Grimmin laki
Grimmin laki on säännönmukaisuus, jonka mukaisesti germaanisten kielten sanoissa tietyt konsonantit poikkeavat systemaattisesti samojen sanojen etymologisista vastineista muissa indoeurooppalaisissa kielissä. Laki on nimetty Jacob Grimmin mukaan, joka julkaisi asiaa koskevan tutkimuksen vuonna 1822, mutta jo aikaisemmin muun muassa Friedrich von Schlegel ja Rasmus Rask olivat kiinnittäneet asiaan huomiota.
Laki koskee indoeurooppalaisesta kantakielestä periytyneitä sanoja, ei esimerkiksi latinasta tai ranskasta myöhemmin germaanisiin kieliin lainautuneita. Äänteenmuutokset, jotka ovat saaneet nämä erot aikaan, ovat tapahtuneet todennäköisimmin viimeisellä vuosituhannella ennen ajanlaskun alkua, varmasti kuitenkin ennen kuin varhaisimmatkaan tunnetut millään germaanisella kielellä laaditut tekstit kirjoitettiin.
Tapahtuneet äänteenmuutokset olivat seuraavat:
Grimmin lain mukaiset äänteenmuutokset olivat ensimmäiset kielitieteessä systemaattisesti tutkitut, ja niiden selvittäminen vaikutti laajasti historiallisen ja vertailevan kielitieteen kehitykseen yleisemminkin.
Myöhemmin eri kielissä on tapahtunut muitakin äänteenmuutoksia, mikä on luonnollisesti vaikeuttanut asian tutkimista. Lisäksi sanojen merkityksetkin ovat saattaneet muuttua eri kielissä. Sen vuoksi Grimm valitsi käyttämänsä esimerkit vanhimmista tunnetuista kielistä kuten toisaalta germaanisesta gootin kielestä, toisaalta indoeurooppalaisen kielikunnan muihin haaroihin kuuluvista latinasta ja klassisesta kreikasta.
Seuraavassa taulukossa on muutamia esimerkkejä muidenkin germaanisten ja muiden indoeurooppalaisten kielten sanoista, joissa Grimmin lain vaikutukset ovat selvästi havaittavissa.Nämä vastaavuudet ovat huomattavan säännöllisiä. Jokaisessa vaiheessa tapahtuneet äänteenmuutokset ovat koskeneet yhtä laikka labiaaleja (), vastaavia dentaaleja (), velaareja () ja pyöristyneitä velaareja (). Tässä þ tarkoittaa englannissa "th":lla kirjoitettua soinnitonta äännettä, joka esiintyy esimerkiksi sanassa "thing". Useimmissa muissa germaanisissa nykykielissä tätä äännettä ei enää esiinny, vaan se on saattanut muuttua takaisin "t":ksi. Samoin islannin kielessä on tapahtunut Grimmin laille käänteinen äänteenmuutos, jonka vuoksi "hv" äännetään nykyisin [kʰv] tai [kʰf].
Muutosta ei tapahtunut, kun kantaindoeurooppalaisen soinnittoman klusiilin (k, p, t) edellä oli "s", kuten seuraavat esimerkit osoittavat:
Myöskään toisen klusiilin kuten "p":n ja "k": jäljessä kantaindoeurooppalainen "t" ei muuttunut frikatiiviksi. Toisin sanoen tapauksissa, joissa aikaisemmin oli kaksi peräkkäistä erilaista klusiilia, joista jälkimmäinen oli "t", näistä vain ensimmäinen muuttui frikatiiviksi, kuten seuraavat esimerkit osoittavat:
Nämä poikkeukset Grimmin laista hämmensivät kielitieteilijöitä useiden vuosikymmenien ajan, kunnes tanskalainen kielitieteilijä Karl Werner havaitsi nekin aivan säännönmukaisiksi.
Germaanisten kielten lisäksi muissakin indoeurooppalaisissa kielissä on tapahtunut useita säännöllisiä äänteenmuutoksia, joilla on ollut suuri merkitys kielten sukulaisuussuhteiden tutkimisessa. Niinpä germaanisten kielten sananalkuista "b":tä vasta yleensä latinassa "f", kreikassa "ph", slaavilaisissa, balttilaisissa ja kelttiläisissä kielissä "b" sekä sanskritissa "bh", joka on ilmeisesti ollut myös indoeurooppalaisessa kantakielessä mutta myöhemmin muuttunut useimmissa kielissä joksikin muuksi. Toisaalta germaanisten kieltensananalkuista "f":ää vastaa latinassa, kreikassa, sanskritissa, slaavilaisissa ja balttilaisissa kielissä sekä ilmeisesti myös indoeurooppalaisessa kantakielessä "p", kun taas kelttiläisistä kielistä tämä sananalkuinen konsonantti on kadonnut kokonaan.
Yläsaksalaisella kielialueella on myöhemmin tapahtunut toinenkin samantapainen, muttei yhä laajavaikutteinen sarja äänteenmuutoksia, joiden vuoksi muiden germaanisten kielten "t":tä ja "p":tä vastaa saksassa usein "z" tai "pf". Tätä sanotaan joskus "toiseksi germaaniseksi äänteensiirtymäksi" erotukseksi "ensimmäisestä germaanisesta äänteensiirtymästä" eli Grimmin laista.
Myös unkarissa on tapahtunut samantapaisia muutoksia, joiden vuoksi suomen "p":tä ja "k":ta vastaavat unkarissa usein "f" ja "h".