hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Olavi Honka
Olavi Uno Viktor Honka (vuoteen 1905 Bremer; 7. huhtikuuta 1894 Kuusisto – 29. huhtikuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen juristi. Honka oli oikeuskansleri vuosina 1956–1961.
Honka pääsi ylioppilaaksi vuonna 1911, suoritti oikeustutkinnon 1915 ja sai varatuomarin arvon 1917. Virkaura alkoi Turun hovioikeudessa, minkä ohella hän oli sivutoiminen asianajaja. Pula-aikana 1930–1934 hän toimi pelkästään asianajajana, mutta palasi hovioikeuteen ja yleni lopulta asessoriksi. Vuonna 1937 Hongasta tuli Korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos.
Honka esiintyi syyttäjänä useissa poliittisissa oikeudenkäynneissä 1920- ja 1930-luvuilla. Hänet nimitettiin 1941 Päämajan sotilashallintokomentajan lainopilliseksi avustajaksi, ja vuosina 1942–1945 hän toimi palkkasäännöstelyn toiminnanjohtajana. Presidentti J. K. Paasikivi nimitti Hongan oikeuskansleriksi tammikuussa 1956; kyseessä oli yksi viimeisistä Paasikiven suorittamista virkanimityksistä.
Silloinen oikeusministeriön hallitussihteeri Kai Korte on pitänyt Hongan nimitystä oikeuskansleriksi esimerkkinä J. K. Paasikiven vallankäytöstä virkanimityksissä. Edellisen oikeuskanslerin Carl Gustaf Möllerin jäädessä eläkkeelle virkaan olivat ilmoittautuneet Honka ja apulaisoikeuskansleri, lakitieteen tohtori Antti Hannikainen. Paasikivi katsoi ikävuodet oppiarvoa painavammaksi nimitysperusteeksi ja nimitti uudeksi oikeuskansleriksi 45-vuotiaan Hannikaisen asemesta 61-vuotiaan Hongan.
Kuusi puoluetta (SDP, Kansallinen Kokoomus, Suomen Kansanpuolue, RKP, Suomen Pientalonpoikien Puolue ja Vapaamielisten Liitto) päättivät yhteisessä neuvonpidossaan 16. maaliskuuta 1961 muodostaa ns. Honka-liiton ja asettaa Olavi Hongan presidenttiehdokkaakseen vuoden 1962 presidentinvaaliin istuvaa presidenttiä Urho Kekkosta vastaan.
Suurelle yleisölle melko tuntematon ja poliittisesti kokematon Honka oli nimenomaan Pientalonpoikien Puolueen puheenjohtajan Veikko Vennamon löytö hajanaisen rintaman yhteiseksi ehdokkaaksi. Ensimmäisenä Honkaa olivat pyytäneet ehdokkaakseen SDP:n edustajat 22. helmikuuta 1961 puheenjohtaja Väinö Tannerin johdolla.
Honka luopui kuitenkin ehdokkuudesta ennen valitsijamiesten vaalia noottikriisin yhteydessä. Hongalla ei ollut aikaisempaa poliittista kokemusta, mitä moni piti kuitenkin jopa hyvänä asiana. Hänen veljensä, entinen kansanedustaja Aarne Honka, oli toiminut kokoomuksen puoluesihteerinä vuosina 1942–1946.
Hongan luopuminen ehdokkuudestaan ei ilahduttanut Kekkosta, joka olisi halunnut käydä täysin normaalin vaalikamppailun. Kekkonen kirjoitti Hongalle vaalien jälkeen, ettei hänellä ollut missään vaiheessa ollut epäilyksiä tämän vilpittömyydestä ulkopolitiikan suhteen, mutta sanoi ymmärtävänsä Hongan ratkaisua, koska vaalikampanjan aloittajat olivat vetäneet Hongan ehdokkuuden ylle ”valitettavan varjostuksen”, jota ”ei voinut millään todistelulla torjua”.
Muistelmissaan Olavi Honka on kuvannut myös Honka-liiton eräänlaisen jälkinäytöksen. Honka ilmoittautui vuonna 1962 avoimeksi tulleeseen oikeusministeriön lainvalmistelukunnan vanhemman jäsenen virkaan, mutta häntä ei valittu tähän tehtävään. Hongan käsityksen mukaan silloinen pääministeri Ahti Karjalainen esti hänen valitsemisensa.
Uniikki (artisti)
Dan Ahti Tolppanen (s. 11. kesäkuuta 1981), taiteilijanimeltään Uniikki, on suomalainen rap-artisti, joka tuli tunnetuksi Kapasiteettiyksikkö-yhtyeen jäsenenä. Hän on yksi Rähinä Recordsin perustajajäsenistä ja omistajista.
Uniikki julkaisi ensimmäisen soololevynsä "Aika ei venaa ketään" loppuvuodesta 2005. Hän on lisäksi julkaissut Kapasiteettiyksikön kanssa albumit "Päivästtoiseen" (2001), "Klassikko" (2002), "Itsenäisyyspäivä" (2003), "Usko parempaan" (2004), "Susijengi" (2006) ja "I ♥ KY" (2008). Uniikki jatkoi soolouraansa julkaisemalla "Nuor Tolppanen vol. 1" -mixtapen loppuvuodesta 2008. Kyseinen mixtape oli esimakua hänen toisesta studioalbumista, "Juokse poika juokse", joka julkaistiin 14. lokakuuta 2009. Uniikin kolmas studioalbumi "Suurempaa" julkaistiin 6. huhtikuuta 2011. Uniikin seuraava julkaisu oli hänen ja MG:n 5. joulukuuta 2011 julkaistu "8190"-mixtape. Levyltä julkaistiin YouTubessa näytekappaleet ”Totta mooses” ja ”Lisää”. Uniikki on kertonut julkaisevansa "Nuor Tolppanen vol. 2" -mixtapen, joka on jatko-osa "Nuor Tolppanen vol. 1" -mixtapelle. Tälle levylle hän aikoo pyytää rap-vierailijoita myös Rähinä Recordsin ulkopuolelta.
Uniikin hittikappaleisiin kuuluu muun muassa ”Paita pois”. Uniikki oli myös osa tunnettua, vuonna 1997 perustettua Illmatic Cru -breakdance-ryhmää, joka vaihtoi myöhemmin nimensä Savage Feetiksi. Ryhmään kuului Uniikin lisäksi myös Elastinen sekä b-boyt Hypnotic, D'Maestre, Lil'P ja Twister.
Uniikki on uskonnoltaan juutalainen.
Hän on kansanedustaja Ben Zyskowiczin sisarenpoika.
Uniikki oli yksi Nelosella syksyllä 2012 esitetyn "AnkkaRäp"-ohjelman valmentajista. Hänet nähtiin myös keväällä 2013 "Diili"-televisiosarjan 5. tuotantokauden jaksoissa.
Uniikki oli mukana myös Fitnesspäiväkirjat-ohjelmassa, jossa yksi päähenkilöistä oli hänen silloinen kihlattunsa Eevi Teittinen, josta Uniikki kuitenkin erosi kesäkuussa 2016.
Promosinglet:
Matti Honka
Matti Honka (28. joulukuuta 1713 Kokkola – 18. toukokuuta 1777 Kokkola) oli suomalainen kirkonrakentaja.
Kokkolan Vitsarin kylästä kotoisin oleva Honka tunnetaan myös ruotsinkielisellä nimellään "Matts Johansson Lillhonga". Hänen vanhempansa olivat talollinen Johan Lillhonga ja Brita Antintytär.
Useimmat Hongan Pohjanmaalle rakentamista puukirkoista olivat ruotsalaisiin esikuviin perustuvia kulmistaan viistettyjä ristikirkkoja. Hongan rakentamien kirkkojen tyylipiirteitä ovat lisäksi jyrkkäharjainen katto ja niistokulmaisuus, joko 12- tai jopa 20-nurkkaisuus. Niissä oli myös usein matalahko kaksijakoinen torni. Osan kirkoista Honka suunnitteli ja rakensi veljensä Juhanin kanssa.
Hongan puoliso oli Magdalena Riippa (eli vielä 1785).
Illicium parviflorum
Illicium parviflorum on tähtianisten ("Illicium") sukuun kuuluva kasvi.
"Illicium parviflorum" on ainavihanta pensas tai pieni puu. Se kasvaa jopa 6 metriä korkeaksi. Lehdet ovat soikeat, 9–13 cm pitkät ja 2,5–5 cm leveät. Murskattuina ne tuoksuvat voimakkaasti. Kukka on keltainen ja 1–2 cm leveä. Hedelmä on tähden muotoinen ja halkaisijaltaan 1–2 cm.
Kasvin lehdet ja versot tuoksuvat mausteiselta lakritsilta.
"Illicium parviflorum" kasvaa luontaisena Floridan keskiosissa. Se suosii purojen varsia ja muita kosteita kasvupaikkoja. Kasvi viihtyy parhaiten hiekkapitoisessa ja happamassa maassa. Se on uhanalaisuusluokituksen mukaan vaarantunut.
"Illicium parviflorumia" voidaan viljellä koristekasvina USDA-vyöhykkeillä 7–10. Se viihtyy niin varjossa kuin täydessä auringossakin, mutta vaatii kuivilla paikoilla säännöllistä kastelua pysyäkseen rehevänä. Se soveltuu sekä aitakasviksi että yksittäispensaaksi ja -puuksi. Kasvi on myrkyllinen eikä sen hedelmiä siten voi käyttää ruoanlaitossa kuten samaan sukuun kuuluvan rusotähtianiksen ("Illicium verum").
Juhani Pallasmaa
Juhani Uolevi Pallasmaa (s. 14. syyskuuta 1936 Hämeenlinna) on suomalainen arkkitehti. Teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin professorina 1992–1997 toiminut Pallasmaa on julkaissut lukuisia arkkitehtuuria ja arkkitehtuurin teoriaa käsitteleviä kirjoituksia ja toiminut näyttelyarkkitehtina. Hänen töistään tunnetuimmat ovat Rovaniemen taidemuseo ja Suomen Ranskan-instituutin muutostyöt (1990, yhdessä Rolan Schweitzerin kanssa). Pallasmaa oli taiteilijaprofessorina vuosina 1983–1988. Pallasmaa on ollut Pritzker-palkinnon juryssa vuodesta 2009.
Lauri Sutela
Lauri Johannes Sutela (vuoteen 1929 Schroderus; 11. lokakuuta 1918 Äänekoski – 8. marraskuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen kenraali, joka toimi puolustusvoimain komentajana 1974–1983.
Komentajana Sutela oli presidentti Urho Kekkosen luottomies. Hänen komentajakaudellaan puolustusvoimien ja Kekkosen viileät suhteet korjaantuivat. Puolustusvoimien asema vahvistui, ja se vaikutti myös hankintoihin: hankittiin sekä neuvostovalmisteisia ohjuksia että brittiläisiä Hawk-harjoituskoneita. Koska Suomi halusi olla puolueeton, aseita oli hankittava sekä idästä että lännestä.
Sutelaa pidetään yleisesti malliupseerina, jota ”alaiset kunnioittavat mutta vastustajat vihaavat”. Sutela torjui kymmenet Neuvostoliiton painostusyritykset, kuten marsalkka Dmitri Ustinovin esityksen Suomen ja Neuvostoliiton yhteisistä sotaharjoituksista. Hän oli Kekkosen pyynnöstä läsnä kun Ustinov tuli Kultarantaan keskustelemaan sotaharjoituksista Kekkosen kanssa. Sutela nosti puolustusvoiman arvostusta kotimaassa. Monet pitävät häntä sodanjälkeisen ajan parhaana puolustusvoimain komentajana.
Alaisilleen Sutela näytti mallia liikkumalla ja urheilemalla, ja hän huolehti myös ampumakunnostaan. Esikuvaksi hänet on maininnut esimerkiksi puolustusvoimain komentajaksi 2009 noussut kenraali Ari Puheloinen.
Sutela valmistui upseeriksi Kadettikoulusta pioneerilinjalta lokakuussa 1939 ja joutui parin kuukauden kuluttua talvisotaan. Hän palveli koko sota-ajan rintamajoukoissa ja toimi jatkosodassa muun muassa komppanianpäällikkönä ja pataljoonankomentajana. Hän meni 1945 naimisiin Kaisu Rajavaaran, Johannes Rajavaaran tyttären, kanssa.
Sotien jälkeen Lauri Sutela organisoi tiedustelupäällikkönä Suomen sotilastiedustelun, ja sitä pidetään näyttönä ylimpiin tehtäviin, komentajaputkeen, jossa häntä kierrätettiin pääesikunnassa tärkeillä paikoilla. Pääesikunnan tiedotusosastolle perustettiin Sutelan johtoon tiedusteluelin, "tarkastustoimisto", vuonna 1959. Sutela oli valmistunut yleisesikuntaupseeriksi Sotakorkeakoulusta vuonna 1949, ja kenraalimajuriksi hänet ylennettiin vuonna 1966.
Sutela toimi päämajamestarina 1966–1968, yleisesikuntapäällikkönä 1968–1971, pääesikunnan päällikkönä 1971–1974 ja puolustusvoimain komentajana 1974–1983. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi vuonna 1968 ja täydeksi kenraaliksi vuonna 1974.
Sutela ei juuri esiintynyt julkisuudessa, eikä hän kirjoittanut muistelmia. Hänen muistiinpanonsa ovat kuitenkin olleet tutkijoiden käytössä. Taiteesta ja tekniikasta kiinnostuneen Sutelan suunnitelmissa oli alkujaan arkkitehdin ura, mutta sotilasuralle hän päätyi velvollisuudentunnosta. Taiteelliset harrastukset jatkuivat kuitenkin koko eliniän. Matti Lukkari kirjoitti Sutelasta elämäkertateoksen ”Lauri Sutela, puolustusvoimain komentaja” joka ilmestyi vuonna 2003.
Robot Wars
Robot Wars on brittiläinen viihdesarja, jossa ihmisten rakentamat robotit taistelevat toisiaan vastaan. Tavoitteena on työntää vastustaja ”kaivoksi” kutsuttuun automaattiseen kuoppaan, kipata se yli laidan, halvaannuttaa se tai saada tuomareilta enemmän pisteitä. Robottien aseena on esimerkiksi kippejä, piikkejä, hakkuja, pihtejä, leukoja, sirkkeleitä ja pyöriviä levyjä. Jos molemmat robotit ovat voimissaan ajan loputtua, tuomarit ratkaisevat voittajan. Tuomio perustuu tyyliin, ohjaukseen, tuhoihin ja hyökkäävyyteen. Ohjelman vakiohenkilöitä ovat Craig Charles, Philippa Forrester ja Jonathan Pierce.
Taistelun hankaloittamiseksi areenalla vaanii viisi kotirobottia: Pihdeillä ja liekinheittimellä varustettu Kersantti Bash, vauhtipyörän ja torahampaat omistava Matilda, hakullinen ja kauhallinen Shunt, sirkkelillä ja pihdeillä aseistautunut Dead Metal ja Sir Killalot, jolla on pihdit ja peitsi.
Robot Wars on ollut erittäin suosittu tv-sarja maailmalla. Oli olemassa myös Robot Wars Club, johon Robot Wars -fanit voivat liittyä. Suomessa sarjaa on näytetty Subtv:llä.
Robot Wars turnausten mestareita ovat RoadBlock, Panic Attack, Chaos 2 (kaksi kertaa), Razer, Tornado ja Typhoon 2. Tämän lisäksi Razer on voittanut maailmanmestaruuden kahdesti.
Pertti Tolla
Pertti Jussi Tolla (s. 30. syyskuuta 1936 Jääski) on suomalainen sotilas ja kenraaliluutnantti evp.
Tolla ylennettiin kenraaliluutnantin arvoon vuonna 1989.
Hän valmistui Kadettikoulusta vuonna 1959. Tolla on toiminut mm.:Hän kävi ilmasotalinjan Sotakorkeakoulussa 1969.
Tollan poika Petri Tolla (s. 1962) on palvellut myös ilmavoimissa Ilmasotakoulun johtajana ja Ilmavoimien Esikunnan operaatiopäällikkönä ja nykyisin ilmavoimien kakkosmiehenä esikuntapäällikönä.
Tolla jäi reserviin vuonna 1992 ja on sen jälkeen toiminut mm. Helsingin Suomalaisen Klubin ilmailukerhon vetäjänä vuodesta 2004.
Heikki Tuominen (ministeri)
Heikki Aukusti Tuominen (5. joulukuuta 1920 Perniö – 21. heinäkuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen varatuomari, pankinjohtaja ja ministeri. Tuominen on ollut valtiovarainministeriön palveluksessa 1954–1968 ja Postipankin pääjohtajana 1968–1988. Hän on ollut toisena valtiovarainministerinä 1963–1964, sisäasiainministerinä 1971–1972 ja 1972–1975 sekä valtiovarainministerinä 1975. Tuominen on toiminut lukuisten rahalaitosten ja teollisuusyritysten johtoelimissä.
Heikki Tuominen syntyi Perniössä 1920. Hänen lakiopintonsa keskeytyivät talvisodan ja asepalveluksen johdosta. Reserviupseerikoulun jälkeen hän siirtyi konekiväärijoukkueen johtajaksi Rukajärven suuntaan. Asemasodan aikana hän suoritti ilmavoimien tähystäjäkurssin ja palveli sodan loppuajan Lentolaivue 6:ssa sukellusvenetorjunnassa ja tiedustelulentäjänä. Moskovan välirauhan aikana Tuominen toimi ilmavoimien esikunnassa ja hoiti yhteyksiä valvontakomissioon.
Tuominen aloitti virkamiesuransa Maatalousministeriön asutusasiainosastolla, jossa hän palveli vuoteen 1955 saakka. Sieltä hän siirtyi valtiovarainministeriöön hallitussihteeriksi. Vuosina 1962–1965 Tuominen toimi eduskunnan oikeusasiamiehen kansliassa ja perustuslakivaliokunnan sihteerinä. Tuominen ehti toimia samalla myös 2. valtiovarainministerinä Reino R. Lehdon virkamieshallituksessa vuonna 1963. Vuonna 1965 hän palasi valtiovarainministeriöön budjettipäälliköksi.
Tuominen toimi sisäasianministerinä ensin Teuvo Auran virkamieshallituksessa vuonna 1971–1972 ja myöhemmin Kalevi Sorsan hallituksessa vuosina 1972–1975. Lisäksi hän oli vielä valtiovarainministerinä Keijo Liinamaan virkamieshallituksessa vuonna 1975.
Tuominen nimitettiin Postipankin pääjohtajaksi vuonna 1968. Pääjohtajakaudellaan hän johti Postipankkia liikepankiksi sekä kehitti sen ulkomaantoimintoja. Tuominen osallistui myös monien valtionyhtiöden liiketoimintaan, joita olivat Finnair, Neste, Pohjolan Liikenne, Sponsor, Teollisuusrahasto, Vientiluotto ja Mortage Bank of Finland. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1988.
Tuomiselle myönnettiin ministerin arvonimi vuonna 1988. Kaksi vuotta myöhemmin Japanin keisari myönsi hänelle Keisarillisen Pyhän Aarteen Ritarikunnan ensimmäisen luokan kunniamerkin. Jälkimmäinen liittyi hänen uraansa Postipankin pääjohtajakaudella. Samaten Tuomiselle on myönnetty muun muassa 4:nnen luokan Vapaudenristi, Suomen lentomerkki (honoris causa) ja Suomen Leijonan suurristi.
Goottilainen aakkosto
Goottilaisen aakkoston, jota käytettiin kirjoittamaan nyttemmin kuollutta goottien puhumaa itägermaanista kieltä, kehitti visigoottien uskonnollinen johtaja piispa Wulfila (311–383) 300-luvun puolivälin tienoilla. Piispa Wulfila halusi tarjota kansansa käyttöön kirjoitetun kielen ja mahdollisuuden lukea hänen käännöstään Raamatusta.
Jokaisella kirjaimella on oma numeroarvonsa. Kirjaimilla 90 ja 900 ei ole ääntämyksellistä arvoa.
Suurin osa kirjaimista on lainattu kreikkalaisesta aakkostosta, 3 kpl latinalaisesta aakkostosta (sininen) ja 5 kpl germaanisista riimuista (violetti).
Transliter. transliteraatio latinalaisiin aakkosiin
Etimol. Kirjaimen etymologia, ts. alkuperäinen muoto
Esko Töyri
Esko Emil Töyri (vuoteen 1935 Törnroos, 6. syyskuuta 1915 Helsinki – 4. marraskuuta 1992 Kerava) oli suomalainen elokuvaohjaaja ja elokuvaaja. Töyri kuvasi vivahteikkaasti muun muassa elokuvat "Pikajuna pohjoiseen", "Hornankoski", "Vain kaksi tuntia", "Rosvo Roope", "Katupeilin takana", "Hallin Janne", "Ratavartijan kaunis Inkeri", "Noita palaa elämään", "Putkinotko", "Ryysyrannan Jooseppi", "Tähdet kertovat, komisario Palmu" ja "Kultainen vasikka". Yhteensä hän oli tekijänä 59:ssä kokoillan elokuvassa työskennellen 23 eri elokuvaohjaajan kanssa. Hän on kirjoittanut myös kaksi elokuvatyöläishistoriikkiä. Hän voitti kolmesti elokuva-alan Jussi-palkinnon.
Jussi Vikainen
Johan (Jussi) Vieno Vikainen (4. syyskuuta 1907 Vehmaa – 7. marraskuuta 1992) oli suomalainen kuvanveistäjä ja professori (1980). Pro Finlandia -mitalin hän sai 1966. Vikaisen työt edustavat tyylitellyn realismin pohjalle rakentuvaa abstraktia muotoilua.
Vikainen pääsi 18-vuotiaana Turun Taideyhdistyksen piirustuskouluun tavoitteenaan maalarin opinnot. Hän valmistui sieltä 1927. Yrjö Liipola neuvoi kuitenkin Vikaista kuvanveiston jatkamiseen, ja hän pääsikin kuvanveistäjä Aarre Aaltosen oppilaaksi. Opintomatkoja Vikainen teki 1930 Firenzeen, 1933 Tukholmaan sekä 1934 Pariisiin ja Roomaan. Vuosina 1936–1937 hän oli Yrjö Liipolan opissa. Sotien jälkeen Vikainen toimi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulun opettajana 1952–1954.
Jussi Vikainen on tullut tunnetuksi etenkin Lounais-Suomessa, jonne hän suunnitteli 20 sankaripatsasta vuosina 1949–1956. Niistä ison osan hän veisti kotiseutunsa Vehmaan graniittiin. Vikainen tuotti myös yli 50 mitalia tai plakettia sekä runsaasti pienveistoksia ja reliefejä.
Vito Corleone
Vito Corleone (syntyjään Vito Andolini, 7. joulukuuta 1891 – 25. heinäkuuta 1955), Kummisetä ("The Godfather") tai Don, amerikanitalialaisen rikollisperheen päämies, on kuvitteellinen hahmo Mario Puzon menestysromaanissa "Kummisetä" ja Francis Ford Coppolan ohjaamassa samannimisessä elokuvassa. Elokuvassa "Kummisetä" vanhemman Corleonen osaa näyttelee Marlon Brando ja elokuvassa "Kummisetä osa II" nuorempaa Corleonea näyttelee Robert De Niro. Molemmat palkittiin osistaan Oscar-palkinnolla.
Alkuperäiseltä nimeltään Vito Andolini syntyi 7. joulukuuta 1891 Corleonen kaupungissa, Sisiliassa. Vuonna 1901 sisilialainen mafia murhasi hänen isänsä kostoksi siitä, että isä oli murhannut julkisesti mafiapomon. Pojan henkeä ei luvattu säästää äidin anomuksista huolimatta. Äiti lähetti pojan pakoon Yhdysvaltoihin, missä englantia osaamaton poika ei pystynyt kertomaan viranomaisille nimeään ja kaulalapusta huolimattomasti luettiin sukunimeksi kotipaikkakunta.
Poika asui suhteellisen onnellisesti New Yorkissa oliiviöljyä maahantuovan sukulaisperheen Abbandandojen luona ja avusti kauppa-apulaisena. Hän meni naimisiin, nuori pari sai perheenlisäystä ja elämä sujui hyvin. Pian kuitenkin italialaisyhteisön rikollispäällikkö Don Fanucci järjesti sukulaispojalleen töitä Abbandandojen kaupasta ja Corleone jäi työttömäksi. Hän ennen pitkää joutui Fanuccin kanssa ristiriitoihin ja näki ainoaksi ratkaisuvaihtehdoksi tämän tappamisen. Hän onnistui murhassa eikä jäänyt siitä kiinni, jolloin hänen arvonantonsa yhteisön silmissä parani.
Hänen osoittautuessa vaatimattomien ja köyhien ihmisten auttajaksi sekä älykkääksi liikemieheksi, hän eteni hiljalleen koko yhteisön kummisedäksi, Doniksi. Hänen neuvonantajakseen ("consigliere") nousi Genco Abbandando sekä kahdeksi ryhmänjohtajaksi ("caporegime") Salvatore Tessio ja Pete Clemenza, jotka olivat olleet Viton parhaat ystävät nuoruudesta alkaen.
Perhe hallitsi paikallista prostituutiota, alkoholin salakauppaa ja uhkapelitoimintaa, joiden kaikkien toiminnassa pysymisen edellytyksenä oli viranomaisten ja poliitikkojen tuki lahjuksien kautta.
Toisen maailmansodan jälkeen huumekauppa tuli yhä merkittävämmäksi liiketoiminnaksi. Kun Corleone kieltäytyi ottamasta osaa ja auttamasta viranomaisiin päin, hänet päätettiin murhata. Hän kuitenkin toipui ampumahaavoistaan, mutta seuranneessa mafiasodassa hänen esikoispoikansa tapettiin ja nuorin poikansa jouduttiin lähettämään turvaan Sisiliaan. Corleonen sovittelukykyjen avulla perheet kuitenkin solmivat rauhan ja hän sai pojan turvallisesti takaisin. Corleone eli vielä jonkin vuoden Michaelin otettua ohjakset käsiinsä uutena Donina, mutta vielä ennen kuolemaansa hän ehti antaa strategisesti oikeat neuvot pojalleen perheen tuhon estämiseksi.
Vito Corleone kuoli 25. heinäkuuta 1955 sydänkohtaukseen tomaattitarhassaan leikkiessään lapsenlapsensa Anthonyn kanssa.
Luettelo panssarivaunuista
Tämä on luettelo toisen maailmansodan jälkeisistä panssarivaunuista. Katso myös luettelo vanhoista panssarivaunuista.(I ja II maailmansota)
Tommi Santala
Tommi Santala (s. 27. kesäkuuta 1979 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Helsingin IFK:ssa. Hän on rightin puolelta pelaava keskushyökkääjä, mutta voi pelata myös laitahyökkääjänä.
Santala aloitti ammattilaisuransa Jokereissa kaudella 1998–1999. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi HPK:hon, jossa hän sai enemmän vastuuta ja teki läpimurtonsa. Santala voitti myös SM-liigan syöttöpörssin kaudella 2002–2003 (38 syöttöä). Vuonna 1999 Atlanta Thrashers varasi hänet NHL:ään viimeisellä, eli yhdeksännellä kierroksella.
Santala oli siirtymässä HIFK:hon kaudeksi 2003–2004, mutta siirtyikin NHL:ään. Hän teki Thrashersissä tehot 1+2=3 33 ottelussa. Santala oli palaamassa HIFK:hon kaudeksi 2004–2005, mutta päättikin pysyä Pohjois-Amerikassa ja pelata NHL:n työsulun ajan AHL:ssä. Santalan oli määrä pelata Atlanta Thrashersissa kausi 2005–2006, mutta koska peliaikaa ei tullut, hän palasi Jokereihin, jossa oli joukkueensa paras pistemies.
Kaudeksi 2006–2007 Santala siirtyi takaisin NHL:ään, Vancouver Canucksin joukkueeseen. Hän pelasi siellä 30 ottelua tehoin 1+5=6. Kaudeksi 2007–2008 Santala palasi taas Jokereihin ja kaudeksi 2008–2009 hän siirtyi Kloteniin.
Kesken kauden 2016–2017 Santala siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella KHL-joukkue Metallurg Magnitogorskiin.
Santala on pelannut kolmet jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut, vuonna 2003, 2006 ja 2009. Vuonna 2003 hän pelasi seitsemän ottelua, ja saalisti yhden syöttöpisteen, mutta vuonna 2006 hän pääsi kokoonpanoon vain kertaalleen, mutta voitti pronssia joukkueen mukana. Santala pelasi kaikki seitsemän ottelua vuonna 2009.
Esa Kotilainen
Esa Kotilainen (s. 1946) on eräs kuuluisimmista suomalaisista kosketinsoittajista. Hän soitti 1970-luvulla lyhyen aikaa Wigwam- ja Tasavallan Presidentti -yhtyeissä, sekä julkaisi oman sooloalbumin vuonna 1977.
Kotilainen aloitti muusikon uransa soittamalla harmonikalla valsseja ja tangoja. Hän kuitenkin siirtyi kosketinsoittimiin ja liittyi 1960-luvun lopulla Tamara Lundin kiertueyhtyeeseen. Vuonna 1970 hän esiintyi Dannyn kesäshow-kiertueella ja sen jälkeen Kisun ja Kirkan yhtyeissä. Tämän jälkeen Kotilainen siirtyi soittamaan erityisesti progressiivisen rockin yhtyeissä kuten Tasavallan Presidentti ja Wigwam. Hän oli myös mukana Hectorin ja Jukka Tolosen albumeilla ja tuli erityisesti tunnetuksi Minimoog-syntetisoijan soittajana, ja hänellä on myös yksi Suomen ainoista Mellotron -kosketinsoittimista. Muita Kotilaisen yhtyeitä olivat 1970-luvulla Karelia, Neum ja Dimensio.
1980- ja 1990-luvuilla kosketinsoittaja Kotilainen soitti muun muassa Remu Aaltosen, Ballsin, J. Karjalaisen, Neumannin ja Pelle Miljoonan albumeilla. Lisäksi hän oli mukana yhden albumin 1986 julkaisseessa Halleyn planeetta - kokoonpanossa.
Samaten hän on soittanut Suomen Kansallisoopperassa ja Savonlinnan Oopperajuhlilla. Lillehammerin talviolympialaisten avajaisissa vuonna 1994 hän esiintyi yhdessä Nils-Aslak Valkeapään ja Paroni Paakkunaisen kanssa. Vuonna 2007 Kotilainen soitti Mellotronia Hectorin jäähyväiskiertueella "Näkemiin - kuulemiin".
Soololevyillään Kotilainen on soittanut myös hanuria. Albumi "Turpeisen baari" (2003) sisältää musiikkia televisiosarjoihin "Vain muutaman huijarin tähden", "Peräkamaripojat" ja "Mooseksen perintö".
Vuosina 2001–2006 Kotilainen soitti koskettimia uudelleen aktivoituneessa Wigwamissa. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2011.
Tauno Äikää
Tauno Äikää (9. joulukuuta 1917 Kurkijoki – 24. kesäkuuta 2008 Espoo) oli suomalainen urkuri ja pianisti.
Äikää opiskeli Sibelius-Akatemiassa pianonsoittoa Ernst Lingon ja urkujensoittoa Elis Mårtensonin johdolla ja suoritti urkudiplomin vuonna 1950 sekä pianodiplomin vuonna 1951. Lisäksi hän teki opintomatkoja Saksaan ja Ranskaan. Työskenneltyään urkurina Kuopion maaseurakunnassa vuosina 1942–1951 ja Lahdessa vuosina 1951–1958 Äikää toimi Helsingin tuomiokirkkoseurakunnassa Johanneksenkirkon urkurina 1958–1982 ja Sibelius-Akatemian opettajana vuosina 1958–2008, lehtorina 1966–1983. Hän vieraili lukuisten kansainvälisten urkutapahtumien esiintyjänä ja konsertoi laajalti Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Äikään asiantuntemusta on usein käytetty hyväksi urkujen suunnittelussa. Tauno Äikää toimi aikanaan Viipurin Lauluveikot -mieskuoron 1. Adventtisunnuntaiden urkurina Johanneksen kirkossa Helsingissä.
Sulo Saaritsin laulama ja Tauno Äikään säestämä "Taas kaikki kauniit muistot" on vuodesta 1955 perinteisesti soinut Yleisradiossa joulurauhan julistuksen radioinnin jälkeen.
Tauno Äikäälle myönnettiin director musices -arvonimi vuonna 1952 ja professorin arvonimi vuonna 1974. Hän sai elämäntyöstään Jenny ja Antti Wihurin rahaston tunnustuspalkinnon 1984, säveltaiteilijain valtionpalkinnon 1979 sekä kirkon musiikkipalkinnon vuonna 1984. Äikää kuoli 90-vuotiaana Espoossa kesällä vuonna 2008.
Hannele Yki-Järvinen
Hannele Yki-Järvinen (s. 25. helmikuuta 1956 Helsinki) on suomalainen lääkäri. Lääketieteen ja kirurgian tohtori Yki-Järvinen on ollut Helsingin yliopiston sisätautiopin professori vuodesta 1997 ja HYKSin Diabetesklinikan ylilääkäri vuodesta 2000. Hän oli Suomen Akatemian akatemiaprofessorina 1995–2000 ja 2000–2005, Texasin yliopiston apulaisprofessorina 1994–1997 ja Karoliinisen instituutin professorina vuodesta 2002. Hän on kansainvälisesti arvostettu diabeteksen, tarkemmin insuliiniresistenssin, tutkija. Yki-Järvinen havaitsi kroonisen hyperglykemian aiheuttavan insuliiniresistenssiä. Hän sai 1995 nuoren tutkijan Anders Jahren palkinnon.
Atso Almila
Atso Aksel Almila (s. 13. kesäkuuta 1953 Helsinki) on suomalainen kapellimestari, säveltäjä ja pasunisti. Hän on toiminut Sibelius-Akatemian kapellimestari- ja orkesterikoulutuksen professorina vuodesta 2013.
Almila valmistui ylioppilaaksi vuonna 1972. Hän opiskeli orkesterinjohtoa Sibelius-Akatemiassa Jorma Panulan sekä kuoronjohtoa Harald Andersénin johdolla ja suoritti kapellimestaridiplomin vuonna 1979. Vuonna 1981 hän sai jaetun ensimmäisen sijan yhdessä Jukka-Pekka Sarasteen kanssa pohjoismaisissa kapellimestarikilpailuissa Norrköpingissä.
Almila johti Polyteknikkojen Orkesteria vuosina 1975–1979, Suomen Kansallisteatterin orkesteria 1982–1987 sekä 1989–1995 ja Tampereen kaupunginorkesteria vuodet 1987–1989. Vuosina 1993–2000 hän oli Joensuun kaupunginorkesterin taiteellinen johtaja. Kuopion kaupunginorkesterin kapellimestarina hän toimi vuodet 1995–1999. Syksystä 2007 hän on toiminut orkesterin toisena kapellimestarina. Vuodesta 2000 hän on ollut päävierailija Seinäjoen kaupunginorkesterissa, jota hän on myös johtanut Tangomarkkinoilla. Vuonna 2013 hänet nimitettiin Joensuun kaupunginorkesterin kunniakapellimestariksi.
Almila on toiminut Sibelius-Akatemiassa orkesterinjohdon yliassistenttina vuodesta 1991 lähtien sekä orkesterinjohdon lehtorina vuosina 2002–2010. Hän hoiti määräaikaista orkesterinjohdon professuuria elokuusta 2013 alkaen Leif Segerstamin jäätyä eläkkeelle. Joulukuussa 2013 hänet nimettiin viisivuotiseen kapellimestari- ja orkesterikoulutuksen professuuriin elokuusta 2014 alkaen.
Almila on tuottelias säveltäjä. Hän on säveltänyt muun muassa oopperat "Kolmekymmentä hopearahaa" (1987), "Ameriikka" (1991), "Isontaloon Antti" (2000), "Pohjanmaan kautta" (2002), "Auringonkukat" (2009) ja "Salapoliisiooppera" (2014). Tuotantoon kuuluu myös viisi sinfoniaa (1988, 2003, 2008, 2012 ja 2017), konserttoja, kamarimusiikkia sekä teatteri- ja elokuvamusiikkia. Hän on työskennellyt myös "Muusikko"-lehden, "Ilkan" ja "Savon Sanomien" kolumnistina. Vuosina 1993–1997 Almila oli valtion säveltaidetoimikunnan jäsen.
Almilan isä oli toimittaja ja dekkarikirjailija Matti Almila alias "Kai de Puu". Almilan ensimmäinen puoliso oli kirjailija Tuulia Aho (1977–1985). Hän on ollut toisen puolisonsa kanssa naimisissa vuodesta 1997. Almilalla on viisi lasta.
VC-1
VC-1 eli Video Codec 1 on videonpakkausalgoritmi, joka pohjautuu Microsoftin WMV9-videokoodekkiin (Windows Media Video version 9). SMPTE (the Society of Motion Picture and Television Engineers) on julkaissut standardin virallisella nimellä SMPTE 421M.
VC-1 on perinteinen diskreettiin kosinimuunnokseen (DCT-muunnos) pohjautuva pakkausalgoritmi. WMV9-koodekista poiketen VC-1 tukee myös lomitettua videota.
Standardissa määritellään kolme eri koodausprofiilia, joissa käytetään erilaisia käyttötarkoitukseen sopivia teknisia ominaisuuksia.
VC-1 on pakollinen videonpakkausalgoritmi molemmissa nykyaikaisissa optisissa teräväpiirtotallennusformaateissa, HD DVD:ssä ja Blu-rayssa, eli kaikki näiden formaattien toistolaitteet kykenevät toistamaan VC-1-videota. VC-1 on myös Microsoftin Xbox 360 -videopelikonsolin virallinen videonpakkausalgoritmi.
Kremlin kellot
Kremlin kellot on vuonna 1956 Tammen kustantamana ilmestynyt Arvo Poika Tuomisen muistelmakirja, joka kertoo hänen ajastaan Kominternin palveluksessa Moskovassa vuosina 1933–1939. Teos on kuvaus stalinismin vuosista, suomalaiskommunistien kohtaloista ja Neuvosto­liiton arjesta ennen toista maailman­sotaa. Ilmestyessään "Kremlin kellot" sai Suomessa osakseen suurta julkisuutta. Se on kronologisessa järjestyksessä kolmas osa Tuomisen omaelämäkerrallisesta trilogiasta, jonka kaksi muuta osaa ovat "Sirpin ja vasaran tie" sekä "Maan alla ja päällä". Edeltävä osa "Maan alla ja päällä" ilmestyi kuitenkin vasta kaksi vuotta myöhemmin.
Kirjan nimi viittaa Moskovan Kremlin Spasskaja-tornin suureen tornikelloon.
Sami Lehtinen
Sami ”Parta-Sami” Lehtinen on suomalainen basisti ja kitaristi, joka tunnetaan parhaiten Apulannan basistina. Hän on kotoisin Tammelasta ja koulutukseltaan soitinrakentaja. Nykyään hän asuu Helsingissä.
Lehtisestä tuli Apulannan virallinen jäsen vuoden 2005 alussa Tuukka Temosen lähdettyä yhtyeestä. Ennen Temosen lähtöä Lehtinen oli toiminut vuodesta 2001 lähtien yhtyeen keikkakitaristina. Hän myös soitti lisäkitaroita albumille "Hiekka" ja EP:lle "Pudota". Ennen Apulantaan liittymistään Lehtinen työskenteli rakennustyömaalla. Hänet tunnetaan erityisesti hänelle ominaisesta parrasta, josta nimitys Parta-Sami tuleekin.
Sami Lehtinen lopetti Apulannan basistina 26.5.2014.
Migé Amour
Migé Amour (oik. Mikko Paananen; s. 19. joulukuuta 1974 Helsinki) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten HIM-yhtyeen basistina ja perustajajäsenenä. Hän on soittanut myös yhtyekaverinsa, kitaristi Mikko Lindströmin Daniel Lioneye -yhtyeessä.
Vuonna 2013 Amour voitti YleX:n "Suomen paras basisti" -äänestyksen.
Amourilla on kaksi veljeä, Antti ja Petteri sekä sisko Paula. Isä Sven-Erik Paananen soittaa Helsingin kaupunginorkesterissa oboeta ja äiti Riitta Elstelä on näyttelijä.
Emerson Burton
Janne Johannes Puurtinen (taiteilijanimeltään Emerson Burton) (s. 17. lokakuuta 1974 Helsinki) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten HIM-yhtyeen kosketinsoittajana. Puurtinen ei ole yhtyeen alkuperäinen jäsen, mutta hän liittyi kokoonpanoon vuonna 2001, koska entinen kosketinsoittaja erosi. Vanhemmat olivat molemmat balettitanssijoita. Myös Puurtinen itse harrasti balettia, mutta ei pärjännyt alalla. Hän aloitti sen jälkeen pianokoulun. Burton on soittanut myös koskettimia Cosmos Tangossa, Suburban Tribessä ja Torpedossa. Hän on käyttänyt myös HIMissä taiteilijanimeä King Tut. Janne Puurtisella on myös kokintaitoja. Hänen luotsaama menu oli tarjolla Ravintola Ilveksessä joulukuun ajan vuonna 2008. Burtonin ensimmäinen albumi HIMin kanssa oli Deep Shadows and Brilliant Highlights. Burton on tehnyt myös Migen kanssa Plasma Mullet-nimisen humoristisen kappaleen. Vuonna 2003 Puurtinen valittiin maailman parhaaksi Goottirock kosketinsoittajaksi.
Gas Lipstick
Mika Kristian "Kaasu" Karppinen, taiteilijanimeltään Gas Lipstick (s. 8. helmikuuta 1971 Eskilstuna, Ruotsi) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten HIM-yhtyeestä, jonka rumpalina hän toimi vuodesta 1999 vuoteen 2015 asti.
Karppisen muita yhtyeitä ovat grindcore-yhtye To Separate the Flesh from the Bones, rockyhtye Bendover sekä hardcore punk -yhtyeet Ääritila ja Valvontakomissio. Nykyään Karppinen vaikuttaa myös yhtyeissä "Hallatar" ja "Flat Earth". Aikaisemmin Karppinen on soittanut rumpuja Kyyriassa, soittanut kitaraa ja laulanut Dementiassa sekä soittanut bassoa Dischangessa. Hän toimi myös sessiorumpalina Tarotin riveissä Suomen-kiertueella.
27. tammikuuta 2015 Mika Karppinen julkaisi avoimen kirjeen, jossa hän ilmoitti jättävänsä HIMin 16 vuoden jälkeen ja ottavansa seuraavan askeleen muusikkona.
Karppisen soittotyyli eroaa monista muista rock-rumpaleista niin että hän lyö Hi-hattia vasemmalla kädellä ja virveliä oikealla jota kutsutaan "avoimeksi soittotyyliksi" joka on tyypillinen soittotapa vasenkätisille rumpaleille.
Toini Gustafsson
Toini Lempi Gustafsson-Rönnlund (o.s. Karvonen, s. 17. tammikuuta 1938 Suomussalmi, Suomi) on ruotsalainen hiihtäjä, jonka parhaat menestysvuodet ajoittuivat 1960-luvulle.
Zakopanen MM-hiihdoissa 1962 Gustafsson oli voittamassa hopeaa Ruotsin viestijoukkueessa sekä sijoittui 5 kilometrillä seitsemänneksi ja 10 kilometrillä kahdeksanneksi. Innsbruckin talviolympialaisissa 1964 hän sai jälleen viestissä hopeaa sekä sijoittui 5 kilometrillä kuudenneksi ja 10 kilometrillä kahdeksanneksi. Oslon MM-kisoissa 1966 hän saavutti ensimmäisen henkilökohtaisen arvokisamitalinsa sijoituttuaan 10 kilometrin hiihdossa hopealle. Samoissa kisoissa hän sai pronssia viestissä sekä sijoittui 5 kilometrillä kuudenneksi.
Grenoblen talviolympialaisissa 1968 Gustafsson saavutti kultamitalin 5 ja 10 kilometrin kilpailussa. Viestissä hän hiihti nopeimman yksityisajan, mutta siitä huolimatta Ruotsi jäi hopealle. Samana vuonna Gustafsson palkittiin Svenska Dagbladetin kultamitalilla.
Gustafsson voitti 10 kilometrin kilpailun Holmenkollenin hiihtokisoissa vuosina 1960, 1967 ja 1968, Ruotsin hiihtokisoissa vuosina 1966 ja 1967 sekä Salpausselällä vuonna 1968.
Toini Gustafsson-Rönnlund oli ammatiltaan liikunnanopettaja. Hän on kansallisuudeltaan suomalainen, syntynyt Suomussalmella, mutta hänet lähetettiin sotalapseksi Ruotsiin vuonna 1944, jolloin hän oli kuusivuotias.
Vuonna 1969 ilmestynyt Toini Gustafssonin elämäkertakirja on nimeltään "Från adresslapp till guldmedalj".
Gustafsson-Rönnlundin aviomies Assar Rönnlund oli myös maastohiihdon olympiavoittaja. Hänen pikkuserkkunsa Kirsti Karvonen voitti 18-vuotiaitten tyttöjen Suomen mestaruuden vuonna 1962 ja sijoittui naisten SM-hiihdoissa parhaimmillaan viidenneksi.
Lauri Markkula
Lauri Juhani Markkula, taiteilijanimeltään Larry Love (s. 19. helmikuuta 1983) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Negativen entisenä kitaristina, säveltäjänä ja sanoittajana. Lauri myös lauloi taustoja. Markkula julkaisi 18. toukokuuta 2011 Facebook-sivuillaan tiedotteen faneille, jossa hän ilmoitti eroavansa Negativesta. Ennen Negativea Markkula soitti kitaraa S.N.A.F.U.-yhtyeessä, mutta yhtyeen solistin lähdettyä yhtyeen nimi muuttui Shannoniksi ja Lauri siirtyi laulamaan. Shannonissa rumpuja soitti hänen pikkuveljensä Henkka. Negativeen kitaristi liittyi vuonna 2000. Laurin isä Heikki on myös muusikko, äiti Kirsti on maalaaja, veli Henrikki soittaa rumpuja bändissä nimeltä Axentry ja pikkusisko Saara levyttää samalle levy-yhtiölle kuin Negative.
Antti Aatamila
Antti Aatamila, taiteilijanimeltään Antti Anatomia (s. 22. kesäkuuta 1982 Ivalo, Inari) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Negativen ja Jupi7erin nykyisenä basistina. Nykyään hän asuu Tampereella, kuten muutkin Negativen jäsenet. Antti soittaa rumpuja Mancity Dolls-punk-coveryhtyeessä sekä vuodesta 2015 alkaen Sonja Sinivuori Sirkuksessa.
Aatamila suoritti varusmiespalveluksensa vuoden 2002 alussa, palvellen kuusi kuukautta Niinisalon tykistöprikaatissa. Tämän jälkeen hän jatkoi uraansa Negativen parissa.
Antilla on kaksi veljeä: Anssi ja Arttu. Sukulaisjuuret ovat Nurmeksessa
Antilla on monia tatuointeja, jotka kertovat hänen elämänsä eri vaiheista.
Aatamilasta tuli isä loppuvuodesta 2011.
Janne Heimonen
Janne Heimonen, taiteilijanimeltään Jay Slammer (s. 13. elokuuta 1983 Tampere) on Negative-yhtyeen rumpali. Hän on yksi yhtyeen perustajajäsenistä ja on ollut yhtyeessä mukana 1997 alkaen.
Janne ei kuitenkaan suinkaan ollut heti aluksi yhtyeen rumpali, vaan ajatuksena oli, että hän soittaisi bassoa, mutta koska se näytti hölmöltä ja kömpelöltä, hän päätti siirtyä rumpujen taakse.
Taiteilijanimi Jay on väännetty etunimestä Janne, Slammer tulee miehen suosikkidrinkistä Tequila Slammerista.
Janne on kertonut ihailevansa muun muassa Nirvanaa ja Musea ja hänen suuria idoleitaan ovat muun muassa Dave Grohl ja Taylor Hawkins.
Steffi Graf
Stefanie Maria ”Steffi” Graf (s. 14. kesäkuuta 1969 Mannheim) on saksalainen tennispelaaja, joka oli urallaan maailmanlistan ykkösenä ja on muun muassa olympiavoittaja. Yleisesti Grafia pidetään yhtenä kaikkien aikojen menestyneimmistä, jopa menestyneimpänä naispelaajana kautta aikojen. Hän voitti urallaan 22 kaksinpelien Grand Slam -turnausta.
Vuonna 1988 Graf ylsi yhtenä harvoista Grand Slamiin, eli hän voitti saman vuoden aikana Australian, Ranskan, Wimbledonin ja Yhdysvaltain avoimet tennisturnaukset. Lisäksi hän voitti samana vuonna olympiakultaa Soulissa. Grafin saavutusta, Grand Slam ja olympiakulta, alettiin kutsua "Golden Grand Slamiksi" tai lyhyemmin "Golden Slamiksi".
Hän on International Tennis Federationin maailmanmestari vuosilta 1987-1990, 1993 ja 1995-1996.
Tennistähti perusti ja rahoitti myös Children For Tomorrow -hyväntekeväisyysjärjestön.
Vuodesta 2001 Graf on ollut naimisissa Andre Agassin kanssa. Parilla on kaksi lasta.
Janne Kokkonen
Janne Kokkonen, taiteilijanimeltään Mr. Snack (s. 15. heinäkuuta 1978) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Negative-yhtyeen nykyisenä kosketinsoittajana. Kokkonen liittyi yhtyeeseen vuoden 2003 juhannuskeikkojen jälkeen, jota ennen soitti kitaraa Destination X -yhtyeessä. Hän on kuulunut myös yhtyeisiin Satellite Kids ja The Hip Hillbillies
Tapio Ilomäki
Juho Tapio Ilomäki (21. huhtikuuta 1904 Koski Hl (nyk. Hämeenkoski) – 25. heinäkuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen elokuvamusiikin säveltäjä. Hän sävelsi 25-vuotisen uransa aikana musiikkia Suomi-Filmille, Suomen Filmiteollisuudelle, Jäger-Filmille, Fenno-Filmille ja Fennadalle. Ilomäki sävelsi musiikkia muun muassa elokuviin "Sano se suomeksi" (1931, ensimmäinen suomalainen äänielokuva), "Tukkipojan morsian" (1931), "Tukkijoella" (1937),Isoviha (1939) "Noita palaa elämään" (1952) ja "Putkinotko" (1954). Ilomäki toimi lisäksi muun muassa kapellimestarina, orkesterinjohtajana, käsikirjoittajana, leikkaajana ja studiopäällikkönä.
Ennen kuolemaansa Ilomäki oli perustamassa Elokuvasäveltäjät r.y:tä, joka tunnetaan nykyään nimellä Säveltäjät ja sanoittajat ELVIS ry.
Ilomäki käytti toisinaan salanimeä Jussi Mäki.
Ilomäki teki vuosina 1952-1953 yhteistyötä laulaja ja lauluntekijä Veikko Lavin kanssa. Ilomäki sävelsi muutamia Lavin lauluja ja hänen yhtyeensä säesti Lavia tämän levytyksissä.
LL Cool J
James Todd Smith (s. 14. tammikuuta 1968 Bay Shore, New York) on yhdysvaltalainen rap-artisti ja näyttelijä, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä LL Cool J (lyh. "Ladies Love Cool James").
LL Cool J on esiintynyt lisäksi useissa elokuvissa, esimerkiksi "Mindhuntersissa", ja "Deep Blue Seassa", jotka molemmat on ohjannut suomalainen Renny Harlin, muita tunnettuja osia ovat muun muassa "Halloween H20" ja "S.W.A.T.".
Näiden lisäksi LL Cool J esiintyy syksyllä 2009 Yhdysvalloissa alkaneessa sarjassa nimeltä . Se on spin-off sarjasta "NCIS Rikostutkijat".
Nils Schumann
Nils Schumann (s. 20. toukokuuta 1978 Bad Frankenhausen, Thüringen, Saksan liittotasavalta) on entinen saksalainen 800 metrin juoksija, Euroopan mestari ja olympiavoittaja.
Schumann voitti 800 metrillä nuorten Euroopan mestaruuden vuonna 1997 ja alle 23-vuotiaiden Euroopan mestaruuden vuonna 1999. Vuonna 1998 hän voitti aikuisten Euroopan-mestaruuden sekä sisäradoilla että ulkoradoilla. 1999 Sevillan MM-kisoissa hän selviytyi loppukilpailuun, mutta jäi kahdeksanneksi.
Vuonna 2000 Schumann sijoittui Gentin EM-hallikilpailuissa hopealle. Sydneyn olympialaisissa hän selviytyi välieriin ja lopulta loppukilpailuun. Loppukilpailussa hän aloitti loppusuoralla kirin, ja karisti viime metreillä rinnaltaan ennakkosuosikin, Tanskan Wilson Kipketerin ja voitti olympialaisten kultamitalin.
2001 MM-kisoissa Edmontonissa hän sijoittui viidenneksi ja 2002 EM-kisoissa saavutti pronssia. Olympiavuosi 2004 meni loukkaantumisesta toipuessa.
Schumann lopetti uransa vuonna 2009 loukkaantumisten vuoksi.
Seuratasolla Schumann edusti LG Eintracht Frankfurtia.
William Tanui
William Kiptarus Tanui (s. 22. helmikuuta 1964 Kemeloi, Kenia) on kalenjin-heimoon kuuluva kenialainen entinen keskimatkojen juoksija ja 800 metrin juoksun olympiavoittaja 1992 Barcelonassa.
Tanui nousi huipulle suhteellisen kypsällä iällä, voitettuaan Kenian karsinnat 1 500 metrillä vuoden 1990 Kansainyhteisön kisoihin. Itse Kansainyhteisön kisoissa Uuden-Seelannin Aucklandissa hän sijoittui kuudennelle sijalle. Samana vuonna hän voitti Kairossa 800 metrillä Afrikan mestaruuden. 1991 sisäratojen MM-kisoissa Sevillassa hän juoksi 800 metrin finaalissa ensimmäisenä maaliin, mutta hylättiin ratarikon vuoksi.
Vuonna 1992 Barcelonassa järjestetyissä kesäolympialaisissa Tanui saavutti uransa suurimman saavutuksen, 800 metrin olympiavoiton. Loppukilpailussa hän peittosi niukasti maanmiehensä Nixon Kiprotichin. 1993 MM-kisoissa Stuttgartissa hän sijoittui samalla matkalla seitsemänneksi.
Uransa loppupuolella Tanui keskittyi enemmälti 1 500 metrille. 1996 Atlantan olympialaisissa hän sijoittui matkalla lopputuloksissa viidenneksi. 1997 Pariisin sisäratojen MM-kisoissa hän sijoittui pronssille ja 1999 MM-kisoissa Maebashissa neljänneksi.
Hanna Poulsen
Hanna Poulsen (o.s. Ek, s. 9. helmikuuta 1984 Porvoo) on vuoden 2005 Miss Suomi. Hänet valittiin myös yleisön ihannetytöksi. Ek osallistui missivuotensa aikana Miss Universe -kilpailuun Bangkokissa ja Miss Baltic Sea -kilpailuun. Viimeksi mainitussa hän sijoittui toiseksi perintöprinsessaksi.
Hanna Poulsenin aviomies on ravintoloitsija Henrik Poulsen. He menivät naimisiin kesällä 2012.
Hanna Poulsen on opiskellut sosiaalipolitiikkaa Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa.
Paul Ereng
Paul Ereng (s. 22. elokuuta 1967 Kitale, Trans-Nzoia, Kenia) on kenialainen 400 ja 800 metrin juoksija, olympiavoittaja ja kaksinkertainen sisäratojen maailmanmestari.
Ereng oli lupaava 400 metrin juoksija, kunnes hän vuonna 1988, päästyään Virginian yliopistoon, vaihtoi päämatkakseen 800 metriä. Ereng juoksi vuoden aikana kilpailuja Yhdysvalloissa ja voitti ne kaikki. Kenian olympiakarsinnoissa hän sijoittui kolmanneksi ja pääsi viimeisenä miehenä mukaan Soulin 1988 kisojen joukkueeseen.
Vaikka Erengin kehitys 800 metrillä oli ollut nopeaa, ei hän ollut ennakkosuosikkien joukossa Soulissa. Erengin hyvät suoritukset kuitenkin jatkuivat ja kiinnittivät yhä enemmän ihmisten huomiota, kun hän voitti olympialaisissa oman välieränsä uudella henkilökohtaisella ennätysajallaan 1.44,55. Loppukilpailussa hän oli ennen loppusuoraa neljäntenä, mutta voimakkaan loppukirinsä ansiosta hän ohitti edellään olleet kolme juoksijaa ja voitti olympiakultaa. Seuraavana vuonna sisäratojen MM-kisoissa Budapestissa Ereng jatkoi menestyksekkäitä otteitaan ja voitti maailmanmestaruuden uudella maailmanennätysajalla 1.44,84. Kaksi vuotta myöhemmin sisäratojen MM-kisoissa 1991 hän puolusti maailmanmestaruuttaan menestyksekkäästi ja voitti jälleen kultamitalin.
Toisen maailmanmestaruutensa jälkeen Erengin ura kääntyi laskusuuntaiseksi, eikä hän Barcelonan 1992 olympialaisissa päässyt välieristä jatkoon. Vuonna 1993 hän suoritti Virginian yliopistossa alemman kandidaatintutkinnon uskontotieteissä sivuaineenaan sosiologia.
Nykyään Ereng elää El Pasossa, Texasissa ja toimii yleisurheiluvalmentajana Texasin yliopistossa.
Robert Henrik Rehbinder
Robert Henrik Rehbinder (15. heinäkuuta 1777 Paimio – 8. maaliskuuta 1841 Pietari) toimi Suomen suuriruhtinaskunnan valtiosihteerinä ja ministerivaltiosihteerinä vuosina 1811–1841. Tässä virassaan hän oli Suomen suuriruhtinaskunnan alkuajan korkeimpia virkamiehiä. Rehbinderillä oli ratkaiseva rooli Suomen autonomian aseman vahvistamisessa, muun muassa Porvoon valtiopäivien valmistelussa. Hän kuului Rehbinderin aatelissukuun.
Rehbinder oli koulutukseltaan lakimies, ja hän toimi hovioikeudenneuvoksena Turun hovioikeudessa vuosina 1811–1822.
Vuonna 1824 valtiosihteeri Rehbinder ehdotti Suomen suuriruhtinaskunnan rajaa siirrettäväksi lännemmäs Pietarin porteilta, mutta tsaari Aleksanteri I katsoi, että Suomi säilyy varmemmin osana Venäjän valtakuntaa, kun raja on mahdollisimman lähellä tsaarin pääkaupunkia.
Rehbinderistä tuli kreivi 1826. Venäjän keisari Nikolai I myönsi Rehbinderille vuonna 1832 Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan suurristin briljanttien kera. Lisäksi hänelle oli myönnetty Pyhän Vladimirin ritarikunnan II luokan kunniamerkki ja Ruotsin kuninkaallisen Pohjantähden ritarikunnan I luokan komentajamerkki. Vuonna 1834 hän sai todellisen salaneuvoksen arvonimen. Hänet on myös promovoitu filosofian kunniatohtoriksi vuonna 1840 Helsingin yliopiston 200-vuotisjuhlassa. Hän omisti Paimion Viksbergin kartanon.
Robert Henrik Rehbinder sekä hänen puolisonsa ja isänsä on haudattu suvun mausoleumiin Paimion Pyhän Jaakobin kirkkomaalle.
Rehbinderillä oli Helsingissä enimmillään viisi nimikkokatua. Näistä edelleen jäljellä ovat Iso Roobertinkatu Punavuoressa, Pieni Roobertinkatu Kaartinkaupungissa ja Rehbinderintie Eirassa. Lisäksi nykyisen Mannerheimintien eteläosa oli 1800-luvulla kaksiosainen esplanadikatu, jonka kadunpuoliskot oli nimetty Rehbinderin mukaan Itäiseksi ja Läntiseksi Heikinkaduksi (Henriksgatan). Heikinkatu-nimi oli käytössä vuoteen 1942, jolloin katu nimettiin uudelleen Mannerheimintieksi. Rehbinderillä oli siis nimikkokadut sekä molemmille etunimilleen että sukunimelleen.
Vuonna 1936 hänen muistokseen julkaistiin postimerkki.
Penaali
Penaali eli kynäkotelo on säiliö, jossa säilytetään pieniä tavaroita, kuten kyniä, pyyhekumia, viivainta ja kynänteroitinta.
Penaali valmistetaan nykyään yleensä kankaasta tai polyesteristä. Aikaisemmin penaalit valmistettiin useimmiten puusta, esimerkiksi käsityötunneilla. Penaaleja on monenlaisia (muun muassa niin sanottu putkipenaali). Penaaleja on laidasta laitaan muovisista peltisiin. Yksinkertaisin muoto on kankaasta koottu pussi, jossa on mahdollisesti yksi tai kaksi taskua: yksi tasku kummallakin kyljellä ja jonkinlainen sulkemislaite, esimerkiksi vetoketju tai nappi. Penaalista on olemassa myös nuoremmille lapsille tarkoitettuja monimutkaisia malleja, joissa on erilaisia viihdykkeitä ja hauskutuksia.