hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Papyrus
Papyrus on papyruskaislasta ("Cyperus papyrus") valmistettava paperinkaltainen materiaali, jota käytettiin erityisesti muinaisessa Egyptissä. Papyruskaislaa kasvoi laajalti Niilin suistoalueella, mutta nyttemmin se on sieltä kadonnut ja sitä kasvaa luonnonvaraisena Niilin yläjuoksulla ja Etiopiassa. Paitsi kirjoitusmateriaalina, papyruskaislaa on käytetty myös muihin tarkoituksiin, mm. veneiden rakentamiseen, ravinnoksi ja vaatekappaleiksi.
Nimitys papyrus tulee muinaiskreikan sanasta "pápȳros", josta se on latinan sanan "papyrus" kautta kulkeutunut muihin kieliin. Sanan alkuperästä ei ole varmuutta, muta sen uskotaan tulevan muinaisegyptistä, jossa sanan tunnettuja vastineita ovat kuitenkin "wadj", "tjufy" ja "djet". Papyrusten tutkiminen on oma tieteenalansa papyrologia ja suomalaisilla on professori Jaakko Frösénin johdolla alalta kansainvälisesti tunnustettua erityistaitoa hiiltyneiden papyrusten tutkimuksessa.
Papyrusta käytettiin Egyptissä jo 3000 eaa. ja n. 1000 eaa. sen käyttö oli levinnyt myös muiden Vähän-Aasian kansojen käyttöön. Papyrus oli antiikin yleisin kirjoitusmateriaali. Papyruksen etuja olivat sen keveys ja joustavuus. Viimeiset papyrukset kirjoitettiin vuoden 1000 jaa. tienoilla.
Papyrusta valmistettiin halkaisemalla kolmiomaiset ruo´ot pituussuunnassa. Niitä liotettiin niin kauan, että ne alkoivat mädäntyä. Lionneita ruokoja asetettiin kerroksittain niin, että eri kerrokset tulivat eri suuntiin ja kosteaa papyrus-mattoa nuijittiin niin, että kerrokset kiinnittyivät toisiinsa. Kirjoitettava pinta käsiteltiin vielä erikseen hohkakivellä niin, että kirjoitettaessa muste ei levinnyt vaan se imeytyi pintaan.
Papyrusarkki on kooltaan likimain nykyisen A4-arkin kokoinen. Kun arkkeja liitettiin yhteen saatiin rulla, jota kutsuttiin kirjaksi (kreikan "byblos"). Rullan pituus oli tyypillisesti 4–5 metriä. Useissa antiikinaikaisissa teoksissa esiintyvä jaottelu kirjoihin viittaa siis näihin papyrusrulliin. Papyrus menee itsestään rullalle, ja rullia luetaan rullaamalla niitä auki aina sopivalta matkalta. Kirjoitettaessa rullaa käärittiin sitä mukaa kun teksti edistyi.
Papyrusta oli runsaasti saatavilla Egyptissä, koska sen tekoaines kasvoi siellä. Muualla oli usein pulaa papyruksesta, ja sitä korvattiin esimerkiksi pergamentilla eli nahalla, kun nahkojen soveltuvuus kirjoittamiseen oli havaittu. Papyrus oli kuitenkin huomattavasti pergamenttia halvempi materiaali.
Papyrus kesti hyvin Egyptin autiomaiden kuivaa ilmastoa, mutta muualla, esimerkiksi Niilin suistossa, se helposti homehtui kun materiaali imi kosteutta. Poikkeuksen tähän muodostavat lähinnä tulipaloissa hiiltyneet tai hapettomissa tiloissa olleet papyrukset, jotka eivät ole voineet maatua.
Rajahyöty
Rajahyöty eli marginaalihyöty on kuluttajan saama hyödyn lisäys tarkasteltavan tuotteen tai palvelun yhdestä lisäyksiköstä. Rajahyöty osoittaa, kuinka paljon henkilö on valmis maksamaan tuotteesta. Rajahyötyteoria on vallitseva selitys hintojen määräytymiselle, ja sen kehitti 1800-luvulla itävaltalainen Friedrich von Wieser.
Laskeva rajahyöty tarkoittaa, että jokaisesta uudesta yksiköstä saatava hyödyn lisäys on pienempi edelliseen yksikköön nähden. Jos on nälkä, ensimmäisestä voileivästä saatava hyöty on suuri. Kymmenen voileivän jälkeen yhdestoista voileipä tuottaa enää vähän lisähyötyä (eli on vaikea lisätä myyntiä, jos markkinat ovat pullollaan kyseistä tuotetta). Laskevan rajahyödyn vallitessa ihmiset eivät halua lisätä tiettyä asiaa eivätkä sen enempää tiettyä muutakaan, vaan vähän molempia.
Täydellisen substituutin tilanne, jossa hyödykkeet korvaavat täysin toisensa, on joillekin ihmisille esimerkiksi voi ja margariini. Ne ovat substituutteja, jolloin niiden yhteinen kulutus on vakio ja vaihtelua on vain siinä, missä suhteessa niitä kulutetaan. Täydellisen komplementin tapauksessa hyödykkeitä halutaan kuluttaa aina yhdessä. Voi ja leipä voidaan ajatella komplementeiksi ja niitä halutaan kuluttaa aina samassa suhteessa. Laskeva rajahyöty vastaa konveksia indifferenssikäyrää. Se kuvaa graafisesti niitä yhdistelmiä, joissa kuluttaja pitää kahta hyödykettä samanarvoisina.
Siinä missä rajahyöty määrittää kuluttajien käyttäytymistä, rajakustannus määrittää tuotannon laajentumista tyydyttämään kuluttajien tarpeita.
Geologinen ajanlasku
Geologinen ajanlasku on geologiassa ja paleontologiassa käytetty stratigrafiaan perustuva mittausmenetelmä, joka jakaa maapallon historian kansainvälisesti sovittuihin ajanjaksoihin. Ajanjaksoilla voi olla päällekkäisiä historiallisia ei-kansainvälisiä nimityksiä. Kansainvälinen International Commission on Stratigraphy -järjestö (ICS) on perustettu muun muassa standardisoimaan ajanjaksojen nimityksiä ja ajoituksia.
Geologisen kalenterin ajanjaksojen pituus vaihtelee miljoonista vuosista tuhansiin miljooniin vuosiin. Ajanjaksot luokitellaan aioneihin, maailmankausiin, kausiin ja epookkeihin. Myös epookit voidaan jakaa edelleen lyhyempiin ajanjaksoihin vaiheisiin. Geologiset aikakaudet perustuvat sedimenttikivikerrostumien tutkimukseen, muun muassa muinaisten merien pohjaan kerrostuneiden kuolleiden eliöiden fossiilien analysointiin. Ajanjaksoja erottaa esimerkiksi selvä muutos tietyn lajin osuudesta verrattuna kaikkiin lajeihin joukkosukupuuton vuoksi, kuten liitukauden/paleogeenin raja. Ajanjaksot esitetään yleensä alaspäin vanhenevassa järjestyksessä, joka symboloi karkeasti sedimenttikivikerrostumia. Täydellistä kaikki ajanjaksot kattavaa sedimenttikivikerrostumaa ei ole olemassa, joten tutkimustietoa on hankittu ympäri maapalloa sijaitsevista osakerrostumista. Geologiset ajanjaksot keksi Alcide d'Orbigny.
Geologisen ajanlaskun kausia ja alkamisaikoja International Commission on Stratigraphyn (ICS) v2013/01 mukaan.
Seuraava taulukko havainnollistaa geologisen ajanlaskun mittasuhteita. Maan historia aloitetaan 4 570 miljoonaa vuotta sitten jolloin Maa-planeetta muotoutuu osana Aurinkokuntaa. Kaikkeus syntyi alkuräjähdysteorian mukaan noin 13,7 miljardia vuotta sitten, eli ”noin 2 vuorokautta” ennen Maan syntymistä. Yksi sekunti vastaa 52 893,5 vuotta.
Marginalismi
Marginalismi tai marginaalinen arvoteoria on taloustieteellinen teoria, jonka mukaan asioiden arvo määräytyy kuluttajan rajahyödyn perusteella. Sen perusidean mukaan tärkein päätös tehdään viimeisen kulutetun tai tuotetun hyödykkeen kohdalla.
Rajahyödyn muutos näkyy esimerkiksi siinä, että kuluttaja ei ole halukas ostamaan loputtoman paljon samaa hyödykettä. Hän vertaa taloudellisia voimavarojaan ja hyödykkeen rajahyötyä toisinsa. Jos hinta alenee, hänen suhtautumisensa kuitenkin muuttuu. Saman hyödykkeen tuottaja toimii käänteisesti: hän on sitä kiinnostuneempi tuotteen myymisestä mitä korkeammalle hinta nouee.
Teorian kehittivät vuoden 1870 aikoihin toisistaan riippumatta William Stanley Jevons Englannissa, Carl Menger Itävallassa ja Leon Walras Sveitsissä. Myöhemmin selvisi, että ajatuksen oli esittänyt preussilainen ekonomisti Hermann Heinrich Gossen jo vuonna 1854. Marginalismin kehitystä kutsutaan uusklassiseksi vallankumoukseksi. Aikaisemmin uskottiin tuoteen arvon määräytyvän valmistuskustannuksista, siihen käytettyjen raaka-aineiden ja sen tuottamiseen tehdyn työn mukaan.
Epätäydellinen kilpailu
Epätäydellinen kilpailu tarkoittaa taloustieteissä tilannetta joillain markkinoilla, jolloin kaikki täydellisen kilpailun oletukset eivät täyty.
Epätäydellistä kilpailua esiintyy tyypillisesti markkinoilla joiden rakenne on:
Markkinoille saattaa syntyä myös epätäydellinen kilpailutilanne, mikäli ostajilla tai myyjillä ei ole tarpeeksi informaatiota vaihdettavista hyödykkeistä.
Epätäydellistä kilpailua voi esiintyä myös markkinoiden hitauden takia. Esimerkiksi 1990-luvulla työmarkkinoilla oli pula tietokoneohjelmoijista, mutta sellaiseksi kouluttautuminen kestää useita vuosia. Liiketaloustieteen mukaan yritysten kannattaa toimia siten, että kilpailu markkinoilla muuttuu epätäydellisemmäksi.
Indifferenssikäyrä
Indifferenssikäyrä on taloustieteessä käytetty kuvaaja, joka osoittaa ne yhdistelmät kahta hyödykettä joita kuluttaja pitää saman arvoisina, ilman preferenssiä suuntaan tai toiseen. Nimensä mukaisesti "(indifference = välinpitämättömyys)" samalla indifferenssikäyrällä olevat hyödykkeet ovat kuluttajalle samanarvoisia: kuluttajalle ei määritelmällisesti olisi mitään eroa millä indifferenssikäyrän pisteellä hänen omistamansa tuoteyhdistelmä on. Indifferenssikäyrä on yksi keskeisistä nykyaikaisen mikrotaloustieteellisen teorian osista: indifferenssikäyriin liittyvät ominaisuudet määrittelevät osaltaan kysyntään liittyvät ominaisuudet. Indifferenssikäyrän keskeinen sovellus liittyy taloudellisten toimijoiden valintojen analysoimiseen.
Mitä kauempana origosta indifferenssikäyrä sijaitsee, sitä enemmän tarkastelun alla olevia hyödykkeitä kyseisellä indifferenssikäyrällä on. Tyypillisesti kuluttajien oletetaan mieluummin olevan sillä indifferenssikäyrällä, joka on kauimpana origosta.
Vaikka indifferenssikäyrä vertaileekin vain kahden hyödykkeen yhdistelmiä, voidaan indifferenssikäyriin perustuvaa tarkastelua laajentaa koskemaan tietyn hyödykkeen kulutusta suhteessa kaikkeen muuhun kulutukseen määrittelemällä toinen hyödyke niin sanotuksi komposiittihyödykkeeksi, eli kattamaan kuluttajan kaiken muun kulutuksen. Tällä lähestymistavalla voidaan vastata kysymykseen "kuinka paljon kuluttaja on valmis luopumaan kaikesta muusta kulutuksestaan saadakseen yhden yksikön lisää hyödykettä X".
Indifferenssikäyriin perustuvan kuluttajan valinnan analysoinnin kehittivät Francis Ysidro Edgeworth, Vilfredo Pareto ja monet muut 1900-luvun alkupuolen taloustieteilijät.
Taloustieteessä oletetaan, että indifferenssikäyrillä on seuraavat ominaisuudet:
Edellä esitetyt indifferenssikäyrien ominaisuudet ovat seurausta seuraavista indifferenssikäyriin liittyvistä oletuksista:
Julkishyödyke
Julkishyödyke on taloustieteessä hyödyke, jolla on kaksi ominaisuutta:
Julkishyödyke on "puhdas", mikäli sillä on molemmat ominaisuudet. Käytännössä käsitettä julkishyödyke käytetään myös "epäpuhtaista" julkishyödykkeistä. Useimmiten julkishyödyke ei esimerkiksi koske koko maailmaa tai edes koko yhteiskuntaa, vaan tiettyä aluetta. Klassinen esimerkki julkishyödykkeestä on maanpuolustus: kun alueen puolustus on järjestetty, suojaa se kaikkia asukkaita yhtä lailla eikä ketään asukasta voida estää hyötymästä puolustuksesta.
Julkishyödyke on eri asia kuin julkisen tahon, kuten valtion tai kunnan, tuottama hyödyke. Julkisyhteisöt tuottavat myös monia yksityishyödykkeitä kuten terveydenhoitopalveluja. Julkishyödykkeen vastakohta on yksityishyödyke.
Esimerkki julkishyödykkeestä ja niihin liittyvistä ongelmista on pato, josta hyötyy joka ikinen maanviljelijä, joka sen takana on. Padon rakentamiseen tarvitaan kuitenkin rahoitus, jota voi olla vaikea saada maanviljelijöiltä vapaaehtoisesti. Moni maanviljelijä voisi yrittää vapaamatkustajaksi väittäen ettei juurikaan tarvitse patoa eikä siten suostu maksamaan siitä. Joku saattaisi väittää päättäneensä ryhtyä viljelemään riisiä, joten pato itse asiassa haittaisi hänen toimintaansa. Muita julkishyödykkeitä ovat esimerkiksi tiet (jolleivat ne ruuhkaudu), katuvalot, laki, palokunta, majakat, puhdas ilma, informaatiohyödykkeet kuten ohjelmistokehitys (varsinkin avoin) sekä monet keksinnöt. Myös radio- ja tv-lähetykset ovat julkishyödykkeitä, jos kaikilla on mahdollisuus vastaanottaa lähetyksiä. Luonnonvarat eivät ole julkishyödykkeitä.
Julkishyödykkeitä ei yleensä tuoteta yksityisesti, vaan ne kuuluvat pikemminkin julkiseen sektoriin. Tämä johtuu siitä, että kansantaloudellisesti kannattavin hinta julkishyödykkeen käytölle on rajakustannuksen hinta, joka julkishyödykkeissä taas on nolla tai lähellä nollaa. Tällä hinnalla yksityinen toimija ei voisi rahoittaa hyödykkeen tuottamiseen vaadittavaa investointia. Kollektiivinen toiminta analysoi mahdollisuuksia, joilla julkishyödykkeitä voidaan järjestää kuluttajien vapaaehtoisella keskenäisellä toiminnalla ilman valtiota. Lisäksi teknologisen kehityksen myötä julkishyödykkeiden käyttöä voidaan hallita ja valvoa paremmin. Esimerkiksi nykyään tekniikka mahdollistaa televisiolähetyksien vastaanottamisen kontrolloimisen siten, että lähetykset eivät ole enää vapaasti saatavilla eivätkä siis ole julkishyödykkeitä.
Singulariteetti
Singulariteetti on astrofysiikassa aika-avaruuden vääristymä, jossa jokin suure on äärettömän suuri, joten se ei käyttäydy tunnettujen fysiikan lakien mukaan. Nykyisen fysiikan termein singulariteettia ei voida kuvailla, koska ei tunneta luonnonlakeja, jotka pätevät kun fyysisten suureiden arvot ovat äärettömän suuria. Koska luonnossa ei pitäisi esiintyä mitään ääretöntä, singulariteetit ovat käytännössä pikemminkin teoreettisia konstruktioita kuin todellisia luonnonilmiöitä. Esimerkiksi mustan aukon keskuksen ajatellaan olevan singulariteetti, jossa rajallinen massa on tiivistynyt äärettömän pieneksi pisteeksi, jolloin myös sen tiheys on ääretön. Tätä pistettä ympäröi tapahtumahorisontti, jonka sisällä pakonopeus mustasta aukosta ylittää valonnopeuden, eikä edes säteily pääse enää pakenemaan sen ulkopuolelle. Myös maailmankaikkeus saattoi olla alkuräjähdyksen hetkellä singulariteetti.
Singulariteettien olemassaolosta ei ole mitään varmaa todistetta, ja koska nykykäsityksen mukaan äärettömyyttä ei pitäisi esiintyä luonnossa, singulariteetti saattaa olla enemmän klassisen suhteellisuusteorian puutteellisuuden seuraus kuin todellinen luonnonilmiö. Klassiset teoriat eivät edes päde, kun on kyse singulariteetteihin liittyvistä ilmiöistä. Kvanttimekaniikan sisältävä yhä kehitteillä oleva yhtenäisteoria saattaa ratkaista singulariteettien ongelman.
Pohjois-Savon maakunta
Pohjois-Savo on yksi Suomen 19 maakunnasta. Maakunnan asukasluku on 247 776 (tilanne 31.12.2016). Pohjois-Savo on asukasluvultaan Suomen kuudenneksi suurin maakunta. Maakunnan keskuskaupunki on Kuopio. Muita kaupunkikeskuksia ovat Varkaus ja Iisalmi. Alueen maakunnallisena yhteiselimenä toimii Pohjois-Savon liitto. 28.2.1998 asti maakunnan nimi oli "Savon maakunta".
Vesistöisen maakunnan suurin järvi on Kallavesi (pinta-ala 513 km²) ja korkein kohta Rautavaaran Maaselänmäki, joka yltää 318 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Pohjois-Savoa ympäröivät seuraavat maakunnat: Keski-Suomi lännessä, Pohjois-Pohjanmaa luoteessa, Kainuu pohjoisessa, Pohjois-Karjala idässä ja Etelä-Savo etelässä.
Pohjois-Savon historiasta, maantieteestä ja kulttuurista:
Pohjois-Savossa on 18 kuntaa, joista viisi on kaupunkeja. Kuntien sijainti käy ilmi oheisesta kartasta (kaupunkien nimet on lihavoitu):
Vuonna 2017 Pohjois-Savossa sijaitsi 42 taajamaa. Seuraavassa on lueteltu maakunnan 10 suurinta taajamaa.
Maakuntakeskusta vastaava keskustaajama on lihavoitu.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty maakunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2016 tilanteen mukainen.
Eerik Voittoisa
Eerik Voittoisa (ruotsiksi Erik Segersäll, noin 945–995) tuli kuninkaaksi Uplannin alueella 970-luvulla.
Adam Bremeniläinen kertoo, että Eerik myös taisteli vallasta tanskalaisen Sven Haaraparran kanssa. Hän olisi myös ollut naimisissa Puolan Boleslav I:n sisaren kanssa.
Islantilaisissa saagoissa kerrotaan Eerikin taistelleen veljenpoikaansa Styrbjörn Starkea vastaan suuressa taistelussa Fyrisjoen tasangolla Vanhan Uppsalan liepeillä (slaget vid Fyrisvallarna).
Olavi Sylikuningas
Olavi Sylikuningas oli Eerik Voittoisan poika ja Ruotsin kuningas vuodesta 993 vuoteen 1022. Hän oli Ruotsin ensimmäinen kristitty kuningas. Olavi oli myös ensimmäinen, jonka varmuudella tiedetään olleen kuningas sekä Sveanmaalla että Götanmaalla. Nykyisen käsityksen mukaan Olavin vankinta tukialuetta olisi ollut Götanmaa. On tosin epäselvää, mitä "kuningas" vielä tässä historian vaiheessa tarkoittaa. Mistään kovin yhtenäisestä Ruotsin kuningaskunnasta ei voi vielä puhua Olavi Sylikuninkaan aikana eikä pitkään aikaan sen jälkeenkään.
Hän oli myös ensimmäinen kuningas, joka antoi lyödä omia rahoja Sigtunassa. Adam Bremeniläisen mukaan Olavi meni naimisiin slaavilaisen ruhtinaan tyttären Estridin kanssa. Oman tyttärensä Ingegerdin Olavi antoi vaimoksi Kiovan suuriruhtinaalle Jaroslaville. Snorre Sturlassonin mukaan Olavi ja Sven Kaksiparta liittoutuivat Norjan kuningasta Olav Tryggvasonia vastaan. Tarunomaisessa Svolderin meritaistelussa vuonna 1000 Olavi ja Sven löivät norjalaiset.
Lisänimi "Sylikuningas" lienee väärä suomennos. Skötkonung-nimen alkuperäiseksi merkitykseksi on tulkittu "skattkonung", mikä tarkoittaisi raha- tai verokuningasta. Nimi voisi viitata Olavin lyöttämiin hopearahoihin tai siihen, että hän olisi maksanut veroa Tanskan Sven Kaksiparralle ja Knuut Suurelle.
DreamWorks
DreamWorks Studios (virallisesti DreamWorks II Holding Co., LLC), tunnetaan myös nimillä DreamWorks SKG, DreamWorks Pictures tai yksinkertaisesti DreamWorks, on yhdysvaltalainen elokuvastudio, joka kehittää, tuottaa ja levittää elokuvia, musiikkia ja televisio-ohjelmia. Yhtiön perustivat Steven Spielberg, Jeffrey Katzenberg ja David Geffen lokakuussa 1994.
Vuoden 2016 lokakuusta lähtien DreamWorksin elokuvia on markkinoinut ja levittänyt Universal Pictures.
Yhtiön perustivat Steven Spielberg (elokuvaohjaaja), Jeffrey Katzenberg (aikaisempi Disneyn animaatio-osaston johtaja) ja David Geffen (Geffen Recordsin perustaja) lokakuussa 1994. Heidän nimistä syntyi kirjainyhdistelmä SKG yrityksen nimen perään ("DreamWorks SKG").
Vuonna 1995 perustettiin videopeleihin keskittynyt tytäryhtiö DreamWorks Interactive. Electronic Arts osti DreamWorks Interactiven vuonna 2000. Yhdistymisessä syntynyt osasto on nimeltään Danger Close Games.
Musiikkiin keskittynyt tytäryhtiö DreamWorks Records perustettiin vuonna 1996. Alle odotusten toiminut levy-yhtö myytiin vuonna 2003 Universal Music Groupille, jolloin sen nimeksi vaihtui DreamWorks Nashville. Lopulta Universal Music Group lopetti sen toiminnan kokonaan vuonna 2005.
Joulukuussa 2005 DreamWorks myytiin Paramount Picturesin omistavalle Viacomille 1,6 miljardilla dollarilla.
DreamWorks halusi lopettaa yhteistyön Paramountin kanssa solmimalla 1,5 miljardin dollarin arvoisen jakelusopimuksen intialaisen Reliance Anil Dhirubhai Ambani Groupin kanssa vuonna 2008. Seuraavana vuonna DreamWorks solmi jakelusopimuksen The Walt Disney Studiosin kautta, minkä seurauksena studion elokuvat julkaistiin Touchstone Picturesin kautta; tämä kesti vuoteen 2016 asti.
Vuodesta 2016 lähtien Amblin Partners on toiminut jakelusopimuksen isäntänä, ja sen myötä DreamWorksin elokuvat julkaistaan Universal Picturesin kautta.
DreamWorks Television oli televisiosarjoihin keskittynyt osasto, joka toimi vuosien 1996-2013 välillä. Vuonna 2013 se yhdistettiin osaksi Amblin Partnersin osastoa nimeltä Amblin Television.
Vuosina 1996-2004 toiminut DreamWorks Records oli DreamWorksin alainen levy-yhtiö. Heidän listoilla olivat aikanaan mm. Propellerheads, Smash Mouth, Elliott Smith, Rufus Wainwright ja AFI.
Videopeleihin keskitynyt DreamWorks Interactive (DWI) aloitti toimintansa vuonna 1995. Yksi suurimmista onnistumisista oli vuonna 1999 julkaistu PlayStation-peli "Medal of Honor". Heti seuraavana vuonna EA osti DWI:n.
Vuonna 1997 syntyi animaatioelokuviin keskittynyt DreamWorks Animation. Vuoden 2017 alkuun mennessä DreamWorks Animationin elokuvat ovat tuottaneet yli 5,3 miljardia dollaria voittoa. Pelkästään "Shrek 2" ja "Shrek kolmas" ovat tuottaneet yhdessä noin 1,7 miljardia dollaria.
Serbia ja Montenegro
Serbia ja Montenegro () oli valtio Balkanilla 1992–2006. Vuosina 1992–2003 se oli vielä liittotasavalta nimeltään Jugoslavian liittotasavalta (), joka muodostui Jugoslavian hajotessa ja jota nimitettiin ”Tynkä-Jugoslaviaksi”. Se muutettiin Serbian ja Montenegron valtioliitoksi vuonna 2003. Valtioliitto hajosi kesäkuussa 2006 Montenegron julistauduttua itsenäiseksi ja Serbiasta tuli sen juridinen seuraaja.
Jugoslavian sosialistisen liittotasavallan hajotessa sen osaksi jääneet Montenegro ja Serbia muodostivat uuden, järjestyksessään kolmannen Jugoslavian eli "Jugoslavian liittotasavallan" huhtikuussa 1992. Se oli Yhdistyneiden kansakuntien mukaan vain yksi Jugoslavian viidestä seuraajasta eikä näin ollen voinut periä Jugoslavian paikkaa YK:ssa.
Entisen Jugoslavian omaisuuden ja velkojen jaon estivät Jugoslavian hajoamissodat, joiden vuoksi Jugoslavian liittotasavalta oli kauppa- ja merisaarrossa vuoteen 1995. Tällöin neuvoteltiin Kroatian sekä Bosnia ja Hertsegovinan sisällissodat päättänyt Daytonin rauhansopimus Jugoslavian, Kroatian ja Bosnia-Hertsegovinan kesken.
Paljolti Serbian johtamassa Jugoslaviassa hallitsi Serbian presidentti Slobodan Milošević vuoteen 1997, jonka jälkeen hän toimi valtaoikeuksiltaan vahvistettuna koko Jugoslavian presidenttinä. Milošević syrjäytettiin opposition mielenosoituksissa syksyllä 2000. Hänet pidätettiin ja luovutettiin Jugoslavia-tuomioistuimelle 2001.
Jugoslavia hyväksyttiin YK:n jäseneksi 2000. Vuonna 2003 Jugoslavian parlamentti hyväksyi valtioliiton nimeltään Serbia ja Montenegro. Liitosta tehtiin löyhä koskien vain joitain aloja, kuten puolustus. Jäsenillä olleilla kahdella tasavallalla oli oma talouspolitiikkansa ja valuuttansa eikä niillä ollut yhteistä pääkaupunkia, vaan valtion instituutioista korkein oikeus toimi Montenegron Podgoricassa. Tasavaltojen tuli pysytellä liitossa vähintään kolme vuotta. Sen jälkeen toinen voisi halutessaan erota, mutta menettäisi tällöin oikeuden Serbia-Montenegron kansainväliseen asemaan, joka periytyisi kokonaisuudessaan toiselle osapuolelle.
Vuonna 2006 Montenegrossa järjestettiin kansanäänestys, jossa 55,4 % äänestäneistä (äänestysprosentti 86,3) kannatti Montenegron itsenäistymistä. Itsenäistymiseen vaadittu osuus äänistä oli 55 %, ja täten Montenegro itsenäistyi. Serbia ja Montenegro lakkasi olemasta Serbian julistauduttua valtioliiton juridiseksi seuraajaksi ja itsenäiseksi toimijaksi kesäkuussa 2006.
Avaruusolento
Avaruusolento on vierailla taivaankappaleilla eläväksi kuviteltu olento. Avaruusolioiden kuvitellaan vierailevan myös Maassa esimerkiksi ufojen avulla.
Humen giljotiini
Humen giljotiinin eli Humen lain mukaan tosiasioista ei voi johtaa moraalisia sääntöjä. Näin Humen giljotiini siis leikkaa moraalin irti luonnollisista totuuksista. Periaatteen loi filosofi David Hume teoksessaan "A Treatise of Human Nature" (1739). Alkuperäinen sääntö kuuluu "”there is no ought from is”".
Moralistinen virhepäätelmä
Moralistinen virhepäätelmä on naturalistisen virhepäätelmän vastakohta, jossa "pitäisi"-lauseista johdetaan "on"-lauseita. Se ei siis tiukan määritelmän mukaan ole metaetiikkaa, mutta koskee kuitenkin moraalisia teorioita.
Esimerkki moralistisesta virhepäätelmästä on väite ”miesten ja naisten pitäisi olla tasa-arvoisia, joten he ovat kyvyiltään täysin samanlaisia”.
Naturalistinen virhepäätelmä
Naturalistinen virhepäätelmä on filosofinen virhepäätelmä, joka liittyy moraalisen hyvän luonteeseen. Brittiläinen filosofi G. E. Moore esittelee sen kirjassaan "Principia ethica".
Moore väittää henkilön syyllistyvän naturalistiseen virhepäätelmään, jos hän yrittää palauttaa moraalisen "hyvän" johonkin luonnolliseen, maailmassa empiirisesti mitattavissa olevaan ominaisuuteen.
Esimerkiksi hedonisti saattaa väittää moraalisen hyvän olevan mitattavissa ihmisissä esiintyvän mielihyvän tai onnellisuuden perusteella. Tällaiset hedonistit ovat laajentaneet näkökulmaansa hedonismin ydinteesistä, jonka mukaan mielihyvä tulee maksimoida. Mooren mukaan tämä on ankara virhe, ja moraalista hyvää tulee pitää sellaisena kuin se on, yksinkertaisena määrittelemättömänä epänaturalistisena arvona.
On huomattava, että Moore piti yhtä lailla virheenä hyvän palauttamista yliluonnollisiin tai metafyysisiin ominaisuuksiin (Jumalan lain tai kosmoksen järjestyksen mukaisuuteen tms.).
Mooren mukaan yritys määrittää moraalinen hyvä naturalistisen ominaisuuden avulla kaatuu aina avoimen kysymyksen argumenttiin. Ajatellaan esimerkiksi väitettä, että hyvää on se, mikä tuottaa mielihyvää (mielihyvän paikalle voidaan ajatella mikä tahansa muukin asia). Silloin voitaisiin päätellä seuraavasti: "P tuottaa mielihyvää – siis P on hyvä." Avoimeksi jää silti kysymys: "Onko hyvä, että P tuottaa mielihyvää?" Mooren mukaan tämä kysymys on aina mielekäs, eikä mikään hyvän analyysi siksi voi onnistua.
Hedonisti saattaisi vastata toteamalla vain moraalisen hyvän ja mielihyvän korreloivan täysin. Iso osa kritiikistä väittää myös Mooren yleisesti ottaen vain puhuvan analyysin paradoksista, eikä niinkään tietystä etiikan luonteeseen läheisesti liittyvästä ongelmasta.
Mooren näkökantaa kutsutaan eettiseksi epänaturalismiksi. Hän oli itse utilitaristi moraalin suhteen.
Moorea ei siis niinkään kiinnosta se, jos joku yrittää johtaa empiirisistä tosiasioista arvostelulauseita, tämä on Humen giljotiinin heiniä. Moore puhuu pikemminkin moraalin semantiikasta, vaikka Humen giljotiinin vastainen päättely onkin aina myös naturalistinen virhepäätelmä.
Peter Singer
Peter Albert David Singer (s. 6. heinäkuuta 1946, Melbourne) on australialainen filosofi. Singer on Princetonin yliopiston professori. Hänen eritysalansa on käytännöllinen filosofia ja eettinen näkökulmansa utilitarismi, tarkemmin sanottuna preferenssiutilitarismi.
Singer on toiminut myös filosofian professorina Monash-yliopistossa Melbournessa. Vuonna 1996 Singer pyrki vihreän puolueen ehdokkaana Australian senaattiin. Vuonna 1999 hänet nimitettiin bioetiikan professoriksi Princetonin yliopiston Center for Human Values -keskukseen Yhdysvaltoihin.
Singer on toimittanut myös kokoomateoksia. "A Companion to Ethics" (Oxford: Blackwell, 1991) sisältää lyhyitä artikkeleita kaikista moraaliajattelun puolista.
Singerin teos "Animal liberation" (suom. "Oikeutta eläimille") on monen kasvissyöjän ja vegaanin eettinen perustelu näkemyksilleen, ja yksi koko eläinten oikeusliikkeen määrittäviä vaikutteita. Kirjassa hän argumentoi spesismiä eli lajisortoa vastaan todeten, ettei rationalistinen etiikka voi millään lähteä ihmisen erityisoikeuksista muihin lajeihin nähden. Vaikka teos on suomennettu nimellä "Oikeutta eläimille", Singer ei kannata eläinten oikeuksia, vaan lähestyy asiaa utilitaristisesta näkökulmasta. Singerin ajattelussa eläimet pitää ottaa huomioon, koska ne kykenevät kärsimään. Hän siis päätyy puolustamaan eläimiä lähtemällä liikkeelle utilitarismin perusajatuksesta minimoida kärsimys.
Singerin laajimmassa teoksessa "Practical Ethics" (1979, toinen painos vuonna 1993), eritellään yksityiskohtaisesti sitä, kuinka ja miksi yksilöiden etuja tulee punnita. Singerin kanta on, että yksilön edut tulee aina punnita kyseisen yksilön todellisista ominaisuuksista lähtien eikä siitä, että yksilö kuuluu johonkin käsitteelliseen luokkaan. Kirjassa Singer mm. puolustaa eutanasian laillistamista.
Luettelo etnisistä ryhmistä
Tälle sivulle on koottu luetteloa etnisistä ryhmistä.
Siirry kirjaimeen → A B C D E 
F G H I J K L M 
N O P Q R S T U
V W X Y Z
Yhteiskuntasopimus
Yhteiskuntasopimus on yleinen eettinen julkisen moraalin yhteiskuntafilosofinen perustelu, jonka mukaan luonnontilassa olevat ihmiset solmivat keskenään sopimuksen, jolla he perustavat valtion. Sopimuksessa määritetään kansalaisten ja valtion oikeudet ja velvollisuudet. Yhteiskuntasopimusetiikkaa kutsutaan myös kontraktarismiksi. Tässä yhteydessä käsitteellä "yhteiskunta" tarkoitetaan "valtiota".
Alun perin termiä käytti Jean-Jacques Rousseau teoksessaan "Yhteiskuntasopimuksesta". Yhteiskuntasopimuksen perusidean mukaista valtioihannetta kannattivat häntä ennen kuitenkin jo Thomas Hobbes, John Locke ja Hugo Grotius. 1900-luvulla yhteiskuntasopimusperinnettä on edustanut John Rawls.
Kukaan yllä mainituista filosofeista ei kuitenkaan yrittänyt väittää, että tämä olisi todenmukainen selitys valtioiden synnyille; pikemminkin kyseessä on filosofinen perustelu sille, miksi valtio on olemassa. Hobbesin aikoihin pidettiin syntyselitys vahvasti todellisena mahdollisuutena ymmärtää mitään ilmiötä, ja yhteiskuntasopimus on selitys sille, miksi ihmiset muodostaisivat valtion eivätkä eläisi anarkiassa.
Koska teoria olettaa kansalaisten julkilausumattoman suostumuksen sopimukseen, jotkut filosofit kuten Lysander Spooner pitävät sitä pitämättömänä. Tähän yhteiskuntasopimuksen kannattajat usein perustelevat useimpien muidenkin yhteiskunnassamme pienemmällä tasolla vallitsevien sopimusten olevan julkilausumattomia.
Jotkut yhteiskuntafilosofit kannattavat eroamisoikeuksia valtiosta yhteiskuntasopimuksellisin perustein, väittäen nykyisen valtion olevan moraalisesti oikeutettu vain jos se oikeasti nousee luonnontilasta ja kaikki kansalaiset ”liittyvät” siihen vapaaehtoisesti. Tämän teorian mukaan kaikille kansalaisille pitäisi antaa mahdollisuus erota valtiosta, olla maksamatta veroja mutta olla myös nauttimatta valtion suojasta tai omaisuudesta pakollisia asioita, kuten teitä lukuun ottamatta (teiden käytöstä henkilö saattaisi joutua vaikkapa maksamaan käyttömaksua).
Äärimmäisyyteen tämän teorian on vienyt Henry David Thoreau kansalaistottelemattomuudellaan, kun hän perusteli verojen maksamattomuuttaan haluttomuudellaan rahoittaa Meksikon–Yhdysvaltain sotaa. Myös filosofi Jan Narveson on puolustanut anarkokapitalismia kontraktarismilla.
Esimerkiksi G. W. F. Hegel arvosteli yhteiskuntasopimusteorioita kehämäisyydestä. Hänen mukaansa niitä esittäneet uuden ajan alkupuolen ajattelijat heijastivat oman aikansa ihmisen kaukaiseen, kuvitteelliseen menneisyyteen, jossa ”luonnontilaiset” ihmisyksilöt olisivat tehneet kyseisen sopimuksen. Kuitenkin Hegelin mukaan ihmisen näkeminen persoonallisena yksilönä on historiassa suhteellisen myöhäinen ilmiö, ja joka tapauksessa ristiriidassa sinänsä persoonattoman luonnon kanssa. ”Luonnontilainen” ihminen ei Hegelin mukaan voi olla ”yksilö” siinä mielessä kuin yhteiskuntasopimus edellyttäisi. Lisäksi ajatus ”sopimuksesta” edellyttää jo itsessään lakien ja järjestäytyneen yhteiskunnan olemassaoloa. Hegelin arvostelun ydin on, että puhe luonnontilassa tehdyistä sopimuksista on sisältöä vailla.
2010-luvulla käsitettä yhteiskuntasopimus on käytetty Suomessa myös työmarkkinapoliittisena käsitteenä.
Luonnontila
Luonnontila on alun perin englantilaisen filosofin Thomas Hobbesin nimitys yhteiskuntasopimukseen perustuvan yhteiskuntafilosofiansa alkuasetelmalle, jossa valtiota ei (vielä) ole. Tällöin vallitsee ”kaikkien sota kaikkia vastaan”, ().
”Kaikkien sota kaikkia vastaan” on Hobbesin käsitys luonnontilassa vallitsevasta kaikkien kamppailusta kaikkia vastaan. Tätä voi verrata ajatukseen ”ihminen on ihmiselle susi”. Hobbesin mielestä ihminen on perusluonnoltaan pahansuopa, minkä vuoksi elämä luonnontilassa on ”yksinäinen, kurja, häijy, raaka ja lyhyt”. Hobbesin mukaan luonnontilassa vallitsevaa vahvimman oikeutta tuli hallita ja ohjata valistuneen yksinvaltiaan johtamalla väkivaltakoneistolla. Ainoa tie luonnontilasta ulos on yhteiskuntasopimus, jolla kansalaiset luovuttavat osan oikeuksistaan vallanpitäjille suojelusta vastaan.
John Locke jatkoi tästä todeten, että kansalaisilla on tiettyjä loukkaamattomia, luonnollisia oikeuksia. Jean-Jacques Rousseau puolestaan kielsi valistusajalle luonteenomaisen kehitysuskon ja väitti, että luonnontilassa ihmiset olivat vapaita ja hyviä, pahojen tapojen ja väkivallan ollen pikemminkin sivilisaation luomus. Erityisesti Rousseau syytti yhteiskunnallisia hierarkioita, omistusoikeutta ja markkinoita.
Friedrich von Hayek kirjoittaa kirjassaan "Kohtalokas ylimieli", että ihmisten vaistot usein kaipaavat auktoriteetin sanelemaan mikrojärjestykseen eli niin kutsuttuun ”heimoyhteiskuntaan”. Hän huomauttaa kulttuuriantropologisten todisteiden kuitenkin osoittavan kaupankäynnin syntymisestä jo kauan ennen valtioiden syntyä.
Ms
Ms tarkoittaa seuraavia:Aihepiiriin liittyy myös seuraava:
Kova kuitulevy
Kova kuitulevy eli kovalevy on rakennustarvikkeena käytettävä puukuiduista puristamalla valmistettu kuitulevy. Levyn valmistukseen käytetään puuhaketta joka hajotetaan hienoksi kuiduiksi.
Suomessa kuitulevy valmistetaan niin sanotulla "märkämenetelmällä". "Kuivamenetelmällä" valmistettua kovaa puukuitulevyä nimitetään HDF-levyksi.
Materiaalina käytetään pääasiassa puutuoteteollisuuden jätepuusta saatavaa haketta, osin koivukuitupuuta. Hake hajotetaan hienoiksi kuiduiksi ja saatu massa jauhetaan. Kuitujen sitoutuminen toisiinsa perustuu ensisijaisesti huopautukseen ja puun omiin liima-aineisiin. Kuitujen joukkoon lisätään vettä ja mahdollisesti myös lisäaineita, kuten liimaa. Märkä massa ohjataan viiralle, jossa siitä puristetaan ylimääräinen vesi pois. Kuituraina katkaistaan puristustelojen jälkeen arkeiksi, jotka puristetaan. Puristuksen jälkeen levyt lämpökäsitellään lujuuden lisäämiseksi.
Kovalevyn tavanomainen tiheys on 800–1050 kg/m³. Lujuusluokkia on kolme: A, B ja C, joissa taivutuslujuus vaihtelee välillä 25–50 MPa, ja poikittaisvetolujuus 0,4–1,0 MPa. Kimmomoduuli on 3–5 GPa.
Levykoot ja -paksuudet ovat tuotekohtaisia. Levyjä valmistetaan 1,8–6,0 mm:n paksuisena. "Kalibroidun" levyn mittatarkkuus on tavanomaista parempi. Levykoot ovat tyypillisesti noin 1,2 × 2,8 metriä.
Yleensä kovalevy on toiselta puolelta sileä ja toiselta kohokuviollinen, "viirattu". Levyjä saa myös eri tavoin pintakäsiteltynä ja pinnoitettuina, sekä rei'itettynä.
Kovalevyt ovat varsin hyvin työstettäviä, levyihin on mahdollista porata reikiä tai sahata loveuksia. Puukuitulevyjä voidaan maalata, tapetoida ja laminoida.
Kovalevyjä käytetään muun muassa rakentamisessa esimerkiksi tuulenohjaimina tai runkopalkkien sidososana, puusepänteollisuudessa, kalusteteollisuudessa ja pakkauksissa. "Öljykarkaistuja" kovia kuitulevyjä käytetään esimerkiksi aluskatteena levyn paremman kosteuskestävyyden vuoksi.
Toiselta puolelta viirattuja ruskeita yleislevyjä käytetään yleisesti myös lattiapintojen väliaikaiseen suojaamiseen rakennustyömailla.
IMAP
IMAP () on sähköpostien lukemiseen tarkoitettu protokolla. IMAP säilyttää viestit palvelimella ja tukee palvelimella olevia hakemistoja, eli viestit voidaan järjestellä eri hakemistoihin. IMAP:n avulla palvelimella oleviin sähköpostiviesteihin voidaan päästä käsiksi useilta eri koneilta, kunhan vain käytetty sähköpostiohjelma tukee sitä. IMAP-protokolla ei kuitenkaan tue kalenterin synkronointia eri laitteiden välillä, toisin kuin esimerkiksi Exchange-protokolla.
IMAP-protokollan loi Mark Crispin vuonna 1986 vaihtoehdoksi POP-protokollalle. IMAP:sta on myös mobiililaitteille tarkoitettu versio, Push-IMAP.
IMAP:in huonoja puolia ovat esimerkiksi se, että se aiheuttaa palvelimelle enemmän kuormitusta kuin POP, ja vaatii palvelimelta enemmän levytilaa.
IMAP määritellään RFC-dokumentissa:
Tällä hetkellä käytössä oleva IMAP protokolla on versio 4 eli IMAP4.
IMAP toimii TCP/IP-yhteyden yli käyttäen porttia 143, ja SSL-suojattuna porttia 993.
Muuli
Muuli tarkoittaa lajiristeymää eli hybridiä, jossa isä on aasiori ja emä hevostamma. Jos taas emä on aasi ja isä hevonen, on jälkeläinen muuliaasi. Tällaiset risteymät syntyvät tavallisesti ihmisen puuttuessa asiaan, mutta vahinkovarsoinakin muuleja syntyy.
Muulit ja muuliaasit ovat sukupuolisesti steriilejä, kuten useimmat lajiristeymät. Tosin on dokumentoitu joitakin harvoja tapauksia, joissa muuli- tai muuliaasitamma on tuottanut jälkeläisen, mutta ei yhtäkään tapausta, jossa ori olisi lisääntynyt. Lisääntymistä vaikeuttaa se, että hevosella on 64 ja aasilla 62 kromosomia, minkä takia muulilla ja muuliaasilla on 63 kromosomia. Lisääntymiskyvyttömyydestä huolimatta sukupuolivietti on muulilla ja muuliaasilla tallella. Sen takia niiden oriit usein kastroidaan, jotta ne menettävät kiinnostuksensa tammoihin ja muuttuvat luonteeltaan säyseämmiksi.
Muuleja on helpompi kasvattaa ja ne ovat myös fyysisesti kookkaampia kuin harvinaisemmat muuliaasit. Muuliaasi ei myöskään ole yhtä kestävä kuin muuli, joten niitä tuotetaan vain harvoin.
Muuli perii vanhempiensa hyvät ominaisuudet: se on vähään tyytyvä, kestävä, pehmeä- ja varma-askelinen (aasin ominaisuuksia) ja voimakas, rohkea ja kylmyyttä hyvin sietävä (hevosen ominaisuuksia). Muuleja kasvatettiin aikaisemmin kanto- ja vetojuhdaksi sen varmajalkaisuuden ja vaatimattoman ylläpidon takia. Muulilla on lyhyt paksu pää, pitkät korvat, ohuet raajat ja pienet kapeat kaviot. Väritys vaihtelee tavallisesti mustasta ruskeaan mutta voi vanhempien väreistä riippuen olla millainen tahansa.
Ensimmäiset kuvaukset muuleista tulevat antiikin ajoilta, ja varsinkin roomalaiset huomasivat niiden käyttökelpoisuuden tavaran kuljetuksissa. Muuleja on myös pidetty paljon eri maiden sotavoimissa raskaammissa tehtävissä kuin mihin arvokkaammaksi katsottuja hevosia on haluttu käyttää. Kaikissa Välimeren maissa muuli on arvostettu eläin, se pystyy kantamaan jopa 150 kilon kuormaa 25-30 kilometriä päivässä ja tulee toimeen ravinnolla, jota hevonen ei edes suostuisi syömään.
Muulit ovat tärkeitä myös Etelä-Amerikassa, jonne ne saapuivat espanjalaisten valloittajien mukana. Niitä käytetään samoihin työtehtäviin kuin esimerkiksi kamelia Afrikassa. Vaikeakulkuisessa maastossa ne ovat hevosta parempia kantojuhtia. Ensimmäisessä maailmansodassa muuleja käytettiin paljon vetämään kuljetusvaunuja ja kevyitä tykistöaseita. Muuleja käytettiin myös toisen maailmansodan aikana kuormajuhtina erityisesti vuoristosodankäyntiin tarkoitetuissa joukoissa. Jotkut vuoristojoukkojen tykit oli suunniteltu siten, että ne voitiin purkaa marssia varten sen painoisiin ja kokoisiin osiin, että muuli kykeni niitä kantamaan. Eräs tällainen tykkimalli oli saksalainen 7,5 cm Gebirgsgeschütz 36-vuorikanuuna.
Kuitenkin muulien kuten hevosenkin käyttö työeläimenä on vähentynyt huomattavasti polttomoottorikäyttöisten auton ja traktorin käyttöönoton jälkeen. Vaikeapääsyisissä maastoissa, kuten vuoristoissa, muuli kuitenkin saattaa edelleen olla käytössä.
Douglas Adams
Douglas Noël Adams (11. maaliskuuta 1952 Cambridge, Britannia – 11. toukokuuta 2001 Santa Barbara, Kalifornia) oli brittiläinen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti kirjastaan "Linnunradan käsikirja liftareille" (). Teos on noussut kulttimaineeseen etenkin tieteiskirjallisuuden harrastajien keskuudessa. Se on osa "Linnunrata"-nimistä maailman ainoaa ”viisiosaista trilogiaa”, joka syntyi alun perin radiokuunnelmana. Adams lähestyy yleisöään huumorin keinoin. Hän on saavuttanut mainetta kirjoissaan esittämillään pohdinnoilla, kuten ”vastauksella elämään, maailmankaikkeuteen ja kaikkeen muuhun sellaiseen” (joka on ”42”). Hänen muistokseen vietetään vuosittain kansainvälistä pyyhepäivää 25. toukokuuta.
Adams käsikirjoitti myös joitakin televisiosarjoja, kuten "Doctor Whota" ja "Monty Pythonin Lentävää Sirkusta". Ystävänsä John Lloydin kanssa Adams käsikirjoitti kaksi jaksoa hollantilais-brittiläiseen animaatiosarjaan "Tohtori Sykerö". Adams on luonut myös Dirk Gently -etsivän. Hänen tuotantonsa pohjalta on tehty televisiosarjoja sekä elokuva.
Douglas Adamsin intohimona oli eläintensuojelu, ja hän muun muassa kierteli maailmaa tekemässä radio-ohjelmia harvinaisista eläimistä. Hän oli tietokoneharrastaja ja audiofiili. Hän oli niin kyvytön noudattamaan kustantajiensa asettamia aikatauluja, että siitä tuli kaskujen aihe. Hän sanoi joskus, että ”rakastaa määräaikoja, koska ne pitävät niin mukavaa ääntä viuhahtaessaan ohi”. Adams sanoi olevansa radikaali ateisti. Adamsin ystävä Richard Dawkins on omistanut uskontoja kritisoivan kirjansa "Jumalharha" (2006) hänen muistolleen.
Adams kuoli 49-vuotiaana sydäninfarktiin.
Adams oli Pink Floydin kitaristin David Gilmourin ystävä. Hänen ehdotuksestaan yhtyeen toiseksi viimeiseksi jäänyt levy nimettiin "The Division Belliksi" kappaleessa ”High Hopes” esiintyneen ilmauksen mukaan.
Adams ja Steve Meretzky tekivät vuonna 1984 tekstiseikkailupelin "The Hitchhiker's Guide to the Galaxy", joka pohjautui Adamsin samannimiseen kirjaan. Kaksi vuotta myöhemmin Adams osallistui ideoijana LucasArtsin (silloinen Lucasfilm Games) "Labyrinth"-pelin viikon kestäneeseen suunnittelutilaisuuteen. Hän osallistui myös "Bureaucracy"-pelin tekemiseen, ja myöhemmin hän oli vuonna 1999 julkaistun "Starship Titanicin" pääsuunnittelijana. "Starship Titanicista" julkaistiin myös kirja, "Douglas Adams’s Starship Titanic". Kirjan tosin kirjoitti Terry Jones eikä Douglas Adams, sillä pelihankkeensa vuoksi hän ei ehtinyt mukaan.
Guinea (täsmennyssivu)
Guinea voi viitata seuraaviin asioihin:
"Guinea" tulee Pohjois-Afrikan berbereiden sanasta "aguinaw" eli mykät, puhekyvyttömät. Berberit viittasivat sillä heitä etelämpänä asuviin vieraita kieliä puhuviin mustiin afrikkalaisiin. Portugalilaiset antoivat "Guinea"-nimen 1400-luvulla tutkimalleen Afrikan länsirannikolle.
Kap Verden historia
Portugalilaiset löysivät asumattomat Kap Verden saaret vuonna 1456 ja alkoivat asuttaa niitä kuusi vuotta myöhemmin. He toivat maahan afrikkalaisia orjia työskentelemään plantaaseille. Hyvän sijaintinsa vuoksi Afrikan rannikolla Kap Verdestä tuli tärkeä keskus Portugalin orjakaupalle.
Vuonna 1961 PAIGC (”Afrikkalainen puolue Guinea-Bissaun ja Kap Verden itsenäisyyden puolesta”) aloitti aseellisen vastarinnan emämaata vastaan Portugalin Guineassa. Portugalin Guinea julistautui itsenäiseksi vuonna 1973, mutta Kap Verde pysyi Portugalin alusmaana. Neilikkavallankumouksen jälkeen PAIGC ja Portugali sopivat siirtymävaiheen hallinnosta ja Kap Verde itsenäistyi vuonna 1975. Koska sama puolue johti molempia maita itsenäistymisen jälkeen, Guinea-Bissau ja Kap Verde oli tarkoitus yhdistää yhdeksi valtioksi. Projekti kuitenkin päättyi vallankaappaukseen Guinea-Bissaussa vuonna 1980. Kap Verdessä muodostettiin uusi puolue PAICV (”Afrikkalainen puolue Kap Verden itsenäisyyden puolesta”), joka johti maata yksin vuoteen 1990 asti. Vuonna 1991 järjestettiin ensimmäiset monipuoluevaalit.
Gavin Menzies väittää, etteivät portugalilaiset kuitenkaan olisi olleet ensimmäisiä Kap Verdellä. Menzies sanoo, että hänellä on todisteita kiinalaisen Ming-dynastian aikaisen tutkimusmatkailija Zheng Hen purjehtineen Hyväntoivonniemen ohitse ja käyneen Kap Verdellä saakka 1420-luvulla. Asiantuntijat eivät vielä ole päässeet yksimielisyyteen Menziesin väitteiden uskottavuudesta.
Biafran sota
Biafran sota eli Nigerian sisällissota käytiin vuosina 1967–1970 itsenäiseksi julistautuneen Kaakkois-Nigerian eli Biafran ja Nigerian liittovaltion joukkojen välillä. Sota päättyi liittovaltion joukkojen voittoon ja Nigerian jälleenyhdistämiseen.
Nigerian itsenäistyttyä vuonna 1960 maa oli liitto­valtio, jonka osavaltioiden rajat kulkivat pitkälti etnisten ryhmien mukaan, joista tärkeimmät olivat lännen jorubat, pohjoisen hausat ja fulanit sekä kaakon ibot (igbot).
Hausa- ja jorubapuolueiden liittouduttua ja pohjoisnigerialaisten upseerien kaadettua lyhytikäisen, paljolti ibojen muodostaman sotilashallituksen, muslimit kohdistivat kristittyihin iboihin verilöylyjä. Ibot julistivat 30. toukokuuta 1967 Itä-Nigerian sotilaskuvernöörin, everstiluutnantti Chukwuemeka Odumegwu Ojukwun, johdolla Kaakkois-Nigerian itsenäiseksi Biafran tasavallaksi. Nigerian hallitus reagoi aluksi saarrolla ja 6. heinäkuuta lähetti armeijan kukistamaan kapinaa.
Sodan alkuvaiheessa Biafran joukot etenivät kohti Lagosia heinä-elokuussa 1967, mutta joutuivat sen jälkeen puolustuskannalle. Biafran pääkaupunki Enugu joutui liittohallituksen haltuun jo lokakuussa 1967, mutta hallituksen joukkojen eteneminen pysähtyi ibojen puolustaessa tiukasti ydinalueitaan. Saarretussa Biafrassa puhkesi pian nälänhätä, josta kapinalliset syyttivät hallituksen joukkojen toimintaa. Lopulta Biafraa johtanut Ojukwu pakeni Norsunluurannikolle ja Biafran armeija antautui 12. tammikuuta 1970.
Sodan seurauksena kuoli noin miljoona nigerialaista, pääasiassa nälkään ja tauteihin. Sodan jälkeen kansanryhmien välisiä suhteita on yritetty sovitella ja muun muassa Nigerian osavaltiojakoa on muutettu niin ettei se samaistuisi etnisten ryhmien jakaumaan.
Geneettinen selittäminen
Geneettinen selittäminen eli historiallinen selittäminen on jonkin ilmiön tai asian selittämistä sen historian ja synnyn selittämisellä. Kysyttäessä sydämen tarkoitusta, geneettinen selitys kertoisi sydämen syntyneen evoluution varhaisissa vaiheissa tukemaan lajien kehitystä.
Nykytiede perustuu pikemminkin teoreettiseen selittämiseen, jossa pyritään selittämään ilmiöitä joko funktionaalisella tai kausaalisella selittämisellä (teleologia ja deontologia).
Esimerkkinä formalistit arvostelivat aikansa kirjallisuudentutkimusta geneettisyydestä. Tarinoissa usein esiintyvää kolmen sääntöä seliteltiin sillä, että se juontuu jo antiikin Kreikan kirjallisista töistä. Formalistien mielestä fiksumpaa olisi selittää kyseessä olevan tehokeino, jonka tarkoitus on luoda jännitettä ja rakennetta teokseen. Syntyhistorian tuntemisella ei tällaisessa kontekstissa olisi formalistien mielestä mitään väliä.
Pussieläimet
Pussieläimet ("Metatheria", aiemmin "Marsupialia") ovat nisäkkäitä, joiden naarailla on sikiön kasvattamista ja poikasen kantamista varten erityinen pussi vatsan seudulla. Pussieläinten naarailla on kaksi emätintä ja uroksilla puolestaan kaksihaarainen siitin.
Pussieläinten sikiöt syntyvät pian hedelmöityksen jälkeen hyvin kehittymättöminä, mutta kuitenkin kykenevinä liikkumaan niin, että ne voivat siirtyä emän vatsaa pitkin ryömien pussiin. Pussissa ne tarrautuvat nisään ja pysyvät kiinni siinä tiiviisti seuraavat viikot.
Pussieläinten asema nisäkkäiden tieteellisessä luokittelussa on muuttunut useaan kertaan. Aluksi pussieläimet ("Marsupialia") oli vain yksi nisäkkäiden lahkoista muun muassa jyrsijöiden ja sorkkaeläinten rinnalla. Pian kuitenkin pussieläinten anatomian ja lisääntymistapojen havaittiin poikkeavan huomattavasti muista lahkoista, jolloin ne erotettiin istukkanisäkkäistä erilliseen istukattomien nisäkkäiden ("Metatheria") osaluokkaan, sen ainoaksi lahkoksi. Nykyisin vallitsevassa luokituksessa ""Marsupialia""-nimeä pidetään vain "Metatheria"-osaluokan vanhentuneena synonyymina, ja elossa olevien pussieläinlajien katsotaan jakautuvan kaikkiaan seitsemään eri lahkoon.
Lahkoista pussirotat eli opossumit, pussipäästäiset ja silkkipussirottien ainoa laji chilenpussirotta elävät Amerikan mantereella, muut neljä lahkoa puolestaan Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Aikaisemmin vallinneen luokittelun mukaan lahkot oli jaettu kahden ylälahkon, "Ameridelphia":n ja "Australidelphia":n kesken. Ensin mainittuun luettiin pussirotat ja pussipäästäiset, jälkimmäiseen kaikki muut pussieläimet, myös amerikkalainen chilenpussirotta.
Fossiiliaineiston todisteet, jotka ensimmäisenä julkaisi tutkija M. J. Spechtt, eivät tue enää ennen yleistä käsitystä pussieläimistä istukallisten nisäkkäiden primitiivisinä edeltäjinä. Molemmat nisäkkäiden tärkeimmät osaluokat (kolmas ryhmä on nokkaeläimet) näyttävät kehittyneen samoihin aikoihin mesotsooisella maailmankaudella ja ne ovat olleet kilpailijoita siitä lähtien.
Useimmilla mantereilla istukalliset nisäkkäät olivat paljon menestyksekkäämpiä ja pussieläimet katosivat. Etelä-Amerikassa opossumit saivat kuitenkin vankan jalansijan ja tertiäärikaudella pussieläimistä kehittyi myös saalistajia, kuten esimerkiksi sapelihampainen "Thylacosmilus". Australiassa istukalliset nisäkkäät eivät menestyneet, vaan pussieläimet ja nokkaeläimet hallitsivat tertiäärikauden ajan. Australian istukalliset nisäkkäät ovat muuttaneet mantereelle myöhemmin.
Viime vuosisatojen aikana ihmisen toiminta on vaikuttanut monien pussieläinlajien levinneisyyteen. Useat lajit ovat uhanalaistuneet ja muutamat, kuten pussihukka, aavikkopussimäyrä ja leveäotsapäästäiskenguru, ovat kuolleet sukupuuttoon. Ihminen on kuitenkin myös tarkoituksellisesti siirtoistuttanut joitain pussieläimiä niiden luontaisten elinalueiden ulkopuolelle. Esimerkiksi virginianopossumeja on viety Pohjois-Amerikan länsiosiin ja Uuteen-Seelantiin, punakaulakenguruita Britanniaan sekä parmavallebeja, damavallabeja ja kettukusuja Uuteen-Seelantiin.
Fay Wray
Vina Fay Wray (15. syyskuuta 1907 Kanada – 8. elokuuta 2004) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Fay Wray muistetaan parhaiten pääroolistaan elokuvassa "King Kong", jossa hän valloitti hirviögorillan sydämen.
Wray oli yksi kuudesta lapsesta ja hän muutti perheineen Kanadasta Yhdysvaltoihin ollessaan kolmevuotias. He asuivat Arizonassa ja Salt Lake Cityssä, Utahissa ennen kuin muuttivat Kaliforniaan. Hän oli naimisissa kolmesti: John Monk Saundersin, Robert Riskinin ja Sanford Rothenbergin kanssa. Hänellä oli kolme lasta, Susan Saunders sekä Victoria ja Robert Riskin Jr.