James Bond
James Bond on kirjailija Ian Flemingin vuonna 1953 aloittama jännitysromaanien sarja, jonka pääosassa on brittiläinen vakooja ja salainen agentti nimeltä James Bond, koodinimeltään 007. Flemingin kuoltua vuonna 1964 romaanisarjaa ovat jatkaneet muut kirjailijat.
Romaanien lisäksi Bond on seikkailut vuodesta 1962 alkaen yli 20 elokuvassa, joista niin sanotussa virallisessa elokuvasarjassa häntä ovat esittäneet Sean Connery, George Lazenby, Roger Moore, Timothy Dalton, Pierce Brosnan ja Daniel Craig. Bond-elokuvasarjasta on tullut yksi maailman tuottoisimmista elokuvasarjoista. "James Bondista" on julkaistu myös sarjakuvia ja videopelejä.
Ilmestyessään "James Bond" -kirjat uudistivat vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa. Ensimmäisinä vuosikymmeninään tarinat sijoittuivat keskelle kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen elokuvien Bond on nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina.
"James Bondin" loi englantilainen Ian Fleming (1908–1964). Fleming työskenteli toisessa maailmansodassa brittien merivoimien tiedusteluosaston johtajan avustajana ja kohosi sotilasarvoltaan komentajaksi. Sodan jälkeen Fleming ryhtyi lehtimieheksi ja kirjoitti päätoimisesti useiden vuosien ajan "The Sunday Timesiin".
Fleming alkoi kirjoittaa ensimmäistä "James Bond" -tarinaa "Casino Royale" Jamaikan-lomakodissaan Goldeneyessa tammikuussa 1952. Käsikirjoitus valmistui kahdessa kuukaudessa ja kirja julkaistiin 13. huhtikuuta 1953. Kirjansa päähenkilön nimen Fleming otti yleisen käsityksen mukaan samannimiseltä ornitologilta, jonka lintukirja Flemingillä oli. Fleming kirjoitti seuraavien vuosien aikana uuden "Bondin" joka talvi Jamaikan-kodissaan. "Casino Royale" herätti ilmestyessään kohua, mutta seuraavien kolmen "Bondin" myynti ei kuitenkaan noussut sen myynnistä. Kirjasarjan myyntiä piristi Flemingin saama julkisuus, kun pääministeri Anthony Eden oleskeli Goldeneyessa. Kun presidentti John F. Kennedy kertoi julkisuudessa pitävänsä "Bondeista", niiden myynti kääntyi vahvaan nousuun. Fleming kirjoitti "Bondeja" kuolemaansa 1964 saakka.
"James Bond" perustuu Flemingin omiin kokemuksiin tiedustelumaailmasta ja ulkomailla matkustelusta. Sarjan päähenkilö on Britannian tiedustelupalvelun MI6:n salainen agentti James Bond, koodinimeltään 007. Fleming sijoitti Bondin keskelle juuri alkanutta kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen hänet on elokuvissa nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina. Flemingin tarinoissa miehekäs Bond saa tehtäviä, joissa hän nykyaikaisia vempaimia käyttäen torjuu neuvostoliittolaisia agentteja, tuo kansainvälisiä gangstereita oikeuden eteen ja saa kauniita naisia sänkyynsä.
"Bond"-kirjoillaan Fleming uudisti vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa. Fleming teki paljon taustatyötä, minkä ansiosta "Bond"-kirjojen kuvaukset tiedustelualasta ovat tarkkoja. Kirjailija W. Somerset Maughamin mukaan Flemingin esikoisromaanissa "Casino Royalessa" oli täydellinen jännityksen vivahde, ja Anthony Burgessin mukaan "Bondeissa" oli "renessanssinomaista intoa". Sinclair McKayn mukaan Fleming oli mukaansatempaavan juonen ja tarkkanäköisten kuvausten mestari, jonka proosa saa lukijan haluamaan lisää.
Fleming kirjoitti kaksitoista "Bond"-romaania:
Flemingin "Bond"-novellit on julkaistu kahdessa kokoelmassa:
Kahdeksansivuinen novelli "007 in New York" (1963) ilmestyi aluksi "The New York Herald Tribune" -lehdessä ja liitettiin vasta vuonna 2002 "Octopussy"-kokoelmaan. "007 in New York" on viimeinen suomentamaton Fleming-Bond.
Flemingin kuoleman jälkeen "Bond"-kirjasarjaa ovat jatkaneet Kingsley Amis (1968), Christopher Wood (1977–1979), John Gardner (1981–1996), Raymond Benson (1997–2002), Sebastian Faulks (2008), Jeffery Deaver (2011), William Boyd (2013) ja Anthony Horowitz (2015).
Charlie Higson kirjoitti vuosina 2005–2008 alle 14-vuotiaille suunnattua "Young Bond" -kirjasarjaa, jossa seikkailee nuori James Bond. Higson kirjoitti viisi romaania, joista ensimmäisessä Bond on 13-vuotias. Higsonin jälkeen sarjaa on jatkanut neljällä romaanilla Steve Cole vuosina 2014–2017.
Vuosina 2005–2008 ilmestyi Samantha Weinbergin (salanimellä Kate Westbrook) kirjoittama "Moneypenny Diaries" -romaanitrilogia, jonka pääosassa seikkailee M:n sihteeri Moneypenny.
Ian Fleming myi vuonna 1960 tuottaja Harry Saltzmanille kaikkien olemassa olevien ja tulevien "Bond"-kirjojensa elokuvaoptiot, "Casino Royalea" lukuun ottamatta. Saltzman sopi yhteistyöstä tuottaja Albert R. Broccolin kanssa. Kaksikko perusti "Bond"-elokuvia varten tuotantoyhtiön nimeltä Eon ja teki kesäkuussa 1961 tuotantosopimuksen United Artistsin kanssa. Eon valitsi ensimmäiseksi "Bond"-elokuvaksi ensin "Pallosalaman", mutta pian ensimmäiseksi elokuvaksi vaihdettiin "Tohtori No". Flemingillä ei ollut sopimuksen mukaan sananvaltaa elokuvien käsikirjoituksiin, mutta hän osallistui niiden tekemiseen.
Kaikkien "Bond"-elokuvien alussa nähtävän ”aseenpiippukohtauksen” suunnitteli Maurice Binder.
Saltzman jätti "Bondin" myöhemmin yksin Broccolille. Vuodesta 1995 alkaen "Bond"-elokuvia on tuottanut Broccolin tytär Barbara Broccoli.
James Bondin ensimmäiseksi esittäjäksi pyydettiin Cary Grantia, James Foxia kuin myös Richard Johnsonia, jotka kaikki kuitenkin kieltäytyivät. Rooliin valittiin lopulta tuntematon skottinäyttelijä Sean Connery, vaikka tämä olikin hyvin erilainen kuin kirjojen James Bond ja herätti monissa epäilyksiä, myös Flemingissä. Conneryn (1962–1967 ja 1971) jälkeen Bondia ovat esittäneet viralliseen "Bond"-elokuvasarjaan kuuluvissa teatterielokuvissa George Lazenby (1969), Roger Moore (1973–1985), Timothy Dalton (1987–1989), Pierce Brosnan (1995–2002) ja viimeisimpänä Daniel Craig (2006–).
Vuosikymmenten kuluessa elokuvien Bond on muuttunut näyttelijänsä persoonan ja ajanjaksonsa hengen mukaan. Conneryn Bond sopi 1960-luvun tyyliin ja seksikkyyteen. Mooren Bond oli hienostunut ja hiukan koominen, ja 1970-luvun Bondit tarjosivatkin kevyttä viihdettä poliittisena ja vakavana aikana. Timothy Daltonin Bond oli uskollisin Flemingin kirjoille, mutta hahmon täytyi mukautua 1990-luvun taitteen poliittiseen korrektiuteen, alkoholin- ja tupakanvastaisuuteen ja sukupuolimoraaliin. Pierce Brosnanin aikana Bondin elämäntyylistä tehtiin jälleen loistelias. Daniel Craigin kovia kokenut ja moraaliltaan monikäsitteinen Bond taas heijastelee 2000-luvun epävarmuutta, ympäristökatastrofin uhkaa, terrorismia ja kansainvälistä gangsterismia.
"James Bond" -elokuvissa on omaleimainen musiikki. Jokaisella sarjan elokuvalla on oma tunnuskappaleensa, jotka ovat usein nousseet hiteiksi. Koko elokuvasarjan tunnusmusiikin ”James Bond Theme” sävelsi Monty Norman. Tunnuksen orkesterisovituksen teki John Barry, joka on säveltänyt musiikin kaikkiaan yhteentoista "Bond"-elokuvaan.
"James Bond" -elokuvasarja on vuoden 2017 alkuun mennessä tuottanut lipputuloina maailmanlaajuisesti yli seitsemän miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä kaikkien aikojen neljänneksi tuottoisimman elokuvasarjan.
"Bond"-elokuville on myönnetty vuoteen 2017 mennessä viisi Oscar-palkintoa: parhaat äänitehosteet ("007 ja Kultasormi", 1964), parhaat erikoistehosteet ("Pallosalama", 1965), parhaat äänitehosteet ja paras laulu ("007 Skyfall", 2012) sekä paras laulu ("007 Spectre", 2015). Golden Globe -palkintoja Bondit ovat saaneet kolme: parhaan uuden naisnäyttelijän palkinto Ursula Andressille (Salainen agentti 007 ja tohtori No) sekä parhaan kappaleen palkinto elokuville "007 Skyfall" ja "007 Spectre".
Taulukossa "Bond"-elokuvat, niiden pääosaesittäjät ja rahallinen menestys. "Casino Royale" (1967) ja "Älä kieltäydy kahdesti" (1983) eivät lukeudu niin sanottuun viralliseen "Bond"-elokuvasarjaan.
CBS-televisioyhtiö esitti vuonna 1954 "Casino Royalen" tunnin mittaisena dramatisointina "Climax! Mystery Theatre" -sarjassa Yhdysvalloissa. Bondia esitti Barry Nelson.
Vuonna 1958 CBS pyysi Flemingiltä "Bond"-televisiosarjaa. Sarjasta oli tarkoitus tulla 32-osainen, ja Fleming kirjoitti yksityiskohtaisen synopsiksen kolmeentoista jaksoon. Sarjaa ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Tuotantoyhtiö Hubbell Robinson hankki oikeudet "Bond"-televisioelokuvaan vuonna 1959, mutta James Masonin tähdittämäksi suunniteltua elokuvaa ei koskaan tehty.
"James Bond" -elokuva nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran syyskuussa 1972, kun yhdysvaltalainen ABC esitti "Kultasormen" sunnuntai-illan elokuvana. Elokuvasta esitettiin voimakkaasti sensuroitu versio. Vuonna 1974 ABC esitti elokuvan "007 Istanbulissa", minkä jälkeen "Bond"-elokuvista tuli Yhdysvalloissa toistuvaa televisioviihdettä. Britanniassa "Bond" nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran lokakuussa 1975, jolloin ITV esitti elokuvan "Tohtori No". Tammikuussa 1980 esitetty "Elä ja anna toisten kuolla" sai 23,5 miljoonaa katsojaa, ja se on edelleen Britannian televisiohistorian katsotuin elokuva.
VHS- ja Betamax-Bondeja alettiin vuokrata 1980-luvun alussa ja myydä vuosikymmenen lopulla. Nykyisin "Bond"-elokuvat tulevat maksuttomille televisiokanaville sen jälkeen, kun niitä on ensin myyty videolla ja dvd:llä, maksutelevisiossa sekä suoratoistopalveluissa.
Etelä-Afrikan radio esitti "Kuuraketin" dramatisoituna kuunnelmana vuonna 1956. Bondia esitti Bob Holness. BBC esitti "Elät vain kahdesti" -romaanin dramatisoinnin vuonna 1990. Bondia esitti Michael Jayston.
James Bond tuli suurelle yleisölle tutuksi ensi kertaa vuonna 1958, kun englantilainen sanomalehti "Daily Express" alkoi ensimmäisenä lehtenä julkaista "James Bond" -sarjakuvaa sarjakuvasivuillaan. Kuutena päivänä viikossa heinäkuusta 1958 alkaen ilmestynyttä sarjakuvaa piirsi tammikuuhun 1966 asti John McLusky. Kirjailija Ian Fleming suhtautui ajatukseen sarjakuvasovituksesta aluksi varauksellisesti, sillä hän pelkäsi sarjakuvan vähentävän "Bondin" arvoa sekä tarinoidensa lyhentymistä. Kun Fleming oli saatu vakuuttuneeksi sarjakuvan laadusta, hän halusi vielä varmistaa, että sarjakuvan Bondista tulisi oikeannäköinen, joten hän teetti toisella taiteilijalla piirroksen Bondista malliksi lehdelle. McLusky piti Flemingin näkemystä kuitenkin liian 30-lukulaisen sotilaallisena ja teki Bondista nykyaikaisemman näköisen. McLusky yhdisteli Bondiinsa urheilija Henry Cottonia, näyttelijä Robert Tayloria, Gary Cooperia ja Edinburghin herttuaa. McLusky piirsi koko uransa aikana vuosina 1958–1983 yhteensä 18 "James Bond" -seikkailua ja 2250 strippiä.
McLuskyn lopetettua "Daily Expressissä" vuonna 1966 Bond-piirtäjänä jatkoi ensin Henry Gammidge ja hänen jälkeensä Yaroslav Horak. McLusky palasi "Bondin" pariin vuonna 1982 ja teki käsikirjoittaja Jim Lawrencen kanssa neljä uutta "Bond"-tarinaa.
"Daily Express" julkaisi "Bondia" vuoteen 1977 saakka. Sen jälkeen sarjakuvaa julkaistiin lehden sunnuntainumerossa ja arkipäivinä "Daily Starissa" vuoteen 1984 asti, jolloin se lopetettiin.
Ensimmäinen "James Bond" -sarjakuvalehti julkaistiin Yhdysvalloissa tammikuussa 1963 "Kuvitettuja klassikkoja" -sarjassa. Tarina oli nuorille suunnattu sovitus elokuvasta "Salainen agentti 007 ja tohtori No" (1962). Julkaisu lisensoitiin eteenpäin sarjakuvayhtiö DC:lle, joka ei kuitenkaan koskaan alkanut julkaista vakituista "Bond"-sarjakuvaa ennen option raukeamista 1972.
1970-luvulla ja 1980-luvulla "Bond"-sarjakuvia julkaistiin lähinnä ei-englanninkielisissä maissa. Sarjakuvakustantaja Marvel hankki "Bond"-sarjakuvien lisenssin 1980-luvulla ja julkaisi yksiosaiset erikoisnumerosovitukset elokuvista "Erittäin salainen" ja "Octopussy". Play Value julkaisi kaksi "James Bond 007 Adventure Storybooks" -sarjakuvaa hyvin nuorille lukijoille. Seuraavana Eclipse julkaisi sarjakuvasovituksen elokuvasta "Lupa tappaa" ja vuonna 1989 Mike Grellin kirjoittaman ja kuvittaman "Permission to Die", jossa oli uutta materiaalia. Marvel julkaisi vuonna 1992 kaksitoista "Bondia". Sarjakuvien oikeudet siirtyivät vuonna 1992 Dark Horselle. Se omisti "Bond"-lisenssin neljän vuoden ajan ja julkaisi viisitoista "Bond"-sarjakuvaa. Topps julkaisi vuonna 1996 kolmiosaisen sovituksen elokuvasta "007 ja Kultainen silmä". "Bond"-sarjakuvia ei juurikaan julkaistu sen jälkeen pitkään aikaan. Vuonna 2014 "Bondin" sarjakuvalisenssi siirtyi Dynamite Entertainmentille, joka aloitti "Bond"-sarjansa marraskuussa 2015.
"James Bond" -videopelejä on tehty vuoteen 2016 mennessä yhteensä 25. Ensimmäinen lisensoitu "James Bond" -peli oli Parker Brothersin kehittämä "James Bond 007", joka julkaistiin heinäkuussa 1983 Atari 2600:lle sekä esimerkiksi Atari 5200:lle ja Commodore 64:lle. Edellisenä vuonna oli tosin Britanniassa julkaistu "Shaken but Not Stirred" -niminen "Bond"-peli ZX Spectrumille.
"007 ja kultainen silmä" -elokuvan pohjalta tehty, Nintendo 64:n vuonna 1997 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli "GoldenEye 007" oli suuri arvostelu- ja myyntimenestys. Peli sai Academy of Interactive Arts & Sciencesin vuoden pelin palkinnon ja nousi vuoteen 2001 mennessä kaikkien aikojen myydyimmäksi videopeliksi.
Vuosina 1999–2005 Electronic Arts julkaisi kahdeksan "Bond"-peliä, ja vuosina 2008–2012 Activision julkaisi neljä.
Päähahmo James Bond, koodinimeltään agentti 007, on Britannian tiedustelupalvelu MI6:n salainen agentti. Kirjailija Ian Fleming antoi Bondille nimen yhdysvaltalaisen lintutieteilijän James Bondin mukaan.
Fleming tarkoitti Bondin moderniksi hahmoksi, joka on aina kolmekymppinen. Elokuvasarjassa Bondin ikä on muuttunut, kun sarja on edennyt. Alussa Bond toimi kylmän sodan aikana, mutta vuodesta 2006 julkaistuissa elokuvissa hänen kerrotaan syntyneen vuonna 1968.
Bond on hyvin monitaitoinen. Hän on käynyt tiedustelupalvelun ja erikoisjoukkojen koulutuksen. Hän käyttää apunaan uudenaikaisia laitteita ja toimittaa kansainvälisiä rikollisia oikeuden eteen.
Bond arvostaa klassista eleganssia ja laatua. Hän kertoo kiinnittävänsä paljon huomiota yksityiskohtiin. Bond on naistenmies, innokas rahapelaaja, ja hän suosii vodkamartineja. Karismastaan huolimatta hänellä ei ole juurikaan ystäviä.
M on Bondin esimies, Britannian Salaisen palvelun MI6:n tai MI7:n johtaja. Hänellä ja Bondilla on hyvin kiinteä suhde, vaikka M usein tuskastuukin Bondin sääntöjen vastaisiin menetelmiin ja hedonistiseen elämäntyyliin. Miss Moneypenny on Bondin esimiehen M:n pitkäaikainen sihteeri. Moneypenny ja Bond flirttailevat jatkuvasti, mutta heillä ei ole suhdetta. Q on MI6:n varusteiden kehittelystä ja valmistamisesta vastaavan osaston päällikkö. Bond varustautuu Q:n valmistamilla teknisillä apuvälineillä. CIA:n agentti Felix Leiter on Bondin hyvä ystävä, joka auttaa usein Bondia tämän työssä.
Bondin viholliset ovat usein miljardöörejä, joilla on suuret haaveet ja valtavat hankkeet, jotka uhkaavat maailmaa. Apunaan heillä on kätyreitä.
Bondin seikkailuihin kuuluu aina kauniita ja eteviä naisia. He voivat olla määrätietoisia salaisia agentteja, jotka pystyvät haastamaan Bondin, tai Bondin rakastajattaria eli "Bond-tyttöjä".
James Bondista tuli 1950- ja 1960-lukujen komean ja nokkelan playboysankarin prototyyppi. Hän oli lännessä silloin versoneen kulutusaikakauden symboli suosiessaan vain parhaita merkkejä ja saadessaan käytettävikseen uusinta huutoa olevia elektronisia laitteita.
"Bondin" innoittamana on syntynyt useita jäljitelmiä ja parodioita, kuten "Salainen agentti 86" -televisio- ja elokuvasarja, Austin Powers -elokuvasarja sekä Johnny English -elokuvat.
Jotkut älymystöön kuuluvat kriitikot ja kirjailijat arvostelivat Flemingin "Bond"-romaaneja. Paul Johnson kirjoitti Bond-ilmiöstä kuuluisan kriittisen esseensä "Seksi, snobismi ja sadismi". Vakoilukirjailija John le Carré arvosteli Bondin moraalittomuutta, ja feministit ovat usein vastustaneet Bondin sovinistisuutta. Neuvostoliitto arvosteli Flemingiä siitä, että hän loi maailman, jossa "lait kirjoitetaan pyssynpiipulla". Moni lukija on arvostellut "Bondeissa" yleistä tuotemerkkien mainitsemista, jota Fleming harjoitti tuodakseen romaaneihinsa realismia.