hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Pioneer 11
Pioneer 11 on Pioneer 10:n sisaralus sekä ensimmäinen avaruusalus, joka ohitti Saturnuksen. Se laukaistiin 5. huhtikuuta 1973. Luotain ohitti Jupiterin 2. joulukuuta 1974 ja Saturnuksen 1. syyskuuta 1979. Siihen menetettiin yhteys marraskuussa 1995.
Jättiläisen tie
Jättiläisen tie on 500-luvun lopulla rakennettu kivirakennelma Vähässäkyrössä. Myös joitakin muita tiemäisiä rakennelmia ja jatulintarhoja on kutsuttu nimellä jättiläisen tie tai jätinpolku.
Vähänkyrön Jättiläisen tie on 49-metrinen kivipaasista ladottu kivitie, jossa on ollut myös hirsirakenteita. On oletettu, että tie on tehty sillaksi paikalla sijainneen kosteikon yli aikana, kun merenpinta oli nykyistä korkeammalla (Katso maankohoaminen).
Vähänkyrön kivirakennelman tekijäksi kertoo kansanperinne jättiläisen. Jättiläisten, jatulien, hiisien ja muiden aikaisemmin Pohjolaa asuttaneiksi oletettujen taruolentojen on kerrottu tehneen teitä ja siltoja ja liikutelleen suuria kivenjärkäleitä.
Jan Palach
Jan Palach (11. elokuuta 1948 – 19. tammikuuta 1969) oli tšekkiläinen opiskelija ja toisinajattelija, joka teki Prahassa polttoitsemurhan protestiksi Neuvostoliiton suorittamalle Tšekkoslovakian miehitykselle.
Vuonna 1968 tšekkoslovakialaiset halusivat kehittää sosialismin aatteita inhimillisempään ja demokraattisempaan suuntaan. Tämä niin kutsuttu Prahan kevät tukahdutettiin kuitenkin päättäväisesti. Neuvostoliitto ei katsonut liberaaleja uudistuksia suopeasti, ja 20. elokuuta prahalaiset joutuivat todistamaan Varsovan liiton joukkojen maahantunkeutumista.
Muutamaa kuukautta myöhemmin, 16. tammikuuta 1969, Kaarlen yliopiston historian opiskelija Jan Palach sytytti itsensä tuleen Venceslauksen aukiolla. Palach vietiin sairaalaan, jossa todettiin, että 85 prosenttia hänen ihostaan oli vaikeiden palovammojen peitossa. Hän kuoli vammoihinsa kolme päivää myöhemmin.
Palach halusi teollaan ilmaista vastalauseensa miehitykselle ja koko vallitsevalle poliittiselle tilanteelle. Palachin hautajaisista tuli suuri miehityksen vastainen mielenosoitus. Niihin osallistui yli 10 000 ihmistä. Samettivallankumouksen ja sosialismin sortumisen jälkeen Vàclavin aukiolle asetettiin muistomerkki Palachin kunniaksi. Hänen mukaansa on nimetty muun muassa Prahassa Rudolfinum-rakennuksen edessä oleva Jan Palachin aukio ja asteroidi.
Palachin esimerkki on innoittanut myös muita tšekkinuoria valitsemaan vastaavan kuoleman, vaikka hän jäähyväiskirjeessään nimenomaan kielsi muita noudattamasta esimerkkiä. Hiukan hänen jälkeensä itsensä polttivat myös kaksi muuta opiskelijaa, Jan Zajíc ja Evžen Ploček. Polttoitsemurhilla ei ollut pysyvää vaikutusta Tšekkoslovakian poliittiseen tilanteeseen. Vielä vuonna 2003, olojen jo vapauduttua, kuusi nuorta tšekkiä sytytti itsensä tuleen. Heidän tekojensa syyt jäivät epäselviksi, vaikkakin heidän tiedetään pitäneen Jan Palachia esikuvanaan.
Jack Adams Award
Jack Adams Award on vuosittain jaettava NHL-palkinto. Sen saa aina kauden päätteeksi se NHL-valmentaja, jolla katsotaan olleen suurin vaikutus joukkueensa menestykseen. Voittaja valitaan National Hockey League Broadcasters' Associationin (NHL:n selostajien liitto) äänestyksessä runkosarjan päätyttyä. Palkinto on nimetty Jack Adamsin, Detroit Red Wingsin entisen valmentajan ja toimitusjohtajan, mukaan. Se jaettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1974.
Koljonvirran taistelu
Koljonvirran taistelu oli 27. lokakuuta 1808 Iisalmessa käyty Suomen sodan taistelu. Perääntymässä olleet Johan August Sandelsin johtamat ruotsalaisjoukot onnistuivat torjumaan ylivoimaisten venäläisten hyökkäyksen salmen yli.
Eversti Sandelsin komentamat suomalaiset voittivat ylivoimaisen venäläisosaston, joka yritti päästä Koljonvirran yli siltaa pitkin. Venäläisten komentaja ruhtinas Dolgoruki kaatui taistelun loppuvaiheessa. Sodan lopputulokseen voitolla ei silti ollut vaikutusta ja Sandelsin joukotkin jatkoivat perääntymistään. Taistelu antoi Johan Ludvig Runebergille aiheen Vänrikki Stoolin tarinoiden Sven Dufva -runoon.
Koljonvirralla on tehty Suomessa poikkeuksellinen taistelukentän arkeologinen tutkimus. Kesällä 2008 Koljonvirran leirintäalueella, alkuperäisellä taistelupaikalla, esitettiin näytelmä joella käydystä taistelusta. Näytelmässä käytettiin ajanmukaisia pukuja, musketteja ja tykkejä. Ne oli ladattu oikealla ruutimäärällä, mutta panostettu vain kostutetuilla paperipalloilla. Näytelmässä oli mukana sekä venäläisiä että suomalaisia sotahistorian harrastajia.
Yläsavolainen harrastaja-arkeologien ryhmä löysi kesällä 2008 uusia todisteita taistelupaikasta eli Koljonvirran sillasta ja sen rakenteesta. Paikan ja sittemmin tuhoutuneiden siltarakenteiden on uskottu olleen nykyisen eli valtatie 27:n sillan alla tai aivan etelälaidassa.
Aiemmin uskottiin kevättulvan särkeneen sillan vuonna 1808 ja että paikalle olisi rakennettu vain tilapäinen pukkisilta. Nyt saatiin viitteitä sillasta sekä sukeltajien ottamista valokuvista että asiakirjalöydöistä. Jälkimmäisten mukaan kevättulva rikkoi Koljonvirran sillan jo muutamaa vuotta ennen sotaa ja sen tilalle rakennettiin vahva kivillä tuettu arkkusilta, jossa oli ylävirran suuntaan hirsiset jäänsärkijät. Kevään 1808 tulva ei olisi asiakirjojen mukaan tätä siltaa rikkonut.
Venäläisen taistelun silminnäkijän majuri A. A. Thesleffin maalaus on ollut ainoa kuva sillasta, Koljonvirrasta nyt löydetyt neljän tai viiden hirsiarkun jäännökset ovat maalaukseen verrattuna selvästi suuremmasta sillasta. Sillan paikan tutkimusryhmä päätteli sukelluksista saatujen tietojen sekä vuoden 1781 maanjakokartan, venäläisten taistelukartan ja peruskartan avulla.
Silta-arkkujen jäännökset paikannettiin ennen sukellusta ääntä johtavilla koettimilla. Taistelupaikka olisi näiden mukaan sijainnut kymmeniä metrejä nykyisestä sillasta etelään. Tällä kohdalla Koljonvirran silta olisi asiakirjojen mukaan ollut käytössä vuodesta 1755 aina vuoteen 1845 saakka.
Ismo Alanko Säätiö
Ismo Alanko Säätiö oli suomalainen rock-yhtye, joka perustettiin vuonna 1997. Yhtyeen päähahmo on laulaja-kitaristi Ismo Alanko. Yhtye lopetti toimintansa vuonna 2006.
Säätiö perustettiin vuonna 1997 ensimmäisen albumin levytysten yhteydessä. Silloin kokoonpanoon kuului Kimmo Pohjonen (haitari, koskettimet), Teho Majamäki (marimba, vibrafoni, urut, lyömäsoittimet) ja Jussi Kinnunen (basso), Ismo Alanko (laulu, kitara) ja Marko Timonen (rummut). Levyn promokiertueelle joukkoon liittyi vielä Samuli Laiho (kitara, kosketinsoittimet). Sama kokoonpano levytti "Pulu"-albumin lisäksi myös "Sisäinen solarium" -albumin vuonna 2000. He olivat myös mukana Labra-esityksessä vuonna 2000.
"Sisäisen solariumin" jälkeen mukaan liittyi Ville Kangas (viulu) ja Jarno Karjalainen (basso), Jussi Kinnusen lähtiessä yhtyeestä.
Vuoden 2002 albumi "Hallanvaara" levytettiin laajennetulla kokoonpanolla, jossa oli Säätiön jäsenten lisäksi runsas joukko muita muusikoita ja sovittajia. Kimmo Pohjonen ja Teho Majamäki ottivat tässä vaiheessa hieman virkavapaata. Levyn jälkeisille keikoille mukaan tuli uusi mies, kitaristi Timo Kämäräinen.
Kesän 2003 jälkeen Samuli Laiho päätti vetäytyä yhtyeestä oman musiikin tekoon. "Minä ja pojat" -levyn sessiosta mukaan liittyi jälleen uusi mies, Riku Mattila (kitara).
Ismo Alanko Säätiö jäi tauolle vuonna 2006. Yhtye on kuitenkin soittanut nimellä "Humppasäätiö" yhden konsertin kesällä 2008 kokoonpanolla Alanko-Karjalainen-Kämäräinen-Laiho-Mattila-Timonen. Kesällä 2009 Humppasäätiö soittaa konsertin kokoonpanolla Alanko-Kinnunen-Kari "Kämy" Kämäräinen-Kämäräinen-Laiho-Majamäki. Humppasäätiö soittaa vanhoja suomalaisia iskelmäkappaleita.Studioalbumit
Livealbumit
Singlet
Videot
Analyyttinen kone
Analyyttinen kone () on englantilaisen matematiikan professori Charles Babbagen 1800-luvulla suunnittelema yleiskäyttöinen mekaaninen tietokone, joka jäi keskentekoiseksi. Babbage kuitenkin rakensi konetta vuodesta 1837 aina kuolemaansa saakka vuoteen 1871, ja hänen poikansa Henry P. Babbage sai vuonna 1910 valmiiksi koneeseen kuuluvan tulostuslaitteen ja osan laskentayksiköstä eli myllystä. Sen jälkeen analyyttinen kone jäi lähes unohduksiin.
Analyyttinen kone oli Babbagen aiemman keskeneräiseksi jääneen hankkeen, differenssikoneen seuraaja. Sen oli tarkoitus perustua hammaspyörien kaltaisiin mekaanisiin perusosiin ja kymmenjärjestelmään samaan tapaan kuin aiemmat mekaaniset laskimet. Käyttövoimaksi kaavailtiin höyrykonetta.
Suunniteltuja koneen ominaisuuksia:
Analyyttisen koneen konekieli on todistettu Turing-täydelliseksi, joten se pystyy periaatteessa suorittamaan samat tehtävät kuin mikä tahansa nykyinen tietokone.
Steven Johnsonin mukaan Babbagen kone ei kuitenkaan olisi ollut mahdollinen tämän elinaikana, koska Babbagella ei ollut tarvittavia osia. Babbage kehui Ada Lovelacelle koneen kykenevän kertomaan kaksi 20-numeroista lukua 3 minuutissa. Vaikka se olisi pitänyt paikkansa, kone olisi ollut toivottoman hidas ja lisäksi äärimmäisen hankala käyttää ja huoltaa. Tietokonetta oli mahdoton rakentaa höyryvoiman ja hammasrattaiden varaan, sillä se vaati vähintään elektroniputkia. Sata vuotta myöhemmin tietojenkäsittelijät keksivät monet Babbagen ideoista itsenäisesti uudelleen.
John Graham-Cumming käynnisti lokakuussa 2010 hankkeen Plan 28, jonka tavoitteena on rakentaa toimiva mekaaninen analyyttinen kone.
William Gibson ja Bruce Sterling saivat tieteisromaanilleen "The Difference Engine" idean Babbagen tietokonehankkeesta. Kirja sijoittuu vaihtoehtohistoriaan, jossa Charles Babbage saakin koneensa valmiiksi ja aloittaa siten tietoteknisen vallankumouksen sata vuotta ennen aikojaan.
Eurooppayhtiö
Eurooppayhtiö (SE, latinaksi "Societas Europaea") on kansainvälisiä suuryrityksiä varten luotu yhtiömuoto. Se käytännössä vastaa julkista osakeyhtiötä, mutta siinä on huomioitu suuryritysten erityistarpeet.
Eurooppayhtiö on tarkoitettu korvaamaan suurten monikansallisten yritysten olemassa oleva konsernirakenne, mitä kuvastaa vaadittava minimipääoma (120 000 euroa) ja vaatimus, että perustajien on oltava oikeushenkilöitä (käytännössä osakeyhtiöitä tai osuuskuntia, ks. eurooppayhtiölaki 13.8.2004/742). Eurooppayhtiöllä kotipaikka on aina jossain yhteisövaltiossa, jonka lainsäädäntöä siihen ensisijaisesti sovelletaan.
Vuonna 2017 ainoa Suomeen rekisteröity eurooppayhtiö oli Bayer Nordic SE. Vuoteen 2008 asti Elcoteq toimi Suomeen rekisteröitynä SE:nä.
Eurooppayhtiö voidaan muodostaa usealla eri tavalla:
Eurooppayhtiön toiminimen edellä tai jäljessä on oltava lyhenne "SE". Lyhenne on sallittu vain eurooppayhtiöiden nimissä. Sama lyhenne saattaa kuitenkin esiintyä vanhojen, ennen eurooppayhtiöitä perustettujen muiden yhtiöiden nimissä, sillä niiden ei tämän vuoksi tarvitse vaihtaa nimeään.
Eurooppayhtiössä on oltava henkilöstön edustus. Sen avulla henkilöstö voi vaikuttaa yhtiön päätöksiin osallistumalla esimerkiksi hallintoelinten toimintaan. Yhtiötä perustettaessa on perustettava "erityinen neuvotteluryhmä". Ryhmässä ovat edustettuina eurooppayhtiön perustamisessa mukana olevien yhtiöiden, tytäryhtiöiden ja toimipaikkojen henkilöstö. Jäsenet nimetään tai valitaan kunkin jäsenmaan henkilöstön lukumäärän suhteessa.
Suomessa eurooppayhtiön verotuksen toimittaa Konserniverokeskus.
Euroopan yhteisöt
Euroopan yhteisöt oli nimitys Euroopan hiili- ja teräsyhteisön, Euroopan talousyhteisön ja Euroopan atomienergiayhteisön muodostamalle kokonaisuudelle. Euroopan yhteisöt sekoitettiin usein Euroopan unioniin, vaikka ne olivat vain osa unionin rakennetta Lissabonin sopimuksen voimaan tulemiseen asti. Tällöin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö ja Euroopan yhteisö sulautettiin Euroopan unioniin. EU:n historia on kuitenkin 1990-luvulle asti sama kuin Euroopan yhteisöjen historia.
Yann Arthus-Bertrand
Yann Arthus-Bertrand (s. 13. maaliskuuta 1946 Pariisi) on ranskalainen valokuvaaja ja toimittaja. Hänen erikoisalaansa ovat ilmakuvat, jotka pyrkivät herättämään kiinnostusta luontoon. Vuodesta 2004 lähtien hän on tehnyt myös dokumenttielokuvia, jotka keskittyvät ympäristö- ja ihmisoikeuskysymyksiin ja perustuvat paljolti ilmakuvaukseen.
Ennen ryhtymistään valokuvaajaksi Arthus-Bertrand toimi Keski-Ranskassa luonnonpuiston johtajana. Hän siirtyi asumaan Keniaan 1970-luvun lopulla ja kuvasi siellä leijonia. Näin Arthus-Bertrand sai aineistoa ensimmäiseen kirjaansa, joka ilmestyi 1981. Sittemmin hän työskenteli myös urheilukuvaajana.
Arthus-Bertrand ryhtyi kuvaamaan Maata ilmasta käsin 1994. Toiminnan taustalla oli Unescolta saatu tuki. Hanke on ollut tuottoisa myös rahallisesti. Arthus-Bertrandin kuvia esittelevät näyttelyt ovat maksuttomia, ja ne pidetään poikkeuksetta ulkona. Hän arvioi Helsingin Sanomissa 12. kesäkuuta 2005, että niissä olisi käynyt jopa 60 miljoonaa ihmistä. ”Maa ilmasta” -näyttely on järjestetty myös Helsingin Lasipalatsin aukiolla kesällä 2005.
Syksyllä 2005 Arthus-Bertrandin kuvista valmistettiin kaksi miljoonaa julistetta, joita käytettiin ranskalaisissa kouluissa kestävään kehitykseen liittyvän opetuksen yhteydessä. Arthus-Bertrandin valokuvien pohjalta on tehty myös televisio-ohjelma. Suomessa se esitettiin nimellä "Maa ilmasta" JIM-kanavalla.
Arthus-Bertrand on GoodPlanet.org-järjestön jäsen. Järjestön tavoitteena on ilmastonmuutoksen ehkäisemiseen tähtäävä toiminta.
Mount Rushmore
Mount Rushmore National Memorial on Etelä-Dakotassa, Yhdysvalloissa sijaitsevan Rushmore-vuoren graniittiin veistetty muistomerkki. Muistomerkissä ovat jättimäisessä koossa, noin 18 metrin korkuisina, neljän Yhdysvaltain presidentin kasvot. He ovat vasemmalta oikealle George Washington (1732–1799), Thomas Jefferson (1743–1826), Theodore Roosevelt (1858–1919) ja Abraham Lincoln (1809–1865).
Muistomerkin ideoi paikallishistoriasta innostunut Doane Robinson houkutellakseen matkailijoita luonnonkauniille Black Hillsin alueelle. Vuonna 1924 Robinson sai kuvanveistäjä Gutzon Borglumin innostumaan tästä mittavasta hankkeesta. He päättivät luoda yhdessä ”demokratian temppelin”.
Borglum oli 60-vuotias, kun työt aloitettiin Mount Rushmoressa vuonna 1927, ja hän jatkoi niitä lopun ikäänsä. Hän suunnitteli muistomerkin ja johti paikallisista kaivosmiehistä ja muurareista koostunutta suurta rakentajajoukkoa, joka räjäytti vuorenseinää dynamiitilla ja louhi valtavat kasvot taltalla ja vasaralla köysien varassa huterasti kiikkuvilta telineiltä. Borglum olisi halunnut esittää presidentit vyötärön korkeudelle saakka. Hanke jäi kesken.
Borglum joutui Mount Rushmoressa kiistelemään kiivaasti kansallispuistoista ja kansallisista muistomerkeistä vastaavan National Park Servicen kanssa, ja hänen oli pakko tämän tästä keskeyttää työt rahapulan tai huonon sään vuoksi. Siitä huolimatta Washingtonin pää paljastettiin virallisesti 1930, Jefferson 1936, Lincoln 1937 ja Roosevelt 1939. Borglumin kuoltua vuonna 1941 hänen poikansa Lincoln jatkoi töitä jonkin aikaa, kunnes rahat loppuivat.
Patsaiden takana on vuoreen kaivettu huone, joka ei näy turisteille. Sinne on sijoitettu Yhdysvaltoja koskevia tietoja tulevia sukupolvia varten, muun muassa itsenäisyysjulistus ja perustuslaki. Huone oli alun perin kuvanveistäjän idea, mutta se valmistui vasta 1990-luvulla.
8. heinäkuuta 2005 alkaen saksalainen pesulaitevalmistaja Alfred Kärcher GmbH & Co pesi presidenttien kasvot ilmaiseksi. Kasvot pestiin ensimmäistä kertaa.
Vuonna 1959 Mount Rushmore esiintyi Alfred Hitchcockin elokuvassa "Vaarallinen romanssi" takaa-ajokohtauksen tapahtumapaikkana. Muistomerkki inspiroi Deep Purplen vuonna 1970 julkaistun albumin "Deep Purple in Rock" kansikuvaa, jossa yhtyeen viiden jäsenen hahmot on esitetty kallioon hakattuina neljän presidentin sijasta. Tim Burtonin elokuvassa "Mars hyökkää!" (1996) marsilaiset tuhoavat monumentin ja rakentavat sen paikalle omien johtajiensa patsaat. Nukkeanimaatioelokuvassa Team America – maailman poliisi järjestön päämaja sijaitsee kallioluolassa muistomerkin takana. Vuonna 2007 ilmestyneessä seikkailuelokuvassa "" Mount Rushmore on yksi tapahtumapaikoista.
Pegasos
Pegasos (, ) on kreikkalaisen mytologian siivekäs hevonen, jonka vanhemmiksi nimetään gorgo Medusa ja Poseidon, joka oli saattanut edellisen raskaaksi hevosmuodossaan. Pegasoksen kerrotaan ponnahtaneen esiin Medusan kaulasta sen jälkeen, kun Perseus oli katkaissut tämän pään. Kun Perseus oli tappanut Medusan, Pegasos auttoi häntä lennättämällä hänet selässään kotiin. Eräässä tarinassa Pegasoksen kerrotaan usein kantaneen salamoita Zeukselle.
Bellerofon sai Pegasoksen kiinni Korintissa Peirenen lähteellä. Kun Bellerofon oli hevosen selästä surmannut Khimairan, hänen kerrottiin tulleen pöyhkeäksi. Myöhemmin Bellerofon päätti lentää Pegasoksella taivaaseen, mutta hänen pudottuaan ratsunsa selästä – joko pelästyttyään tai Zeuksen saatua Pegasoksen villiintymään – Pegasos jatkoi edelleen lentoaan, ja Zeus asetti tämän Pegasus-tähdistöksi taivaalle.
Pegasos on myös ollut tekemisissä muusien kanssa. Tämän vuoksi Pegasoksesta puhutaan usein myös "runoratsuna".
Kerrotaan, että aina kun Pegasoksen kavio osuu maahan, paikalle syntyy lähde. Myös aamuruskon jumalatar Eos (Aurora) ratsasti sillä joskus. Kun Pegasos kuoli, Zeus muutti sen tähtikuvioksi öiselle taivaalle. Samalla hetkellä, kun Pegasos muuttui tähdistöksi, maahan leijaili valkoinen höyhen.
Alain Delon
Alain Delon (s. 8. marraskuuta 1935 Sceaux, Ranska) on ranskalainen näyttelijä. Hän oli 1960-luvulla yksi eurooppalaisen elokuvan suurimmista seksisymboleista.
Delon palveli Indokiinassa laskuvarjojoukoissa. Hänen läpimurtoroolinsa elokuvissa oli Tom Ripley René Clémentin elokuvassa "Kuuma aurinko" (Plein soleil, 1960), joka perustuu Patricia Highsmithin romaaniin "Lahjakas herra Ripley". Tätä seurasi rooli italialaiselokuvassa "Rocco ja hänen veljensä" (Rocco e i suoi fratelli, 1960). Delon näytteli myös muun muassa Michelangelo Antonionin elokuvassa "Kuumetta" (L'eclisse, 1962), Luchino Viscontin elokuvassa "Tiikerikissa" (Il gattopardo, 1963), Jean-Pierre Melvillen rikoselokuvassa "Ajojahti" (Le samouraï, 1967) ja Charles Bronsonin tähdittämässä westernissä "Verenpunainen aurinko" (Soleil rouge, 1971). Vuonna 2008 hän näytteli Julius Caesaria elokuvassa "Asterix olympialaisissa" (Astérix aux jeux olympiques, 2008).
Delon levytti vuonna 1973 poplaulaja Dalidan kanssa duettona kappaleen ”Paroles... Paroles...”, josta tuli iso hitti muun muassa Ranskassa, Japanissa ja Kanadassa.
Hän on ollut kaksi kertaa naimisissa. Nathalie Delonin kanssa vuosina 1964–1968 ja Rosalie van Breemenin kanssa vuosina 1987–2002. Hänellä oli pitkät rakkaussuhteet Romy Schneiderin ja Mireille Darcin kanssa. Hänellä on neljä lasta; Anthony Delon yhdessä Nathalie Delonin kanssa. Ari Boulogne suhteesta saksalaisen laulajattaren Nicon kanssa. Rosalie van Breemenin kanssa hänellä on kaksi lasta Anouchka ja Alain-Fabien. Alain Delonilla on nykyään myös Sveitsin kansalaisuus.
Bholan sykloni 1970
Bholan sykloni 1970 ja siihen liittynyt vuorovesitulva tappoivat satoja tuhansia ihmisiä Itä-Pakistanissa eli nykyisessä Bangladeshissa 13. marraskuuta 1970. Se oli 1900-luvun tuhoisimpia trooppisia hirmumyrskyjä.
12. marraskuuta illalla trooppinen sykloni lähestyi Bengalinlahdella Itä-Pakistanin rannikkoa. Yhdessä epätavallisen, 5–6 metriä korkean hyökyaallon (myrskyvuoksi) kanssa 53 m/s (190 km/h) puhaltaneet tuulet saivat matalat, tiheästi asutut rannikkoalueet tulvimaan varhain aamulla. Tuloksena oli laajalle levinnyt tulva, ja monet ihmiset hukkuivat nukkuessaan.
Virallinen kuolinluku arvioitiin 150 000:een ja 100 000 ihmisen kerrottiin kadonneen. Monien arvioiden mukaan todellinen kuolinluku oli kuitenkin jopa 300 000–500 000, mikä tekee siitä kaikkien aikojen eniten ihmisiä surmanneen trooppisen hirmumyrskyn.
Suurimmat tuhot aiheutuivat matalilla saarilla Gangesjoen suistossa Dhakan eteläpuolella. Bholan alueella, jossa Charfassonin ja Tazumuddinin kaupungit tuhoutuivat, kuoli todennäköisesti jopa 100 000 ihmistä. Myös Chittagongin kaupunki koki pahoja tuhoja.
Jean-Paul Belmondo
Jean-Paul Belmondo (s. 9. huhtikuuta 1933 Neuilly-sur-Seine, Ranska) on ranskalainen näyttelijä. Hänen uransa on jatkunut yli puoli vuosisataa, ja oli huipulla 1970- ja 1980-luvuilla.
Belmondo oli pariisilaisen kuvanveistäjän Paul Belmondon (1898–1982) poika. Hän oli koulussa villi ja kiinnostunt vain urheilusta. 16-vuotiaana sairastettu tuberkuloosi pakotti hänet luopumaan haaveista tulla ammattinyrkkeilijäksi.
Belmondo aloitti näyttelijänuransa teatterissa 1953. 1950-luvun loppupuolella hänellä oli pieniä elokuvarooleja. Hänen läpimurtoroolinsa oli Jean-Luc Godardin "Viimeiseen hengenvetoon" ("A bout de souffle", 1960), mikä teki hänestä johtavan ranskalaisen uuden aallon tähden. Elokuvalla "Mies Riosta" ("L’homme de Rio", 1965) hän aloitti menestyksekkään uran niin komedioissa kuin toimintaelokuvissakin.
Belmondon suurimpia menestyselokuva ovat olleet 9-kasvoinen mies ("L'incorrigible", 1975), "Flic ou voyou" (1979), "Le Professionnel" (1981), Ässien ässä ("L'As des as", 1982) ja Kova kyttä, ("Le Marginal", 1982).
Belmondolle myönnettiin Ordre National du Mériten komentajan kunniamerkki vuonna 1994 ja Kunnialegioonan komentajan arvomerkki vuonna 2007.
Jean-Paul Belmondo on ollut naimisissa kaksi kertaa. Elodie Constantinin kanssa vuosina 1952–1967 ja Natty Belmondon kanssa vuosina 2002–2008. Hänellä oli pitkät rakkaussuhteet näyttelijättärien Ursula Andressin ja Laura Antonellin kanssa. Hän on neljän lapsen isä. Hänen poikansa, Paul Belmondo (s. 1963) on entinen Formula 1 -kuljettaja.
Camp David
Camp David eli Naval Support Facility Thurmont on Yhdysvaltain presidentin maaseutuhuvila Thurmontissa, Marylandissa. Se sijaitsee 97 kilometriä Washingtonin ulkopuolella ja 20 kilometriä Gettysburgista, Pennsylvaniasta.
Camp Davidin nimi oli ensin "Hi-Catoctin", ja se rakennettiin Yhdysvaltain hallinnon työntekijöiden perheille. Se valmistui vuonna 1935. Valtio hankki sen vuonna 1942 presidentti Franklin D. Rooseveltin aikana ja nimeksi tuli "Shangri-La". Sitä ennen presidentin maaseutuhuvila oli "Rapidan Camp" Virginiassa presidentti Herbert Hooverin virkakaudesta. Presidentti Dwight Eisenhower nimesi huvilan Camp Davidiksi lapsenlapsensa mukaan vuonna 1953. Tämä vuoristoinen alue on pinta-alaltaan noin 0,5 neliökilometriä.
Camp David on hyvin syrjässä ja hiljainen alue. Siellä on monia pieniä mökkejä ja kävelyreittejä. Huvilaa on käytetty virallisiin ja epävirallisiin huipputapaamisiin. Siellä suunniteltiin Normandian maihinnousua ja neuvoteltiin Lähi-idän rauhasta useaan otteeseen.
Seuraavat presidentit ovat asuneet Camp Davidissa:
R. A. Lafferty
Raphael Aloysius Lafferty (7. marraskuuta 1914 – 18. maaliskuuta 2002) oli yhdysvaltalainen science fiction- ja fantasiakirjailija, jolla oli omalaatuisen surrealistinen, ”kalajuttuja” muistuttava kerrontatyyli. Lafferty kirjoitti myös romaanimuotoisen historiateoksen "The Fall of Rome", sekä omaelämäkerrallisia teoksia, kuten "Incidents of Travel in Flatland". Hänet tunnetaan erityisesti lyhyistä novelleistaan sekä kirjasta "Past Master". Kaiken kaikkiaan hän kirjoitti noin 200 novellia ja 30 romaania.
Lafferty aloitti uransa kirjailijana hyvin myöhään, vasta noin neljänkymmenen vuoden iässä. Hän asui suurimman osan elämästään Tulsassa Oklahomassa.
Vuosiluvut viittaavat alkuperäiseen julkaisuvuoteen.
Tunnustuskirkko
Tunnustuskirkko () oli toisen maailmansotaa edeltävinä vuosina syntynyt, Saksassa natsihallintoa vastaan kamppaillut protestanttinen kirkkokunta jota on pidetty vastarintaliikkeen teologisena ilmentymänä. Tunnustuskirkon perustajajäsen ja sen merkittävä edustaja oli Dietrich Bonhoeffer, saksalainen teologi, joka toimintansa vuoksi surmattiin keskitysleirillä.
Minnamari Helaseppä väitteli maaliskuussa 2005 Helsingin yliopistossa Tunnustuskirkon kehittymisestä Thüringenin maakirkossa ja sen kamppailusta natsivaikutteisen Deutsche Christen -liikkeen kanssa. Saksan kirkkotaistelua ovat suomalaisteologeista tutkineet myös Eino Murtorinne ja Reijo Heinonen.
Bernhard Lichtenberg
Bernhard Lichtenberg (3. joulukuuta 1875 Ohlau – 5. marraskuuta 1943 Hof) oli berliiniläinen katolinen pappi, joka vuoden 1938 kristalliyön jälkeen alkoi julkisesti rukoilla vainottujen juutalaisten puolesta. Hän osallistui myös protestointiin natsi-Saksan eutanasiaohjelmaa vastaan. Vedottuaan 1941 itään kuljetettujen juutalaisten puolesta hänet vangittiin kahdeksi vuodeksi. Vuonna 1943 Gestapo määräsi vasta vapautetun Lichtenbergin Dachaun keskitysleirille, mutta hän kuoli matkan aikana.
Helvi Juvonen
Helvi Inkeri Juvonen (5. marraskuuta 1919 Iisalmi – 1. lokakuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen runoilija, joka sodanjälkeisen modernin lyriikan ensimmäisiä tekijöitä Suomessa. Juvosen runoissa oli uskonnollisia vaikutteita, joita on tulkittu kristillisyyden lisäksi myös panteistisiksi.
Juvosen vanhemmat olivat vaatekauppias Juho Petterinpoika Juvonen ja Impi Maria Liimatainen. Juvonen kirjoitti ensimmäiset runonsa jo kouluvuosinaan, ja hänen mielirunoilijansa oli Emily Dickinson. Juvonen kirjoitti ylioppilaaksi Iisalmen yhteislyseosta 1939 ja aloitti suomen kielen ja kirjallisuuden opinnot Helsingin yliopistossa. Sotavuosina Juvosella oli vaikeuksia löytää vuokra-asuntoa Helsingistä ja hän joutui palaamaan joksikin aikaa Iisalmeen vuonna 1942. Seuraavana vuonna pahasta aliravitsemuksesta kärsinyt ja vain 43 kiloa painanut Juvonen oli jonkin aikaa Lapinlahden mielisairaalassa. Vuodesta 1949 lähtien hän asui Aila Meriluodon sisaren Sirkka Meriluodon kanssa kuolemaansa saakka.
Vuonna 1951 Juvonen matkusti Mirjam Polkusen kanssa Italiaan käyden Roomassa ja Firenzessä. Juvosen sairaudet haittasivat hänen työkykyään, mutta 1950-luvun puolivälissä hänen taloudellinen tilanneensa alkoi parantua, kun Juvonen sai valtion kirjallisuuspalkinnon runokokelmastaan "Kalliopohja". Lisäksi hän sai apurahoja Suomen akatemialta. Juvonen hankki lisätuloja myös käännöstöillä ja kirjoittamalla "Parnassoon" ja "Suomen Sosialidemokraattiin". Häntä vaivasivat kuitenkin päänsärky, masennus sekä aliravitsemuksesta ja huonoista asuinoloista aiheutuneet sairaudet, jotka heijastuivat myös Juvosen tuotantoon.
Helvi Juvonen kuoli 1959 pitkään jatkuneesta särkylääkkeiden käytöstä aiheutuneeseen munuaisten vajaatoimintaan juuri ennen 40-vuotissyntymäpäiväänsä. Viimeiset runonsa hän saneli Sirkka Meriluodolle sairaalassa.
Stanisław Szukalski
Stanisław Szukalski (1893–1987) oli puolalaissyntyinen, lapsineroksikin julistettu maalari ja kuvanveistäjä, joka tuotti valtavan määrän hyvin persoonallisia teoksia 75-vuotisen uransa aikana.
Szukalski muutti Chicagoon, Yhdysvaltoihin teini-ikäisenä ja palasi Puolaan 1934, kun hallitus julisti hänet ”Puolan suurimmaksi eläväksi taiteilijaksi” ja rakennutti oman museon hänen töilleen. Vuonna 1939 museo kuitenkin tuhoutui Saksan hyökättyä Varsovaan samoin kuin suuri määrä hänen töitään. Hän muutti Kaliforniaan, missä elätti itsensä piirtämällä karttoja. Vaikka Szukalskin töitä arvostettiin ja ihailtiin joka puolella, galleriat kieltäytyivät pitämästä näyttelyitä, koska hän oli ”liian hullu”, vihasi kriitikoita ja haukkui avoimesti muita taiteilijoita. Tämän vuoksi hän jäikin suurelle yleisölle varsin tuntemattomaksi.
Szukalski keksi pseudotiede Zermatismin. Hän esimerkiksi uskoi, että ihmiskunnan kulttuuri periytyi Pääsiäissaarelta ja Jetien ja ihmisten jälkeläiset (”Yetisyny”) kävivät jatkuvaa sotaa ihmiskuntaa vastaan. Zermatismi ei kerännyt koskaan mainittavaa kannatusta, mutta Szukalskin aiheeseen liittyvät veistokset ja maalaukset olivat kulttimaineessa esteettisen kauneutensa vuoksi.
Szukalskin töiden ihailijoihin kuuluvat muiden muassa Tool-yhtye ja Leonardo DiCaprio.
Szukalski kuoli 1987. Hänen tuhkansa levitettiin Pääsiäissaarelle.
Stephen Poliakoff
Stephen Poliakoff (s. 1. joulukuuta 1952) on englantilainen näytelmäkirjailija ja käsikirjoittaja sekä elokuva- ja televisio-ohjaaja. Suurin osa Poliakoffin ohjauksista perustuu hänen omiin käsikirjoituksiinsa, joiden tarinat sijoittuvat useimmiten brittiläisen yläluokan pariin.
Poliakoffin varhaisista elokuvaohjauksista kohua herätti "Close My Eyes – rakasta minua" (1991), kolmiodraamaa ja insestiä käsittelevä tutkielma, jossa kolmion osapuolia näyttelevät Saskia Reeves sekä Clive Owen hänen veljenään ja Alan Rickman aviomiehenään. Vuosituhannen vaihteesta lähtien Poliakoff on ohjannut lähinnä televisiolle. Esimerkiksi minisarja "Sukupuu" (2001) pohtii tekijälleen ominaisesti muistamisen ja sukusiteiden merkitystä. Siinä Matthew Macfadyenin tulkitsema nuorukainen osallistuu mittavaan sukukokoukseen. "Kadonnut prinssi" (2003) puolestaan on kuvaus Britannian kuninkaan Yrjö V:n kuopuksen prinssi Johnin (1905–1919) lyhyestä elämästä.
Poliakoffin noin 25 teatterinäytelmästä "Breaking the Silence" on esitetty suomeksi nimellä "Rikottu hiljaisuus". Se sai kantaesityksensä Suomen Kansallisteatterissa 1986. Teoksen suomensi Eeva-Liisa Manner ja ohjasi Terttu Savola.
Reikänauha
Reikänauha on koneellisesti käsiteltävän tiedon tallentamiseen tarkoitettu paperinauha, johon on lävistetty reikiä samaan tapaan kuin reikäkortissa. Mahdollisia lävistyskohtia on rinnakkain yleensä viidestä kahdeksaan, ja yksi rinnakkaisten lävistyskohtien rivi muodostaa jonkin tietojenkäsittelyllisen perusyksikön, esimerkiksi tavun, merkin tai ohjauskoodin.
Reikänauhaa käytettiin 1700-luvulla posetiiveissa ja 1800-luvulta alkaen automaattisissa kudontakoneissa, lennätinlaitteissa ja kaukokirjoittimissa. Huomattavasti tavanomaista leveämpää nauhaa käytettiin myös mekaanisissa soittimissa, kuten automaattipianoissa ja orkestrioneissa. Tietokonekäytössä reikänauha oli melko yleinen tallennusväline vielä 1970-luvulla.
Nykyinen kynnen kokoinen 8 gigatavun muistikortti vastaa noin kolmen miljoonan kilometrin pituisen reikänauhan tallennuskapasiteettia.
Yhdysvalloissa sanotaan reikänauhan olevan käytössä vielä strategisten tietokoneiden varajärjestelmissä tai varmuuskopioissa, koska menetelmä on immuuni pelätylle EMPille eli ilmakehässä tehdyn ydinräjähdyksen aiheuttamalle elektromagneettiselle pulssille.
Lexx
Lexx on science fiction -komediasarja, jota tuotettiin vuosina 1997–2002 kanadalais-saksalaisena yhteistyönä neljä tuotantokautta. Sarjan ensimmäinen tuotantokausi koostuu neljästä kaksituntisesta televisioelokuvasta.
Sarjan loivat Lex Gigeroff ja Paul Donovan.
Jatulintarha
Jatulintarha on kivien reunustama polku, labyrintti, joka johtaa kuvion ulkoreunalta sen keskelle. Jatulintarhoja on ympäri Eurooppaa: Suomessa, Skandinaviassa, Kuolan niemimaalla, Vienanmerellä, Virossa, Saksassa, Englannissa ja Islannissa. Suurin osa jatulintarhoista on rakennettu vasta historiallisella ajalla, vaikka osaa niistä onkin epäilty jopa pronssikautisiksi. Uusimmat jatulintarhat on rakennettu ehkä vasta 1900-luvulla.
Suomessa jatulintarhoja on noin kaksisataa. Niistä lähes kaikki sijaitsevat rannikolla, monet Perämeren rannikolla mutta myös Turun saaristossa ja Ahvenanmaalla. Suomalaisille jatulintarhat ovat olleet tärkeitä viimeistään keskiajalla, ja niiden kuvia on maalattu 1400-luvulla kivikirkkojen seinille muiden suojelevien symbolien joukkoon luultavasti torjumaan pahaa.
Suurin osa jatulintarhoista on halkaisijaltaan 8–11 metriä, mutta niiden halkaisijat voivat vaihdella muutamasta metristä yli 20 metriin.
Jatulintarhoja on kolmen mallisia. Ristikeskustaisen jatulintarhan kuvio rakentuu ristin ympärille. Munuaisenmuotoisessa jatulintarhassa on kaksi reittiä sokkelon suulta keskelle. Spiraalinmuotoinen jatulintarha on yksinkertainen spiraali. Näistä tyypeistä ilmeisesti nuorimpia ovat spiraalinmuotoiset jatulintarhat.
Jatulintarhoja on saatettu rakentaa monesta syystä. Merimiehet ja kalastajat ovat ehkä rakentaneet niitä ajankulukseen tai tuomaan suotuisia ilmoja. Jatulintarhojen on myös arveltu liittyneen hedelmällisyysriitteihin tai kertoneen alueen omistuksesta. Jatulintarhoja on myös käytetty erilaisissa leikeissä: esimerkiksi Suomen ruotsinkielisillä alueilla on kerrottu leikityn leikkiä, jossa kylän nuoret miehet ovat yrittäneet saada labyrintin keskellä seisseen neidon ulos jatulintarhasta.
Suomenkielinen nimitys ”jatulintarha” on peräisin Kemin seudulta. Jatuli tarkoittaa jättiläistä, joiden uskottiin asuneen pohjoisessa ennen saamelaisten tuloa. Kansanperinteessä jatulintarhoja on kutsuttu monella muullakin nimellä, kuten Laiskan-Jaakon rinki, Pietarin leikki ja Jerusalem.
Surveyor-ohjelma
Surveyor-luotaimet olivat Nasan 30.5.1966–7.1.1968 lähettämiä kuulaskeutujia. Niistä viisi pääsi perille, yksi katosi ja yksi tuhoutui. Luotaimet lähettivät Kuusta lähikuvia Maahan ja kaivoivat kauhoillaan näytteitä Kuun pintakerroksesta.
Kaseva
Kaseva on suomalainen folk-, folkrock- ja poprockyhtye, joka tunnetaan melodisesta, herkästä musiikistaan ja stemmalaulustaan. Sen tunnetuimpia lauluja ovat ”Striptease tanssija”, ”Vanha mies”, ”Mari”, ”Tyhjää”, ”Kun maailma elää” ja ”Pena”.
Kasevan esikois-LP "Silloin kun" julkaistiin 1974, ennen kuin yhtye oli tehnyt ensimmäistäkään keikkaa. Yhtye oli sen sijaan harjoitellut kappaleitaan vuosikausia kellarissa englanninkielisin tekstein. Levytyssopimuksen ehtona olikin kappaleiden kääntäminen suomeksi.
Nimen "Kaseva" keksi yhtyeelle Mikko ja Nils Jokelan sisar. Sana "kaseva" tulee Kalevalasta ja tarkoittaa "kätevää". Kasevan kappaleet ovat suurimmaksi osaksi Mikko Jokelan ja Asko Raivion joko yhdessä tai erikseen tekemiä, mutta myös rumpali Nils Jokela teki yhtyeelle jonkin verran sanoituksia.
Kaseva lopetti vuoden 1982 albuminsa jälkeen. Vuonna 1989 toinen sen johtohahmoista Asko Raivio hukkui. Jäljelle jäänyt ryhmä palasi esiintymislavoille vuonna 2002. Kasevan vuoden 2003 kokoelma on myynyt platinaa.
Ranger-ohjelma
Ranger-luotaimet olivat Nasan vuosina 1961–1965 Kuuta kohden lähettämiä iskeytymisluotaimia, joista vain kolme viimeistä onnistuivat halutulla tavalla.
Avaruustoiminnan alkuvuosina myös Nasan avaruusohjelmaa rasittivat lukuisat epäonnistumiset. Nasa aloitti miehittämättömän Ranger-ohjelman Apollo-ohjelman valmistelemiseksi. Luotainten tarkoituksena oli osua Kuuhun ja välittää Maahan ennen luotaimen murskautumista Kuun pintaan kuvia Kuusta. Kyse oli kovasta laskeutumisesta – tekniikka ei vielä riittänyt pehmeään laskeutumiseen. Ranger-luotainten piti muun muassa kartoittaa sopivia laskeutumispaikkoja Apollo-alusten miehitetyille laskeutujille. Kuun pinnan lujuudesta ei Ranger-ohjelman alkaessa ollut riittävästi tietoja – pelättiin muun muassa miehitetyn laskeutumisaluksen uppoamista.
Vuonna 1961 epäonnistui kahden ”Block 1” -tyypin Ranger-kuuluotaimen (Ranger 1 ja 2) laukaisut Atlas-Agena-kantorakettien epäonnistumisiin. Tässä vaiheessa Yhdysvalloilla ei ollut käytännössä koeteltua avaruusluotainten tekniikkaa mukaan lukien laukaisutapa. Luotaimet asettuivat matalille kiertoradoille pyörimään holtittomasti. Asennonsäätö ei kääntänyt luotaimia oikeaan asentoon ennen radan suuntausta kohti kuuta.
Myöhemmin Ranger Block 1-sarjan tekniikan pohjalta kehitetty Mariner 2 -luotain ohitti menestyksellä Venuksen.
Vuonna 1962 kehitettyssä Block 2 -tyypin Rangerissa oli lastina muun muassa balsasta tehty pallo, jonka sisällä oli pieni radiolähetin ja seismometrin sisältävä laite. Pallo oli luotaimen huipulla. Sen toivottiin säilyvän ehjänä kovasta laskeutumisesta.
Näistä muutoksista huolimatta Ranger-alusten lentojen epäonnistumiset jatkuivat. Ranger 3 ohitti Kuun kaukaa. Ranger 4:n laukaisu onnistui, mutta luotain hiljeni. Ranger 5 lensi Kuun ohi.
Rangeriin tehtiin Nasassa taas muutoksia. Ranger 6 lensi Kuuhun murskautuen sinne, mutta televisiokamerat eivät toimineet, ja kuvia Kuusta ei saatu. Ranger 7 syöksyi heinäkuussa 1964 Mare Cognitumiin lähelle Kopernikus-kraatteria ottaen 4 300 kuvaa tiedemiehille ja insinööreille.
Ranger 7 -luotaimen kuvista selvisi, että Kuun pinnalla on miljoonia kraattereita ja että lähemmäs tultaessa näkyy yhä pienempiä kraattereita. Toisiin kohtiin lähetetyt Ranger 8 ja 9 onnistuivat myös.
Roald Dahl
Roald Dahl (13. syyskuuta 1916 – 23. marraskuuta 1990) oli brittiläinen kirjailija, runoilija, käsikirjoittaja ja hävittäjälentäjä. Dahl kirjoitti niin lapsille kuin aikuisillekin ja hänen kirjallisen tyylinsä ominaispiirre oli musta huumori. Dahlin tunnetuimpia kirjoja ovat "Jali ja suklaatehdas" sekä "Matilda".
Dahl kirjoitti kaikkiaan 19 lastenkirjaa, yhdeksän novellikokoelmaa ja useita elokuva- ja televisiokäsikirjoituksia.
Dahlin tuontannosta on tehty elokuva-, televisio- ja näytelmäsovituksia. Esimerkiksi Alfred Hitchcock ohjasi Alfred Hitchcock esittää -sarjaan neljä Dahlin novelliin "Man from the South" perustuvaa jaksoa. "Jali ja suklaatehdas" on elokuvattu kahdesti 1971 ja 2005.
Dahl laati Ian Flemingin kirjojen pohjalta käsikirjoitukset elokuviin "Chitty Chitty Bang Bang" ja James Bond -elokuva "Elät vain kahdesti".
Roald Dahl syntyi Walesin Llandaffissa norjalaisille vanhemmille. Roald Dahlin isä Harald ja Roaldin vanhempi sisko Astri kuolivat, kun Roald oli kolmivuotias. Perheen piti myydä koruja, jotta Roaldin koulunkäynti saatiin maksettua.
Täytettyään 18 vuotta Dahl ei mennyt yliopistoon vaan lähti tutkimusmatkalle Newfoundlandiin. Hän pestautui Shellin palvelukseen ja työskenteli Lontoossa ja Dar es Salaamissa.
Dahl palveli toisessa maailmansodassa hävittäjälentäjänä. Hän osallistui taisteluihin Libyassa, Kreikassa ja Syyriassa ja saavutti Hawker Hurricane -hävittäjillä lentäessään hävittäjä-ässän nimitykseen tarvittavat viisi ilmavoittoa. Alle kuukauden kuluttua hänen lentäjän uransa alusta hänen koneensa putosi Libyan autiomaahan. Pakkolaskussa hän sai kallonmurtuman sekä vammoja selkärankaan ja lantioon, minkä lisäksi hän menetti näkökykynsä kuukaudeksi kasvojensa turpoamisen vuoksi. Hän aloitti kirjoittamisen toipilasaikanaan ja julkaisi novelleja lehdissä. Hänen ensimmäinen lastenkirjansa "The Gremlins" ilmestyi 1943.
Dahl oli 1953–1983 naimisissa yhdysvaltalaisen näyttelijän Patricia Nealin kanssa, ja he saivat viisi lasta. Roaldin vanhin tytär Olivia kuoli tuhkarokon aiheuttamaan aivotulehdukseen. Poika Theo sai aivovamman, kun taksi törmäsi lastenvaunuihin. Patricia sairastui vakavasti ja kertoi myöhemmin muistelmissaan, miten uhrautuvasti Roald hoiti häntä. Avioliitto kuitenkin päättyi, kun Patricia sai selville, että Roaldilla oli suhde Patrician 22 vuotta nuoremman ystävättären kanssa. Roald meni tämän kanssa naimisiin samana vuonna 1983.
Kirjailijanuransa ohella Dahl kasvatti karjaa ja vinttikoiria.
Dahl kuoli vuonna 1990. Hänen kuolinsyykseen on mainittu leukemia ja määrittelemätön infektio.
Myrkky (täsmennyssivu)
Myrkky on
Lahdenpohja
Lahdenpohja () on kaupunki ja Lahdenpohjan piirin hallinnollinen keskus Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Laatokan Jaakkimansalmen pohjukkaan laskevan Aurajoen suussa 331 kilometriä Petroskoista länteen. Kaupungissa on 7 800 asukasta (vuonna 2010).
Lahdenpohjan kunnan pinta-ala on 262,5 neliökilometriä. Se rajoittuu Lahdenpohjan piirin Miinalan sekä Laatokan kautta Sortavalan ja Pitkärannan piirin Salmin kuntiin.
Pinta-alasta 84,0 % on vesialuetta, 9,7 % asuinaluetta ja 4,4 % metsää. Seudulle suunniteltiin pitkään Laatokan saariston kansallispuistoa. Lahdenpohjan, Sortavalan ja Pitkärannan piireissa sijaitsevan kansallispuiston perustamisesta uutisoitiin tammikuussa 2018.
Paikalla sijainnut Jaakkiman pitäjän Sieklahden kylä tunnetaan 1600-luvulta lähtien. Vuonna 1924 siitä tuli itsenäinen kauppala. Lahdenpohjan kuuluessa Suomeen siellä oli vilkas satama sekä puunjalostusteollisuutta, muun muassa Laatokan Puu Oy. 1930-luvun lopulla kauppalan asukasluku oli 1 959 henkeä. Lukuvuonna 1937–1938 kauppalassa oli yksi koulupiiri.
Talvi- ja jatkosodan jälkeen alue luovutettiin Neuvostoliitolle. Vuonna 1945 Lahdenpohjasta tuli kaupunki ja Kurkijoen (vuodesta 1970 Lahdenpohjan) piirin keskus.
Lahdenpohjan kautta kulkee Pietarin ja Sortavalan välinen maantie ja rautatie. Jaakkiman asemalta haarautuu sivurata Lahdenpohjan vaneritehtaalle.
Kaupungin tärkein tuotantolaitos on Bumeks-yhtiön omistama Lahdenpohjan vaneritehdas. Lisäksi on muita puunhankinta- ja puunjalostusyrityksiä. Elintarviketeollisuutta edustavat lihanjalostamo ja alkoholitehdas.
Julkisiin palveluihin kuuluvat keskikoulu, ammattikoulu, piirisairaala, lasten luomistyön keskus, lastenkoti ja kaksi kirjastoa.
Lahdenpohjan rakennusmuistomerkkejä ovat vuonna 1851 rakennettu Jaakkiman kirkko sekä joukko 1900-luvun alun julkisia ja asuinrakennuksia. Kirkon lähellä on suomalaisten sotilaiden hautausmaa. Kaupungissa on myös kaksi neuvostosotilaiden hautapaikkaa.
Carnacin menhirit
Carnacin menhirit ovat esihistoriallisina aikoina pystytettyjä suuria kiviä. Ne sijaitsevat Pohjois-Ranskassa Bretagnen eteläosassa melko lähellä merta. Tämän tyyppisiä suuria kiviä sanotaan megaliiteiksi. Kivirivistöjä on Carnacin ympäristössä neljässä paikassa: Le Ménecissä, Kermariossa, Kerlescanissa ja Le Petit Ménecissä, kaikki ne ovat luultavasti olleet liitettyjä kokonaisuudeksi. Monet kivistä ovat suunnattuja siten, että niillä on tähtitieteellistä merkitystä.
Suurin megaliittiryhmä näistä kylistä on Le Ménecissä. Siellä on ellipsin muotoinen kivikehä, jossa on 70 kappaletta 1,2 metrin korkuisia kiviä ja kehän halkaisija on sata metriä. Kylän kivirivistöissä on enemmän kiviä. Koilliseen päin kaartavia 800 metrin pituisia pystykivirivejä on 11 ja niissä on yhteensä 1099 kappaletta loppua kohden mataloituvaa kiveä (korkeus 0,9-3,2 metriä).
Kermarion kivistä suurimmat ovat seitsemän metrin korkuisia ja nekin pienenevät kohti 1200 metrin mittaisen rivistön päätä. Kerlescanin lähellä on 13 yhdensuuntaista 540 kivestä koostuvaa riviä ja niiden lähellä melkein neliskulmainen kivikehä. Petit Ménecin rivi sisältää vain 100 kiveä ja se on joskus ehkä ollut yhdistettynä Kerlescanin kiviin.
Carnacin lähellä on myös hautana käytetty maakumpu. Se on rakennettu 4700 eaa. ja on Euroopan vanhin rakennus. Sen sisäänkäynti osoittaa talvipäivänseisauksen auringonnousun suuntaan. Seudulla on kuitenkin myös useampia hautakumpuja.
Seudun kansanperinteen mukaan kivirivit ovat alueen suojeluspyhimyksen Cornélyn kivettämiä roomalaisia sotilaita. Maanviljelijät tuovat edelleen karjansa pyhimyksen siunattavaksi kirkolle ja tämä perinne saattaa olla jatkoa muinaiselle karjakultille, josta on tehty myös arkeologisia löytöjä.
Kivirivit, maakummut ja yksittäiset megaliitit ovat ehkä pystytetty auringon, kuun ja tähtien liikkeiden kartoittamiseksi ja mittaamiseksi. Alueen pystykivikokonaisuus on mahdollisesti suunniteltu tähtitieteellisistä syistä, erityisesti kuun tarkkailua varten. Kivirivit muodostavat sitten keskenään tähtitieteelliset tähtäyslinjat. Kivirivejä on voitu käyttää suoran havainnoimisen sijaan apuna laskelmissa, koska ne muodostavat eräänlaisen "megaliittimillimetripaperin" huolimatta siitä, että osa kivistä on välillä pystytetty uudestaan.
Carnacin pystykivet muodostavat miljöön Mika Waltarin pienoisromaanissa Fine van Brooklyn.
Carrowmore
Carrowmore on kivikautinen löytöpaikka Irlannin pohjoisrannikolla Knocknarean niemimaalla Luoteis-Irlannissa Sligon kreivikunnassa. Se on Irlannin laajin, ja luultavasti myös vanhin megaliittinen löytöpaikka. Paikka on hautauspaikka.
Locmariaquerin menhir
Locmariaquerin menhir tai "Suuri särkynyt menhir" ("Grand Menhir Brisé") on suuri megaliitti Morbihanin departementissa Bretagnessa Ranskassa. Aikoinaan tämä oli valtava, tappimainen pystykivi, jollaisia tehtiin esihistoriallisella ajalla. Menhirit olivat tyypillisiä esihistoriallisen ajan megaliittiajan muistomerkkejä, pystykiviä joiden uskotaan liittyneen tuon ajan rituaaleihin. Locmariaquerin menhir oli suuri lajiaan. Se painoi ehjänä ja pystyssä ollessaan erään tiedon mukaan 347 tonnia, maltillisemman arvion mukaan "vain" 220–250 tonnia, ja oli noin 21–22 metriä korkea ja karkeasti noin 4 m paksu.
Menhir on luultavasti pystytetty välillä 4500–2000 eaa. On väitetty, että menhir kaatui ja särkyi maanjäristyksessä vuonna 1722. Toisen väittämän mukaan menhir kaatui ja hajosi salaman iskusta. Kolmas teoria esittää, että menhir olisi kaadettu ja hajotettu jo megaliittiaikana ja että sen palasia olisi aiottu käyttää muihin megaliittirakennelmiin.
Newgrangen käytävähauta
Newgrangen käytävähauta on keinotekoiseen hautakumpuun tehty luolamainen megaliittihauta Irlannissa. Se sijaitsee 40 kilometriä Dublinista pohjoiseen ja Droghedasta (Droichead Athasta) länteen.
Haudasta on löydetty ihmisen luunsiruja ja määrittelemättömän ikäiset kolmen koiran luut. Talvipäivän seisauksena 19.-23.12 aurinko valaisee hautakammiota vain 17 minuuttia. Kammion teko olisi vaatinut 300 mieheltä ainakin 20 vuotta.
Lähistöillä on muita megaliitteja ja kumpuja, jotka muodostavat yhdessä ns. Boynen rypään. Boynen rypäässä ovat Newgrangen kumpu, Knowthin kumpu, Dowthin kumpu ja Townleyhall. Ryväs on Unescon maailmanperintökohde.
Valeholvi
Valeholvi on holvirakenne, joka on rakennettu ulontamalla (vanh. krakaamalla) päällekkäisiä vaakasuoria kivikerroksia muuriaukon yli kummaltakin puolelta siten, että aukko peittyy. Valeholvin poikkileikkaus on ylösalaisen V:n muotoinen.
Varsinaisesta holvista valeholvi eroaa sikäli, että sen lakosaumat eivät ole kohtisuorassa puristusta vastaan. Yksittäisen kiven ulkonevaa päätä kannattaa sen toisen pään päälle tuleva paino: rakenne on staattisesti epävakaampi eikä kestä yhtä suuria kuormia kuin varsinainen holvi. Mikäli valeholvi on muurattu riittävän hyvän laastin kera tai päällinen paino ja kitkavoima estävät kivien liikkeen, valeholvi voi kuitenkin toimia lähes oikean holvin tavoin.
Valeholvi on vanhin tunnettu holvityyppi, sitä tavataan jo mykeneläisen kulttuurin rakennuksissa.
Kermajärvi
Kermajärvi on Suomen 53. suurin järvi ja se sijaitsee kokonaan Heinävedellä. Sen pinta-ala on 85,57 km² ja korkeus merenpinnasta 80,1 metriä. Se on muodoltaan luode–kaakko-suuntainen, mistä huomaa hyvin jääkauden mannerjäätikön poistumissuunnan. Järvi on lähestulkoon luonnontilainen ja se on suojelun alainen kuuluen Natura-ohjelmaan valtakunnallisesti merkittävänä maiseman- ja rantojensuojelualueena. Kermajärven luonto on jylhää, karua, kallioista, erämaista rantaa. Kermajärvi on hyvin kirkas- ja puhdasvetinen ja myös kalakannaltaan merkittävä. Sen rannat ja erityisesti itäpuoli on saaristoista, ja keskellä järveä on suurehko selkä, Kermanselkä. Järvellä on paljon rantaviivaa saaristoisuuden ja lahtisuuden johdosta. Rannoilla on suuriakin korkeuseroja ja korkeita mäkiä ja kallioita. Saaristo on karukasvillista ja sen kallioperä on syväkiveä ja migmatiittia.
Kermajärvi on Heinäveden reitin pääjärvi ja tärkeä osa sitä. Karviossa, pohjoisella Kermajärvellä, Varisvesi laskee Kermajärveen Karvionkoskena. Koski voidaan myös ohittaa Karvion kanavalla. Varisvedeltä pääsee salmien kautta Suvasvedelle, Kuopioon, tai Varistaipaleen ja Taivallahden kanavia pitkin Juojärvelle, jonka pinta on lähes 20 metriä Kermajärveä korkeammalla. Kermajärven toisessa päässä, Kerman kylällä, järvi laskee Kermakosken kautta Joutenveden ja Haukiveden suuntaan. Kermankoski voidaan ohittaa yksisulkuisella Kerman kanavalla. Savonlinnaan, johon reitti päättyy, pääsee 1903–1906 valmistuneita Vihovuonteen, Pilpan ja Kerman kanavia pitkin. Petrumajärvi laskee Kermajärveen.
Kermajärvi tunnetaan myös siellä vuonna 1959 tapahtuneesta Tulilahden kaksoismurhasta.
Heinäveden kirkonkylä on rakennettu Kermajärven rannalle. Kuopiolainen Roll-Laivat Oy liikennöi Heinäveden reittiä kesäisin laivallaan M/S Puijo. Se pysähtyy myös Heinäveden kirkonkylän satamassa, Kermanrannassa.
Nimensä Kermajärvi on saanut alueella muinoin liikkuneilta lappalaisilta, joiden kielessä sana "kerma" tarkoittaa nuorta peuranvasaa.