Lohikäärme
Lohikäärme (aikaisemmin louhikäärme) on usein liskomainen taruolento, joka tunnetaan tarustoista kautta maailman. Lohikäärmeet ovat hahmoltaan yleensä matelijamaisia, suomuisia tai sulkapeitteisiä ja usein siivekkäitä.
Lohikäärmeillä voi olla kaksi tai neljä jalkaa, joillakin voi olla enemmän ja joillakin ei ole jalkoja lainkaan. Usein lohikäärmeet pystyvät syöksemään tulta.
Lohikäärmeet esiintyvät kreikkalaisessa, roomalaisissa ja persialaisessa mytologiassa. Antiikin mytologiassa lohikäärmeet olivat tavallisesti väkivaltaisia alkuolentoja ja kaaoksen voimien edustajia, joita vastaan jumalat taistelivat. Aristoteles, Herodotos ja Plinius mainitsevat outoja liskoja, mukaan lukien siivekkäitä käärmeitä.
Skandinaavisessa mytologiassa tunnetaan Sigurd, joka surmaa lohikäärme Fafnirin. Beowulfin lohikäärmeensurma on selvästi jo saanut vaikutteita kristinuskosta.
Kristinuskossa lohikäärme symboloi Saatanaa (Ilmestyskirja 12:7–12), jonka arkkienkeli Mikael voittaa ja syöksee alas helvettiin. Lohikäärmeen saama leima voi johtua käärmeiden yleisyydestä pakanauskontojen toteemieläimenä ja jumaluuden osoittajana. Lohikäärmeet söivät ihmislihaa. Ne asuivat usein luolissa ja vartioivat siellä aarrettaan ja ryöstämäänsä neitoa.
Lohikäärmeiden surmaajat saivat vaikutteita etenkin Pyhästä Yrjöstä. Kirkon taiteessa ja kirjoituksissa lohikäärme edusti aina pahaa, mutta maallisessa maailmassa se edusti myös raivokkuutta taistelussa, mistä syystä se pääsi heraldiikkaan.
Walesin tunnus on punainen lohikäärme. Tarun mukaan velho Merlin näki taivaalla punaisen ja valkoisen lohikäärmeen taistelevan, ja vaikka valkoinen oli niskan päällä, punainen lopulta voitti. Tarun tulkinta oli, että punainen lohikäärme edusti roomalaisbrittiläistä kelttiväestöä, ja valkoinen hyökkääviä anglosaksisia germaaniheimoja. Vaikka anglosaksit valtasivatkin Britannian alamaan, Walesiin, Strathclydeen ja Cornwalliin he eivät koskaan päässeet, ja taru toteutui lopullisesti Owain ap Tudurin pojan, Henry Tudorin (Henrik VII:n) noustessa Englannin kuninkaaksi. Kymrin kielessä sana "dragon" (vrt. Uther Pendragon) tarkoittaa "sotapäällikköä". Sana on lähtöisin roomalaisen katafraktiratsuväen käyttämästä lohikäärmestandaarista, "draco". Standaari oli tuulipussin muotoinen ja näytti lohikäärmeeltä.
Lohikäärme on rakuunoiden tunnus.
Suomalainen mytologia ei todennäköisesti tuntenut sanaa ”lohikäärme” kuin satunnaisesti, tai vasta uudella ajalla.
Lohikäärmeen suomenkielinen nimi ei viitanne lohikalaan, vaan ilmeisesti pohjautuu muinaisruotsin sanaan "floghdraki" (”lentokäärme”). Sanan alkuosa on lainattu ja loppuosa käännetty. Toisen näkemyksen mukaan sana palautuu tulta tarkoittavaan muinaisskandinaaviseen sanaan "logi". Kolmas mahdollinen etymologia on "louhikäärme", joka viittaa lohikäärmeiden oletettuun asuinpaikkaan louhilla eli kallioisilla vuorilla. Perinteisesti on arveltu, että sana lohikäärme olisi ”jalopeuran” tapaan Mikael Agricolan keksintöä, ja vanhin kirjallinen tieto sanasta onkin Agricolalta. Uudempaa käsitystä edustava "Suomen sanojen alkuperä" vuodelta 2001 ei kuitenkaan pidä sanaa Agricolan keksimänä, vaan olettaa sanan olevan ”kansanetymologinen muodostelma”.
Suomalaiset kansantarut tuntevat kertomuksia erilaisista jättiläiskäärmeistä, -liskoista, ja -madoista, joista jotkut ovat tulisia ja jotkut monipäisiä, kuten myös tulisista lentävistä olennoista (esimerkiksi Kokko). Taruolentoja nimitetään lohikäärmeiksi kuitenkin vain muutamassa tarinassa ja loitsussa. Joissakin tarinoissa kertoja ei ole oikein tiennyt mikä lohikäärme on, ja on käsittänyt sen kalaksi.
Martti Haavion mukaan "lievo" voisi olla alkuperäinen suomalainen nimitys lohikäärmeelle. Toisaalta "uisko"-veneet ovat todennäköisesti saaneet nimensä käärmettä tai liskoa tarkoittavasta sanasta, josta on peräisin myös nykysuomen sana "lisko". Tämä ei vielä tarkoita, että uisko olisi ollut nimitys juuri lohikäärmeelle (eikä esimerkiksi ylipäätään käärmeelle tai matelijalle), mutta jos se olisi, sille löytyisi vertauskohta läheltä - viikinkien tiedetään kutsuneen erästä laivatyyppiään lohikäärmettä tarkoittavalla sanalla.
Eräässä tarinassa neidon maannut poika hirtetään. Neito taas tuomitaan lohikäärmeen kitaan. Lohikäärme kieltäytyy syömästä neitoa ja huokaisee, että ennemmin nielisi miehen miekkoineen, hevosen satuloineen ja papin kirkkokuntineen, kuin nuoren neidon. Neito nimittäin tekee vielä paljon poikia, joita tarvitaan suureen sotaan, Tanimarkin tappeluun.
Erään myöhään, vasta vuonna 1928 taltioidun uskomuksen mukaan näkin voi karkottaa rannasta heittämällä kiven veteen. Kivi nimittäin aiheuttaa veteen kurimuksen, jossa asuu lohikäärme, jota näkki pelkää.
Idässä ja Keski-Amerikassa lohikäärme on jumalallinen voiman, viisauden, vaurauden ja hyvän onnen symboli. Lännessä lohikäärme kuvataan ”siivekkäänä krokotiilina”, kun taas idässä ja Keski-Amerikassa (sulkakäärme) yleensä höyhen- tai sulkapeitteisenä käärmeenä.
Vanhassa kiinalaisessa mytologiassa on lohikäärmettä muistuttava hahmo Loong (tai Long), joka ei kuitenkaan varsinaisesti ole lohikäärme. Loong on yhdistelmä eri eläimistä. Sillä on esimerkiksi jäniksen silmät, kauriin sarvet, sonnin kuono, kamelin pää, tiikerin tassut, kotkan kynnet, kalan suomut, käärmeen vartalo ja leijonan viikset. Ensimmäisellä, alkuperäisellä Loongilla ei ole siipiä, mutta jollakin sen jälkeläisistä voi olla.
Kiinalainen lohikäärmehahmo Loong edustaa maskuliinista yangia, siittämistä, hedelmällisyyttä ja aktiivisuutta. Loong on myös demonien karkottaja ja sateen symboli. Uskomusten mukaan Loongit asuvat talvella maan alla, mistä ne tulevat esiin vuoden toisena kuukautena ja saavat aikaan sateen ja ukkosen. Kiinassa vietetäänkin toisen kuukauden toisena päivänä värikkäitä "lohikäärmejuhlia" Loongin talviunilta heräämisen ja kevään alkamisen kunniaksi. Juhlaa vietetään kantamalla suuria liikuteltavia paperilohikäärmeitä ja ampumalla ilotulituksia. Aikoinaan Loong oli keisarin ja keisarillisen vallan symboli, ja tarujen mukaan ensimmäinen keisari sai alkunsa lohikäärmeestä. Kiinalaisessa astrologiassa lohikäärme on yksi 12 horoskooppieläimestä.
Lohikäärmeitä pidettiin pitkään todellisina olentoina, mutta luonnontieteiden kehittyessä ajatus hiljalleen hylättiin. Myöhemminkin lohikäärmeet ovat kiinnostaneet tutkijoita, muun muassa Carl Sagan teoksessaan "The Dragons of Eden (1977)" arvelee, että mielikuva lohikäärmeestä on periytynyt muinaisista lentoliskoista. Nykytutkimusten valossa kuitenkin viimeiset lentoliskot elivät noin 65 miljoonaa vuotta sitten, joten niiden ja varhaisimpien ihmisten väliin jäisi yli 60:n miljoonan vuoden aukko. Lentoliskojen fossiilit ovat mahdollisesti voineet luoda tarinoita lohikäärmeistä.
Monet jättiläiskäärmeet, varsinkin afrikkalainen pyton, kalliokäärme ("Python sebae") ovat myös ehdokkaita lohikäärmeiden esikuvaksi. Roomalaiset tunsivat kalliokäärmeen, ja niitä käytettiin usein sirkusesityksissä.
Epäillään myös, että 9-metristä airokalaa luultin lohikäärmeeksi kun sellainen havaittiin ensi kerran.
On pidetty mahdollisena, että kiinalainen lohikäärmeperinteen taustalla oli todellinen pitkäkaulainen Qijianglong-dinosaurus, joka eli 160 miljoonaa vuotta sitten. Sen kaula on puolet koko sen pituudesta.
Lohikäärmeet ovat vakioelementtejä monissa tunnetuissa fantasiakirjoissa, kuten "Eragon", Harry Potter ja "Hobitti eli sinne ja takaisin". Fantasiakirjallisuudessa lohikäärmeet ovat usein perineet länsimaisessa mytologiassa saamansa roolin pahuuden ruumiillistumina ja yksinkertaisimmillaan tarinoissa toistetaan keskiaikaisten tarujen teemoja (sankari yrittää surmata lohikäärmen tai hankkia takaisin lohikäärmeen varastaman aarteen).
Lohikäärme ei toki aina ole tarinan suuri konna. Esimerkiksi Ursula Le Guinin "Maameren tarinat" -sarjassa lohikäärmeet ovat ikivanhoja, älykkäitä olentoja, joiden suhtautuminen ihmisiin on enimmäkseen neutraalia. Ongelmat johtuvat ihmisen aiheuttamasta epätasapainosta ja elinalueiden kohtaamisesta (vrt. esimerkiksi Tiikeri). Joskus tavataan myös hyviä lohikäärmeitä, kuten Michael Enden romaanin "Tarina vailla loppua" Fuhhuur. Muita hyväntahtoisia lohikäärmeitä mainitaan muun muassa Dragonlance ja "Perillinen"-trilogiassa, johon myös Eragon kuuluu. Steven Eriksonin "The Malazan Book of the Fallenissa" lohikäärmeet ja lohikäärmeen muodon ottamaan pystyvät ihmishahmot ovat hahmoja muiden hahmojen joukossa eivätkä ryhmänä millään muotoa luokiteltavissa vain "hyviin" tai "pahoihin". George R.R. Martinin "Tulen ja jään laulun" maailmassa Targayrenin kuningassuvun hallitsemat lohikäärmeet ovat sodassa ratkaisevassa asemassa.
Humoristisesti fantasiakirjallisuudessa lohikäärmeitä käsittelee mm. Terry Pratchett, jonka Kiekkomaailmassa luonnonvaraiset suolohikäärmeet ovat jatkuvassa vaarassa räjähtää kappaleiksi äärimmäisen tulenarkojen suolistokaasujensa vuoksi ja Ankh-Morporkin kaupunginvartioston päällikkö Samuel Vimes käyttää sylikoiran kokoista lemmikkilohikäärmettä sikarin sytyttämiseen. Dugald Steerin lastenkirjasta "Dragonologia" löytyy mm. kovasti kengurua (!) muistuttava "Draco marsupialis".
Lohikäärmeen veri on todellisuudessa väriaine, mutta siitä on kirjoitettu myös fantasiakirjallisuudessa. Harry Potter -kirjojen velhokoulu Tylypahkan rehtori Albus Dumbledore on keksinyt lohikäärmeen verelle 12 eri käyttötarkoitusta ja lunastanut paikkansa velhojen historian kirjoissa.
Roolipeleissä lohikäärme on perinteisesti vihollinen, yleensä pahimmasta päästä. Suurimman mahdollisen lohikäärmeen tappamisesta saa aina kunniaa. Yleensä lohikäärmeet myös vartioivat jonkinlaista aarretta, jonka pelaaja saa lohikäärmeen tapettuaan.
Joissakin peleissä ja saduissa on paljon erityyppisiä lohikäärmeitä. Tällöin yleensä lohikäärmeet eroavat toisistaan kokonsa puolesta sekä siinä, mitä ne sylkevät suustaan. Perinteisesti lohikäärme sylkee tulta, mutta ne voivat sylkeä myös vaikkapa jäätä, salamoita tai happoa. Muun muassa "Tibia"-roolipelissä on monia erilaisia lohikäärmeitä ja lisäksi lohikäärmeiden ”sukulaisia” (Wyvern ja Hydra). TSR:n kirjoissa ("Dragonlance", "Forgotten Realms") lohikäärmeitä on kymmentä laatua: punainen, musta, vihreä, sininen ja valkoinen ovat pahoja, ”värillisiä” lohikäärmeitä, kun taas kultainen, hopeinen, vaskinen, pronssinen ja kuparinen ovat hyviä, ”metallisia” lohikäärmeitä. Osa hyvistä lohikäärmeistä on koulutettu esimerkiksi vartioimaan linnaa tai aarretta. "World of Warcraftissa" on myös erityyppisiä lohikäärmeitä, jotka värinsä puolesta edustavat tiettyä asiaa: siniset lohikäärmeet hallitsevat taikuutta, punaiset elämää, vihreät luontoa, pronssiset aikaa ja mustat maata. Jokaisella lohikäärmeryhmällä on johtaja (aspect) Punaisia lohikäärmeitä johtaa Alexstraza the Lifebinder, sinisiä Kalecgos the Spellweaver, vihreitä Ysera the Dreamer, pronssisia Nozdormu the Timeless One ja mustia nykyään kuollut Deathwing the Destroyer (ent. Neltharion the Earthwarder) Tässä pelissä lohikäärmeet ovat ikivanhoja olentoja, jotka eivät kuole vanhuuteen mutta voivat kuolla ulkopuolisen voiman tuhoamana.
Pelisarja Final Fantasyssa yleisenä summon-taikaolentona esiintyy Bahamut, joka on yleensä myös pelin yksi voimakkaammista Summon-olennoista.