hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Märkä T-paita -kilpailu
Märkä T-paita -kilpailu () on erityisesti Yhdysvalloissa ja nuorison suosimissa etelän lomakohteissa harjoitettu kilpailumuoto, jossa naiset esiintyvät pukeutuneina vaaleaan T-paitaan ilman rintaliivejä.
Kilpailijat tanssivat lavalla, ja heidän päälleen heitetään vettä tai olutta, jolloin kastuneet T-paidat muuttuvat osittain läpinäkyviksi. Usein käytetään kylmää vettä, koska sen vaikutuksesta nännit kovettuvat. Toisinaan kilpailijat heittävät paidan kokonaan pois, joskus jopa riisuutuvat täysin alasti.
Vaikka kilpailussa saatetaan nimetä voittaja, voittaminen ei ole erityisen tärkeää. Märkä T-paita -kilpailuja voidaan pitää stripteasen tapaisena eroottisena viihde-esityksenä.
FCK Salamat
FCK Salamat oli kirkkonummelainen jalkapalloseura. Aiemmin seura tunnettiin nimellä FC Kirkkonummi. Seuran viimeisenä puheenjohtajana toimi Gustaf Åberg. FCK Salamoiden sisarseura HC Salamat toimii edelleen pelaten jääkiekkoa nykyään kolmanneksi ylimmällä sarjatasolla. FCK Salamoilla oli myös faniryhmä nimeltään Öky-Möykkä. Seura voitti vuonna 2003 Suomen Cupin pikkufinaalin.
Kaudella 2006 seura pelasi Kolmosessa, jonne se putosi kaudella 2005 Kakkosesta. Kaudeksi 2007 seura putosi Neloseen, mutta nousi sieltä kaudeksi 2008 takaisin Kolmoseen. Sarjapaikka siirtyi keväällä seuran talousvaikeuksien vuoksi toiselle kirkkonummelaisseura KyIF:lle. Myös seuran junioritoiminta sulautettiin KyIF:iin ja FCK Salamat lakkasi toimimasta itsenäisenä seurana.
FC Kontu
FC Kontu on helsinkiläinen jalkapalloseura, jonka miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2017 Kolmosessa. Seuran toiminta-aluetta on Kontula lähialueineen, ja kotiottelunsa se pelaa Kontulan liikuntapuistossa. Seura perustettiin vuonna 1967 nimellä Kontulan Urheilijat, ja se on historiansa aikana harjoittanut myös useita muita lajeja, muun muassa jääkiekkoa, koripalloa ja keilailua. Yksinomaan jalkapalloon seura on keskittynyt vuodesta 1992 lähtien. Nykyiseksi nimi vaihtui vuonna 1994.
Kontun jalkapallohistorian menestyksekkäin vuosi oli 1986. Naisten joukkue nousi SM-sarjaan ja miesten joukkue pääsi heti ensimmäisellä kaudellaan 1. divisioonassa karsimaan noususta SM-sarjaan, mutta hävisi niukasti Kemin Palloseuralle. Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla miesten joukkue pelasi yhteensä kymmenen kautta vuosina 1986–1991 ja 1993–1996. 2000-luvulla FC Kontun miesten edustusjoukkue on pelannut Kakkosessa ja Kolmosessa.
FC Kontulla on toimisto ja klubitalo Vesalan kentällä.
Palloliiton Helsingin piiri on palkinnut Kontun vuosina 2006 ja 2009 vuoden nuorisotoimintaseurana.
Vuonna 2015 Konnulla oli noin 1 200 rekisteröityä pelaajaa. Pelaajamäärältään Kontu on pääkaupunkiseudun toiseksi suurin juniorijalkapalloseura.
Syksyllä 2015 FC Kontu aloitti yhteistyön HJK:n kanssa. Yhteistyöllä haetaan pelaajakehityksen ja valmentajakoulutuksen laadun parantamista, seurojen vetovoiman lisäämistä sekä erilaisten toimintamallien kehittelyä ja toteuttamista.
Horror punk
Horror punk (joskus myös horror rock) on punkrock-musiikkityylin alalaji, jossa on vahvoja vaikutteita kauhukirjallisuudesta ja -elokuvista. Yhdysvaltalainen Misfits oli ensimmäinen ja tunnetuin horror punk -yhtye. Myös monet ramopunk-yhtyeet, kuten Häiriköt ja Ne Luumäet ovat käyttäneet paljon horror punk-teemoja ja mm. Häiriköt on nimennyt Misfitsin yhdeksi esikuvakseen.
Horror punkin sanoitukset ovat yleensä synkempiä kuin tavallisessa punkissa. Sanoituksissa voidaan kertoa zombeista, vampyyreistä tai muista kauhuolennoista. Halloween-teeman käyttö on yleistä yhtyeiden jäsenten pukeutumisessa ja ulkonäössä.
Genrellä on ollut myös vahva vaikutus black metal -genren syntyyn. Makaaberi ulosanti, synkkä tematiikka ja raadollinen tuotanto loivat pohjaa black metallin synkälle ja raa'alle yleisilmeelle.
Suomessa horror punkia soittavat muun muassa Scarecrow- ja Flesh Roxon -yhtyeet.
Skate punk
Skate punk syntyi 1980-luvulla Kaliforniassa. Se on punkin ja etenkin hardcoren alagenre. Skate punkia voidaan pitää eräänlaisena sekoituksena muita punkin alagenrejä, vaikutteita otetaan esimerkiksi ska punkista. Skate punk -yhtyeitä ovat mm. NOFX, Millencolin, Blink-182, Sum 41 ja +44. Suomalaisia skate punk-yhtyeitä ovat mm. Freak-Ed, The Knob, The Odorants, So What, Twenty Bucks ja So Called Plan. Skate punkia ei tule sekoittaa tyyliltään hieman samankaltaiseen ska punkiin.
Jānis Lūsis
Jānis Lūsis (s. 19. toukokuuta 1939 Jelgava, Latvia) on latvialainen entinen keihäänheittäjä ja olympiavoittaja. Hän oli ensimmäinen neljä Euroopan-mestaruutta yhdessä lajissa voittanut yleisurheilija.
Lūsis edusti Neuvostoliittoa neljissä kesäolympialaisissa. Vuonna 1964 Tokiossa hän heitti pronssia tuloksella 80,57 m. Kultaa hän voitti Méxicossa 1968 tuloksella 90,10 m ja hopeaa Münchenissä 1972 tuloksella 90,46 m häviten Klaus Wolfermannille kahden senttimetrin erolla. Montréalissa 1976 hän sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 80,26 m.
Euroopan mestaruuksia Lūsis voitti neljä kappaletta. Belgradissa 1962 hänen voittotuloksensa oli 82,04 m ja eroa hopeamitalisti Viktor Tsybulenkoon, hallitsevaan olympiavoittajaan jäi 4,12 metriä. Budapestissa 1966 voittotulos oli 84,48 m ja eroa hopeamitalisti Władysław Nikiciukiin 2,72 metriä. Ateenassa 1969 Lūsis heitti tuloksen 91,52 m ja voitti Pauli Nevalan 1,94 metrillä. Neljäs mestaruus tuli Helsingistä 1971 tuloksella 90,68 m ja 5,38 metrin erolla maanmies Jānis Doninsiin. Vielä Rooman EM-kilpailuissa 1974 Lūsis sijoittui kuudenneksi tuloksella 83,06 m, pronssimitalisti Terje Thorslundille 0,62 metriä hävinneenä.
Lūsis heitti urallaan kaksi keihään maailmanennätystä: 91,98 metriä Saarijärvellä kesäkuussa 1968 sekä 93,80 metriä Tukholmassa heinäkuussa 1972.
Lūsis oli siinä mielessä poikkeuksellinen tapaus huippukeihäänheittäjäksi, ettei hän koskaan kärsinyt leikkaushoitoa vaativista loukkaantumisista.
Urheilu-uransa jälkeen Lūsis on toiminut valmentajana. Hän on naimisissa vuoden 1960 naisten keihään olympiavoittajan Elvīra Ozoliņan kanssa. Heidän poikansa Voldemārs Lūsis on myös keihäänheittäjä ja kilpaillut muun muassa 2000 ja 2004 olympialaisissa.
A. Aimo
A. Aimo, oikealta nimeltään Aimo Vilho Andersson (16. huhtikuuta 1911 Mäntsälä – 16. joulukuuta 1963 Kerava) oli 1930- ja 1940-luvuilla Suomen suosituimpia laulajia. Hän teki vuosina 1932–1963 yli 300 levytystä, ja monet laulut on sittemmin löydetty uudelleen uusien esittäjien kautta. Aimo on nykypäivänä rinnastettu muun muassa Reijo Taipaleen kaltaisiin ”suomalaisiin perusääniin”. Hänen levyttämiään klassikkoja ovat mm. ”Arpiset haavat”, ”Sinitaivas”, ”Rantakoivun alla” ja ”Kaunis on luoksesi kaipuu”.
Aimo aloitti muusikon uransa Amarillo-yhtyeen hanuristina, ja teki vuonna 1932 ensimmäiset levytyksensä saman yhtyeen kanssa. Jo samana vuonna hän aloitti yhteistyön Dallapé-orkesterin kanssa, jonka aikana hän oli suosituimmillaan. Hän siirtyi kuitenkin vuonna 1938 takaisin automaalarin ammattinsa pariin, mutta vieraili silloin tällöin Dallapén levyillä. Aimo solmi vuonna 1939 Sointu-yhtiön kanssa sopimuksen, joka kesti lähes kymmenen vuotta. 1950-luvulla hän teki vain muutaman levyn, mutta teki comebackin Dallapén kanssa 1960-luvun alussa.
Aimon terveys alkoi reistailla keväällä 1963 ja hän joutui jäämään pois Dallapén kiertueilta, jolloin hänen tilalleen tuli ensin Teijo Joutsela ja sitten Ossi Lehtinen. Kesän 1963 aikana Aimo ja Lehtinen esiintyivät muutamilla keikoilla yhdessä, kunnes Aimon oli elokuussa jätettävä laulusolistin paikka lopullisesti. Aimo kuoli tiettävästi sydänkohtaukseen. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle Vantaalle.
Eero Väre
Eero Väre (oik. Wäre; ) oli suomalainen muusikko ja laulaja. Hän aloitti 1930-luvulla Ramblers-orkesterissa soittaen puhaltimia. Väre ryhtyi vuosikymmenen lopulla opiskelemaan laulua ja myöhemmin myös viulunsoittoa. Sodan jälkeen hän soitti muun muassa Ossi Aallon ja Erkki Ahon orkestereissa ja lauloi ensimmäiset levynsä. Väre olikin 1940-luvulla Henry Theelin ohella Suomen suosituimpia laulajia. Hän oli vuodesta 1953 Kipparikvartetin 2. tenori ja perusti 1960-luvulla myös oman orkesterinsa. Lisäksi Väre toimi 1950- ja 1960-luvuilla yksityisenä laulunopettajana, ja oppilaisiin lukeutuu monia sittemmin suosituksi tulleita laulajia. Laulumenestyksestään huolimatta Väre ei pitänyt itseään laulajana vaan enemmänkin laulavana muusikkona.
Tekstiili
Tekstiili on materiaali, joka on valmistettu luonnonkuidusta tai tekokuidusta esimerkiksi kutomalla, neulomalla, virkkaamalla tai huovuttamalla.Tekokuidut jaotellaan muuntokuituihin ja synteettisiin kuituihin. Muuntokuidut jaotellaan selluloosamuuntokuituihin ja proteiinimuuntokuituihin. Synteettisten kuitujen raaka-aineet ovat erilaisia muoveja.
Metsäpirtti
Metsäpirtti on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella Neuvostoliittoon 1944 liitetyllä alueella. Pinta-ala oli 186,9 km² ja asukkaita 5 083 (1939). Nykyään alueella on Leningradin alueen Käkisalmen piiriin kuuluva Metsäpirtin maalaiskunta eli "Zaporožskoje" (), jonka keskustataajama on entisen Koselan kylän paikalla.
Viipurin läänin Metsäpirtin pitäjä ulottui Laatokan rantaa pitkin vanhalta Venäjän rajalta Taipaleenjoen pohjoispuolelle. Alueella on lentohiekkakenttiä rannikon suuntaisesti melkein katkeamatta Taipaleenjoen suulle asti. Paikoin lentohiekkavalleja erottavat toisistaan jopa 300 m leveät suokaistat. Yksittäiset kinokset kohoavat tavallisesti 1–2 m yli ympäristön, joskus jopa 5 m.
Pitäjän alueelta on löydetty kolmatta sataa kivikauden esinettä, niistä huomattava osa Suvannon vesijätöistä.
Metsäpirtin alueella on säilynyt Laatokkaan pistävä aallonmurtaja Arkuntanhuan kylän lähellä.
Metsäpirtin Taipale ja Terenttilä tunnetaan talvisodan taisteluista, joiden aikana Suomen armeija torjui puna-armeijan hyökkäykset koko sodan ajan. Alueesta on tullut suosittu matkakohde, ja siellä on jonkin verran venäläisten kesämökkiasutusta.
Talvisodan syttyessä metsäpirttiläiset määrättiin sijoitettavaksi Etelä-Pohjanmaalle Seinäjoen kauppalaan ja maalaiskuntaan sekä Nurmon, Ilmajoen, Kurikan, Kauhajoen, Isojoen, Karijoen, Peräseinäjoen, Jalasjärven, Teuvan, Laihian, Jurvan, Lapväärtin, Närpiön ja Korsnäsin kuntiin sekä Kristiinankaupungin ja Kaskisten kaupunkeihin. Kun muodostettuja pika-asutustiloja alkoi valmistua, siirrettiin väestö tälle alueelle keväällä 1941 ja kunnantoimisto siirtyi myös sisäasiainministeriön luvalla Ilmajoelle kesäkuun 11. päivänä 1941. Pika-asutustiloja haki 867 kuntalaista ja heistä ehti sen saada noin 200.
Metsäpirtin väestö sijoitettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin kuntiin: Hinnerjoki, Kalanti, Karjala, Kodisjoki, Laitila, Lokalahti, Mynämäki, Pyhämaa, Pyhäranta, Uudenkaupungin mlk, Uusikaupunki, Vehmaa ja Yläne.
Arkuntanhua, Haapasaari (Haapsaari), Hatakkala, Joentaka, Korholanjaama, Kosela, Koukunniemi, Lapanainen, Malakki, Martinkorhola, Metsäpirtti, Neusaari, Paloniemi, Raaju, Saaroinen, Sunikkala, Taipale, Terenttilä, Vanhajaama, Viisjoki
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 6 koulupiiriin.
Hissimusiikki
Hissimusiikki (myös muzak) on muun muassa odotustiloissa, hisseissä ja julkisissa rakennuksissa soitettavaa hiljaista taustamusiikkia, jonka tarkoitus on olla neutraalia ja huomiota herättämätöntä. Varsinkin anglosaksisissa maissa hissimusiikista käytetään nimitystä muzak, joka juontuu Muzak-nimisestä yhtiöstä, joka oli eräs ensimmäisistä hissimusiikkia tuottaneista yhtiöistä.
Hissimusiikkina voidaan käyttää esimerkiksi tunnettujen pop-kappaleiden kevyesti sovitettuja instrumentaaliversioita, mutta on olemassa myös varta vasten taustamusiikiksi sävellettyä musiikkia, jota pidetään jossakin määrin omana tyylilajinaan. Hissimusiikki tyylilajina on vahvasti melodiaan painottuvaa, tempoltaan hitaanpuoleista musiikkia, jota soitetaan pehmeä-äänisillä soittimilla kuten sähköpianolla. Joskus aidot soittimet on korvattu syntetisaattorin äänillä. Silloin kun taustamusiikkina käytetään pop-musiikin tunnettuja kappaleita, on soittimina usein jousipainotteinen kevyt orkesteri tai esimerkiksi hillitty latinalaisvaikutteinen ryhmä.
Sanoja ”hissimusiikki” ja ”muzak” käytetään myös pilkkanimityksinä huonona, erityisesti mitäänsanomattomana ja tylsänä pidetylle musiikille. Pilkkanimenä muzakia on käytetty erityisesti smooth jazzista ja easy listening -musiikista, jotka molemmat ovat tarkoituksella kevyeksi ja "helpoksi kuunneltavaksi" sävellettyä instrumentaalimusiikkia.
Vesijättö
Vesijättö on ranta-alue, joka on muodostunut maan kohoamisesta, vesistön kuivatuksesta tai kuivumisesta, vedenpinnan alentamisesta tai vesistön ruoppauksesta. Seurauksena on rantaviivan siirtyminen, jolloin rantatilan ja vesirajan väliin syntyy kapea maakaistale.
Vesijättöalueen omistaa tavallisesti vesialueen haltija, joka on yleensä jakokunta. Jakokunnan muodostavat kylän yhteisen vesialueen osakastilat. Vesijättöalue haittaa ranta-alueiden käyttöä, hoitoa tai rakentamista, kun omistajuus on epäselvä. Rantakiinteistön omistajalla on oikeus tietyin edellytyksin lunastaa kiinteistön ja vesialueen välissä oleva vesijättöalue itselleen.
Kyyrölä (Viipurin lääni)
Kyyrölä () oli entinen Suomen kunta Karjalankannaksella, Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Kyyrölän asutus oli lähes kokonaan venäjänkielistä, ja se oli erityisen tunnettu saviruukkujen valmistuksesta. Se kuului Kyyrölän ortodoksiseen seurakuntaan. Kyyrölä liitettiin Muolaan kuntaan 1934. Kyseessä oli Suomen historian ensimmäinen kuntaliitos. Liitos oli lisäksi ainoa, joka tapahtui kokonaan luovutetulla alueella.
Karjalankannaksen siirryttyä Uudenkaupungin rauhassa 1721 Venäjälle Kyyrölän lahjoitusmaahovin omistaja Grigori Tšernyšev siirrätti autioituneille tiloille 29 maaorjaperhettä Venäjältä Jaroslavlin ja Kostroman alueilta. He juurtuivat näille uusille asuinsijoilleen ja muodostivat oman yhdyskuntansa. He olivat ortodokseja ja säilyttivät kielensä, tapansa ja perinteensä senkin jälkeen kun alueesta tuli osa Suomen suuriruhtinaskuntaa 1812 ja edelleen itsenäistä Suomea 1917. Se oli Suomen suurin yhtenäinen venäjänkielinen asutus.
Itse Kyyrölän kylän ("Krasnoje Selo", nyk. "Krasnoselskoje") lisäksi Kyyrölän yhteisöön ja sittemmin kuntaan kuului kolme muuta venäjänkielistä kylää: Kangaspelto ("Novaja derevnja", nyk. "Iskry"), Parkkila ("Parkino", nyk. "Podgorje") ja Sudenoja ("Razvoz", nyk. "Muravjevo"). Alue kuului Muolaan kuntaan vuoteen 1890, jolloin se erotettiin omaksi Kyyrölän kunnaksi, joka puolestaan liittyi takaisin Muolaaseen vuonna 1934.
Itsenäisyyden aikanakin kylien väestö oli mieleltään suomalaista. Miehet taistelivat Suomen armeijassa. Heitä kaatui sodassa 47. Kyyrölään sankarihautausmaalle on haudattu 25 sodassa kaatunutta. Sotien jälkeen kyyröläläiset asutettiin etupäässä Hämeenlinnan seudulle. Hämeenlinnan Ruununmyllyn kylässä heitä oli ja on edelleen niin runsaasti, että eräästä Ruununmyllyn sivukylästä käytetään nimitystä "Pikku-Moskova". Tunnettu kyyröläisten jälkeläinen on ministeri Tarja Filatov.
Nykyisin Kyyrölän alue on osa Viipurin piirin Kyyrölän eli Krasnoselskojen maalaiskuntaa.
Tamara Lund
Tamara Adele Lund-Ioniță (6. tammikuuta 1941 Turku – 21. heinäkuuta 2005 Turku) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano), näyttelijä ja Turun kaupunginvaltuutettu 2000–2004 Suomen Keskustan valtuustoryhmässä. Hänellä oli kaksi lasta, poika Tero Tapala ensimmäisestä avioliitosta oopperalaulaja Aatos Tapalan kanssa ja tytär Maria Lund toisesta avioliitosta oopperalaulaja Alexandru Ionițăn kanssa.
Lund opiskeli 1960-luvun alkupuolella Sibelius-Akatemiassa ja Teatterikoulussa sekä vuoden Neuvostoliitossa. Uran alkuvaihe oli hänelle vaikea, sillä vuonna 1965 hänen sulhasensa, näyttelijä Rami Sarmasto kuoli juuri häiden alla auto-onnettomuudessa. Sarmasto oli säveltänyt Lundin sanoittaman kappaleen ”Sinun omasi”.
Tamara Lund tuli kuuluisaksi voittamalla vuonna 1959 18-vuotiaana Ponnahdus pinnalle -laulukilpailun. Hän levytti 1960-luvun alussa iskelmiä, muun muassa Unto Monosen suosituksi tulleen ”Lapin tangon”. Lundin ensimmäinen single ”Eron hetki” / ”Sana vain” ilmestyi vuonna 1962, tosin salanimellä Ira Petri. Samana vuonna julkaistu kakkossingle ”Tulethan jälleen” / ”Renatta” puolestaan ilmestyi nimellä Ira, minkä jälkeen Lund ryhtyi käyttämään levytyksissä omaa nimeään.
Tamara Lund esiintyi myös elokuvissa "Kun tuomi kukkii" (1962), "Villin Pohjolan kulta" (1963), "Leikkikalugangsteri" (1969), "Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut" (1969) ja "Päämaja" (1970).
Turun kaupunginteatterissa 1963–1967 Lund näytteli musikaaleissa, muun muassa "West Side Storyssa". Vuodesta 1967 alkaen Lund lauloi Suomen Kansallisoopperassa päärooleja sekä opereteissa kuten "Iloinen leski" että oopperoissa kuten "Lulu", "Carmen" ja "Mahagonnyn kaupungin nousu ja tuho". Vuosina 1974–1987 hän oli Münchenin oopperassa.
Palattuaan Suomeen vuonna 2000 Lund kirjoitti omaelämäkerrallisen kirjan "Lohikäärmeen pahvikulissit". Hänet valittiin Turun kaupunginvaltuustoon. 64-vuotias Tamara menehtyi vatsasyöpään aamulla 21. heinäkuuta 2005 pian tyttärensä Maria Lundin häiden jälkeen.
Tamara Lundin ja hänen puolisonsa, romanialaissyntyisen Alexandru Ionițăn, piti esiintyä ensimmäisenä ja toisena solistina Lahden 3. operettifestivaaleilla 6.–8. lokakuuta 2005, mutta Lundin kuoltua lipunmyynti jouduttiin keskeyttämään. Tamara Lund on haudattu Turun Kakskerran kirkkomaalle.
Luettelo medievisteistä
Tämä on luettelo keskiajan tutkijoista eli medievisteistä.
Taittovika
Taittovika on valontaittovirhe, jossa silmän sarveiskalvon ja mykiön rakenne tai paikka poikkeaa niin, että kaukana olevasta esineestä verkkokalvolle syntyvä kuva on epätarkka. Epätarkkuudet syntyvät, kun valonsäteiden leikkauspiste ei osu verkkokalvolle vaan sen taakse tai eteen.
Taittovikoja on olemassa kolmenlaisia: kauko-, liki- ja hajataittoisuus.
Taittovikoja hoidetaan silmälaseilla, piilolinsseillä, laserleikkauksella tai linssileikkauksella tai niin kutsutulla ICL-tekniikalla (ICL = Intraocular Contact Lens). Kaukotaittoisuudessa käytetään kuperia pluslaseja, likitaittoisuudessa koveria miinuslaseja ja hajataittoisuudessa sylinterilaseja, joiden kaarevuussäde on eri suunnista erilainen. Leikkausteknologia valitaan taittovirheen, silmän rakenteen ja muiden yksilöllisten tekijöiden perusteella.
Kaukotaittoisuudessa ("Hypermetropia") leikkauspiste on verkkokalvon takana, koska silmän rakenteellinen pituus on silmän taittovoimaan nähden liian lyhyt. Silmässä on liian vähän valontaittovoimaa. Lievä korjaamaton kaukotaitteisuus ei aiheuta juurikaan oireita, sillä silmä pystyy lisäämään puuttuvan taittovoiman mykiön avulla ja muodostamaan terävän kuvan. Mutta suurempi kaukotaitteisuus tai pitkäaikainen lähityö pienessäkin kaukotaitteisuudessa aiheuttaa silmien väsymistä.
Likitaittoisuudessa ("Myopia") leikkauspiste on verkkokalvon edessä, koska silmän rakenteellinen pituus on silmän taittovoimaan nähden liian pitkä. Silmässä on liikaa taittovoimaa. Likitaittoisuudessa on vaikea nähdä kauas, sillä silmä ei pysty vähentämään liiallista taittovoimaansa millään tavalla. Lähinäkö on korjaamattomassa likitaitteisuudessa hyvä. Pisin etäisyys, jonka korjaamaton likitaitteinen henkilö pystyy näkemään terävästi, on riippuvainen likitaitteisuuden määrästä. Etäisyys on laskettavissa lasin voimakkuudesta suoraan seuraavasti: pisin etäisyys (metreissä ilmaistuna) = linssin voimakkuuden käänteisarvo. Esimerkiksi: tarvittava lasivoimakkuus = sf -2,00: pisin etäisyys tarkkaan näkemiseen = 1/2 = 0,50m = 50 cm. Vastaavasti suuresti likitaitteinen henkilö sf -10,00: pisin etäisyys nähdä tarkasti ilman laseja: 1/10 = 0,10m = 10 cm.
Hajataittoisuudessa ("Astigmatismi") silmä ei ole pistemäisesti kuvaava, koska silmässä on tällöin kaksi erilaista taittovoimaa kohtisuorassa toisiaan vastaan. Hajataitteisuus korjataan niin sanotulla sylinterilinssillä (merkitään silmälasireseptiin CYL). Hajataitteisuus voi olla yhdistyneenä sekä liki- että kaukotaitteisuuteen. Hajataittoisen silmän sarveiskalvo taittaa valon pysty- ja vaakasuunnassa eri kohtiin verkkokalvolle. Esimerkiksi silmän pystysuora suunta voi muodostaa tarkan kuvan verkkokalvolle, mutta vaakasuora voi olla likitaittoinen.
Näytön vieritys
Näytön vieritys eli skrollaus () on hyvin yleinen tietokonegrafiikan ja televisiotekniikan menetelmä, jossa näyttöruudun tai sen osan sisältämää tekstiä tai kuvaa liikutetaan johonkin suuntaan siten, että osan poistuessa tilalle tulee toisesta reunasta lisää materiaalia.
Esimerkkejä näytön vierityksestä:
Näytön vierityksen tarve pelikäytössä on otettu erityisesti huomioon monien 1980-luvun kotitietokoneiden ja pelikonsolien näytönohjainpiirejä suunniteltaessa. Esimerkiksi Commodore 64:n "skrollausrekisterit" mahdollistavat näytön sisällön pehmeän vierityksen pikselin tarkkuudella pysty- ja vaakasuunnassa. Amiga ja useimmat 16-bittiset pelikonsolit tarjoavat myös laitteistotasolla mahdollisuuden useiden toistensa läpi näkyvien alueiden vierityksen eri nopeuksilla syvyysvaikutelman aikaansaamiseksi, niin sanotun "parallaksiskrollauksen".
Nestekidenäytöillä ja vanhoilla hidasfosforisilla kuvaputkinäytöillä näytön vieritys saattaa aiheuttaa näkyvän vanan, joka usein vaikeuttaa esimerkiksi jatkuvasti vierivän tekstin lukemista.
Tuomas von Boehm
Aarne Tuomas Herbert von Boehm (12. toukokuuta 1916 Joutseno – 9. maaliskuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Von Boehm muutti jo vuoden ikäisenä Helsinkiin. Etuliite "von" on peräisin isänisältä Edvard von Boehmilta, joka oli toiminut kuvernöörinä ja myöhemmin senaattorina, jolloin hänelle myönnettiin aatelisarvo. Von Boehm opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1937–1938.
Von Boehmilla oli lukuisia luottamustoimia. Hän toimi muun muassa Ateneumin taidemuseon hallituksessa. Von Boehm muistetaan grafiikan edistäjänä. Helsingissä järjestettiin 1950-luvulla kaksi merkittävää grafiikan ja piirustusten yhteisnäyttelyä. Näissä Viiva ja väri – Konst på papper -nimellä tunnetuissa näyttelyissä oli mukana 14 taiteilijaa. Tuomas von Boehm oli näyttelyidean isä. Näyttelyjen tarkoituksena oli ennen muuta edistää grafiikkaa taidelajina.
Tuomas von Boehm avioitui taidemesenaatti, Enso-Gutzeitin Tainionkosken tehtaitten paikallisjohtajan, insinööri Jalo Sihtolan tyttären Kirstin kanssa vuonna 1943. Hän rakasti Espanjaa ja vietti talvensa Fuengirolassa. Espanjan vaikutus näkyy myös hänen taiteessaan. Tuomas oli surrealisti, jonka teokset kuvaavat arkisia aiheita. Hän on tunnettu varsinkin asetelmistaan. Von Boehm palkittiin Pro Finlandialla vuonna 1967. Von Boehmin öljyvärimaalaus "Punainen neilikka" oli kuva-aiheena 1. luokan postimerkissä vuonna 2009.
Tuomas von Boehmin äiti Aino von Boehm ja pojat Juhani von Boehm ja Eero von Boehm ovat tunnettuja kuvataiteilijoita.
Viktor Rydberg
Abraham Viktor Rydberg (18. joulukuuta 1828 – 21. syyskuuta 1895) oli ruotsalainen, Jönköpingissä syntynyt kirjailija, lehtimies ja runoilija. Vuodesta 1877 alkaen hän oli Ruotsin Akatemian jäsen.
Rydberg aloitti uransa lehtitoimittajana. Siinä hän kohosi Ruotsin kulttuurin 1850-luvun henkiseksi johtomieheksi. Hänen töissään korostuivat klassinen kauneusihanne, vapaamielisyys, kulttuurihistoria ja idealismi. Kulttuurihistorian hän esitti Ruotsin goottilaisen historiankirjoituksen mukaisesti romantisoiden, vaikka historiantutkijat olivat tuolloin jo siirtyneet realistisempaan tutkimukseen. Myöhemmät naturalistit ja 1890-luvun romantikot saivat Rydbergiltä virikkeitä omiin aatteisiinsa. Hänen parhaana teoksenaan pidetään antiikin ja kristinuskon murrosta kuvaavaa romaania "Viimeinen ateenalainen" (1859). Hän oli myös merkittävä Edgar Allan Poen tuotannon ruotsintaja. Djursholmiin Ruotsiin on perustettu hänen nimeään kantava koulu, "Viktor Rydberg Gymnasium".
Suomen kieleen saakka on kulkeutunut Rydbergin luomia kielikuvia, kuten ruumiillisen työn kuvaaminen "Grotte-myllynä", joka vahingoittaa ihmistä. Rydbergin runo "Tonttu" on muodostunut yhdeksi suomalaisten rakastetuimmista joululauluista ("Pakkasyö on, ja leiskuen - -"). Rydbergin runoista vahvimmin suomalaisten mieleen on kuitenkin iskostunut Ateenalaisten laulu, jonka Jean Sibelius sävelsi 1899.
John Bauer
John Bauer (4. heinäkuuta 1882 Jönköping, Ruotsi – 20. marraskuuta 1918) oli ruotsalainen taidemaalari ja kuvittaja. Hänet tunnetaan parhaiten joulukirjasta "Bland tomtar och troll" ("Tonttujen ja peikkojen joukossa"). Bauer kuoli vuonna 1918 Vätternillä höyrylaiva Per Brahen onnettomuudessa.
Hänen vaikutuksensa näkyy esimerkiksi englantilaisen taiteilijan Charles Keepingin töissä.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Bauerin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Sierra Nevada (Espanja)
Sierra Nevada on vuoristo Espanjan Andalusiassa. Siellä sijaitsee muun muassa manner-Espanjan korkein huippu, Mulhacén (3 482 metriä).
Sierra Nevada on suosittu erityisesti hiihtolomakohteena sillä sen rinteet myötäilevät Välimeren rannikkoa, joka tunnetaan yleisesti lämpimästä ilmastostaan. Sen juurella sijaitsevat Granadan ja Almerían kaupungit.
Osa vuoristosta kuuluu samannimiseen kansallispuistoon.
Raatitorni
Raatitorni () on yksi Viipurin keskiaikaiseen kaupunginmuuriin kuuluneista torneista ja sijaitsee Viipurin entisen Luostarinkadun varrella. Nimi juontaa ilmeisesti juurensa siitä, että keskiajalla tornin puolustus oli kaupungin raadin vastuulla. Raatitorni on ainoa nykypäiviin säilynyt alkuperäisen kaupunginmuurin torni ja se toimi muurin purkamisen jälkeen maaseurakunnan kirkon kellotapulina. Talvisodassa torni kärsi pahoja vaurioita, mutta on sittemmin restauroitu.
Elämäni eläimet
Elämäni eläimet oli Suomen Yle TV2:n tiistai-illan puolen tunnin sarjaohjelmapaikka, jossa esitettiin eri maissa tuotettuja eläinsairaala-aiheisia televisiosarjoja.
Ohjelmapaikalla esitetyistä sarjoista maailmanlaajuisesti suosituin on ollut BBC:n tuottama ja Rolf Harrisin juontama televisiosarja Animal Hospital, jota kuvattiin kymmenen tuotantokauden ajan (1994–2004) sarjan kotimaassa Isossa-Britanniassa sekä ulkomailla, mm. Bosnia ja Hertsegovinan pääkaupungissa Sarajevossa ja Hongkongissa.
Ohjelmapaikalla on lisäksi esitetty:
Ponnahdus Pinnalle
Ponnahdus pinnalle on vapusta 1955 alkaen järjestetty laulukilpailu, jonka kehittivät Jimi Martinkari, Heimo Kallio ja Jorma Vuori Turun Sanomalehtimies -yhdistyksen piirissä. Nimen kilpailulle antoi Jorma Vuoren puoliso Irja Vuori. Helsingissä oli sikäläinen sanomalehtimiesyhdistys järjestänyt vastaanvanlaista "Vihreälle oksalle"-kilpailua Linnanmäellä.
Ponnahdus pinnalle -kilpailun voittajiaAuraviihteen sivut
Worms Armageddon
Worms Armageddon on Team 17:sta kehittämä ja Microprosen julkaisema strategiapeli. Peli on julkaistu vuonna ja se kuuluu "Worms"-pelisarjaan.
Pelin tavoitteena on tuhota vastustajan joukkue. Tämä tapahtuu vuoroittain tehtävin hyökkäyksin, joiden tarkoitus on vahingoittaa vastustajan joukkueen matoja. Jokaisella madolla on oletuksena 100 ja enintään 200 energiapistettä (), jotka hupenevat madon joutuessa pelin erilaisten aseiden uhriksi. Energiapisteet voivat huveta kerralla kokonaankin madon pudotessa veteen. Asevalikoimassa osaa aseista voi käyttää rajattomasti, osaa aseista vain rajallisesti, mutta aseiden määrää voidaan vaihtaa pelin asetuksista. Aseilla on tarkoitus vahingoittaa vastustajaa, työkalut taas on tarkoitettu helpottamaan liikkumista. Työkaluilla voidaan esimerkiksi rakentaa metallinen seinä tai porautua maaston läpi. Pelin aikana kentälle saattaa pudota lisäasepakkeja (), työkalupakkeja () tai lisäenergiapaketteja (). Näiden sisällön saa käyttöönsä koskettamalla niitä jollakin madolla tai eläinaseella kuten supersheep jolla voi halutessaan kerätä vaikkapa kentän kaikki lisäase ja työkalupakit. Kerätyn lisäenergiapaketin seurauksena myös joukkueen sairastuneet madot parantuvat. Kentällä saattaa olla myös tulikenttiä joihin osumalla kentän ja matojen vaurioita saa laajennettua.
Peli on pääasiassa usean pelaajan peli, mutta peli tarjoaa myös yksin pelattavia tehtäviä ja harjoituksia. Tehtävissä on yleensä harjoituksia, joissa opetellaan erilaisia taitoja kuten nopeutta, kranaatinheittoa ja taktiikkaa. Pelaajille on tarjolla myös pikapeli- ja internetpelimahdollisuudet. Yksinpeliin kuuluu myös Deathmatch, jossa oman joukkueen voittaessa pääsee taistelemaan seuraavan tason taitavampaa tietokonevastusta vastaan. Pelissä on paljon erilaisia työkaluja ja aseita. Pelissä uutta aikaisempiin osiin verrattuna ovat työkalut ("tools/utilities"), jotka auttavat pelaamista ja kestävät joko vuoron tai koko pelikierroksen.
Normaalin ampumisen lisäksi Wormsin pelaajat ovat kehitelleet uudenlaisia pelityyppejä. Tunnetuin niistä on Shopper-pelityyppi: sitä varten tarvitaan erityinen Shopper-teema ja -kartta, jotka ovat saatavilla internetistä.
Jokaisella madolla on 200 energiapistettä ja joukkueissa on 3-4 matoa. Vuoroittain aselaatikko putoaa jonnekin päin karttaa. Pelaajien on tarkoitus ninjaköyden avulla kerätä ainakin yksi aselaatikko ja sen jälkeen hyökätä köyden päästä. Mikäli pelaaja aikoo käyttää asetta, jota ei voi käyttää köydestä, voi tämä hyökätä normaalisti. Pelaaja, joka on viimeisenä, on jätettävä rauhaan, paitsi jos hyökkääjä osuu tämän lisäksi johonkuhun muuhunkin pelaajaan.
Karl Koch
Karl Koch on ainakin seuraavien henkilöiden nimi:
Karl Otto Koch
Karl Otto Koch (2. elokuuta 1897 – 5. huhtikuuta 1945) oli saksalainen natsi ja Buchenwaldin vankileirin komentaja vuosina 1937–1941 sekä myöhemmin Majdanekin vankileirillä Lublinissa.
Ennen SS:ään liittymistään Koch oli ollut pankkiiri.
Karl Koch meni naimisiin Ilse Kochin kanssa 1936. Kun Karl meni Buchenwaldiin, Ilse määrättiin valvomaan SS-joukkoja. Tällä tavoin Ilsellä oli virallinen ja aktiivinenkin yhteys hirmutekoihin, joita tuolloin tapahtui. On olemassa monia uskottavia, mutta vahvistamattomia tarinoita siitä, että hän olisi teettänyt käsineitä ja lamppujen varjostimia vankien nahasta. Erään väitteen mukaan Karl ja Ilse koristelivat ruokapöytäänsä vankien kuivuneilla, irrotetuilla päillä.
SS-Sturmbannführer ja RSHA-lakimies Georg Konrad Morgen syytti Kochia Buchenwaldiin johtavan lääkärin tohtori Walter Krämerin ja tämän avustajan Karl Peixofin murhasta. Nämä olivat hoitaneet Kochin kuppaa keskitysleirillä ja Koch määräsi nämä ammuttaviksi poliittisina vankeina, tarkoituksenaan salata tieto kuppasairaudestaan. Gestapo pidätti Kochin elokuussa 1943 ja hänet tuomittiin SS-oikeudenkäynnissä edellämainittujen saksalaisten murhista kuolemaan. Koch teloitettiin 5. huhtikuuta 1945.
Mummo
Mummo on Pekka Lepikön käsikirjoittama ja ohjaama kymmenosainen satiirinen komediasarja, jota tehtiin vuosina 1987–1989. Sarjan on tuottanut Linssilude Oy ja Yle TV2. Sarja palkittiin kaksi kertaa Venla-gaalassa Yleisö-Venlalla vuosina 1987 ja 1988.
Sama Mummo esiintyi myös Pekka Lepikön "Kyllä isä osaa" -sarjan jatko-osissa vuonna 1995. Sarjassa Annaa näyttelevä Maiju Jokinen nähtiin myös Kyllä isä osaa -sarjassa.
Sarjan uusintaesitykset olivat kolmen viikon ajan tauolla 30. marraskuuta–21. joulukuuta 1988 käynnissä olleen Yleisradion toimittajien lakon aikana.
Kaikki kotona
Kaikki kotona on Pekka Lepikön vuonna 2000 käsikirjoittama ja ohjaama 12-osainen komediasarja. Sarjan on tuottanut Linssilude Oy.
Sarja on hyvin samankaltainen Lepikön aiempien perhekomedioiden (Mummo ja Kyllä isä osaa) kanssa.
Tarkkis
Tarkkis on suomalainen, Yleisradion tuottama vuonna 1986 valmistunut draamasarja. Televisiosarjan ohjasi ja käsikirjoitti Pekka Lepikkö. Sarjan tunnusmusiikin "Potkurilakki-rock" esitti Popeda. Sarja esitettiin ensimmäistä kertaa syys-marraskuussa 1986. Tarkkis on saatavilla Yle Tallennemyynnin kirjastotallenteena. Tarkkis-sarja palkittiin erikoismaininnalla Golden Chest -tv-teatterifestivaaleilla Plovdivissa Bulgariassa vuonna 1987.
Sarja kertoo tarkkailuluokkaa käyvistä oppilaista. Luokan oppilaat ovat innokas ja yritteliäs Ville, suulas Janne, hiljainen Anu ja anarkistinen Tommi. Varsinkin Tommin kanssa on välillä vaikeaa toimia ryhmässä. Tarkkis sai jatkoa vuonna 1988, jolloin valmistui 3-osainen jatkosarja nimeltä Kaatis.
Uffizi
Uffizi () on Firenzessä Italiassa sijaitseva palatsi, jossa toimii yksi maailman tunnetuimmista taidegallerioista.
Giorgio Vasarin suunnittelema rakennus tehtiin alun perin vuosina 1560–1580 virastoiksi "(ital. uffizi)" herttua Cosimo I de’ Medicin hallinnolle. Jo vuonna 1581 rakennuksessa alettiin esitellä Medici-suvun taideaarteita. Kokoelmat lahjoitti Toscanan valtiolle viimeinen Medici-suvun edustaja Anna Maria Luisa de’ Medici vuonna 1743, silä ehdolla että ne säilytetään Toscanan pääkaupungissa Firenzessä.
Galleriassa on esillä sadoittain maalauksia ja veistoksia antiikin ajoista renessanssitaiteen helmiin. Niiden joukossa on muun muassa Giotton, Tizianin, Piero della Francescan, Botticellin ja Michelangelon teoksia. Kokoelmiin kuuluu myös veistoksia, antiikkiesineitä sekä yli satatuhatta piirrosta ja grafiikan lehteä.
Seuraavassa vain pieni osa Uffizin kokoelmien maalauksista:
Camilo José Cela
Camilo José Cela Trulock (11. toukokuuta 1916 Padrón, La Coruña, Espanja – 17. tammikuuta 2002 Madrid, Espanja) oli espanjalainen Nobel-palkittu kirjailija ja vuodesta 1957 alkaen aina kuolemaansa saakka espanjan kielenhuollon merkittävimmän instituution, Real Academia Españolan (RAE) jäsen.
Cela opiskeli lääketiedettä ja jonkin verran filosofiaa ja kirjallisuutta Madridissa. Hän taisteli Espanjan sisällissodassa diktaattori Francon johtamissa kansallismielisten joukoissa ja muun muassa haavoittui rintamalla. Sodan päätyttyä Cela toimi lehtimiehenä sekä erilaisissa tehtävissä julkisella sektorilla.
Cela avioitui vuonna 1944 María del Rosario Conde Picavean kanssa, jonka kanssa sai myös ainoan lapsensa, Camilo Josén, kaksi vuotta myöhemmin.
Vuonna 1977 Celasta tuli senaattori Espanjan parlamenttiin, mutta hänen poliittinen uransa katkesi vaaleissa kaksi vuotta myöhemmin.
Ensimmäisen romaaninsa, eksistentialistisen "La Familia de Pascual Duarte" (suom. "Pascual Duarten perhe"), Cela julkaisi vuonna 1942. Esikoisromaanin eksistentialismi jatkui seuraavassa teoksessa, "Pabellón de reposo" vuonna 1943 ja tätä seurasi niin ikään eksistentiaalinen "Viaje a la Alcarria" vuonna 1948.
Celan pääteoksena pidetty "La colmena" (suom. "Mehiläispesä") ilmestyi vuonna 1951 Buenos Airesissa, Argentiinassa, sillä teos ei läpäissyt diktatuurin ajan Espanjan sensuuria, joka kielsi sen julkaisemisen sen sisältämien eroottisten kuvausten vuoksi.
Vuonna 1953 julkaistu "Mrs. Caldwell habla con su hijo" oli Celalle irtiotto realismista, ja tämän jälkeen kirjailija elelikin yli 15 vuotta hiljaiseloa kirjallisella rintamalla. Seuraavan romaaninsa, kokeellisen ja surrealistisen "San Camilo 1936", Cela julkaisi vasta vuonna 1969.
Hänen loppuajan tuotantonsa romaaneista tärkeimpiä ovat kaiketi "Mazurca para dos muertos" (1983, suom. "Masurkka kahdelle kuolemalle") ja "Cristo versus Arizona" (1994).
Celan viimeiseksi julkaistuksi teokseksi jäi "Madera de boj", jonka aiheena on Costa de la Muerten eli Kuoleman rannikon kalastajien elämä.
Koskenkorva-palkinto
Koskenkorva-palkinto oli 1990-luvun ajan pilke silmäkulmassa jaettu, Tampereen yliopiston taideaineiden laitoksella kirjallisuudenopiskelijoiden ainejärjestö Teeman ja yliopiston oppilaskunnan kulttuurijaoston yhteistyönä syntynyt kirjallisuuspalkinto. Palkinto jaettiin viimeisen kerran vuonna 1999, koska palkintoa oli alusta alkaen päätetty jakaa vain 1990-luvun ajan.
Koskenkorva-palkinnon virallisilla Internet-sivuilla palkinnon myöntämiskriteereistä sanotaan seuraavaa: "Yleisiä kriteerejä ei ole muuta kuin että voittaja ansaitsee jollain julkaisullaan kossupullon, eli teos on kossupullon arvoinen. Eri vuosina on kossupullon veroiseen suomalaisuuteen viitattu eri tavoin raadin lausunnoissa voittajasta."
Palkinnon väitetään syntyneen erään raadin jäsenen harhaluulosta, että Finlandia-palkinnon tarkoituksena oli antaa voittajalle palkinnoksi pullo samannimistä juomaa.
Pyhän Annan kruunu
Pyhän Annan kruunu () on venäläisten 1700-luvulla rakentama linnoitus Viipurin Linnasaaren edustalla.
Linnoitus rakennettiin turvaksi ruotsalaisia vastaan sen jälkeen, kun venäläiset Pietari Suuren johdolla olivat vallanneet kaupungin Ruotsilta suuressa Pohjan sodassa. Kaupunki oli tällöin jo suojattu itäpuolelta vahvasti ja ympäröity kaupunginmuurilla, mutta nyt piti vahvistaa lännenpuoleista edustaa, jonka puolustuksesta vastasi vain vanha Viipurin linna. Rakennustyöt aloitettiin 1720-luvulla ja ensimmäinen vaihe saatiin päätökseen vuonna 1740.
Linnoitus on rakennettu bastionijärjestelmän mukaisesti ja varustettu neljällä bastionilla, jotka muodostavat länteen päin avautuvan kruunun, josta linnoituksen nimi juontuu. Nimi annettiin Venäjää silloin hallinneen keisarinna Annan mukaan. Bastionien lisäksi linnoitukseen rakennettiin maavalleja, kolme ravelliinia ja pohjoispuolelle kuiva vallihauta.
Linnoitusta vahvistettiin ja korjailtiin useita kertoja, mutta Suomen sodan jälkeen sen strateginen merkitys käytännössä katosi rajan siirtyessä kauas luoteeseen. Tätä ennen linnoitus oli palvellut suurimman osan ajastaan lähinnä rajan etuvarustusten varikkona. Viimeinenkin sotilaallinen merkitys siltä meni, kun linnoituksen halki rakennettiin tie vuosina 1864-1865.
Huolimatta alkuperäisestä strategisesta merkityksestään Viipurin ja myös Pietarin suojana linnoitus ei missään vaiheessa osallistunut varsinaisiin sotatoimiin. Linnoitus on pääosiltaan säilynyt nykypäivään asti.
Linnoitusta muokattiin viimeisen kerran sotilaskäyttöön ensimmäisen maailmansodan aikana. Siitä tuli silloin osa Viipurin maalinnoitusta. Silloin valleihin valettiin betoniset ampuma sektorit ja korokkeet, sekä rakennettiin vallien sisäpuolelle betonista majoitustilat sotilaille.
Viipurin puhdistus oli valkoisten Suomen sisällissodan loppuvaiheessa huhti-toukokuussa 1918 Viipurissa suorittama etninen puhdistus, tarkistettava jonka yhteydessä surmattiin vähintään 360 kaupungissa ollutta venäläistä sekä ainakin 30 muiden maiden kansalaista, joista 327:n henkilöllisyys on tiedossa. Heistä vain muutamilla oli kytköksiä punakaartiin, sen sijaan suuri osa oli avoimesti valkoisten puolella. Pääosa teloituksista tehtiin heti valkoisten vallattua kaupungin 28.–29. huhtikuuta. Suurin yksittäinen joukkoteloitus suoritettiin Pyhän Annan kruunun linnoituksen valleilla, jossa 29. huhtikuuta ammuttiin kerralla noin 200 ihmistä. Paikalla nykyisin muistomerkki tapauksen uhrien muistolle.
Hammasharja
Hammasharja on väline, jolla hampaat harjataan. Mekaanisen hammasharjan lisäksi on myös sähkökäyttöisiä sähköhammasharjoja, joita suositellaan niiden tehokkaamman puhdistuskyvyn takia.
Hammasharjan varhaisimmat mallit olivat eräänlaisia rispaantuneita hammastikkuja, joilla egyptiläiset ja babylonialaiset puhdistivat hampaita jo noin 3500 eaa. Tikkuina on käytetty oksia, lintujen höyheniä, luunkappaleita ja eläinten piikkejä. Eri kulttuureissa on myös käytetty muita puhdistusvälineitä, kuten purtavia oksia ja lääkekasveja.
Nykyisenkaltaisen hammasharjan esi-isä on peräisin Kiinasta aivan 1400-luvun lopulta. Harjassa oli oikeat harjakset sian niskakarvoista. Ensimmäinen nailonhammasharja valmistettiin USA:ssa vuonna 1938, jolloin DuPontin nainonharjaksilla varustettu hammasharja tuli markkinoille ("Doctor West's Miracle Toothbrush").
Suomessa hammasharjoja on ollut myynnissä 1800-luvulta lähtien.
Yleisin harjatyyppi on käsikäyttöinen, yksinkertainen harja, jossa varren päässä olevat harjakset poistavat mekaanisesti likaa hampaiden pinnalta ja väleistä. Näistä harjoista on markkinoilla hyvin erilaisia malleja, joilla eri valmistaja pyrkivät antamaan kuvan erityisistä teknisistä ominaisuuksista.. On olemassa myös erikoishammasharjoja.
Sähköhammasharjassa koko harjaa pidetään paikallaan kunkin hampaan kohdalla ja sähkömoottori liikuttaa harjasosaa hampaan pinnalla. Moottorilla on mahdollista saada huomattavasti käsikäyttöistä harjaa nopeampi liike, tuhansia harjausliikkeitä minuutissa ja näin tehokkaampi puhdistus. Hammaslääkärit suosittelevatkin sähköhammasharjan käyttöä sen puhdistustehon vuoksi. Sähköhammasharjan ja sen varaosien hinta on kuitenkin usein huomattavan korkea verrattuna käsikäyttöiseen harjaan. Sähköhammasharjojen erityistyyppinä ovat sonic-harjat. Harjan liike on entistä nopeampi ja tuntuma suussa hyvin erilainen. Jotkut voivat kokea harjasten liikkeen tai laitteen äänen ainakin osassa laitteissa epämiellyttäväksi.
Hammastahna
Hammastahna on hampaiden harjaamisen yhteydessä käytettävä puhdistusaine. Hammastahnaa käytetään yleensä levittämällä tahnaa hammasharjaan. Hammastahnoihin lisätään fluoria, koska fluori vahvistaa paikallisesti mineraalien saostumista hammaskiilteeseen ja vähentää reikiintymistä oleellisesti. Puhdas hammaspinta ei reikiinny; siksi hampaat tulisi pestä päivittäin ainakin kahdesti fluoripitoista hammastahnaa käyttäen.
Lasten hammastahnat ovat miedompia ja sisältävät vähemmän fluoria. Yhtäältä fluorin saanti on erittäin tärkeää juuri hampaiden puhkeamisvaiheessa. Tällöin hampaan kiilteen kovettuminen on vielä kesken ja jatkuu useita viikkoja hampaan puhkeamisen jälkeen. Toisaalta liika fluorin saanti voi aiheuttaa lapsen hampaisiin valkoisia läikkiä (hammasfluoroosi) ja häiritä kiillepinnan mineraalisaatiota; hampaan pinnasta tulee helposti lohkeileva ja reikiintyvä. Mikäli alle kouluikäisille käytetään tavallista hammastahnaa, tulisi hammastahnaa annostella harjalle vain hyvin pieni määrä. Kouluikäinen voi hyvin käyttää jo tavallista hammastahnaa, mutta tahna-annos saa tällöinkin olla vain noin herneen suuruusluokkaa.
Suomessa fluorihammastahnoja on ollut saatavilla 1960-luvun alusta lähtien.
Hammastahna voi joskus olla raidallista.
Outi Heiskanen
Outi Marjatta Heiskanen (o.s. Kanervo, s. 26. syyskuuta 1937 Mikkeli) on suomalainen taidegraafikko, taiteilijanimeltään "Heis".
Heiskasella on kaksi tytärtä, Metti ja Karoliina, ja hänen lapsenlapsiaan ovat sisarukset laulaja Siiri ja muusikko Reino Nordin.
Heiskanen on opiskellut Taideteollisessa oppilaitoksessa ja Suomen Taideakatemian koulussa. Hän oli Pentti Kaskipuron oppilaana.
Heiskanen tunnetaan pienikokoisista ihmisiä ja taruolentoja kuvaavista metalligrafiikan töistä. Heiskasen töissä on usein mystinen satumaailman tunnelma. Hän yhdistää samaan työhön usein akvatintaa ja etsausta tai kuivaneulaa ja käyttää harvoja värejä. Heiskanen on kehittänyt kombinaatiotekniikkaa, jolloin uniikki kuva kootaan kahden tai useamman erillisen laatan kuvia yhdistelemällä. Tätä menetelmää hyödyntäen hän on tehnyt yhteistyö vedoksia vedostajanaan toimineen Janne Laineen kanssa. Näyttelyihinsä hän on koonnut töistään kollaaseja, Installaatioita ja veistoksia, nukkeja sekä muuta materiaalia. Hän on metalligrafiikan ohella tuottanut myös filmejä, valokuvia ja performansseja.
Outi Heiskanen on sekä Bellinin akatemian että Record Singers -taiteilijaryhmän kantavia voimia. Kummankin ryhmän muita keskeisiä jäseniä ovat olleet Pekka Nevalainen, Hannu Väisänen ja Mirja Airas. Ryhmien tempaukset olivat niin sitoutuneita toisiinsa, ettei niiden välillä ole selvää rajaa. Bellinin akatemia oli projekteista pitkäikäisempi. Se ylläpiti muun muassa omaa kirjastoaan ja pyöritti autonomisen Riepukulkusäätiön kautta omakustannejulkaisutoimintaa. Ryhmät ovat tehneet filmejä ja järjestäneet monia poikkitaiteellisia tapahtumia, kuten happeningejä ja performansseja. Heiskaselle on ollut ominaista vaikutteiden lainaaminen eri taidemuodoista ja kuvitteellisten mytologioiden luominen. Vilkkaimmillaan Bellinin akatemian toiminta oli 1970- ja 1980-luvuilla, jolloin Heiskanen piti esityksiä yhdessä Airaksen, Väisäsen ja Nevalaisen kanssa. Esitykset olivat intiimejä tapahtumia, joissa lähestyttiin luonnon ja ihmisenä olemisen peruskysymyksiä leikillisen vakavasti.
Hän oli Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilija 1986, Kuvataideakatemian grafiikan linjan professori 1992–95 ja Kuvataideakatemian rehtori 1994–95. Hän on Helsingin yliopiston kunniatohtori vuodelta 1997 ja akateemikko vuodesta 2004. Heiskaselle myönnettiin Suomen Leijonan komentajamerkki 6.12.2011.
Julkisissa tiloissa Heiskasen teoksia on esillä muun muassa Ulkoministeriössä (Helsinki 1989), Uudenkaupungin lastentarhassa (1989), ja Sammon lukiossa (Tampere 2005).
Muste
Muste on nestettä, joka sisältää erilaisia väriaineita. Perinteisin muste on valmistettu vesiliukoisen liiman ja nokimustan pigmentin seoksesta. Musteita voidaan valmistaa erilaisia ja eri värisiä riippuen käytettävistä lähtöaineista ja käyttötarkoituksista. Mustetta käytetään kirjoittamiseen tai pintojen värittämiseen. Yleensä mustetta käytetään kynissä, siveltimissä, kirjoittimissa ja painokoneissa.
Lääninrovasti
Lääninrovasti, hist. "kontrahtirovasti" () on yksi rovastikunnan kirkkoherroista, joka toimii rovastikunnan kirkollisen toiminnan ohjaajana ja valvojana.
Lääninrovastin valitsevat rovastikunnan papit ja lehtorit lääninrovastin vaalissa. Tuomiokapituli nimittää yhden kolmesta eniten ääniä saaneista kirkkoherroista lääninrovastiksi. Lääninrovastin toimikausi on kuusi vuotta.
Kirkkojärjestyksen 19. luvun 8 §:n mukaan lääninrovastin tehtävänä on rovastikunnassaLääninrovasti ei ole muiden kirkkoherrojen esimies, mutta hänen tulee kutsua koolle kirkkoherrojen kokouksia, joissa suunnitellaan seurakuntien yhteistyötä. Rovastikuntaan kuuluu yleensä 5–10 seurakuntaa.
Juan Ramón Jiménez
Juan Ramón Jiménez (23. joulukuuta 1881 Huelva – 29. toukokuuta 1958 Puerto Rico) oli espanjalainen runoilija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1956.
Jiménezin työt voidaan jakaa kolmeen eri vaiheeseen. Ensimmäisen vaiheen teokset syntyivät kotiseudulla Espanjassa. Toinen vaihe alkoi, kun Jiménez matkusti New Yorkiin mennäkseen naimisiin kääntäjä Zenobia Camprubín kanssa, ja vietti tämän kanssa pitkän kuherruskuukauden, jonka aikana nuori vaimo luki Jimenezille amerikkalaisen runouden espanjankielisiä käännöksiä. Kolmas vaihe alkoi Espanjan sisällissodan aikana, kun Jiménez muutti ulkomaille. Hän asui ensin Kuubassa ja myöhemmin Puerto Ricossa.
Jiménezin herkkä kausi ajoittui vuosille 1898 – 1915. Tällä kaudella runoilija sai vaikutteita erityisesti Gustavo Adolfo Bécquerin töistä, symbolismista ja modernismista. Tämän ajan teoksia ovat muiden muassa: "Rimas" (1902), "Arias tristes" (1903), "Jardines lejanos" (1904), "Elegías" (1907), "La Soledad Sonora" (1911), "Pastorales" (1911), "Laberinto" (1913) ja "Estío" (1916).
Herkkää kautta seurasi älyllinen kausi vuosina 1916–1936. Jiménezin tämän kauden teoksista merkittävimpiä ovat: "Diario de un poeta recién casado" (1916), "Primera antolojía poética", (1917), "Eternidades" (1918), "Piedra y cielo" (1919), "Poesía" (1917–1923) ja "Belleza" (1917–1923). Merkittävin teos on "Platero y yo" 1917 ("Harmo ja minä – andalusialainen elegia", suom. Tyyni Tuulio, 1957).
Runoilijan viimeisen kauden (1937–1958) tärkeimpiä teoksia ovat: "Animal de fondo" (1949), "Tercera antolojía poética" (1957), "En el otro costado" (1936–1942) ja "Dios deseado y deseante" (1948–1949).