hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Adrianmeri
Adrianmeri on Välimeren lahti Italian ja Balkanin niemimaan välillä. Suurimmaksi osaksi meri sijaitsee Italian ja Kroatian välissä; molemmat rannikot ovat suosittuja matkailukohteita. Adrianmeren pituus on noin 800 kilometriä, leveys noin 120–180 kilometriä ja pinta-ala noin 130 000 neliökilometriä. Meren syvin kohta on etelässä Brindisin ja Kotorin välillä, 1 590 metriä. Pohjoisosastaan meri on matalampi, 200–250 metriä. Adrianmeren suolapitoisuus vaihtelee 3,0–3,8 prosentin välillä. Antiikin roomalaiset kuljettivat merellä eläimiä, orjia ja esineitä Ostiaan. Adrianmeri on pohjoisosistaan vakavasti saastunut.
Meriveden lämpötila on kesällä 22-27 °C, talvella rannan lähellä se laskee 7 asteeseen.
Etelässä Otrantonsalmi yhdistää Adrianmeren Joonianmereen.
Adrianmeren nimi periytyy jo antiikista. Latinaksi se oli Mare Hadriaticum tai Mare Adriaticum. Meri on nimetty lähellä sen pohjukkaa sijaitsevan Adrian kaupungin mukaan ja nimeä käytettiin alun perin vain sen pohjoisosista. Kun Syrakusan tytärkaupungit saivat enemmän valtaa, myös Adrianmeri-nimen käyttö laajeni suuremmalle alueelle. Silloinkin Adrianmeri ulottui vain Kotoriin ja sen uloimpia osia kutsuttiin Ionianmereksi. Nimi liitettiin joskus Tarantonlahteen, Sisilianmereen, Korintinlahteen ja jopa Kreetan ja Maltan väliseen mereen.
Adrianmeren länsirannikko on yleisesti matalaa ja nousee koillisessa Po-joen soiksi ja laguuneiksi. Pon suisto on kerännyt niin paljon maa-ainesta, että merenranta on siirtynyt kauemmaksi siitä, mitä se oli antiikin aikoina.
Venetsia on rakennettu meren laguuniin, jossa on useita saaria. Muita Adrianmeren rannalla sijaitsevia Italian tärkeämpiä kaupunkeja ovat Trieste, Ravenna, Rimini, Ancona, Pescara, Bari ja Brindisi.
Itärannikko on paljas ja kivikkoinen ja sen lähettyvillä on useita saaria. Istrian niemimaalta alkava saarijono ulottuu etelässä jopa Dubrovnikiin asti.
Adrianmerellä on yli tuhat saarta, joista 66 on asumattomia. Pitkänomaiset ja kapeat saaret nousevat merestä jokseenkin äkkijyrkästi muutaman kymmenen metrin korkeuteen. Suurimpien saarien joukkoon kuuluu muun muassa Brač (Vidova Gora, 778 m) ja Pelješacin niemimaa (St. Ilija, 961 m).
Mantereelta kumpuilevat vuoret laskevat suoraan Adrianmeren pinnan alle etenkin Kotorinlahdella.
Alueen kiviaineksen väri on vaaleanharmahtava, mikä on terävästi kontrastissa tummaan kasvillisuuteen, jota löytyy muutamilta saarilta hyvinkin runsaasti. Montenegro (’musta vuori’) nimettiinkin rannikon mustien kuusipuiden mukaan, ja myös Korfun kreikkalainen nimi Korkyra Melaina tarkoittaa mustaa saarta.
Koillisen rannikon suurimpia kaupunkeja ovat Italian Trieste, Slovenian Izola, Koper, Piran ja Portorož, Bosnia ja Hertsegovinan Neum, Kroatian Umag, Poreč, Rovinj, Pula, Rijeka, Zadar, Šibenik, Trogir, Split, Makarska, Ploče ja Dubrovnik, Montenegron Herceg Novi, Bar, Budva ja Ulcinj sekä Albanian Durrës.
Tornionjoki
Tornionjoki (, , meänkielellä "Tornionväylä") on Tornionjoen vesistön 510 kilometriä pitkä laskujoki Pohjois-Ruotsissa ja -Suomessa. Joki alkaa Ruotsin puolelta, mutta alajuoksu Muonionjoen yhtymäkohdasta etelään on Ruotsin ja Suomen rajajokea.
Tornionjoki alkaa Torniojärvestä, Kiirunan kunnasta Ruotsista ja laskee Perämereen Tornion ja Haaparannan rajalla. Tornionjoen sivujokia ovat Lainiojoki, Muonionjoki, Tengeliönjoki ja Könkämäeno. Yli puolet Tornionjoen yläjuoksun vedestä virtaa Pajalan Junosuvannosta noin 50 kilometriä pitkää Tärännönjokea pitkin Kainuunväylään eli Kalixjokeen. Ilmiötä kutsutaan bifurkaatioksi. Tornion-Kalix-joen bifurkaatio on maailman toiseksi suurin.
Valtionraja kulkee joen syvintä uomaa myöten (syväväyläperiaate), joten se voi välillä kulkea lähempänä Suomen rantaa, välillä lähempänä Ruotsin puolta. Tästä tekee poikkeuksen kuitenkin Suensaari, jossa Tornion keskusta sijaitsee. Se kuuluu Suomelle, vaikka sijaitseekin Tornionjoen länsiosassa, ja sen Ruotsin puoleisesta rannasta erottava vesiväylä ei enää ole avoin vaan paikoin maankohoamisen myötä umpeen maatunut.
Tornionjoki tunnetaan runsaana lohijokena. Se on Euroopan pisin vapaana virtaava, valjastamaton joki. Paikalliset käyttävät siitä nimitystä "Väylä". Tornionjoki on merkittävä tekijä Tornionlaakson kulttuurissa. Kahteen valtakuntaan jakautuvassa jokilaaksossa joesta on varsinkin viime aikoina pyritty tekemään yhdistävää, ei erottavaa tekijää. Tornionjoen kuuluisia koskia ovat muun muassa Kukkolankoski, Matkakoski, Vuennonkoski, Kattilakoski, Korpikoski, Valkeakoski.
Muonionjoki
Muonionjoki () on Tornionjoen sivujoki, ja se muodostaa osan Ruotsin ja Suomen rajasta. Se sijaitsee Länsi-Lapissa ja sen pituus on 230 kilometriä. Putouskorkeutta on tällä matkalla 205 metriä.
Muonionjoki saa alkunsa Könkämäenon ja Lätäsenon yhtymäkohdassa Enontekiön ja Kiirunan rajalla Markkinan kylän lähellä. Se virtaa enimmäkseen etelään, kunnes yhtyy Tornionjokeen Lappean kylän pohjoispuolella Kolarin ja Pajalan rajalla. Muonionjokeen laskevat muun muassa Suomen puolelta Tarvanto-, Palo- ja Äkäsjoki sekä Ruotsin puolelta Merasjoki ja Parkajoki.
Vuoksi
Vuoksi (, ) on Saimaasta Imatran kaupungin kohdalla alkava Vuoksen vesistön laskujoki Laatokkaan. Sen pituus on 156 kilometriä, josta Suomen puolella 13 km ja loput Venäjällä, Leningradin alueella. Ennen talvi- ja jatkosodan alueluovutuksia Vuoksi kuului kokonaisuudessaan Suomeen ja Viipurin lääniin.
Vuoksi alkaa Vuoksenniskalta Saimaan kaakkoisrannalta. Alkuosan Vuoksi virtaa kaakkoon ensimmäisen Salpausselän läpi kapeassa murtumalaaksossa. Murtumalaakson pituus on 23 kilometriä, joista 13 ensimmäistä kilometriä kuuluvat Suomeen. Tällä matkalla Vuoksi menettää valtaosan eli 64 metriä 72 metrin pudotuskorkeudestaan. Murtumalaaksossa on useita koskia, joista neljä suurinta eli Imatrankoski, Tainionkoski, Ensonkoski ja Rouhialankoski on valjastettu voimalakäyttöön.
Antrean jälkeen Vuoksi levenee ja muodostaa 21 kilometriä pitkän suvantojärven, Kuparsaarenselän. Vuosalmen jälkeen Vuoksi muodostaa uuden, 26 kilometriä pitkän suvantojärven, josta joki haarautuu kahdeksi uomaksi. Vanhempi ja alkuperäisempi uoma on Käkisalmen luona Laatokkaan laskeva niin sanottu Vanha Vuoksi. Vuonna 1857 suoritetun Sakkolan Kiviniemen kannaksen puhkaisun seurauksena päälasku-uomaksi muodostui kuitenkin Kiviniemen koskesta Suvannonjärven ja Taipaleenjoen kautta kulkeva uusi reitti. Samalla Käkisalmen haara menetti merkitystään kuivumatta kuitenkaan kokonaan.
Aiemmin Vuoksella oli myös läntinen sivuhaara, joka laski Viipurinlahden Suomenvedenpohjaan muun muassa Kaltoveden, Noskuanselän, Ventelänselän ja Juustilanselän muodostaman järvireitin kautta. Tämä uoma oli olemassa vielä pitkään historiallisella ajalla, mutta sulkeutui vähitellen maankohoamisen myötä. Lopullisesti sen hävitti vasta Kiviniemen kannaksen puhkaisu.
Vuoksi on myös suosittu virkistyskalastuskohde.
Talvisodan aikana Vuoksella käytiin Karjalankannaksen taisteluita.
Suomen puolella Vuoksessa ovat Fortum Oyj:n omistamat Tainionkosken ja Imatrankosken vesivoimalaitokset. Vuoksen suurin vesivoimalaitos, Imatran vesivoimalaitos, rakennettiin jo vuonna 1928. Toisen maailmansodan jälkeen rakennettiin lisäksi Tainionkosken vesivoimalaitos vuonna 1949. Rauhanteossa Venäjän puolelle rajaa jäivät Enson (Svetogorskin) ja Rouhialan vesivoimalat.
Siikajoki (joki)
Siikajoki on Siikajoen vesistön pääosin Pohjois-Pohjanmaalla sijaitseva 160 kilometriä pitkä joki. Siikajoki alkaa Kajaanin kaupungin alueella sijaitsevasta Pieni-Kaakkuri-järvestä, ja se laskee Perämereen Siikajoen kunnan alueella. Joen vesistöalue ulottuu Kajaanin, Pyhännän, Vaalan, Siikalatvan, Kärsämäen, Haapaveden, Raahen, Limingan ja Siikajoen kuntien alueille.
Joen vesistöalueen pinta-ala on 4 318 km² ja sen järvisyys 2,2 %. Sen suurin sivu-uoma on Lamujoki. Joen muita sivu-uomia ovat Pyhännänjoki, Mulkuanjoki, Neittävänjoki ja Luohuanjoki. Vesistöalueen merkittävimpiä luonnonjärviä ovat Iso Lamujärvi, Pyhännänjärvi ja Kurranjärvi sekä tekojärviä Kortteisen tekojärvi ja Uljuan tekojärvi.
Siikajoen yläjuoksua kutsutaan nimellä Siikalatva. Siikalatvan alue on huomattavan soista. Pääuoman varressa ovat Kestilän, Rantsilan, Paavolan, Revonlahden ja Siikajoen kirkonkylät. Jokilaakson alajuoksu on viljavaa maatalousmaisemaa.
Kalajoki (joki)
Kalajoki on Kalajoen vesistön 130 kilometriä pitkä laskujoki Pohjanmaalla. Se alkaa Reisjärvestä ja laskee Perämereen. Kalajoen varrella on useita säännöstelyaltaita suurimpana Hautaperän tekojärvi Haapajärvellä, minkä tarkoitus on kevättulvien säännöstely ja sähköntuotanto. Kalajoesta tuli jääkauden jälkeen noin 8 000 vuotta sitten Päijänteen ja Saimaan yhteinen laskujoki. Muistona siitä on kanjoni Haapajärven Pitkäkankaalla. Päijänne mursi uuden laskujoen, Kymijoen, Heinolassa noin 6 100 vuotta sitten ja Saimaa uuden laskujoen, Vuoksen, Imatralla noin 5 000 vuotta sitten.
Kalajoen vesistöalueella on neljä vesivoimalaa, joiden yhteisteho on 12 MW.
Simojoki
Simojoki on Simojoen vesistön Lapin maakunnan eteläosassa sijaitseva 193 kilometrin pituinen laskujoki, jonka alkulähde on Simojärvi Ranualla. Simojoki laskee Perämereen Kemijoen suun kaakkoispuolella Simossa. Simojoen vesi on runsaan humuksen värjäämää, sillä valuma-alueella on runsaasti ojitettuja metsiä ja turvetuotantoalueita sekä maataloutta etenkin joen keski- ja alajuoksun osalta.
Simojoki saa alkunsa Simojärvestä, joka laskee jokeen Kaitavirran kohdalla. Joen yläjuoksu on pääasiassa erämaista ja asumatonta, ja vesi on kirkasta. Mainittavia koskia yläjuoksulla ovat Aurakoski, Saarikoski, Toivakkakoski ja Vääräkoski. Simojokeen on suunniteltu useasti voimalaitoksia, mutta tätä ei ole nähty tarpeelliseksi Kemi- ja Oulujoen lukuisten voimalaitosten vuoksi.
Keskijuoksulle päin tultaessa pienet Sääskijärvi ja Kaitajärvi laskevat jokeen. Kelukkajoki, joen ensimmäinen sivujoki, yhtyy jokeen ennen Toljanjärveä. Toljanjärven jälkeen muita Simojoen keskijuoksun pieniä järviä ovat Saarijärvi, Saukkojärvi, Juurikkajärvi ja Portimojärvi. Toinen sivujoki, Kämäjoki, laskee jokeen Saukkojärven ja Juurikkajärven välissä. Portimojärven kohdalla jokeen yhtyvät sivujokina Majavajoki ja Ylijoki. Portimojärveltä etelään joen rantamaisemia alkavat luonnehtia enemmän maanviljelykset ja rantapellot. Ruonajoki ja Suhankojoki liittyvät jokeen viimeisinä Ranuan puolella sijaitsevina sivujokina. Mainittavia koskia keskijuoksulla ovat Toljankoski, Nuupaskosket, Käpälinkosket, Pajukosket, Ruonakoski, Hirvinivat sekä Hosionkoski.
Simon puolelle ja joen alajuoksulle tultaessa jokeen liittyviä sivujokia ovat Tainijoki ja Kuivasjoki. Joki virtaa Simon kuntakeskuksen halki ja laskee lopulta Perämereen. Simojoen suurimmat kosket sijaitsevat joen alajuoksulla ja niistä mainittavia ovat Maaninkakoski, Mötyskoski, Viherikoski, Tainikoski, Veitsikoski, Kalliokoski, Saukkokoski, Harskukoski, Kuolemankoski ja Mertakoski.
Simojoen vedenlaatu on kokonaisuudessaan erinomainen – sivujokien vedenlaatu on yleisesti hyvä. Simojoessa on jäljellä joen oma, luontaisesti lisääntyvä lohikanta. Joella käy runsaasti vapaa-ajan kalastajia pyytämässä lohta ja harjusta. Joki soveltuu hyvin perhokalastukseen kokonsa, virtaamansa ja runsaiden koskiensa puolesta. Lohen nousu jokeen alkaa yleensä kesäkuun puolessa välissä, hiljentyen heinäkuussa joen veden lämmetessä. Uusi lohen nousu alkaa vesien viilentyessä elo-syyskuun vaihteessa.
Simojoen parhaat lohenkalastusalueet sijaitsevat muutaman kymmenen kilometrin matkalla alajuoksulla. Alkukesästä lohta saadaan eniten merta lähinnä olevista koskista, kuten Suu-, Merta- ja Pyttykoskista. Myöhemmin kesällä hyviä ja samalla joen suosituimpia koskia ovat muun muassa Hömmön-, Hanskan- ja Harrikosket, jotka sijaitsevat melko lähekkäin 20–25 kilometriä Simon kylältä yläjuoksulle päin. Simojoen mataluuden vuoksi veneestä kalastaminen on monin paikoin hankalaa, mutta parhaita soutu-uistelusuvantoja ovat Nikkilän-, Yli-, Hovi-, Simoskan- ja Sankasuvanto sekä Koukunmutka.
Ukonkivi (Inari)
Ukonkivi () eli Ukko eli Ukonsaari sijaitsee Inarijärven Ukonselällä Inarin kirkonkylän edustalla. Kylältä on saarelle matkaa noin 11 kilometriä. Se oli aikoinaan saamelaisten pyhä uhripaikka. Saari on noin 30 metriä korkea.
Ukko eli inarinsaameksi "Äijih" oli inarinsaamelaisten tärkein miespuolinen jumalolento. Ukkoa palvottiin saarella ilmeisesti vielä 1800-luvun lopulla. Palvontamenoihin liittyi erilaisten saaliseläinten, kuten peurojen, luiden ja sarvien vieminen saarella sijaitsevaan uhriluolaan. Englantilainen Sir Arthur Evans, myöhemmin Välimeren alueen arkeologina tunnettu, kävi saaren uhriluolalla nuorena opiskelijana vuonna 1873 ja teki paikan päällä kaivauksia. Luolasta löytyi luiden ohella Itä-Venäjältä Kama- ja Vytshegdajoen alueelta peräisin oleva ohimorengas noin 1200-luvulta.
Samuli Paulaharju on teoksessaan "Seitoja ja seidan palvontaa" Ukonsaarta kuvaillut näin: ""Inarin länsiosassa, Ukonselän suupuolessa on korkea (30 m.), jyrkkäpäätyinen kalliopahta-saari, Ukko, joka monilukuisten muiden saarien joukosta näkyy jo kauas, kirkollekin, yli penikulman päähän. Kalliopahdassa on iso uhriluola, jo vanhastaan tunnettu. Luolassa on vieläkin jäljellä luita, »karhun ja peuran ja linnun luita.» Vanha inarilainen muistelee vanhoista Inarin jumalista, että »Ukko oli miesjumala Inarin Ukonsaarella ... ja toinen oli naisjumala, Galguvaaran ahkku, Ukonselän pohjukan pohjoisrannalla. Siinä on semmoinen juppura, mutta ei ole enää kiveä. Siinäkin on uhrattu ennen.»""
Saarelle tehdään kesäisin risteilyjä Inarin kirkonkylältä saamelaismuseo Siidan rannasta.
Lokan tekojärvi
Lokan tekojärvi on Euroopan unionin suurin tekojärvi, mikäli ei lasketa mukaan padottuja merenlahtia. Se sijaitsee Luiron yläjuoksulla Sodankylässä Lapissa. Allas on saanut nimensä sen kaakkoisrannalla sijaitsevasta Lokan kylästä, ja järvestä käytetään puhekielessä myös nimitystä Lokka. Sen avulla säädellään Kemijoen voimalaitoksille tarvittavaa vesimäärää.
Alimman vedentason kohdalla (240 m mpy.) tekojärven pinta-ala on 216 neliökilometriä ja ylimmällä tasolla (245 m) 418 neliökilometriä. Lokan tekojärven täyttö aloitettiin vuonna 1967. Järvi on siitä lähtien ollut runsaita saaliita antava kala-allas. Merikotkatkin ovat löytäneet järven; niitä vierailee talvellakin järvellä syömässä kalastajien niille tarjoamaa "roskakalaa".
Vuotson kanava yhdistää Lokan toiseen suureen Lapin tekojärveen, Porttipahdan altaaseen.
Sompion aapamaan hukuttaminen sai ankaraa kritiikkiä paitsi alueen asukkailta myös ulkopuolisilta luonnonsuojelijoilta kuten Urpo Häyriseltä ja Pentti Linkolalta. Järven alle jäivät Korvasen, Rieston ja Mutenian kylät sekä lukuisat aavat, joista yksi oli Suomen ja Euroopan siihen saakka pinta-alaltaan suurin suo, Posoaapa. Sompion allasevakkoja on verrattu Karjalan ja muiden luovutettujen alueiden evakkoihin.
Järven saaria ovat Muotkarova, Kotiselkä, Kaitakumpu, Kiimakumpu, Matkusmaa, Pilliranta, Puljusaari, Sokka-Matkusmaa, Kuukkelinmaa sekä Lakkaasaari.
Lokan ja Porttipahtaan tekojärvien alle on jäänyt kantoja ja muuta puumateriaalia, jota on etenkin 2000-luvulla alettu korjata pois. Pääsääntöisesti ranta-alueilta on kerätty pois puumateriaalia matalan vedenpinnan aikana. Syntyneet puu- ja kantokasat on poltettu paikan päällä, sillä puita ei ole voinut hyödyntää energiataloudessa niiden sisältämän hiekan ym. takia.
Järvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Luiron valuma-alueen (65.9) Lokan tekojärven alueella (65.93), jonka Lokan tekojärven lähialueeseen (65.931) järvi kuuluu.
Saana (tunturi)
Saana () on 1 029 metriä korkea laakeapäinen tunturi Suomessa Enontekiön kunnan luoteiskolkassa, ”Käsivarren peukalossa”. Tunturi sijaitsee Suomen ainoassa Skandien vuoristoon ulottuvassa osassa. Se kohoaa 556 metriä läheisen Kilpisjärven pintaa ylemmäksi.
Saana on Suomen tunnetuimpia tuntureita ja suosittu nähtävyys ja retkeilykohde. Saanan huipulle johtaa neljän kilometrin mittainen polku, joka lähtee Kilpisjärven retkeilykeskukselta. Luonnonsuojelullisista syistä tunturille saa kiivetä ainoastaan tätä polkua pitkin. Aluksi polku kulkee tunturikoivikossa Saanan loivempana alkavaa luoteispäätä kohti. Koivikon jälkeen alkaa polun jyrkempi osuus, varsinainen tunturille nousu, jota helpottamaan rakennettiin 2000-luvun alussa lähes puolen kilometrin pituiset lankkuportaat. Huonoon kuntoon päässeet portaat päätettiin kesällä 2017 purkaa turvallisuussyistä. Uusien portaiden rakentamiseen etsitään rahoitusta.
Korkeimmalla laella on useampia erikokoisia kivikekoja, jotka lukemattomat Saanalla kävijät ovat kasanneet. Suurin kivikeko on korkeimmalla laella ja sen luona pidetään vieraskirjaa, jonne kävijät voivat kirjoittaa käyntimerkintöjään ja kommenttejaan. Lähellä korkeinta lakea kohoaa linkkimasto, jossa on Digitan alilähetin (täytelähetin) ja matkapuhelintukiasemia. Saanan rinteiltä löytyy vanhoja saksalaisten taisteluasemia ja sotilasromua.
Saanan lounaisrinne pahtajyrkänteiden alla rauhoitettiin vuonna 1988 luonnonsuojelualueeksi. Tunturin kiviaines on hyvin kalkkipitoista, mikä mahdollistaa lapinalppiruusun ("Rhododendron lapponicum") tapaisten vaativampienkin tunturikasvien kasvamisen alueella. Sulamisvesien mukana valuneet ravinteet ovat luoneet tunturin juuren painanteisiin poikkeuksellisen rehevää lehtokasvustoa.
Perhoslajeista erityisesti tundrasinisiipi ("Plebeius glandon") esiintyy Suomessa vakituisesti vain Saanan alueella. Toinen tyypillinen laji alueella on tunturikeltaperhonen ("Colias nastes"). Lintulajeista Saanan ylärinteillä pesii ainakin Suomessa harvinainen sepelrastas ("Turdus torquatus"), kiiruna (Lagopus mutus), keräkurmitsa (Charadrius morinellus) ja pulmunen (Plectrophenax nivalis).
Takavuosien musiikkikappale ”Haltin häät” kertoo tarunomaista historiaa muinaisista jättiläisistä Saanasta ja Mallasta, laulajana naisartisti Taiska. Rockyhtye Kotiteollisuuden versio kappaleesta ilmestyi vuonna 2012 "Sotakoira II" -albumilla. Myös säveltäjä Usko Kemppi on tehnyt Saanaa tunnetuksi kappaleellaan ”Kilpisjärven mahtava Saana”.
Saanasta tuli 4.–5. joulukuuta 2017 Suomen 100-vuotisen itsenäisyyden kunniaksi maailman suurin valotaideteos.
Sokosti
Sokosti on Saariselän tuntureista korkein. Se sijaitsee Urho Kekkosen kansallispuistossa, Luirojärven itäpuolella Sodankylän kunnan alueella. Sokostilla on useita sivuhuippuja ja sen korkein laki on 718 metrin korkeudessa. Sokosti on suosittu vaellus- ja retkeilykohde. Se kuuluu UK-puisto-Sompio-Kemihaara-Natura 2000 -luonnonsuojelualueeseen. Etäisyys Luirojärvelle on noin kuusi kilometriä ja korkeusero Luirojärven pintaan noin 435 metriä.
ACINT
ACINT () on akustinen (ääneen perustuva) MASINT, mittaus- ja tunnusmerkkitiedustelun alalaji.
ACINT:a tehdään enimmäkseen vedessä, jossa se on sukellusveneiden ja niiden torjunnan keskeinen tiedustelulaji. ACINT:a voidaan tehdä myös ilmassa, erityisesti matalilla taajuuksilla, jotka etenevät ilmassa pisimmälle.
Keskeisimmät ACINT- välineet ovat:
ACINT:lla saatavia tietoja ovat muun muassa
ACINT:n suoritus vedessä, jossa on useita lämpökerroksia, on erityisen vaikeaa. Tällaista vesi on muun muassa Itämerellä.
Ropi
Ropi () on tunturi Enontekiön kunnan alueella. Sen korkeus on 945 metriä.
Ropin ympäristössä on komeat maisemat. Siellä liikkuu vaeltajia, mutta alueelle ei ole merkitty varsinaisia vaellusreittejä.
Tunguska
Tunguska () sana esiintyy kolmen Jeniseihin laskevan joen nimessä Siperiassa Venäjällä.
Sertab Erener
Sertab Erener (s. 4. joulukuuta 1964 Istanbul, Turkki) on turkkilainen laulaja. Hän voitti vuoden 2003 Eurovision laulukilpailun kappaleellaan "Everyway That I Can".
Hän työskenteli aluksi toisen turkkilaisen tähden, Sezen Aksun, kanssa ja julkaisi ensimmäisen albuminsa vuonna 1992. Erener on myös esiintynyt duettona José Carrerasin ja Ricky Martinin kanssa. Vuonna 2004 hän julkaisi ensimmäisen englanninkielisen albuminsa "No Boundaries".
Hutsulit
Hutsulit (ukrainaksi гуцули) ovat ukrainalainen vuoristoheimo Koillis-Karpaateilla Länsi-Ukrainassa ja pohjois-Romaniassa (Bukovinan ja Maramureșin alueilla). Heitä on Ukrainassa 21 400 ja Romaniassa 3 890 ja he ovat asuneet nykyisellä alueellaan jo vuosisatoja.
Hutsuleilla on omanlainen musiikkityyli, ja muun muassa tunnettu ukrainalainen laulaja Ruslana Lyžytško on ottanut siitä vaikutteita kansanmusiikkipainotteisissa kappaleissaan.
Hutsulien yhteiskunta oli perinteisesti keskittynyt metsätalouteen ja metsänhakkuuseen sekä karjan- ja lampaanhoitoon. Heidän uskotaan luoneen Huculponi -nimisen ponirodun. Hutsulien kieltä pidetään länsi-ukrainan murteena, jossa on myös vaikutteita puolan kielestä.
Oktaavi
Oktaavi on sävelkorkeuden intervalli, joka vastaa taajuuden kaksinkertaistumista. Esimerkiksi 1 000:n ja 2 000 hertsin korkuisten äänten välinen intervalli on oktaavin suuruinen, koska 2 × 1 000 Hz = 2 000 Hz. Vastaavasti 2 000:n ja 4 000 hertsin korkuisten äänten välinen intervalli on myös yksi oktaavi, koska 2 × 2 000 Hz = 4 000 Hz.
Tasavireisessä virityksessä oktaavi jaetaan kahteentoista puolisävelaskeleeseen siten, että peräkkäisten sävelten taajuussuhde on vakio. Viritys aloitetaan usein keski-a-sävelestä, jonka taajuudeksi asetetaan 440 Hz.
Musiikissa oktaavin päässä toisistaan olevat sävelkorkeudet aistitaan tietyllä tavalla samana. Esimerkiksi naisen ja miehen laulaessa yhtä aikaa samaa melodiaa on sävelkorkeuksien ero yleensä oktaavi, ellei miesääni laula ylempää (esimerkiksi falsetissa). Oktaavin päässä toisistaan olevilla sävelillä onkin tästä syystä sama nimi, ja samannimiset sävelet erotetaan toisistaan erilaisilla indekseillä, esimerkiksi C, c, c, c jne.
Token Ring
Token Ring on valtuudenvälitysverkko eli rengas, jossa oikeus lähettää tietoa verkossa hallitaan valtuuden eli tokenin kierrättämisellä. Token Ring -verkko on tyypillisesti toteutettu IBM:n kehittämällä kaapelointijärjestelmällä, jossa verkko on fyysisesti tähtimäinen, mutta loogisesti rengas. Token Ring on määritelty IEEE-standardissa IEEE 802.5.
Nykyään kytketty Ethernet on korvannut Token Ring -verkot käytännössä täysin.
Oktaaviala
Oktaaviala on musiikkitermi, jonka avulla yhden tai useamman oktaavin päässä toisistaan olevat samannimiset sävelet (c, d, e, f, g, a ja h) voidaan erottaa toisistaan. Samannimiset mutta eri oktaavialoissa sijaitsevat sävelet kuulostavat samankaltaisilta, koska niiden taajuudet ovat toistensa kerrannaisia: esimerkiksi yksiviivaisen a:n eli normaalisävelen (standard pitch) taajuus on nykyään 440 Hz, pienen a:n taajuus 220 Hz ja suuren A:n 110 Hz.
Oktaavialojen nimitykset ovat matalimmasta korkeimpaan "subkontraoktaavi", "kontraoktaavi", "suuri oktaavi", "pieni oktaavi", "yksiviivainen oktaavi", "kaksiviivainen oktaavi" jne. käytännössä "viisiviivaiseen oktaaviin" asti. Sävelistä käytetään vastaavasti nimiä "yksiviivainen a", "suuri C" ja "kontra-D" sen mukaan mihin oktaavialaan ne kuuluvat. Tavallisen pianon ääniala on subkontra-A:sta (27,5 Hz) viisiviivaiseen c:hen (4186 Hz). Pianon ns. keski-C on yksiviivainen c (261,6 Hz). Suurimmissa uruissa ääniala saattaa ulottua jopa subkontra-C:hen (16,35 Hz), joka taajuudeltaan on lähellä ihmisen kuuloalueen alarajaa.
Nuottikirjoituksessa ylennetty tai alennettu nuotti katsotaan kuuluvaksi siihen oktaavialaan, mihin se kuuluisi ylentämättömänä tai alentamattomana: esimerkiksi his¹ ja c² ovat (tasavireisessä järjestelmässä) hertsiarvoiltaan samat (523,2 Hz), mutta ne merkitään eri tavoin nuottiviivastolle ja ne kuuluvat siten eri oktaavialoihin.
Eri oktaavialojen sävelille käytetään vanhastaan niin sanottua "Helmholtzin merkintätapaa". Tällöin suuren oktaavialan sävelet merkitään suuraakkosin: C, D, E, F jne., pienen oktaavialan taas c, d, e, f jne. Näitä korkeammat ja alemmat oktaavialat merkitään lisäämällä näihin yksi tai useampi ylä- tai alapuolinen indeksointipilkku (͵  ′).
Tällöin yksiviivainen c eli keski-c merkitään c', kaksiviivainen c″, kun taas kontraoktaavin C merkitään ͵C ja kontraoktaavin A ,A. Tässä muodossa merkintää käytti Hermann von Helmholtz vuonna 1863 akustiikkaa käsittelevässä teoksessaan "Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik".
Merkinnästä on käytössä myös useita muunnelmia:
Helmholtzin merkintätapaa käytetään yleisesti tieteellisissä sekä myös lääketieteellisissä yhteyksissä käsiteltäessä äänten vaikutusta ihmisen kuulojärjestelmään.
Varsinkin Yhdysvalloissa on tullut käyttöön myös Helmholtzin merkintätavasta täysin poikkeava niin sanottu "tieteellinen merkintätapa", jossa oktaavialat merkitään alimmasta ylimpään kasvavilla järjestysnumeroilla: subkontraoktaavi on 0, kontraoktaavi 1 ja niin edelleen. Esimerkiksi keski-C on tällöin C4.
Varsinkin aikaisemmin on eri oktaavialoja nimetty usein myös sen mukaan, kuinka monen jalan pituinen molemmista päistä avoin urkupilli antaa kyseisen oktaavialan c-sävelen. Esimerkiksi kontraoktaavi on tällöin 16-jalkainen, suuri oktaavi 8-jalkainen, pieni oktaavi 4-jalkainen oktaavi jne.
Seuraava taulukko osoittaa oktaavialojen merkinnät eri järjestelmissä:
Merkintätapoja voitaisiin vastaavasti jatkaa vielä korkeampiin tai matalampiin oktaavialoihin, mutta niitä ei musiikissa juuri käytetä. Subkontraoktaavin C onkin lähellä ihmisen kuuloalueen alarajaa eli infraäänirajaa.
GURPS
GURPS (Generic Universal RolePlaying System) on roolipelijärjestelmä. GURPS on Steve Jackson Gamesin tuotemerkki. Se soveltuu oikeastaan minkälaiseen ympäristöön tahansa, ja on hyvin laaja ja monipuolinen pelijärjestelmä.
Pelatakseen roolipeliä GURPS-pelijärjestelmällä, tarvitsee perussäännöt sisältävän kirjan 'GURPS Basic Set', josta on julkaistu jo neljä laitosta. Neljännessä laitoksessa perussäännöt on jaettu kahteen kirjaan: GURPS Basic Set Characters ja GURPS Basic Set Campaigns. Perussääntöjä ja pelin sisältöä voi laajentaa muilla kirjoilla, jotka sopivat moniin eri ympäristöissä pelattaviin peleihin. Lisäksi tarvitaan kirjoja liittyen siihen ympäristöön, missä roolipeliä haluaa pelata. GURPSia voi pelata myös itse luomassaan ympäristössä.
GURPSin pelaamiseen tarvitaan muutaman kirjan lisäksi vähintään yksi pelaaja ja yksi pelinjohtaja, kuusisivuisia noppia, kynää ja paperia. GURPS on siis pöytäroolipelijärjestelmä (ei liveroolipeli).
GUPRS-roolipeliä voi siis pelata oikeastaan minkälaisessa ympäristössä tahansa, ja valmiita seikkailuja ja lisäsääntöjä löytyy hyvin monen tyyppisiä. Julkaistuja GURPS kirjoja on monia, mm.:
Extensible Authentication Protocol
EAP (Extensible Authentication Protocol) on alun perin PPP-protokollan yhteydessä kehitetty käyttäjien tunnistusprotokolla (RFC 3748). IEEE sovitti sen toimimaan myös 802.1X-protokollan kanssa.
Sitä ajetaan käytännössä Työasemalta RADIUS-palvelimelle asti. Se on vain todennusprotokollan runko, jolla voidaan neuvotella mitä tarkkaa todennusmekanismia käytetään. Mahdollisia IETF:n määrittämiä avoimia EAP-todennusprotokollia ovat:Valmistajakohtaisia EAP-protokollia:Koska EAP ei sinällään todenna palvelinta asiakkaalle päin ja sisältää muita ongelmia, useimmiten nykyään käytetään sen suojattua muotoa Protected EAP (PEAP). Siinä ensin käydään TLS-neuvottelu palvelimelta asiakkaalle ja sen jälkeen ajetaan TLS-suojatussa tunnelissa haluttua huonommin suojattua EAP-protokollaa.
Kaislikossa suhisee
Kaislikossa suhisee () on englantilaisen Kenneth Grahamen kirjoittama lastenkirja. Kirjan päähenkilöt ovat vesirotta (water vole), maamyyrä, mäyrä ja rupikonna. Tarina sijoittuu Englannin maaseudulle, 1900-luvun alkuun. Kirja julkaistiin vuonna 1908.
Kirja kertoo joenvarren eläimistä, jotka käyttäytyvät ihmisten tapaan: pukeutuvat vaatteisiin, asuvat taloissa, juovat teetä ja kaahaavat ylinopeutta autoillaan. Hyviä hahmoja edustavat touhukas herra Rupikonna, rauhallinen Rotta, ankara ja viisas Mäyrä sekä hermostunut Myyrä. Pahoja hahmoja ovat Näätien joukko.
Kirjan pohjalta on myöhemmin tehty animaatioita televisioon ja elokuvateattereihin ja kaksi näyteltyä elokuvaa.
Marttiini
Marttiini Oy on suomalainen puukkoja valmistava yritys. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Rovaniemellä.
Vuodesta 2005 Marttiini on osa Rapala VMC Oyj:tä. Vuonna 2016 Marttiinin liikevaihto oli noin 6.2 miljoonaa euroa.
Vuonna 1928 Janne Marttiini perusti J. Marttiinin Puukkotehdas Oy:n Vartiokadulle Rovaniemelle. Hän kauppasi itse puukkojansa maakuntaan ja hankki näin elatuksen suurelle perheelleen. Puukkojen kysyntä ja henkilökunnan lukumäärä kasvoivat tasaisesti.
Vuonna 1952 Jannen poika Toivo Marttiini siirtyi yrityksen johtoon. Yhdysvalloista saatu tiedustelu fileointiveitsien valmistamisesta johti mittavaan vientikauppaan 1960-luvulla. J. Marttiinin Puukkotehdas Oy sai tasavallan presidentin myöntämän arvostetun Vientipalkinnon tunnustukseksi ”poikkeuksellisen merkittävistä vientisaavutuksista” vuonna 1967.
Toivon nuorempi veli Lauri Marttiini siirtyi yrityksen johtoon vuonna 1975.
Nykyään Marttiinin toimitusjohtajana toimii Päivi Ohvo, joka nimitettiin toimeensa vuonna 2001.
Marttiini Oy tuottaa noin tuhat puukkoa ja veistä päivässä. Kotimaan myynnin osuus koko tuotannosta on puolet ja turismin lisääntymisen kautta Marttiinin puukoista on tullut haluttuja lahjoja ja matkamuistoja ympäri maailman, tänä päivänä vientiin menee puolet.
Marttiini vanhimpia perinnepuukkoja ovat Ilves- ja lapinleukupuukot, jotka ovat olleet tuotannossa jo 30-luvulta lähtien. Uudempia malleja löytyy metsästykseen, kalastukseen, eräilyyn ja keittiöön.
Tuotantolaitokset sijaitsevat Rovaniemellä ja Pärnussa, Virossa.
Tietoyhteiskuntaohjelma
Tietoyhteiskuntaohjelma on Suomen hallituksen politiikkaohjelma, jonka tavoitteena on edistää suomalaista kilpailukykyä ja hyvinvointia tieto- ja viestintäteknologian avulla. Tietoyhteiskunnallista kehittämistä johtamaan ja koordinoimaan on asetettu Tietoyhteiskuntaneuvosto, jonka puheenjohtaja on pääministeri Matti Vanhanen.
Tietoyhteiskuntaohjelma on jaettu kahdeksaan osa-alueeseen, ja ohjelmaa toteutetaan noin sadassa eri ministeriöiden projektissa. Tietoyhteiskuntaohjelman toiminta päättyi 30.4.2007.
Tietoyhteiskuntaohjelma oli Suomen hallituksen politiikkaohjelma joka päättyi 30.4.2007. Sen tavoitteena oli edistää suomalaista kilpailukykyä ja hyvinvointia tieto- ja viestintäteknologian avulla. Tietoyhteiskunnallista kehittämistä johtamaan ja koordinoimaan asetettiin Tietoyhteiskuntaneuvosto, jonka viimeisenä puheenjohtaja toimi pääministeri Matti Vanhanen. Tämän jälkeen vastaavia hankkeita on edistetty kansallisen tietoyhteiskuntastrategian avulla.
Tietoyhteiskuntaohjelma oli jaettu seitsemään osa-alueeseen, ja ohjelmaa toteutetaan noin sadassa eri ministeriöiden projektissa. Nämä osa-alueet olivat:Ohjelman tuloksena saatiin suurin osa suunnitelluista laajakaistaverkoista rakennettua suunnitelmien mukaisesti. Useat hankkeet eivät kuitenkaan saavuttaneet niille asetettuja tavoitteita. Valtiontalouden tarkastusviraston tekemän tarkastuksen mukaan tietoyhteiskuntaohjelman alueelliset vaikutukset olivat vähäisiä verrattuna huomattaviin panostuksiin
Valtionhallinto ei ole riittävästi vaikuttanut ja koordinoinut tietoyhteiskuntaohjelman tavoitteiden toteutumista. Esimerkiksi julkisen hallinnon sähköisen asioinnin kehittämishankkeelle JUPA:lle asetettu aikataulu oli suhteessa tavoitteisiin epärealistinen. Lisäksi hanke olisi tullut toteuttaa valtakunnallisesti eikä alueellisesti jotta uusia verkkopalveluja oltaisiin voitu ottaa käyttöön mahdollisimman tehokkaasti.
Weird fiction
Weird fiction, ”eriskummallinen kirjallisuus”, on käsite, joka syntyi 1920- ja 1930-luvuilla tarkoittamaan lähinnä ajanvietelukemistoissa ilmestyvää fantasia- ja kauhukirjallisuutta. 1923 aloittanut Weird Tales -lehti on lajityypin tunnetuimmista edustajista. 2000-luvulla syntyneen uuskumman (engl. new weird) on katsottu olevan lajityypin jatkajia.
Gerhard Schröder
Gerhard Fritz Kurt Schröder (s. 7. huhtikuuta 1944 Mossenberg, Saksa) on saksalainen poliitikko, joka toimi Saksan liittokanslerina vuodesta 1998 vuoteen 2005. Sotaorvoksi jäänyt Schröder oli Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen ("Sozialdemokratische Partei Deutschlands", SPD) puheenjohtajana 1999–2004. SPD muodosti Saksan hallituksen lokakuussa 2002 Vihreän puolueen ("Bündnis 90/Die Grünen") kanssa.
Ennen poliitikon uraansa Schröder toimi asianajajana. Hän opiskeli työn ohessa oikeustiedettä Göttingenin Georg-August yliopistossa, josta hän valmistui 1971. Vuonna 1976 hän sai asianajajan oikeudet ja toimi ammatissa 1978–1980. Ennen opintoja Schröder toimi rakennustyöläisenä ja myyjänä ja suoritti keskikoulun ja lukion aikuisiällä. 1970-luvulla Schröder tuli tunnetuksi vasemmistoterroristisen RAF:n jäsenen Horst Mahlerin puolustusasianajajana.
Vuosina 1980–1986 Schröder oli Saksan liittopäivien kansanedustaja. Vuoden 1986 osavaltiovaalien jälkeen Schröder oli Niedersachsenin maapäivien oppositiojohtaja. Vuonna 1990 punavihreä koalitio voitti osavaltiovaalit ja Schröderistä tuli osavaltion pääministeri vuoteen 1998 saakka.
Vuosien 1998 ja 2002 liittopäivien vaalivoittojen ansiosta Schröder nousi Saksan liittokansleriksi. Hänen hallituksensa sai 1. heinäkuuta 2005 epäluottamuslauseen hänen oman toiveensa mukaisesti.
Schröder on toiminut vuodesta 2005 saksalais-venäläisen Nord Stream -kaasuputkiyhtiön johtokunnan puheenjohtajana. Hänet valittiin brittiläis-venäläisen TNK-BP:n hallitukseen tammikuussa 2009. Hän kuuluu Vladimir Putinin lähipiiriin, mistä kertoo esimerkiksi se, että Putinin virkaanastujaisissa toukokuussa 2018 hän oli onnittelijoiden eturivissä. Se on herättänyt Saksassa runsaasti kriittistä kommentointia, muun muassa Die Weltissä:
Rakkauden kesä
Rakkauden kesä () oli vuoden 1967 kesällä syntynyt liike, jossa noin sata tuhatta nuorta hippiä saapui San Franciscoon, etenkin sen Haight-Ashburyn kaupunginosaan, pakoon konservatiivisia arvoja ja tavoittelemaan etenkin vapaata seksiä ja huumeita. Rakkauden kesään kuuluivat läheisesti psykedeelinen musiikki ja huumeista etenkin LSD.
Rakkauden kesää edelsi San Franciscossa beatnikkien vastakulttuuriliike, joka oli kuitenkin jo hiipumassa. Rakkauden kesän alkuna pidetään 14. tammikuuta 1967 pidettyä Human Be-In -katujuhlaa, johon beatnikit ja runoilijat tulivat puhumaan 1960-luvun vallankumouksellisista yhteiskunnallisista ajatuksista kuten kommuuniasumisesta, poliittisesta hajautuksesta, ympäristötietoisuudesta ja "drop-out"-elämäntavasta.
Moni tuli San Franciscoon Monterey Pop Festival -musiikkifestivaaleja varten, ja kesän tunnussävelmäksi noussut Scott McKenzien esittämä ”San Francisco” oli kirjoitettu juuri Montereyn festivaalien markkinoimiseksi.
Media suhtautui San Franciscoa kansoittaneisiin hippeihin nuivasti, ja myönteinen nimitys ”Rakkauden kesä” oli ilmeisesti kunnanvaltuuston keksimä.
Syksyn tullessa lieveilmiöt kuten kaupallisuus, raiskaukset ja muut rikokset, huumeongelmat, kodittomuus ja ylikansoitus lopettivat rakkauden kesän. Kaupungissa järjestettiin ”hipin kuolema” -seremonia, ja moni liikkeen alullepanija muutti pois jatkamaan tavallista tai vaihtoehtoista elämäänsä muualla.
Reformoidut kirkot
Reformoidut kirkot on yleisnimitys Sveitsin uskonpuhdistuksen pohjalta syntyneille kristillisille kirkoille, joihin kuuluu nykyisin noin 75 miljoonaa jäsentä. Niiden alkuna pidetään Ulrich Zwinglin Zürichissä harjoittamaa hengellistä toimintaa, joka sai vaikutteita Martti Lutherilta.
Zwingli kielsi katolisen messun järjestämisen Zürichissä vuonna 1524 ja korosti Raamatun sanan arvovaltaa perinteitä vastaan. Tästä syntyneessä sisällissodassa Zwingli sai surmansa.
Zwinglin kuoleman jälkeen reformoidun liikkeen johtoon nousi Jean Calvin. Samalla Sveitsin uskonpuhdistuksen painopiste siirtyi Länsi-Sveitsiin, erityisesti Geneven kaupunkiin.
Reformoidut kirkot järjestäytyivät Calvinin johdolla ja levisivät muun muassa Hollantiin, Ranskaan, Unkariin,Englantiin ja Skotlantiin sekä myöhemmin siirtolaisten mukana Pohjois-Amerikkaan ja Etelä-Afrikkaan.
Reformoitujen opilliset korostukset ovat lähtöisin Jean Calvinilta. Jumalanpalveluksen ulkoinen yksinkertaisuus jatkuu sekä pappien vaatetuksessa että kirkon sisustuksessa. Raamattu on reformoidulle kirkolle erehtymätöntä Jumalan sanaa. Raamatun kriittinen merkitys tulkitaan jonkin verran toisin kuin luterilaisuudessa. Kun Luther korosti, että kirkon elämässä ja opissa ei saa olla Raamatun vastaisia asioita, Calvin korosti enemmän sitä, että seurakunnan toiminnan tulee olla nimenomaan Raamatun mukaista eli sellaista mikä on Raamatussa nimenomaan mainittu. Tämä näkyy muun muassa reformoidun kirkkorakennuksen yksinkertaisuutena.
Ominainen piirre reformoidulle kirkolle on "ennaltamääräämisoppi", jonka mukaan Jumala on ennalta määrännyt toiset ihmiset pelastukseen; opin ääri-ilmiön mukaan toiset on määrätty kadotukseen. Oikea kirkko muodostuu niistä, jotka on valittu pelastukseen. Sakramentteja on luterilaisuuden tavoin kaksi: kaste ja ehtoollinen.
Reformoitujen näkemys kristillisyydestä on monien myöhemmin syntyneiden vapaiden protestanttisten yhteisöjen pohja.
Nimitys "reformoitu kristillisyys" käsitetään eri tavoin. Suppeammassa merkityksessä kalvinistinen niin sanottu TULIP-oppi on sen ydin. Laajemmassa merkityksessään reformoidulla kristillisyydellä tarkoitetaan yleisesti vastakohtaa sakramentteja ja kirkollisuutta korostavalle kristillisyydelle.
Reformoidun kristillisyyden herätyskristillistä muotoa edustaa presbyteriaaninen kirkko, joka on opillisesti samankaltainen, mutta käytännön elämältään matalakirkollisempi, evankelioivampi ja enemmän kristittyjen yleistä pappeutta korostava. Presbyteriaaninen kirkko on valtiokirkkona Skotlannissa.
Evankeliointi
Evankeliointi tarkoittaa kristillisen uskon perussanoman eli evankeliumin ( ’hyvä uutinen’) kertomista ihmisille joko henkilökohtaisesti tai yleisön edessä siinä tarkoituksessa, että ihmiset ottaisivat sanoman vastaan ja tulisivat uskoon. Joissakin seurakunnissa evankelioimistyö on erillinen toimintamuoto. Laajassa merkityksessä koko kristillisen seurakunnan toiminta tai ihannetapauksessa kristityn koko elämä voidaan nähdä evankeliointina. Evankelioinnin tehtävä on välittää ymmärrettävästi kaikille ihmisille pelastuksen sanoma, joka on Kristuksen puoleen kääntymistä. Evankeliumin keskeinen sisältö on Kristuksen persoona, hänen tekonsa ja ominaisuutensa.
Evankeliointi (kreik. ευαγγελιζω) mainitaan Raamatussa usein ja se on yleensä suomennettu ”evankeliumin julistamiseksi” tai ”evankeliumin kertomiseksi”. Evankeliumista löytyy mainintoja jo Vanhan testamentin kirjoista. Myöhemmin käsite on laajentunut merkitsemään myös evankeliumin kirjallista esittämistä, ennen kaikkea neljän evankeliumin kirjoittajia. Tämä merkitys on yleistynyt vasta Raamatun kirjoittamisen jälkeisenä aikana.
Kristittyjä, jotka ovat erikoistuneet evankeliointiin, kutsutaan "evankelistoiksi". Evankelistat voivat tehdä julistustyötään kotiyhteisössään tai toimia lähetystyössä lähetyskentillä. Evankelistat mainitaan Raamatussa mm. kohdissa Apt. 21:8, Ef. 4:11 ja Tim. 4:5. Evankelistan hengellisen viran seurakuntaan on asettanut itse Jumala: "Efesolaiskirje": "4:11" "Ja hän antoi muutamat apostoleiksi, toiset profeetoiksi, toiset evankelistoiksi, toiset paimeniksi ja opettajiksi". Evankelistan virka tähtää seurakunnan leviämiseen ja evankelista pyrkii työllään tavoittamaan niitä, jotka eivät ole kuulleet evankeliumin ilosanomaa tai ovat välinpitämättömiä tai etsiviä. Evankeliumia julistavat kuitenkin myös apostolit, paimenet ja opettajat ja jokainen, joka "saarnaa sanaa" (2 Tm 4:5). Raamatussa myös todetaan jokaisen kristityn olevan Kristuksen todistaja maailmalle. Lähetyskäsky on annettu jokaiselle kristitylle ja ilman seurakunnan yhteistä vastuuta sen toteuttamisesta, evankeliumia ei voida viedä kaikkialle maailmaan. C. Peter Wagner on esittänyt väitteen siitä, että jokaisen seurakunnan uskovista evankelioinnin lahja on noin 10 prosentilla. Seurakunnan luontaisen kehityksen instituutti (SLK) on vahvistanut tämän arvion todeksi. Heidän tutkimuksiinsa on osallistunut noin 26 000 seurakuntaa 60 maasta.
Kristinuskon välittämistä uusille maantieteellisille alueille ja kulttuureihin kutsutaan usein "maailmanevankelioinniksi".
Evankeliumin viemistä uusille ihmisille pyritään edistämään erilaisilla työmuodoilla. Musiikki, taide, ALFA-kurssit ja erilaiset kristilliset keskustelupiirit ovat löytäneet paikkansa myös Suomessa. Aktio-matkat myös houkuttelevat suomalaisia kristittyjä lähtemään ulkomaille kertomaan sanomaa Jumalan Pojasta. Uudistuva sosiaalinen media tarjoaa myös uusia mahdollisuuksia julistaa evankeliumia uusilla tavoilla.
Evankelikalismi
Evankelikalismi () on yhteisnimitys 1600–1700-lukujen taitteessa syntyneille henkilökohtaista uskonelämää korostaville protestanttisille liikkeille.
Evankelioivan herätyskristillisyyden juuret ulottuvat 1700-luvulle pietismin synnyn yhteyteen. Pietistisen herätyskristillisyyden pohjalta syntynyt kristillisyys, muun muassa lähetysliike ja metodismi, korostivat voimakkaasti evankelioinnin tärkeyttä.
Suomessa evankelioivaa herätyskristillisyyttä edustavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piirissä yleensä niin sanotut viidesläiset: Kansan Raamattuseura, Kansanlähetys, Suomen Raamattuopisto, OPKO, Lähetysyhdistys Kylväjä, Sanansaattajat, sekä myös Suomen Evankelinen Allianssi ja niin sanotut vapaat kristilliset suunnat.
Luettelo Viron kunnista 1990–2017
Tämä artikkeli on luettelo Viron kunnista 1990–2017. Vuoden 2015 aluejaon mukaan Virossa oli 213 itsenäistä kuntayksikköä (), joista 183 oli kuntia () ja 30 kaupunkeja (). Kunnat on esitetty luettelossa maakunnittain.
Viron kaupungit on lueteltu artikkelissa luettelo Viron kaupungeista, eivätkä ne ole mukana tämän artikkelin luettelossa. Virossa on myös 17 entistä kaupunkia, joista on kuntaliitosten myötä tullut epäisenäisiä kaupunkeja (). Niillä ei ole hallinnollista merkitystä.
Sulkuihin on merkitty kuntiin kuuluvia asuttuja paikkoja: epäitsenäiset kaupungit, kauppalat ("alev") ja tieto siitä onko kunta pelkästä kauppalasta muodostuva kauppalakunta ("alevvald"). Pienkauppalat ("alevik") eivät ole mukana.
Vuoden 2017 kuntauudistuksen myötä muodostunut kuntajako ja sen yhteydessä tehdyt kuntaliitokset on esitetty artikkelissa luettelo Viron kunnista. Ennen kuntauudistusta vuosina 1996–2014 toteutettiin myös useita kuntaliitoksia.Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:Ennen vuotta 2017 lakkautetut kunnat:
Maria
Maria on länsimaissa yleinen kristillinen etunimi. Maria ("Mirjam") on heprealais-aramealainen nimi, jonka on arveltu johtuvan kapinallista tai kitkerää tarkoittavasta sanasta. Toisen teorian mukaan se on lähtöisin muinaisen Egyptin nimestä "Mery", joka tarkoittaa rakastettua. Nimen muunnoksia eri kielissä ovat muun muassa ranskan Marie ja englannin Mary.
Nimeä annetaan useammin naisille kuin miehille, mutta esimerkiksi espanjankielisissä maissa ja Hollannissa nimeä voi käyttää myös toisena nimenä miesten nimissä kuten José María, Herman Maria ja Jesus Maria.
Suomessa Marian nimipäivä on 2. heinäkuuta. Samana päivänä nimipäiväänsä viettävät: Mari, Maija, Meeri, Maaria, Marika, Maiju, Maikki, Kukka-Maaria, Maja, Maj ja Mary. Päivä on vanha katolinen juhlapäivä (), jota on vietetty sen vierailun muistoksi, jonka Neitsyt Maria Luukkaan evankeliumin mukaan teki sukulaisensa Elisabetin, Johannes Kastajan äidin luo, mutta jonka katolinen kirkko vuonna 1970 siirsi toukokuun 31. päivään.. Marian muunnelmia kuten Marja ja Marjatta on suomalaisessa almanakassa sijoitettu myös elokuun 15. päivälle.
Suomessa Maria-nimisiä on vuoden 2009 loppuun mennessä ollut kirjoilla 361 867 henkilöä, joista 307 on miehiä. Maria oli vuosien 1900–1929 ja 1980–2004 suosituin naisten nimi. Vuosina 1970–1979 Maria oli toiseksi suosituin naisen nimi. 1960–1969 Maria oli viidenneksi suosituin nimi ja kuudenneksi suosituin nimi vuosina 1930–1939. Lisäksi Maria oli suosituimpia nimiä jo 1800-luvulla. Maria on toisena ja kolmantena nimenä vielä yleisempi kuin ensimmäisenä. Maria on Suomen yleisin etunimi.
Raamatussa:
Noitarumpu
Noitarumpu eli kannus on šamaanin rumpu, jota käytetään arpomiseen ja transsin aikaansaamiseen.
Noitarumpu on tietäjien (kuten ns. lapinnoitien) käyttämä riittiesine. Noitarummuiksi kutsutaan yleensä Pohjois-Euraasian rumpuja, mutta vastaavalla tavalla käytettyjä rumpuja on lisäksi Afrikassa, Pohjois-Amerikassa ja muuallakin.
Saamelaiset noitarummut valmistettiin tekemällä ensin puukehikko, jonka päälle viritettiin yleensä poron nahka rumpukalvoksi. Rumpukalvolle piirrettiin esimerkiksi henkien palvontapaikkojen merkkejä, ja kuvattiin Elämänpuu, maailman rakenne. Tämä ristiä muistuttava kuvio on samankaltainen monien Pohjois-Euraasian kansojen noitarummuissa, ja tunnetaan myös eskimoilta. Tästä on päätelty pohjoisten samanististen kulttuurien erityistä keskinäistä sukulaisuutta, mutta kuvio on ollut yleinen myös muun muassa Lähi-idässä ja Intiassa, samoin sen merkitys maailmanpuuna.
Tietäjä käytti noitarummulla lyötyä rytmiä transsitilaan vajoamiseen. Tietäjät myös söivät transsitilan saavuttamiseksi kärpässieniä tai lauloivat tai (Lapissa) joikuivat. Transsissa olevan tietäjän uskottiin pääsevän henkien kanssa yhteyteen, ja pystyvän tulkkaamaan kansalle henkien tahdot. Noitarummulla ennustettiin ja tiedusteltiin henkien mielipiteitä myös arpomalla. Arpa (yleensä luu) tipautettiin rummun kalvolle, joka värisi ja siten arpa liikkui tiettyyn paikkaan rumpuun kuvattua elämänpuuta. Arvan sijainnista saattoi päätellä tulevaisuutta tai henkiolentojen vastauksia kysymyksiin.
Suomen Lapissa kristillinen lähetystyö tuhosi suurimman osan aidoista noitarummuista 1700-luvun keskivaiheilla. Suomalaisten mahdollisista noitarummuista ei ole säilynyt paljon tietoja, vaikka tietäjiin liittyvistä perinteistä tiedetään muutoin paljon.
Cliff McNish
Cliff McNish (s. 24. elokuuta 1962 Sunderland) on englantilainen lasten- ja nuortenkirjailija. McNish on opiskellut historiaa Yorkin yliopistossa.
The Clash
The Clash oli vuonna 1976 perustettu brittiläinen punk rock -yhtye, jonka tuotannossa oli runsaasti vaikutteita jamaikalaisesta musiikista.
Yhtye nousi vuonna 1977 suosioon ensimmäisellä albumillaan "The Clash", jolta varsinkin kappale ”White Riot” nousi punk-klassikoksi. Vaikka The Clash olikin punkyhtye, sen musiikki erosi selvästi Ramonesin yksinkertaisuudesta ja Sex Pistolsin nihilismistä. The Clash yhdisteli ennakkoluulottomasti monia musiikkityylejä poliittisesti kantaa ottaviin sanoituksiinsa.
The Clashin pääteoksena pidetään vuonna 1979 ilmestynyttä tupla-albumia "London Calling", joka on usein äänestetty yhdeksi historian parhaista rocklevyistä. "London Callingin" hallitsevia piirteitä on musiikillinen eklektismi, joka yhdistelee punk rockin soundeihin ja hyökkäävään asenteeseen muun muassa reggaeta, skata, funkia ja kitarapoppia. Seuraavan vuoden "Sandinista!"-tripla-albumia on arvosteltu liiallisuuksiin menemisestä. Vuoden 1982 "Combat Rock" oli kohtalainen menestys, joka sisälsi esimerkiksi kappaleet ”Rock the Casbah” ja ”Should I Stay or Should I Go”.
The Clashin viimeinen albumi "Cut the Crap" julkaistiin 1985. Monet pitävät sitä enemmän laulaja Joe Strummerin ja manageri Bernie Rhodesin projektina kuin todellisena The Clash -albumina. Yhtye lopetti toimintansa vuoden 1986 alussa. Joe Strummer kuoli vuonna 2002 sydänkohtaukseen, mikä lopetti pitkään liikkuneet huhut The Clashin paluusta.
The Clash on vaikuttanut moniin nykyajan punkyhtyeisiin.
The Clash esiintyi Ruisrockissa 4.8.1979.
Harjusora
Harjusora eli somero on jääkautinen maalaji, joka on jäätikön sulamisen yhteydessä sulamisvesien lajittelemaa maa-ainesta. Ominaisvastus harjusoralla on keskimäärin 15 000 Ωm (vaihtelu 3 000—30 000), jonka vuoksi syövyttävyys on muihin maa-aineksiin verrattuna erittäin pieni. Harjusora on pyöreää ja sileää, kun taas moreeni on särmikästä ja epätasaista.