Peer Günt
Peer Günt on vuonna 1976 perustettu englanniksi laulava suomalainen hard rock -yhtye. Peer Güntin tunnetuimpia kappaleita ovat ”Backseat” ja ”I Don't Wanna Be a Rock 'n' Roll Star”, jotka molemmat olivat Yleisradion vuonna 2003 julkaisemalla "Top 200 Biisit" -listalla. Muita suosittuja kappaleita ovat mm. ”Bad Boys Are Here”, ”Bartender”, ”Losing My Mind” sekä ”Liquor And Drugs”.
Peer Günt sai nimensä laulaja-kitaristi Timo Nikin Fiat 127:n hansikaslokerosta löytyneestä kukkakaupan esitteestä. Peer Gynt -lajike kuuluu jaloruusujen parhaimmistoon. Sen kukat ovat aamulla avautuessaan punaruskeita, mutta jo muutamassa tunnissa ne muuttuvat keltaisiksi. Peer Gynt on myös Henrik Ibsenin vuonna 1867 kirjoittama symbolinen näytelmä, johon Edvard Grieg sävelsi musiikin vuonna 1874 Ibsenin pyynnöstä. Peer Günt käyttää teoksesta tuttua sävellystä ”Vuorenkuninkaan luolassa” introna keikan alussa lavalle noustessaan.
Laulaja-kitaristi Timo Nikki perusti vuonna 1976 Kouvolassa ensimmäisen version Peer Güntistä. Alkuaikoinaan yhtye toimi ponnahduslautana monille Kymenlaakson muusikoille aina Loose Prickin soittajista lähtien. Yhtyeen uran merkittävimmiksi käännekohdiksi voidaan lukea rumpali Teijo ”Twist Twist” Erkinharjun liittyminen yhtyeeseen vuonna 1981 sekä basisti Teijo ”Tsöötz” Kettulan mukaantulo 1983, jolloin syntyi Peer Güntin pitkäikäisin, ns. klassinen kokoonpano. Tässä muodossa yhtye osallistui vuoden 1984 Rockin SM-kilpailuihin, joissa kilpailivat Peer Güntin lisäksi mm. Kolmas Nainen ja Keba. Kisa oli siihenastisen historiansa tasaisin; Kolmannen Naisen ja Peer Güntin pisteet olivat tasan, mutta lopulta Peer Günt julistettiin voittajaksi.
Yhtye oli suosionsa huipulla 1980-luvun jälkimmäisellä puoliskolla, jolloin "Peer Günt" (1985) -esikoislevyä seuranneet kolme albumia ("Backseat" (1986), "Good Girls Don't..." (1987) ja "Fire Wire" (1988)) möivät jokainen kultaa ja nousivat Suomen virallisen albumilistan ykkössijalle. Menestyksen myötä kiinnostus Peer Güntiin heräsi myös ulkomailla; yhtye julkaisi levyjään Euroopassa ranskalaisen High Dragon Records-levymerkin alla ja keikkaili Suomen lisäksi mm. Isossa-Britanniassa, Neuvostoliitossa, Pohjois-Koreassa, Norjassa, Ruotsissa sekä Tanskassa, missä yhtye edusti Suomea vuoden 1987 Roskilden musiikkifestivaaleilla. Suurempaa menestystä ei ulkomailta kuitenkaan tullut ja suurin suosio alkoi hiljalleen hiipua myös Suomessa viidennen levyn "Don't Mess With The Countryboys" (1990) julkaisun aikoihin, osaksi valloilla olleen konemusiikkitrendin vuoksi. Edellisiä albumeita vaisumman vastaanoton saaneen "Smalltown Maniacs" (1994)-levyn jälkeen Peer Günt tyytyi kiertämään vuosituhannen loppuun saakka aiempaa pienemmissä keikkapaikoissa ja huomattavasti epäsäännöllisemmin, mikä johtui osittain myös rumpali Erkinharjun Leningrad Cowboys-pestistä.
Peer Günt tuli aikanaan tunnetuksi myös kovasta keikkatahdistaan; yhtye soitti 1980-luvun huippuvuosinaan yli 150 keikkaa vuodessa. Vielä 1990-luvullakin Peer Günt teki jäsentensä muista projekteista huolimatta parhaimmillaan 70 keikkaa vuodessa ja kaikista vaisuimmallakin aikavälillä 1998-2001 noin 20-30 keikkaa vuodessa. Syyskuusta 2001 eteenpäin yhtye oli vuoden tauolla, kunnes aktivoitui jälleen syksyllä 2002. Jäsenten muut projektit olivat taakse jäänyttä elämää ja kaikki keskittyivät jälleen täysillä Peer Güntiin, mistä kävi osoituksena mm. ensimmäinen näyttäytyminen ulkomailla sitten 1980-luvun lopun; esiintyminen Sweden Rock-festivaaleilla kesällä 2003.
Vuonna 2005 yhtye teki 11 vuoden levytystauon jälkeen odotetun paluun albumilla "No Piercing, No Tattoo". Saman vuoden kesällä Timo Nikki kuitenkin ilmoitti yhtyeen lopettavan toimintansa. Hajoamisen syyksi Nikki ilmoitti trion muiden jäsenten välinpitämättömyyden ennalta 2002 sovittujen, jatkamisen mahdollistaneiden sopimusten noudattamisessa, eli liiallisen alkoholin käytön lopettamisesta keikoilla ja kiertueella.
Vuonna 2006 Nikki toi Peer Güntin takaisin esiintymislavoille uusitulla kokoonpanolla, basistinaan Pete Pohjanniemi ja rumpalinaan Sauli ”Sakke” Koivula. Tällä kokoonpanolla yhtye on julkaissut kaksi studiolevyä; "Guts and Glory" (2007) ja "Buck the Odds" (2009) sekä livelevyn "Live Today, Gone Tomorrow" (2011).
Syksyllä 2016 Peer Günt juhli 40-vuotista taivaltaan kattavalla klubikiertueella ympäri Suomen. Nykyään Peer Günt keikkailee kausiluontoisesti keskittyen enimmäkseen festivaalien ja isoimpien rock-klubien kiertämiseen.
Alkuperäiseen, vuosina 1976-1977 esiintyneeseen kokoonpanoon kuuluivat kitaristi/laulaja Timo Nikki, basisti Vesa Suopanki sekä rumpali Pauli Johansson, joka on sittemmin tullut tunnetuksi Loose Prick-yhtyeen laulusolistina. Nikki on ainoa jäsen joka on ollut mukana yhtyeessä sen perustamisesta lähtien. Peer Güntin toistaiseksi pitkäaikaisimman kokoonpanon muodostivat vuosina 1983-2005 Nikki, rumpali Teijo ”Twist Twist” Erkinharju sekä basisti Teijo ”Tsöötz” Kettula. Nykyinen Nikki-Pohjanniemi-Koivula-trio on toiminut vuodesta 2006.
Entisistä jäsenistä tunnetuimpia ovat rumpali Erkinharju, joka on esiintynyt Peer Güntin ohella mm. Leningrad Cowboys- ja Los Bastardos Finlandeses-yhtyeiden riveissä, sekä kitaristi/laulaja Timo Kipahti, joka tunnetaan nykyisin taiteilijanimellä Toni Rossi. Kipahti soitti kitaraa yhtyeen kahdella ensimmäisellä omakustannesinglellä.
Yhtyeen nykykokoonpanon Pete Pohjanniemi ja Sakke Koivula soittivat yhdessä Kari Peitsamon kanssa kesästä 2016 toukokuuhun 2017 Shöcking Blü -yhtyeessä. Yhtyeen hajottua Peitsamo perusti yhdessä Peer Güntin entisten soittajien Tsöötz Kettulan ja Twist Twist Erkinharjun kanssa Devil’s Milk -yhtyeen. Kettula ja Erkinharju soittavat myös Dog Days Revolution -yhtyeessä. Aikajanaan on listattu vain yhtyeen viralliset jäsenet, sessio- ja kiertuejäseniä ei ole merkitty.