hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kristuksen luostari
Kristuksen luostari () on luostari Tomarissa, Portugalissa. Se rakennettiin alun perin 1100-luvulla. UNESCO lisäsi Kristuksen luostarin maailmanperintöluetteloon vuonna 1983.
Luostari rakennettiin Reconquistan eli muslimien karkotuksen muistoksi, mutta siitä kehittyi Emanuelintyyliä edustava Portugalin avautumisen symboli. 1100-luvulla Temppeliherrain ritarikunta kutsuttiin Portugaliin auttamaan Reconquistassa, ja Tomar oli heidän ensimmäinen ja tärkein linnoituksensa. Kun Temppeliherrojen ritarikunta hajotettiin 1314–1315, Portugaliin perustettiin Kristuksen veljeskunta ja Tomarin luostari siirtyi heille.
Luostarin keskeisen kirkon rakennutti 1100-luvun lopulla temppeliherrain ensimmäinen suurmestari Gualdim Pais. Se on temppeliherroille tyypillinen rotunda. Muita rakennuksia ristikäytävineen lisättiin seuraavien vuosisatojen aikana, ja niissä näkyy goottilaisia ja emanuelintyylin piirteitä.
Guthrum
Guthrum (myös Godrum tai Guthorm, kuollut noin 890), tunnetaan myös nimellä Guthrum Vanhempi, tanskaksi Gorm den Gamle (Tanskaa hallitsi 900-luvulla samanniminen kuningas Gorm Vanha) tai Gorm den Barnløse ("Gorm Lapseton"), oli Danelagenin tanskalaisten viikinkien kuningas. Kristinuskoon kääntymisen yhteydessä hän otti käyttöön nimen Aethelstan (vaihtoehtoisia kirjoitustapoja Athelstan ja Ethelstan). Hänet tunnetaan lisänimellä "Vanhempi", koska myöhemmin hallitsi myös Guthrum Nuorempi.
On epäselvää miten Guthrumista tuli Danelagenin (tanskalaisten hallitsema alue Englannissa) päälliköiden kuningas. Tiedetään vain, että vuoteen 874 mennessä hän oli käynnistänyt laajamittaisen sodan Wessexiä ja sen kuninkaita vastaan.
Guthrum tunnetaan erityisesti taisteluistaan Alfred Suurta vastaan. Osassa taisteluista Guthrum onnistui saavuttamaan voittoja Alfredin joukoista, mutta lopulta hän hävisi ratkaisevan Ethandunin taistelun keväällä 878. "Anglosaksien kronikan" mukaan saarretun Guthrumin armeijan onnistui neuvotella rauhansopimus, joka tunnetaan nimellä Wedmoren rauha ("Canterbury Manuscript F":ssa).
Wedmoren rauhassa (jota seurasi Alfredin ja Guthrumin rauhana tunnettu sopimus) Alfredin ja Guthrumin välillä sovittiin valtapiirien rajoista. Sopimuksella Guthrum kääntyi kristinuskoon ja Alfredista tuli hänen kummisetänsä. Samassa yhteydessä Guthrum otti nimen Aethelstan. Kristinuskoon kääntyminen toimi Guthrumin valana tai laillisena siteenä rauhansopimukseen ja sen merkitys oli enemmän poliittinen kuin uskonnollinen. Poliittisesti kristinuskoon kääntyminen ei vaikuttanut tanskalaisten valtaan alueilla, jotka Guthrum oli valloittanut. Sen sijaan se vain vahvisti Guthrumin asemaa valloittamillaan alueilla, jotka olivat kristinuskoisia. Rauhansopimuksen ansiosta Guthrum pystyi vetämään joukkonsa lännestä ja keskittymään itäisten alueiden valloitukseen. Vuodesta 879 hän hallitsikin Itä-Anglian kuninkaana kuolemaansa asti.
"Anglosaksien kronikan" mukaan Guthrum kuoli vuonna 890.
Manoel de Oliveira
Manoel Cândido Pinto de Oliveira (11. joulukuuta 1908 Porto – 2. huhtikuuta  2015 Porto) oli portugalilainen elokuvaohjaaja. Oliveira eli yli satavuotiaaksi, ja hän oli viimeisinä vuosinaan maailman vanhin uraansa jatkanut elokuvaohjaaja. Vielä vuonna 2014 de Oliveira ohjasi kaksi lyhytelokuvaa.
Oliveira syntyi Portossa ja kävi koulunsa Galiciassa Espanjassa. Alun perin hänen tavoitteensa oli näyttelijänura, ja hän aloitti 20-vuotiaana näyttelijänopinnot. Sittemmin hän päätti ryhtyä elokuvaohjaajaksi. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä on "Douro, faina fluvial" vuodelta 1931.
Oliveira oli Cannesin elokuvajuhlilla ehdolla useita kertoja Kultaisen palmun saajaksi, ja hänelle myönnettiin tuomariston palkinto vuonna 1999. Venetsian elokuvajuhlilla hänelle myönnettiin Kultainen leijona elämäntyöstä kaksi kertaa, vuosina 1985 ja 2004. Kultaisen palmun elämäntyöstä Oliveira sai vihdoin vuonna 2008. Oliveiran kuoltua vuonna 2015 Portugaliin julistettiin kahden päivän virallinen suruaika.
Stuart Price
Stuart David Price (s. 9. syyskuuta 1977 North Yorkshire, Englanti) on brittiläinen elektronisen musiikin tuottaja, lauluntekijä ja tuottaja. Price on tuottanut useita tunnettuja artisteja kuten Madonnaa, Missy Elliottia ja The Killersiä. Price tekee vähemmän omalla nimellään musiikkia, ja käyttää aliaksia "Les Rythmes Digitales, Paper Faces, Man With Guitar, Thin White Duke ja Jacques Lu Cont". Price on myös osallisena synthpoppia tuottavassa Zoot Woman -kokoonpanossa yhdessä Adam ja Johnny Blaken kanssa. Price kasvoi Readingissa Britanniassa.
Zoot WomanLes Rythmes DigitalesJacques Lu ContPrice on työstänyt seuraavia kappaleita seuraaville artisteille:
Madonna
JulietNew OrderPrice on remixannut muun muassa Lady Gagaa, Britney Spearsia, Coldplayta, Depeche Modea, Felix da Housecatia, Goldfrappia, Gwen Stefania, The Killersiä, Madonnaa, Missy Elliottia, Placeboa, Röyksoppia, Scissor Sistersiä ja Texasia.
Gianni Versace
Giovanni "Gianni" Versace (2. joulukuuta 1946 Reggio Calabria, Italia – 15. heinäkuuta 1997 Miami, Yhdysvallat) oli italialainen muotisuunnittelija ja teatteripuvustaja. Versacea pidettiin eräänä kaikkein värikkäimmistä ja lahjakkaimmista 1900-luvun muotitaiteilijoista.
Gianni, veli Santo sekä sisar Donatella kasvoivat Reggio Calabrian maakunnassa isänsä ja äitinsä huomassa. Äiti Francesca oli ompelija, ja opetti Giannille muun muassa räätälöintiä. Gianni alkoi jo lapsena valmistaa itse vaatteita. Versace opiskeli myöhemmin arkkitehtuuria muttei koskaan saanut varsinaista koulutusta muotialalle. Siitä huolimatta hän muutti 25-vuotiaana Milanoon päästäkseen suunnittelemaan vaatteita muotimaailmaan. 1970-luvun puolivälissä hänen luonnospiirroksensa herättivät kykyjenmetsästäjien huomion ja muotitalot Genny, Complice ja Gallaghan palkkasivat hänet suunnittelemaan valmisvaatekokoelmiaan. Vuonna 1978 Versace esitteli ensimmäisen omalla nimellään suunnitellun naistenvaatekokoelman ja saman vuoden syyskuussa hän esitteli myös ensimmäisen miesten asujen kokoelmansa. Merkki kasvoi pian suuremmaksi, luoden imperiumiksi kutsutun Versacen muotitalon jonka alla huippumuodin lisäksi valmistettiin myös kodintarvikkeita kuten tekstiilejä ja astiastoja sekä lasten- ja urheiluvaatteita. Ensimmäisen monista palkinnoistaan Versace otti vastaan vuonna 1982, ja vuonna 1989 hänen töistään järjestettiin jo ensimmäinen näyttely Milanossa.
Italian tasavallan presidentti Francesco Cossiga myönsi hänelle "Commendatore della Repubblica Italiana"-kunniamerkin 24. tammikuuta 1986. Versacen suunnittelemat vaatteet tunnettiin aggressiivisen korostetusta naisellisuudesta ja seksikkyydestä sekä teknisestä taidokkuudesta. Versacen sanotaan myös olevan vastuussa 1980-luvun sekä 1990-luvun alun supermalli-ilmiöstä.
Gianni Versace ei kuitenkaan työskennellyt vain muotimaailmassa, vaan hän suunnitteli usein puvustusta teatteriin, balettiin ja oopperaan.
Gianni Versacen murha 15. heinäkuuta 1997 järkytti muotimaailmaa. Versace oli palaamassa Miami Beachilla sijaitsevaan kartanoonsa, kun Andrew Cunanan ampui hänet lähietäisyydeltä. Versace kuoli heti. Versacen hautajaiset herättivät huomiota loistokkuudellaan ja useilla kuuluisilla vieraillaan; 22. heinäkuuta pidettyyn tilaisuuteen osallistui muiden muassa Walesin prinsessa Diana, joka menehtyi auto-onnettomuudessa runsaan kuukauden kuluttua. Cunanan ampui itsensä seuraavana päivänä poliisin piirittäessä tätä asuntoveneessä Miamissa. Versacen murhasta tehtiin "Gianni Versacen murha: Amerikan rikostarinat" -niminen 9-osainen tv-sarja, joka sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa tammikuussa 2018.
Syyskuussa 1997 Gianni Versacen veli Santo Versace otti johtaakseen perheen holdingyhtiön ja sisar Donatella Versace ryhtyi suunnittelun johtajaksi. Rocklaulaja Elton John omisti vuonna 1997 albuminsa "The Big Picture" juuri Gianni Versacelle.
Vuonna 2002 Lontoossa sijaitseva Victoria & Albert museo kunnioitti Versacea retrospektiivillä hänen työstään.
João César Monteiro
João César Monteiro (2. helmikuuta 1939 Figueira da Foz – 3. helmikuuta 2003 Lissabon) oli portugalilainen elokuvaohjaaja.
Monteiro syntyi Figueira da Fozissa ja siirtyi vuonna 1949 Lissaboniin. Hän opiskeli muun muassa Lontoossa.
1971 Quem Espera por Sapatos de Defunto Morre Descalso
1972 Sophia de Mello Breyner Andersen
1972 Fragmentos de um Filme-Esmola: A Sagrada Família
1975 Que Farei com Esta Espada?
1975 Amor de Mãe
1978 Os Dois Soldados
1978 Veredas
1979 O Amor das Três Romãs
1979 O Rico e o Pobre
1982 Silvestre
1986 À Flor do Mar
1989 Recordações da Casa Amarela
1992 O Último Mergulho
1995 Passeio com Johnny Guitar
1995 Lettera amorosa
1995 O Bestiário
1995 A Comédia de Deus
1997 Le Bassin de John Wayne
1999 As Bodas de Deus
2000 Branca de Neve
2003 Vai e Vem
Caminhos do Cinema Português
Caminhos do Cinema Português on Coimbran kaupungissa järjestettävä portugalilaisen elokuvataiteen festivaali. Sen perusti Coimbran akateemisen yhdistyksen Elokuvauksen tutkimuskeskus.
Caminhos do Cinema Português pidetään joka huhtikuu. Tapahtuma järjestettiin vuonna 2006 kolmattatoista kertaa.
Head-Smashed-In Buffalo Jump
Head-Smashed-In Buffalo Jump sijaitsee Albertan provinssissa Kanadassa paikassa, jossa Kalliovuorten juurella olevat kukkulat alkavat nousta preeriasta. Se on UNESCOn maailmanperintökohde ja Amerikan alkuperäisväestön kulttuurin museo.
Tällaisia jyrkänteitä tasankojen alkuperäisasukkaat käyttiviät vuosituhansien ajan tappaakseen biisoneita. He ajoivat eläimet alas kalliolta. Mustajalat ajoivat biisonit Head-Smashed-In Buffalo Jumpiin laidunalueilta kolmen kilometrin päästä pitkin linjoja, joita reunustivat sadat kiviröykkiöt ja lopulta täyttä laukkaa yli kielekkeen. Kallio on 300 metriä pitkä ja se on korkeimmalta kohdaltaan 10 metriä alapuolella olevaa laaksoa korkeammalla. Aluetta käytettiin jo ainakin 6 000 vuotta sitten ja luukerrostumat ovat 10 metriä syviä. Biisoneiden ruumit käsiteltiin läheisessä leirissä.
Mustajalat kutsuivat kohdetta nimellä Estipah-skikikini-kots. Legendan mukaan nuori mustajalka halusi katsella, kun biisonit syöksyvät jyrkänteeltä. Hän kuitenkin kuoli pudonneen biisonin alle ja hänet myöhemmin löydettiin ruumiskasan alta "paikassa, jossa hänen päänsä murtui".
Head-Smashed-In hylättiin 1800-luvulla eurooppalaiskontaktin jälkeen. Eurooppalaiset rekisteröivät kohteen ensimmäisen kerran 1880-luvulla ja Amerikan luonnonhistorian museo suoritti ensimmäiset kaivaukset vuonna 1938. Unescon maailmanperintöluetteloon kohde otettiin vuonna 1981 todistuksena esihistoriallisesta elämästä ja alkuperäisasukkaiden tavoista.
Sabiha Gökçen
Sabiha Gökçen (21. maaliskuuta 1913, Bursa, Turkki – 22. maaliskuuta 2001, Ankara) oli Turkin ensimmäinen naislentäjä ja maailman ensimmäinen naissotalentäjä.
Hän oli yksi Mustafa Kemal Atatürkin adoptoimasta kahdeksasta lapsesta. Atatürk löysi Sabihan vuonna 1925 Bursassa. Sabiha joka oli alun perin bosniakki, halusi päästä opiskelemaan, joten maan isä Atatürk adoptoi hänet kuultuaan hänen surkeista elinoloistaan. Hän kävi kansakoulua Ankarassa ja sitten Istanbulin amerikkalaista tyttökoulua. Atatürk oli laatinut Turkille uuden sukunimilain, joka astui voimaan kesällä 1934. Saman vuoden joulukuussa Atatürk antoi Sabihalle sukunimen Gökçen (suomeksi gök tarkoittaa taivas). Kuusi kuukautta myöhemmin Sabihasta tuli lentäjä.
Atatürk uskoi ilmailuun eräänä yhteiskuntaa uudistavana tienä. Hän perusti siviililentokoulun, joka sai nimen ”Türk Kuşu” (suom. "turkkilainen lintu") ja vei Sabihan sen avajaisseremoniaan 5. toukokuuta 1935. Nuori nainen innostui lentämisestä. Hän hankki lentolupakirjan ja osallistui purjelentokoulutukseen Neuvostoliitossa. Atatürk avitti hänet Turkin ilmavoimien akatemiaan, ja hänestä tuli ensimmäinen naissotilaslentäjä Turkissa. Hän lensi muun muassa pommikoneita ja osallistui useisiin sotaharjoituksiin.
Vain valittamalla korkeammille tahoille hän pääsi osallistumaan kurdikapinallisia vastaan tehtyihin lentopommituksiin. Täten hänestä tuli ensimmäinen naissotalentäjä 1930-luvun jälkipuolella. 1930-luvun lopulla hänestä tuli "Türk Kuşu"-lentokoulun pääkouluttaja, jossa toimessa hän jatkoi vuoteen 1955 asti. Hän lensi vuoteen 1968 asti. Hän kirjoitti muistelmateoksen ”A Life Along the Path of Atatürk”. Istanbulin uudempi kansainvälinen lentokenttä, joka sijaitsee Aasian puolella, on nimetty Sabiha Gökçenin mukaan (Sabiha Gökçen Havalimanı, suom. Sabiha Gökçenin lentoasema)
Gabriel Fahrenheit
Daniel Gabriel Fahrenheit (24. toukokuuta 1686 Danzig – 16. syyskuuta 1736 Haag) oli saksalainen fyysikko, joka tunnetaan erityisesti Fahrenheit-lämpötila-asteikon kehittäjänä.
Fahrenheit vietti nuoruutensa Danzigin hansakaupungissa, joka tuohon aikaan kuului Puola-Liettuaan. Vanhempiensa tapaturmaisen kuoleman jälkeen Fahrenheit siirtyi kauppiaaksi Amsterdamin. Fahrenheitin kiinnostus luonnontieteisiin johti kuitenkin siihen, että hän matkusteli ympäriinsä opiskellen ja tehden tieteellisiä kokeita. Haagiin Fahrenheit asettui vuonna 1717. Vuodesta 1718 Fahrenheit opetti kemiaa Amsterdamissa ja hänestä tuli Royal Societyn jäsen vuonna 1724.
Fahrenheit teki suuria parannuksia lämpömittareihin, joiden toiminta perustui elohopean tai alkoholin laajenemiseen.
Vuonna 1724 hän ehdotti Fahrenheit-asteikon käyttöä lämpötilan ilmaisemiseen. Siinä veden jäätymispiste on 32 F ja kiehumispiste 212 F, joten niiden väli on 180 astetta.
Maria Helena Vieira da Silva
Maria Helena Vieira da Silva (13. kesäkuuta 1908 Lissabon – 6. maaliskuuta 1992) oli portugalilais-ranskalainen taidemaalari. Hänen teoksensa edustivat abstraktia taidetta.
Silva aloitti taiteen opiskelun 11-vuotiaana. Häntä opettivat muiden muassa Fernand Léger, Antoine Bourdelle ja Stanley William Hayter. Silva meni vuonna 1930 naimisiin unkarilaisen taidemaalarin Árpád Szenesin kanssa. Hän alkoi työskennellä pääasiassa Pariisissa ja sai Ranskan kansalaisuuden 1942.
Silva asui Ranskassa loppuelämänsä ja kuoli siellä vuonna 1992. Hän sai vuonna 1966 Ranskan hallitukselta palkinnon "Grand Prix National des Arts", ja vuonna 1979 hänet nimettiin Kunnialegioonan ritariksi.
Ernesto Canto
Ernesto Canto (s. 18. lokakuuta 1959 Meksiko) on meksikolainen kävelijä, joka käveli sekä 20 että 50 kilometrin matkoja.
Canto voitti Helsingin maailmanmestaruuskilpailuissa 1983 kultaa 20 kilometrin kävelyssä 10 sekunnin erolla kakkoseen. Vuotta myöhemmin, Los Angelesin olympialaisissa 1984 hän voitti kultaa 20 kilometrin kävelyssä ajalla 1.23,19. 11. elokuuta, 8 päivää olympiavoiton jälkeen Canto sijoittui kymmenenneksi 50 kilometrin kävelyssä. Rooman MM-kilpailuihin 1987 hänet hylättiin. Sama toistui vuotta myöhemmin Soulin olympialaisissa 1988. IAAF:n maailmancupissa hän sijoittui toiseksi vuonna 1991. Hän osallistui vielä vuonna 1992 Barcelonan olympialaisiin, missä hänen sijoituksensa oli 29:s. Hän lopetti uransa pian kisojen jälkeen.
Belém (Lissabon)
Belém (viralliselta nimeltään Santa Maria de Belém) on yksi Lissabonin kaupunginosista. Se sijaitsee kaupungin keskustasta kuusi kilometriä länteen. Paikka on nimetty Beetlehemin portugalinkielisen nimen mukaan.
Belémin pinta-ala on 3,39 km² ja väkiluku 9 752 (2001). Yksi sen tunnetuimmista nähtävyyksistä on 1500-luvulla rakennettu Belémin torni, joka selvisi Lissabonin maanjäristyksestä 1755.
Belémin torni
Belémin torni () on torni Belémissä, Lissabonissa, Portugalissa. Se sijaitsee Tajojoen varressa.
Belémin torni rakennettiin vuosina 1515–1521 Vasco da Gaman löytöretkien kunniaksi, ja osaksi kaupungin puolustusta. Emanuelintyyliä edustavan tornin suunnitteli Francisco de Arruda. Sen arkkitehtuurissa näkyy vaikutusta Pohjois-Afrikan islamilaisesta rakennuskulttuurista. Sitä historiansa aikana käytetty muun muassa tulliasemana, majakkana ja vankilana.
Torni pääsi UNESCO:n maailmanperintöluetteloon vuonna 1983.
Nollendorfplatz
Nollendorfplatz on aukio Berliinissä, Schönebergin kaupunginosassa. 1800-luvulla syntynyt aukio oli alun perin puistomainen ja edustavien rakennusten ympäröimä, mutta se kärsi toisessa maailmansodassa pahoja vaurioita ja on nykyään lähinnä suurten autoteiden solmukohta. Alkuperäisestä rakennuskannasta jäi 1905/1906 valmistuneen Neues Schauspielhaus -teatterin julkisivu. Vuonna 1902 avatulta, sodan vaurioiden jälkeen hieman vaatimattomammassa muodossa kunnostetulta Nollendorfplatzin metroasemalta liikennöi peräti neljä metrolinjaa.
Alue on tunnettu homokulttuurin keskittymänä ja ympäristö oli huonomaineista. Viime vuosina alueen ilmettä on koetettu parantaa, ja ympäristöön on ilmaantunut kalliita ravintoloita ja kirjakauppoja.
Theodor-Heuss-Platz
Theodor-Heuss-Platz on laaja aukio Berliinissä, Westendin kaupunginosassa Charlottenburg-Wilmersdorfin hallintoalueella. Aukion keskellä sijaitsee puisto, jonne on pystytetty useampia taideteoksia. Aukiota ympäröi monikaistainen autotie. Aukiolle johtaa neljä isoa katua (Kaiserdamm, Heerstraße, Reichsstraße ja Masurenallee) sekä kolme pienempää katua (Ahornallee, Lindenallee ja Pommernallee). Aukion alla sijaitsee Theodor-Heuss-Platzin metroasema.
Aukio rakennettiin vuosina 1904–1908 edustusaukioksi. Aluksi sen nimi oli "Reichskanzlerplatz" (”Valtakunnankanslerinaukio”). Vuonna 1933, natsien noustua valtaan, aukion nimeksi tuli "Adolf-Hitler-Platz". Adolf Hitlerin ja hänen luottoarkkitehtinsä Albert Speerin suunnitelmissa aukion piti olla tulevan Welthauptstadt Germanian itä–länsi-akselin ("Ost-West-Achse") läntinen päätepiste. Edelleen aukio sijaitsee yli 11 kilometriä pitkällä viivasuoralla katuakselilla, johon kuuluvat muun muassa Straße des 17. Juni ja Unter den Linden. Toisen maailmansodan jälkeen aukio sai alkuperäisen nimensä takaisin. Vuonna 1963 se nimettiin "Theodor-Heuss-Platziksi" kuusi päivää aiemmin kuolleen ensimmäisen Saksan liittopresidentin Theodor Heussin mukaan.
Wittenbergplatz
Wittenbergplatz on aukio Berliinin läntisessä keskustassa, Tauentzienstraßen itäpäässä. Se syntyi vuosina 1889–1892.
Aukiota ympäröineestä alkuperäisestä rakennuskannasta ei ole säilynyt paljoa, mutta aukion keskellä sijaitsee edelleen arkkitehtuuristaan tunnettu, vuonna 1913 nykyisen muotonsa saanut Wittenbergplatzin metroasema. Molemmin puolin asemaa kulkee autotie. Aukion pohjois- ja eteläpäädyt ovat puistomaisempia ja kummallakin sijaitsee suihkulähde.
Berliinin kuuluisin tavaratalo KaDeWe sijaitsee aukion laidalla.
Kurfürstenstraße
Kurfürstenstraße on usean berliiniläisen kadun nimi. Tunnetuin niistä sijaitsee lähellä kaupungin läntistä keskustaa, Tiergartenin ja Schönebergin kaupunginosien rajan kohdalla. Tämä katu syntyi 1600-luvun lopulla ja kulki vuoteen 1863 asti nimellä "Mühlenstraße" tai "Mühlenweg". Nykyään katu on huonomaineinen ja se tunnetaan katuprostituution keskuksena. Kurfürstenstraßea ei pidä sekoittaa läheiseen Kurfürstendammiin, joka on Berliinin kuuluisin ostoskatu.
Kurfürstenstraßella sijaitsee Kurfürstenstraßen metroasema.
Kanadan Kalliovuorten puistot
Kanadan Kalliovuorten puistot on UNESCOn maailmanperintökohde, joka otettiin luetteloon vuonna 1984 sen vuoristomaisemiensa ansiosta.
Kohde koostuu neljästä kansallispuistosta (Banff, Jasper, Kootenay, Yoho) ja kolmesta Brittiläisen Kolumbian provinssitason puistosta.
Alue tunnetaan luonnonkauneudestaan ja biologisesta monimuotoisuudestaan. Burgessin savikivikerrostuma kuuluu puistojen alueelle. Se oli aiemmin oma maailmanperintökohteensa, mutta nykyään osa Kanadan Kalliovuorten puistoja.
Tomar
Tomar on kunta ja kaupunki Santarémin piirissä, Portugalissa. Kunnan pinta-ala on 351,2 km² ja väkiluku noin 41 700.
Tomarissa sijaitseva Kristuksen luostari on UNESCO:n maailmanperintöluettelon kohde. 1100-luvulla Temppeliherrain ritarikunta kutsuttiin Portugaliin auttamaan Reconquistassa, ja Tomar oli heidän ensimmäinen ja tärkein linnoituksensa. Kun Temppeliherrojen ritarikunta hajotettiin 1314–1315, Portugaliin perustettiin Kristuksen ritarikunta ja Tomarin luostari siirtyi heille.
Kaupungin virallinen juhlapäivä on 1. maaliskuuta. Nykyisenä pormestarina toimii Anabela Freitas.
Andrei Silnov
Andrei Silnov (s. 9. syyskuuta 1984) on venäläinen korkeushyppääjä, olympiavoittaja ja Euroopan-mestari. Hän on hypännyt ulkoradoilla 238 cm ja sisäradoilla 237 cm.
Vuonna 2005 Silnov voitti Venäjän alle 23-vuotiaiden hallimestaruuden tuloksella 224 cm, mutta jäi ulkoradoilla alle 23-vuotiaiden Venäjän mestaruuskisoissa kuudenneksi tuloksella 218 cm. Alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa saman vuoden elokuussa Erfurtissa hän oli yhdeksäs tuloksella 223 cm.
Lopullisen läpimurtonsa kansainväliselle huipulle Silnov teki vuonna 2006. 7. tammikuuta hallikauden avauksessa Jekaterinburgin joulukisoissa hän ponnisti neljänneksi tuloksella 228 cm. Helmikuun alussa Saksan Arnstadtissa hän hyppäsi silloisen halliennätyksensä 235 cm. Venäjän hallimestaruuskilpailuissa hän sai pronssia. Kesäkuussa hän voitti Venäjän-mestaruuden sekä Eurooppa-cupin superliigan kisan Malagassa tuloksella 231 cm, ja 25. heinäkuuta Tukholman DN-gaalassa paransi ennätyksensä lukemiin 232 cm. Elokuussa Göteborgin EM-kisoissa hän voitti kultamitalin silloisella ennätystuloksellaan ja EM-kisaennätyksellä 236 cm. Hän paransi ennätyksensä 20. elokuuta Monacossa lukemiin 237. Hän sijoittui toiseksi sekä että maailmancupissa.
Vuonna 2007 Silnov sai pronssia Venäjän-mestaruuskilpailuissa ja sijoittui 11:nneksi Osakan MM-kilpailuissa 2007 tuloksella 221 cm. Hän hyppäsi seuraavana talvena Arnstadtissa halliennätyksensä 237 ja sijoittui kolmanneksi kotimaansa hallimestaruuskisoissa.
Kesällä 2008 Silnov voitti Euroopan cupin. Hän jäi Venäjän mestaruuskisoissa neljänneksi, eikä häntä valittu Pekingin olympialaisten kisajoukkueeseen. Vajaata viikkoa myöhemmin hän hyppäsi Lontoon Super GP-kisassa omaksi ennätyksekseen 238 cm ja myöhemmin Monacossa 233 cm. Tämän jälkeen Venäjän Olympiakomitea nosti hänet Pekingin kisajoukkueeseen Andrei Terešinin tilalle. Pekingissä hän voitti olympiakultaa. Hän hyppäsi jokaisesta korkeudesta ensimmäisellään yli, mukaan lukien voittokorkeus 236 cm, jonka hän ylitti ainoana kilpailijana. Varmistettuaan voittonsa hän yritti uudesta olympiaennätyksestä 242 cm. Kauden lopussa hän voitti .
Silnov sai Venäjän hallimestaruuskilpailuissa pronssia 2011 ja hopeaa 2012. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän sijoittui toiseksi tuloksella 233 cm. Hän sai hopeaa myös ulkoratojen Venäjän-mestaruuskilpailuissa. Lontoon olympialaisissa hän oli kahdestoista.
Cel-shading
Cel-shading eli toon shading on kolmiulotteisessa grafiikassa renderöintitekniikka, jolla saadaan aikaiseksi sarjakuvamainen ja käsinpiirretyltä piirrosanimaatiolta vaikuttava grafiikkamaailma. Tekniikkaa käytetään useimmiten videopeleissä. Vaikka tekniikan lopputulos näyttää yksinkertaiselta, prosessi on monimutkainen. Tekniikan nimi juontuu puhtaista liuskoista asetaattia, joita kutsutaan nimellä "cel" ja jotka on maalattu perinteiseen 2D-animaation tekemiseen kuten Disneyn klassikkoelokuviin.
Cel-shadingissa varjostuksessa käytetään vain muutamaa sävyä kullekin värille ja objekteille piirretään yleensä vahvat ääriviivat.
Yksi ensimmäisistä reaaliaikaista cel-shading -tekniikkaa hyödyntävistä peleistä oli "Jet Set Radio", joka julkaistiin Sega Dreamcastille vuonna 2000. Aikaisempi peli "Fear Effect", joka julkaistiin PlayStationille, julkaistiin samana vuonna, mutta siinä käytettiin vain dramaattisia tekstuureja korostamaan pelihahmojen anime-ilmettä. "Fear Effectiä" aikaisemmissa peleissä on myös käytetty tekstuureja samassa hengessä, mutta ei yhtä näkyvästi.
"Jet Set Radion" tyyliratkaisua seurasivat seuraavina vuosina useat pelit, joista tosin vain muutamat sopivat tekniikan pääasialliseen ilmentymään. Seuraavat cel-shading-pelit, jotka kaappasivat pelialan huomion jossakin muodossa, olivat "Jet Set Radio Future" ja "Sly Raccoon" vuonna 2002. Ajan mittaan julkaistiin lisää cel-shading-pelejä kuten "Dark Cloud 2", "Cel Damage", "Klonoa 2", ja "Viewtiful Joe" -pelisarja sekä "XIII", tosin mikään peleistä ei saavuttanut suurta myyntimenestystä. Ainoat cel-shading-pelit, jotka ovat saaneet sekä hyviä arvioita että myyntimenestystä pelin "Sly Raccoon" jälkeen ovat "" ja "".
Alkujaan Segan "The House of the Dead 3" Xboxille oli cel-shading-tekniikalla toteutettu. Sega julkaisi pelin varhaisessa kehitysvaiheessa tekniikkaa hyödyntäviä kuvakaappauksia pelistä. Sega kuitenkin ilmoitti pian hylkäävänsä graafisen tyylin – syitä hylkäämiseen on pohdittu: Yksi yleisimmistä teorioista on negatiivinen vastaanotto. Monien pelaajien mielestä groteskiin ja väkivaltaiseen peliin ei sovellu sarjakuvamainen tyyli.
Hiljattain käsikonsoleissa, joissa ei ole tarpeeksi tehoja realistisen 3D-maailman tuottamiseen, on käytetty hyödyksi cel-shading-tekniikkaa. Ehkä tunnetuin tällainen pelinimike on "Tony Hawk" -pelisarja Nintendo DS:lle.
Cel-shading-tekniikan käyttö videopeleissä on vähentynyt sitten sen esittelyn, mutta tekniikkaa kuitenkin käytetään yhä. Hiljattain julkaistuja ja julkaisemattomia cel-shading-pelejä ovat muiden muassa "Dragon Quest VIII", "Killer 7", "Metal Gear Acid 2", the walking dead ja "Ōkami".
Joitakin huomattavimpia cel-shading-tekniikkaa hyödyntäneitä elokuvia:
Joitakin huomattavimpia videopelejä:
Lisäksi joissakin tv-sarjoissa ja mainoksissa on hyödynnetty tekniikkaa:
António Silva Porto
António Carvalho de Silva Porto (11. marraskuuta 1850– 11. kesäkuuta 1893) oli portugalilainen taidemaalari. Hänen teoksensa olivat naturalistisia.
Porton kaupungissa syntynyt António Silva Porto opiskeli aluksi Portugalissa João António Correian ja T. de Furtadon johdolla. Hän jatkoi opintojaan Pariisissa ja Roomassa ja palasi Portugaliin vuonna 1879.
Porton töitä on muun muassa Chiadon museossa Lissabonissa ja Soares dos Reisin kansallismuseossa Portossa.
Jon Voight
Jonathan Vincent ”Jon” Voight (s. 29. joulukuuta 1938 Yonkers, New York Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hänen isänsä on sukutaustaltaan slovakialainen ja äitinsä saksalainen. Hän valmistui vuonna 1960 Amerikan katolisesta yliopistosta opiskeltuaan taidetta.
Voight sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon vuonna 1978 roolistaan elokuvassa "Katkera paluu" (1978). Hän on myös saanut Oscar-ehdokkuudet elokuvista "Keskiyön cowboy" (1969), "Pakojuna" (1985) ja "Ali" (2001). Voight on näytellyt myös useissa muissa menestyneissä elokuvissa, kuten "Syvä joki" (1972), "Heat – ajojahti" (1995), "Vaarallinen tehtävä" (1996), "Anakonda" (1997), "Pearl Harbor" (2001), "Tomb Raider", "National Treasure – kansallisaarre" (2004), "Transformers" (2007) ja "Ihmeotukset ja niiden olinpaikat" (2016).
Voight esiintyi "24"-televisiosarjan seitsemännellä tuotantokaudella (2008–2009) Jack Bauerin päävastustajana. Se oli hänen ensimmäinen roolinsa televisiosarjassa 40 vuoteen. 1960-luvulla hän näytteli muutamissa televisiosarjoissa, esimerkiksi kolmessa "Gunsmoken" jaksossa, kunnes elokuvaura pääsi vauhtiin "Keskiyön cowboyn" myötä. Televisioelokuvissa ja minisarjoissa Voight tosin esiintyi sittemminkin, kuten paavi Johannes Paavali II:na minisarjassa "Pope John Paul II" (2005).
Voightilla on kaksi lasta avioliitostaan ranskalais-kanadalaisen näyttelijän Marcheline Bertrandin kanssa: näyttelijä Angelina Jolie ja näyttelijä-tuottaja James Haven. Voight nai Bertrandin 12. joulukuuta 1971, mutta pari otti asumuseron vuonna 1976 ja erosi vuonna 1978. Lisäksi Voight on ollut naimisissa näyttelijä Lauri Petersin kanssa vuosina 1962–1967. Voightin veljiä ovat vuoden vanhempi tutkija Barry Voight ja kaksi vuotta nuorempi laulaja-lauluntekijä Chip Taylor.
Viktoria-Luise-Platzin metroasema
Viktoria-Luise-Platzin metroasema sijaitsee Berliinissä U4-linjan varrella samaa nimeä kantavan aukion alla. Asema avattiin 1. joulukuuta 1910. Asemalla suunniteltiin jo alun pitäen kahta sisäänkäyntiä, mutta vain läntinen rakennettiin. Itäinen valmistui 2002.
Viktoria-Luise-Platz
Viktoria-Luise-Platz on aukio Berliinissä, Schönebergin kaupunginosassa. Edustavaa, puistomaista aukiota koristelevat muun muassa suihkulähde ja kaksi pylväikköä. Aukio vihittiin käyttöön vuonna 1900. Sitä koskevan suunnittelukilpailun oli voittanut kaksi vuotta aiemmin Fritz Encke. Vuonna 1957 tehtyjen uudistusten jälkeen aukio palautettiin vuonna 1979 kutakuinkin alkuperäiseen asuunsa ja se on nykyään suojeltu.
Aukio nimettiin vuonna 1899 Saksan silloisen keisarin Vilhelm II:n ainoan tyttären, prinsessa Viktoria Luisen mukaan hänen koulunkäyntinsä alun kunniaksi.
Aukion alla sijaitsee vuonna 1910 käyttöön otettu Viktoria-Luise-Platzin metroasema.
Pukkilan Liikenne
Pukkilan liikenne on Arvid Lehtisen vuonna 1923 perustama perheyritys ja on yksi kolmesta Suomen vanhimmasta yhä toimivasta autoliikennöitsijästä. Pukkilan Liikenne hoitaa päivittäistä linjaliikennettä useilla linjoilla. Yrityksen pääreitti on Porvoo–Askola–Pukkila. Tilausajoja Pukkilan Liikenne ajaa sekä pääkaupunkiseudulta että muualta Uudeltamaalta kuuden bussin kalustollaan.
Pukkilan liikenteen koko 14-66-paikkainen bussikalusto on maan nuorinta keski-iältään. Kaikissa busseissa on myös jäähdytysilmastointi ja turvavyöt. Vuonna 2007 yhtiö hankki kaksi pyörätuolinostimella varustettua linja-autoa palvelemaan liikuntarajoitteisia. Pyörätuoleja autoihin mahtuu 8 kpl ja istumapaikkoja jää vielä 20 kpl. Vuonna 2012 ja 2013 Pukkilan Liikenne on mukana jääkiekon MM-kisoissa hankkimalla yhden kahdeksasta kisabussista. Kuljetettava on Kanadan joukkue.
Stanley Schachter
Stanley Schachter (1922 New York – 7. kesäkuuta 1997 East Hampton, New York) oli yhdysvaltalainen sosiaalipsykologi, joka tunnettiin erityisesti addiktioita ja tunteita käsittelevästä tutkimuksestaan. Jälkimmäisellä alalla Schachter esitti 1950-luvulla, että ihmisten tunteet riippuvat sekä ihmisen psykologisesta tilasta että psykologisen tilan kognitiivisesta tulkinnasta.
Schachter suoritti alemman korkeakoulututkinnon Yalen yliopistossa vuonna 1942 ja ylemmän korkeakoulututkinnon samassa yliopistossa vuonna 1944. Tohtoriksi Schachter väitteli vuonna 1949 Michiganin yliopistosta. Suurimman osan akateemisesta urastaan Schachter toimi Columbian yliopistossa, ensin psykologian professorina vuodesta 1961 ja sitten sosiaalipsykologian professorina vuodesta 1966 aina eläkkeelle jäämiseensä asti vuoteen 1992.
Edvard Vanhempi
Edvard Vanhempi (muinaisenglanniksi "Ēadweard se Ieldra", s. noin 874–877, k. 17. heinäkuuta 924) oli Englannin kuningas 899–924. Edvard oli Alfred Suuren poika ja hänestä tuli Wessexin kuningas isänsä kuoleman jälkeen vuonna 899. Edvardin aluelaajennuksista huolimatta ei ehkä voida puhua vielä kovin yhtenäisestä kuningaskunnasta Edvard Vanhemman aikana.
Edvard laajensi hallitsemaansa aluetta ja valloitti Itä-Anglian sekä myöhemmin viisi tärkeää tanskalaista kaupunkia: Derbyn, Leicesterin, Lincolnin, Nottinghamin ja Stamfordin. Hänen sisarensa Ethelfleda hallitsi Merciaa. Ethelfledan kuoltua vuonna 918 hänen tyttärestään Aethelfynnistä tuli Mercian hallitsija, mutta hänet syrjäytti vallasta jo seuraavana vuonna 919 hänen enonsa Edvard, josta näin tuli myös Mercian hallitsija. Vuonna 921 englantilaiset, britit, skotlantilaiset, viikingit ja Yorkin sekä Strathclyden kuninkaat tunnustivat hänen herruutensa. Lisänimeä ”vanhempi” käytti ensimmäisenä eräs munkki nimeltä Wulfstan erottaakseen Edvard Vanhemman ja Edvard Marttyyrin, joka hallitsi vuosina 975–978.
Edvard oli naimisissa kaksi tai kolme kertaa. Ensimmäisen mahdollisen liiton (Ecgwynnin kanssa) luonteesta ei ole tietoa, mutta tästä syntyi tytär, josta tuli Yorkin kuninkaan Sightricin puoliso, sekä poika Athelstan. Tultuaan kuninkaaksi Edvard meni naimisiin Aelffaedin kanssa, joka oli Wiltshiren ealdormanin tytär. Heidän lapsiaan olivat tuleva kuningas Ethelweard ja tytär Eadgyth eli Editha. Editha oli Otto I Suuren puoliso. Edvard ja Aelffaed saivat näiden lisäksi yhden pojan ja viisi tytärtä. Yksi tyttäristä oli Eadgifu (Edgiva), josta tuli Kaarle Yksinkertaisen puoliso. Edvard meni kolmannen kerran naimisiin noin vuonna 919 Edgivan eli Eadgifun, Kentin ealdormanin tyttären kanssa. Heillä oli kaksi poikaa, Edmund (tuleva Edmund I) ja Edred (myös tuleva kuningas) sekä kaksi tytärtä, joista toinen oli Winchesterin Pyhä Edburga.
Edvard Vanhempi kuoli Mercian kapinassa 17. heinäkuuta 924.
Five Songs and a Cover
Five Songs and a Cover on yhdysvaltalaisen Foo Fighters -rockyhtyeen vuonna 2005 julkaistu EP.
EP sisältää viisi Foo Fighterin omaa kappaletta sekä yhden coverkappaleen. Cover on Creamin ”I Feel Free”, jossa Foo Fightersin rumpali Taylor Hawkins laulaa ja solisti Dave Grohl soittaa rumpuja. Albumilla on myös yksi täysin yhtyeen tekemä uusi kappale, ”Skin & Bones”.
U55 (Berliinin metro)
U55 on Hauptbahnhofin ja Brandenburger Torin välinen metrolinja Berliinissä. Linja on Berliinin uusin ja se avattiin liikenteelle 8. elokuuta 2009. Rakennustyöt olivat kestäneet 14 vuotta ja maksaneet 320 miljoonaa euroa.
U55 on lyhyt (1,8 km), irrallinen osa linjan U5 suunnitellulla jatko-osuudella Alexanderplatzilta Haupbahnhofin kautta Turmstraßelle ja Jungfernheiden asemalle ja sieltä edelleen Tegelin lentoaseman suuntaan. Nykyisellään linjalla U55 ei ole yhteyttä Berliinin muuhun metroverkostoon. Päätöksiä linjan U5 jatkamisesta ei ole tehty.
Bundestagin metroasema
Bundestagin metroasema on Berliinissä U55-linjan keskimmäinen asema. Se sijaitsee Reichstagin eli Valtiopäivätalon läheisyydessä. Nimi vaihdettiin alkuun suunnitellusta Reichstagista Bundestagiksi, kuten Reichstagissa toimiva Bundestag (Saksan liittopäivät eli parlamentti) esitti. Eikä asema itse asiassa edes ole Reichstagin edessä vaan Paul-Löbe-Hausin edessä.
Público
Público on Portugalissa ilmestyvä päivittäinen sanomalehti. Sen omistaa Sonae Group.
Públicon julkaisu aloitettiin 5. maaliskuuta 1990. Lehti julkaistaan tabloidina, ja sen nykyisenä päätoimittajana toimii José Manuel Fernandes.
Yoshiyuki Oyama
Yoshiyuki Oyama on Nintendolle työskentelevä videopelisuunnittelija, joka on toiminut muun muassa "in" hahmosuunnittelijana .
Oyama on ollut luomassa seuraavia pelejä:
Batalhan luostari
Batalhan luostari eli Santa Maria da Vitória na Batalha () on dominikaaninen luostari Batalhassa, Oesten maakunnassa, Portugalissa.
Batalhan luostari rakennettiin sen kunniaksi, että portugalilaiset voittivat vuonna 1385 Aljubarrotan taistelun kastilialaisia vastaan, mikä mahdollisti Portugalin itsenäisyyden. Rakennustyöt aloitettiin 1388, mutta luostari valmistui vasta kaksi vuosisataa myöhemmin.
Batalhan luostari otettiin vuonna 1983 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Ethelweard
Ethelweard ("Æðelweard", noin 904 – 2. elokuuta 924) oli Edvard Vanhemman poika. "Anglosaksien kronikan" erään version mukaan Æðelweard ("lukuhaluinen poika") nimitettiin kuninkaaksi.
Oletettavasti Etherweard eli erakkona Bridgnorthissa ja Witenagemot valitsi hänet kuninkaaksi Wessexissä isänsä kuoleman jälkeen. Merciassa kuninkaaksi valittiin kuitenkin velipuoli Athelstan. "Anglosaksien kronikan" Worcesterin käsikirjoitus viittaa Athelstaniin kuninkaana "mercialaisten valitsemana", muiden mukaan hän yksinkertaisesti "peri kuningaskunnan". Ethelweard kuitenkin kuoli Oxfordissa sopivasti oltuaan vallassa vain kuusitoista päivää (tietoa ei ole edesauttoiko Athelstan tämän tapahtumista) ja Athelstanille siirtyivät kaikki isänsä maa-alueet. Ethelweard haudattiin Winchesteriin.
Ethelweardia ei usein lasketa Englannin kuninkaaksi (esimerkiksi brittimonarkian virallinen sivusto http://www.royal.gov.uk) vaan listataan ainoastaan Wessexin kuninkaaksi.
Gaston Orléans
Gaston Jean Baptiste, Orléansin herttua (25. huhtikuuta 1608 Fontainebleau – 2. helmikuuta 1660 Blois) oli Ranskan kuningas Henrik IV:n ja tämän vaimon Maria de' Medicin kolmas poika sekä Ludvig XIII:n nuorempi veli.
Hänet tunnettiin ensin Anjoun herttuana, myöhemmin hän sai arvonimet Orléansin herttua ja Bloisin sekä Chartresin kreivi.
Gaston oli sivistynyt, mutta myös heikkotahtoinen ja huikenteleva. Hän vietti elämänsä juonitellen kardinaali Richelieuta ja myöhemmin kardinaali Mazarinia vastaan. Salaliitot ja vehkeilyt kuitenkin kariutuivat aina, sillä hänellä ei ollut todellista poliittista ohjelmaa. Usein hän lopulta hylkäsi vehkeilytoverinsa, ja osa heistä tuhoutui lopullisesti, kuten esimerkiksi Jean-Baptiste d'Ornano, Chalaisin kreivi, Henri II de Montmorency, ja Henri Coiffier de Ruzé d'Effiat, eli Cinq-Marsin markiisi.
Erään vehkeilynsä jälkeen vuonna 1626 Gaston suostui avioitumaan rikkaan Montpensierin herttuatteren Marie de Bourbonin kanssa, joka oli kardinaali Richelieun ehdokas. Samalla hän sai Orléansin herttuakunnan apanage-läänityksenä sekä Chartresin ja Bloisin kreivikunnan. Seuraavana vuonna syntyi hänen tyttärensä, tuleva Grande Mademoiselle, joka myös tuli kuuluisaksi. Montpensierin herttuatar kuoli synnytykseen, mutta jätti perintönsä aviomiehensä sijasta tyttärilleen.
Vuonna 1629 Gaston suunnitteli avioituvansa Mantovan herttuan tyttären, Marie de Gonzaguen kanssa. Vuonna 1630 hän osallistui Montmorencyn herttuan Henri II:n kapinaan palkka-armeijan johdossa. Hän esitti vetoomuksen kuninkaalliselle armeijalle ennen Montmorencyn kapinan kukistumista ja tämän jälkeen hän pakeni Lothringenin herttuan Kaarle IV:n turviin.
Gaston d’Orlèans otti osaa myös Fronden kapinaan ja kardinaali Mazarin karkotti hänet linnaansa Bloisissa. Hän kuoli vuonna 1660 ja sai kaikesta huolimatta kuninkaallisen perheen jäsenille varatun viimeisen suuren palvelun ja tuli haudatuksi Saint-Denisen luostarin basilikaan. Kaikista setänsä vehkeilyistä huolimatta Ludvig XIV, Gastonin veljenpoika, nimitti Gaston de Francen kuningaskunnan sotilasjoukkojen komentajaksi. Tietenkin Anna Itävaltalainen ohitti tässä tilanteessa Pariisin parlamentin ja otti itselleen vallan ohjaimet.
Ludvig XIV nimitti Gaston d'Orlénsin jälkeen Orléansin herttuaksi oman veljensä Filipin.
Gaston de France avioitui 6. elokuuta 1626 Nantesissa Montpensierin herttua Henri de Bourbonin tyttären, Marien, kanssa. Tästä avioliitosta syntyi yksi tytär:Gaston avioitui toisen kerran 31. tammikuuta 1632, Nancyssa, Lothringenin herttuan Kaarle IV:n sisaren Margueriten (k. 1672) kanssa. Tästä avioliitosta syntyi neljä tytärtä ja poika:
Irwinismi
Irwinismi on Irwin Goodmanin debyyttialbumi, joka julkaistiin vuonna 1966. Albumilla on useita klassikoiksi muodostuneita kappaleita kuten ”Työmiehen lauantai”, ”En kerro kuinka jouduin naimisiin”, ”Marcello Magaroni”, ”Kalteritango” ja ”Autolla Kanarian saarille”. Viimeksi mainitun kappaleen nimenä on 1960-luvulla yleisesti tunnettu sanonta, jonka mukaan rattijuopumuksesta tuomitut passitettiin sovittamaan rangaistustaan työsiirtolaan Helsinki-Vantaan lentoaseman rakennustyömaalle. Kappale joutui Yleisradiossa ohjelmaneuvoston päätöksellä esitysrajoituksen alaiseksi perusteena ”rattijuoppousrangaistuksen väheksyminen”.
Iskelmälaulaja Sirkka Keiski levytti pian "Irwinismi"-albumin ilmestyttyä sillä mukana olleelle kappaleelle naisellisen vastineen nimellä ”En minäkään kerro kuinka jouduin naimisiin”. Myös tämä sanoitus oli Vexi Salmen käsialaa. Yleisradion ohjelmaneuvosto julisti kappaleen esitysrajoituksen alaiseksi, koska sen tekstissä mainittiin nimeltä tuon ajan kohuttu seurapiirikaunotar Tabe Slioor.
Kaikki kappaleet säveltänyt Irwin Goodman ja sanoittanut Vexi Salmi (nimimerkillä Emil Retee).
Avante!
Avante! (suomennettuna "Eteenpäin!") on Portugalin kommunistipuolueen virallinen sanomalehti. Se ilmestyy viikoittain.
Avante! ilmestyi ensimmäistä kertaa 5. helmikuuta 1931. Aluksi se julkaistiin epäsäännöllisin aikavälein, mutta 1940-luvun alussa sanomalehteä alettiin julkaista vähintään kerran kuukaudessa.
Avante! julkaistaan tabloidina.
Nyt!
Nyt! on suomalaisen laulaja Pauli ”Pate” Mustajärven debyyttialbumi sooloartistina. Se julkaistiin vuonna 1984, jolloin ilmestyi myös hänen yhtyeensä Popedan lopullinen läpimurtolevy "Harasoo". Sooloalbumi oli ollut Mustajärven haave jo vuodesta 1980 lähtien.
"Nyt!"-levyllä on kymmenen Mustajärven omaa suosikkikappaletta hänen nuoruutensa suosituimmista ulkomaalaisista rock-klassikoista. Käännöksiä teki hänen itsensä lisäksi ainakin Juice Leskinen sekä Popedan toinen perustajajäsen Ilari Ainiala.
Albumilta löytyy muun muassa The Sensational Alex Harvey Bandin, The Kinksin, The Rolling Stonesin ja The Eaglesin kappaleita suomenkielisinä käännöksinä.
Nick Valensi
Nicholas ”Nick” Valensi (s. 16. tammikuuta 1981) on newyorkilaisen The Strokes -yhtyeen kitaristi.
Valensi on käynyt julkisia kouluja koko elämänsä, paitsi vuoden ajan hän oli New Yorkin Dwight Schoolissa jossa hän tutustui Julian Casablancasiin sekä Fabrizio Morettiin. Valensi valmistui NYC Lab Schoolissa josta jatkoi Hunter Collegeen yhtyekaveri Nikolai Fraituren kanssa. Valensi lopetti kuitenkin opiskelut soittaakseen The Strokesissa kokopäiväisesti. Ennen yhtyeen todellista läpimurtoa hän kuitenkin työskenteli muutamissa Manhattanin ravintoloissa. Valensi oli yhtyeen perustamisen aikoihin vuonna 1999 vain 19-vuotias ja yhtyeen nuorimpana hän joutui lainaamaan yhtyeen muiden jäsenten henkilötodistuksia päästäkseen sisään klubeihin, joissa he soittivat.
Valensi aloitti soittamaan kitaraa ollessaan vain 5-vuotias. Hän sai ensimmäisen sähkökitaransa kahdeksan vanhana. Hän harjoitteli Chuck Berryn kappaleita, ja ollessaan 13-vuotias Valensi tunsi olevansa tarpeeksi hyvä ja lopetti kitaratunnit opetellakseen itse soittamaan. 
Valensi käyttää useimmiten konserteissa sekä levytyksissä Epiphone Riviera -kitaraa. Hän kehuu sen olevan paras kitara, joka on ikinä valmistettu. Hänen suurimmat idolinsa ja lempiyhtyeensä ovat Slash, The Cars, Leonard Cohen, The Velvet Underground, George Harrison ja Neil Young.
Ranskalais-tunisialaisen Valensin isä kuoli pojan ollessa vasta 10-vuotias. Hänen perheeseensä kuuluu myös äiti sekä kaksi siskoa, Céline ja Danielle.
Nykyään Valensi on naimisissa näyttelijästä valokuvaajaksi ryhtyneen Amanda De Cadenetin kanssa. Parille syntyivät kaksoset lokakuussa 2006.
Siófok
Siófok [] on kaupunki Unkarissa. Se sijaitsee Balatonjärven etelärannalla Somogyn läänissä. Kaupunki on kulttuuri- ja turistikeskus. Se on yksi maan rikkaimmista kaupungeista turismin ansiosta. Siófokissa on 24 221 asukasta (2009) ja sen pinta-ala on 124,66 neliökilometriä. Kaupungissa virtaa Sió-joki.
Unkarilainen säveltäjä Imre Kálmán on syntynyt Siófokissa. Oulu on Siófokin ystävyyskaupunki vuodesta 1978.
Risotto
Risotto (, 'pieni riisi' < , 'riisi') on perinteinen italialainen riisiruoka, joka valmistetaan siihen erityisesti sopivasta riisilajikkeesta. Riisi, sipuli, kasvikset, sienet, liha tai kala ynnä muut ja usein myös juusto haudutetaan padassa siten, että liemenä käytettävä lihaliemi haihtuu lähes pois. Risottoriisinä käytetään imukykyisiä, osittain puuroutuvia riisilajikkeita, kuten arboriota tai carnarolia.
Risotto on alun perin lähtöisin Pojoen laaksosta, jossa riisiä on kasvatettu. Risotto on milanolaisen keittiön peruspilareita.
Risottoa valmistettaessa riisiä freesataan eli kuullotetaan hetken aikaa oliiviöljyssä tai voissa ennen liemen lisäämistä. Erityisen kuuluisa risotto on "Risotto alla Milanese", joka keitetään liha- tai kanaliemessä ja maustetaan juustolla ja sahramilla. Milanesessa öljyn ja voin sijasta käytetään luuydintä sekä laardia.
Monia hyvin samankaltaisia ruokalajeja on olemassa, mutta italialaisen keittiöperinteen mukaan niitä ei tulisi kutsua risotoksi, jollei riisi ole hieman valuvaa.
GamePro
GamePro oli yhdysvaltalainen kuukausittain julkaistava videopelilehti. Lehti perustettiin Redwood Cityyn Kaliforniaan vuonna 1989, ja on sittemmin muuttanut päämajaansa kolmesti.
Lehti oli tunnettu sen tekijöiden käyttämistä sarjakuvamaisista avatareista. Tämä johti joihinkin syytöksiin, että lehti on suunnattu nuoremmalle ja tavallisemmalle pelikansalle kuin sen kilpailijat. "GamePro" lopetti avatarien käytön tammikuussa 2004 lehden yleisilmeen muutoksen yhteydessä. Toinen ominaisuus, josta "GamePro" on tunnettu, on sen mestarivinkit, pienet kuvakaappausten oheen kirjoitetut pelineuvot. Lehdessä on myös huijauskoodipalsta.
"GameProsta" on ilmestynyt useita muunkielisiä versioita, kuten saksalainen, turkkilainen, australialainen, brasilialainen ja kreikkalainen. Jotkin näistä julkaisuista jakavat saman sisällön alkuperäisen version kanssa, kun taas toisissa on samaa vain nimi ja logo. Myös tv-sarja "GamePro TV" oli olemassa, mutta kilpailu samankaltaisen "Video Power" -ohjelman
kanssa johti sen lopettamiseen lyhyeen.
Lehti on lopetettu verkossa ja painettuna versiona vuonna 2011.
Game Developers Choice Awards
Game Developers Choice Awards on Game Developers Conferencen järjestämä ja International Game Developers Associationin vetämä vuosittainen videopelien kehittäjille suunnattu palkintogaala, joka on toiminut vuodesta 2001 asti. Gaalan edeltäjä oli Spotlight Awards, joka järjestettiin vuosina 1997-1999.
Best Audio award recognizes the overall excellence of audio in a game, including sound effects, musical composition, sound design and orchestration.The Best Debut Award recognizes the best game from any development studio which released its first publicly available title during the calendar year. This was formally known as the New Studio of the Year Award. In years prior to 2008, the award was awarded to the studio name, as opposed to the game title.Best Design award recognizes the overall excellence of design in a game, including gameplay, mechanics, puzzles, play balancing and scenarios.Best Mobile/Handheld Game Award recognizes the overall best game commercially released on any handheld platform.The Innovation Award recognizes games that demonstrate innovation and push the boundaries of games as an expressive medium. Multiple awards are given each year.Best Narrative award recognizes the quality of writing in a game, including story, plot construction, dialogue and branching narratives.Best Technology award recognizes the overall excellence of technology in a game, including graphics programming, artificial intelligence, networking and physics.Best Visual Art award recognizes the overall excellence of visual art in a game, including animation, modeling, art direction and textures.Katso virtuaalitodellisuus ja lisätty todellisuus.These awards are voted by the audience for best game of that year.Known as the First Penguin award until 2007, the Pioneer Award celebrates individuals who developed a breakthrough technology, game concept or gameplay design.The Ambassador Award is given to individuals within or outside the industry who helped video games "advance to a better place." It replaced the IGDA Award for Community Contribution after 2008.The Lifetime Achievement Award recognizes the achievements of a developer who has impacted games and game development.Seuraavat kategoriat ovat vanhentuneet tai korvattu.
Best Downloadable Game Award recognizes the overall best game released on console or PC platforms specifically and solely for digital download - with an emphasis on smaller, more 'casual'-friendly titles.The Character Design award recognizes the overall excellence of non-licensed character design in a game, including originality, character arc and emotional depth.
The IGDA Award for Community Contribution recognized developers for significant efforts "building community, sharing knowledge, speaking on behalf of developers and/or contributing to the art form of game development". The Ambassador Award replaced it after 2007.
The Maverick Award recognizes the current achievements of a developer who exhibits independence in thought and action while experimenting with alternate/emerging forms of digital games.
The Mamas &amp; the Papas
The Mamas & the Papas (ensilevyn kannessa The Mama's and the Papa's) oli yhdysvaltalainen nelihenkinen lauluyhtye, joka levytti ja esiintyi vuosina 1965–1968 sekä 1971–1972. The Mamas & the Papas julkaisi viisi albumia ja saavutti yksitoista Yhdysvaltain TOP 40 -hittiä. Yhtyeen tunnetuimpia ja menestyneimpiä kappaleita ovat "California Dreamin'", "Monday, Monday" ja "Dedicated to the One I Love".
Yhtyeen johtohahmo oli vuonna 1935 syntynyt John Phillips, jonka varhaisia yhtyeitä olivat The Smoothies ja The Journeyman. Jälkimmäisen hajottua Phillips perusti The New Journeymanin, jonka yksi jäsenistä oli nuori laulaja-malli Michelle Gilliam, josta tuli Phillipsin vaimo. Cass Elliot oli Baltimoressa syntynyt laulaja, joka saavutti paikallista menestystä New Yorkissa yhtyeessä The Big 3. Tästä yhtyeestä muodostui The Mugwumps, jonka jäsenenä Elliotin lisäksi oli muun muassa Denny Doherty. Doherty esiintyi muutamilla The New Journeymanin keikoilla vuoden 1964 lopulla, ja The Mamas & the Papas muodostui seuraavana vuonna Elliotin liittyessä ryhmään.
Ryhmä siirtyi Kaliforniaan ja lauloi taustoja muun muassa Barry McGuirelle, minkä jälkeen he saivat levytyssopimuksen Dunhill Recordsin kanssa. ”California Dreamin’” nousi vuoden 1966 alussa listaneloseksi ja ”Monday, Monday” ykköseksi. Myöhempiä singlehittejä olivat muun muassa “I Saw Her Again” (#5), “Words of Love” (#5), “Dedicated to the One I Love” (#2) ja “Creeque Alley” (#5). The Mamas & the Papas lopetti vuoteen 1969 mennessä, mutta palasi yhteen loppuvuodesta 1971 ilmestyneen albumin "People Like Us" myötä. Yhtye hajosi kuitenkin uudelleen seuraavana vuonna.