Lucille Ball
Lucille Désirée Ball (6. elokuuta 1911 Jamestown, New York – 26. huhtikuuta 1989 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, komedienne, malli ja tuottaja. Hän aloitti mallina, mikä johti Broadway-esiintymisiin ja pieniin elokuvarooleihin. 1950- ja 1960-luvulla Ball nousi suunnattomaan suosioon omien televisiosarjojensa "I Love Lucyn" ja myöhemmin "The Lucy Show’n" myötä.
Vuonna 1951 Ball loi yhdessä miehensä Desi Arnazin kanssa tilannekomediasarjan "I Love Lucy", josta tuli yksi televisiohistorian rakastetuimpia ohjelmia. Ohjelmat olivat ensimmäisiä tilannekomedioita, jotka kuvattiin nykyisin käytössä olevalla kolmikameratekniikalla. Ball oli myös ensimmäinen nainen, joka omisti ja johti omaa tv-studiota, Desilu Productionsia. Hänen studionsa tuotti suosittuja tv-sarjoja, kuten "Vaarallinen tehtävä" ja "Star Trek". Ball oli yksi Hollywoodin varhaisia feministejä, jotka kannattivat naisohjaajia ja -tuottajia.
Ball oli uransa aikana kolmetoista kertaa Emmy-ehdokkaana, joista hän voitti neljä. Hän oli myös ehdolla Cecil B. DeMille -palkinnon saajaksi vuonna 1979. Ball ei täysin luopunut näyttelemisestä myöhemmällä iälläkään, vaan tähditti viimeistä omaa sitcomiaan vielä 1980-luvulla.
Lucille Ball oli naimisissa kaksi kertaa, ensin Desi Arnazin ja myöhemmin Gary Mortonin kanssa. Hänellä on kaksi lasta, tytär Lucie ja poika Desi Arnaz Jr.. Hän kuoli sydänleikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin 77-vuotiaana.
Ball on saanut kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle, toisen työstään elokuvissa ja toisen televisiourastaan. Molemmat tähdet sijaitsevat Hollywood Boulevardilla.
Lucille Ball syntyi New Yorkin Jamestownissa englantilaista sukujuurta olevaan baptistiperheeseen. Hänen vanhempansa olivat Henry Durrell Ball (1887–1915) ja Désirée Evelyn Hunt (1892–1977). Lucillen ollessa kolmen vanha hänen isänsä kuoli vain 27-vuotiaana lavantautiin. Äiti DeDe odotti miehensä kuollessa heidän toista lastaan. Isän kuoltua perhe muutti läheiseen Celoronin kylään äidin vanhempien luokse. Lucillen pikkuveli Frederick Ball (1915–2007) syntyi saman vuoden heinäkuussa. Perhe oli aikaisemmin asunut vähän aikaa myös Anacondassa, Montanassa.
Lucille kasvoi äitinsä ja veljensä kanssa isovanhempiensa luona Celoronissa, New Yorkissa, joka tuohon aikaan oli suosittu lomakylä Chautauqua-järven äärellä. Lucille viihtyi lapsena erityisesti paikallisessa puistossa, joka oli oikea viihdekeskus seuraintaloineen ja teatterilavoineen. Paikalla järjestettiin muun muassa musiikki- ja vaudeville-esityksiä.
Neljä vuotta miehensä kuoleman jälkeen DeDe Ball avioitui uudelleen ruotsalaissukuisen Edward Petersonin kanssa. Tämä ei juuri välittänyt lapsista, mutta rohkaisi tytärpuoltaan koe-esiintymään erästä tanssishow’ta varten. Ollessaan 12-vuotiaana ensimmäistä kertaa lavalla, Ball omien sanojensa mukaan alkoi tuntea kutsumusta esiintymiseen ja haaveilla kuuluisuudesta.
DeDe muutti uuden miehensä kanssa Detroitiin, jolloin Lucille ja Fred jäivät joksikin aikaa asumaan isäpuolensa vanhempien luokse. Petersonin vanhemmat olivat puritaaninen ruotsalaispari, jotka uskoivat kuriin ja ”pikkusynteihin”. Lucillea rangaistiin, jos hän esimerkiksi ihaili itseään kylpyhuoneen peilistä.
Vuonna 1925 vasta 14-vuotias Ball alkoi seurustella 23-vuotiaan paikallisen rosvon Johnny DeVitan kanssa. Äiti DeDe ei ollut mielissään suhteesta, muttei voinut vaikuttaa sen päättämiseen. Vuoden päästä seurustelu päättyikin, kun äiti sai lähetettyä Lucillen opiskelemaan draamaa esittävien taiteiden kouluun New Yorkiin. Samaa koulua kävi myös näyttelijä Bette Davis. Ball ei menestynyt draamaopinnoissaan ja kertoi myöhemmin: ”Ainoa asia, jonka draamakoulussa opin, oli miten esittää pelästynyttä.”
Vuonna 1927 perhe koki taloudellisen takaiskun: Heidän kotipihallaan sattunut naapurin pojan kohtalokas ampumatapaus, jossa Ballin isoisä oli silminnäkijänä, johti oikeusjuttuun. Poika halvaantui ammuttuaan itseään vahingossa aseella, jonka Ballin isoisä oli tiettävästi antanut hänelle syntymäpäivälahjaksi. Isoisä joutui myös hetkeksi vankilaan, mutta vapautui kun oikeus totesi tapauksen onnettomuudeksi. Ballin isovanhempien talo ja irtaimisto menivät oikeuskuluihin, ja perhe joutui muuttamaan takaisin Jamestowniin pienempään asuntoon.
Lucille, jonka opettajat eivät olleet uskoneet hänen kykyihinsä draamakoulussa, päätti todistaa toisin ja palasi takaisin New Yorkiin vuonna 1928 aloittaakseen uransa esiintyvänä taiteilijana. Hän työskenteli hetken muun muassa jäätelömyyjänä ennen kuin pääsi salonkimalliksi muotiyrittäjä Hattie Carnegielle. Tämä kehotti Ballia värjäämään ruskeat hiuksensa vaaleiksi. Carnegien palveluksessa Ball oppi muun muassa, miten poseerata paljettimekossa ja soopelinnahkatakissa. Mallinuran ollessa nousussa Ball sairastui nivelreumaan, jonka takia hän ei pystynyt käymään töissä kahteen vuoteen. Hän kuitenkin toipui sairaudesta sen verran, että saattoi taas jatkaa pyrkimyksiään tulla näyttelijäksi.
Vuonna 1932 Ball palasi pitkältä sairauslomalta New Yorkiin. Hän hankki elantoa työskentelemällä muun muassa mallina Max Factor -meikkivalmistajalle sekä tupakkatyttönä Chesterfield-savukemerkille. Lisäksi hän jatkoi mallintöitään Carnegiella. Ball pääsi myös esiintymään muutamassa Broadway-tuotannossa tanssijana nimellä Diane Belmont, mutta työ ei ottanut tuulta alleen.
Vuodesta 1933 alkaen Ball alkoi esiintyä elokuvissa. Hän oli kreditoimattomassa roolissa elokuvassa "Skandaali Roomassa", joka oli yksi hänen ensimmäisistä rooleistaan valkokankaalla. Useiden klaffitehtävien jälkeen Ball muutti pysyvästi Hollywoodiin, jossa suuret elokuvastudiot sijaitsivat. Hän sai sopimuksen RKO Picturesilta ja esiintyi statistina muun muassa Fred Astairen ja Ginger Rogersin musikaaleissa "Roberta" ja "Top Hat" sekä Kittynä "Laivasto tanssii" -elokuvassa. Hollywood-musikaalien suuri tähti Rogers oli etäistä sukua Ballille tämän äidin kautta. Myös Rogersin ansiosta Ballille järjestyi lisää rooleja, ja he esiintyivät seuraavaksi yhdessä elokuvassa "Suuri hetki" ("Stage Door", 1937), jossa on mukana myös Katharine Hepburn.
Vuonna 1936 Ball sai roolin komedianäytelmästä "Hey Diddle Diddle", jonka ansiosta hän toivoi pääsevänsä Broadway-näyttelijäksi. Näytelmä debytoi New Jerseyssä tammikuussa 1937 ja sai hyvät arvostelut, mutta muut esitykset peruttiin nopeasti päänäyttelijä Conway Tearlen heikon terveyden vuoksi. Uutta käsikirjoitusta ei saatu aikaiseksi, joten tuotanto laitettiin jäihin.
Ball siirtyi 1940-luvun alussa Metro-Goldwyn-Mayerille, mutta ura ei ottanut alkaakseen tässäkään yhtiössä. Ball esiintyi tuolloin B-elokuvissa, jotka menestyivät korkeintaan keskinkertaisesti eivätkä tuoneet hänelle mainittavaa kuuluisuutta. Suuri yleisö kuitenkin huomasi hänet musikaalin "Minun majesteettini" (1943) sekä film noir-draaman "Jälki häviää tyhjään" (1946) pääosissa. Nämä elokuvat olivat Ballin harvoja menestyksiä, vaikka ne eivät vielä tuoneetkaan hänelle lopullista läpimurtoa. Elokuvatöiden ohessa Ball alkoi esiintyä myös radiossa lisätulojen saamiseksi. Hän vieraili uransa aikana useissa radio-ohjelmissa, muun muassa suositussa Lux Radio Theatressa.
Vuonna 1948 Ball näytteli hassua kotiäitiä Liz Cugatia CBS Radion ohjelmassa "My Favorite Husband". Siitä tuli menestys, ja Ballia pyydettiin mukaan myös ohjelman tv-versioon. Tämä halusi kuitenkin näytellä ohjelmassa parina tosielämän aviomiehensä Desi Arnazin kanssa. Tuottajat eivät tästä innostuneet, mutta Ballin ja Arnazin järjestämän vaudeville-show’n myötä studio muutti mielensä ja suostui luomaan parin ympärille oman televisio-ohjelman. "I Love Lucy" -nimeä kantavan ohjelman pilottijakso tilattiin ja sitä olivat tuottamassa "My Favorite Husbandin" tekijät Jess Oppenheimer, Madelyn Pugh ja Bob Carroll. Mainostoimistot eivät olleet juuri kiinnostuneita ohjelman markkinoinnista, kunnes tupakkatehtailija Philip Morris suostui toimimaan ohjelman sponsorina. Hän vaati kuitenkin sarjaa esitettävän viikoittain, ja että se sijoittuisi Kalifornian sijaan New Yorkiin.
Sarjaa alettiin tuottaa vuoden 1951 aikana, jolloin Ball ja Arnaz odottivat ensimmäistä lastaan. Tuolloin jo 40-vuotias Ball näytteli 30-minuuttisen tilannekomedian pääosassa naiivia ja kunnianhimoista Lucy Ricardoa ja Arnaz hänen aviomiestään Ricky Ricardoa. Ohjelma oli aikanaan television katsojalukujen huipulla ja teki Ballista koko kansan suosiman komediennen. Jakso, jossa Lucy ja Ricky harjoittelevat tangoa, sai ohjelman historian pisimmän nauhalla toistetun taustanaurun. Se oli niin pitkä, että sen ääniraita jouduttiin leikkaamaan kahteen osaan.
Ballin tavaramerkeiksi nousivat sarjan myötä hänen punaiset hiuksensa, joita hän oli alkanut värjätä heleän punertavaan sävyyn jo 1940-luvulla, sekä kirkkaansiniset silmänsä.
Mustavalkoisena kuvattua "I Love Lucya" tehtiin yhteensä 180 jaksoa sisällytettynä kuuteen tuotantokauteen vuosina 1951–1957. Siihen sisältyi myös yksi värikuvana kuvattu jakso. Sarja paitsi nosti Ballin tähteyteen, myös pelasti hänen ja Arnazin jo pitkään rakoilleen avioliiton.
Kun "I Love Lucy" pyöri menestyksekkäästi televisiossa, samaan aikaan Ball alkoi miehensä kanssa luoda omaa dynastiaansa television ympärille. He perustivat Desilu Productions -studion, joka tuotti muun muassa ajan suosittuja tv-sarjoja "Vaarallinen tehtävä", "Lahjomattomat" ja "Star Trek". Kun pari erosi vuonna 1960, Ball osti Arnazin osuuden studiosta. Vuonna 1967 Desilu myytiin 17 miljoonalla dollarilla Paramount Picturesille.
1960-luvulla Ball näytteli aktiivisesti elokuvissa ja avioliittonsa päätyttyä jatkoi menestyksekkäästi tv-komediennen työtään aina 1970-luvulle asti. Vuonna 1962 televisiossa alkoi pyöriä "The Lucy Show", joka oli jatkoa huomattavasti kuuluisammalle "I Love Lucylle". Sarjassa Ball näytteli leskeksi jäänyttä kahden lapsen äitiä, ja sitä esitettiin edeltäjänsä tavoin mustavalkokuvana ennen vaihtamista värikuvaan. Sarjaa tuotti CBS-studio Desilun taloudellisten ongelmien takia. "The Lucy Show" menestyi kaikkiaan kuuden tuotantokauden verran vuoteen 1968 asti ja siinä vieraili useita kuuluisia näyttelijöitä, kuten muun muassa John Wayne ja Joan Crawford. Jälkimmäisen kanssa Ballille tuli kahinaa jakson kuvausten aikana, sillä Crawford kärsi alkoholismista ja saapui kuvauksiin usein humaltuneena. Ball pian väsyi Crawfordiin ja vaati hänen vaihtamistaan näyttelijä Gloria Swansoniin. Heidän keskinäinen kinastelunsa sai aikanaan paljon julkisuutta. Viimeisen tuotantokauden aikana ohjelma saavutti suosionsa huipun, mutta Ball päätti tuolloin lopettaa sarjan tekemisen. Frank Sinatra harkitsi Ballia vuoden 1962 elokuvan "Mantshurian kandidaatti" naispääosaan, mutta ohjaaja-tuottaja John Frankenheimer suosi Angela Lansburya, joka sai lopulta roolin.
Seuraava projekti oli tutulla sitcom-linjalla jatkanut Ballin nimeä kantava "Here’s Lucy", jossa nyt olivat mukana myös pitkäaikainen työkumppani Gale Gordon sekä Ballin omat lapset, Lucie Arnaz ja Desi Arnaz Jr. Aiemmista ohjelmista poiketen "Here’s Lucy" kuvattiin studioyleisön edessä, mikä vielä niihin aikoihin oli epätavallista. Ball itse toivoi show’lle live-formaattia, sillä antoi omasta mielestään paremman performanssin elävälle yleisölle kuin suljetuissa kuvauksissa. Sarjassa vierailivat muun muassa Joan Rivers, Ginger Rogers, Helen Hayes, Carol Burnett, Richard Burton ja Elizabeth Taylor.
"Here’s Lucy" pyöri edeltäjiensä tavoin kuusi tuotantokautta vuoteen 1974 asti, mutta viimeisen kauden aikana sarjan katsojaluvut putosivat. Sarjan lopettamisen osasyynä oli muutenkin kahteen edelliseen menestysshow'hun verrattuna huomattavasti kehnompi yleisömenestys. Ball ei tämän jälkeen tähdittänyt omaa televisio-ohjelmaa vuosikymmeneen. Sen sijaan hän esiintyi pääosassa televisioelokuvassa "Mame" vuonna 1974, sekä vieraili muiden tunnettujen televisiokasvojen vetämissä ohjelmissa.
1980-luvulla Ball pyrki elvyttämään televisiouraansa ja teki lyhyen paluun tilannekomedian pariin ohjelmassa "Life With Lucy", jossa hänen vastanäyttelijänään toimi jälleen Gale Gordon. Sarjan tuotanto aloitettiin 1986, kunnes American Broadcasting Company päätti ohjelman vain kolmentoista jakson jälkeen. Tällöin myös Ballin neljänkymmenen vuoden mittainen ura viihdeteollisuudessa oli käytännössä päättynyt. Hän kuitenkin jatkoi julkisia esiintymisiään aina kuolemaansa saakka. Viimeisen kerran hän näyttäytyi julkisesti vuoden 1989 Oscar-gaalassa.
Ball tapasi ensimmäisen aviomiehensä, kuubalaissyntyisen muusikon Desi Arnazin vuonna 1940 kuvatessaan elokuvaa "Too Many Girls". He avioituivat samana vuonna Connecticutissa. Lähes koko avioliittonsa ajan he salasivat ikäeronsa; Ball oli vuonna 1917 syntynyttä Arnazia kuusi vuotta vanhempi, mutta molemmat kertoivat julkisuudessa syntymävuosikseen 1914. Tähän saattoi olla syynä se, että tuohon aikaan ei katsottu hyvällä jos nainen oli miestään vanhempi. Liitossa oli ongelmia useaan otteeseen, ja Ball hakikin eroa Arnazista ensimmäisen kerran vuonna 1944. He saivat kuitenkin sovittua välinsä, jolloin Ball perui eroaikeensa. Vuonna 1946 pari uusi vihkivalansa kirkossa. Liiton aikana Ball koki yhteensä kolme keskenmenoa ennen kuin vuonna 1951, vain kuukautta ennen 40-vuotispäiväänsä hän synnytti parin esikoistyttären, Lucie Désiréen. Tammikuussa 1953 syntyi parin toinen lapsi Desi Arnaz Jr. Ballin toinen raskaus kirjoitettiin mukaan hänen ohjelmaansa "I Love Lucy". Sekä Lucie että Desi Jr. ovat vanhempiensa tavoin näyttelijöitä.
Vuonna 1960 Ball haki lopullista avioeroa Arnazista ja kertoi syyksi liiton miehen kanssa olevan ”painajaismaista”. Ero tuli voimaan kahden kuukauden kuluttua, mutta Ball ja Arnaz pysyivät hyvinä ystävinä siihen asti kunnes Arnaz kuoli vuonna 1986. Ball oli ollut entiseen aviomieheensä puhelimitse yhteydessä vielä kaksi päivää ennen tämän kuolemaa.
Vuonna 1961 Ball näytteli Broadway-musikaalissa "Wildcat" ja samalla tutustui ystävänsä kautta toiseen aviomieheensä, koomikko Gary Mortoniin, joka oli häntä kolmetoista vuotta nuorempi. Heidän avioliittonsa kesti aina Ballin kuolemaan asti.
Ball oli hyvä ystävä pitkäaikaisen vastanäyttelijänsä Vivian Vancen sekä kahden muun televisiokomediennen, Mary Wickesin ja Mary Jane Croftin kanssa. Hänen muita läheisiä ystäviään olivat muun muassa elokuvatähdet Judy Garland, Ann Sothern ja Ginger Rogers. Ball mentoroi laulaja-näyttelijä Carole Cookia ja ystävystyi Barbara Edenin kanssa tämän vieraillessa "I Love Lucyssa".
Ball kärsi lapsesta saakka ornitofobiasta eli lintupelosta.
Ball joutui sairaalaan vuonna 1988 saatuaan lievän sydänkohtauksen, josta hän kuitenkin toipui. Hän valitti rintakipuja 18. huhtikuuta 1989, jolloin hänet kiidätettiin Cedars-Sinai Medical Centeriin. Ballilla todettiin aortan laajentuma ja hänelle tehtiin lähes kahdeksan tuntia kestänyt siirtoleikkaus. Onnistuneen leikkauksen jälkeen Ball vaikutti toipuvan ja pystyi jopa kävelemään sairaalahuoneessaan pienellä avustuksella. Kuitenkin varhain huhtikuun 26. päivän aamuna Ball heräsi koviin selkäkipuihin ja menetti pian tajuntansa. Elvytystoimenpiteet eivät tuottaneet tulosta ja 77-vuotias komedienne todettiin kuolleeksi kello 05.47. Kuolinsyyksi paljastui vatsa-aortan repeämä, joka oli edellisellä viikolla tehdyn leikkauksen jälkeinen komplikaatio, vaikkei suoranaisesti siitä johtunut. Repeämä todettiin vatsan alueelta, eri paikasta kuin aortan siirrännäinen jonka Ball oli saanut leikkauksessa.
Ball tuhkattiin ja tuhkat asetettiin Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle Hollywood Hillsiin. Vuonna 2002 Ballin lapset siirsivät tuhkat sukuhautaan tämän kotikaupunkiin Jamestowniin, New Yorkiin. Samaan paikkaan on haudattu myös Ballin vanhemmat ja isovanhemmat sekä veli Fred Ball, joka kuoli 101-vuotiaana vuonna 2007.
Lucille Ball muistetaan erityisesti yhdysvaltalaisen tilannekomedian ikonina sekä siitä, että hän pääsi komediennen lahjoillaan loistamaan nimenomaan televisiossa. Hän ei saanut paikkaa elokuvan komediakaunottarien joukosta, joten hän loi uudenaikaisen ja pitkäkestoisen komediennen televisioon, joka 1950-luvulla oli uusinta uutta. Ballia pidetään yhtenä aikansa luovimmista ja vaikutusvaltaisimmista näyttelijöistä.
Vuonna 1971 Ballista tuli ensimmäinen nainen, joka sai kansainvälisen Radio and Television Societyn kunniakultamitalin.