hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Unkarin avaruustoimisto
Unkarin avaruustoimisto () on Unkarin avaruusjärjestö,
Se toimi vuonna 2003 Unkarin Viestintäministeriön alaisena (Ministry of Informatics and Communications), myöhemmin Liikenneministeriön (Transport, Communication and Water Management) ja nykyisin (kesäkuusta 2006 alkaen) ympäristöministeriön (Ministry of Environment and Water) alaisuudessa.
Järjestö aloitti yhteistyökeskustelut ESAn kanssa syksyllä 1989. Se solmi nk. PECS-sopimuksen (Programme for European Cooperating States) Euroopan avaruusjärjestön kanssa 7. huhtikuuta 2003 ja uudisti tämän sopimuksen kesällä 2008 - se jatkuu 5 marraskuuta 2013 asti. On oletettavaa, että Unkari pyrkii ja pääsee ESAn jäseneksi tuon ajankohdan jälkeen.
Unkari panosti 2003-2008 ESAn ohjelmiin 7,5 miljoonaa euroa, jolla sen yirtykset ja tutkimusyksiköt osallistuivat 40 projektiin, joista 2/3 oli avaruustieteeseen liittyviä. Kolmannes oli yritysten hankkeita ja pääosa yliopistojen ja tutkimuslaitosten projekteja.
Helmikuussa 2015 Unkarista tuli Euroopan avaruusjärjestön jäsenvaltio.
Unkarin avaruustoiminta alkoi 1970-luvulla Neuvostoliiton johtaman Interkosmos-järjestön puitteissa.
Unkarilainen kosmonautti Bertalan Farkas lensi avaruuteen 26. toukokuuta 1980.
Unkarin ensimmäinen oma satelliitti, MaSat-1 (Cubesat), laukaistiin avaruuteen 13.2.2012.
Taitoluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut
Taitoluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut on Kansainvälisen luisteluliiton ISUn (International Skating Union) vuosittain järjestämä urheilutapahtuma.
Taitoluistelun EM-kilpailuja on järjestetty vuodesta 1891, jolloin ne pidettiin Hampurissa Saksan keisarikunnassa. EM-kilpailut on vanhin ISUn järjestämä taitoluistelun mestaruuskilpailu. Alkujaan Euroopan-mestaruuskilpailuissa kilpailtiin vain miesten yksinluistelussa. Naisten yksinluistelu ja pariluistelu tulivat kisaohjelmaan vuonna 1930, jolloin kilpailut käytiin Wienissä Itävallassa, ja jäätanssi vuonna 1954, jolloin kilpailut järjestettiin Bolzanossa Italiassa.
Euroopan-mestaruuskilpailut ovat jääneet vuoden 1891 jälkeen pitämättä kahdeksanatoista vuonna. Vuosina 1915–1921 ja 1940–1946 niitä ei järjestetty maailmansotien vuoksi ja lisäksi EM-kilpailut ovat jääneet väliin vuosina 1896, 1897, 1902 ja 1903.
Vuoteen 1948 asti minkä tahansa ISUn jäsenmaan edustajat saivat osallistua EM-kilpailuihin. Tuona kyseisenä vuonna yhdysvaltalainen Dick Button voitti miesten yksinluistelun Euroopan-mestaruuden ja kanadalainen Barbara Ann Scott naisten mestaruuden; Scott oli voittanut yksinluistelun mestaruuden myös vuonna 1947. Tämän jälkeen vain eurooppalaisista maista tulevat luistelijat ovat voineet osallistua kilpailuihin.
Miesten yksinluistelussa eniten Euroopan-mestaruuksia voittanut urheilija on ruotsalainen Ulrich Salchow, joka voitti vuosina 1898–1900, 1904, 1906, 1907, 1909, 1910 ja 1913 yhdeksän kultamitalia. Naisten yksinluistelussa menestynein on venäläinen Irina Slutskaja, joka on voittanut seitsemän EM-kultaa vuosina 1996, 1997, 2000, 2001, 2003, 2005 ja 2006. Muita yksinluistelussa menestyneitä miehiä ovat muun muassa kahdeksan Euroopan-mestaruutta voittanut itävaltalainen Karl Schäfer, seitsemän mestaruutta voittanut venäläinen Jevgeni Pljuštšenko, kuusi mestaruutta voittanut itävaltalainen Willy Böckl sekä viisi Euroopan-mestaruutta voittaneet ranskalainen Alain Giletti ja slovakialainen (Tšekkoslovakiaa edustanut) Ondrej Nepela. Naisten yksinluistelussa ovat Slutskajan jälkeen parhaiten menestyneet kuusi Euroopan-mestaruutta voittaneet norjalainen Sonja Henie ja saksalainen, Itä-Saksaa edustanut Katarina Witt sekä viisi mestaruutta voittaneet alankomaalainen Sjoukje Dijkstra ja ranskalainen Surya Bonaly.
"Vuoden 2013 EM-kilpailujen jälkeen."
Santelipuu
Intiansanteli eli santelipuu ("Santalum album") on ainavihanta trooppinen puu, jota kerätään luonnosta ja kasvatetaan hyväntuoksuisen puuaineksensa takia.
Santelipuulla on laakerinlehden muotoiset ja kokoiset ohuet lehdet, punertavat terttuina kasvavat kukat ja marjamaiset punaiset hedelmät. Puu kasvaa 4–9 metriä korkeaksi. Vaikka sillä on omaa lehtivihreää, se elää puoliksi loisena.
Santelipuu elää villinä Indonesiassa, Australiassa ja Intian trooppisissa osissa.
Santelipuun viljely on vaikeaa, sillä hedelmät eivät idä helposti, ja erityisesti pienet taimet tarvitsevat loissuhteen toiseen kasviin.
Santelipuusta tehdään suitsukkeita, hajuvesiä ja uskonnollisia sekä muita esineitä, kuten pienikokoisia patsaita.
Kuopion rautatieasema
Kuopion rautatieasema () on rautatieliikennepaikka Kuopion keskustan pohjoislaidassa, noin 400 metrin päässä Kuopion torilta osoitteessa Asemakatu 1. Sen pohjoispuolella sijaitsee linja-autoasema. Aseman etäisyys Helsingin päärautatieasemalta on 464,6 ratakilometriä. Eteläänpäin mentäessä seuraava henkilöliikennepaikka on Suonenjoki ja pohjoisessa Siilinjärvi. Asemalla on kolme raidetta, ja käytettävä raide riippuu aina junavuorosta, kuljettiin kumpaan suuntaan hyvänsä.
Nykyinen asemarakennus on valmistunut vuonna 1934 ja sen ovat suunnitelleet Jarl Ungern ja Thure Hellström. Edellinen asema oli nykyistä idempänä, lähellä ratapihaa.
Kuopion asema oli alkuaikoinaan Savon radan pohjoinen pääteasema. Ensimmäinen juna saapui kaupunkiin 2. heinäkuuta 1888, ja viralliset avajaiset pidettiin 1. lokakuuta 1889. Kuopioon rakennettiin II luokan asemarakennus, ja asema-alueelta rakennettiin satamarata Maljalahteen Kallaveden rantaan. Rataa ja asema-aluetta rakennettaessa niiden alle jäi useita Kuopion vuoden 1860 asemakaavaan piirrettyjä asuintontteja, mikä esti kaupungin laajenemisen pohjoisen suuntaan yli puolen vuosisadan ajan. Asema-alueelle rakennettiin myös kaksipaikkainen veturitalli, jota laajennettiin lopulta 15-paikkaiseksi. Veturitalliin on rakennettu myös kaksi kahdeksankulmaista vesitornia. Kuopioon sijoitettiin lisäksi veturikonepaja, joka oli toiminnassa vuoteen 2002 saakka. Ratapihan länsipuolelta rakennettiin pistoraide Haapaniemeen, jonne sijoittuivat 1910- ja 1920-luvuilla rullatehdas, saha, mylly ja öljysäiliötä.
Savon rataa jatkettiin Kuopiosta pohjoiseen 1900-luvun vaihteessa, ja Kuopion ja Iisalmen välinen rataosa avattiin väliaikaiselle liikenteelle vuonna 1901. Kuopion alkuperäinen rautatieasema sijaitsi hankalassa paikassa, sillä kaupunkiin saapunut matkustaja joutui kulkemaan yli puoli kilometriä ratavallin pohjoispuolella ennen keskustaan johtanutta alikäytävää. Kuopion asema-alueen uudistaminen aloitettiin 1920-luvulla, mihin liittyi muun muassa matkustaja-aseman siirtäminen noin 900 metriä lännemmäksi ja radan eteläpuolelle. Vuonna 1926 puhkaistiin Puijonkadun alikulku ja vanha Maaherrankadun alikulku uusittiin vuonna 1930. Uuden asemarakennuksen valmistuttua vanha asema jäi tavaraliikenteen käyttöön.
Kuopion aseman itäpuolelta rakennettiin kolmen kilometrin pituinen sivuraide Kelloniemeen vuonna 1967. Henkilöaseman alikulkukäytävää jatkettiin 1980-luvulla radan pohjoispuolelle, jolloin saatiin suora yhteys rautatieasemalta linja-autoasemalle. Kuopion asemarakennus siirtyi VR-Yhtymälle vuonna 1995. Museovirasto on luokitellut nykyisen henkilöaseman ja vanhan aseman alueet valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi.
Kuopion rautatieaseman ympäristö muuttuu huomattavasti 2010-luvun lopussa, ja alati kasvaville matkustajamäärille suunnatut palvelut paranevat uuden matkakeskuksen myötä. Matkakeskuksen, Kuopion Portin rakentaminen aloitettiin vuonna 2018. Ratapihan uudistaminen odottaa yhä rahoitusta.
Marko Nenonen
Marko Nenonen (s. 1956) on Tampereen yliopiston Suomen historian dosentti ja yliopistonlehtori. Nenonen väitteli filosofian tohtoriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1992 ja on toiminut samassa yliopistossa dosenttina vuodesta 1994 lähtien. Nenosen keskeisiä tutkimusalueita ovat olleet liikenteen ja erityisesti hevosen historia, talous- ja sosiaalihistoria sekä erityisesti Euroopan noitavainojen historia.
Nenonen on toiminut Taikakynä ky:n toimitusjohtajana sekä Chronicon oy:n hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1995. Nenonen on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Henkilökohtaisesti (kappale)
Henkilökohtaisesti on PMMP:n ensimmäinen single albumilta "Leskiäidin tyttäret". Se ilmestyi 19. syyskuuta 2006 ainoastaan digimyyntiin. Single oli iTunes Storen ja Download.NetAnttilan myydyimpiä kappaleita jonkin aikaa julkaisun jälkeen. Kappaleen on sanottu muistuttavan hieman Leevi and the Leavingsin tuotantoa.
Kappaleelle kuvatun musiikkivideon on ohjannut Mika Kurvinen. Videon alussa Paula ja Mira kävelevät tiellä, jolla heitä vastaan tulee tapaturmapaikalle ajava paloauto. Paikalla on henkilöauto katollaan pellolla, palomies menee autoon hakemaan ajajaa, joka on kuitenkin on poissa. Palomies pakenee paikalta ennen auton räjähtämistä. Paulan ja Miran silmät ovat mustelmilla.
TV-kanava Nelonen näytti videon ensimmäistä kertaa 18. syyskuuta 2006.
Karl Holma
Karl (Kaarlo) Viktor Holma (vuoteen 1906 Hellman) (16. huhtikuuta 1883 Hämeenlinna – 25. lokakuuta 1949 Lahti) oli suomalainen asianajaja ja pankinjohtaja. Hän oli kokoomuksen kansanedustajana ja hänet valittiin eduskunnan oikeusasiamieheksi vuosiksi 1921–1922.
Holman vanhemmat olivat lehtori Anders Viktor Hellman ja Anna Ida Charlotta af Enehjelm. Hän pääsi ylioppilaaksi 1901 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1904 ja maisteriksi 1907. Holma suoritti lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1909 ja sai varatuomarin arvon 1911. Holma toimi asianajajana Helsingissä 1910–1915, Säästöpankkien keskuspankin johtajana 1915–1917, Kansallis-Osake-Pankin Turun konttorin johtajana 1917–1920, Suomen valtionhoitajan siviilikanslian päällikkönä 1919, asianajajana Helsingissä 1924–1934, "Suomen puunvienti oy":n lakiasiainosaston johtajana 1935–1942 ja lopuksi asianajajana Lahdessa 1942–1949.
Holma oli kansanedustajana 1919-1922 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä.
Holma oli Helsingin kaupungin rahatoimikamarin jäsen, Yleisen autoliiton hallituksen puheenjohtaja, Turun suomalaisen yliopistoseuran hoitokunnan, Suomen suojelusliiton keskustoimikunnan ja Suomen laivastoyhdistyksen hallintoneuvoston jäsen, Suomen Punaisen Ristin rahastonhoitaja ja Veronmaksajain yhdistyksen asiamies.
Kaarlo Holma oli naimisissa vuosina 1910-1940 Anna Sofia Boreniuksen kanssa ja vuodesta 1940 Astrid Matilda Nymanin kanssa.
Juan Pablo Raba
Juan Pablo Raba (s. 14. tammikuuta 1977 Bogotá) on kolumbialainen näyttelijä.
Raba on syntynyt Kolumbiassa, mutta kasvanut Espanjassa. Hän on opiskellut näyttelemistä Kolumbian pääkaupungissa Bogotássa sekä New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Ennen näyttelijänuransa aloittamista Venezuelassa Raba asui Kolumbiassa ja Argentiinassa. Hän meni vuonna 2003 naimisiin kolumbialaisen toimittajan Paula Quinterosin kanssa, mutta he ovat eronneet. Raba seurusteli jonkin aikaa vastanäyttelijänsä Marjorie de Sousan kanssa, mutta he erosivat.
Raba tuli tunnetuksi sarjasta "Tuhkimotarina" ("Mi Gorda Bella"), jossa hän näytteli Orestes Villanueva Mercouria. Hän näytteli myös sarjassa "La Estrambótica Anastasia" Aureliano Pazia. Toinen tunnettu rooli on Alejandro sarjassa "La niña de mis ojos". Kaikki Raban roolit ovat tunnettuja etenkin Venezuelassa, mutta merkittävin niistä on Orestes "Tuhkimotarinassa".
Vuosina 2015–2016 Raba näytteli huumeparoni Pablo Escobarin serkkua, Gustavo Gaviriaa, suuren suosion saaneessa Netflix-sarjassa "Narcos".
Kimmo Matias Kankaanpää
Kimmo Matias Kankaanpää (s. 1974) on Helsingissä toimiva muotisuunnittelija MA.
Kankaanpää sai koulutuksensa (Muotoilija AMK) Lahden ammattikorkeakoulun Muotoiluinstituutin osastolla vuosina 1998–2002. Jatko-opintonsa hän suoritti Domus Academyssa Milanossa, Italiassa. Maisterikoulutukseen Italiassa hän sai useita apurahoja. Merkittävimmän tuen antoi kuitenkin Askon Säätiö valitsemalla hänet Antti Nurmesniemi -apurahan saajaksi keväällä 2002. Muina tukijoina toimi muun muassa Hämeen taidetoimikunta, Alfred Kordelinin säätiö, Tekstiili- ja vaatetusteollisuus ry sekä Kansainvälisen henkilövaihdon keskus CIMO.
Maisterikoulutuksensa aikana Kankaanpää suunnitteli projektiehdotuksia tunnetuille merkeille, kuten Costume National, Fay, Hogan, Frankie Morello ja Cartier. Maisterityönsä Fay Futuro hän teki italialaiselle Fay-merkille. Kankaanpää valmistui vaatesuunnittelun maisteriksi joulukuussa 2004.
Kankaanpää on toiminut freelance-suunnittelijana muun muassa Friitala Fashion Oy:ssä, Lindström Oy:ssä sekä konsulttina ja suunnittelijana muotoilun kehitysprojektissa Brasiliassa (Projeto 10x6). 10x6-projektin puitteissa Kankaanpää teki yhteistyötä monien yritysten kanssa monialaisesti. Kangas- ja tuotesuunnittelun lisäksi hän teki myös graafista suunnittelua, markkinointia ja viestintää. Projektin aikana hän toimi myös luennoitsijana Fevale-yliopistossa Novo Hamburgossa. Kankaanpää on työskennellyt myös Lahden Kaupunginteatterissa pukusuunnittelija Kaija Salaspuron assistenttina musikaaliproduktiossa Anna Karenina sekä näytelmässä "Vanhempieni romaani".
Kankaanpää julkisti ensimmäisen "Kimmo Matias" -miesten mallistonsa maaliskuussa 2007. Mallisto esiteltiin Vanhalla Ylioppilastalolla Helsingissä järjestetyssä PopFashion '07 -muotitapahtumassa.
Kimmo Matias -kevät-kesä-malliston huomiota kiinnittäviä tuotteita on mm. Fly-paita, jonka yksityiskohtana on maskuliinisuuden symboli, sepalus.
Ankkurivahti
Ankkurivahti: Jälkeenjääneitä papereita on Väinö Riikkilä -seuran julkaisu, joka sisältää Jouko Grönholmin kuvauksen Riikkilän elämästä ja kirjoista sekä 26 Riikkilän kirjoittamaa kertomusta, jotka tulivat täten julkaistuiksi parikymmentä vuotta Riikkilän kuoleman jälkeen.
Kertomukset koskettelevat Riikkilän kokemuksia työssä, kotona ja asepalveluksessa. Moni tarinoista koskettelee vanhempien viestejä lapsille, etenkin sellaisia, joissa aikuiset pyrkivät tekemään lapsen "hyväksi" jotain tai miten vanhemmat välittävät lapsilleen omituisia uskomuksia. Useissa kertomuksessa tee-se-itse-mies aikaansaa erilaisissa korjaustöissä arvaamatonta tuhoa "helpon" työn parissa. Useat tarinat ovat aihioita, jotka on luettavissa hieman muunnetussa muodossa Riikkilän romaaneissa.
Magnus Mills
Magnus Mills (s. 1954) on englantilainen kirjailija.
Magnus Mills syntyi Birminghamissa ja muutti Bristoliin. Hän toimi aidantekijänä aikavälillä 1979 - 1986. Vuonna 1986 Mills muutti Lontooseen ja ryhtyi bussikuskiksi.
Millsin tekstille tyypillistä on lyhyt ja toisteinen tyyli, jossa lauseet ja kuvaukset ovat lyhyitä. Hän käyttää paljon dialogia. Magnus Millsin kertomuksissa arkipäiväinen ja absurdi sekoittuvat.
Magnus Millsin kirjoissa on tyypillisesti tavallisia ihmisiä. Esimerkiksi hänen teoksessaan "Aidantekijät" nimeämättä jäänyt brittiläinen aidantekijöiden esimies joutuu vastaamaan kahden skottilaisen aidantekijän työskentelystä. Hänen alaisistaan hänessä ei ole mitään muuta vikaa kuin se, että hän on brittiläinen ja esimies. Kirjassa miehet rakentavat päivisin aitoja ja käyvät iltaisin pubissa - eivätkä saa ainuttakaan aitaa valmiiksi ilman että joku kuolee vahingossa. Millsin kirjassa "Ei mitään uutta idän pikajunasta" päähenkilö taas aikoo kuluttaa aikaa pikkukylässä ja lähteä Intiaan, mutta hänen lähtemiselleen tulee aina pieniä esteitä, joiden seurauksena hän kasvaa paikallisen yhteisön osaksi. Ja lopuksi tulee selväksi että hänelle ei ole edes annettu mahdollisuutta lähteä.
Australianponi
Australianponi jalostettiin lastenratsuhevoseksi vuonna 1929 "Australian Pony Stud Book" -yhdistyksen johdolla.
Australianponit ovat vahvoja, laadukkaita ja tiiviitä poneja, joilla on mainio rakenne ja loistavat liikkeet. Australianponeja käytetään enimmäkseen ratsuponeina.
Kaikki värit ovat sallittuja paitsi kirjavat, ja säkäkorkus on 120-140cm. Ponileima tulee tästä rodusta hyvin esiin pienestä, sirosta päästä ja suurista silmistä.
Australianponi on syntynyt monesta eri hevos- ja ponirodusta:
Walesinvuoristoponi, joku vaikutti australianponiin hyvin paljon.
Shetlanninponi, joka kehitti kestävyyttä ja vahvaa rakennetta.
Englannintäysiverinen, joka paransi liikkeitä, suorituskykyä ja hyppykykyä.
Hackney paransi etenkin eteenpäinpyrkimystä.
Nykyään australianponista löytyy eniten welshponin piirteitä, mutta myös arabianhevosen verta löytyy rodusta. Nämä rodut, joista australianponit ovat syntyneet, tulivat Australiaan jo 1800-luvulla, kun uudisasukkaat tulivat maahan, mutta varsinainen australianponi kehitettiin vasta 1900-luvulla.
Angiosperm Phylogeny Group
Angiosperm Phylogeny Group (yleinen lyhenne APG) viittaa kansainväliseen epäviralliseen tiedemiesten ryhmään, joka on kehittänyt koppisiemenisten kasvien ("Magnoliophytina", aiemmin "Angiospermae") taksonomista luokittelua eli jakoa sukuihin, heimoihin, lahkoihin ja luokkiin. APG:n työ perustuu uusiin tietoihin kasvien molekyylibiologisesta rakenteesta. Työ on julkaistu kolmessa artikkelissa, joihin viitataan yleensä lyhenteillä APG I (1998), APG II (2003), APG III (2009) ja APG IV (2016).
Ensimmäisessä raportissa oli vielä epäselvää, montako taksonomista tasoa tarvitaan heimon yläpuolelle. Etenkin loiskasvien heimot olivat jakamatta lahkoihin. Toisessa raportissa osalle heimoista oli vaihtoehtoisia luokitteluja: laajempi ja suppeampi käsitys. Kolmannen raportin myötä lähes kaikki heimot kuuluvat johonkin lahkoon: vain viisi taksonia (kaksi heimoa ja kolme sukua) on liittämättä muiden taksonien sukupuuhun.
Canon Episcopi
Canon Episcopi on varhainen kirkollinen asiakirja, jonka alkuperää ei tunneta. Asiakirjaan viitaa ensimmäisenä Prümin luostarin apotti Regino Prümiläinen vuonna 906. Se on joskus virheellisesti esitetty Ancyran synodin asiakirjana. Nykytutkijat pitävät sitä yleensä 900-luvulta peräisin olevana frankkilaisena kirjoituksena. 1100-luvulla Bolognassa vaikuttanut Gratianus siteerasi sitä teoksessaan "Concordantia discordantium canonum" eli "Decretum Gratiani", ja siitä tuli osa läntisen kirkon kanonista oikeutta.
"Canon Episcopi" on keskeinen varhainen kirkollinen noituutta koskeva asiakirja, jonka mukaan noituus oli pakanauskonto ja noituus oli vain kuvitelmaa. Asiakirja rajoitti 1200-luvulla syntyneen inkvisition toimintaa, koska inkvisitiolla oli toimivaltaa vain harhaoppisiin (kerettiläisiin) ja uskostaan luopuneisiin kristittyihin. Koska noituus katsottiin toisen uskonnon harjoittamiseksi, ei inkvisitiolla (teoriassa) ollut siihen toimivaltaa.
Paavi Innocentius VIII kumosi "Canon Episcopin" 1484 paavillisella kiertokirjeellä "Summis desiderantes affectibus", jolla noituus määriteltiin uudelleen saatananpalvonnaksi ja siten saatettiin inkvisition tuomiovallan piiriin.
Mardi Gras
Mardi Gras () on laskiaistiistain ranskalaisperäinen nimitys. Sitä vietetään laajalti varsinkin katolisissa maissa karnevaaliajan huipennuspäivänä. Se on päivää ennen tuhkakeskiviikkoa, jolloin kirkkovuodessa alkaa paastonaika. Sitä vietetään 46 päivää ennen pääsiäistä, minkä vuoksi myös Mardi Gras'n ajankohta vaihtelee vuosittain.
Mardi Gras -karnevaaleistaan tunnetuimpia kaupunkeja ovat New Orleans, Mobile, Rio de Janeiro, São Paulo, Venetsia, Salvador ja Mazatlán.
Melbournen eläintarha
Melbournen eläintarha () on eläintarha Melbournessa, Australiassa.
Vuonna 1862 perustettu Melbournen eläintarha sijaitsee vain muutaman kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Sen pinta-ala on 55 eekkeriä, ja eläintarhassa asuu muutama sata eri lajia sekä kaikkiaan useita tuhansia yksilöitä.
Inishmaan
Inishmaan (iiriksi Inis Meadhóin ja Inis Meáin, joka tarkoittaa keskimmäistä saarta) on keskimmäinen Aransaarista Galwayn lahdessa Irlannin länsirannikolla. Sen asukasluku on 200. Inishmaan on hiljaisempi ja siellä käy vähemmän turisteja kuin kahdella muulla Aransaarella, Inishmorella ja Inisheerilla. Se on joka tapauksessa yksi tärkeimmistä perinteisen irlantilaisen kulttuurin linnoituksista. Saari on iirinkielinen. Se kuuluu Galwayn kreivikuntaan ja Connachtin provinssiin.
Dún Conchuir on soikea kivinen linnoitus esikristilliseltä ajalta, josta on henkeä salpaavat näkymät muihin saaren muinaisiin paikkoihin.
Tämä kivilinnoitus 300-luvulta jaa. on epätavallinen siinä mielessä, että se on lähes suorakulmainen eikä pyöreä kuten muut linnoitukset saarella.
Talo jossa John Millington Synge asui joka kesä vuodesta 1898 vuoteen 1902 isäntinään Bríd ja Páidín Mac Donnchadha. Täältä hän sai inspiraation näytelmiinsä "The Playboy of The Western World, Riders to the Sea" ja moniin muihin. Myös monet muut tämän kertomukset kertovat Inishmaanista. Talo jossa tämä asui, Teach Synge, oli Mac Donnchadhan perheen koti aina 1970-luvulle saakka jolloin se alkoi rapistua. Sitä on varovasti restauroitu alkuperäisen mallin mukaan ja se avattiin yleisölle 1999.
Tämä oli kirjoittaja Syngen suosikkipaikka saarella, sieltä aukenee loistava näkymä Inishmorelle ja Atlantille.
Aleksanteri Nevskin katedraali
Aleksanteri Nevskin katedraali tarkoittaa seuraavia ortodoksisia kirkkoja:
Warhammer Online
Warhammer Online: Age of Reckoning (WAR) on MMORPG-peli, joka on Mythic EAn edellisen hittipelin, Dark Age of Camelotin tapaan erittäin RvR (Realm vs Realm, suom. valtakunta vs valtakunta) -painotteinen. Tämä tarkoittaa mm. sitä että pelaajilla on mahdollisuus vallata ja pitää hallussaan vastaliittouman tukikohtia ja kaupunkeja. Peli julkaistiin 18. syyskuuta 2008 ja sen palvelimet suljettiin lopullisesti 13. joulukuuta 2013.
Pelissä pelataan Warhammer-maailmassa, jossa vallitsee jatkuva sota.
Empire: Ihmiset, tällä hetkellä uria ovat Witch Hunter, Warrior Priest ja Bright Wizard ja Knight of the Blazing Sun.
vs.
Chaos: Myös ihmisiä, ainakin osittain. Urat: Marauder, Chosen, Zealot ja Magus.
Greenskins: Örkit ja hiidet, urat: Black Orc, Sguig Herder, Shaman ja Choppa.
vs.
Dwarfs: Kääpiöt, kääpiö voi olla Engineer, Runepriest, Ironbreaker ja Slayer.
Dark Elves: Pimeähaltiat, uria ovat Disciple Of Khaine, Sorceress, Witch Elf ja Blackguard.
vs.
High Elves: Korkeahaltiat, kouluttautuvat Swordmastereiksi, Shadow Warrioreiksi, White Lioneiksi ja Archmageiksi.
Warhammer Onlinen julkaisua siirrettiin useita kertoja alkuperäisestä julkaisuajankohdastaan.
Euroopassa pelin ennakkoon tilanneille tarjottiin 3 päivän ns. head-start joka mahdollisti pelin aloittamisen 3 päivää ennen virallista julkaisua. Tämä ei kuitenkaan toiminut suunnitelmien mukaisesti, vaan suurin osa pelaajista pääsi pelaamaan vasta head-startin toisena päivänä. GOA lahjoitti korvikkeeksi head-starttiin osallistuneille viikon maksutonta peliaikaa.
Betatestaajia Warhammer Onlinessa oli parhaimmillaan jopa 600 000. Vain kahden viikon jälkeen virallisesta julkaisupäivästä pelaajia oli maailmanlaajuisesti jo yli 750 000.
Vuodenvaihteeseen mennessä pelaajamäärä oli laskenut kuitenkin 300 000:een.
Dalesponi
Dalesponi on vahva hevosrotu, joka on hyvin läheistä sukua fellponille. Selvin ero rotujen välillä on dalesponin raskaampi rakenne.
Nykyiset dalesponit ovat hienopiirteisempiä ja niitä käytetään valjakkoponeina. Ne ovat rauhallisia, vahvoja ja varmajalkaisia, joten ne sopivat täydellisesti ratsuiksi. Väri on yleensä musta(tumman)ruunikko, joskus kimo, valkoisista merkeistä sallitaan vain tähti ja pilkku. Säkäkorkeuden tulee olla 137—147 cm.
Dalesponien kotimaa on Iso-Britania ja itäiset Penniinit.
Dalesponit ovat kotoisin Yorkshiren pohjoisimmista osista, Durhamista ja Northumberlandistä. Dalesponit jalostettiin 1700-1800-luvuilla kuormaponeiksi hiilikaivoksilla. Dalesponeja risteytettiin welsh cobien ja clydesdalenhevosten kesken. Friisiläishevonen periytti dalesponille värinsä ja rakenteensa.
Mariedalin linna
Mariedalin linna () on linna Götenen kunnassa, Länsi-Götanmaalla, Ruotsissa. Se edustaa barokin tyylisuuntaa. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Jean de la Vallée ruotsalaiselle valtiomiehelle Magnus Gabriel De la Gardielle. Nimensä linna sai De la Gardien puolison Maria Eufrosyne av Pfalzin mukaan.
Övedsklosterin linna
Övedsklosterin linna () on linna Sjöbon kunnassa, Skånen läänissä. Se rakennettiin vuosina 1765–1776. Rakennuttaja oli Hans Ramel. Linnan suunnittelusta vastasi puolestaan ruotsalainen arkkitehti Carl Hårleman. Päärakennus edustaa ranskalaista rokokoo-tyyliä, ja se on rakennettu punaisesta hiekkakivestä.
Övedsklosterin tilan edeltäjä oli 1100-luvun puolivälissä perustettu premonstratenssien luostari, joka siirtyi Tanskan valtiolle uskonpuhdistuksen yhteydessä ja muutettiin sen jälkeen läänitilaksi. Hans Ramelin aikana vanhat rakennukset purettiin ja sitten rakennettiin linna C. Hårlemanin piirustusten mukaan J. E. Rehnin johdolla.
Potilasohje
Potilasohjeet ovat terveydenhuollon ammattilaisen potilaalle tai potilaan verkostolle antamia kirjallisia ohjeita. Ohjeissa voi olla tietoa eri sairauksista, tutkimuksista, hoidoista, toimenpiteisiin valmistautumisesta, jälkihoidosta, itsehoidosta, toipumisesta, sairauden kulusta, sairauden ennusteesta, sairauden esiintymisestä sekä muistakin asioista.
Potilasohjeet on ensisijaisesti tarkoitettu terveydenhuollon ammattilaisten käyttöön siten, että he ovat ensin tutustuneet potilasohjeeseen, ja sen hyväksyttyään antavat sen potilaalle kirjallisesti tai antavat linkin. Ohjeita on syytä aina täydentää myös suullisella informaatiolla, ja siihen tulee tarpeen mukaan mieluiten aina liittää yksilöllinen potilaskohtainen osuus.
Jos ohjetta käyttää joku muu kuin ohjeen alkuperäinen saaja, on varmistettava omasta hoitopaikasta ja omalta alueelta, että ohje vastaa oman lääkärin tai oman alueen hoitokäytäntöä.
Potilasohjeesta on käytävä selville, kuka tai mikä taho potilasohjeen on laatinut tai mikä taho on potilasohjeen hyväksynyt. Potilasohjeesta on ilmettävä, milloin se on laadittu ja milloin se on saatettu ajan tasalle. Koska potilasohjeet ovat tärkeä osa potilaan hoitoa, niiden sisällöstä päättää ja vastaa viime kädessä hoitava lääkäri. On muistettava, että potilasohje edustaa sen laatineen ihmisen tai tahon sen hetkistä käsitystä asioista. Potilasohjeissa voi olla virheitä. Tutkimustiedon lisääntyessä ja kokemuksen karttuessa tiedot voivat muuttua. Lisäksi potilaat voivat ymmärtää tiedon eri tavoin kuin potilasohjeen laatija on tarkoittanut.
Potilasohjeiden käyttö edellyttää käyttöehtoihin tutustumista ja niiden hyväksymistä. Käyttö on maksutonta. Mikäli potilasohjeen tieto tai ohjeet ovat ristiriidassa vallitsevan ja yleisesti hyväksytyn käytännön, paikallisen käytännön tai etenkin hoitavan lääkärin antamien tietojen tai ohjeiden kanssa, niin potilasohjeen antama tieto tai ohje on toissijainen ja Käypä hoito -suosituksia, yleisesti hyväksyttyä käytäntöä, paikallista käytäntöä ja etenkin hoitavan lääkärin antamaa tietoa on pidettävä oikeana.
Potilasohjeessa ei välttämättä mainita tietolähdettä, mikä johtuu siitä, että tieto ja näkemykset ovat useimmiten peräisin niin monesta eri lähteestä, että useimmiten vaikea yksiselitteisesti ilmoittaa, mihin lähteeseen teksti perustuu. Potilasohjeeseen voi ja useimmiten on syytäkin liittää yksi tai muutama lähdeviite.
Potilasohje annetaan yleensä siinä vaiheessa, kun diagnoosi eli taudinmääritys on ainakin alustavasti tehty. Potilasohjeen voi antaa myös silloin, kun potilas esimerkiksi itse epäilee itsellään tai läheisellään olevan jokin sairaus.
Potilasohjeet on yleensä laadittu jonkun voimassa olevan virallisen ICD-10:n tai DSM-IV:n mukaisen sairauden tai sairausryhmän mukaisesti otsikoiden.
Laki terveydenhuollon ammattihenkilöistä 28.6.1994/559 Lääkärin ja hammaslääkärin erityiset oikeudet ja velvollisuudet 22§ "Taudinmäärityksestä ja oikeudesta määrätä lääkkeitä:" Laillistettu lääkäri päättää potilaan lääketieteellisestä tutkimuksesta, taudinmäärityksestä ja siihen liittyvästä hoidosta.
Kiirunan kirkko
Kiirunan kirkko () on kirkkorakennus Kiirunan kunnassa, Norlannissa, Ruotsissa. Se on Ruotsin suurimpia puukirkkoja. Se kuuluu Jukkasjärven seurakuntaan, ja Luulajan hiippakuntaan. Se rakennettiin vuosina 1909–1912, ja sen suunnittelusta vastasi ruotsalainen arkkitehti Gustaf Wickman. Kirkon kellotorni on peräisin vuodelta 1907.
Kirkon suunnittelija sai toimeksiannon suunnitella ”lapinkodan näköinen kirkko”. Kirkon rakennutti kaivosyhtiö Luossavaara-Kiirunavaara Aktiebolag, joka lahjoitti sen seurakunnalle vuonna 1913. Kirkon suunnittelussa ja rakentamisessa oli vahvasti mukana LKAB:n Kiirunan kaivoksen isännöitsijä Hjalmar Lundbohm.
Kirkon erillinen kellotorni rakennettiin ensin. Sen kellohuonetta kannattelevat liki 20 metriä pitkät puupilarit. Järeät mastopuut ovat peräisin Venäjältä Vienanmeren metsistä ja ne kuljetettiin Kiirunaan laivalla Narvikin kautta. Myös itse kirkkorakennus on puusta ja sen runkona on taidokas pilari-, palkki- ja kattotuolikonstruktio.
Kirkon vaaleasävyisen alttaritaulun nimi on ”Den Heliga Lunden” () ja sen on maalannut prinssi Eugen.
Blasieholmen
Blasieholmen on niemi Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa, Norrmalmin kaupunginosassa. Se sijaitsee itään Tukholman vanhastakaupungista. Blasieholmenilla sijaitsevat muun muassa Ruotsin kansallismuseo, Ruotsin kuninkaallinen musiikkiakatemia, Tukholman Grand Hôtel sekä Bååtin palatsi. Alueella on pieni Blasieholmstorg-aukio.
Blasieholmen tunnetaan varakkaiden asuttamista hienoista asuintaloista, ylellisistä hotelleista ja eräistä sen alueella toimivista instituutioista. Suurin osa alueen nykyisistä rakennuksista on 1800-luvun jälkipuoliskolta ja 1900-luvun alusta, mutta myös joitain 1600- ja 1700-lukujen yksityispalatseja on säilynyt. Rannassa on huvivenesatama.
Blasieholmen on aikoinaan ollut nimensä mukaisesti saari. Vanhin tunnettu saaresta käytetty nimitys on "Käpplingen". Saarella tapahtui vuonna 1389 tai 1392 Käpplingen murhana tunnettu kuuluisa tapaus, jossa huppuveljiksi () kutsutut saksalaiset surmasivat suuren joukon tukholmalaisia sulkemalla heidät taloon, joka poltettiin. Tapahtuma liittyi Albrekt Mecklenburgilaisen ja Tanskan kuningatar Margareetan kamppailuun Ruotsin kruunusta, mihin oli sekaantunut myös saksalaisia.
Nimi Blasieholmen on ollut käytössä 1500-luvulta alkaen. Nimen on väitetty tulleen Tukholmassa niihin aikoihin asuneesta skottilaissyntyisestä kauppiaasta Blasius Dundeijsta tai jopa pyhästä Blasiuksesta, mutta kummankaan tiedon puolesta ei ole todisteita. Blasieholmeniin siirrettiin vuonna 1611 Ruotsin laivaston laivatelakka, joka oli aiemmin toiminut Stadsholmenilla kuninkaanlinnan vieressä. Blasieholmenin telakalla rakennettiin myös kuuluisa Vasa-laiva. Telakka siirrettiin 1640 viereiselle Skeppsholmenille. Nykyisen kansallismuseon paikalla sijainneeseen erilliseen pienempään saareen rakennettiin 1630 kirkko, minkä myötä saari sai nimekseen "Kyrkholmen". Kirkko paloi 1822.
Tukholman kasvaessa monet mahtavat aatelissuvut rakennuttivat 1600-luvulla palatsinsa Blasieholmenille. 1800-luvulla olivat vuorossa rikkaat porvarit.
Infralapsarianismi
Infralapsarianismi (latinan sanoista "infra" ’alapuolella’ ja "lapsus" ’lankeemus’) tarkoittaa reformoidussa kristillisyydessä käsitystä, jonka mukaan armonvalinta eli predestinaatio on tapahtunut syntiinlankeemuksen jälkeen: Jumala ratkaisee jokaisen ihmissielun loppusijoituspaikan (eli onko syntyvä lapsi predestinoitu Taivaaseen vai Helvettiin) ajallisessa maailmassa ennen tämän syntymää – yleisesti hyväksytyn käsityksen mukaan munasolun hedelmöittymisen hetkellä.
Infralapsarianismille käänteinen käsityskanta on supralapsarianismi.
Grand Hôtel (Tukholma)
Grand Hôtel on hotelli Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Sen katsotaan olevan yksi Ruotsin ylellisimmistä hotelleista. Hotellin perusti ranskalainen Jean-François Régis Cadier, ja se avattiin virallisesti 14. kesäkuuta 1874.
Hotelli rakennettiin alun perin 1872–1874, mutta sitä on myöhemmin muutettu kolmesti, viimeksi 1950-luvulla. Loistokkaat sisätilat suunnitteli L. I. Wahlman vuosisadan vaihteessa ja Ivar Tengbom 1920-luvulla.
Supralapsarianismi
Supralapsarianismi (latinan sanoista "supra" ’yläpuolella’ ja "lapsus" ’lankeemus’) on reformoidussa kristillisyydessä esiintyvä predestinaatiokäsitys, jonka mukaan Jumala ratkaisi jokaisen ihmissielun kohtalon ja hänen loppusijoituspaikkansa (eli päätyykö tämä Taivaaseen vai Helvettiin) jo ennen maailman luomista ja syntiinlankeemusta, eli predestinaatio edeltää syntiinlankeemusta. Tämän käsityksen mukaan Jumala järjesti Paratiisin sellaiseksi, että syntiinlankeemuksen oli pakko tapahtua, jotta ihmiset tekisivät syntiä ja Jumala saisi syyn tuomita Helvettiin predestinoidut ihmiset Helvettiin.
Supralapsarianismille käänteinen näkemyskanta on infralapsarianismi.
Gustaf Wickman
Gustaf Wickman (s. 8. marraskuuta 1858, Göteborg - k. 22. elokuuta 1916, Tukholma) oli ruotsalainen arkkitehti. Hänen erikoisalaansa olivat varsinkin pankkirakennukset, mutta hänet tunnetaan myös kirkkorakennusten suunnittelijana. Hänen töihinsä lukeutuu muun muassa Kiirunan kirkko.
Sinirastas
Sinirastas ("Monticola solitarius") on pienikokoinen varpuslintu. Suomenkielisestä nimestään huolimatta laji kuuluu sieppojen ei rastaiden heimoon. Lajin kuvaili ja nimesi Carl von Linné 1758.
Linnun pituus on 21–23 cm ja paino 37–54 g. Juhlapukuinen koiras on pääosin tumman sinertävän harmaa, ja sen pää ja pyrstö ovat tummat. Kaukaa se näyttää täysin tummalta. Naaras ja nuori lintu ovat ruskeita, alapuolelta tummaraitaisia. Niiden pyrstö on tummanruskea, erona kivikkorastaan punaruskeaan pyrstöön. Sinirastaan nokka on pitkähkö ja hoikka. Laulu muistuttaa kivikkorastaan laulua.
Vanhoilla kivikkorastailla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla vain ruumiinhöyhenet käsittävä.
Lajista tunnetaan 5 alalajia, joista useimpia on maastossa mahdoton erottaa.
Lajin esiintymisaluetta ovat Etelä-Euroopan, Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja Keski-Aasian vuoristot aina Japaniin sekä Malesiaan ja Sumatralle saakka. Euroopan populaatio on kooltaan 240 000–530 000 yksilöä. Laji on muuttolintu osassa pesimäaluetta. Se on tavattu Suomessa kahdesti, 2.–3.6.1995 Kemijärvellä ja 5.4.1997 Rääkkylässä.
Tyypillisiä elinympäristöjä ovat jyrkät rinteet vuoristossa ja rannikolla sekä vanhat linnat, kirkot ja rauniot. Se pesii keskimäärin alempana kuin kivikkorastas.
Pesä on esimerkiksi kivenkolossa, kallionhalkeamassa tai rakennuksessa. Munia on 4–5, ja niitä hautoo pääasiassa naaras noin kaksi viikkoa. Pesyeitä voi olla kesän aikana kaksi.
Lintu on kaikkiruokainen, se syö pääasiassa hyönteisiä ja muita selkärangattomia sekä marjoja ja hedelmiä.
Inis Oírr
Inisheer (, tunnetaan perinteisesti nimellä "Inis Thiar" eli jälkimmäisenä saarena. Entinen virallinen nimi oli "Inis Oirthir" eli itäinen saari) on pienin ja itäisin Aransaari Galwaynlahdella Irlannin tasavallassa.
Inisheerin pyhmiys Naomh Caomhan on Naomh Caomhín (St. Kevin, Pyhä Kevin) vanhempi veli, joka perusti Glendaloughin. Virallinen iirinkielinen nimi Inis Oírr tuli käyttöön äskettäin, se on Irish Ordnance Surveyn mukaan perinteisen paikallisen nimen ja edellisen virallisen nimen kompromissi. Historiankirjoista näkee, että saaren nimeen on aina kuulunut joko "iarthar" tai "thiar". Nimen Inis Oirthir otti käyttöön 1600-luvulla tiedemies Rory O'Flaherty, joka otti oman väärinkäsityksensä nimestä saaren viralliseksi nimeksi.
Saarella sijaitsee keskiaikainen O'Brienin linna, joka on rakennettu kukkulan päälle muinaisen kivilinnoituksen perustuksille. Iiri on edelleenkin 300 vakinaisen asukkaan päivittäinen kieli.
Saarelle pääsee lautalla Connemaran Rossavealista ja Clairen kreivikunnan Doolinista, kuten myös muilta Aransaarilta. Matkailu on elintärkeä elinkeino saarelle. Saarelle tulee jatkuvasti koululaisia parantamaan iirintaitojaan, sillä Inishneer on muiden Aransaarien kanssa vahvaa iirinkielistä aluetta.
Inisheer on itäisin aransaarista. Rahtialus Plassey ajoi karille Inisheerin edustalla 1960-luvulla ja se onkin voimakkaan vuoroveden ja Atlantin aaltojen takia noussut tukevalla maalle Carraig na Finise edustalle. Saarelaiset pelastivat koko miehistön karille ajaneesta laivasta ja ottivat jopa kuvia tapahtuneesta Kansalliselle merenkulkumuseolle (National Maritime Museum), joka sijaitsee Dún Laoghairessa, Dublinin kreivikunnassa.
Mysi Lahtinen
Mysi Lahtinen (s. 1938 Seinäjoki) on suomalainen tietokirjailija, joka on kirjoittanut juhlia ja perinteitä sekä ruoanlaittoa käsitteleviä kirjoja ja lehtipakinoita. Hänen kirjallinen esitystapansa on pakinoivaa ja kielellä leikittelevää, esimerkkinä otsikko ”Broilerin lyhyt kananlento häkistä pataan”. Lahtinen asuu Suomenlinnassa.
Sveavägen
Sveavägen on katu Ruotsin pääkaupungin Tukholman Vasastadenin ja Norrmalmin kaupunginosissa. Se alkaa Sergelin torilta ja johtaa pohjoiseen Sveaplanille, jossa se tekee lähes 90 asteen mutkan länteen ja päättyy Norrtulliin. Katu on noin 2500 metrin pituinen. Se on kantanut nykyistä nimeään vuodesta 1885 lähtien. Hagastadenin rakennushankkeen yhteydessä liikennejärjestelyjä Norrtullin luona aiotaan muuttaa, ja myös Sveavägen saa siellä uuden linjauksen.
Kadulla on eri aikoina ollut useita nimiä, ja myös sen leveyttä ja pituutta on useita kertoja muutettu. Sen vanhin tunnettu nimi on ollut 1600-luvulla "Roslagsgatan" ("Roslageninkatu"), mutta myöhemmin se sai nimen "Badstugatan" ("Kylpyläkatu"). Paremmin se tunnettiin imellä "Stora Badstugatan" ("Suuri kylpyläkatu"), sillä sen länsipuolella kulki Rådmansgatanin ja Markvardsgatanin välisellä osuudella myös "Lilla Badstugatan" ("Pieni kylpyläkatu"). Toisinaan käytettiin 1600- ja 1700-luvuilla myös nimeä "Krutbrännargatan" ("Ruudinpolttajankatu"). Nämä vanhat nimet jäivät pois käytöstä, kun katua jatkettiin ja levennettiin ja se sai nimen Sveavägen.
Useissa yhteyksissä mainitun mutta virheellisen tiedon mukaan kuningas Kustaa III olisi ehdottanut rakennettavaksi suurta ja leveää esplanadin luontoista puistokatua, joka olisi johtanut Tukholman linnan luota Brunnsvikenille saakka, jolloin sen päätteenä olisi lahden takana näkynyt Stora Haga slott. Viimeksi mainittu linna, jota ei tule sekoittaa nykyiseen Hagan linnaan, jäi kuitenkin keskeneräiseksi, mutta sen rauniot ovat yhä näkyvissä Hagan puistossa. Käsityksen, että Kustaa III olisi kaavaillut tällaista valtakatua, on esittänyt muun muassa Albert Lindhagen, joka vuonna 1866 laati Tukholman pohjoisosille tunnetun asemakaavaehdotuksen nimeltä Lindhagenplanen. TOdennäköisesti Lindhagen väitti virheellisesti, että eräs Jean de la Valléen esittämä suunnitelma olisi ollut Kustaa III:n ideoima.
Kun Norrmalmin uudelleenjärjestelyä 1930-luvulla alettiin suunnitella, kaupungin rakennusviraston johtajana 1928-1944 toiminut arkkitehti Albert Lilienberg olisi pitkään halunnut Lindhagenin esittämän ajatuksen mukaisesti jatkaa Sveavägeniä etelään Norrbrolle saakka. Poliitikkojen, liikenneteknikkojen ja arkkitehtien käymän pitkän ja ankaran keskustelun jälkeen vuonna 1945 hyväksyttiin suunnitelma, jota myös ryhdyttiin toteuttamaan. Sen mukaan hieman Brunkebergstorgin pohjoispuolelle päätettiin rakentaa kokonaan uusi tori, "Sveaplatsen", joka myöhemmin sai nimen Sergels torg. Samalla päätettiin, että Sveavägenin liikenne kohdettaisiin tunneila, Klaratunnelnia pitkin Tegelbackenin alitse Centralbronille.
Odengatan ylitti 1900-luvun alkuun saakka Sveavägenin Sveabron-nimistä siltaa myöten. Sillan rakenteet on katujen risteyksen alla yhä jäljellä.
Olof Palme murhattiin 28. helmikuuta 1987 Sveavägenin ja Tunnelgatanin risteyksessä. Nykyisin paikalla on muistolaatta. Sveavägenin länsipuolella oleva osa Tunnelgatania sai myöhemmin uuden nimen Olof Palmes gata.
Júnior (jalkapalloilija, 1954)
Leovegildo Lins da Gama Júnior eli Júnior (s. 29. kesäkuuta 1954) on entinen brasilialainen jalkapalloilija. Hän pelasi puolustajana ja keskikenttämiehenä.
Júnior esiintyi Brasilian jalkapallomaajoukkueessa toukokuun 1979 ja joulukuun 1992 välillä 74 kertaa ja teki kuusi maalia. Jalkapallon MM-kisoissa Júnior esiintyi 1982 ja 1986. Molemmilla kerroilla Brasilia oli suuri suosikki, mutta putosi silti jatkosta ennen mitalipelejä.
Júniorin seurajoukkue kotimaassa oli Flamengo, jota hän edusti 1970-luvulta 1990-luvun alkuun. Hän voitti neljä Brasilian mestaruutta, yhden Etelä-Amerikan seurajoukkueiden Copa Libertadores -mestaruuden ja yhden Intercontinental Cupin. Hän on useimmin Flamengoa edustanut pelaaja 857 ottelullaan.
Júnior ehti edustaa myös italialaisia Torinoa ja Pescaraa vuosien 1984 ja 1989 välillä.
Mysoren kuningaskunta
Mysoren kuningaskunta oli valtakunta Intian eteläosassa. Sen perusti vuoden 1400 paikkeilla Wodeyarin dynastia, joka hallitsi Mysorea Intian itsenäistymiseen 1947 asti. Silloin kuningaskunta liittyi Intian liittovaltioon.
Kuningaskunta oli aluksi varsin pieni, ja sijaitsi Mysoren kaupungin ympäristössä. Sen perustivat kaksi veljestä, Vijaya ja Krisha Wodeyar. Se oli Vijayanagaran valtakunnan osa kunnes tämä hajosi 1500-luvun loppupuolella. Mysore nousi kukoistukseensa 1600-luvun keskivaiheilla Raja Wodeyarin hallituskaudella. Se laajeni ja kattoi lopulta nykyisen Karnatakan osavaltion eteläosat ja osia sen naapureista.
1700-luvun lopussa mysorelaiset kehittivät sodankäyntiin omaperäisen rakettiaseen, jolla pystyttiin tulittamaan brittejä ja hallitsemaan taistelukenttiä parinkymmenen vuoden ajan, vuoteen 1799 asti.
Brittien siirtomaakaudella Mysore jatkoi olemassaoloaan autonomisena ruhtinaskuntana. Siirtomaaisännät syyttivät sen hallitsijasukua taloudellisesta huolimattomuudesta ja ottivat välillä Mysoren suoraan hallintaansa, mutta maharadža vei asian brittiläiseen tuomioistuimeen, voitti, sai ruhtinaskuntansa takaisin ja niin Mysore nautti malliosavaltion asemasta vielä seitsemänkymmenen vuoden ajan. Kun Jawaharlal Nehru kävi Mysoressa 1920-luvulla, hän totesi sen olevan pidemmälle teollistunut kuin muu brittiläinen Intia.
Abbeydorney
Abbeydorney (iiriksi Mainistir Ó dTorna) on kylä Kerryn kreivikunnassa Irlannin tasavallassa. Sen iirinkielinen nimi juontaa juurensa Tornan klaanin luostaria (Monastery of the clan of Torna), joka viittaa sisterssiläiseen Kyrie Eleisonin luostariin, joka perustettiin 1154 ja sijaitsee kylän pohjoispuolella.
Kyrie Eleisonin luostari sijaitsee yhdeksän kilometriä pohjoiseen Kerryn kreivikunnan Traleesta. Abbeydorneyn asukasluku oli vuonna 2002 1140 ja se muodostaa osan Abbeydorneyn/Kilflynnin kunnasta.
Rautatieasema, joka avattiin 1880, palvelee yhä kylää Traalee-Limerick-linjalla, joka kulkee Linstowelin kautta. Matkustajapalvelu poistettiin 1963, vaikka rahtijunat jatkoivat kulkua Abbeydorneyn kautta kunnes Listowelin linja lakkautettiin 1977; Traleen linja lakkautettiin 1978.
Raskaansarjan nyrkellijän John L. Sullivanin isä Mike Sullivan muutti Abbeydorneysta suuren nälänhädän jälkeen.
Abbeydorneyssa on kaksi tuuliturbiinia toiminnassa tuuliturbiinifarmilla Leitin lähellä, toinen tuottaa 15 MW ja toinen 6,8 MW sähköä.
Huáscar
Huáscar ("Inti Cusi Huallpa Huascar" ketšuaksi: "Waskhar", "Auringon ilo") oli viimeisen voimakkaan inkahallitsijan Huayna Capacin poika. Huayna Capac ja hänen aiottu seuraajansa Ninan Cuyochi kuolivat ennen aikojaan, molemmat isorokkoon.
Inkavaltiossa syntyi tämän jälkeen Huascarin ja hänen veljensä Atahualpan välille sisällissota
Huayana Capacin seuraajasta. Huascar oli sodan syttyessä Cuzcossa, ja oli voitolla Ecuadorissa majaa pitänyttä Atahualpaa vastaan. Hän sai Atahualpan vangiksi, mutta Atahualpa pakeni pienen tytön avustamana.
Atahualpa voitti Huascarin kolmen vuoden sisällissodan jälkeen. Atahualpa joutui espanjalaisten vangiksi, ja pian tämän jälkeen Huascarin omat miehet tappoivat hänet.
Väriaisti
Väriaisti eli värinäkö tarkoittaa monilla eliöillä olevaa kykyä erotella eri värejä toisistaan. Värinäkö on osa näköaistia.
Ihminen havaitsee sateenkaaren värit violetista punaiseen. Ihmisen värinäkö perustuu silmän verkkokalvon tappisoluihin. Niitä on kolmea tyyppiä: yhdet havaitsevat punaista ja sen lähivärejä, toiset sinistä lähiväreineen ja kolmannet vihreitä lähiväreineen. Ihminen ei pysty havaitsemaan violettia lyhytaaltoisempaa ultraviolettia väriä, kuten jotkin muut eläinlajit. Ultravioletti valo ei ensinkään pääse ihmissilmän linssistä sisään, eikä ihmisellä ole myöskään sen havaitsemiseen kykeneviä tappisoluja.
Lintujen tappisolut havaitsevat värejä hiukan ihmisestä poikkeavalla tavalla, sillä jotkin sävyt näkyvät niille voimakkaampina kuin ihmisille. Lisäksi useimmat linnut näkevät myös ultravioletin värinä muiden joukossa, sillä niillä on tappisoluja myös ultravioletin havaitsemista varten. Linnut pystyvät lisäksi erottamaan värejä ihmistä tarkemmin, sillä niillä on ihmistä enemmän tappisoluja. Monen lintulajin koirailla on kirkkaan ultravioletteja kuvioita, jotka herättävät naaraiden huomion parinvalintatilanteessa. Linnut näkevät ultravioletin myös muualla luonnossa: esimerkiksi petolinnut näkevät myyrien ultravioletin värisen virtsan ja pystyvät sen perusteella suunnistamaan alueille, joilla myyriä on.
Monilla kalalajeilla on neljäntyyppisiä tappisoluja, eli ne ilmeisesti näkevät lintujen tapaan myös ultravioletin ja käyttävät ultraviolettia viestinnässään.
Hyönteiset kykenevät yleensä näkemään sinisen, vihreän ja ultravioletin. Vain osa hyönteislajeista näkee myös punaisen.
Nisäkkäillä laajan väriskaalan näkeminen on yleistä aamuhämärissä eläneillä lajeilla, ja alkunisäkkäällä oli siksi myös ultraviolettinäkö. Monet pussieläinlajit havaitsevat värit punaisesta ultraviolettiin. Nykyisin nisäkkäistä ultravioletin näkevät erillisenä värinään myös eräät lepakot ja monet jyrsijät, kuten rotta ja gerbiili. Lisäksi monet muut nisäkkäät näkevät ultravioletin violettina, mistä on hyötyä erityisesti hämäräeläimille, sillä valon lyhimmät aallonpituudet viipyvät näkyvillä pidempään kuin muut. Moni nisäkäs, kuten kissa, koira ja hevonen, ei näe punaista väriä.
Nisäkkäistä värit aistivat ihmisen kaltaisesti vain vanhan maailman apinat. Uuden maailman apinoissa esiintyy punavihervärisokeutta.
Useimmat eläinlajit eivät näe punaisen tuolla puolen olevaa infrapunaista, joka on valon aallonpituuksista kaikkein pitkäaaltoisinta. Infrapunan aistimiskyky on tiettävästi vain joillain käärmeillä, kuten joillain boilla ja pytoneilla. Kaikkein tarkin infrapunanäkö on kalkkarokäärmeellä. Käärmeet aistivat infrapunaiset aallonpituudet kuononsa sivuilla olevilla kuopilla, mutta käärmeen aivot käsittelevät nämä havainnot osana näköaistimustaan.
Värisokeudessa värien erottelukyky on tavalla tai toisella puutteellinen. Puna-vihersokeus on yleisin värisokeuden muoto.
Bakteerimeningiitti
Bakteerimeningiitti on bakteerin aiheuttama aivokalvontulehdus. Se on Suomessa virusmeningiittiä harvinaisempi, mutta erittäin vaarallinen.
Jopa kaksi kolmasosaa bakteerimeningiiteistä todetaan alle 2-vuotiailla henkilöillä. Sairautta esiintyy myös aikuisilla.
Bakteerimeningiitin yleinen aiheuttaja on meningokokki, joka on kuitenkin melko heikosti tarttuva. Muita mahdollisia aiheuttajia on mm. pneumokokki.
Bakteerimeningiitti on hengenvaarallinen sairaus. Toipuneillekin potilaille saattaa jäädä pysyviä neurologisia vaurioita, kuten kuulovamma tai jopa täydellinen kuurous. Hoitamattomaan bakteerimeningiittiin liittyy korkea kuolleisuus.
Bakteeriperäinen aivokalvontulehdus on etenemiseltään nopea ja aiheuttaa potilaan yleiskunnon romahtamisen jo muutamissa tunneissa. Toipumisen kannalta oleellista on saada potilas nopeasti tehokkaaseen hoitoon.