Tractatus logico-philosophicus
Tractatus logico-philosophicus eli Loogis-filosofinen tutkielma () on Ludwig Wittgensteinin varhaiskauden pääteos ja eräs loogisen empirismin tärkeimmistä vaikuttajista. Teos julkaistiin alun perin vuonna 1921 aikakauskirjassa "Annalen der Naturphilosophie" ja vuonna 1922 tarkistettuna kaksikielisenä kirjana (englanti–saksa). Vuonna 1927 Wittgenstein esitti teoksen väitöskirjanaan Cambridgen yliopistossa.
Wittgenstein tiivisti itse "Tractatuksen" näin:
80 sivulla Wittgenstein esittää oman 7-kohtaisen filosofisen järjestelmänsä loogisen atomismin hengessä. Jokainen kirjan lause on numeroitu rekursiiviselta vaikuttavalla tavalla, tosin numeroinnin luonteesta ei ole yksikäsitteisesti hyväksyttyä näkemystä. Ajatuksena on kuitenkin karkeasti ottaen, että 1.1 selittää kohtaa 1, 1.11 ja 1.12 kuvaavat selittävät kohtaa 1.1 ja niin edespäin. Kirjan 7 päälausetta ovat:Wittgenstein esittelee "Tractatuksessa" ns. kielen kuvateorian, jonka mukaan oikein muodostetut lauseet ovat kuvia asiaintiloista. Esimerkiksi lause ”Kissa on pöydällä” kuvaa asiaintilaa, jossa kissaksi kutsuttu eläin on pöydällä.
Filosofisia ongelmia syntyy Wittgensteinin mukaan silloin, kun kieltä käytetään väärin esimerkiksi yrittämällä kuvata sellaista, mitä ei voi kuvata. Esimerkkinä tästä on maalauksen ja maailman vastaavuussuhde: maalaus voi esittää latoa, mutta maalaus ei voi esittää maalauksen ja ladon välistä esittämissuhdetta. "Missä esittämissuhde on?" kuuluisi wittgensteinilainen kysymys. Puhe sen puhumisesta, mistä ei voi puhua, herättää kysymyksiä monien omituiselta tai filosofiselta kuulostavien väitteiden luonteesta: ”Mikä on elämän tarkoitus?", ”Kuinka paha ihminen voi olla?", "Onko enemmän identtinen kuin epätosi vai maksalaatikko?".
Wittgensteinin mukaan kielen kuvateoria ei voi sanoa tällaisista (kahdesta ensimmäisestä) lauseista mitään, koska ne viittaavat mystisiin tuntemuksiin ja transsendentteihin ideoihin. Viimeinen esimerkkilause on sen sijaan järjetön jo tavanomaisen kieliopin kannalta.
Wittgensteinin mukaan filosofian tehtävänä on löytää kielelliset sekaannukset. Hän osoittaa, että mainitun kaltaiset kysymykset vievät ajatuksellisiin umpikujiin. Filosofinen erittely ei tuota tiedollisia väittämiä kuten luonnontieteet, vaan se on toimintaa, jonka tavoitteena on purkaa kielemme tuottamat mielettömyydet. Wittgenstein pitää esimerkiksi etiikasta ja estetiikasta puhumista mahdottomana.
Tämä ei kuitenkaan tarkoita, etteivät etiikka ja estetiikka olisi elämässä oleellisia tekijöitä. Wittgenstein vain väittää, ettei niistä voi puhua sekaannuksista vapaalla kielellä. Lause ”Sinun pitäisi auttaa lähimmäistäsi” ei puhu maailmasta kuten "Kissa on pöydällä”. Kaikilla tosiasiaväitteillä on looginen rakenne (”Kissa on pöydällä” tai ”Kaloilla on kidukset”) ja ne ovat tosia tai epätosia vallitsevan asiaintilan perusteella. Lause ”Kissa on pöydällä” on tosi, jos kissa todellakin on pöydällä. Wittgenstein myös toteaa, että kieli voi vain kuvailla maailmaa, mutta se ei voi kuvata sitä miten se kuvaa maailmaa. Tätä kutsutaan semantiikan julkilausumattomuudeksi.
"Tractatuksen" näkemys toimi pohjana loogisen empirismin alkuvaiheen metafysiikan kieltämiselle. Myöhemmin, etenkin analyyttisen filosofian valtakaudella esimerkiksi moraalifilosofia palautettiin mielekkään keskustelun piiriin. "Tractatuksen" näkemys kielestä liittyy oleellisesti tieteelliseen kielenkäyttöön. Wittgensteinin esittäessä sen mikä esitettävissä on, "Tractatus" ilmentää viittausta esittämättömään ja kielen tavoittamattomaan maailmaan.
Wittgenstein päätyi itsekin pitämään Tractatuksen näkemyksiä kielellisinä paradokseina:
M. A. Numminen on säveltänyt teoksesta "Tractatus"-sarjan vuonna 1966, tehnyt musiikkivideot "The General Form of a Truth-Function" vuonna 1991 ja "M. A. Numminen Sings Wittgenstein – Wovon man nicht sprechen kann" vuonna 1993 sekä levyttänyt "Tractatus"-sarjan vuonna 1989 levylleen "The Tractatus Suite".