Mahiljoun alue
Mahiljoun alue eli "Mogiljovin alue" (, ) on yksi Valko-Venäjän hallinnollisista alueista (oblasti) maan itäosissa, Venäjän rajalla.
Mahiljoun alue perustettiin 15. tammikuuta 1938. Nykyiset rajat ovat olleet voimassa tammikuusta 1964. Alueen pääkaupunki on Mahiljou.
Alueen pinta-ala on 29 100 km². Alueella asuu noin 1,1 miljoonaa asukasta. Alueen väkiluku on pienentynyt lähes 10 % edellisen vuosikymmenen aikana (pudotus 1 213 500:sta 1 099 400:aan vuosien 1999 ja 2009 väestönlaskujen välillä). Väestön kaupungistuminen jatkuu - vuoden 2009 väestönlaskun mukaan jo 75,8 % väestöstä eli (833  248 / 1 099 374 asukkaasta) asui kaupungeissa ja maaseudulla enää 24,2 %. 
Alue rajoittuu lännessä Minskin, pohjoisessa Vitsebskin ja etelässä Homelin alueeseen. Alueen itänaapurina on Venäjä.
Mahiljoun alue sisältää kaksi suurempaa kaupunkia: Mahiljou ja Babrujsk. Lisäksi on 21 hallinnollista piiriä (rajon), joiden keskuksena on tavallisesti pikkukaupunki tai kaupunkimainen taajama. Merkittäviä, kooltaan alle 50 tuhannen asukkaan kaupunkeja maakunnassa ovat Asipovitšy, Horki ja Krytšau.
Oheisessa taulukossa Mahiljoun alueen yli 10 000 asukkaan taajamien nimet ovat asukasluvun mukaisessa suuruusjärjestyksessä - ensin suomeksi, sitten valkovenäjän ja venäjänkielisessä muodossa. Väkiluvut perustuvat lokakuun 2009 väestönlaskuun.
Mahiljoun maakunnan osa-alueet - kaksi kaupunkia ja 21 hallintopiiriä - ovat (asukasluvut 2009 väestönlaskennasta): 
Mahiljoun alueen läpi kulkevat suurimmat valtatiet ovat 
Euroopan suurimpiin jokiin kuuluva Dnepr laskee pohjoisesta Mahiljoun läpi, ja myös kahta sen Mahiljoun alueen läpi kulkevaa sivujokea, Berezinaa ja Sožia, käytetään jokilaivareitteinä tavarakuljetuksissa.
Tšernobylin ydinkatastrofin yhteydessä 1986 Mahiljoun alueesta 35% saastui. Erityisesti Mahiljoun alueen itäisiin osiin kulkeutui runsaasti radioaktiivista laskeumaa Homelin alueen etelä- ja itäosien tapaan. Oheisessa kartassa on esitetty erään keskeisen radioaktiivisen ainesosan, maastoon ilmavirtojen mukana levinneen, puoliintumisajaltaan pitkäkestoisen cesium-137:n kaukokulkeuma YK:n aktiivisuusasteikon mukaan. 
Kartan alin aktiivisuusluokka (Nimetön vyöhyke) vastaa säteilytasoa, joka saavutettiin Cs-137 laskeuman seurauksena yli 20:ssä Suomen kunnassa, esimerkiksi Tampereen seudulla. Tällä tasolla säteily ei ole YK:n vuonna 2002 julkaiseman Tšernobyl-raportin ja nykykäsityksen mukaan erityinen riski millekään ryhmälle. Kuitenkin mielikuvissa Tšernobylin muisto lienee voimistanut kaupungistumista ja edistänyt koulutetun väestönosan poismuuttoa seuduilta ja synnyttänyt monia psykososiaalisia vaikutuksia.
Kartassa kuvatun cesium-137:n ohella Tšernobylin lähimaakunnissa esimerkiksi Valko-Venäjän kaakkoisosissa ulkoista säteilyannosta aiheuttivat myös muut ilmavirtausten mukana kulkeutuneet ja hengitysilmaan tai maastoon levinneet ainesosat (kuten St-90, jodi-121, cesium-134; nämä ovat pääsääntöisesti lyhytikäisempiä kuin Cs-137). Ilmasta ja maastosta saadun ulkoisen säteilyannoksen ohella ihmisten kokonaissäteilyannosta lisäsivät useat paikalliset luonnontuotteet (kasvikset, sienet, marjat, kalat, riista) ja elintarvikkeet, kuten onnettomuusaikaan ja sen jälkeen ulkona jo laiduntavista lehmistä lypsetty maito. Tämä kasvatti osaltaan mm. kilpirauhassyöpien todennäköisyyttä.