The Eternal Idol
The Eternal Idol on Black Sabbath -yhtyeen kolmastoista studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1987. Albumin teko kesti melkein vuoden ja se kärsi lukuisista miehistönvaihdoksista, ja lisäksi tuottajaa vaihdettiin kahdesti. Lisäksi yhtye kärsi tuohon aikaan epämääräisestä manageroinnista.
Musiikillisesti yhtye palasi albumilla raskaampaan ilmaisuun edellisen "Seventh Star"-albumin kokeilevammasta linjasta. Albumin tunnetuin kappale on singlenäkin ja videona julkaistu "The Shining".
Albumi menestyi heikosti listoilla ja lehdistö keskittyi tuohon aikaan enemmän yhtyeen miehistönvaihdoksiin ja taloudellisiin vaikeuksiin kuin itse musiikkiin. "The Eternal Idol" jäi myös yhtyeen viimeiseksi albumiksi sen pitkäaikaisilla levymerkeillä (Vertigo ja Warner Bros).
Vuoden 1986 kesällä Black Sabbath (kitaristi Tony Iommi, kosketinsoittaja Geoff Nicholls, laulaja Ray Gillen, basisti Dave Spitz ja rumpali Eric Singer) alkoi säveltää uutta materiaalia tulevalle albumille. Tämä ei ollut kuitenkaan vaivatonta, sillä nuorella laulaja Ray Gillenilla ei ollut kokemusta sanoitusten kirjoittamisesta ja studiotyöskentelystä. Gillen oli tullut yhtyeeseen kesken Pohjois-Amerikan kiertuetta aiemmin keväällä henkilökohtaisista ongelmista kärsineen Glenn Hughesin tilalle. Lisäksi yhtyeen manageri oli vaihtunut, kun Don Ardenin tilalle tuli Patrick Meehan, joka oli manageroinut yhtyettä jo 1970-luvulla ja tiettävästi pimittänyt yhtyeen rahoja useiden miljoonien verran. Yhtyeen ainoa alkuperäisjäsen ja johtohahmo Tony Iommi otti riskin ja päätti luottaa vielä Meehaniin. Tosin pian kävi selväksi ettei Meehan välittänyt muista yhtyeen jäsenistä ja palkanmaksuissa alkoi olla katkoksia.
Seuraavaksi albumin varsinaiset nauhoitukset aloitettiin ja yhtye lähti Air-studioille Monterserratiin Karibianmerelle. Tuottajaksi albumille tuli jo edellisen "Seventh Star"-albumin tuottanut Jeff Glixman. Piakkoin kuitenkin basisti Dave Spitz joutui lähtemään pois saarelta ja yhtyeestä henkilökohtaisten vaikeuksien takia ja lisäksi hän riitautui tuottaja Glixmanin kanssa. Spitzin tilalle basistiksi saapui Bob Daisley, joka oli soittanut mm. Ozzy Osbournen ja Gary Mooren yhtyeissä. Daisley oli myös osaava sanoittaja, ja hän ottikin kappaleiden sanoitusvastuun yhtyeen suureksi helpotukseksi. Daisley kertoo: "Yhtyeellä oli jonkin verran ideoita valmiina tullessani mukaan. Kirjoitin suuren osan sanoituksista ja soitin kaikki bassot albumille. Sanoitukset olivat tosin muuttuneet osittain lähtemiseni jälkeen ja kappaleista oli näin ollen tullut sanoituksellisesti sekavia. Koko prosessi oli muutenkin sekava: tuottajat vaihtuivat, muusikot vaihtuivat, laulaja vaihtui jne. Albumin viimeisteli eri bändi kuin aloittaessa".
Yhtyeen palattua Britanniaan Daisley palasi Gary Mooren yhtyeeseen ja myös tuottaja Glixman lopetti työskentelyn yhtyeen kanssa näihin aikoihin, johtuen ilmeisesti erimielisyyksistä manageri Meehanin kanssa. Yhtye jäi myös ilman rumpalia kun Eric Singer jätti yhtyeen koska hänen mielestään yhtyeen tulevaisuus näytti epävarmalta ja hän liittyi myös Gary Mooren kiertueyhtyeeseen Daisleyn kutsumana. "Kulissien takana kaikki oli sekaisin", muisteli Singer myöhemmin. "Palkkoja ei kuulunut eikä Meehania saanut mistään kiinni. Kun Bob kysyi minua Garyn yhtyeeseen en epäröinyt hetkeäkään." Singerin korvasi myöhemmin yhtyeessä jo aiemminkin vaikuttanut Bev Bevan. Albumin teko oli jonkin aikaa jäissä koska studiolaskuja oli maksamatta ja mm. yhtyeen jäsenten soittimia oli takavarikoituna laskujen pantiksi.
Kun albumin tekoa jatkettiin, tuli tuottajaksi Vic Coppersmith-Heaven, joka nauhoitti lauluraitoja Gillenin kanssa. Gillenin työmoraali oli kuitenkin alhainen, sillä hän vietti aikaansa mieluiten erilaisissa juhlissa kuin studiossa. "Raylla ei ollut minkäänlaista kokemusta studiotyöstä", kertoi Geoff Nicholls myöhemmin. "Hänellä oli vaikeuksia laulaa Daisleyn kirjoittamia sanoja ja tästä syystä niitä muutettiin. On kaksi eri asia laulaa konsertissa kuin studiossa. Ray oli loistava livenä, mutta studiossa hänellä ei ollut hajuakaan mitä piti tehdä. Lisäksi hän piti liikaa juhlimisesta vaikka meillä olisi pitänyt työskennellä täydellä teholla". Maaliskuussa 1987 Gillen jätti yllättäen yhtyeen, koska hänen mukaansa "yhtyeellä ei ollut enää tulevaisuutta". Ensin hän liittyi kitaristi John Sykesin Blue Murder-projektiin ja hieman myöhemmin Gillen ja Eric Singer perustivat Badlands-yhtyeen yhdessä kitaristi Jake E. Leen ja basisti Greg Chaissonin kanssa.
Uudeksi laulajaksi valittiin pikavauhtia birminghamilainen Tony Martin, joka oli laulanut aiemmin Alliance-yhtyeessä sekä Misha Calvinin yhtyeessä. Martin tuli yhtyeeseen managerinsa Albert Chapmanin ehdotuksesta. Chapman oli Iommin ystävä ja hän oli toiminut myös Sabbathin kiertue-managerina 1970-luvulla. Martinin tehtävä oli laulaa reilun viikon aikana kaikki vokaalit täsmälleen Gillenin tyylillä valmiiden pohjien päälle. "Gillenillä oli hieno ääni", muisteli Martin myöhemmin. "Mielestäni albumi olisi pitänyt julkaista hänen vokaaleillaan, mutta kaveri oli häipynyt kesken kaiken, joten minkäs teit."
Albumi viimeistelivät syyskesällä 1987 Iomm, Nicholls ja tuottaja Chris Tsangarides. Lopputulos ei miellyttänyt kaikkia albumin muusikoita: "Mielestäni Jeff Glixman oli tehnyt hyvää työtä albumin tuottajana", kertoi Bob Daisley myöhemmin. "Alkuperäisissä miksauksissa oli paljon tuoreutta ja raakuutta. Ihmettelinkin mihin 'munat' hävisivät kun kuulin lopullisen albumin".
Musiikillisesti albumi palasi raskaampaan heavy metaliin edellisen "Seventh Star"-albumin hieman kokeellisemmasta, blues-henkisestä linjasta. 1980-luvun valtavirran hevin tyyliin kosketinsoittimet ovat albumilla näkyvässä roolissa, paikoin enemmän kuin monissa aiemmissa Sabbath-albumeissa.
Albumin tunnetuin kappale on sen avausraita, singlenäkin julkaistu "The Shining". Tarttuvan kitarariffin omaava kappale on tyyliltään hieman yhtyeen klassikkokappaletta "Heaven And Hell"iä muistuttava, ja siitä oli tehty demoversio jo vuonna 1984 kun David Donato oli yhtyeen laulajana. Kappaleen nimi tulee "The Shining"-nimisestä elokuvasta ja kirjasta (suom. "Hohto").
Black Sabbathille tyypillisiä raskaan riffin omaavia kappaleita albumilla ovat sodanvastaisen sanoituksen omaava ja mahtipontisen riffin ja kompin myötä kulkeva "Ancient Warrior", toisen maailmansodan hävittäjä-lentokoneista ja lentäjistä kertova "Glory Ride" sekä kevyemmällä tempolla alkava ja myöhemmin raskaammaksi muuttuva ja nopeutuva "Nightmare". Näissä kappaleissa myös Geoff Nichollsin kosketinsoitintyöskentely tulee hyvin esille. "Nightmare"-kappaleen piti alun perin mennä "A Nightmare on Elm Street"-elokuvan soundtrackille, mutta lopullista sopimusta ei kuitenkaan syntynyt elokuvayhtiön kanssa.
Nopeampaa tempoa edustaa "Lost Forever", joka rullaa eteenpäin rumpali Eric Singerin tuplabassorumpu-kompin myötä. Kappaleen aiheena on kuolemantuomio. Nimikappale "Eternal Idol" on raskas, hidastempoinen ja hieman doom metal-henkinen. Se kertoo "maailmaa hallitsevista voimista ja päättäjistä".
Hieman "kevyempää" ja kaupallisempaa suuntausta albumilla "The Shining"-kappaleen lisäksi edustavat päihteiden ja alkoholin vaaroista kertova "Hard Life to Love" ja "Born to Lose". "Scarlet Pimpernel" on Iommin lyhyt, akustinen kitara-instrumentaali, joka sävellettiin aivan levyn teon loppuvaiheessa.
Albumin sessioissa nauhoitettiin myös kaksi muuta kappaletta, Van Halen-tyylinen nopea "Some Kind of Woman" ja "rennommalla" kompilla kulkeva "Black Moon", jotka julkaistiin "The Shining"-singlen b-puolella. "Black Moon"-kappale julkaistiin uudelleennauhoitettuna versiona "Headless Cross"-albumilla paria vuotta myöhemmin.
Albumin kansikuva perustuu ranskalaisen maalarin ja kuvanveistäjän Auguste Rodinin vuonna 1889 tekemään myös "Eternal Idol"-nimiseen veistokseen. Yhtye ei saanut käyttää varsinaista veistosta albumin kannessa, joten kuvaa varten palkattiin kaksi mallia, jotka maalattiin ja laitettiin samaan asentoon. Mallit joutuivat loppujen lopuksi sairaalaan maalimyrkytyksen takia.
Albumin soittajatiedot ja krediitit ovat herättäneet faneissa kysymyksiä ja kummasteluja vuosien aikana. Albumin kansi erottaa Tony Iommin nimikkeellä "The Player" ja muut muusikot nimikkeellä "Players". Laulaja Tony Martinin mukaan tuolloin manageri Patrick Meehan pyrki nostamaan Iommin muiden muusikoiden yläpuolelle ja tämä tuli esille mm. "kun muu yhtye joutui matkustamaan lentokoneen turistiluokassa kun taas Iommi ja Meehan matkustivat ykkösluokassa". Myös albumi nimi oli Patrick Meehanin idea ja kansi listaa hänet nimikkeellä "executive producer".
Albumin kansi listaa myös kaksi rumpalia ja kaksi basistia. Eric Singer soittaa albumin kaikki rumpuraidat, lukuun ottamatta albumin teon loppuvaiheessa levytettyä "Scarlet Pimpernel"-kappaletta, jonka symbaalien iskut hoitaa Bev Bevan, sillä Singer ei ollut tuolloin enää mukana yhtyeessä ja Bevanista oli tullut hänen seuraajansa ennen albumin lopullista valmistumista. Basisti Dave Spitz oli ollut mukana levytyksen alkuvaiheessa ja hänen lähdettyään Bob Daisley tuli tilalle ja nauhoitti kaikki albumin bassoraidat uusiksi. Daisleyn mukaan Spitz on saanut krediitin kanteen lähinnä yhtyeen jatkuvuuden vuoksi, sillä Spitz oli palannut Sabbathiin albumin valmistuttua.
Kaikki kappaleet on merkitty Tony Iommin nimiin, mutta sanoitukset ovat lähes kokonaan Bob Daisleyn kirjoittamia Geoff Nichollsin ja Ray Gillenin avustamina. Gillen ei saa krediittiä albumin kannessa, vaikka kappaleen "Nightmare" ns. "paholaismainen" nauru on hänen. Tony Martin on kertonut, ettei pystynyt yhtä hyvään suoritukseen ja pyysi, että Gillenin nauru jäisi kappaleeseen.
"Eternal Idol" julkaistiin lopulta marraskuussa 1987 Euroopassa ja joulukuussa 1987 Pohjois-Amerikassa. Singlenä julkaistusta "The Shining"-kappaleesta kuvattiin myös promovideo. Videon kuvausten aikaan yhtyeessä ei ollut vakituista basistia, joten kuvauksiin jouduttiin ottamaan tuntemattomaksi jäänyt mies suoraan kadulta soittamaan bassoa. Rumpuja videolla soittaa Terry Chimes.
Albumi jäi vähälle huomiolle mediassa ja se sai lähinnä huonoja arvosteluja. Lisäksi lehdistö keskittyi vain yhtyeen jatkuviin miehistönvaihdoksiin ja muihin ulkomusiikillisiin aspekteihin (esim. edellisen laulajan Glenn Hughesin huumeseikoilut ym.) vaikkakin yhtye ja Iommi olivat saaneet kaikista vaikeuksista huolimatta kasaan albumillisen musiikkia. Albumin listasijoitukset olivat myös yhtyeen kaikkien aikojen huonoimmat (UK #66, USA #168) ja yhtyeen levy-yhtiöt Vertigo Records (UK ja EU) ja Warner Brothers (USA) tekivät omat johtopäätöksensä ja albumi jäi yhtyeen viimeiseksi kyseisillä levymerkeillä.
Vuosien myötä albumi on saanut enemmän arvostusta ja yhtyeen fanit pitävätkin sitä ns. "kadonneena klassikkona". Myös tämän päivän kriitikot antavat albumille positiivisempaa palautetta. Allmusic.com-sivuston kriitikko kehuu albumia "parhaaksi ilman Osbournea ja Dioa tehdyksi Sabbath-albumiksi" ja Sputnik Music-sivuston arvostelija kirjoittaa Iommin riffien olevan "vanhan hyvän ajan heviriffejä vaikkakin yhtye hieman 'kasari-taudista' kärsiikin". Ultimate Guitar-sivuston kriitikko puolestaan sanoo albumin olevan "jonkin verran keskitasoa yläpuolella".
Yhtyeen johtohahmo Tony Iommi oli luonnollisesti pettynyt albumin huonoon menestykseen: "Se ei myynyt mitenkään mikä oli musertavaa. Oli lopulta hienoa saada albumi valmiiksi kaikkien sekoilujen jälkeen, mutta menestys oli tietenkin muissa käsissä. Fanit olivat varmasti ihmeissään kaikista miehistönvaihdoksista. Täysin toinen bändi aloitti albumin teon ja toinen viimeisteli. Nauhoittaminen oli melkoista sekamelskaa. Itsehän en voinut häipyä vaan minun piti pitää homma kasassa".
Kesällä 1987 yhtyeelle oli sovittu esiintymisiä Kreikassa ja Etelä-Afrikassa Sun Cityssä. Varsinkin Etelä-Afrikan konsertteja paheksuttiin myöhemmin, sillä maassa harjoitettiin vielä tuolloin ns. apartheid- eli rotuerottelu-politiikkaa. Kreikan konsertissa kokoonpanona oli Iommi, Nicholls, Martin sekä paluun yhtyeeseen tehnyt basisti Dave Spitz ja rumpali Bev Bevan, joka oli ollut Sabbathissa jo vuosina 1983-1984. Alkuperäisbasisti Geezer Butleria oli kysytty yhtyeeseen, mutta hän ei halunnut olla missään tekemisissä manageri Meehanin kanssa. Bev Bevan jättäytyi pois Kreikan jälkeen koska ei halunnut lähteä Etelä-Afrikan keikoille poliittisista syistä ja hänen tilalleen tuli uudeksi rumpaliksi mm. The Clash-, Hanoi Rocks- ja Cherry Bombz-yhtyeissä soittanut Terry Chimes. Etelä-Afrikan jälkeen Dave Spitz lähti lopullisesti ja uudeksi basistiksi tuli mm. Jason Bonhamin kanssa aiemmin soittanut Jo Burt.
Tämä kokoonpano (Iommi, Nicholls, Martin, Chimes ja Burt) teki albumin julkaisun aikoihin marras- joulukuussa 1987 viidentoista konsertin kiertueen Keski-Euroopassa. Päätöskonsertti Hammersmith Odeonissa Lontoossa jouduttiin peruuttamaan. Tammikuussa 1988 Iommi kertoi Kerrang-lehden haastattelussa kärsineensä "tenniskyynärpäästä ja flunssasta", mutta peruutuksen syyksi epäiltiin myös huonoa lipunmyyntiä ja kaiken lisäksi yhtyeen kalusto oli jouduttu takavarikoimaan maksamattomien laskujen takia. Samassa haastattelussa Iommi valotti myös yhtyeen manageritilanteesta: "Tilanne Patrickin (Meehan) kanssa oli toimimaton. Kun tuli laskujen maksun aika, miestä ei saanut mistään kiinni. Ainoa vaihtoehto oli katkaista yhteistyö ja aloittaa kaikki alusta".
Vuosi 1988 meni yhtyeeltä matalalla profiililla lukuun ottamatta pientä hyväntekeväisyyskonserttia toukokuussa 1988. Samana vuonna Iommi aloitti yhtyeen uuden rakentamisen uuden soittokumppaninsa, rumpali Cozy Powellin kanssa.
Universal Music Group julkaisi albumista vuonna 2010 kahden CD:n remasteroidun "Deluxe Editionin". Se sisältää varsinaisen albumin lisäksi singlen "The Shining" b-puolet, ja toisella CD:llä ovat varsinaisen albumin kappaleet (paitsi "Scarlet Pimpernel") Ray Gillenin laulamana. Gillenin laulamat versiot ovat olleet saatavana bootlegeilla jo vuosien ajan, mutta tämä virallisesti julkaistu versio on peräisin kitaristi Tony Iommin arkistoista, eikä se siis ole sama kuin bootlegeilla olleet versiot.
CD 1CD 2