaasa. Vuonna 1960 Vaasan läänistä erotettiin Virtoja lukuun ottamatta läänin Pohjanmaahan kuulumattomat kunnat uuteen Keski-Suomen lääniin. Viimeinen muutos läänin rajoihin tapahtui vuonna 1969, jolloin Virrat siirrettiin Hämeen lääniin. Tämän jälkeen Vaasan lääni käsitti nykyiset Etelä-Pohjanmaan, Pohjanmaan ja Keski-Pohjanmaan maakunnat. 1. syyskuuta 1997 Vaasan lääni liitettiin lääniuudistuksessa muodostettuun Länsi-Suomen lääniin, jonka pääkaupunkina toimi Turku, entisen Turun ja Porin läänin pääkaupunki. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 57 kuntaa, joista 15 oli kaupunkeja.
Eduskuntavaaleissa ja presidentinvaaleissa Vaasan lääni oli alun perin jaettuna kolmeksi vaalipiiriksi, eteläiseksi, pohjoiseksi ja itäiseksi. Vuonna 1960, Keski-Suomen lääniin perustamisen jälkeen, Vaasan läänin jäljelle jääneestä alueesta muodostettiin yksi vaalipiiri eli nykyinen Vaasan vaalipiiri.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Vaasan läänin tunnuskirjain oli V, aikaisemmin myös Y.
Maaherra Antti Pohjonen totesi 2. syyskuuta 1977 teollisuuden työpaikkojen puutteen olevan läänin suurin ongelma.
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Keski-Suomen lääni
Keski-Suomen lääni () oli yksi niistä lääneistä, jotka lakkautettiin vuoden 1997 lääniuudistuksessa. Se käsitti Keski-Suomen maakunnan ja Kuhmoisen, jota ei tuolloin laskettu Keski-Suomen maakuntaan. Läänin pääkaupunki oli Jyväskylä. Keski-Suomen lääni aloitti toimintansa 1960. Aikaisemmin sen alue kuului Vaasan, Hämeen, Mikkelin ja Kuopion lääneihin. Läänin raja muuttui hieman vuonna 1974, kun Kuhmoisten kunta siirrettiin Hämeen läänistä Keski-Suomen lääniin. Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Keski-Suomen lääni liitettiin Turun ja Porin ja Vaasan läänien sekä Hämeen läänin pohjoisosien kanssa Länsi-Suomen lääniksi. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 30 kuntaa, joista kahdeksan oli kaupunkeja (Jyväskylä, Jämsä, Jämsänkoski, Keuruu, Saarijärvi, Suolahti, Viitasaari ja Äänekoski).
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Keski-Suomen läänin tunnuskirjain oli X.
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Mikkelin lääni
Mikkelin lääni () oli 1831–1997 toiminut entinen Suomen lääni. Mikkelin lääni oli Suomen runsasjärvisin; yli neljännes läänin pinta-alasta oli vesialuetta. Lääni muodostettiin vuonna 1831 yhdistämällä osia Kymenkartanon läänistä ja Savon ja Karjalan läänistä.
Läänin lakkauttaminen vuonna 1997 oli osa maakuntauudistusta. Vuonna 1993 aloitetussa, täyteen kuntaitsehallintoon tähdänneessä uudistuksessa Suomeen perustettiin uudet maakunnat, jotka ovat kunnallishallinnon seutukaavaliitoista juontuvia kunnallisia seutukaava- ja hankeyhteistyöelimiä. Mikkelin läänin kaupungit ja kunnat tulivat pääsääntöisesti kuulumaan Etelä-Savon maakuntaan. Läänin läntisimmät kunnat Hartola, Heinola ja Sysmä liitettiin Päijät-Hämeen maakuntaan. Mikkelin lääni oli Manner-Suomen silloisista lääneistä ainoa, jossa ei ollut omaa yliopistoa. Tosin Joensuun yliopistolla oli kampus Savonlinnassa.
Mikkelin lääni oli vanhan Kymenkartanon läänin seuraaja, ja uuden läänin aloittaessa toimintansa vuonna 1831 siihen liitettiin tämän läänin pohjoisosa, sekä lisäksi pitäjiä idästä ja pohjoisesta. Vuonna 1843 Mikkelistä tehtiin läänin pääkaupunki. Sitä ennen pääkaupunkina oli toiminut Heinola. Vuonna 1960 osa Mikkelin läänistä liitettiin tuolloin perustettuun Keski-Suomen lääniin. Siihen saakka Päijänne oli lähes koko pituudeltaan ollut Mikkelin ja Hämeen läänien rajana, kuten sen eteläosa oli myöhemminkin.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Mikkelin läänin tunnuskirjain oli M.
Mikkelin lääni lakkautettiin vuoden 1997 lääniuudistuksessa. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 28 kuntaa, joista neljä oli kaupunkeja (Heinola, Mikkeli, Pieksämäki ja Savonlinna). Läänin pääosa Etelä-Savo liitettiin Itä-Suomen lääniin, johon tulivat kuulumaan myös Kuopion ja Pohjois-Karjalan läänit. Päijät-Hämeen maakuntaan kuuluneet Mikkelin läänin kunnat Hartola, Heinola ja Sysmä liitettiin Etelä-Suomen lääniin.
Suurläänien tultua lakkautetuiksi vuonna 2009 valtionhallinnon tehtäviä ovat hoitaneet aluehallintovirastot. Itä-Suomen aluehallintoviraston toimialue käsittää entisen Itä-Suomen läänin. Päijät-Häme kuuluu Etelä-Suomen aluehallintoviraston piiriin.Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Kuopion lääni
Kuopion lääni () oli vuosina 1831–1997 toiminut Suomen lääni. Läänin edeltäjän Savon ja Karjalan läänin perusti Kustaa III vuonna 1775, antaen hiukan myöhemmin Kuopiolle uudelleen kaupunkioikeudet ja tehden siitä uuden läänin pääkaupungin. Savon ja Karjalan lääni käsitti entisen Kymenkartanon ja Savon läänin pohjoisosan. Nykyisistä maakunnista lääniin kuuluivat Pohjois-Savo ja Pohjois-Karjala jotakuinkin kokonaan, sekä tämän lisäksi suurin osa nykyisen Etelä-Savon maakunnan pohjoisosaa.
Suomen vaihdettua omistajaa Ruotsilta Venäjälle ja Vanhan Suomen palattua muun maan yhteyteen alettiin uumoilla lääniuudistusta, joka toteutui 1831. Vuoden 1831 uudistuksessa entiseen Savon ja Karjalan lääniin kuuluneet Etelä-Savon alueet liitettiin vastaperustettuun Mikkelin lääniin. Savon ja Karjalan läänin jäljelle jääneistä osista muodostettiin Kuopion lääni. Tämän jälkeen Kuopion läänin rajat pysyivät lähes ennallaan yli vuosisadan.
Toisen maailmansodan seurauksena Kuopion läänin kunnista menetettiin Pälkjärvi lähes kokonaan. Lisäksi alueitaan menettivät myös Ilomantsi, Kitee, Tohmajärvi ja Värtsilä. Vuonna 1946 Tohmajärvi ja Tuupovaara kuitenkin laajenivat, kun niihin liitettiin Pälkjärven ja Viipurin lääniin kuuluneen Korpiselän jäänteet. Suurimman osan alueistaan menettänyt Uukuniemi liitettiin vuonna 1945 Viipurin läänistä Kuopion lääniin. Kolmen vuoden kuluttua vuonna 1948 kunta siirrettiin Kuopion läänistä osaksi Kymen lääniä.
1950-luvulla alettiin senhetkisen läänijaon puutteiden nojalla suunnitella jälleen lääniuudistusta. Tarkoituksena oli tehdä lääneistä toimivampia kokonaisuuksia, niin että ne vastaisivat paremmin talousalueiden rajoja. Vuonna 1960 toteutetussa uudistuksessa Kuopion lääni jaettiin jotakuinkin kahtia. Kuopion kaupungin ympärille keskittyvä länsiosa jatkoi Kuopion lääninä, ja itäosa erotettiin uudeksi Pohjois-Karjalan lääniksi, pääkaupunkinaan Joensuu. Lisäksi aivan lounaiskulmasta liitettiin kaksi kuntaa, Hankasalmi ja Konnevesi, uuteen Keski-Suomen lääniin. Tämän jälkeen Kuopion lääni oli alueeltaan identtinen Pohjois-Savon maakunnan kanssa.
Kuopion lääni lakkautettiin vuoden 1997 lääniuudistuksessa, jossa siitä tuli osa Itä-Suomen lääniä. Kuopion lääniä seurasi Pohjois-Savon maakunta, josta tuli nyt hallinnollinen yksikkö. Nykyinen Pohjois-Savo vastaa melkein tarkalleen vuosina 1960–1997 toiminutta Kuopion lääniä, ainoana poikkeuksena Mikkelin lääniin ja Etelä-Savoon kuulunut entinen kunta Kangaslampi, joka liittyi sittemmin Pohjois-Savon maakuntaan ja Varkauden kaupunkiin.
Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 24 kuntaa, joista viisi oli kaupunkeja (Iisalmi, Kiuruvesi, Kuopio, Suonenjoki ja Varkaus). Sen viimeinen maaherra oli Olavi Martikainen, joka toimi virassaan 1993–1997.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Kuopion läänin tunnuskirjain oli K.
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Pohjois-Karjalan lääni
Pohjois-Karjalan lääni () syntyi vuonna 1960 lääniuudistuksessa, kun Kuopion läänin itäosat erotettiin omaksi läänikseen. Läänin pääkaupunki oli Joensuu.
Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Pohjois-Karjalan lääni sulautui yhdessä Kuopion läänin ja Mikkelin läänin pääosan kanssa uudeksi Itä-Suomen lääniksi. Pohjois-Karjalan maakunnan alue on identtinen entisen Pohjois-Karjalan läänin kanssa. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 19 kuntaa, joista viisi oli kaupunkeja (Joensuu, Kitee, Lieksa, Nurmes ja Outokumpu). Pohjois-Karjalan lääni oli lakkautushetkellä väkiluvultaan Manner-Suomen pienin lääni.
Pohjoiskarjalalaisten autojen rekisterikilvet alkoivat aiemmin S-kirjaimella.
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Sopimusyhteiskunta
Sopimusyhteiskunnassa ihmiset voivat yleisesti tehdä keskenään sitovia sopimuksia. Käsitteellä tarkoitetaan usein myös sitä, että sopimuksiin päästään ilman riitoja tai painostusta, ja joskus sitä, että samaan sopimukseen yhtyvät hyvin monet tahot.
Sopimusyhteiskuntaa kaventaviksi tekijöiksi katsotaan sopimusten rikkomukset sekä se, että valtiovalta tai jokin muu taho sanelee asioita sen sijaan, että jättäisi ne vapaasti sovittaviksi.
Suomessa oikeuslaitos toimii sopimusten sitovuuden takaajana, mutta lainsäädäntö rajoittaa sopimusvapauden alaa.
Joskus sopimusyhteiskunnalla tarkoitetaan päinvastoin korporativismia, jossa keskusjärjestöt ja/tai muut korporaatiot saavat rajoittaa sopimusvapautta.
Työehtosopimusten yleissitovuuden katsotaan joskus kannustavan sopimiseen, toisaalta se kaventaa sopimusyhteiskuntaa rajoittamalla ihmisten vapautta sopia omista työehdoistaan.
Luettelo Suomen päiväperhosista
Tämä on luettelo Suomen päiväperhosista ("Papilionoidea") ja paksupäistä ("Hesperioidea").
Alberto Korda
Alberto Díaz Gutiérrez (14. syyskuuta 1928 Havanna – 25. toukokuuta 2001 Pariisi) oli kuubalainen valokuvaaja, joka tunnetaan parhaiten kuuluisan Che Guevaran valokuvan ottajana.
Korda oli rautatieläisen poika, joka työskenteli monissa ammateissa (juoksupoika, ovelta-ovelle-kauppias jne.) ennen ryhtymistään valokuvaajan apulaiseksi. Korda eteni urallaan hyvin ja hänestä tuli suosittu mallien kuvaaja. Korda meni naimisiin kuubalaisen mallin, Niurkan kanssa, tämä kuten kaksi muutakin avioliittoa päättyivät eroon. Korda muutti sukunimensä Diaz Gutiérrez Kordaksi brittiläisen ohjaajan Alexander Kordan mukaan, sukunimi kuulosti kuubalaiseen korvaan aivan Kodakilta.
Kuuban vallankumous vuonna 1959 muutti Kordankin elämän ja hän alkoi tarjota valokuviaan "Revolucion"-sanomalehdelle, jonka toimitus oli lähellä Kordan studiota. Vallankumouksen jälkeen hänestä tuli Fidel Castron henkilökohtainen valokuvaaja kymmeneksi vuodeksi.
Kuuluisa Che Guevara -valokuva otettiin vuonna 1960. Korda ei koskaan saanut kuvasta mitään palkkiota mutta vuonna 2000 hän haastoi Smirnoff-yhtiön oikeuteen näiden käytettyä kuvaa mainoksissaan. Lopulta ilman oikeudenkäyntiä saamansa 50 000 dollaria hän lahjoitti kuubalaiselle terveydenhuoltojärjestelmälle.
Vuodet 1968–1978 Korda keskittyi vedenalaiseen valokuvaukseen kunnes 1978 hänen näyttelynsä Japanissa nosti hänen valokuvansa kansainvälisesti tunnetuiksi. 1980-luvulla hän kuului Castron seurueeseen tämän matkoilla Venezuelaan ja Meksikoon. Hänellä oli myös pieni rooli Wim Wendersin dokumentin "Buena Vista Social Club" alussa. Tosin jostakin syystä hänen nimeään ei ole lopputeksteissä.
Alberto Korda kuoli sydänkohtaukseen Pariisissa vuonna 2001 vieraillessaan töidensä näyttelyssä.
Kuuban kuuluisimpiin nykykuvaajiin kuuluva José A. Figueroa toimi uransa alkuvaiheessa Alberto Kordan apulaisena ja työtoverina.
Veikko Hakulinen
Veikko Johannes ”Haku-Veikko” Hakulinen (4. tammikuuta 1925 Kurkijoki – 24. lokakuuta 2003 Valkeakoski) oli suomalainen maastohiihtäjä, kolminkertainen olympiavoittaja ja maailmanmestari. Urallaan Asikkalan Raikasta, Valkeakosken Hakaa, Jämsänkosken Ilvestä, Evon Metsäpoikia, Tampereen Hiihtoseuraa, Tampereen Pyrintöä ja Tampereen Mailaa edustanut Hakulinen kilpaili myös ampumahiihdossa, suunnistuksessa, hiihtosuunnistuksessa, maastojuoksussa ja soudussa SM-tasolla ja jatkoi uraansa veteraanisarjoissa.
Oslon talviolympialaisista Hakulinen muistetaan erityisesti 50 kilometrin voittoajastaan 3.33.33. Hän voitti Holmenkollenilla 50 kilometriä vuosina 1953 ja 1955, pikamatkan eli 18 kilometriä vuonna 1953 ja 15 kilometriä vuonna 1957. Hän sijoittui Holmenkollenilla vuonna 1950 18 kilometrin kilpailun kolmanneksi. Holmenkollen-mitali myönnettiin hänelle vuonna 1955.
Veikko Hakulinen valittiin Vuoden urheilijaksi ennätykselliset neljä kertaavuosina 1952–1954 ja 1960. Hän sai Pro Urheilu –tunnustuksen vuonna 2000. Sotilasarvoltaan hän oli reservin kersantti ja ammatiltaan metsäteknikko. Hakulinen kuoli jäätyään auton alle juoksulenkillään vuonna 2003.
Kun Hakulisen syntymästä tuli kuluneeksi 85 vuotta 2010, paljastettiin hänen synnyinpaikkakunnallaan, nykyisin Venäjän Karjalaan kuuluvalla Kurkijoella hänelle omistettu muistolaatta. Helmikuussa 2017 hänet valittiin Hiihtomuseon pohjoismaisten hiihtolajien kunniagalleriaan.
Henkilökohtaisia SM-voittoja yleisessä sarjassa 4 kpl vuosina 1954–1963 ja SM-viestien 4×10 km mestaruuksia 5 kpl vuosina 1954–1964.
Kasvukausi
Kasvukausi on se aika vuodesta, jolloin kasvit kasvavat. Tarkempi nimitys kasvukaudelle on terminen kasvukausi. Kasvukauden pituus vaihtelee vuosittain ja se käynnistyy ja päättyy eri ajankohtina eri vuosina, mutta tilastollisesti havainnoista voidaan muodostaa keskiarvoja ja vaihteluvälejä.
Suomessa kasvukausi määritellään alkaneeksi silloin, kun lumipeite on kadonnut aukeilta paikoilta, vuorokauden keskilämpötila on vähintään viitenä päivänä peräkkäin yli +5 °C ja paikallinen tehoisa lämpösumma ylittää 20 vuorokausiastetta sitä seuraavien viiden päivän aikana.
Vastaavasti kasvukausi määritellään päättyneeksi, kun vuorokauden keskilämpötila on alle +5 °C viidestä kymmeneen päivää peräkkäin. Myös syksyn kovat yöpakkaset (jolloin lämpötila on ollut alle −10 °C monta yötä peräkkäin) tai lumipeite saattavat katkaista kasvukauden. Näin tapahtuu toisinaan eri puolilla Suomea.
Etelä-Suomessa kasvukausi on hieman pidempi kuin Pohjois-Suomessa. Keskimäärin terminen kasvukausi on ollut vuosina 1981–2010 etelä- ja lounaisrannikolla yli 185 vuorokautta, eteläisessä Suomessa sekä länsirannikolla 175–185 vuorokautta ja muualla Suomessa 105–175 vuorokautta. Vuonna 2001 kasvukausi oli Helsingissä 181 päivää, mutta Lapissa Utsjoella vain 121 päivää. Suomessa pisin kasvukausi on Ahvenanmaalla ja toiseksi pisin Lounais-Suomessa. Kasvukausi käynnistyy sisämaassa keväällä nopeasti, mutta vastaavasti päättyy aikaisemmin syksyllä.
Mitä lähemmäksi päiväntasaajaa siirrytään, sitä pidempi kasvukausi on. Päiväntasaajan läheisyydessä se kestää koko vuoden. Tropiikissa kasvukautta ei ole mielekästä laskea.
Sirkka Hämäläinen
Sirkka Aune-Marjatta Hämäläinen-Lindfors (o.s. "Hinkkala", s. 8. toukokuuta 1939 Hausjärvi) on suomalainen talousvaikuttaja. Hän oli Suomen Pankin pääjohtaja 1992–1998.
Hämäläinen valmistui ylioppilaaksi Karkkilan yhteiskoulusta 1957, ekonomiksi 1961, kauppatieteiden kandidaatiksi 1964 ja lisensiaatiksi 1979. Hän väitteli kansantaloustieteen tohtoriksi 1981 Helsingin kauppakorkeakoulusta.
Hämäläinen työskenteli pääosan urastaan Suomen Pankissa. Hän nousi ensimmäisenä naisena sen johtokuntaan vuonna 1991 ja seuraavana vuonna pääjohtaja Rolf Kullbergin seuraajaksi. Vuosina 1998–2003 Hämäläinen oli Euroopan keskuspankin johtokunnan jäsen. Hämäläinen osallistui kansainvälisten johtajien Bilderberg-ryhmän kokoukseen vuonna 1994 ollessaan Suomen Pankin pääjohtaja.
Hämäläinen on jäsen muun muassa Suomen Kansallisoopperan Säätiön hallituksessa ja toimi aiemmin sen puheenjohtajana.
Sirkka Hämäläiselle on myönnetty mm. Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki ja Viron tasavallan Valkoisen Tähden ritarikunnan 1.luokan kunniamerkki eli suurristi.
Unkarin väestö
Muiden lännen teollistuneiden valtioiden tavoin Unkarin väestökin ikääntyy vähitellen. Alle 15-vuotiaita on väestöstä 15,9 %, 15–65-vuotiaita on 68,6 % ja yli 65-vuotiaita 15,5 %. Kokonaishedelmällisyysluku (lapsiluvun odote) on hyvin matala, 1,3 lasta jokaista naista kohden. Elinajan odote oli vuonna 2005 miespuolisilla unkarilaisilla 68,3 vuotta ja naispuolisilla 76,5 vuotta.
Unkarin väestön suurimman osan muodostavat unkarilaiset (89 %). Muita kansallisuuksia ovat romanit (5 %), saksalaiset (2,6 %), romanialaiset (2 %), serbit (1 %), slovakit (1 %), ruteenit (0,9 %) ja jenishit (0,5 %).
Unkarin väestöjakauma 1920–1980 (lähde: História 1991 / 2–3)
Enemmistö Unkarin väestöstä (54,5 %) kuuluu katoliseen kirkkoon; osa heistä on roomalaiskatolisia, osa idän katolisia. 15,9 % väestöstä on kalvinisteja ja 3 % luterilaisia. Juutalaisia elää Unkarissa nykyään 80 000, mutta ennen holokaustia heidän lukumääränsä oli 800 000. Uskontokuntiin kuulumattomia on väestöstä 14,5 %, mikä on seurausta ennen vuotta 1989 toimineen kommunistisen hallinnon kielteisestä suhtautumisesta uskontoihin.
Unkarin kieli kuuluu suomalais-ugrilaisten kielten ugrilaiseen haaraan, ja se on ainoa ei-indoeurooppalainen kieli, jota puhutaan laajemmalti Keski-Euroopassa. Unkari on saanut lainasanoina vaikutteita erityisesti turkkilaisista kielistä, slaavilaisista kielistä ja saksasta. Unkarissa puhuttavat unkarin murteet poikkeavat toisistaan hyvin vähän.
Vuonna 2007 arvioitiin, että Unkari saavuttaa todennäköisesti viisi. Sen sijaan nälän ja köyhyyden vähentämiseen liittyvä tavoite jäänee saavuttamatta.
Finlandia-palkinto
Finlandia-palkinto on vuonna 1984 perustettu kirjallisuuspalkinto, jonka jakaa vuosittain Suomen Kirjasäätiö tunnustuksena ansiokkaan romaanin kirjoittajalle. Alun perin palkinto myönnettiin mille tahansa kaunokirjalliselle teokselle, mutta vuodesta 1993 sen on voinut saada vain romaani. Samana vuonna sääntöjä muutettiin siten, että lopullisen palkinnonsaajan valitsee kolmijäsenisen lautakunnan ehdolle nimeämistä 3–6 kirjasta yksi tuomari. Finlandia-palkinto on Suomen tunnetuin kirjallisuuspalkinto.
Aiemmin palkinto myönnettiin sääntöjen mukaan vain Suomen kansalaiselle, mutta sääntöjä muutettiin vuonna 2010 suomeksi kirjoittavan slovakialaisen Alexandra Salmelan noustua ehdokkaaksi. Uusien sääntöjen mukaan palkinto voidaan myöntää ansiokkaalle suomalaiselle romaanille riippumatta kirjoittajan kansalaisuudesta.
Palkinto oli alun perin suuruudeltaan 100 000 markkaa, myöhemmin 26 000 euroa. Vuodesta 2008 alkaen palkinnon suuruus on ollut 30 000 euroa.
Finlandia-palkinnon lisäksi vuodesta 1989 on jaettu vuosittain myös Tieto-Finlandia ansiokkaalle suomalaiselle tieto- tai oppikirjalle sekä vuodesta 1997 Finlandia Junior -palkinto suomalaiselle lasten- tai nuortenkirjailijalle. Molempien palkintojen arvo on 30 000 euroa kuten varsinaisen Finlandia-palkinnonkin.
Vuodesta 1984 lähtien on jaettu vuosittain myös Pikku-Finlandia, joka myönnetään abiturienteille ja muille keskiasteen oppilaitosten päättöluokkien oppilaille järjestetyn kirjallisuusesseiden kirjoituskilpailun voittajalle. Kilpailun järjestävät Äidinkielen opettajain liitto ja Svenska modersmållärarföreningen i Finland Suomen Kirjasäätiön tuella. Kilpailun voittaja palkitaan 800 eurolla ja Finlandia-palkinnon ehdokaskirjoilla.
Joulukuussa 2013 Helsingin Sanomat profiloi Finlandia-voittajia vuodesta 1993 vuoteen 2012, eli siitä lähtien kun kilpailussa on palkittu ainoastaan romaaneja. 20 vuoden aikana ruotsinkielinen teos on voittanut palkinnon neljä kertaa: Bo Carpelan kahdesti (1993 ja 2005), Kjell Westö vuonna 2006 ja Ulla-Lena Lundberg vuonna 2012. Kustantamoista eniten voittajia on ollut Otavalla ja WSOY:llä, kummallakin kahdeksan. Esikoisteoksia on palkittu kaksi, Kristina Carlsonin "Maan ääreen" (1999) ja Johanna Sinisalon "Ennen päivänlaskua ei voi" (2000). Nuorin palkittu on ollut Sofi Oksanen 31-vuotiaana. Sukupuolella ei juuri todettu olleen merkitystä: nainen on palkittu yhdeksän kertaa, mies 11.
Spektriluokka
Spektriluokka on tähtien pintalämpötilaan perustuva luokittelutapa. Tähden spektriluokka määritetään tähden spektrissä olevien spektriviivojen perusteella. Eri lämpötiloissa eri tavoin virittyvä kaasu luo erilaiset spektriviivat. Lämpötila vaikuttaa myös tähden väriin.
Tähtien spektreistä saatiin ensimmäisiä valokuvia 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kuvia oli jo niin paljon, että tähtiä voitiin alkaa luokitella niiden spektrien ulkonäön mukaan. Annie Jump Cannon teki Yhdysvalloissa Harvardin yliopistossa ensimmäisen luokittelun tutkittuaan yli 200 000 tähden spektrin. Hänen luokkansa olivat aakkosjärjestyksessä (A, B, C, D...) spektrin ulkonäön mukaan, mutta järjestystä muutettiin, kun ymmärrettiin niiden riippuvan lämpötilasta. Luokat järjestettiin laskevan lämpötilan mukaan, kun osa hylättiin ja loput laitettiin tähän järjestykseen: O, B, A, F, G, K, M ja kukin niistä jaetaan vielä kymmeneen osaan numeroilla 0–9 (esim. Aurinko kuuluu luokkaan G2). O-luokan tähdet ovat kuumimpia, pintalämpötilaltaan jopa 35 000 kelviniä ja viileimpiä M-luokan tähdet, jotka ovat lämpötilaltaan noin 3 000 kelviniä.
Pääsarja on pisin ajanjakso tähden kehityksessä. Aurinko kuuluu pääsarjaan eli kirkkausluokkaan V.
Tähtien spektriluokitteluun kuuluu myös luminositeettiluokitus, joka merkitään roomalaisilla numeroilla seuraavasti:
Tämä kirkkauteen perustuva luokittelu kehitettiin 1900-luvun puolivälissä Yerkesin observatoriossa täydentämään Harvardin luokittelua.
Yhdysvaltain osavaltiot
Yhdysvaltain osavaltiot ovat Yhdysvaltain aluetta.
Yhdysvaltain osavaltioilla on suhteellisen paljon itsehallintoa suhteessa liittovaltioon, vaikkakin liittovaltion lainsäädäntö ja liittovaltion perustuslaki menee osavaltioiden lainsäädännön edelle. Osavaltiot eroavat Yhdysvaltoihin kuuluvista viidestä pysyvästi asutusta territoriosta (Puerto Rico, Guam, Pohjois-Mariaanit, Yhdysvaltain Neitsytsaaret ja Amerikan Samoa) muun muassa siinä, että osavaltioista kullakin on väkilukuun perustuva määrä äänivaltaisia edustajia liittovaltion kongressin edustajainhuoneessa ja kullakin kaksi edustajaa senaatissa.
Selitteet: Jos osavaltiolla on kaksi sinettiä, niin toinen on taustapuoli. Osavaltion virallinen nimi on State of liitettynä taulukossa olevaa nimeen, poikkeuksena State of Hawaii/Mokuʻāina o Hawaiʻi sekä Commonwealth of Kentucky, Massachusetts, Pennsylvania ja Virginia.
Lähde liittymisvuodelle, asukasluvulle ja pinta-alalle.Luettelot Yhdysvaltain osavaltioista:
Windows 1.0
Microsoft Windows 1.0 on Microsoftin 20. marraskuuta 1985 julkaisema 16-bittinen graafinen käyttöliittymä IBM PC -yhteensopivien tietokoneiden DOS-käyttöjärjestelmille. Se oli ensimmäinen Windows -versio ja myös ensimmäinen Apple Macintosh -tyylisen käyttöliittymän tarjonnut ohjelmistolaajennus PC-koneille. Se vaati toimiakseen 512 kilotavua muistia ja kaksi levyasemaa. Kaikki tapahtui käsinkirjoitetuilla komennoilla, jotka olivat yleensä monimutkaisia.
Windows 1.0:n seuraaja oli Windows 2.0, joka julkaistiin joulukuussa 1987.
Windows 1.01 julkaistiin 20. marraskuuta 1985, ja se oli ensimmäinen Microsoft Windows -versio.
Windows 1.02 julkaistiin toukokuussa 1986.
Windows 1.03 julkaistiin elokuussa 1986. Se sisälsi parannuksia, jotka tekivät sen yhdenmukaiseksi kansainvälisen julkaisun kanssa, kuten eurooppalaisten näppäimistöjen-, näytönohjainten- ja tulostimien laiteajureiden kanssa.
Windows 1.04 julkaistiin huhtikuussa 1987, ja se lisäsi tuen uusille IBM PS/2 -tietokoneille, mutta PS/2 -hiirille tai uusille VGA -grafiikkatiloille ei tarjottu tukea.
Windows 1.0 ei saavuttanut kovin suurta suosiota, sillä vain harvat omistivat tai saivat käyttää kotitietokonetta. Monet arvostelut kritisoivat sen vaativia järjestelmävaatimuksia, sekä siinä havaittiin heikkoa suorituskykyä, kun useita sovelluksia suoritettiin samanaikaisesti.
Windows 1.0:n tuki päättyi muiden varhaisten Windows-versioiden tavoin 31. joulukuuta 2001, mikä tekee siitä kaikkien aikojen kauiten tuetuimman Windows -version. Koska Microsoft on pyrkinyt säilyttämään taaksepäin yhteensopivuuden, voi Windows 1.0 -ohjelmia ajaa vielä jopa Windows XP:ssä, ja niiden lähdekoodin voi kääntää pienin muutoksin. Windows Vistassa 16-bittiset ohjelmat eivät kuitenkaan enää toimi.
Pimeä sumu
Pimeä sumu on tähtienvälisessä avaruudessa oleva pölypilvi. Toisin kuin heijastussumut ja emissiosumut, pimeä sumu ei säteile eikä heijasta valoa merkittävästi, joten se on nimensä mukaisesti pimeä. Pimeät sumut voidaan havaita vain välillisesti, eli ne ovat esimerkiksi jonkin kirkkaan sumun tai emissiosumun edessä. Toiset sumut näkyvät tiheätähtistä taustaa vasten. Ehkäpä tunnetuin pimeä sumu on Hevosenpääsumu IC 434. Eteläisellä pallonpuoliskolla on havaittavissa myös Hiilisäkki-niminen pimeä sumu, joka heijastaa kuitenkin valoa 10 %. Se on 550 valovuoden päässä ja siinä on 40 000 Auringon massaa.
Monia pimeitä sumuja on Barnardin luetteloissa merkittynä kirjaimilla B1, B2 ... Laajimmat pimeät sumut ovat jättiläismolekyylipilviä. Nämä näkyvät paljain silmin Linnunradan maitomaisia tähtitihentymiä vasten tummina juovina. Hyvin suppeat pimeät sumut ovat globuleja, pilvestä muodostuvia tähtiä.
Pimeät sumut näkyvät kirkkaina pitkäaaltoisessa infrapunassa.