Historialliset teoriat ihmisroduista
Entisaikoina kehiteltiin lukuisia teorioita ihmislajin jakautumisesta rotuihin.
Ihmiskunnan jakaminen erilaisiin rotuihin voidaan jäljittää aina muinaiseen Egyptiin saakka, jossa "Porttien kirja" määritti neljä egyptiläisten tuntemaa rotua. Tämä määritelmä on kuitenkin liittänyt rodun lähinnä heimo- tai kulttuuri-identiteettiin. Antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset yrittivät myös luokitella heitä ympäröiviä ihmisiä näkyvien biologisten ominaisuuksien perusteella. Näissä jaotteluissa oli usein myös mielikuvituksellisia kuvauksia kaukaisissa maissa asuvista ihmisistä. Keskiaikaiset rotumallit sekoittivat klassisia käsityksiä ajatukseen Nooan kolmesta pojasta Seem, Haam ja Jaafet. Heidän jälkeläisiään olisivat selkeästi toisistaan eroavat ihmisryhmät Aasian seemiläiset, Afrikan haamilaiset ja Euroopan jaafetilaiset.
Ensimmäiset tieteelliset yritykset määritellä "rotu" ovat peräisin 1600-luvulta ja liittyvät eurooppalaiseen imperialismiin ja siirtomaiden hankintaan. Ensimmäinen antiikin jälkeinen julkaisu, joka yritti jakaa ihmiset eri rotuihin on ilmeisesti François Bernierin "Nouvelle division de la terre par les différents espèces ou races qui l'habitent" ("Maapallon uusi jako sillä asuviin lajeihin tai rotuihin perustuen") vuodelta 1684.
Ensimmäiset ihmisiä koskevat systemaattiset rotuluokittelut syntyiväyt 1700-luvun puolivälissä. Näiden rotuluokittelujen tekijöinä olivat aikakauden merkittävimmät tiedemiehet, kuten Georges Leclerc de Buffon ja Johann Friedrich Blumenbach ja myöhemmin 1800-luvulla Georges Cuvier. Taksonomian isä Carl von Linné jaotteli ihmiset teoksessaan "Systema naturae" neljään rotuun: "Homo sapiens americanus", joka oli punertava, tempperamentikas ja alistuva; "Homo sapiens europaeus": valkoinen, vakava ja vahva; "Homo sapiens asiaticus": keltainen, melankolinen ja ahne sekä "Homo sapiens afer": musta, passiivinen ja laiska. Von Linnén rotujaottelusta tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja.
Näitä järjestelmiä on myöhemmin nimitetty klassisiksi rotuluokitteluiksi. Klassisissa rotuluokitteluissa rotu määriteltiin joukkona ihmisiä, joilla oli yhteisiä havaittavia tai mitattavia ruumiillisia piirteitä. Näistä piirteistä merkittävin oli aluksi ihonväri, johon perustui myös Blumenbachin luokittelu, joissa ihmiset jaettiin viiteen eri rotuun: kaukasialaisiksi (eurooppalaisiksi), mongoliseksi, etiopialaiseksi, malajilaisiksi ja amerikkalaisiksi.
Ennen klassisia rotuluokitteluja oli rotu Euroopassa yleensä käsitetty kansallisuuden kanssa rinnastettavaksi ilmiöksi, mutta nyt eurooppalaiset alkoivat identifioitua laajempaan "valkoihoisten ryhmään". Antiikin Kreikan kauneusihanne muodostui rotuhierarkian pohjaksi, ja mitä kauempana joku ihminen oli tästä ihanteesta, sitä vähemmän "kaukaasialainen" hän oli. Klassisissa rotuteorioissa käytettiin rotuja luokiteltaessa muitakin kuin fyysisiä perusteita kuten, ihmisten "kauneutta" ja "rumuutta", kulttuurien kehitystasoa ja henkisiä ominaisuuksia. Vaikka luokittelut olivatkin osittain rasistisia, uskottiin kuitenkin, että ihmiskunta oli yhtenäinen laji ja eri muunnelmat johtuivat eri ryhmien elinympäristöstä.
1800-luvulla luonnontieteilijät kehittivät väitteen, jonka mukaan myös ihminen jakautuisi eri rotuihin. Rodut määräytyvät ihonvärin ja muiden piirteiden perusteella. Näillä roduilla olisi väitteen mukaan ollut erilaisia ominaisuuksia. Cuvierin opin mukaan oli kolme rotua, Pritchardin mukaan seitsemän, Agassiz ehdotti seitsemää ja Pickering yhtätoista. Johann Friedrich Blumenbachin luokittelu hyväksyttiin laajalti:Pienen tietosanakirjan (1925—1928) esittämällä rotuluokituksella on enää vain lähinnä aatehistoriallista merkitystä:
Pääluokituksen lisäksi on esiintynyt yksityiskohtaisempiakin luokituksia. Esimerkiksi Hans Günter jaotteli 1920-luvulla eurooppalaiset viiteen eri rotuun:
Jaottelun tiedetään olleen yleisesti voimassa ainakin 1970-luvulle saakka. Pääasiassa tämän määritelmän pohjalta kansallissosialistinen Saksa kehitti oman rotuoppinsa.
Yhdysvaltalainen antropologi Carlton Coon esitti vuonna 1962 ilmestyneessä kirjassaan "The Origin of Races" (), että ihmiskunta jakaantui viiteen rotuun: kaukasoideihin, kongoideihin, kapoideihin, mongolideihin ja australoideihin. Tässä luokittelussaan mongolidiseen rotuun kuuluvat myös intiaanit, malaijit ja Tyynenmeren saarten asukkaat ja "kapoidit" eli eteläisen Afrikan khoisanit muodostivat oman rotunsa. Coon katsoi, että "homo sapiens" kehittyi "homo erectuksesta" viisi eri kertaa viidellä alueella ja nämä viisi itsenäistä evolutionääristä "hyppyä" edustivat rotuluokkittelun ryhmiä. Hänen mukaansa esimerkiksi kaukasoidit erkanivat "homo erectuksesta" 200 000 vuotta ennen kongoideja. Coonin teoria oli aikanaan hyvin kiistanalainen tiedeyhteisössä. Coonin teoriaa käytettiin myös erityisesti Yhdysvalloissa perustelemaan rotuerottelujärjestelmää: rotuerottelun kannattajat katsoivat, etteivät afroamerikkalaiset maan valkoista väestöä "nuorempana" olleet kykeneviä täysipainoisesti osallistumaan maan yhteiskuntaan. Professori John P. Jacksonin mukaan Coon myös aktiivisesti tuki rotuerottelua ajaneita ryhmiä.