hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Raivo (EP)
Raivo on CMX:n vuonna 1989 julkaistu toinen EP-levy. Se on yleisilmeeltään aggressiivisempi, synkempi ja raskaampi, kuin edeltäjänsä, "Johannes Kastaja" -EP. Suoraviivaisen hardcore punkin lisäksi levyllä on kuultavissa jopa pienimuotoisia vaikutteita 1980-luvun thrash metalista. Levy julkaistiin alun perin vain vinyylinä, mutta levyn kappaleet julkaistiin CD:nä "Kolmikärki"-albumin CD-julkaisun yhteydessä vuonna 1993. "Raivo"-EP on mukana myös vuonna 2002 "Kolmikärki"-albumin re-masteroidulla GOLD-versiolla, joka sisältää "Kolmikärki"-LP:n, sekä EP:t "Raivo" ja "Johannes Kastaja".
Sedlecin luukirkko
Sedlecin luukirkko eli ossuaario () on pieni katolinen kappeli Sedlecin hautausmaalla Kutná Horan kaupungissa Tšekissä. Kappelissa säilytetään noin 40 000 ihmisen luita.
Kutná Horan kaupunkiin perustettiin vuonna 1142 sisterssiläisluostari, jonka munkkien yhtenä tehtävänä oli viljellä maata. Vuonna 1278 Böömin kuningas Ottokar II valtuutti apotti Henrikin Sedlicestä diplomaattisiin tehtäviin Pyhälle maalle. Sieltä palatessaan Henrikillä oli mukanaan kourallinen Golgatan multaa, jonka hän sirotteli luostarin hautausmaalle. Hautausmaa tuli tästä tunnetuksi pian koko Keski-Euroopassa. Monet rikkaat halusivat tulla haudatuiksi pyhään hautausmaahan.
Ruttoepidemian aikana vuonna 1318 sekä hussilaissodan aikana vuonna 1421 hautausmaata laajennettiin, ja 1500-luvun alussa sen kokonaispinta-ala oli noin 16 hehtaaria ja sinne oli haudattu noin 40 000 vainajaa. Kutná Hora oli hussilaissodan aikana Prahan jälkeen huomattavin kaupunki. Siellä sijaitsivat sekä Böömin kuninkaan palatsi että rahapaja. Vahvasti linnoitetun kaupungin ympärillä käytiin useita verisiä taisteluita, ja kaatuneet haudattiin Sedlicen luostariin. Väkivaltaisen kuoleman merkit näkyvät useissa pääkalloissa etenkin ala-alttarin vieressä.
Vuonna 1511 alkoi eräs apoteista rakennuttaa keskelle hautausmaata goottilaistyylistä Kaikkien Pyhien Kappelia. Kappelin kuorin alle järjestettiin paikka haudoista kaivetuille luille (n. 10 000 vainajaa).
Luukirkon restauroi vuosina 1703-1710 barokkilaismalliseksi kuuluisa italialainen arkkitehti Jan Santini Aichel, ja vuonna 1870 tšekkiläinen puunleikkaaja František Rint järjesteli luut nyt nähtävillä oleviin kasoihin. Rintin nimi on luista kirjoitettuna oikealla seinällä viimeisen penkin yläpuolella.
Mielenkiintoinen on myös kattokruunu, joka koostuu erilaisista ihmisen luista. Kummallakin puolen alttaria on kastemalja.
Vasemmalla puolella on Schwarzenbergin ruhtinassuvun vaakuna. Suku omisti 1800-luvulla sekä kappelin että siihen kuuluvat alueet. Sisätilan nurkissa olevat luut on aseteltu neljäksi pyramidiksi kellon muotoon.
Layla and Other Assorted Love Songs
Layla and Other Assorted Love Songs on Derek and the Dominosin vuonna 1970 julkaisema blues-rock-albumi. Julkaisuaikoinaan se ei saanut kovin paljon suosiota, mutta nykyään albumi mielletään yhdeksi rock and rollin historian merkkiteokseksi. 
Useissa kaikkien aikojen parhaimman albumin äänestyksissä albumi on hyvin korkealla ja varsinkin kappale Layla on tunnustettu yhdeksi kaikkien aikojen rock-klassikoksi.
Albumia pidetään yleisesti Eric Claptonin uran kohokohtana ja parhaana albumina, Creamin Disraeli Gearsin ohella.
Suur-Sarvilahden kartano
Suur-Sarvilahden kartano () on barokkivaikutteinen kartanolinna entisen Pernajan kunnan alueella Loviisassa, Itä-Uudellamaalla. Amiraali Lorentz Creutz aloitti sen kolmikerroksisen päärakennuksen rakentamisen vuonna 1672, ja se valmistui vuonna 1683. Creutzin suvun jälkeen kartanon omistajuus siirtyi von Bornin suvulle. 1950-luvulla kartano siirtyi Svenska Kulturfondenin omistukseen lapsettoman pariskunnan Alix ja Ernst von Bornin testamentin myötä.
Päärakennuksen suunnittelusta on vastannut rakennusmestari Acfatius Groneberg. Sitä korjailtiin ja uudistettiin 1700-luvulla sekä vuonna 1883, jolloin muutostöistä vastasi F. A. Sjöström. Rakennuksessa oli alun perin hollantilaistyylinen säterikatto, mutta rakennuksen muutosten yhteydessä se poistettiin, kunnes taas palautettiin takaisin vuonna 1934.
Kartanon edustaa hallitsee barokkipiha, jota reunustaa kaksi yksikerroksista siipirakennusta. Läntisellä siipirakennuksella on yhtä pitkä historia kuin itse päärakennuksella, itäinen siipirakennus on puolestaan peräisin 1880-luvulta. Lisäksi kartanoalue käsittää muun muassa barokkityylisen puutarhan. Sille loihti nykyisen ilmeen P. Olsson 1930-luvulla.
Sarvilahden nimi esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1348 kuningas Maunu Eerikinpojan kirjeessä, jossa tilan omistajaksi mainittiin vapaasäätyinen Anders Munck.
Kartano ympäristöineen kuuluu Museoviraston määrittelemiin Suomen Valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Halonit
Halonit ovat bromia sisältäviä CFC-yhdisteiden tapaisia yhdisteitä. Haloneista tunnetuimpia ovat bromidifluorikloorimetaani (CBrClF) ja bromitrifluorimetaani (CBrF). Haloneja on käytetty palonsammutusaineina automaattisissa sammutusjärjestelmissä ja käsisammuttimissa. Halonit ovat tehokkaita sammutusaineita, eivät vahingoita mitään materiaaleja eivätkä jätä muutenkaan jälkiä käytöstä. Tämän takia ne ovat olleet yleisesti käytössä esimerkiksi tärkeissä tietokone- ja palvelinkeskuksissa sekä museoissa. Sammutusteho perustuu palamisen kemiallisen reaktion katkaisemiseen. Edellä mainitut halonit ovat hengitettynä käytännössä vaarattomia, kunhan altistus jää mahdollisimman vähäiseksi. Tulen kanssa reagoidessaan halonit muodostavat kuitenkin myrkyllisiä yhdisteitä.
Halonit tuhoavat otsonikerrosta paljon tehokkaammin kuin CFC-yhdisteet. Halonien käyttö ja niitä sisältävien tuotteiden myynti on siksi kielletty Suomessa joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta. Halonit ovat myös kasvihuonekaasuja. Halonien korvaamiseksi onkin kehitetty vastaavaan tehoon perustuvia sammutuskaasuja, joiden haittavaikutus otsonikerrokseen on vähäinen tai haittavaikutusta ei ole lainkaan. Haloneja on korvattu myös mm. argonilla, typellä ja hiilidioksidilla. Näiden teho perustuu tulen tukahduttamiseen ja ne ovat täysin vaarattomia ympäristölle, koska kaikkia näitä aineita on luonnollisesti muutenkin ilmakehässä, joskin hiilidioksidi on kasvihuonekaasu. Haittapuolena on kuitenkin vaarallisuus ihmiselle. Kaasut syrjäyttävät hapen ilmasta ja samassa tilassa olevat henkilöt ovat vaarassa tukehtua.
Haloneista käytetään usein koodinimiä, joiden numerosarjat ilmoittavat yhdisteen alkuainekoostumuksen. Esimerkiksi CBrClF on toiselta nimeltään haloni 1211 ja CBrF on haloni 1301. Ensimmäinen numero on molekyylin hiiliatomien lukumäärä. Toinen numero kertoo fluorin, kolmas kloorin ja neljäs bromin määrän. Alkuaineet ilmoitetaan siis järjestysluvun mukaisessa järjestyksessä.
Ajoneuvohallintokeskus
Ajoneuvohallintokeskus (AKE) oli Liikenne- ja viestintäministeriön alaisuudessa vuosina 1996–2009 toiminut virasto, joka hoiti Suomen tieliikenneasioita yhdessä Tiehallinnon kanssa. Sen tehtäviä olivat ajoneuvojen hyväksyminen, rekisteröinti ja vuotuinen verotus. Se myös valvoi katsastustoimintaa. AKEn toiminnan tarkoituksena oli edistää liikenneturvallisuutta ja liikenteen ympäristöystävällisyyttä. Työntekijöitä keskuksella oli noin 230.
Ajoneuvohallintokeskus syntyi, kun liikelaitoksena toiminut Autorekisterikeskus (ARK) jaettiin kahtia vuoden 1996 alussa. Ajoneuvohallinnon ja rekisteröinti- sekä verotustoimet sai hoitaakseen uusi virasto, Ajoneuvohallintokeskus. Katsastustoimintaa varten perustettiin Suomen Autokatsastus Oy, joka myöhemmin myytiin yksityisille. Lyhenne AKE otettiin käyttöön vuonna 1998. Ennen sitä käytettiin lyhennettä ANHK.
1.1.2010 alkaen Ajoneuvohallintokeskus, Ilmailuhallinto, Merenkulkulaitoksen turvallisuustoiminnot ja Rautatievirasto yhdistyivät uudeksi Liikenteen turvallisuusvirastoksi.
Luominen (oratorio)
Luominen () on Joseph Haydnin säveltämä oratorio. Teos on musiikillinen kuvaus luomiskertomuksesta, ja sitä pidetään usein Haydnin mestariteoksena.
Haydn sävelsi Luomisen vuosien 1796 ja 1798 välillä. Säveltäjä oli tehnyt ennen sitä matkoja Englantiin ja ollut hyvin vaikuttunut kuulemistaan esityksistä suurista oratorioista, kuten Händelin teoksista. Näistä hän sai inspiraatiota Luomisen säveltämiseen, ja teos kantaesitettiin huhtikuussa 1798 Wienissä. Haydn oli tuolloin 66-vuotias.
Paroni van Swieten laati tekstin oratorioon ja käytti siihen kolmea lähdettä: Genesistä ja Psalmien kirjaa Raamatusta sekä John Miltonin eeposta "Kadotettu paratiisi". Libretto käännettiin saman tien englanniksi, mutta ensimmäistä käännöstä ei pidetä kielellisesti erityisen hyvänä. Haydn kuitenkin tarkoitti teoksen esitettäväksi englanniksi silloin, kun ollaan englanninkielisessä maassa.
Luominen on sävelletty orkesterille, kuorolle ja laulusolisteille. Teoksessa käytetään paljon sävelmaalailua: esimerkiksi oratorion alkusoitossa, jonka otsikkona on ”Kaaoksen esittely”, Haydn käyttää dissonoivia sointuja ja ensimmäiset sävelet ovat enemmänkin fraasien fragmentteja kuin pidempiä melodioita. Myöhemmin teoksen aikana, erityisesti resitatiiveissa, orkesteri jäljittelee mitä erilaisimpien luonnonilmiöiden ja eläinten ääniä ja tunnelmia.
Normaalisti teos kestää vähän alle kaksi tuntia. Se on jaettu kolmeen osaan. Viimeisessä osassa basso ja sopraano ovat Aadam ja Eeva. Sitä aiemmin solistit on nimetty enkeleiden mukaan, jotka ikään kuin kertovat luomisen etenemisestä (Gabriel on sopraano, Uriel tenori ja Rafael basso). Teos on tarkoitettu kolmen solistin esitettäväksi, vaikka joskus Aadam ja Eeva saavat omat solistinsa.
Teoksen tunnetuin levytys on Herbert von Karajanin 1960-luvun lopulla johtama levytys Deutsche Grammophon -yhtiölle, jossa solisteina piti alun perin olla Fritz Wunderlich, Gundula Janowitz ja Walter Berry. Wunderlich kuitenkin kuoli kesken levytysten, ja Werner Krenn hoiti hänen levyttämättä jääneet kolmen solistin osuudet ja resitatiivit, ja Dietrich Fischer-Dieskau otti Aadamin osiot esitettäväkseen.
Uudemmista levytyksistä John Eliot Gardinerin autenttisilla soittimilla tehty levytys on saanut hyvät arviot kriitikoilta. Gardinerin levytyksessä on käytetty resitatiivien säestäjänä fortepianoa siinä missä Karajanilla on teoksen valmistumisen aikoihin jo vanhentuneena pidetty cembalo.
Malmgårdin kartano
Malmgårdin kartano on kartano entisen Pernajan kunnan alueella Loviisassa Uudellamaalla. Se muodostettiin vuonna 1615 yhdistämällä eräitä Ernst Creutzille lahjoitettuja maatiloja ja sai säterivapauden vuonna 1622. Kartano on ollut Creutzien kreivisuvun omistuksessa siitä lähtien. Kartano on nykyisin erikoistunut luonnonmukaiseen viljelyyn. Kartanoalue käsittää yli 500 hehtaaria peltoalaa.
Kartanon linnamainen päärakennus on rakennettu vuosina 1882–1885, ja sen suunnitteli hollantilaiseen uusrenessanssityyliin arkkitehti Frans Sjöström kreivi Carl Magnus Creutzin pyynnöstä. Näyttävällä linnamaisella päärakennuksella ei juuri ole vastineita Suomessa. Rakennus korvasi huomattavasti vaatimattomamman, uusklassismia edustaneen alkuperäisen puisen päärakennuksen.
Vielä 1900-luvun alussa kartanon maat olivat 3 200 hehtaarin laajuiset.
Nykyisin kartanon ohessa toimii Malmgårdin panimo.
Liikastenmäki
Liikastenmäki on Porin kaupungin kaupunginosa, joka sijaitsee kaupungin keskustaajaman eteläisimmässä kärjessä, Turun valtatien eli valtatie 8:n länsipuolella.
Liikastenmäki on pinta-alaltaan pieni, ja kaupunginosa käsittää vain kyseisen mäen joka kohoaa hieman ympäristöään korkeammalle. Liikastenmäki on rakennettu pääasiassa 1990-luvulla varakkaiden omakotitaloalueeksi. Alueella sijaitsee myös joitain pienteollisuuskiinteistöjä.
Liikastenmäen lähimmät naapurikaupunginosat ovat Tiiliruukki pohjoisessa ja Isomäki koillisessa, sekä peltoaukeiden takana Paratiisinmäki ja Klasipruuki luoteessa ja Liinaharja pohjoisessa. Parin kilometrin päässä lännessä sijaitseva haja-asutusalue luetaan yleisesti kuuluvaksi Tuorsniemeen.
Tuorsniemi
Tuorsniemi ( ) on Porin kaupungin 28. kaupunginosa. Tuorsniemen naapurikaupunginosat ovat Leppäkorpi, Pietniemi, Viikinäinen, Vähärauma, Paratiisinmäki ja Klasipruuki.
Tuorsniemen pientaloalue on alun perin rakennettu 1950-luvulla, jolloin alue oli vielä osa Porin maalaiskuntaa. Samaan aikaan alueella on aloittanut toimintansa alueen tärkein työllistäjä, Muovitehdas Niskanen Oy. 1990-luvun lopussa sekä 2000-luvun alussa Tuorsniemeä on laajennettu itään, Paratiisinmäen, Liinaharjan ja Liikastenmäen kaupunginosien suuntiin.
Tuorsniemen alueella on tehty lukuisia muinaislöytöjä, joista tunnetuimpana 1950-luvulla pellonkaivaustöiden yhteydessä löydetty Lähdepuron hyljeverkko, joka on saanut paikan Satakunnan Museon näyttelykokoelmassa. Tuorsniemelle asutettiin sotien jälkeen lukuisia karjalaissiirtolaisia ja uuden asutuksen tarpeisiin rakennettiin lahjoitusvaroin Tuorsniemen kansakoulu, joka on yhä toiminnassa oleva alakoulu. Koululaiset kulkevat sinne muun muassa Liikastenmäen alueelta.
Liiketaloustiede
Liiketaloustiede tarkastelee yritysten ja organisaatioiden päätöksentekoon sekä toiminnan ohjaamiseen liittyviä kysymyksiä. Se on ihmisten käyttäytymistä ja taloutta tutkiva tiede, jonka tavoitteena on selvittää, kuinka organisaatio saadaan toimimaan ja pysymään tuottavana, jonkin tavoitteen saavuttamiseksi.
Liiketaloustiedettä käytäntöön soveltavia aineita ovat ainakin liiketalousopinnot toisen asteen oppilaitoksissa, joista valmistuu nykyisin merkonomeja. Korkea-asteen oppilaitoksissa voidaan tehdä tutkimusta ja antaa korkeampaa soveltavaa koulutusta. Korkea-asteen oppilaitoksia ovat ammattikorkeakoulut, kauppakorkeakoulut ja yliopistojen kauppatieteelliset yksiköt, joista voi valmistua vastaavasti tradenomiksi (ammattikorkeakoulut) ja ekonomiksi (yliopistot).
Liiketaloustieteitä kutsutaan myös kauppatieteiksi. Yleistä taloustiedettä kutsutaan taloustieteeksi erotuksena liiketaloustieteestä.
Liiketaloustieteen eri aloja ovat:
Pirjo Hiidenmaa
Pirjo Anneli Hiidenmaa (ent. Karvonen, s. 6. helmikuuta 1959 Anttola) on suomalainen tieto- ja oppikirjailija ja suomen kielen erikoistutkija. Vuoden 2015 alusta hän on ollut Helsingin yliopiston tietokirjallisuuden ja -kirjoittamisen tutkimuksen professori.
Hiidenmaa kirjoitti ylioppilaaksi Mikkelin Kalevankankaan lukiosta vuonna 1978. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1986 ja lisensiaatiksi vuonna 1992. Hiidenmaa väitteli filosofian tohtoriksi suomen kielestä Helsingin yliopistossa 1995. Väitöskirjassaan "Oppikirja toimintana" hän tutki oppikirjojen kieltä ja tiedonesitystä. Vuosina 1992–1993 Hiidenmaa oli Helsingin yliopiston lehtori. Hänet nimitettiin vuonna 1997 Helsingin kauppakorkeakoulun soveltavan kielentutkimuksen dosentiksi ja vuonna 1998 Helsingin yliopiston suomen kielen dosentiksi.
Hiidenmaa työskenteli vuosina 1981–1985 ja 1986–1987 Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen (Kotus) tutkimusapulaisena ja tutkijana. Vuosina 1985–1986 hän oli Suomen Lääkärilehden toimittaja ja 1987–1993 Suomen Pankin kielenhuoltaja. Vuosina 1993–2006 Hiidenmaa oli Kotuksen tutkija ja kielenhuolto-osaston eli Kielitoimiston johtaja.
Vuosina 2006–2011 Hiidenmaa johti Suomen Akatemian Kulttuurin ja yhteiskunnan tutkimuksen yksikköä. Joulukuussa 2011 hän siirtyi Helsingin yliopiston Avoimen yliopiston johtajaksi ja syksyllä 2013 Koulutus- ja kehittämiskeskus Palmenian johtajaksi. Vuoden 2015 alussa Hiidenmaa aloitti Helsingin yliopiston tietokirjallisuuden ja -kirjoittamisen tutkimuksen professorina.
Hiidenmaan keskeisiä tutkimuskohteita ovat olleet tietokirjallisuus, tiedeviestintä, tietokirjojen asema tiedonkulussa, tekstin- ja diskurssintutkimus sekä tekstien merkitys ja kontekstin analyysi.
Hiidenmaa oli Helsingin kaupungin opetuslautakunnan jäsen 1997–2000 ja Helsingin ammattikorkeakoulun johtokunnan puheenjohtaja 2001–2004. Hän oli vihreiden puoluevaltuuskunnan jäsen 1999–2001.
Vuosina 2003–2011 Hiidenmaa oli Suomen tietokirjailijat ry:n puheenjohtaja. Vuodesta 2009 hän on ollut Euroopan kirjailijajärjestöjen liiton puheenjohtaja. Tiedonjulkistamisen neuvottelukunnan jäsen Hiidenmaa on ollut vuodesta 2008.
Hiidenmaa oli Hiidenkivi-lehden päätoimittaja vuosina 2006–2010.
Hiidenmaa on ollut vuodesta 2001 naimisissa Helsingin apulaiskaupunginjohtaja Pekka Saurin kanssa. Hänellä on kolme lasta.
Mac Pro
Mac Pro on Applen tehokkain Macintosh-tietokone ja se on suunniteltu ammattilaiskäyttöön. Mac Pro julkaistiin 7. elokuuta 2006 WWDC-tapahtumassa ja se korvasi aiemman PowerPC-suorittimella varustetun Power Mac G5 -mallin. Ulkoisesti se muistuttaa hyvin paljon edeltäjäänsä Power Mac G5:ta. Sisäosaa on muutettu radikaalisti, esimerkiksi kiintolevyjen sijoittelulla, joka mahdollistaa kiintolevyjen nopean vaihdon.
Neliytiminen malli:12-ytiminen malli:Neliytiminen malli:
Kuusiytiminen malli:
Bamperos
Bamperos oli oululainen ravintolaorkesteri, joka perustettiin 1970.
Yhtyeen tavaramerkiksi muodostui moniääninen lauluharmonia ja vauhdikkaat show’t. Bamperos keikkaili ympäri Suomea ja laivoilla ja esiintyi televisiossa ja radioasemilla. Yhtye teki jinglen Oulun ensimmäisen kaupallisen radioaseman, Radio Megan, avajaisiin vuonna 1988.
Petri Tuunainen väittää kirjassaan "500 iskelmätähteä", että Bamperos oli yksi Suomen parhaista laulubändeistä jota monet jälkipolven orkestereista ovat pitäneet musiikillisena esikuvanaan. Bamperos esiintyi Suomen suurimmissa ja parhaissa ravintoloissa ja niin Tuunaisen kuin Tony Latvankin mukaan se oli yksi kalleimmin palkatuista ravintolaorkestereista porilaisen Pureman kanssa 1970- ja 1980-luvuilla.
Toimintansa ensimmäiset vuodet orkesteri soitti lähinnä viikonloppuisin Oulun ja lähiympäristön tanssipaikoilla. Ammattimainen kokoonpano muotoutui vuonna 1973, jolloin Bamperoksen muodostivat Seppo Jääskeläinen (kitara), Pekka Outinen (rummut), Mauno Moisanen (urut), Erkki Vehkaperä (laulu ja lyömäsoittimet) sekä Mauri Huotari (basso). Orkesterin kaikki jäsenet olivat omalta osaltaan myös laulusolisteja.
Bamperos pysyi lähes 20 vuotta samassa ydinkokoonpanossa, ainoastaan kosketinsoittajat vaihtuivat. Mauno Moisanen lopetti soittamisen ja lähti kaivamaan kultaa Lappiin vuonna 1979, jonka jälkeen kosketinsoittajan vakanssia hoitivat muun muassa Jari Laasanen, Esa Sihvola, Arto Mäläskä, Veli Tikkala ja viimeiset viisi vuotta Markku Suvinen.
Laulusolistina Vehkaperän lisäksi esiintyi sekä televisio- että lavakeikoilla Kari Värri.
Bamperos lopetti toimintansa vuonna 1990.
Bamperos julkaisi urallaan viisi albumia ja sen suosituimmaksi kappaleeksi kohosi "Tule kanssani kylpyyn", joka on edelleen karaokebaareissa suosittu . Bamperoksen parhaaksi levyksi on luonnehdittu sen 10-vuotisjuhlajulkaisua, joka ilmestyi 1983. Muita Bamperos-kappaleita olivat muun muassa "Kimonota raotuta", "Kettunen keskiyön cowboy", "Se on meininki näin", ja myös Paula Koivuniemen sittemmin levyttämä italoiskelmä "Lähdetään pois". Erkki Vehkaperä esitti "Kettusen" Lauantaitansseissa.
Isengard
Isengard on norjalainen yhden miehen yhtye. Nimi "Isengard" on otettu J. R. R. Tolkienin "Taru sormusten herrasta" -kirjasta, ja se tarkoittaa Rautapihaa. Yhtyeen Thuringwethil-vampyyriä esittävä logo on muokattu Keski-Maa-roolipelin kuvituksesta. Yhtyeen ainoa jäsen, Fenriz, vaikuttaa myös muissa norjalaisissa kokoonpanoissa (muun muassa Darkthrone, Storm, Neptune Towers ja Dødheimsgard). Yhtyeen musiikkia on kuvattu "folk black metaliksi". Yhtye on julkaissut yhden albumin sekä yhden demokokoelman.
Isengardin kappale "Neslepaks" on mukana Moonfog Productionsin Crusade From The North -kokoelmalevyllä , joka julkaistiin vuonna 1996.
Blake (yhtye)
Blake on helsinkiläinen vuonna 2000 perustettu heavy rock -yhtye.
Vuonna 2011 yhtye julkaisi coveralbumin "Shelter" juhlistaakseen kymmenvuotista taivaltaan. Yhtyeen viimeisin studioalbumi, "Taste Of Voodoo", ilmestyi vuonna 2013.
Vuonna 2015/16 yhtye juhlii 15-vuotistaivaltaan. Juhlavuotensa kunniaksi Blake on levyttänyt Cover-version Neil Youngin kappaleesta Rockin' in the Free World, joka on julkaistu myös musiikkivideona. Yhtye valmistelee uuden kokoelman julkaisua. Kaikki kokoelmaan tulevista kappaleista on nauhoitettu uusina versioina.
Blake on alkanut työstämään myös uutta albumia.Uusi albumi julkaistaan 2018.
Kari Värri
Kari Värri on suomalainen kosketinsoittaja. Värrin ura alkoi 1970-luvun alussa Oulussa. Kosketinsoitinten lisäksi Värri toimi mielellään myös laulusolistina. Värrin uran ensimmäiset oululaiset bändit olivat Remulus ja Cutler Fuzz, jotka saavuttivat lähinnä maakunnallista huomiota.
Kari Värri osallistui vuonna 1975 Rockmuusikoiden ja Jussi Raittisen organisoimaan Rock-laulun Sm-kilpailuun, josta saavutuksena oli 2. sija. Sen siivittämänä Värri uskaltautui ammattimuusikon uralle. Ensimmäinen ammattibändi oli Rocket, jossa soittivat Värrin lisäksi, mm. Arto Piispanen, Raimo Raappana ja Hannu Karjalainen.
Ammattimuusikon uralta löytyvät orkesterikiinnitykset muun muassa Jamppa Tuomisen Zamboo-yhtye, Satu Pitkäahon vuoden viihdyttäjä-orkesteri sekä Sunshine. Bamperos-yhtyeen kanssa Värri teki v. 1986 LP:n ja esiintyi satunnaisesti yhtyeen kanssa. Kari Värri kiinnitettin oululaiseen Ässät-orkesteriin vuonna 2009. Hän on tehnyt mittavan uran yli sadan artistin säestäjänä.
Gong (yhtye)
Gong on australialaisen kitaristin Daevid Allenin Ranskassa vuonna 1967 perustama yhtye. Se aloitti psykedeelisenä pop- ja rock-yhtyeenä, ja sen nimi on liitetty muun muassa avaruusrockiin ja progressiivisen rockin niin sanottuun Canterburyn koulukuntaan. Myöhemmin yhtye on tehnyt myös paljon jazz-rockia.
Uransa aikana Gong on läpikäynyt useita huomattavia muutoksia. Alkuperäisen yhtyeen lisäksi muistetaan ehkä parhaiten Pierre Moerlenin luotsaama kokoonpano. Muita merkittäviä yhtyeeseen ainakin jossakin vaiheessa kuuluneita muusikoita ovat muun muassa kitaristit Steve Hillage ja Allan Holdsworth.
Gongin ehkä arvostetuimpia levyjä ovat "Radio Gnome Invisible" -trilogian levyt: "Flying Teapot", "Angel's Egg" ja "You", joilla ovat mukana sekä Allen että Hillage.
Mu (käsite)
Mu (japaniksi ja koreaksi) tai Wú (kiinaksi 無, yksinkertaistettu merkki 无), on sana, joka on käännettävissä suunnilleen ”-ton”, ”ilman”, ”vailla”, ”ei mitään”. Sitä käytetään usein ilmaisemaan, että jotain ei ole (esimerkiksi , langaton).
Tunnetuin esimerkki sanan käytöstä on ajatustehtävä eli kōan zenbuddhalaisessa teoksessa "Aukottoman portin puomi". Noviisi kysyi Zhaozhoulta, ”Onko koiralla buddhaluonto?” Zhaozhou vastasi ”Wú”. Selitys tähän on se, että joidenkin aiempien buddhalaisten ajattelijoiden mielestä koirilla oli buddhaluonto, joidenkin mielestä taas ei; Zhaozhou ei voi vastata kysymykseen, koska "ei" tarkoittaisi heidän viisautensa kieltämistä ja ”kyllä” olisi valmiiden vastausten toistamista.
Romaanissa "Zen ja moottoripyörän kunnossapito" Robert M. Pirsig kirjoittaa: On helppo sanoa että digitaalisessa virtapiirissä tietty virtataso tarkoittaa ykköstä ja toinen tarkoittaa nollaa, mutta on vaikeampi sanoa, mitä tarkoittaa se, että virta on kytketty kokonaan pois päältä.
Vega (parkki)
Vega oli ruotsalainen parkki, joka oli alun perin rakennettu pyyntialukseksi. Se oli Adolf Erik Nordenskiöldin laiva tutkimusmatkalla, jolla hän ensimmäisenä purjehti läpi Koillisväylän 1878–1880. Kuljettuaan Koillisväylän alus purjehti koko Euraasian ympäri.
SS "Vega" oli kolmimastoinen puurakenteinen purjelaiva, jossa oli 70 hevosvoiman höyrymoottori apuvoimana. Aluksen pituus oli 46 metriä, ja sen kapasiteetti oli 357 tonnia. Se rakennettiin Bremerhavenissa vuonna 1872 valaanpyyntialukseksi.
Ruotsi hankki ja uudelleenrakensi aluksen arktiseen tutkimukseen Adolf Erik Nordenskiöldin tutkimusmatkaa varten. Hanketta rahoitti etenkin Ruotsin kuningas Oskar II. 22. kesäkuuta 1878 "Vega" lähti Ruotsista. Se jäin jäihin kiinni 28. syyskuuta 1878 vain 200 kilometrin päässä Beringinsalmesta. Laiva pääsi jäistä irti 18. heinäkuuta 1879. Kaksi päivää myöhemmin se ohitti Dežnevinniemen, jolloin se oli kulkenut Koillisväylän poikki. Se palasi Ruotsiin läntisen Tyynenmeren, Intian valtameren, Suezin kanavan ja Välimeren kautta.
Tutkimusmatkan jälkeen alus myytiin takaisin pyyntiyhtiölle, ja sen ilmoitettiin uponneen vuonna 1903 Melwille-lahteen Grönlannin luoteisrannikolla skotlantilaisen Ferguson-varustamon tehtävissä.
Paavo Kortekangas
Paavo Yrjö Antero Kortekangas (4. marraskuuta 1930 Lapinlahti – 21. heinäkuuta 2013 Tampere) oli suomalainen teologi, joka toimi piispana ensin Kuopion ja sitten Tampereen hiippakunnassa yli kahden vuosikymmenen ajan. Kortekangas aloitti Kuopion piispan virassa vuoden 1975 alussa. Vuonna 1981 hänet valittiin Tampereen hiippakunnan piispaksi, ja tässä virassa hän toimi vuoteen 1996.
Ennen valintaansa Kuopion piispaksi Kortekangas toimi Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa nykyaikaisen kirkkohistorian ja kirkkososiologian professorina vuosina 1970–1975. Kortekangas valmistui teologian kandidaatiksi vuonna 1952 ja filosofian kandidaatiksi 1955. Hän valmistui teologian lisensiaatiksi vuonna 1965 ja väitteli teologian tohtoriksi samana vuonna. Kortekangas oli ehdolla Tampereen piispaksi vuonna 1966, 35-vuotiaana, jolloin hän hävisi virkaan nimitetyksi tulleelle Erkki Kansanaholle (166 vastaan 184).
Kortekangas toimi 1950- ja 1960-luvuilla seurakuntapappina Kurikassa, Seinäjoella ja Kauhajoella sekä uskonnon, psykologian, filosofian ja historian lehtorina Suonenjoen yhteiskoulussa, Joensuun lyseossa, Itä-Suomen seminaarissa ja Tampereen lyseossa. Vuodesta 1967 lähtien piispaksi tuloonsa asti hän toimi tutkijana ja opettajana Helsingin yliopistossa. Sen ohessa hän toimi Kirkon tutkimuslaitoksen tutkijana ja johtajana vuosina 1966–1970, Kirkon kasvatusasian keskuksen puheenjohtajana vuosina 1971–1973 sekä Kristillinen kasvatus -lehden päätoimittajana vuosina 1971–1974.
Hänen puolisonsa oli Helinä Kortekangas (1930–2015) Säveltäjä Olli Kortekangas on heidän poikansa.
Kansalaisvarmenne
Kansalaisvarmenne on väestörekisterikeskuksen henkilötunnuksen tapaan luoma sähköinen tunniste, joka mahdollistaa henkilön tunnistamisen sekä tällä perusteella sähköisen allekirjoituksen. Kansalaisvarmenteen sähköinen tunnus on nimeltään sähköinen asiointitunnus ("satu"), joka koostuu numeroista sekä niiden tarkistusmerkinnästä ja jotka on kohdistettu väestörekisterikeskuksen rekisteriin Suomen kansalaisista sekä kotikuntalain mukaisista Suomessa vakinaisesti asuvista väestötietojärjestelmän merkityistä ulkomaalaisista.
Kansalaisvarmenne on laatutasoltaan Euroopan unionin direktiivin vaatimukset täyttävä laatuvarmenne.
Suomessa kaikki poliisin myöntämät henkilökortit ovat nykyään sirullisia lukuun ottamatta alaikäisille ilman huoltajan suostumusta myönnettävää henkilökorttia ja väliaikaista henkilökorttia. Poliisin myöntämässä henkilökortissa on Väestörekisterikeskuksen kansalaisvarmenne, jonka avulla henkilö voidaan luotettavasti tunnistaa sähköisessä asioinnissa.
Kansalaisvarmenteen käyttö edellyttää henkilökortin tai sopimuksen tehneen pankin Visa Electron -sirumaksukorttia tai matkapuhelimen SIM-korttia. Kortin käyttämiseen tarvitaan myös tietokoneeseen liitettävä kortinlukija. Väestörekisterikeskus on toimittanut useisiin kunnankirjastoihin ja yhteispalvelupisteisiin kortinlukijoita yleisön tietokoneelta käytettäväksi.
Kansaneläkelaitoksen asiointia varten kansaneläkelaitoksen verkkosivuilta on ladattavissa Setecin tietokoneohjelma kortinlukijaa varten.
Tulenpalvonta
Tulenpalvonta eli "pyrolatria" tarkoittaa tulen käyttämistä apu- tai palvontavälineenä uskonnollisissa rituaaleissa. Termi "Tulenpalvojat" liittyy usein virheellisesti zarathustralaisiin - tulen kunnioitus on kuitenkin yleisempää myös muiden uskontojen piirissä. Tulenpalvontaa on esiintynyt ainakin Skandinavian pakanauskontojen keskuudessa ja hindulaisuudessa, mutta nykyään tulen kunnioitukseen liittyviä ominaisuuksia löytyy esimerkiksi olympiatulen perinteessä. Tuli on ollut tärkeä osa ihmisten elämää kautta historian, ja tulenpalvontaa esiintyi jo esihistoriallisten ihmisten keskuudessa.
Kristinuskon perinteessä tulta ei ole nostettu tärkeään asemaan. Kuitenkin Uudessa testamentissa Jeesus esitetään henkilönä, joka tuo tulen maan päälle. Raamatussa ja juutalaisten Tanakhissa esiintyy kuitenkin muun muassa palava pensas ja tulinen pilari. Pyhää Henkeä kutsutaan joskus "liekin kieliksi".
Hannes Markkula
Hannes Jaakko Armas Markkula (s. 20. toukokuuta 1944 Helsinki) on suomalainen rikostoimittaja ja -kirjailija.
Markkula tunnettiin erityisesti Ilta-Sanomien rikostoimittajana, vaikka hän oli jo vuosia toiminut lehden uutispäällikkönä. Hän meni lehteen töihin alkuun kesätoimittajaksi 1965 ja jäi samasta lehdestä eläkkeelle 31. toukokuuta 2012 työskenneltyään siellä 47 vuotta. Hän on tämän jälkeen jatkanut kirjoitteluaan mm. rikoksista ja yhteiskunnallisista aiheista eri julkaisuissa.
Hänet tunnetaan lempinimellä Murha-Markkula. Hän ei pidä lempinimestään, jonka hän kertoo saaneensa vuoden 1971 niin sanotun liftarimurhien yhteydessä. Sienestäjät olivat löytäneet Inkoon Degerbyn metsästä ruumiin. Löytäjät olivat soittaneet kaksi puhelua: poliisille ja Markkulalle. Markkula nappasi valokuvaajan mukaansa eräältä hääpaikalta ja kiirehti hänen kanssaan murhapaikalle. He olivat paikalla ennen poliiseja.
Markkula kertoo, että rikostoimittajan työ oli 1960-luvulla ja kauan sen jälkeen selvää ja yksinkertaista: surmatapauksissa normaalikaava oli se, että humalainen mies tappoi toisen. Henkirikoksen motiivi oli se, että juopoteltiin porukalla, joku tarvitsi rahaa ja tappoi. Poliisi selvitti tapauksen parissa päivässä. Nykyään liiankin tutut uutiset olisivat vielä joitakin vuosikymmeniä aikaisemmin olleet lähes käsittämättömiä. Hän viittaa tässä perhesurmiin. Tultaessa 2000-luvulle lukijat ovat halunneet vastauksen kysymykseen: miten tämä on mahdollista. Markkula toteaa, että vastausta ei pysty antamaan. Esimerkiksi perhesurmien syitä on poliisinkin liki mahdoton selvittää, toimittajasta puhumattakaan.
Myöhemmissä esitelmissään Markkula on todennut, että nuorten aikuisten paineensietokyky tiukoissa perheriidoissa ja takaiskujen kohtaamisessa on jyrkästi vähentynyt.
Eläkkeelle lähtiessään Markkula sai poliisin ansioristin tunnustukseksi ansiokkaasta työstä poliisin hyväksi.
Toimittajantyönsä ohella Hannes Markkula on kirjoittanut rikollisuutta, erityisesti suomalaista henkirikollisuutta käsitteleviä teoksia. Lisäksi Markkula on aktiivinen järjestöihminen, muun muassa Arto Paasilinnan Seurassa, Mauri Sariola -seurassa, Kivi-talo-säätiön ja Helsingin kirjailijoiden entinen puheenjohtaja. Hän on Helsingin Lehdistö-Poliisikerhon kunniapuheenjohtaja.
Hannes Markkula on helsinkiläinen. Hänen harrastuksiinsa kuuluvat muun muassa elokuvat, kirjallisuus, uinti ja Westie-koira Bella.
Liaquat Ali Khan
"Nawabzada" Liaquat Ali Khan (1. lokakuuta 1895 – 16. lokakuuta 1951) oli Pakistanin ensimmäinen pääministeri.
Ali Khan syntyi Intian puolella ja opiskeli lakia Oxfordin yliopistossa. Palattuaan Intiaan hän liittyi Yleisintialainen Muslimiliitto -puolueeseen, jonka pääsihteeriksi hän nousi 1936.
Kun Brittiläinen Intia jaettiin hindujen Intiaan ja muslimien Pakistaniin vuonna 1947, Khan nousi muodostuneen muslimivaltion pääministeriksi. Hän sai surmansa salamurhaajan luodeista Rawalpindissä lokakuussa 1951. Poliisi ampui salamurhaaja Saad Akbarin välittömästi, eikä tämän motiiveista ole tietoa.
Ali Khanin seuraaja Pakistanin pääministerinä oli Khawaja Nazimuddin.
An Jung-geun
An Jung-geun (kastenimi "Tuomas") (2. syyskuuta 1879 – 26. maaliskuuta 1910) oli korealainen aktivisti, joka murhasi Itō Hirobumin 26. lokakuuta 1909.
Jung-geun liittyi vastarintaan taistelemaan Japanin siirtomaaherroja vastaan. Toimintansa takia häntä pidetään molemmissa Koreoissa sankarina ja marttyyrinä.
Jung-geun ampui Koreassa asuneen japanilaisen valtiomies Itō Hirobumin kuoliaaksi poliittisista syistä Harbinissa, Mantšuriassa.
Japanilainen oikeusistuin tuomitsi Jung-geunin kuolemaan ja hänet teloitettiin Kiinan koillisosassa sijaitsevan Dalianin satamakaupungin Lushun-vankilassa maaliskuussa 1910, alle puoli vuotta Hirobumin murhan jälkeen.
Hänen kuolemansa satavuotispäivä 26. maaliskuuta 2010 oli yksi niitä harvoja asioita, joissa Pohjois- ja Etelä-Korea unohtivat keskinäiset erimielisyytensä kunnioittaakseen patrioottina pitämäänsä sankaria.
Jigal Amir
Jigal Amir (s. 23. toukokuuta 1970) on Israelin pääministerin Jitzhak Rabinin murhannut mies. Amir syntyi ortodoksijuutalaiseen perheeseen Herzliyan kaupungissa Tel Avivin pohjoispuolella. Hänen vanhempansa olivat alun perin Jemenistä. Amir opiskeli lakia ja tietojenkäsittelytiedettä Bar-Ilanin yliopistossa. Hän oli oikeistoradikaali, joka vastusti Oslon sopimuksen solmimista vuonna 1993.
Amir ampui kahdesti Jitzhak Rabinia Tel Avivissa 4. marraskuuta 1995 ja haavoitti samalla pääministerin henkivartijaa Yoram Rubinia. Amir saatiin heti kiinni. Kuultuaan pääministerin menehtyneen sairaalassa hän ilmoitti olevansa ”tyytyväinen”.
Amir tuomittiin elinkautiseen vankeuteen, ja hänen liittolaisensa Hagai Amir (Jigal Amirin veli) ja Dror Adani saivat määräaikaiset rangaistukset. Vankeudessa Amir avioitui Larisa Trembovlerin kanssa. Amirin ystävä Avišai Raviv joutui vuonna 2000 syytteeseen, koska katsottiin, että hän olisi voinut estää murhan. Hän sai kuitenkin vapauttavan tuomion. Lokakuussa 2008 Israelissa nousi kohu tv-haastattelusta, jossa Amirin annettiin tuoda esiin tekonsa motiiveja.
Anton Huusari
Anton ”Antti” Huusari (10. heinäkuuta 1898 Sippola – 16. helmikuuta 1973 Sippola) oli suomalainen yleisurheilun moniottelija, joka kuului 1920-luvulla suomalaiseen moniottelijaparhaimmistoon.
Huusari saavutti SM-hopeaa kymmenottelussa vuonna 1924 Iivari Yrjölän ja 1925 Paavo Yrjölän jälkeen sekä pronssia viisiottelussa 1927 ja 1928 Paavo Yrjölän ja Akilles Järvisen jälkeen (edellisvuonna voitti Yrjölä, jälkimmäisenä Järvinen). Pariisin olympialaisissa 1924 hän oli kymmenottelussa neljäs ja paras suomalainen, vaikka ensimmäisen päivän tulokset kärsivät sadan metrin juoksun aiheuttamasta masennuksesta - hänelle hävinnyt kilpailija sai paremman ajan kuin hän itse. Vuonna 1923 hän sijoittui Göteborgin 300-vuotisjuhlien kymmenottelussa neljänneksi ja vuonna 1921 hän voitti armeijan mestaruuden viisiottelussa. Ampumisessa tuli I luokka pistoolilla ja kiväärillä.
Huusari oli sotilasvirkamiehenä Keski-Suomen Rykmentissä, Kouvolassa sekä konduktööri ja asemamiesten esimies VR:llä Kouvolassa. Hänellä oli oma maatila vuodesta 1928 alkaen. Hän oli myös hevosostomies ja ravirenkaan johtokunnan jäsen.
Huusari toimi SUL:n ja Kymenlaakson piirin yleisurheiluvalmentajana sekä piirin ja seuran yleisurheilujaoston puheenjohtajana. Hän on saanut Suomen Urheilun hopeisen ansioristin ja hopeisen ansiomitalin kultaristein sekä piirin kultaisen muistomitalin.
Vladimir Arutinian
Vladimir Arutinian (s. 12. maaliskuuta 1978 Tbilisi) on georgialainen, etniseltä taustaltaan armenialainen, mies, joka yritti salamurhata Yhdysvaltain presidentti George W. Bushin Georgiassa 10. toukokuuta 2005. Yritys epäonnistui, koska hänen heittämänsä käsikranaatti ei lauennut. Arutinian pidätettiin myöhemmin ja hänet tuomittiin elinkautiseen vankeuteen.
Yhdysvaltain presidentti George W. Bush oli puhumassa tuhansien ihmisten edessä Georgian pääkaupungin Tbilisin Vapaudenaukiolla 10. toukokuuta 2005. Tilaisuudessa oli myös Georgian presidentti Mikheil Saakašvili, joka oli lähellä Bushia. Bush oli juuri aloittanut puheensa, kun Arutinian heitti kankaaseen käärityn kranaatin kohti puhujan koroketta. Kranaatti putosi laukeamatta noin 30 metrin päähän presidenteistä. Bush ja Saakašvili saivat tietää murhayrityksestä vasta tilaisuuden jälkeen.
Aluksi Georgian viranomaiset raportoivat, että kranaatti ei ollut toimintakunnossa, mutta myöhemmin kävi ilmi, että se oli neuvostoliittovalmisteinen RGD-5-kranaatti, joka mahdollisesti ei lauennut, koska se oli osunut yleisön joukossa olleeseen tyttöön, mikä pehmensi sen törmäystä ja esti sitä laukeamasta.
Georgian viranomaiset lupasivat 18. heinäkuuta 150 000 larin (n. 80 000 dollarin) palkkion sille, jonka antama vihje johtaisi syyllisen kiinnijäämiseen.
Kahden kansalaisen antamien vihjeiden perusteella Arutinian löydettiin ja pidätettiin 20. heinäkuuta. Georgian sisäministeriön viranomainen Zurab Kvlividze sai surmansa pidätystä edeltäneessä tulitaistelussa. Myös Arutinian haavoittui. Sairaalassa kuvatussa haastattelussa hän sanoi yrittäneensä heittää kranaatin presidenttejä suojanneen luodinkestävän suojan taakse.
11. tammikuuta 2006 georgialainen tuomioistuin totesi Arutinianin syylliseksi muun muassa terrorismiin, maanpetokseen, salamurhan yrittämiseen ja poliisin tappamiseen. Hänet tuomittiin elinkautiseen vankeuteen, josta hänet voidaan vapauttaa vain presidentin armahduksella. Syyskuussa 2005 häntä vastaan nostettiin syyte Yhdysvalloissa, ja häntä voitaisiin pyytää luovutettavaksi Yhdysvaltoihin, jos hän pääsee vapaaksi.
Arutinian oli työtön ja asui äitinsä kanssa köyhässä lähiössä Tbilisissä.
Vankilassa ollessaan Arutinian kääntyi islamin uskoon.
Jauhopukki
Jauhopukki ("Tenebrio molitor") on linnunpesissä, lahopuussa ja ihmisasunnoissa kaikkialla maailmassa tavattava kovakuoriainen. Aikuinen jauhopukki on noin 20 mm pitkä ja väritykseltään hohtavan tummanruskea tai musta. Sen toukka eli jauhomato on myös yleisin matelijoiden ja häkkilintujen ruokana käytetty hyönteinen. Toukat ovat hunajankeltaisia, niillä on pehmeä, erittäin kiiltävä, hohtava, pidentynyt, kova ja matomainen ruumis, ja ne voivat kasvaa 30 mm pitkiksi. Joissakin maissa toukkia kuivataan ja jauhetaan tortillajauhojen sekaan. Jauhopukin viljeleminen on helppoa, mutta se saattaa levitä asuntoihin, joissa se luokitellaan tuholaiseksi; tuhohyönteisistä se on kuitenkin vaarattomimpia. Ravinnoksi kasvatettavat jauhopukit eivät kykene lentämään.
Päivisin kuoriainen on valonarka, mutta hakeutuu yöllä valoa kohti. Täysikasvuiset jauhopukit hakeutuvat usein avattuun jauho- tai jyväpussiin, jossa ne myös parittelevat ja munivat. Naaras munii elämänsä aikana useita satoja munia. Naaras munii munat pieniksi kasoiksi tai erilaisiin onkaloihin ja peittää ne sen jälkeen tahmealla eritteellä. Eritteen avulla munat peittyvät jauhoon, jolloin niitä on hyvin vaikea löytää jauhojen seasta. Parin viikon päästä muninnasta kuoriutuneet jauhomadot ovat erittäin pieniä ja lähtevät etsimään siemeniä tai vihanneksia ravinnokseen. Toukat ovat kiiltäviä ja kellanruskeita ja kasvavat enintään neljä senttimetriä pitkiksi ennen kuin koteloituvat. Kotelovaihe kestää huoneenlämmössä tavallisesti 13-16 vuorokautta. Jauhopukki voi vaipua horrokseen lämpötilan laskiessa, jolloin se myös elää pitempään. Siksi lemmikkieläimelle säästettyjä jauhomatoja pidetään joskus purkissa jääkaapissa.
Kalansyötiksi kasvatettavia jauhomatoja käsitellään toisinaan hormoneilla, jotka estävät niiden muodonmuutoksen ja pitävät ne pitempään toukkavaiheessa.
Jauhopukin toukat eli jauhomadot ovat hyvin energiapitoista ravintoa. Jauhomadossa on energiaa noin 2,1 kcal/g. Tästä energiamäärästä 60 % on peräisin rasvasta, 37 % proteiinista ja 3 % hiilihydraateista. Kalsium/fosforisuhde on 1:12.
Aikuisena jauhopukki on litteä, musta tai tummanruskea kovakuoriainen. Tuntosarvet ja jalat ovat usein muuta ruumista vaaleammat. Sen pituus on 12-18 millimetriä. Koiraalla on hieman käyremmät sääret kuin naaraalla.
Abraham Myra
Abraham Myra (1639–1684) oli suomalainen taidemaalari.
Hän opiskeli kotimaassa Jochim Neimanin oppipoikana 1656, kisällinä 1675 ja toimi maalariammattikunnan vanhimpana 1678–1684.
Myra on maalannut Houtskarin kirkon alttaritaulun 1670, raamatullisaiheisia tauluja Korppoon kirkkoon 1667–1673 sekä kirkkoherra Bryniel Magni Kiellinuksen ja hänen vaimonsa ja kahdentoista lapsensa perhemuotokuvan Sundin kirkkoon Ahvenanmaalle 1671, sekä kirkon urkulehterin maalaukset.
Hänen sanotaan hallinneen alan Turun työmarkkinoita 1670-luvulla ja korjanneen tuomiokirkon alttaritaulua. Myra menetti omaisuutensa vuoden 1678 tulipalossa. Hän maalasi Turun tuomiokirkossa käytettyjä vahakynttilöitä. Tilikirjojen mukaan 22.12.1676 mestari Abrahamille, siis Abraham Myralle, maksettiin hänen maalaamistaan kynttilöistä kolme taalaria.
Hans Westerhof
Hans Westerhof (s. 24. marraskuuta 1948 Terborg) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.
Peliurallaan Westerhof pelasi BV Veendamissa ja BVO Cambuurissa. Hän siirtyi valmentajaksi vuonna 1986. Urallaan Westerhof on valmentanut Alankomaissa, Meksikossa ja Yhdysvalloissa. Vuonna 2005 Westerhof sai potkut MLS-seura Club Deportivo Chivas USA:n päävalmentajan tehtävistä. Valmentajauransa lisäksi Westerhof on toiminut opettajana Heerenveenin urheiluakatemiassa. Vuonna 2007 hän toimi meksikolaisen Club Necaxan päävalmentajana.
Kesäkuussa 2008 Westerhof palasi valmennustehtäviin, kun Eredivisie-seura SBV Vitesse palkkasi hänet uudeksi päävalmentajaksi. Pesti jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä Westerhofin alaisuudessa Vitesse pelasi kehnosti syyskaudella 2008/09 ja joulukuun lopulla 2008 hän sai potkut tehtävistään. Vitesse majaili ennen vuodenvaihdetta liigan häntäpäässä, vain neljä pistettä sarjajumbo FC Volendamin edellä.
Charles J. Guiteau
Charles Julius Guiteau (8. syyskuuta 1841 – 30. kesäkuuta 1882) oli yhdysvaltalainen lakimies, joka murhasi presidentti James Garfieldin vuonna 1881.
Guiteau syntyi Illinois'n Freeportissa ja asui lapsuutensa aikana lisäksi Ulaossa (Wisconsin). Hän lähti Ann Arboriin, jossa pyrki yliopistoon, ja toimi sitten lakimiehenä Chicagossa. Guiteauta kiinnosti myös teologia. Hän julkaisi aiheesta kirjan "The Truth", joka kuitenkin oli pääasiassa plagioitu John Humphrey Noyesilta.
Guiteau ryhtyi harrastamaan politiikkaa ja julkaisi Ulysses S. Grantin hyväksi puheen "Grant v. Hancock". Hän kuitenkin muutti nimeksi "Garfield v. Hancock", kun James Garfield nousi Yhdysvaltain presidentiksi.
Guiteau katsoi vaikuttaneensa merkittävästi Garfieldin vaalivoittoon ja vaati toistuvasti pääsyä suurlähettilääksi. Hän piti presidenttiä kiittämättömänä ja päätti surmata tämän.
Guiteau lainasi rahaa revolveriin ja käytti aikaa sen käytön opettelemiseen sekä Garfieldin vakoilemiseen. Lopulta hän ampui tätä rautatieasemalla 2. heinäkuuta 1881. Presidentti loukkaantui vakavasti ja menehtyi vammoihinsa 19. syyskuuta.
Oikeudenkäynnissä Guiteau puolustautui mm. sanoen, että "hän vain ampui Garfieldiä, lääkärit tappoivat hänet".
Vielä oikeudenkäyntinsä aikana Guiteau oli suunnitellut asettumista ehdolle vuoden 1884 presidentinvaaleissa. Hänet kuitenkin todettiin syylliseksi 23. tammikuuta 1882 ja hirtettiin kesäkuussa.
Lähilinjat
Lähilinjat oli vuosina 1958–2004 toiminut linja-autoyhtiö, joka liikennöi erityisesti Keski-Uudenmaan alueella. Koiviston Auto -yhtymä osti yrityksen vuonna 1998 ja se fuusioitiin Porvoon Liikenteeseen kesällä 2004. Lähilinjat-nimeä käytettiin kuitenkin vielä vuoden 2006 loppuun.
Paavo Forsblom, Armas Koskinen ja Toivo Lehtikari perustivat Lähilinjat vuonna 1958. Lähilinjat otti hoitoonsa Rajakylän linjan, kun Liikenne Oy:n liikennöinti oli sodan jälkeen huonoa mm. kalustopulan takia. Vuosien mittaan tuli myös muita linjoja Keravan, Sipoon, Pornaisten, Järvenpään ja Vantaan suunnalta. Vantaalla Lähilinjat liikennöi Rajakylään, Länsimäkeen ja Korsoon. Vuonna 1967 Armas Koskinen ja Toivo Lehtikari irtautuivat yhtiöstä ja Lähilinjoista tuli Paavo Forsblomin perheyhtiö. 1990-Luvulla Lähilinjat osallistui useaan YTV:n järjestämään kilpailutukseen vaihtelevalla menestyksellä. Näin jatkui vuoteen 1998, jolloin yhtiö myytiin Koiviston Autolle. Koiviston Auto omisti pääkaupunkiseudulla jo ennestään Liikenne Oy:n joten ympyrä sulkeutui, kun Lähilinjat oli nyt Liikenne Oy:n sisaryhtiö. Vuonna 2001 Liikenne Oy lopetettiin, joten Lähilinjat jäi Koiviston Auton ainoaksi saarekkeeksi pääkaupunkiseudulle.
Viimeiset uudet autot hankittiin vuonna 2000 linjan 611 voiton seurauksena. Kesällä 2004 Lähilinjat osakeyhtiönä lopetettiin ja yhdistettiin Koiviston Auton omistamaan Porvoon Liikenteeseen. Vanha nimi jäi kuitenkin aputoiminimenä edelleen bussien kylkiin. Lähilinjojen viimeiset tärkeämmät lähinnä Helsingistä päin tulevat linjat kilpailutettiin keväällä 2006 valmisteluna Keravan YTV-alueeseen liittymiselle ja ne siirtyivät Veolia Transportin ajettaviksi. Vuoden 2007 alusta aputoiminimen käyttö loppui ja loppuja linjoja siirrettiin ajettavaksi sekä Porvoon Liikenteelle että Savonlinja-konserniin kuuluvalle Etelä-Suomen Linjaliikenteelle.
Maxime Brunerie
Maxime Brunerie (s. 21. toukokuuta 1977) on ranskalainen, joka yritti murhata presidentti Jacques Chiracin Pariisissa 14. heinäkuuta 2002. Tapaus sattui Ranskan kansallispäivän juhlaparaatissa Champs-Élyséesillä.
Brunerie ampui kahdesti kohti presidentin autosaattuetta, mutta joutui välittömästi poliisin pidättämäksi. Miehellä oli ollut yhteyksiä äärioikeistolaiseen Unité Radicale -puolueeseen. Lisäksi hän oli ollut Mouvement National Républicainin ehdokkaana paikallisvaaleissa.
Oikeudenkäynti alkoi 6. joulukuuta 2004. Tuomari katsoi kuitenkin, että ammuskelu oli enemmän masentuneen ja syrjäytyneen nuoren miehen epätoivoinen teko kuin poliittisen murhan yritys. Brunerien tarkoitus oli ollut ensin murhata hyvin huomattava henkilö ja sen jälkeen tehdä itsemurha tai tulla poliisin tappamaksi televisiolähetyksessä.
Alentuneesti syyntakeiseksi katsottu Brunerie tuomittiin kymmenen vuoden vankeusrangaistukseen.
Rusketus
Rusketus on ihmisen ihon tummumista reaktiona altistumiselle ultraviolettisäteilylle. Ruskettuminen tapahtuu yleensä auringonpaisteessa; iho kerää pigmenttiä ja tummuu vähitellen. Rusketusta tavoitellaan myös keinotekoisesti. Rusketuksen ihailu ja tavoittelu on suhteellisen nuori, vasta 1930-luvulla vallan saanut trendi. Rusketusriippuvaisuutta kutsutaan tanoreksiaksi.
Ihon melanosyyteissä alkava prosessi on monivaiheinen. UV-säteilyn aiheuttamassa reaktiossa väritön aminohappo hapettuu entsyymin avulla melaniiniksi eli pigmentiksi, joka siirtyy sarveissoluihin. Yksi melanosyyttisolu tuottaa pigmenttiä noin 40 sarveissolun tarpeisiin.
Ruskettumista on välitöntä ja viivästynyttä. Välittömässä ruskettumisessa pigmentoituminen tapahtuu sarveiskerroksen alle yltävien UVA-säteiden vaikutuksesta, jolloin ihossa valmiina oleva melaniini tummuu 10–30 minuutin viiveellä.
Viivästyneessä rusketuksessa UVB-säteet aktivoivat melanosyyttisoluja tuottamaan lisää melaniinia. Ennen kuin tuore melaniini näkyy pigmentoitumisena, aikaa ehtii kulua 2–4 vuorokautta.
Erityyppisissä ihoissa melanosyyttejä on suunnilleen sama määrä, mutta niiden koossa ja toiminta-aktiivisuudessa on eroja. Siksi ihmisten rusketukset ovat erilaisia.
Rusketuksissa on myös sävyeroja. Melaniinia on kahta eri tyyppiä: punakeltaista feomelaniinia ja tummanruskeaa eumelaniinia. Sävy määräytyy kahden melaniinityypin sekoitussuhteesta.
Eumelaniini on luontainen suoja UV-säteiden haittavaikutuksia vastaan. Feomelaniinin ei ole todettu toimivan samoin.
Rusketus häviää pigmentoituneiden ihosolujen uusiutuessa.
Israelilaistutkimuksen hiirikokeen perusteella DNA-vaurioita tulisi vähemmän, jos aurinkoa otetaan joka toinen päivä tai harvemmin. Tällöin myös iho ruskettuisi enemmän. Ihosolut tarvitsevat noin 48 tuntia säteilystä palautumiseen.
Solarium perustuu välittömään rusketukseen, ja sitä on käytetty virheellisesti vaarattomamman, tasaisemman ja varmemman rusketuksen hankintaan. Solariumrusketuksen on myöhemmin todettu olevan paljon vaarallisempaa ja ihoa paljon nopeammin vanhentavaa kuin luonnon UV-säteissä paahtuminen.
Itseruskettavat voiteet levitetään iholle ja väri ilmaantuu muutamassa tunnissa. Rusketus säilyy muutaman päivän.
Ruiskurusketus on iholle ruiskutettava värikerros, joka otetaan yleensä kauneushoitolassa. Värikerros kestää iholla noin viikon.
UV-säteily tuhoaa ja vanhentaa ihosoluja. Rusketus on luontainen vastustusreaktio, jossa iho yrittää estää vahingollisten säteiden pääsyä syvemmälle ihoon. Luontainen suoja on harvoin tarpeeksi vahva. Ilman lisäsuojaa iho palaa, kuivuu ja rypistyy, siihen ilmaantuu pigmenttiläiskiä ja ihottumaa ja se menettää kimmoisuuttaan. Vakavin terveysuhka on melanooma eli tummasolusyöpä.
Raoul Villain
Raoul Villain (1885–1936) oli ranskalainen nationalisti, joka 31. heinäkuuta 1914 salamurhasi Pariisissa sosialistijohtaja Jean Jaurèsin.
Villain kuului kansallismieliseen Ligue des jeunes amis de l'Alsace-Lorraine -järjestöön. Ranskan–Preussin sodan häviö 1871 ja sitä seurannut Elsassin ja Lothringenin menetys Saksalle katkeroitti monia ranskalaisia. Villain vastusti Jaurèsin avointa pasifismia ja ampui tätä Pariisin Montmartrella hieman ennen ensimmäisen maailmansodan puhkeamista.
Villain oli vangittuna sodan ajan. 29. maaliskuuta 1919 julistetun vapauttavan tuomionsa jälkeen hän pakeni Ibizalle, jossa tasavaltalaiset surmasivat hänet vuonna 1936 Espanjan sisällissodan aikana.