Sveitsinajokoira
Sveitsinajokoira ("Schweizer Laufhund", "Chien Courant Suisse") on Sveitsistä kotoisin oleva koirarotu. Tästä rodusta on neljä muunnosta: berninajokoira ("Chien Courant Suisse Bernois"), juranajokoira ("Chien Courant Suisse Bruno"), luzerninajokoira ("Chien Courant Suisse Lucernois") ja schwyzinajokoira ("Chien Courant Suisse Schwytzois"). Juranajokoirasta on olemassa vielä erikseen kaksi alamuunnosta, bruno ("Bruno du Jura") ja saint hubert ("Bruno St Hubert").
Sveitsinajokoira on keskikokoinen, sileäkarvainen ja sen kropan tulisi ilmentää voimaa ja kestävyyttä. Pään tulisi olla kuiva ja kuonon pitkä. Rodun jokaisesta eri muunnoksesta on olemassa myös pieni versio, jotka FCI lukee erilliseksi roduksi nimeltä pienisveitsinajokoira.
Eri muunnosten suurimmat erot koskevat karvapeitteen ja ihon väriä:
Rotu on oppivainen, herkkä ja uskollinen, ja se kiintyy herkästi omistajaansa. Sillä on kuitenkin voimakas metsästysvietti ja sitä jalostetaan vielä nykyäänkin tätä tarkoitusperää ajatellen, joten se ei sovi pelkäksi seurakoiraksi. Lisäksi aktiivisena ja eloisana koirana se kaipaa virikkeitä ja toimintaa. Työkoirana sveitsinajokoira on erittäin hyvä ajokoira, joka ajaa haukkuen jopa villisikoja.
Sveitsinajokoira on hyvin vanha koirarotu. Voidaan todistaa, että rotu olisi ollut olemassa jo roomalaisajan Sveitsissä, sillä Avenchesista on löydetty mosaiikkeja, joissa on kuvattu sveitsinajokoiran eri muunnoksien näköisiä koiria. Palkkasoturit toivat aikanaan Sveitsiin ulkomaisia ajokoiria, joista sveitsiläiset ajokoirat osittain polveutuvat. Rotua pidettiin arvossa 1400-luvun Italiassa ja 1700-luvun Ranskassa, koska se osasi ajaa jänistä poikkeuksellisen hyvin. Alun perin sveitsiläisiä ajokoiria oli yhteensä viisi, joista jokainen sai vuonna 1882 oman virallisen rotumääritelmänsä.
Jokainen rotu oli nimetty kotikantooninsa mukaan:
Thurgaunajokoira alkoi kuitenkin harvinaistua ja se oli kuollut sukupuuttoon vuoteen 1909 mennessä, jolloin rotumääritelmät uusittiin. Vuonna 1933 neljä jäljellä ollutta rotua päätettiin yhdistää virallisesti saman rotunimen alle, ja nykyisin ne tunnetaankin yhden rodun, sveitsinajokoiran, neljänä eri muunnoksena.
Juranajokoirasta on käytännössä olemassa enää kevytrakenteisempi "bruno-tyyppi", sillä alkuperäinen, vihikoiraa muistuttanut ja sen mukaan nimetty "st. hubert-tyyppi" on kuollut sukupuuttoon. St. hubert -tyyppi oli sveitsinajokoirista kaikkein vankkarakenteisin, voimakasluustoisin, leveäpäisin ja tiheäkarvaisin. Se oli myös muihin muunnoksiin verrattuna liikkeissään melko hidas, myös riistaa ajaessaan. Sen kuvaillaankin olleen työnsä ulkopuolella kotioloissa erittäin rauhallinen ja mukavuudenhaluinen. Lisäksi se tunnettiin erityisesti voimakkaasta haukustaan.
Vaikka aito sveitsiläinen st. hubert-tyypin juranajokoira onkin kuollut sukupuuttoon, ehtivät ranskalaiset jalostaa siitä oman versionsa. Vuonna 2003 Ranskan Kennelliitto Société Centrale Canine tunnusti tämän muunnoksen omaksi rodukseen nimeltä "bruno saint-hubert français" eli "ranskalainen saint-hubert-tyypin juranajokoira", ja määrittelee sen alkuperämaaksi rodun historiasta huolimatta Ranskan. Sen sallittu säkäkorkeus on täsmälleen sama sveitsinajokoiran kanssa. Väriltään se on juranajokoiran tapaan aina parkinruskea, jolla on musta mantteli.