Skaldi
Skaldi oli nimitys viikinkiajan skandinaavisille runoilijoille, jotka sepittivät ja esittivät varsinkin hallitsijoiden ylistysrunoja näiden hoveissa. Meidän päiviimme skaldirunoudesta on säilynyt joitakin näytteitä kokonaisten runojen tai runonkatkelmien muodossa. Eräitä riimukirjoituksia lukuun ottamatta nämä runot kirjoitettiin muistiin Islannissa vasta 1100- ja 1200-luvuilla. Niiden kuitenkin uskotaan säilyneen tätä ennen suullisena perinteenä varsin muuttumattomassa muodossa: otaksuttavasti skaldirunojen monimutkaiset runomitat vaikeuttivat niiden muuntumista tai muuttamista. Skaldirunojen tyypillisin runomitta oli "dróttkvætt" eli "ruhtinaanmitta". Skaldirunoudessa käytettiin paljon monimutkaisia vertauskuvia ("kenningar"), jotka tekevät runoista nykylukijan kannalta hetkittäin varsin vaikeatajuisia.
Koska skaldirunot ovat aikalaislähteitä, niillä on ollut suuri merkitys viikinkiajan historian ja uskonnon tutkijoille. Tutkimuksessa skaldirunoille annetaan suurempi todistusarvo kuin saagojen kaltaisille proosateksteille, jotka ovat syntyneet vasta kauan viikinkiajan jälkeen. Snorri Sturlusonin noin vuonna 1220 kirjoittamaan "Heimskringla"-teokseen, joka on laaja Norjan kuninkaiden historia, sisältyy erityisen paljon skaldirunolainauksia. Teoksen suomennoksessa nämä runot on kääntänyt Aale Tynni, joka on suomentanut myös Eddan jumal- ja sankarirunot. Skaldirunoja sisältyy myös saagoihin ja muihin muinaisnorjankielisiin teksteihin. Monien skaldien nimi on säilynyt heidän runojensa yhteydessä.
Varhaisin skaldi, josta on säilynyt tietoja, oli norjalainen Bragi Boddason, jonka sepittämäksi oletettu "Ragnarsdrápa" on ajoitettu 800-luvun puoliväliin. Myöhemmin Bragia kunnioitettiin jopa skaldirunouden jumalana, ja häntä väitettiin "dróttkvætt"-mitan keksijäksi. Vanhin säilynyt "dróttkvætt"-mittainen runo on kuitenkin Þorbjörn Hornklofin "Glymdrápa" 800-luvun lopulta. 900-luvun loppuun ajoittuva Karlevin riimukivi sisältää varhaisimman säilyneen tekstinäytteen "dróttkvætt"-mittaisesta runosta.
900-luvun tunnettuja skaldirunoja ovat Norjan kuninkaan Eerik Verikirveen kuolemaa ja Valhallaan saapumista kuvaava "Eiríksmál" sekä myöhemmän kuninkaan Haakon Hyvän samanlaista kohtaloa kuvaava "Hákonarmál". Jälkimmäinen runo ilmeisesti perustuu edelliseen: sen runoillut Eyvindr Finnsson sai lisänimen "skáldaspillir" eli "skaldien turmelija", koska hän kierrätti aikaisempaa runoutta. Toinen Eyvindr Finnssonin tunnettu runo oli "Háleygjatal", joka kertoo Hålogalandin jaarlien sukujuurista. Tässä runossa Eyvindr on käyttänyt hyväkseen aikaisempaa "Ynglingatal"-runoa, joka kuvailee Vanhan Uppsalan kuningassuvun myyttistä alkuperää.
Tunnetuin skaldeista lienee islantilainen Egill Kalju-Grímrinpoika (isl. "Egill Skallagrímsson"), joka eli noin vuosina 910 - 995. Egillin väkivaltaista ja seikkailukasta elämää koskevien perimätietojen pohjalta kirjoitettiin 1200-luvulla "Egillin, Kalju-Grímrin pojan, saaga". Tästä saagasta on olemassa Antti Tuurin laatima suomennos. Saagaan sisältyy näytteitä Egillin runoudesta: ehkäpä tunnetuimpia ovat Eerik Verikirveen ylistysruno "Höfuðlausn" sekä "Sonatorrek"-niminen valituslaulu, jossa Egill suree poikiensa kuolemaa.
900-luvun lopulta lähtien kristinusko alkoi toden teolla levitä Skandinaviassa, mikä luonnollisesti vaikutti myös skaldirunouden sisältöön. 1100-luvulla skaldirunous alkoi muuttua vanhanaikaiseksi, mutta runoperinne eli yhä varsinkin Islannissa ja Orkneysaarilla. 1200-luvulle tultaessa skaldirunous oli häviämässä jo Islannissakin. Paljolti juuri tästä syystä Snorri Sturluson kirjoitti runoja muistiin ja laati "Proosa-Eddaksi" kutsutun runousopin käsikirjan estääkseen traditiota sammumasta lopullisesti.
"Skald"-sana on viikinkiromantiikan vaikutuksesta nykyisin skandinaavisissa kielissä käytetty synonyymi sanalle "runoilija".