Honkaniemen taistelu
Honkaniemen taistelu käytiin talvisodassa 26. helmikuuta 1940. Suomen sotahistoriaan mainittu taistelu on jäänyt lähinnä siitä syystä, että se oli ensimmäinen merkittävämpi vastahyökkäys, johon suomalaisten puolelta talvisodassa osallistui panssarijoukkoja. Taistelun lopputulos oli suomalaisten kannalta synkkä ja suomalaisten osalta panssarijoukkojen käyttö loppuikin käytännössä talvisodassa tähän taisteluun. Taistelun tuloksena Mannerheim kypsyi ajatukseen vetää suomalaiset joukot väliasemasta taaksepäin.
Mannerheim-linjan murruttua 11. helmikuuta oli päämaja antanut käskyn Kannaksen armeijalle vetäytyä ns. Väliasemaan Taipaleenjoen länsipuolisilla alueilla. Näykkijärven pohjoispuolinen alue kuului 23. divisioonan puolustusalueeseen, jossa taistelun alkuvaiheessa toimi myös 4. divisioonaan kuuluva JR 14:n toinen pataljoona.
25. helmikuuta 1940 eversti Vasili Kašuban komentamat puna-armeijan 84. Kaartindivisioona ja 120. Panssarirykmentti (58 kpl T-26, T-28 ja BT-sarjan vaunua) saivat aikaan murron suomalaisten linjoihin Näykkijärven pohjoispuolisella alueella. Heti murron tapahduttua 23. divisioonan uusi komentaja eversti Voldemar Oinonen siirsi alueelle komentamastaan divisioonasta I/JR 67:n, jonka lisäksi II Armeijakunnan komentaja Harald Öhquist alisti 23. divisioonalle JP 3:n ja Panssaripataljoonan neljännen komppanian (4./Pans.P), johon kuului 15 Vickers-hyökkäysvaunua. Mainitulla panssarikomppanialla ei ollut lainkaan taistelukokemusta. Viidestätoista panssarivaunusta ryhmitysalueelle pääsi vain kahdeksan, koska seitsemän panssarivaunun bensiinin joukkoon oli päässyt vettä. Ryhmittäytymisvaiheessa Jukkalaan oli alkujaan noin 0 C:n lämpötila laskenut miltei -20 C:n pakkaseen. Kahdeksasta ryhmitysalueelle päässeestä panssarivaunusta kahdessa oli moottorivika, minkä vuoksi ne jätettiin sivustasuojaksi. Kuudesta taisteluun lähteneestä panssarivaunusta Vickers n:o 644 juuttui ojaan ja sen torni vaurioitui, minkä vuoksi hyökkäämään lähtemään pääsi vain viisi vaunua.
25. helmikuuta 1940 iltaan mennessä JR 14:n joukot vetäytyivät I/JR 67:n asemien läpi alueelta.
Eversti V. Oinosen päätöksen mukaan puna-armeijan joukot tuli lyödä Honkaniemen pysäkin - Näykkijärven alueella kuuden pataljoonan, kolmen patteriston ja panssarikomppanian voimin tehtävällä hyökkäyksellä.
Hyökkäyksen valmisteluilla oli kova kiire ja varsinaiseen hyökkäykseen pääsikin osallistumaan vain JP 3, 4./Pans.P ja osia I/JR 67:stä. Tykistönkään osalta yksi patteristo ei ennättänyt taistelualueelle ampumavalmiuteen.
Helmikuun 25.–26. välisenä yönä JP 3 ja panssarikomppania alkoivat siirtyä hyökkäyksen lähtöasemiin saatuaan noin kello 22.15 käskyn vastahyökkäyksestä. Valmisteluilla oli kiire, sillä hyökkäys edellytti toiminnan aloittamista jo klo 6.15 seuraavana aamuna. Alun perin oli ollut tarkoituksena hyökätä kello 5 aamulla, mutta tykistöyhteyksiä ei oltu saatu kuntoon hyökkäyksen tukemiseksi ajoissa. Tykistökeskitys osui JP 3:n ryhmitysalueelle, minkä vuoksi jääkärien tuli pysyä matalana eivätkä he kyenneet seuraamaan panssarivaunuja. Tykistövalmistelussa kuoli tai haavoittui 30 sotilasta, minkä vuoksi lähtöhetkeä siirrettiin toisen kerran, kello 7.15 alkavaksi.
Aamulla 26. helmikuuta 1940 klo 7.15 kaksi patteristoa keskitti kymmenen minuutin tulivalmistelun vihollisen asemiin Näykkijärvellä. Suomalaisten hyökkäyskäsky tuli hieman myöhässä, joten neuvostojoukot ehtivät siirtyä asemiinsa ja avasivat välittömästi tulen aiheuttaen suomalaisille raskaita tappioita. Yhden Vickers-vaunun tuhouduttua vihollisen tykkitulessa suomalaisten oli peräännyttävä takaisin.
Kello 10 suomalaiset aloittivat uuden hyökkäyksen Pienmäen suunnalla. Ilman panssarivaunuja, jääkäreitä ja tulitukea suoritettu hyökkäys epäonnistui ja joukot vetäytyivät takaisin. Kello 13 lähtivät puolestaan Jukkalan suunnalla viisi Vickers-vaunua ja JP 3 hyökkäykseen. Lähitaisteluun asti johtaneessa hyökkäyksessä suomalaiset pääsivät etenemään panssareiden tukemina neuvostolinjojen läpi Rauhalan peltoaukealle asti vähäisin tappioin. Peltoaukion vastakkaiselta reunalta avasi tulen 20 vihollisen raskasta T-28-vaunua Seuranneen 40 minuutin panssaritaistelun aikana tuhoutui kahdeksan venäläistä vaunua ja neljä viidestä suomalaisvaunusta.
Panssaripataljoonan 4. komppaniasta oli jäljellä enää seitsemän vaunua ja niistäkin neljä oli vaurioituneita, jonka vuoksi pataljoona siirrettiin Antrean alueelle reserviksi. Neuvostojoukot menettivät taistelussa yhdeksän panssaria ja kaatuneina 140 sotilasta. Tästä huolimatta suomalaisten vastaiskun voidaan katsoa epäonnistuneen, sillä tarkoitus oli ollut vallata takaisin väliaseman menetetyt osat.
Lisäksi suomalaisten panssarijoukkojen voidaan katsoa epäonnistuneen muutenkin sangen raskaasti, koska taisteluun lähetetyistä 15 panssarista vain kuusi pääsi aloittamaan varsinaisen hyökkäyksen muiden jäätyä mm. erilaisten vikojen vuoksi saapumatta hyökkäykseenlähtöalueelle. Varsinaiseen hyökkäykseen osallistuneista kuudesta vaunusta tuhoutui taistelussa viisi, yhden vetäytyessä vaurioituneena alueelta pääsemättä osallistumaan itse taisteluun.
Merkittävimpänä syynä suomalaisten panssarijoukkojen vähäiseen osuuteen talvisodan taisteluissa on se, että ainoat (ja samalla vähälukuiset) tuolloin nykyaikaisena pidetyt Vickers-panssarivaunut oli hankittu aivan 1930-luvun lopulla perushankintaohjelmaan kuuluvina säästösyistä ilman muun muassa aseistusta ja optisia välineitä. Panssarivaunujen varustaminen oli täysin kesken talvisodan syttyessä ja kun varustaminen oli saatu suoritettua tammikuun puoliväliin mennessä oli vielä vaunujen miehistön lopullinen kouluttaminen kesken. Näistä syistä suomalaiset saivat moderneimpia panssarivaunujaan osallistumaan taisteluun vasta helmikuun 1940 lopulla, sodan kestettyä jo liki kolme kuukautta. Tämän taistelun jälkeen Vickersejä käytettiin enää yksittäisinä tulitukivaunuina, mutta hyvin vähissä määrin.Jokaisessa Vickersissä oli kolmen hengen miehistö: ajaja, ampuja sekä vaununjohtaja. Panssarivaunujoukkueenjohtaja Virniö ja panssarivaunukomppanian päällikkö Mikkola olivat omien panssarivaunujensa vaununjohtajia. Vaunuissa ei ollut radioita, joten johtamistoiminta ei ollut komppanian tasoista. Kaikkiaan 15:stä panssarivaunusta ainoastaan viisi osallistui lopulta taisteluun.