Vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä
Vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä eli laki niiden Suomea koskevain lakien ja asetusten säätämisen järjestyksestä, joilla on yleisvaltakunnallinen merkitys (AsK 45/1910) oli Venäjän keisarikunnan duuman säätämä laki, jolla määriteltiin, mitkä asiat kuuluvat Suomen paikalliseen lainsäädäntöön ja mitkä voitiin luokitella yleisvaltakunnallisen lainsäädännön kysymyksiksi. Se oli yksi toisen sortokauden keskeisistä säädöksistä, jotka kavensivat Suomen autonomiaa. Suomessa lakia pidettiin laittomana. Se kumottiin Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917.
Kun vuonna 1905 marraskuun manifesti oli kumonnut helmikuun manifestin soveltavat säädökset, ja manifestin nojalla annetut asetukset kuten vuoden 1901 asevelvollisuuslain, Venäjällä aloitettiin uuden yleisvaltakunnallisen lainsäädäntöjärjestyksen säätäminen.
Vuosi 1905 oli muuttanut myös Venäjän hallinnollisia rakenteita. Jo helmikuun manifesti oli edellyttänyt, että Suomen pitäisi lähettää edustajansa Venäjän valtakunnanneuvostoon. Kun Venäjän valtakunnanneuvostosta tehtiin vuoden 1906 perustuslailla ylähuone ja duumasta alahuone, piti Suomen osallistumisperiaatetta myös muuttaa. Venäjän hallitus vaati Suomen senaattia lähettämään edustajansa kumpaakin. Suomalaiset halusivat asian toteutettavan delegaatioperiaatteella; niin että senaatin edustajat osallistuisivat vain Suomea koskevien asioiden käsittelyyn. Tämä ei sopinut Venäjän hallitukselle, ja asia ratkaistiinkin venäläisen kannan mukaan vuonna 1910 annetulla lailla nro 1097, joka edellytti Suomen senaattia lähettämään kaksi edustajaa valtakunnanneuvostoon ja neljä duumaan. Näin yleisvaltakunnallinen lainsäädäntö oli järjestetty lailla, jonka säätämiseen myös Venäjän yhteiskunta oli duuman välityksellä osallistunut. Helmikuun manifestihan annettiin vuonna 1899 ohi valtakunnanneuvoston käsittelyn.
Yksi helmikuun manifestin epäkohdista suomalaisten mielestä oli yleisvaltakunnallisen ja paikallisen lainsäädännön erottelun puuttuminen. Suomalaiset pelkäsivät oman, eli paikallisen lainsäädännön jäämistä yleisen alaisuuteen. Vuoden 1910 annetussa laissa tätä epäkohtaa oli yritetty korjata 19 kohdan luettelolla, jossa yleisvaltakunnallisten lakien piiri oli määritelty. Luettelossa yleisvaltakunnallisiksi asioiksi määriteltiin muun muassa Suomen erillishallinnon perusteet, venäjän kielen asema, venäläisten oikeudet Suomessa ja sotilasasiat. Ongelmaksi kuitenkin ilmeni se, että yleisvaltakunnallisten lakien piiriin oli siirretty liikaa ja liian merkityksettömiä asioita, kuten esimerkiksi karviaismarjojen tuonti Suomeen. Merkittävämmäksi vuoden 1910 lain nojalla säädetyksi laiksi tuli vuoden 1912 niin sanottu yhdenvertaisuuslaki, jolla venäläisille taattiin Suomessa samat oikeudet kuin Suomen kansalaisille.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Venäjällä nousi valtaan entisiä oppositiomiehiä, jotka olivat jo aikaisemmin duumassa kannattaneet suomalaisten oikeuksia. Heti vallankumouksen jälkeen keskustelun aiheeksi Venäjällä nousikin Suomen yleisvaltakunnallisen lainsäädännön lakkauttaminen. Väittelyä syntyi siitä, pitäisikö lainsäädäntö keskeyttää väliaikaisesti, perustuslakia säätävään kokoukseen asti, vai lakkauttaa lainsäädäntö lopullisesti. Päätökseksi tuli lopullinen lakkautus, ja siitä annettiin määräys maaliskuun manifestissa, jossa vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä lakkautettiin muun muassa vuoden 1890 postimanifestin ohella.
Vuoden 1910 laki on jäänyt Suomen historiaan osana sitä Venäjän yhtenäistämiskehitystä, joka oli alkanut jo 1800-luvun alkupuolella ja konkretisoitunut vuonna 1899 annetussa helmikuun manifestissa. Vaikka vuoden 1910 laki kavensi Suomen autonomiaa, vuonna 1908 annettu asetus esittelyjärjestyksen muutoksesta (uusi esittelyjärjestys) oli merkittävämpi autonomian kaventaja.