hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
The Wire
The Wire on brittiläinen "avant garde" -musiikkilehti. Sen perustivat vuonna 1982 jazzpromoottori Anthony Wood ja journalisti Chrissie Murray. Lehti keskittyi aluksi nykyjazziin ja improvisoituun musiikkiin, mutta noin vuodesta 1990 lähtien lehti laajensi "post rockin", hip hopin, modernin taidemusiikin ja elektronisen musiikin saralle. Lehden omistavat nykyään lehden kuusi kokopäiväistä työntekijää, se on siis täysin riippumaton julkaisu.
The Wire julkaisee lehden kylkiäisenä Wire Tapper -cd-levysarjaa. Jokaiselle levylle artisti- ja kappalevalinnat tekee useimmiten Anne Hilde Neset, levysarjan julkaisu aloitettiin vuonna 1997.
Lehden slogan on "Adventures in Modern Music", vapaasti suomentaen "Seikkailuja nykyaikaisessa musiikissa".
Ragtime
Ragtime on afroamerikkalaisen musiikin tyylilaji, joka syntyi 1890-luvulla. Sitä soitetaan pääasiassa pianolla, mutta joskus käytetään muitakin soittimia. Ragtimen kulta-aikana 1900-luvun alussa sitä soitettiin myös taustamusiikkina automaattipianoilla, jotka lukivat kappaleet reikänauhoilta.
Kuuluisin ragtime-säveltäjä on Scott Joplin, joka sävelsi 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa lukuisia tunnettuja kappaleita, kuten "The Entertainer", "Maple Leaf Rag" ja "Easy Winners". Blind Blake oli ragtime-kitaransoittotyylin tunnetuimpia edustajia.
Ragtime yhdistetään usein 1900-luvun alun kapakkaympäristöön, mihin on vaikuttanut ragtimen käyttö useissa suosituissa elokuvissa, kuten "Puhalluksessa". Sen tunnuskappale oli juuri Joplinin "The Entertainer".
Ragtime kuulostaa nopeatempoiselta marssimusiikilta, jossa on kulmikkaat, hieman jazzmaiset melodiat ja synkooppien täyttämä jäntevä rytmi. Pianistin vasen käsi hyppii jatkuvasti vuorotellen matalista koskettimista otetun bassoäänen ja koskettimiston keskikohdilta otetun soinnun välillä. Bassoäänen pituutta jatketaan pitämällä pohjassa pianon kaikupedaalia.
Ragtime liitetään joskus jazz-musiikkiin, vaikka ajallisesti se oli sitä varhaisempi ilmiö. Toiset, kuten Scott Joplin aikanaan, katsovat sen muistuttavan enemmän taidemusiikkia. Tätä perustellaan esimerkiksi sillä, että ragtime-kappaleet julkaistiin nimenomaan nuotteina eikä vielä äänitteinä.
Return to Castle Wolfenstein
Return to Castle Wolfenstein on id Softwaren, Gray Matter Interactiven ja Nerve Softwaren kehittämä sekä Activisionin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli.
Peli on jatko-osa "Wolfenstein 3D":lle. Pelille on tehty myös "" -moninpelilisäke, joka on saatavilla ilmaiseksi pelin Activisionin kotisivuilta. Peli hyödyntää raskaasti muokattua Quake III -pelimoottoria.
Pelistä on julkaistu myös käännökset Xboxille ("Tides of War") ja PlayStation 2:lle ("Operation Resurrection"). Kummassakin pelissä pelataan yksin- tai kaksinpelitehtäviä päähenkilö William J. ”B.J.” Blazkowiczilla ja hänen partnerinsa Agent Onen avustuksella Egyptissä, Saksassa ja Norjassa.
Raven Softwaren "Wolfenstein" on jatko-osa "Return to Castle Wolfensteinille".
Pelin aiheena on "Wolfenstein 3D":n tapaan fiktiivinen näkemys natsi-Saksasta. Pelihahmona ohjataan yhdysvaltalaista OSA:n (Office of Secret Actions) kommandoa William J. Blazkowiczia, jonka tehtävä on paeta Wolfensteinin linnasta ja estää natsien aikeet herättää muinainen pimeyden ruhtinas Heinrich I eloon, sillä se merkitsisi sodan häviämistä liittoutuneille. Pelissä on kaikkiaan pelattavana seitsemän tehtävää, joihin jokaiseen liittyy 3–4 kenttää.
Moninpeli onnistuu internetin välityksellä. Pelaajat asettuvat joko liittoutuneiden tai akselivaltojen puolelle. Hahmoluokkia on moninpelissä neljä: sotilas, pioneeri, lääkintämies ja luutnantti/tulenjohtaja. Pelimuotoja on vastaavasti kolme: Objective Mode, Stopwatch Mode ja Checkpoint Mode. Xboxilla moninpeliä pelataan Xbox Livellä.
Nosferatu
Nosferatu ("Nosferatu, eine Symphonie des Grauens") on F. W. Murnaun ohjaama saksalainen kauhuelokuva vuodelta 1922. "Nosferatu" on elokuvataiteen klassikko, jolla on ollut huomattava vaikutus kauhuelokuviin.
Suluissa ovat henkilöhahmojen nimet Stokerin romaanissa.
Murnau halusi filmata Bram Stokerin "Draculan", mutta elokuvayhtiö ei saanut oikeuksia tarinaan. Tämä ei kuitenkaan haitannut Murnauta, joka oli jo aiemmin tehnyt elokuvan Robert Louis Stevensonin kirjasta "Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde" nimellä "Der Januskopf". Murnau jatkoikin elokuvan tuottamista ja muutti lähinnä vain hahmoja ja paikkoja. Vampyyri Draculasta tuli Nosferatu, Kreivi Draculasta Kreivi Orlok ja Jonathan Harkerista Hutter. Lisäksi vampyyri ei elokuvassa uhannut Lontoota vaan Bremeniä. Romaanissa tohtori van Helsing mainitsee myös Nosferatun eräänä vampyyrin nimityksenä. Pääosassa vampyyrin roolin tulkitsi Max Schreck.
"Nosferatu" oli lopulta Prana-Film-tuotantoyhtiön ainoa elokuva, sillä Murnau kulutti yrityksen varat "Nosferatun" markkinointiin. Bram Stokerin leski Florence Stoker haastoi myös Prana-Filmin oikeuteen tekijänoikeusrikkomuksesta. Stoker voitti oikeudenkäynnin, mutta Prana-Filmillä ei ollut enää varaa maksaa korvaussummaa. Stoker jatkoi oikeudenkäyntiä, ja tuomioistuin määräsi "Nosferatun" kopiot tuhottaviksi. Joitakin kopioita kuitenkin säilyi. Stoker onnistui vielä estämään Lontoon ensi-illan, mutta lopulta elokuva levisi maailmalle, ja Yhdysvaltain ensi-ilta oli vuonna 1929. Kokonaista kopiota alkuperäisestä elokuvasta ei kuitenkaan löydetty ennen kuin vuosituhannen vaihteen jälkeen. "Nosferatusta" on muodostunut yksi kauhuelokuvan suurimpia klassikoita.
Werner Herzog filmasi vuonna 1979 uusintaversion nimellä "Nosferatu – yön valtias" ("Nosferatu: Phantom der Nacht"). Pääosaa näytteli Klaus Kinski. "Nosferatu – yön valtias" oli arvostelumenestys ja sitä pidetäänkin esikuvalleen uskollisena kunnianosoituksena. Herzog pystyi käyttämään elokuvassaan Bram Stokerin romaanin henkilönimiä, sillä tekijänoikeus oli jo umpeutunut.
E. Elias Merhige ohjasi vuonna 2000 elokuvan "Shadow of the Vampire", joka kertoo alkuperäisen Nosferatun kuvauksista. Elokuvaan kuului pätkiä alkuperäisen elokuvan kohtauksista. Tämän elokuvan ideana oli, että Nosferatua esittänyt näyttelijä Max Schreck olikin oikeasti vampyyri.
Enemy Territory
Enemy Territory voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Tugeenit
Tugeenit, thagit tai thugit (yks. , ’rosvo, ryöväri’) olivat pohjoisintialainen Sindousen alueella toiminut, järjestäytynyt ammattitappajien kilta, väkivaltainen kultti, joka toimi satoja vuosia. Jäsenillä oli oma salakielensä, "ramasi", ja salamerkkejä joista he tunnistivat toisensa. Ramasi-kieltä pidetään jäänteenä aikaisemmasta ilmeisesti laajalti Etelä-Aasiassa puhutusta kauppiaiden ja rikollisten lingua francasta.
Ensimmäinen kirjallinen merkintä tugeeneista on vuodelta 1356. Tugeenit itse luokittelivat kuuluvansa seitsemän alkuperäisen islamilaisheimon joukkoon, vaikka kultti pohjautui alussa ilmeisesti hinduyhteisöön ja palvoi kaikissa vaiheissaan Kalia, hindujen tuhon jumalatarta.
Tugeeneilla oli tapana etsiytyä matkalaisten seuraan ja tilanteen tullessa ryöstömurhata nämä. Tugeenit kulkivat pitkin kauppareittejä, ja saivat reitin varrelta liittolaisiltaan ja avustajiltaan vinkkejä sopivista uhreista. Toiminta ei ollut ympärivuotista, vaan kausittaista. Murha tapahtui yleensä kuristamalla uhri kangasliinalla, minkä jälkeen omaisuus vietiin ja ruumis haudattiin. Surmatyöhön liittyi riittejä, joissa käytettiin pyhitettyä hakkua ja uhrattiin sokeria. Kuristaminen oli kastitietoisille tugeeneille käytännöllinen tapa välttää kosketusta uhrien vereen, mutta he käyttivät tappamiseen usein myös miekkoja, veitsiä tai myrkkyjä.
Kulttia vuosina 1790–1830 johtanutta Behramia pidetään mahdollisesti maailman pahimpana sarjamurhaajana, sillä hän murhasi 931 henkilöä. Kultti oli historiansa aikana vastuussa 180 000–600 000 ihmisen murhasta.
Brittiläisen Intian siirtomaaherrat aloittivat 1830-luvulla operaation tugeenikultin lopettamiseksi. Kultin olemassaolo heikensi ajatusta brittihallinnon vallan täydellisyydestä, ja se tahdottiin hävittää, aluksi kylläkin lähinnä paikallistason toimenpitein. Intian kenraalikuvernööri lordi William Bentinckin käskystä kapteeni William Sleemanin johtamat britit vangitsivat vuosina 1831–1837 yhteensä 3 266 tugeenia, joista vajaat 500 suostui todistamaan tovereitaan vastaan, runsaat 400 hirtettiin ja loput tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Tämän jälkeen kultti ilmeisesti vähitellen hävisi.
Tugeeni-kulttia on mukailtu muutamissa elokuvissa, joista tunnetuin on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut seikkailuelokuva "Indiana Jones ja tuomion temppeli". Kyseisessä elokuvassa kultin jäsenet esiintyvät roistoina ja heidän ylipappinsa Mola Ram on elokuvan pääroisto. The Beatles -yhtyeen elokuvassa "Apua!" esiintyy samantapainen lahko humoristisessa valossa.
Bochum
Bochum on kaupunki Saksassa Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Dortmundin ja Essenin välissä Ruhrin alueella. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 362 286 asukasta.
Vaikka kaupunki perustettiin jo 1300-luvulla, se pysyi pienenä maalaiskaupunkina 1800-luvulle asti. 1800-luvulla alkoi Saksa teollistua ja Bochum kasvaa. Kasvu johtui kaupungin hiilikaivoksista ja sen mukana tulleesta terästeollisuudesta. Bochumin väkiluku kymmenkertaistui 1850-1890. Hiilikaivokset jouduttiin kuitenkin sulkemaan 1960-1973 välisenä aikana.
Kaupunki on merkittävä teollisuuskeskus, jossa on runsaasti etenkin metalli-, kone- ja kulkuneuvoteollisuutta. Siellä on General Motorsin tehdas, jossa valmistetaan Opel Astraa. Tämän lisäksi kaupungissa oli Nokian tehdas, jossa valmistettiin aluksi televisioita ja myöhemmin matkapuhelimia. Nokia kuitenkin sulki tehtaan kesällä 2008. Uusi korvaava matkapuhelintehdas on rakennettu Romaniaan.
Kaupunki on myös tärkeä koulutuskeskus, jossa sijaitsee Ruhrin yliopisto (perustettu 1965), teatterikoulu ja lisäksi runsaasti tieteellisiä tutkimuslaitoksia. Kaupungissa on kaksi keskiaikaista linnaa sekä Kaivosmuseo (Deutsches Bergbaumuseum) että nostalginen Junamuseo.
Iina
Iina on suomalainen naisen etunimi. Iina on muunnos kansainvälisestä nimestä Ina, jota myös käytetään Suomessa. Ina on lyhenne nimistä, joiden loppuosa on -ina.
Iina on myös nimen Iines rinnakkaisnimi.
Elokuuhun 2017 mennessä Suomessa oli rekisteröity 6 761 Iina-nimen ja 1 192 Ina-nimen saanutta naista.
Kleptomania
Kleptomania eli varastamishimo on pakonomainen ja sairaalloinen tarve varastaa tai näpistää tavaroita. Kleptomania on harvinainen hillitsemishäiriö, jota tavataan hieman yleisemmin naisilla kuin miehillä.
Yleensä kleptomaanit eivät varasta tavaroita niiden arvon takia. Sen sijaan he varastavat mielijohteesta jotain, mitä sattuu olemaan käsillä, sillä he kaipaavat jännitystä. Varastetut esineet ovat kleptomaanille usein täysin tarpeettomia. Osa kleptomaaneista pitää varastamansa tavarat, osa antaa ne pois ja toiset saattavat tuntea syyllisyyttä ja yrittävät palauttaa ne.
Jotkut kleptomaanit vievät läheistensä tavaroita vain siksi, että he kokevat olevansa silloin tavaran omistajan luona. Pientä kleptomaniaa ihmisillä esiintyy yleisimmin silloin, kun he joutuvat luopumaan jostain tärkeästä. Esimerkiksi jos aviopari eroaa, toinen osapuoli saattaa viedä puolisonsa jonkin vaatekappaleen ja pitää sen omanaan.
Pulivari
Pulivari () on Aku Ankan uskollinen ja suurikokoinen bernhardilainen koira Aku Ankka -sarjakuvissa. Se ei ole antropomorfinen. Pulivarin loi Al Taliaferro, ja se esiintyi ensimmäisen kerran Disney-sarjakuvissa vuonna 1938. Suurikokoisesta koirasta on ollut Akulle suurta apua esimerkiksi auton vetämisessä. Eräässä tarinassa Pulivari toimi myös pelastuskoirana.
Pulivarin alkuperäinen nimi Bolivar on peräisin venezuelalaiselta vapaustaistelijalta Simón Bolívarilta. Aikoinaan nimen väitettiin loukkaavan tätä.
Dmitri Bortnjanski
Dmitri Stepanovitš Bortnjanski (; 1751 Gluhov, Venäjän keisarikunta – 10. lokakuuta 1825 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen säveltäjä ja kuoronjohtaja.
Ukrainalaissyntyinen Bortnjanski lähetettiin Ukrainasta seitsemänvuotiaana laulajaksi Pietarin hovikapellaan, jossa hän opiskeli musiikkia Baldassare Galuppin oppilaana. Hän seurasi opettajaansa Venetsiaan vuonna 1768 jatkaakseen opintojaan. Pian paluunsa jälkeen vuonna 1779 hänet nimitettiin hovikapellan kapellimestariksi ja 1796 kuoronjohtajaksi, jota tehtävää hän hoiti kuolemaansa asti. Bortnjanski oli ensimmäinen hovikapellan kuoronjohtaja, joka sai oikeuden jakaa esityslupia kaikelle kirkkomusiikille Venäjällä, niinpä hänen vaikutuksensa Venäjän 1800-luvun kirkkomusiikkiin oli huomattava.
Bortnjanski tunnetaan erityisesti laajasta ortodoksisen kirkkomusiikin tuotannostaan, ja häntä on nimitetty muun muassa "Venäjän Palestrinaksi". Hänen tuotantoonsa kuuluu esimerkiksi 72 liturgista hymniä, joista 26 kaksoiskuorolle, 45 hengellistä kuorokonserttoa, kolmiääninen "Johannes Krysostomoksen liturgia" -palvelus ja kahdeksan hengellistä trioa. Bortnjanskin teokset on julkaistu kymmenosaisena teoksena, jonka toimitti Pjotr Tšaikovski.
Bortnjanskin Pietarin hovikapellalle säveltämässä kirkkomusiikissa oli paljon vaikutteita ukrainalaisesta musiikkiperinteestä ja esimerkiksi "Johannes Krysostomoksen liturgian" kerubiveisun sävelmä on ilmeisesti lainattua kansanmusiikista. Bortnjanskin musiikki sai myös paljon vaikutteita 1700-luvun ja 1800-luvun vaihteen italialaisesta tyylistä, millä oli suuri vaikutus ajan venäläiseen ortodoksiseen kirkkomusiikkiin. 1800-luvun jälkipuoliskolla venäläisen kirkkolaulun uudistajat kuten Stepan Smolenski ja Aleksander Kastalski katsoivat, että tämä oli muuntanut venäläisen kirkkolauluperinteen sille outoon ja vieraaseen muotoon ja pyrkivät perehtymään uudelleen vanhoihin luostarikirjastoissa säilyneisiin neumi- ja nuottinotaatioihin. Vaikka Bortnjanski tunnetaankin yleensä hengellisen musiikin säveltäjänä, 1900-luvulla syntyi laajempaa kiinnostusta myös hänen maallista musiikkiaan kohtaan.
Bortnjanskin teoksia käytetään edelleen jumalanpalveluksissa laajasti muun muassa Suomen ja Venäjän ortodoksisissa kirkoissa. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virsi numero 579, ”Oi Herra, korkein valtiaamme”, on Dmitri Bortnjanskin sävellys. Se tuli alun perin virsikirjaan vuonna 1886 valtiopäivävirtenä ja alkoi sanoilla ”O Herra, siunaa ruhtinaamme”. Virren sävelmällä alun perin esitetty ortodoksinen teksti alkaa sanoilla ”Ken kielin voisi kuvaella”.
Katowice
Katowice (äännä: [katɔ'vʲitsɛ] ) on Etelä-Puolassa sijaitseva kaupunki, jonka väkiluku on noin 310 000 (2008). Se sijaitsee Sleesian ylängöllä Ylä-Sleesiassa Rawa- ja Kłodnicajokien varrella. Katowice on Sleesian voivodikunnan pääkaupunki.
900–1300-luvuilla Katowicen alue kuului Puolaan. Vuodesta 1335 alue oli osa Böömin kuninngaskuntaa ja vuodesta 1526 se kuului itävaltalaiselle Habsburgin suvulle. Nykyinen Katowicen asutus perustettiin 1500-luvulla ja se sai saksalaisen nimen "Kattowitz".
Preussi otti Sleesian haltuunsa vuonna 1742 muodostaen sinne teollisuuskeskittymän ja aloittaen Kattowizessa merkittävän rauta- ja terästeollisuuden. Kaupunki kehittyi 1800-luvun puolivälistä lähtien voimakkaasti kivihiilikaivosten ja raskaan teollisuuden kehityksen ansiosta. Vuonna 1865 se sai kaupunginoikeudet.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1922 kaupunki kuului Puolan tasavaltaan ja se nimettiin "Katowiceksi". Vuonna 1939 saksalaiset valtasivat Katowicen. Toisen maailmansodan päätyttyä Neuvostoliitto perusti Puolaan kommunistisen hallituksen, jonka vallan alla ylemmästä Sleesiasta tuli yksi neuvostoliittolaisen Itä-Euroopan johtavista teollisuusalueista. 7. maaliskuuta 1953 Puolan kommunistinen johto muutti Josif Stalinin kunniaksi kaupungin nimen "Stalinogródiksi". Nimi Katowice palautettiin takaisin vuonna 1956.
Neuvostoliiton hajotessa 1990-luvulla hiilikaivostoimintaan piti tehdä muutoksia, jolloin myös kaupungin taloudellinen profiili muuttui. Laitoksia suljettiin, mutta paikallinen teollisuus monipuolistui sen jakaantuessa pienempiin yhtiöihin.
Häpykieli
Häpykieli eli klitoris on osa naisen ulkoisia sukupuolielimiä. Se on erittäin tuntoherkkä. Häpykielellä on suuri merkitys ihmisen seksuaalisuudessa. Sitä on sanottu ihmisruumiin ainoaksi osaksi, jolla ei ole muuta tehtävää kuin mielihyvän tuottaminen, mutta kun se lisää naisen yhdyntähalukkuutta, se mielihyvän tuottamisen lisäksi kasvattaa raskauden mahdollisuutta.
Sanan klitoris on väitetty tulevan kreikkalaisesta sanasta "kleitoris", joka tarkoittaa pientä kukkulaa.
Paisuvaiskudoksesta koostuva klitoris käsittää kaksi 7-10 senttiä pitkää emättimen sivuja ympäröivää vartta sekä niiden päässä olevan terskan. Terska on klitoriksen näkyvin osa ja se sijaitsee virtsaputken suun yläpuolella pienten häpyhuulien yhtymäkohdassa. Klitoriksen, kuten siittimenkin, terskaa peittää esinahka. Klitoriksen esinahan tehtävänä on suojata klitorista ärsytykseltä ja lialta. Osalla naisista klitoris ei näy ollenkaan.
Klitoriksessa on noin 8 000 – 9 000 hermopäätettä, minkä vuoksi se on hyvin kosketusherkkä–lähes kaikkien naisten tuntoherkin elin ja miehen penistäkin paljon tuntoherkempi. Seksuaalisen kiihottumisen myötä klitoriksen ja isojen häpyhuulien paisuvaiskudos täyttyy, minkä seurauksena klitoris kovettuu erektioon ja häpyhuulet turpoavat hieman.
Klitoris on miehen peniksen vastine naisella, vaikkei naisen virtsaputki kuljekaan sen läpi, toisin kuin peniksen läpi.
Klitoriksen on todettu kasvavan 20 prosenttia suuremmaksi kuukautiskierron toisen viikon aikana.
Häpykieli on naisen elimistön herkin paikka, ja sillä on suuri merkitys seksuaalisuudessa. Klitoriksen hyväileminen tai hierominen tuottavat voimakasta mielihyvää ja lisäävät seksuaalista kiihottumista. Riittävän voimakas kiihottuminen huipentuu orgasmiin. Klitorista voi hyväillä sormin tai sopivan seksivälineen tai esimerkiksi suihkun avulla itsetyydytyksessä tai kumppanin toimesta.
Klitoris on elin, jolla ei näyttäisi olevan muuta toimintoa kuin mielihyvän tuottaminen ja kiihottumisen lisääminen stimuloituna. Nämä kuitenkin edesauttavat muun muassa yhdynnän onnistumista (emättimen kostuminen) sekä lisäävät yhdyntähalukkuutta ja sitä kautta raskauden mahdollisuutta. Klitorista usein hyväillään yhdynnän yhteydessä ja se täydentää emättimen kautta saatavaa mielihyvää. Myös itsetyydytyksessä hierotaan usein klitorista.
Joissakin kulttuureissa on tapana poistaa naisen ympärileikkauksessa nuoren tytön ulkoiset sukupuolielimet tai osa niistä. Tosin nykyään termi "naisen ympärileikkaus" korvataan usein termillä "naisen sukupuolielinten silpominen", koska se kuvastaa paremmin toimenpiteen tekotapaa ja tarkoitusta. Usein ympärileikkauksissa poistetaan häpykieli. Vaikka tällaista tehdään ensisijaisesti pohjoisessa Afrikassa, varsinkin Somaliassa, Yhdysvalloissakin vielä vuonna 1948 poistettiin 5-vuotiaan tytön klitoris masturboinnin lopettamiseksi. Koska klitoris on hyvin keskeinen elin naisen seksuaalisen mielihyvän saamisessa, sen poistaminen vaikeuttaa huomattavasti naisen orgasmin saamista. Silpomisiin liittyy myös monia muita haittoja.
Klitorismiksi kutsutaan tilaa, jossa klitoris on jatkuvassa ja kivuliaassa kiihotustilassa. Tila vastaa miesten priapismia.
Yhdysvaltain Grand Prix
Yhdysvaltain Grand Prix () on Yhdysvalloissa järjestettävä Formula 1 -sarjan osakilpailu, jota on ajettu seuraavilla paikkakunnilla:
Näiden lisäksi on ajettu useita eri nimiä kantaneita F1-osakilpailuja eri puolilla Yhdysvaltoja.Keke Rosberg on voittanut Dallasin Grand Prix’n 1984 ja Detroitin Grand Prix’n 1985. Yhdysvaltain GP:n on voittanut Mika Häkkinen Indianapolisissa kaudella 2001 ja Kimi Räikkönen Austinissa kaudella 2018. Räikkösen voitto oli samalla myös 50. suomalaisvoitto Formula 1 -sarjassa.
"Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan."
Yhdysvalloissa ajettuja osakilpailuita, joiden virallinen nimi ei ollut Yhdysvaltain Grand Prix ().
Łódź
Łódź (['wut͡ɕ] , jidd. לאדזש, Lodzh) on Łódźin voivodikunnan pääkaupunki sekä Puolan kolmanneksi suurin kaupunki Varsovan ja Krakovan jälkeen. Vuonna 2016 kaupungin asukasluku oli noin 698 688. Kaupunki sijaitsee lähellä Puolan maantieteellistä keskipistettä. Kaupungin puolankielinen nimi tarkoittaa venettä.
Matkailijoita houkuttelee Łódźissa ennen kaikkea Piotrkowska-katu, joka on hiukan yli neljä kilometriä pitkä kauniiden rakennusten ja kauppojen reunustama pääkatu. Łódźissa on myös Euroopan suurin kaupunginpuisto Łagiewniki, eläintarha, Łódźin yliopisto sekä Puolan parhaisisiin kuuluva nykytaiteen museo Muzeum Sztuki. Tekstiiliteollisuuskeskuksen ajoilta periytyvät monet 1800-luvulla rakennetut tehtailijoiden palatsit ja suuret, punatiiliset kehräämöt ja kutomot. Yksi suurimmista on muutettu Manufaktura-nimiseksi kauppa- ja kulttuurikeskukseksi.
Kirjallisissa lähteissä esiintyy "Łódzia"-niminen kylä ensimmäisen kerran vuonna 1332. Kuningas Władysław II antoi sille kaupunkioikeudet 1423. Kaupunki pysyi pienenä 1700-luvulle saakka ja joutui Puolan toisessa jaossa Preussin vallan alle. Vuosina 1807–1815 se kuului Napoleonin perustamaan Varsovan herttuakuntaan. Wienin kongressin (1815) jälkeen se oli osa Venäjän alaista Puolan kuningaskuntaa. 1820-luvulla Łódź alkoi kasvaa pikkukaupungista teollisuuskeskukseksi, ja siitä tuli koko Venäjän keisarikunnan tärkein tekstiilien valmistaja. Kaupunkiin saapui työläisiä eri puolilta Eurooppaa, enimmäkseen Etelä-Saksasta ja Böömistä. Tärkeimmät väestöryhmät olivat puolalaiset, saksalaiset ja juutalaiset.
1800-luvulla kaupungin kasvu ja teollisuuden kehitys jatkuivat, ja siitä tuli yksi sosialistisen liikkeen tärkeimmistä keskuksista. Vuoden 1892 suurlakko seisautti suurimman osan tehtaista. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen aikana poliisit surmasivat yli 300 työläistä.
Saksalaiset valtasivat Łódźin vuonna 1915. Ensimmäisessä maailmansodassa väestöä menehtyi muun muassa tauteihin, ja suuri osa saksalaisväestöstä muutti Saksaan. Vuonna 1922 Łódźista tuli Łódźin voivodikunnan pääkaupunki. Toisen maailmansodan aikana saksalaiset joukot valloittivat kaupungin, ja se liitettiin natsi-Saksaan saksalaistetulla nimellä "Litzmannstadt". Kaupunkiin perustettiin suuri juutalaisghetto, Łódźin ghetto (Litzmannstadtin ghetto), jonne kuljetettiin yli 200 000 juutalaista. Kaupungin lähistölle perustettiin useita keskitysleirejä. Gheton likvidoinnista syksyllä 1944 selvisi vain noin 900 henkeä.
Toisen maailmansodan päätyttyä Łódźin väestöstä oli kuollut noin 420 000 henkeä, joista 300 000 juutalaisia ja 120 000 puolalaisia. Puna-armeijan lähestyessä kaupungin saksalaisväestö pakeni sieltä. Puna-armeija valtasi kaupungin 8. tammikuuta 1945. Varsovan tuhouduttua sodassa Łódź oli vuoteen 1948 saakka maan tosiasiallinen pääkaupunki ja myös väkiluvultaan suurin kaupunki.
Nykytaiteen museon Muzeum Sztukin lisäksi Łódźissa on Piotrkowska-kadulla maineikas Łódźin elokuvakoulu. Elokuvakoulussa ovat opiskelleet muun muassa ohjaajat Andrzej Wajda, Roman Polański, Krzysztof Kieślowski ja Zbigniew Rybczyński.
Tampere on ollut vuodesta 1958 alkaen Łódźin ystävyyskaupunki.
Kutikula
Kutikula on kasvitieteessä kasvien lehdillä sijaitseva ohut ja vahamainen kerros. Väriltään se on vaaleaa ja sijoittuu runsaimmin kasvaville lehdille. Kutikulan tuottavat uloimmat lehtisolut suojaamaan kasvia liialliselta vedenmenetykseltä. Kuivilla alueilla elävillä kasveilla eli kserofyyteillä kutikula on paljon paksumpi kuin kosteassa elävillä eli hydrofyyteillä, sillä vettä haihtuu kasveista eniten kuivassa ja kuumassa ympäristössä.
Kutikula ei vain vähennä haihdutusta, vaan se myös muodostaa fyysisen suojan viruksia, bakteereja ja sieni-itiöitä vastaan. Kutikula koostuu pääasiassa kutiinista ja vahoista. Yleisistä kasveista useilla havupuilla on neulaset peittävä kutikula. Havupuilla kutikula pitää puun hengissä, silloin kun vesi on vielä jäässä.
Monilla kasveilla lehtien pinnalla sijaitsevat karvat toimivat hieman kutikulan tavoin kasvin vesitasapainon säätelyssä.
Välimerenilmasto
Välimerenilmasto on Välimerelle tyypillinen ilmastotyyppi, jolle ovat ominaisia kuivat ja kuumat kesät sekä kosteat ja viileät talvet. Sitä kutsutaan myös kuivan kesän subtrooppiseksi ilmastoksi.Välimerenilmasto on tavallaan länsituulten vyöhykkeen kostean, lauhkean ilmaston ja hepoasteiden korkeapainealueen kuivan subtrooppisen ilmaston rajaseutua, jolla nämä kaksi ilmastotyyppiä vuorottelevat vuodenaikojen mukaan. Välimerenilmasto kuuluu subtrooppiseen ilmastovyöhykkeeseen ja sen alueilla esiintyy nahkealehtistä eli välimerenkasvillisuutta. Välimerenilmasto vallitsee Välimeren alueen lisäksi Kaliforniassa, Chilen keskiosassa sekä osissa Etelä-Afrikkaa ja Australiaa.
Kesällä sää on aurinkoinen, kuuma ja kuiva; lämpimimmän kuukauden keskilämpötila kohoaa yli 22 celsiusasteeseen ja vastaavasti kuivimman kuukauden sademäärä jää alle 30 millimetriin. Vähintään viitenä kesäkuukautena vuorokauden keskilämpötila on yli 20 astetta. Talvisin on viileämpää ja sateisempaa, päivälämpötilat pysyttelevät +10 ja +20 asteen välillä. Talvella sademäärä on vähintään viisi kertaa kesän kuivimman kuukauden sademäärän suuruinen. Välimerenilmaston ansiosta Välimeren alueen sää on kesäisin erinomainen ja otollinen turismille.
Planetaariset ilmanpaine- ja tuulivyöhykkeet liikkuvat auringon zeniittiaseman mukana. Pohjoisen pallonpuoliskon talvella ilmastovyöhykkeet liikkuvat auringon mukana lähemmäs päiväntasaajaa, kesällä asia on toisin päin. Vyöhykkeet liikkuvat nopeasti ja voimakkaasti mantereiden yllä, mutta merien yllä jopa useita kuukausia jäljessä. Kesällä hepoasteiden korkeapainevyöhyke liikkuu auringon mukana pohjoiseen, ja siirtyy Välimeren ylle. Tämä johtuu siitä, että subtrooppisen korkeapainevyöhykkeen on pakko liikkua kesäksi pohjoiseen, sillä eteläisempi trooppinen matalapainevyöhyke (sadekausi) laajenee auringon mukana pohjoisemmaksi pakottaen edellä subtrooppista korkeapainevyöhykettä liikkumaan, tällöin matalapaineet pääsevät kesällä Saharan ja Kongon sademetsien välisille savannialueille paremmin, mutta Välimerelle tulee korkeapaineen mukana myös kuivuus. Korkeapaineen vallitessa alueella onkin sateeton ja aurinkoinen sää. Kesällä välimerenilmasto muistuttaakin lähinnä Saharan ilmastoa sillä erotuksella, etteivät lämpötilat kohoa siellä aivan niin korkeiksi kuin Saharassa. Talvella ilmanpainejärjestelmä liikkuu etelään ja epävakainen polaaririntama ja sen vallitseva matalapaine siirtyvät Välimeren alueelle, samalla subtrooppinen korkeapainealue siirtyy etelään Saharan eteläpuolen savanneille aiheuttaen kuivankauden. Polaaririntama tuo Välimerelle mukanaan sateita ja liikkuvia matalapaineita, sykloneita. Talvella Välimeren ilmasto muistuttaa lähinnä syksyistä Keski-Eurooppaa aavistuksen viileine säineen ja runsaine sateineen. Samat sääilmiöt aiheuttavat nahkealehtistä kasvillisuutta muuallakin maailmassa. Yhteistä alueiden sijainnille on se, että ne sijaitsevat mannerten länsiosissa noin 30–40 leveyspiirien läheisyydessä molemmin puolin päiväntasaajaa, ja pohjoisella pallonpuoliskolla sen rajaa etelässä aavikkovyöhyke ja pohjoisessa lehtimetsät, etelässä tietysti samoin, mutta etelä-pohjoissuunnassa.
Louis Andriessen
Louis Joseph Andriessen (s. 6. kesäkuuta 1939) on hollantilainen säveltäjä.
Louis Andriessen syntyi Utrechtissä. Hän opiskeli sävellystä isänsä Hendrik Andriessenin, Kees van Baarenin sekä Luciano Berion johdolla.
1970-luvulla Andriessen kirjoitti poliittisia teoksia, kuten "Volkslied" ("kansanlaulu") ja "Workers Union" ("työläisten unioni").
Vuonna 1972 Andriessen perusti "De Volharding" -puhallinorkesterin. Tälle hän kirjoitti samannimisen teoksen. "Hoketus"-teos vuodelta 1977 antoi aiheen perustaa yhtye, jonka nimeksi tuli myös Hoketus. Andriessen soitti yhtyeessä itse pianoa. Tätä seurasivat kappaleet suuremmille kokoonpanoille: "Mausoleum", "Il Principe", "De Staat" ja "De Tijd". Näitten kappaleiden kokoonpanoon kuuluu tyypillisesti saksofoneja, vaskipuhaltimia, sähköbassoja ja lyömäsoittimia.
Andriessenin musiikissa on paljon vaikutteita minimalistisilta säveltäjiltä kuten Terry Riley tai Steve Reich, erityisesti tämä näkyy 1970-luvun teoksissa. Säveltäjä on kuitenkin itse toistuvasti todennut, että hän on saanut paljon vaikutteita Igor Stravinskyn musiikista. Andriessen onkin omistanut yhdessä musiikkitieteilijä Elmer Schoenbergerin kanssa kirjoittamansa kirjan "Het Apollonisch Uurwerk" juuri Stravinskylle.
1980-luvun puolesta välistä lähtien Andriessen alkoi keskittyä yhä enemmän näytelmämusiikkiin, elokuvamusiikkiin ja musiikkiteatteriin. Hänen oopperansa "De Stijl" (1985), "De Materie" (1989) ja "Writing to Vermeer" (1997) ovat tulleet tunnetuiksi.
Louis Andriessen on todennäköisesti tunnetuin 1900-luvun alankomaalainen säveltäjä.
Outi Alanne
Outi Alanne (s. 4. toukokuuta 1967 Oulu) on suomalainen kirjailija. Alanne aloitti 1995 kirjallisuusopinnot Helsingin yliopistossa. Harrastuksena hän ylläpiti vuodesta 2000 omaa internet-sivustoa "NeitiNarun Ihmeellinen Huone", jossa hän käsitteli sadomasokistista seksuaalisuutta nimimerkkinsä NeitiNaru turvin, kunnes 2002 julkaisi omaelämäkerrallisen romaanin "Neiti N:n tarina", josta hän voitti vuonna 2003 Kulttuuriyhdistys Rsyken Vuoden Kinkyteko -palkinnon. Vuonna 2006 ilmestyi hänen toinen romaaninsa "Giljotiini". Alanne on myös toiminut Helsingissä 1996 perustetun SMFR ry:n (SM-fetissiryhmä) puheenjohtajana.
Traveling Wilburys
Traveling Wilburys oli englantilais-amerikkalainen superyhtye, jonka muodostivat Bob Dylan, Jeff Lynne, Roy Orbison, Tom Petty ja George Harrison. Yhtyeessä he käyttivät taiteilijanimiä Boo, Clayton, Lefty, Muddy ja Spike Wilbury. Yhtyeen jäsenet olivat tunteneet toisensa vuosia ja päättivät tehdä yhdessä musiikkia 1980-luvun lopulla. Hankkeen kokoajina toimivat lähinnä Harrison ja Lynne.
Yhtye julkaisi kaksi levyä: "Traveling Wilburys Vol. 1" (1988) ja "Traveling Wilburys Vol. 3" (1990). Ensimmäisen levyn kappaleista "Handle With Care" ja "End of the Line" menestyivät hyvin singlelistoilla. Molemmat levyt olivat myyntimenestyksiä.
Pian ensimmäisen levyn ilmestymisen jälkeen Roy Orbison kuoli ja yhtyeen muut jäsenet omistivatkin toisen levyn, "Traveling Wilburys Vol. 3" hänen muistokseen. Kakkoslevyn nimen "Vol. 3", koska nimellä "Traveling Wilburys vol. 2" oli vuonna 1989 ilmestynyt ykköslevyn demo- ja vaihtoehtoversioita sisältänyt bootleg-levy.
Alun perin yhtyeen jäsenten omakustanteisista levyistä otettiin rajalliset painokset, jonka vuoksi niistä tuli suosittuja keräilykohteita. Rhino Entertainment julkaisi levyt uudelleen kahden cd:n ja yhden dvd:n boksina kesäkuussa 2007. Boksi sisältää julkaistujen levyjen lisäksi yhtyeen viisi musiikkivideota, kaksi singleraitaa ja kaksi ennen julkaisematonta äänitystä.
Gizan pyramidit
Gizan pyramidit sijaitsevat Gizassa Kairon eteläpuolella Egyptissä. Pyramidit rakennettiin noin vuosien 2600–2500 eaa. aikana. Pyramidiryhmään kuuluvat faaraoiden Khufu (Kheops), Khafre (Khefren) ja Menkaure (Mykerinos) hautamuistomerkit. Näistä Kheopsin pyramidi kuuluu maailman seitsemään ihmeeseen.
Turistien on mahdollista myös vierailla pyramidien sisällä, mutta yleensä vain yksi pyramidi kerrallaan on avoinna yleisölle.
Gizan pyramidien vieressä on Gizan sfinksi, joka rakennettiin noin vuonna 2500 eaa. Sfinksin pituus on noin 73,5 metriä ja korkeus 20 metriä.
Pyramidit ovat olleet Unescon maailmanperintöluetteloa vuodesta 1979 lähtien.
Kheopsin pyramidi rakennettiin noin vuonna 2550 eaa. Tuolloin rakennuksen alkuperäinen korkeus oli 146,5 metriä, leveys 230,3 metriä ja sivun kaltevuus 51,5 astetta. Nykyään korkeus on pudonnut 137,85 metriin. Pyramidin rakennukseen käytettiin yli kaksi miljoonaa kiveä, joiden keskipaino oli 2,5 tonnia. Pyramidi oli yli 4 000 vuoden ajan maailman korkein rakennus.
Khefrenin pyramidi rakennettiin noin vuonna 2494 eaa. Alkuperäinen korkeus oli 143,5 metriä ja leveys 215,5 metriä.
Mykerinoksen pyramidi rakennettiin noin vuonna 2455 eaa. Sen Alkuperäinen korkeus oli 65 metriä ja leveys 140 metriä.
Pyramidien rakennustapaa pohtivat jo antiikin kreikkalaiset, eikä oikeaa rakennustapaa tiedetä varmasti vieläkään. Useita teorioita on toki esitetty, joista ensimmäisen esitti kreikkalainen historioitsija Herodotos, joka väitti, että tonnien painoiset kivet nostettiin paikoilleen pienillä puisilla nostureilla. Teoriaa pidetään kuitenkin epätodennäköisenä.
Suosituimman teorian mukaan pyramidin ulkopuolella kiersi luiska, jota pitkin kivet kuljetettiin ylös. Tässäkin teoriassa on kuitenkin heikkoutensa.
Sementtiteorian valetuista lohkareista esitti ensimmäisen kerran ranskalainen Joseph Davidovits 1980-luvulla. 2000-luvulla hän on saanut belgialaisen Notre-Dame de la Paix -yliopiston fyysikon Guy Demortierin tuen. Demortier ei usko, että pyramidien rakentaminen kokonaisista kivilohkareista olisi ollut edes mahdollista.
Uudistettu ramppiteoria on ranskalaisen Jean-Pierre Houdin julkaisema keväältä 2007. Sen mukaan kivet kiskottiin ylös pyramidin sisällä kulkevia ramppeja pitkin, jotka muodostavat spiraalin muodon kokonaisuutena, joka nousee seitsemän asteen kulmassa. Aurinkoisella säällä voi vieläkin nähdä vaaleammalla linjan pyramidin sivussa, joka vastaa teorian seitsemän asteen kulmaa Gizan pyramideissa. Pyramidien kulmat olisi myös jätetty auki, jotta kivien kääntäminen olisi ollut mahdollista. National Geographic -dokumentti esitti, että Houdin teoria mahdollistaa sen, että pyramidien sivut kohtaavat symmetrisesti rakennelman huipulla sen rakennuttua, jota aiemmat teoriat eivät ehkä mahdollista.
Yleisesti oletetaan, että pyramidien rakentamiseen käytettiin orjatyövoimaa. Hautalöytöjen perusteella on kuitenkin esitetty, että rakentajat ovatkin olleet vapaita työmiehiä. Osa tutkijoista on myös sitä mieltä, etteivät orjien taidot olisi riittäneet pyramidien rakentamiseen.
Wisława Szymborska
Wisława Szymborska (2. heinäkuuta 1923 Bnin – 1. helmikuuta 2012 Krakova) oli puolalainen runoilija, esseisti, kriitikko ja ranskalaisen kirjallisuuden kääntäjä.
Szymborskalle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1996. Hän sai myös useita muita kansainvälisiä palkintoja, kuten Goethe-palkinnon 1991.
Szymborska syntyi Bninissä (nykyisin osa Kórnikia) lähellä Poznańia Länsi-Puolassa. Hän muutti Krakovaan vuonna 1931 ja opiskeli puolalaista kirjallisuutta ja sosiologiaa Jagellon yliopistossa 1945–1948. Szymborska julkaisi ensimmäisen runonsa sanomalehdessä vuonna 1945. Nuorena Szymborska uskoi jonkin aikaa kommunismiin, mitä hän luonnehti myöhemmin "hairahdukseksi". Hän erosi Puolan kommunistisesta puolueesta (PZPR) vuonna 1966, mutta oli jo sitä ennen solminut suhteita moniin toisinajattelijoihin.
Szymborska julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa "Dlatego żyjemy" (”Siksi elämme”) vuonna 1952. Hänen uransa runoilijana sai alkusysäyksen sosialistisesta realismista ja stalinismin poliittisista dogmeista. Szymborska työskenteli toimittajana kirjallisuuslehti "Życie Literackie" vuosina 1953–1981. Kommunistiaikana hän julkaisi runojaan salanimellä ja kuului Puolan intellektuaalien muodostamaan oppositioon.
1960-luvulla julkaistut runokokoelmat vakiinnuttivat Szymborskan aseman ja häntä alettiin pitää yhtenä sukupuolvensa keskeisimmistä runoilijoista Zbigniew Herbertin ja Tadeusz Różewiczin rinnalla. Runojen lisäksi Szymborska kirjoitti myös esseitä ja arvosteluja. Puolassa Szymborskan kirjat myivät yhtä lailla kuin merkittävien prosaistienkin teokset, vaikka hän totesikin runossaan "Niektórzy lubią poezję" (”Jotkut pitävät runoista”), että taiteesta piittaa vain kaksi tuhannesta.
Szymborskan maine perustuu melko suppeaan tuotantoon, sillä hän julkaisi elinaikanaan alle 300 runoa. Monien Szymborskan runojen aiheina ovat sota ja terrorismi ja hän käytti runoissaan usein ironiaa ja paradokseja. Niiden lisäksi hän käytti ristiriitaisuuksia ja vähättelyä kuvatakseen filosofisia teemoja ja päähänpinttymiä. Szymborskan tiiviit, kiteytyneet runot – eräänlaiset runomuotoiset pienoistutkielmat – muodostavat usein laajoja eksistentialistisia palapelejä, koskettelevät eettisesti tärkeitä kysymyksiä ja heijastelevat ihmiselämää niin yksilöinä kuin yhteiskunnan jäseninäkin. Szymborskan tyyli on ytimekäs, ja sille on luonteenomaista tutkiva äly.
Vuonna 1996 Szymborskalle Nobelin kirjallisuuspalkinto "runoudesta, joka ironisen tarkasti sallii historiallisen ja biologisen kontekstin tulla ilmi inhimillisen todellisuuden sirpaleissa". Hänen teoksiaan on käännetty paitsi useille eurooppalaisille kielille myös arabiaksi, hepreaksi, japaniksi ja kiinaksi.
Yksityishenkilönä Szymborskaa on usein luonnehdittu vaatimattomaksi, jopa ujoksi. Puolalaiset aikalaiskirjailijat ovat arvostaneet häntä, muun muassa Czesław Miłosz; hänen runojaan on säveltänyt Zbigniew Preisner.
Szymborska kuoli 88-vuotiaana kehkosyöpään kotonaan Krakovassa.
Percival Pembroke
Percival Pembroke oli brittiläinen 8-paikkainen matkustaja- ja kuljetuskone, jota käytettiin 1950- ja 1960-luvulla. Hunting Aircraft suunnitteli Pembroken vuonna 1952.
Suomen ilmavoimat operoi Maanmittaushallituksen ostamaa kahta Pembrokea 1956-1968. Koneet suorittivat ilmakuvausta kesäisin. Toinen koneista, tunnus PR-1, tuhoutui lumivalliin törmäyksessä 1965. Toinen Pembroke, PR-2, on nykyään Keski-Suomen ilmailumuseossa varastoituna.
Avro 504
Avro 504 on englantilaisen A.V. Roen suunnittelema kaksitasoinen, yksimoottorinen lentokone, jonka ensilento tapahtui 18. syyskuuta 1913. Tyyppiä valmistettiin lähes 9 000 yksilöä Britanniassa ensimmäisen maailmansodan aikana.
Suomeen hankittiin englantilaisesta ylijäämävarastosta yksi Avro 504 K, joka saapui Suomeen 22. syyskuuta 1926. Suomen ilmavoimat käytti sitä 1929-1930, jota ennen se oli ollut maavoimien käytössä.
Kone on Keski-Suomen ilmailumuseon näyttelyssä.
Valiini
Valiini eli 2-amino-3-metyylibutaanihappo (CHNO) on yksi geneettisen koodin 20 aminohaposta. Se on ravinnossa välttämätön aminohappo. Valiinin isomeerisina muotoina on L-valiini ja D-valiini. L-valiinin CAS-numero on 72-18-4 ja D-valiinin 640-68-6.
Sirppisoluanemiassa hydrofobinen valiini korvaa hydrofiilisen glutamiinihapon, minkä takia hemoglobiini ei laskostu kunnolla.
Syöminen
Syöminen on toimenpide, jossa eliö aktiivisesti ottaa elimistöönsä ravintoa muulla tavoin kuin juomalla.
Useimmiten ihminen syö erityisellä ruokailuvälineellä kuten lusikalla, haarukalla ja veitsellä tai syömäpuikoilla. Joissakin kulttuureissa noudatetaan yhä perinteistä tapaa syödä käsin. Syöminen on ihmisille usein sosiaalinen tapahtuma: perheet saattavat kokoontua aterioille yhdessä, ja ateria on tärkeässä osassa myös monissa yhteisissä juhlissa.
Merkittäviä, arkipäivän toimintoja haittaavia syömiseen liittyviä psyykkisiä ongelmia kutsutaan syömishäiriöiksi. Niistä tunnetuimpia ovat anoreksia ja bulimia. Syömishäiriöt ovat leimallisesti nuorten tyttöjen ja naisten ongelmia, vaikka niistä kärsivät toisinaan myös miespuoliset henkilöt.
Kolekystokiniini on syömisen tärkein lyhyellä aikavälillä vaikuttava hormonaalinen säätelijä. Pitkän aikavälin säätelyyn osallistuvista peptidihormoneista tärkeimpiä ovat leptiini, insuliini ja greliini.
Pohjois-Venäjän selänne
Pohjois-Venäjän selänne () on ylänköalue Pohjois-Venäjällä Koillis-Euroopassa Komin ja Arkangelin alueen etelärajoilla sekä Kirovin ja Vologdan alueiden pohjoisrajoilla. Se muodostaa vedenjakajan Vienanjoen ja Volgan vesistöjen välille. Pohjois-Venäjän selänne on metsän ja soiden peittämää hyvin harvaan asuttua aluetta.
Glysiini
Glysiini (CHNO) eli 2-aminoetaanihappo tai 2-aminoetikkahappo on yksi geneettisen koodin 20 aminohaposta. Sen sivuketju koostuu vain vetyatomista, joten se on pienin ja yksinkertaisin aminohappo. Glysiini ei ole myöskään optisesti aktiivinen. Glysiinin suhteellinen tiheys on 1,595 g/cm (vesi = 1,0 g/cm) ja CAS-numero 56-40-6. Glysiinin liukoisuus veteen 25 °C:n lämpötilassa on 25 g/100 ml. Glysiiniä käytetään elintarvikkeissa aromivahventeena ja sen E-koodi on E640.
Glysiinin pienuus lisää proteiiniketjun taipuisuutta. Glysiini on pooliton, varaukseton ja neutraali sekä heikosti vesihakuinen. Glysiini on proteiiniketjuissa yleinen ja sen geneettinen koodi on "'GG"U, GGC, GGA ja GGG.
Glysiini esiintyy normaali-ilmanpaineessa kolmena eri polymorfina: γ-, α- ja β-glysiininä. Polymorfia perustuu eroihin kiteiden kidehiloissa ja niihin sijoittuneiden molekyylien sidosten kulmissa. Glysiinin tapauksessa eroja on sekä kidehilojen rakenteessa (γ- ja α-muoto) että sidosten välisissä kulmissa (α- ja β-muoto). Glysiinin α-muodon kidejärjestelmä on monokliininen ja sen Bravais’n hila on yksinkertainen ja monokliininen. β-glysiinin Bravais’n hila on myös yksinkertainen ja monokliininen. γ-glysiinin kidejärjestelmä ja Bravais’n hila puolestaan ovat heksagoniset.
Glysiini on keskushermoston rajoittava eli inhibitorinen hermovälittäjäaine erityisesti selkäytimessä. Kun glysiinireseptorit aktivoituvat, kloori-ionit virtaavat hermosoluun, jolloin solu hyperpolarisoituu ja aktiopotentiaalin synty vaikeutuu. Lihaskouristuksia aiheuttava strykniini toimii estämällä näiden glysiinireseptorien toiminnan. Glysiini on myös glutamiinihapon ko-agonisti NMDA-reseptoreiden aktivoinnissa.
Glysiini ei ole välttämätön aminohappo eli elimistö pystyy valmistamaan sitä muista molekyyleistä.
Colombo
Colombo on Sri Lankan suurin kaupunki ja maan kulttuurin ja talouden tärkein kaupunki. Maan virallinen pääkaupunki on kaupungin eteläpuolella sijaitseva Sri Jayewardenepura (Kotte) vaikka Colomboa voidaan pitää käytännössä pääkaupunkina. Colombon asukasluku oli vuoden 2001 väestönlaskennassa 642 163. Arvio vuodelle 2010 on 685 246. Suurkaupunkialueella asuu 2,6 miljoonaa henkeä.
Kaupungin nimi tulee singaleesinkielisestä nimestä "Kola-amba-thota", joka tarkoittaa mangosatamaa. Portugalilaiset muunsivat sen nykymuotoonsa Kristoffer Kolumbuksen mukaan.
Colombon nähtävyyksiin kuuluvat siirtomaa-aikainen linnoitus, Wolvendaalin kirkko, Kelaniya Raja Maha Viharan buddhalainen temppeli, hindutemppelit, kansallismuseo, puisto ja eläintarha.
Colombosta on junayhteys saaren muihin merkittäviin kaupunkeihin. Sitä palvelee Katunayaken kansainvälinen lentoasema, sekä kotimaan lentoihin keskittyvä Ratmalanan lentoasema.
Colombo sijaitsee saaren länsirannikolla, Kelani-joen eteläpuolella. Se on Sri Lankan tärkein satamakaupunki.
Vanhimmat kaupunginosat ovat nimeltään Fort (linnoitus) ja Pettah (se-mikä-ei-ole-linnoituksessa). Beira-järven eteläpuolnen Cinnamon Gardens on entistä kanelinkasvatusaluetta, josta on tullut asuntoalue.
Colombossa on kuumaa koko vuoden, keskimääräinen ylin lämpötila on 30 asteen vaiheilla, lämpimin kuukausi on tammikuu ja viilein syyskuu. Kuiva kausi ajoittuu tammi-helmikuuhun, eniten sadetta saadaan toukokuussa ja lokakuussa.
Colombon sataman kautta on kulkenut kauppareitti Aasiasta Eurooppaan 400-luvulta alkaen. Sitä hyödynsivät arabit, portugalilaiset ja hollantilaiset, jotka kasvattivat lähistöllä kanelia. Kun britit ottivat Ceylonin saaren haltuunsa 1815, Colombosta tuli sen pääkaupunki.
Nykyinen kaupunkikuva muodostui 1870-luvulla, kun satamaan rakennettiin suuret aallonmurtajat, ja Fortin linnake erotettiin mantereesta päästämällä vettä Fortin ja Pettahin välisille kosteikkoalueelle.
KuKun Sri Lanka itsenäistyi vuonna 1948, britit luovuttivat kaupungin uudelle hallinnolle rauhanomaisesti. Uusi parlamenttitalo valmistui Colombon kaukaiseen lähiöön nimeltään Sri Jayawardenepura-Kotte vuonna 1982. 
Tamilitiikerien iskut 1990-luvulla aiheuttivat kaupungin liike-elämän hiljenemistä, mutta rauhan myötä yritykset palaavat alueelle.
Rasvahapot
Rasvahapot ovat pitkäketjuisia rengasrakenteettomia monokarboksyylihappoja, joissa on parillinen määrä hiiliatomeja. Ne voivat olla tyydyttyneitä, kertatyydyttymättömiä tai monityydyttymättömiä.
Esteröityneinä ne muodostavat glyserolin kanssa rasvoja ja alkoholin kanssa vahoja. Luonnon rasvahapot ovat heikkoja happoja, ja ne muodostavat suoloja sekä estereitä. Varsinkin aikaisemmin on rasvahapoiksi luettu myös niitä kemialliselta rakenteeltaan muistuttavat lyhytketjuiset karboksyylihapot kuten muurahaishappo, etikkahappo ja propionihappo, joita kuitenkaan ei luonnon rasvoissa esiinny. Lyhyitä karboksyylihappoja kutsutaan myös haihtuviksi rasvahapoiksi ("VFA volatile fatty acids").
Ravintorasvat sisältävät monia rasvahappoja, ei tosin sellaisinaan vaan glyseroliestereinä. Tärkeimpiä niistä ovat välttämättömät rasvahapot, joita ovat tyydyttymättömät rasvahapot eli niin sanotut omega-rasvahapot.
Monet eliöt hajottavat beetaoksidaatio -aineenvaihduntareitin kautta rasvahappoja energiaksi (ATP:ksi).
Teollisuudessa rasvahappoja käytetään esimerkiksi saippuoiden, pinta-aktiivisten aineiden (tensidi) sekä voitelu-, lääke- ja torjunta-aineiden, steariinikynttilöiden, pehmittimien, muovien ja tekstiilien apuaineiden valmistukseen.
Rasvahapoille käytetään usein kahdella luvulla esitettävää, muotoa C:D olevaa merkintää, jossa C tarkoittaa hiiliatomien ja D kaksoissidosten lukumäärää rasva­hapon molekyylissä. Näin ollen D on 0 tyydyttyneillä, 1 kerta­tyydyttymättömillä ja vähintään 2 mon­ityydyttymättömillä rasvahapoilla. Tyydyttymättömille rasva­hapoille käytetään lisäksi muotoa ω-3 tai ω-6 olevia merkintöjä sen mukaan, kuinka monen hiili­atomin päässä ensimmäinen kaksois­sidos sijaitsee luettuna molekyylin siitä päästä, jossa ei ole karboksyyli­ryhmää.
Abdul Aziz Saud Al-Babtain
Abdul Aziz Saud Al-Babtain on kuwaitilainen liikemies, runoilija ja lahjoittaja. Hän kävi Suomessa 2005 osallistuakseen Lahden kirjailijakokoukseen. Saman vierailun aikana hän lahjoitti 300 kappaleen erän "Selected Poems" -runoteostaan Helsingin Sanomatorilla.
Abdul Aziz Saud Al-Babtain harjoittaa hyväntekeväisyyttä säätiötoiminnan välityksellä muun muassa jakamalla nuorille opiskelijoille joka vuosi noin 1 500 stipendiä. Hänen lahjoitustensa ansiosta Kuwaitiin on perustettu myös suuri kirjasto.
Saarna
Saarna (myös opetuspuhe tai homilia) on kristilliseen jumalanpalvelukseen kuuluva, tiettyyn Raamatun kohtaan perustuva puhe.
Ortodoksisessa kirkossa "homilia" eli opetuspuhe pidetään liturgiapalveluksessa. Saarnan pitää piispa tai pappi tai heidän hyväksymänsä henkilö. Saarna selittää luettua päivän evankeliumi- ja epistolatekstejä tai kyseisenä päivänä vietettävän juhlan aihetta. Tavallisimmin saarna pidetään evankeliumin lukemisen jälkeen, mutta sen voi jättää liturgian loppuun tai se voi jäädä kokonaan pois. Suomen ortodoksisen kirkon kirkkojärjestys velvoittaa pitämään opetuspuheen ainakin sunnuntaisin ja juhlapäivinä.
Luterilaisessa kirkossa saarna sijoittuu messun yhteyteen. Sen pitää yleensä messun toimittava pappi saarnatuolista. Saarna sijoittuu messun sanaosaan tekstien lukemisen jälkeen. Saarnan tarkoitus on selittää tekstiä. Saarna ei ole kuitenkaan esitelmä, vaan ennen kaikkea opetus- ja julistuspuhe. Saarna pidetään yleensä aina jostain messun lukukappaleesta, mutta myös virsien pohjalta voidaan saarnata. Saarnaksi kutsutaan myös niin kutsuttuja kasuaalipuheita eli kirkollisiin toimituksiin kuuluvia puheita. Myös ne rakentuvat Raamatun tekstien varaan, mutta niissä tekstin avulla selitetään kyseessä olevaa tilannetta.
Taulumäen kirkko
Taulumäen kirkko sijaitsee Jyväskylässä Taulumäen kaupunginosassa. Sen on suunnitellut arkkitehti Elsi Borg. Maisemallisesti hallitsevalla paikalla Rajakadun päässä sijaitseva, kauniisti säilynyt ja huolellisesti kunnostettu Taulumäen kirkko on 1920-luvun klassismin monumentaaliarkkitehtuurin merkittävimpiä kohteita Suomessa.
Kirkko rakennettiin vuosina 1928–1929 ja se vihittiin käyttöön 27. lokakuuta 1929. Kuoriseinän maalaukset "Lapsi on meille syntynyt", "Se on täytetty", alttarin yläpuolella oleva seitsemän enkelin ornamenttimainen rivistö, ylimmän parven reunalle maalattu raamatulliset henkilöt, ornamentiikka ja saarnastuolin koristemaalaukset ovat taidemaalari Paavo Leinosen tekemiä. Vaikka kirkko sijaitsi ennen kuntaliitosta Jyväskylän kaupungin alueella, se oli Jyväskylän maaseurakunnan pääkirkko. Jyväskylän kaupunki- ja maaseurakunnan yhdistyttyä vuoden 2009 alusta siitä tuli Jyväskylän seurakunnan pääkirkko. Kirkko on peruskorjattu vuonna 1996.
Kirkon alttaritauluna on edellisen kirkon palosta pelastettu taidemaalari Eero Järnefeltin maalaama alttaritaulu "Kristus käy veden päällä (1892–1893)" ja sen alapuolella taidemaalari Jonas Heiskan maalaus "Kristus ja lampaita" vuodelta 1929.
Ensimmäinen Taulumäen kirkko valmistui yliarkkitehti Ludvig Isak Lindqvistin suunnittelemana vuonna 1885. Tämä kirkko paloi 27. tammikuuta 1918, dramaattisesti juuri sisällissodan alkaessa. Sen muistokivi sijaitsee nykyisen kirkon puistossa. Muistomerkkiin on kiinnitetty kuvanveistäjä Veikko Hirvimäen tekemä pronssinen korkokuva, joka esittää palavaa kirkkoa.
Alaniini
Alaniini eli 2-aminopropaanihappo on yksi luonnon 20 yleisimmästä aminohaposta. Sen sivuketju muodostuu yhdestä metyyliryhmästä, joten alaniini on toiseksi pienin aminohappo. Alaniini eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1879.
Alaniini ei ole välttämätön aminohappo. Lihassolut valmistavat sitä pyruvaatista transaminaatioreaktiolla, jossa glutamiinihappo toimii typen luovuttajana. Päinvastainen reaktio tapahtuu maksassa.
Alaniinin kemiallinen kaava on CHNO, sulamispiste 300 °C ja CAS-numero 56-41-7.
Alaniinia koodaavat lähetti-RNA:ssa yhdistelmät GUU, GUC, GUA ja GUG.