hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Jasmin
Jasmin on Suomessakin viime vuosikymmeninä yleistynyt naisen etunimi, joka tarkoittaa jasmiinia. Nimestä on Suomessa käytössä useita muunnelmia, esimerkiksi Jasmine, Jasmi, Jasmina, Jasmiina, Yasmine tai Yasmin.
Jasmin viettää nimipäivää 9. heinäkuuta. Etunimi lisättiin nimipäiväkalenteriin vuonna 1995.
Väestörekisterikeskuksen Nimipalvelun tilastojen mukaan Jasmin-nimi tuli Suomessa käyttöön aikaisintaan 1920-luvulla ja oli vielä sen jälkeen pitkään hyvin harvinainen. Kaiken kaikkiaan Suomessa on Jasmin-nimisiä naisia vuoden 2012 loppuun mennessä ollut yhteensä hieman yli 7 500 ja miehiä alle 60. Nimestä tuli suosittu 1980- ja 1990-luvulla, jolloin nimi annettiin 4 458 lapselle. Vuosina 2000–2009 nimi annettiin noin 2 370 lapselle.
Pohjankiisla
Pohjankiisla "(Uria lomvia)" on Suomessa erittäin harvinainen lintu.
Musta pää ja selkä, valkea rinta, maissa pysty istuma-asento. Pohjankiisla on hiukan suurempi kuin etelänkiisla: Pituus on 40–44 cm ja siipien kärkiväli 64–75 cm.
Pohjankiisla pesii luodoilla, saarilla ja rannikoilla kaukana pohjoisessa. Se siirtyy talveksi hiukan etelämmäksi jään rajaa seuraten. Suomessa laji on erittäin harvinainen. Ensimmäisen kerran laji tavattiin Korppoosta 1901. Vuonna 1902 Suomessa todettiin poikkeuksellinen pohjankiislojen massaesiintyminen. Jäämerellä riehunut talvimyrsky toi pohjankiisloja erityisesti Itä-Suomeen. Vuonna 1964 Suomesta löytyi kuollut pohjankiisla, 1986 elävä yksilö, joka kuitenkin kuoli seuraavana vuonna Korkeasaaressa. Viimeisin havainto on vuodelta 1988, kun löytyi kalaverkkoon kuollut yksilö.
Pohjankiisla tekee vain yhden munan kerrallaan.
Pohjankiislat syövät enimmäkseen kalaa, mutta myös meren selkärangattomia.
Pikkuruokki
Pikkuruokki ("Alle alle") eli vanhalta nimeltään jääkyyhky on ruokkien heimoon kuuluva pohjoisten merialueiden lintu. Se on "Alle"-suvun ainoa laji. Suomessa pikkuruokki havaitaan parikymmentä kertaa vuodessa.
Pikkuruokki on kooltaan puolet lunnista: 19–21 cm pitkä ja siipien kärkiväli 34–38 cm.
Pikkuruokkeja pesii Pohjoisen jäämeren saarilla: Grönlannissa, Islannissa, Novaja Zemljalla, Huippuvuorilla ja Frans Joosefin maalla. 
Pikkuruokit elävät laajoissa yhdyskunnissa rannikon vuorenrinteillä, harvoissa tapauksissa myös tuntureilla.
Pikkuruokki pesii kallion kielekkeillä.
Pikkuruokit syövät hankajalkaisia ja muita pieniä äyriäisiä. Pohjoisella jäämerellä pikkuruokkien tiedetään syövän lähes pelkästään "Calanus glacialis" -hankajalkaisen IV ja V toukka-asteita.
Henget
Henget on rap-artisti Stepan neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 24. helmikuuta 2017 Monsp Recordsin kautta. Albumin ensimmäinen musiikkivideo julkaistiin kappaleesta "Muksut" julkaistiin elokuussa 2016 ja seuraava kappaleesta "Kaunista ja Hyvää" tammikuussa vuonna 2017. Kappaleesta "Ystäviä aina" julkaistiin video toukokuussa ja kappaleesta "Oon 3 (ft. Are ja Nelli Milan" kesäkuussa.
Preeriaviklo
Preeriaviklo ("Tringa semipalmata", aikaisemmin "Catoptrophorus semipalmatus") on suurikokoinen amerikkalainen kahlaajalintu. Lajin nimesi saksalainen luonnontieteilijä Johann Friedrich Gmelin vuonna 1789.
Preeriaviklo on yleisväriltään harmaa, päältä tummempi kuin alapuolelta. Pyrstö on vaalea. Lennossa näkyy siipien leveä valkea raita. Jalat ovat harmaat, nokka musta tai siniharmaa, kärjestään tummempi. Nokka on paksu, pitkä ja suora. Linnun pituus on 33-41 cm, siipien kärkiväli 70 cm ja paino 200-330 g, eli kooltaan se on kuirien luokkaa. Sukupuolet ovat samanvärisiä, kooltaan naaras on hieman koirasta suurempi.
Preeriaviklon pesimäaluetta on Pohjois-Amerikka Nova Scotiasta Meksikonlahdelle (alalaji "semipalmatus") sekä preeriat (alalaji "inornatus"). Maailmanpopulation koko on noin 250 000 yksilöä, lajin populaatiot ovat nykyisin elinvoimaisia. Niitä metsästettiin ankarasti 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa, mutta laji on vähitellen runsastunut. "Semipalmatuksen" talvehtimisaluetta on Atlantin rannikko sekä Etelä- että Pohjois-Amerikassa, "inornatus" talvehtii pääasiassa Tyynenmeren rannikolla Kaliforniasta Peruun ja Galápagossaarille.
Preeriaviklo on Yhdysvalloissakin pesimäalueiden ja muuttoreittien ulkopuolella todella harvinainen, Euroopassa se on havaittu vain muutamia kertoja. Suomessa laji on tavattu kerran, 21. syyskuuta 1983 Kemissä.
Preeriaviklo pesii preerian suoalueilla ja rantaniityillä.
Pesii usein yhdyskuntina. Pesä on maassa kasvillisuuden kätköissä.
Syövät mudassa eläviä hyönteisiä, nilviäisiä ja muita selkärangattomia sekä vähäisessä määrin kasvien osia.
Rostov-na-Donu
Rostov-na-Donu () eli Donin Rostov on 1,1 miljoonan asukkaan suurkaupunki Etelä-Venäjällä. Donin Rostov sijaitsee Donin suistossa 46 kilometrin päässä Asovanmerestä. Se on Venäjän Rostovin alueen pääkaupunki ja liittovaltion eteläisen federaatiopiirin hallinnollinen keskus.
Paikkakunta perustettiin 1749 tulliasemaksi. Siitä kehittyi pian tärkeä linnoitus, joka nimettiin Dmitri Rostovilaisen mukaan 1761. Kaupunginoikeudet se sai 1796.
Saksalaiset valtasivat kaupungin ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1918 sekä toisessa maailmansodassa vuosina 1941 ja 1942.
Donin Rostov on Etelä-Venäjän tärkein teollisuuskaupunki, jossa on merkittäviä kemian, maatalous-, tekstiili- ja elintarvike- ja öljynjalostusalan tuotantolaitoksia.
Rostov-na-Donu on Venäjän rautateiden keskeinen rautateiden solmukohta ja Venäjän eteläosista vastaavan alueellisen rautatieyhtiön (Pohjois-Kaukasuksen rautatiet) keskus. Kaukojunaliikenteen keskus on Rostovin päärautatieasema.
Maantieyhteyksistä keskeisimpiin kuuluvat Moskovasta etelään Mustanmeren rannalle johtava Venäjän M4 valtatie (Rostovan Donin kohdalla osa eurooppateitä , ) ja kaupungista länteen vievä valtatie M23 (osa Rostovista Ukrainan ja Romanian kautta Unkariin vievää eurooppatietä ).
Kantakaupungin lounaisosissa on tärkeä Donin jokisatama. Satelliittikuvissa kaupungin itäosissa näkyy kansainvälinen Rostov-na-Donun lentoasema ja pohjoispuolella Donin Rostovin sotilaslentokenttä.
Kaupungissa toimii useita yliopistoja ja korkeakouluja. Se on myös tärkeä eteläisen Venäjän kulttuurikeskus.
Rostov
Rostov () on noin 32 000 asukkaan kaupunki Venäjän Jaroslavlin alueella, Nerojärven rannalla. Rostov on kaupungin virallinen nimi, mutta siitä käytetään yleensä nimeä Rostov Veliki, "Mahtava Rostov", erotuksena Donin Rostovista, joka on nykyään suurempi kaupunki.
Rostov sijaitsee noin 50 km:n päässä Jaroslavlista ja noin 200 km Moskovasta koilliseen, Arkangeliin johtavan M8-valtatien ja Siperian radan varrella.
Rostov on yksi Venäjän vanhimmista kaupungeista. Ensimmäinen maininta Rostovista on vuodelta 862. Piispanistuin sinne perustettiin vuonna 988. Rostovista tuli yksi merkittävimmistä venäläisistä ruhtinaskunnista. Se liitettiin Moskovan suuriruhtinaskuntaan vuonna 1474. Rostov on nykyään yksi kultaisen renkaan historiallisista matkailukaupungeista.
Pappuksen–Guldinin lause
Pappuksen–Guldinin lauseen mukaan jos suljettu tasokäyrä pyörähtää sellaisen suoran ympäri, joka ei leikkaa käyrää, syntyneen kappaleen tilavuus saadaan siten, että käyrän rajoittaman kuvion ala kerrotaan kuvion painopisteen pyörähdyksessä kulkemalla matkalla. Lause esiintyi ensimmäistä kertaa Pappoksen Kokoelman kirjassa VII. Pappoksen kirjassa esiintyy myös tämän lauseen kanssa analoginen lause: suoran, joka ei leikkaa käyrää, ympäri pyörähtävän käyrän muodostaman pinnan ala saadaan kertomalla käyrän pituus käyrän painopisteen pyörähdyksessä kulkemalla matkalla.
Lars Sonck
Lars Eliel Sonck () oli suomalainen arkkitehti. Häntä pidetään kansallisromanttisen kauden merkittävimpänä arkkitehtina Eliel Saarisen ohella. Jo 1890-luvulla Sonck suunnitteli Ahvenanmaalle hirsirakennuksia ja -huviloita, joiden kansallinen muotokieli erosi aiemmista pitsihuviloista.
Lars Sonckin vanhemmat olivat kirkkoherra Knut Sonck ja Anna Rebecka Nordström. Sonckin ura alkoi 23-vuotiaana, kun hän vuonna 1894 voitti Turun Mikaelinkirkon suunnittelukilpailun. Muita kuuluisia suunnitelmia ovat muun muassa Tampereen Johanneksen kirkko (nyk. Tampereen tuomiokirkko), Kallion kirkko (1912) ja Mikael Agricolan kirkko (1935) Helsingissä, Pyhän Yrjön kirkko (1928) Maarianhaminassa, Kultaranta (1917), josta tuli myöhemmin tasavallan presidentin kesäasunto, Uuno Klamin kesähuvila (1945), Jean Sibeliuksen koti Ainola (1904) sekä Alfred Kordelinin hautakappeli (1921) Raumalla.
Lars Sonckille myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1921 ja Suomen Arkkitehtiliiton kunniajäsenyys 1930.
1890-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa Sonck suunnitteli mm. Hyvinkään parantolan, kylpylähotellin Loviisaan (Mossebacka), Avelan talon Tornioon ja kansakoulun Kuusankoskelle (Mäkikoulu), Iittalan lasitehtaan johtajan talon, josta myöhemmin tuli Kalvolan kunnantalo sekä veljelleen ns. Vuorelan talon Viitasaarelle. Näissä rakennuksissa on yhteneviä piirteitä Luumäellä sijaitsevan Kotkaniemen kanssa, joka perimätiedon mukaan on Lars Sonckin piirtämä. Myös Pöllyvaaran vuonna 1914 valmistunut näkötorni Kajaanissa oli Sonckin suunnittelema. Torni purettiin vuonna 1949.
Sonck suunnitteli seitsemän vesitornia, joista rakennettiin kaksi, Pietarsaaren vesitorni ja Rauman vesitorni, joka on osa nykyistä tornia.
Lisäksi Sonck piirsi vuonna 1922 muun muassa Sarvilinnan huvilan Kustaviin.
Helsingin Jätkäsaaressa sijaitsevat Sonckin suunnittelemat makasiinirakennukset ovat viime vuosina saaneet uutta elämää: suojeltuun L2-satamamakasiiniin asettui viereen rakennetun Clarion-hotellin kongressikeskus.
Palatsiseurakunta
Palatsiseurakunta on Tampereella sijaitseva vapaa, kirkkokuntiin kuulumaton kaupunkiseurakunta. Se sai nimensä siitä, että se toimi alun perin entisen elokuvateatteri Kino-Palatsin tiloissa Hämeenkadulla. Palatsiseurakunta perustettiin vuonna 1995. Se on karismaattinen luterilainen kaupunkiseurakunta.
Palatsiseurakunnan johtaja on Jukka Hammarén.
Geneettinen materiaali
Geneettinen materiaali on ainetta, johon elävän organismin geneettinen eli perinnöllinen informaatio on varastoitu. Kaikkien tunnettujen eliöiden geneettinen materiaali on deoksyribonukleiinihappoa eli DNA:ta tai ribonukleiinihappoa eli RNA:ta.
Joidenkin keinotekoisten elämänmuotojen geneettisenä materiaalina voidaan pitää tietokoneen muistia tai muuta digitaalista tiedonvarastointimuotoa.
Ignalinan ydinvoimalaitos
Ignalinan ydinvoimalaitos on Liettuan koillisosissa sijaitseva, nyttemmin suljettu ydinvoimala, joka oli toiminnassa vuosina 1983–2009. Se oli maan ainoa ydinvoimala.
Laitos sijaitsee Visaginasissa, noin 15 kilometrin päässä Ignalinan kaupungista. Voimalasta on alle viisi kilometriä Valko-Venäjän ja alle kahdeksan kilometriä Latvian rajalle.
Voimalaan kuuluu kaksi RBMK-tyyppistä reaktoria, jotka valmistuivat vuosina 1983 ja 1987. Voimalan reaktori RBMK-1500 on samantyyppinen kuin Tšernobylin ydinvoimalaitos, vesijäähdytteinen ja grafiittihidastimia käyttävä. Reaktorityyppi RBMK-1500 oli 1 500 megawatin sähkötehollaan aikoinaan maailman suuritehoisin. Ignalinan sulkeminen oli yksi Liettuan EU-jäsenyyden ehdoista. Ykkösreaktori suljettiin vuoden 2004 lopussa ja 2-reaktori vuoden 2009 lopussa.
Ignalinan ydinvoimala perustettiin alun perin osaksi koko läntisen Neuvostoliiton energiajärjestelmää. Voimalalaitoksen rakentamistöiden valmistelu aloitettiin vuonna 1974. Varsinaiset maansiirtotyöt ykkösyksikön osalta aloitettiin maaliskuussa 1978 ja valmistuivat seuraavana syksynä. Vuoden 1980 syksynä aikana myös yksikkö 2:n maansiirtotyöt saatiin valmiiksi. Yksikkö 1 saatiin toimintakuntoon vuoden 1983 loppuun mennessä. Samaan aikaan päätettiin aloittaa kolmosyksikön rakentaminen.
Vuonna 1986 tapahtuneen Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen Neuvostoliiton hallitus päätti Liettuan pyynnöstä keskeyttää kolmosyksikön rakentamisen. Kakkosyksikön luovutus tuotantokäyttöön siirtyi vuoteen 1987. Vuonna 1989 kolmosyksikön loppurakentamisesta luovuttiin. Onnettomuuden jälkeen RBMK-reaktoreiden turvallisuutta on kuitenkin parannettu alkuperäisiin suunnitelmiin nähden.
Liettuan valtiosta tuli voimalaitoksen omistaja itsenäistymisen jälkeen vuonna 1991. Ignalinan sulkeminen oli yksi avainkysymyksistä Liettuan EU-jäsenneuvotteluissa. Vuonna 2000 päätettiin Ignalinan ykkösreaktorin sulkemisesta vuonna 2005 ja kakkosreaktorin sulkemisesta vuonna 2009. Viimeinen reaktori suljettiin 31. joulukuuta 2009.
Voimala tuotti noin 70 prosenttia Liettuan sähköenergiantarpeesta. Sulkemisen jälkeen maasta tuli riippuvainen fossiilisista polttoaineista, joista puolet joudutaan tuomaan Venäjältä.
Toimintavuotensa aikana Ignalinan ydinvoimala tuotti kahdella yksiköllään yhteensä noin 307,9 miljardia kWh sähköä. Tästä 2004 suljetun ykkösyksikön osuus oli noin 136,9 miljardia kWh ja 2009 suljetun kakkosyksikön noin 170,2 miljardia kWh.
Liettualla on ollut halu rakentaa Ignalinan tilalle korvaava, nykyaikaisempi ja turvallisempi voimalaitos, mutta valtion taloustilanne on rajoittanut hankkeen etenemistä. Liettua on neuvotellut uuden ydinvoimalan rakentamisesta länsimaiden kanssa. Viro, Latvia, Liettua ja Puola allekirjoittivat joulukuussa 2006 sopimuksen uuden ydinvoimalan rakentamisesta, mutta sopimus kaatui Liettuan lisättyä osuuttaan siinä. Liettuan tavoitteena oli rakentaa uusi ydinvoimala vuoteen 2018 mennessä.
Mars Exploration Rover
Mars Exploration Rover (MER)-kulkijat ovat NASAn kaksi Mars-mönkijää, jotka laukaistiin 10. kesäkuuta ja 8. heinäkuuta 2003. Nämä kulkijat laskeutuivat Marsiin 4. ja 24. tammikuuta 2004. Kulkijoiden nimet ovat "Spirit" ja "Opportunity". Ne tarkoittavat henkeä ja mahdollisuutta.
Maahan jätettiin kulkijoiden kaksoiskappale, jolla voidaan kehdä kokeita esim. hätätilanteissa. Sitä on kevennetty niin, että sen paino vastaa Marsissa olevien kulkijoiden painoa.
Kulkijoiden nimet ovat peräisin Yhdysvalloissa järjestetystä nimikisasta. Yli 10 000 ehdotuksen joukosta 9-vuotiaan Sofi Collisin nimiehdotukset voittivat.
Kulkijoiden alkuperäiseksi toiminta-ajaksi suunniteltiin 90 vuorokautta eli noin kolmea kuukautta, mutta ne ovat edelleen toiminnassa yli kymmenen vuoden toiminnan jälkeen. Spirit-kulkija on tosin juuttunut hiekkaan eikä pysty enää liikkumaan.
26. marraskuuta 2011 NASA laukaisi onnistuneesti "Curiosity"-mönkijän kohti Marsia osana NASAn Mars Science Laboratory missiota.
Luu
Luu (, mon. "ossa") on hyvin kovaa ja kestävää, pitkälle erikoistunutta sidekudosta. Luukudoksesta koostuvat luut muodostavat selkärankaisilla sisäisen tukirangan eli luurangon. Luut kiinnittyvät yleensä toisiinsa nivelin. Luun sisällä on pehmeä luuydin, jossa muodostuu verisoluja.
Luusta on valmistettu esineitä jo muinoin. Norsunluu on ollut arvokas raaka-aine. Luita on käytetty myös taikuuteen.
Luilla on useita tehtäviä. Ne toimivat elimistön tukirankana, suojaavat sisäelimiä, mahdollistavat liikkumisen, tuottavat verisoluja, varastoivat mineraalisuoloja (kalsiumia, fosforia ja magnesiumia) ja osallistuvat mineraaliaineenvaihduntaan.
Luut voidaan jakaa muotonsa perusteella pitkiin ("os longum", esimerkiksi värttinäluu), lyhyisiin ("os breve"), litteisiin ("os planum", esimerkiksi rintalasta) ja epäsäännöllisiin (esimerkiksi selkänikama).
Pitkistä luista voi erottaa pääosan (epifyysi, "epiphysis") ja varren (diafyysi, "diaphysis") sekä näiden välisen metafyysin ("metaphysis").
Yksittäinen luu on mytologiassa voimakas taikaväline. Arpa on tietäjän taikakalu, luu, joka pudotetaan rummun kalvolle. Siitä, mihin paikkaan ja asentoon arpa jää rummulle, ennustetaan esimerkiksi tulevia tapahtumia.
Sen jälkeen kun luuydin on maatunut, muodostaa luuytimen täyttämä tila pitkiin luihin tyhjän putken. Tämän putken vuoksi luut on koettu osoittamisen tai tuijottamisen välineeksi taikka vaarallisia voimia suuntaaviksi. Saamelaiset ovat rikkoneet luut ennen niiden jättämistä maastoon, ettei paha silmä olisi voinut katsoa niiden läpi. Australian aboriginaalit ovat uskoneet voivansa kirota jonkun kuolemaan tai sairastumaan taikka vaikkapa auton hajoamaan osoittamalla tätä luulla.
Vuonna 1995 löydettiin Sloveniasta luuesine, jota arvellaan neandertalinihmisten valmistamaksi soittimeksi. Luolakarhunluisen esineen iäksi on arvioitu 50 000 vuotta. Myöhemmin luusta on kuitenkin varmuudella tehty soittimia.
Raaka-aineena käytettävä norsunluu ja mursunluu on peräisin syöksyhampaista. Syöksyhampaaseen on helppo työstää pikkutarkkoja yksityiskohtia, ja siitä tehdyt esineet ovat suhteellisen kestäviä. Norsunluu ja mursunluu ovat olleet kalliita ja hienona pidettyjä valmistusaineita. Usein niistä on tehty uskonnollista esineistöä kuten jumalten kuvia ja krusifikseja sekä esimerkiksi shakkinappuloita, soittimien koskettimia ja hienojen salonkipistoolien kahvoja.
Ihmiselle syömäkelpoista luussa on lähinnä luuydin. Monet petoeläimet eivät saa luuydintä esiin, mutta jo nykyihmisen edeltäjät oppivat murskaamaan luita kiviesineillä, vaikka ne ovatkin betonia vahvempia. Luuydinravintoa pidetään mahdollisena osasyynä ihmisten esivanhempien aivojen kehitykseen nykyihmisen tasolle.
Kadonneen kirjaston vartijat ja muita Don Rosan parhaita
Kadonneen kirjaston vartijat ja muita Don Rosan parhaita (ISBN 951-875-983-9) on Jukka Heiskasen ja Riku Perälän toimittama, maailman ensimmäinen Don Rosan sarjoista koostettu kovakantinen kokoelma.
Kirja koostuu Don Rosan alkupuheesta, Jukka Lindforsin "Don Rosan suuret ankkatarinat" -esittelystä ja itse Don Rosan Aku Ankka -sarjakuvista, joista jokaiseen on liitetty Rosan omat kommentit kustakin tarinasta. Yhteensä kirjassa on 174 sivua.
Kirjan ensimmäisen oranssikantisen painoksen julkaisi Helsinki Media vuonna 1995. Se kuitenkin myytiin loppuun, ja suuren kysynnän vuoksi kirjasta julkaistiin uusi punakantinen painos. Yhteensä painoksia on toistaiseksi tullut kuusi. Ensijulkaisun yhteydessä julkaistiin myös sadan kappaleen nahkakantinen erikoispainos.
Kirjan tarinoista ainoastaan nimikkotarinaa "Kadonneen kirjaston vartijat" ei ollut aikaisemmin julkaistu Suomessa, mutta on sen jälkeen julkaistu Aku Ankassa 44/2003.
Murhasta tuli totta
Murhasta tuli totta () on vuosina 1984–1996 esitetty yhdysvaltalainen etsiväsarja, jonka pääosassa oli J. B. Fletcheriä esittänyt Angela Lansbury. Sarjasta tehtiin myöhemmin televisioelokuvia vuoteen 2003 saakka. Suomessa sarjaa on esittänyt Kolmoskanava, Yle TV1 ja MTV3 Sarja.
Päähenkilö Jessica Fletcher on leski ja entinen opettaja, joka vanhoilla päivillään on alkanut kirjoittaa menestystä saaneita murhamysteeriromaaneja. Usein Jessica itse joutuu murhien ja salaperäisten tapahtumien keskelle, ja hänen on ratkaistava tapaukset joko poliisin avustamana tai itsenäisesti selvittäen. Jessican apuna ovat useissa jaksoissa hänen mainelaisessa kotikylässään Cabot Covessa asuvat ystävänsä, joihin kuuluvat muun muassa lääkäri Seth Hazlitt, seriffi Amos Tupper ja myöhemmin uudeksi seriffiksi saapunut Mort Metzger. Myös muita Jessican ystäviä ja sukulaisia on nähty sarjassa.
"Murhasta tuli totta" sai laajan yleisön ja oli useiden vuosien ajan yksi television pitkäaikaisemmista etsiväsarjoista. Sarjaa tuotettiin 264 jakson verran vuosina 1984–1996, ja lisäksi sen pohjalta on tehty neljä tv-elokuvaa vuosina 1997–2003. Sarjan monien kausien aikana siinä vieraili useita tunnettuja näyttelijöitä.
Vaikka Angela Lansbury oli sarjan tähti, hän sai välillä irrottautua kuvauksista, jolloin Jessica Fletcherin sijasta joku hänen ystävistään toimi rikosten selvittäjänä. Yksi näistä hahmoista oli näyttelijä Jerry Orbachin esittämä yksityisetsivä Harry McGraw. Harryn hahmosta tuli niin suosittu, että hän sai oman lyhytaikaisen tv-sarjan "The Law & Harry McGraw".
Gobintylli
Gobintylli ("Charadrius veredus") on kurmitsojen heimoon kuuluva kahlaajalintu. Lajin nimesi John Gould vuonna 1848.
Gobintyllillä on valkea pää ja kaula, punaruskea rinta, hiekanruskeat siivet ja selkä.
Sen voi sekoittaa kaspiantylliin. Linnun pituus on 22–25 cm ja paino 50 g.
Gobintylli pesii Gobin autiomaan laitamilla, Pohjois-Kiinan ja Mongolian aroilla ja talvehtii Luoteis-Australiassa syys-maaliskuussa. Maailman populaation kooksi arvioidaan 70 000 yksilöä. Se on Suomessa ja koko Euroopassa äärimmäisen harvinainen. Suomen ja Länsi-Palearktisen alueen ensimmäinen yksilö nähtiin vuonna 2003 Ilmajoella.
Pesii aroilla, suola-aavikoilla ja muilla kuivilla avomailla. Muuttoaikoina tavataan monenlaisilla avomailla ja rannoilla. Talvehtimisalueina suosii sisämaan tasaisia matalaruohoisia avomaita, esimerkiksi laitumia.
Pesintä huhti-kesäkuussa.
Syö maasta kaivelemiaan hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Crystal Blaze
Crystal Blaze oli suomalainen metalliyhtye, joka aloitti vuonna 1995 tavallisella power metalilla Guardian Force -nimen alla. Vuosien varrella yhtyeellä on ollut kokoonpanomuutoksia ja nykyinen kokoonpano alkoi muodostua vuonna 2001, kun Lauri Koskenniemi ja Lari Sorvo liittyivät perustajajäsenten Max Obstbaumin, Mikael Grönroosin ja Gustaf Standertskjöldin mukaan. Eerik Purdon liittyi yhtyeeseen vuonna 2004. Kun yhtye keikkaili ja levytti nimellä Crystal Blaze, myös musiikkityyli muuttui, sillä yhtye ei ujostellut musiikkilajien sekoittamista metallin kanssa. Crystal Blazen ensimmäinen demo, "Dreams", julkaistiin vuonna 2004. Yhtyeen toinen demo, "The Punishment", julkaistiin vuonna 2006. Alkuvuodesta 2007 yksi perustajajäsenistä, rumpali Gustaf Standertskjöld, erosi yhtyeestä. Kesällä 2007 Crystal Blaze voitti Wacken Metal Battlen Suomen osakilpailun ja pääsi esiintymään Wacken Open Air festivaalille Saksaan. Alkuvuodesta 2008 Crystal Blaze julkaisi kolmannen demonsa, joka kulkee nimellä "Beneath the Sands". Samaan aikaan yhtye julkisti uuden rumpalinsa, Juhana Karlssonin, joka vaikuttaa myös Amoralissa. Yhtye lopetti toimintansa vuonna 2009. Grönroos, Koskenniemi, Karlsson ja Sorvo vaikuttavat nykypäivänä Shear -nimisessä yhtyeessä.
Benedictus XI
Paavi Benedictus XI syntymänimeltään Nicholas Boccasini, (1240 – 7. heinäkuuta 1304) oli paavina 22. lokakuuta 1303 – 7. heinäkuuta 1304. Benedictus XI oli dominikaani.
Vaikka hän olikin kardinaalina ollessaan puolustanut edeltäjäänsä Bonifatius VIII:aa, hän vapautti Ranskan kuninkaan Filip IV:n pannasta. Hän kuitenkin julisti 7. kesäkuuta 1304 pannaan Filip IV:n kanslerin Guillaume de Nogaret'n sekä kaikki italialaiset, jotka olivat avustaneet Bonifacius VIII:n vangitsemisessa. Benedictus XI:n äkillisen kuoleman on epäilty olleen Nogaret'n järjestämä murha.
Kaspiantylli
Kaspiantylli ("Charadrius asiaticus") on kurmitsojen heimoon kuuluva kahlaajalintu. Lajin nimesi ja kuvaili Peter Simon Pallas 1773.
Linnun pituus on 18-20 cm, siipien kärkiväli 55-61 cm ja paino 59-91 g. Kaspiantylli on vähän isompi kuin kotoinen tyllimme, ja muistuttaa aavikko- ja ylänkötylliä ulkonäöltään. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Kaspiantylli pesii Keski-Aasiassa Kaspianmeren pohjois- ja itäpuolella. Maailman populaation koko on 40 000–55 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se talvehtii itäisessä ja eteläisessä Afrikassa. Muuttomatkoillaan se joskus harhautuu Länsi-Eurooppaan. Suomessa kaspiantylli on havaittu kahdesti; Rovaniemellä lokakuussa 2005 ja Porissa maaliskuussa 2014.
Kaspiantylli viihtyy avoimella ruohikkomaalla niin pesimä- kuin talvehtimisalueellaan.
Pesii yksittäisparein tai pienissä yhdyskunnissa, joissa on 10-25 paria. Kaspiantylli munii kolme munaa maahan rakennettuun pesään. Sekä naaras että koiras hautovat, ilmeisesti öisin vain naaras. Sukukypsä todennäköisesti 2-vuotiaana.
Kaspiantylli on hyönteissyöjä, joka voi syödä myös muita pieniä selkärangattomia ja siemeniä.
Sammon salaisuus ja muita Don Rosan parhaita
Sammon salaisuus ja muita Don Rosan parhaita (ISBN 951-32-0702-1) on Helsinki Median (nykyinen Sanoma Magazines Finland) marraskuussa 1999 julkaisema Don Rosan Aku Ankka-sarjakuvien kokoelma.
Kokoelmassa on yhteensä 192 sivua, ja se koostuu Don Rosan esipuheesta, varsinaisista tarinoista, sekä Rosan kommenteista kuhunkin tarinaan. Sen ovat toimittaneet Jukka Heiskanen, Riku Perälä ja Elina Toppari. Kokoelman ensipainoksen yhteydessä julkaistiin sadan kappaleen nahkakantinen erikoispainos, jonka nimilehdellä on Don Rosan piirros – numeroissa 1–20 värillinen ja numeroissa 21–100 mustavalkoinen.
Kokoelma sai ilmestyessään runsaasti julkisuutta Kalevalaan liittyvän johtotarinan, "Sammon salaisuuden", vuoksi. Tarinaan liittyi myös kirjan kansikuva, joka on Disney-hahmoilla höystetty versio Akseli Gallen-Kallelan "Sammon puolustus" -teoksesta. Kokoelmasta tuli myös myyntimenestys. Ensimmäinen 15 000 kappaleen painos myytiin nopeasti loppuun, ja jouluun mennessä kokoelmaa oli myyty jo 40 000 kappaletta. Syyskuuhun 2010 mennessä kokoelmasta oli julkaistu jo kymmenen painosta.
Rosa kävi 10.–13. marraskuuta 1999 viidettä kertaa Suomessa juhlistamassa kokoelman julkaisua. Hän jakoi yhteensä tuhansia nimikirjoituksia kolmessa liikkeessä Tampereella, kahdessa Turussa, kuudessa Helsingissä ja yhdessä Vantaalla. Samalla hän antoi useita haastatteluja lehdissä, sekä televisio- ja radiokanavilla.
Jääkuikka
Jääkuikka "(Gavia adamsii)" on kuikista suurin.
Jääkuikan väritys on musta-valkokirjava: pää on musta, vatsapuoli valkea ja vartalo mustan ja valkean kuvioima. Nokka on banaaninkeltainen. Lajin pituus on noin 77–90 cm, siipien kärkiväli 135–150 cm ja paino 5,8 kiloa.
Jääkuikka pesii Siperiassa, Alaskassa ja Kanadassa ja talvehtii Norjan rannikolla, Japanin ja Kamtshatkan välisellä merialueella sekä Pohjois-Amerikan länsirannikolla. Venäjän Euroopan puoleisessa osassa pesii 50-100 paria. Suomessa jääkuikka on keväisin ja syksyisin erittäin vähälukuinen läpimuuttaja ja talvella hyvin harvinainen vieras. Vuosittain Suomessa tavataan joitain kymmeniä jääkuikkia, pääosin Suomenlahden ja Pohjanlahden rannikoilla huhti-toukokuussa.
Pohjois-Amerikan populaatio on kooltaan noin 16 000 yksilöä.
Puuton tundra; sekä merenrannikoilla, isoilla järvillä että jokien suistoissa.
Pesä on maassa. Molemmat emot hautovat kahta munaa 4 viikkoa. Poikaset viipyvät pesässä 3 päivää, minkä jälkeen ne lähtevät emojen mukana uimaan. Emot ruokkivat poikasia 1½ kuukautta. Sukukypsä 4–5-vuotiaana.
Jääkuikka syö kalaa.
Tundrakuikka
Tundrakuikka ("Gavia pacifica") on pieni holarktinen kuikka.
Tundrakuikka on hyvin samankaltainen kuin tavallinen kuikka ja luokiteltiin aiemmin sen alalajiksi. Pää on sirompi, reidellä vähemmän valkeaa ja kurkussa erilainen sävy. Linnun pituus on 60–68 cm ja siipiväli 95–115 cm. Painoa on koiraalla 1 135–2 450 g ja naaraalla 990–2 038 g, joten se on hieman kaakkuria kookkaampi.
Tundrakuikka pesii Alaskassa ja Pohjois-Kanadassa, idässä aina Baffininsaarelle asti, sekä Venäjällä Lenan itäpuolella ja talvehtii Tyynenmeren rannikolla. Tundrakuikka on tavattu Suomessa marraskuussa 2010.
Tundrakuikka syö kalaa.
Amerikanvesipääsky
Amerikanvesipääsky ("Phalaropus tricolor") on suurin vesipääskyistä. Suomessa se on suurharvinaisuus. Ensimmäinen havainto on vuodelta 1973, sen jälkeen neljä muuta havaintoa. Lajin nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1819 ja antoi sille englanninkielisen nimen "Wilson's Phalarope" Alexander Wilsonin kunniaksi.
Amerikanvesipääsky on noin 23 cm pitkä, siipien kärkiväli on 39-43 cm ja paino 30-70 g. Se on kooltaan 20 % suurempi kuin vesipääsky ja höyhenpuvultaan eri värinen. Sukupuolet ovat kesäpuvussa erivärisiä, naaras on värikkäämpi ja suurempi.
Amerikanvesipääsky pesii preerioilla Kanadan ja Yhdysvaltojen länsiosassa, ja talvehtii Etelä-Amerikassa Perusta Argentiinaan. Joskus se eksyy muuttomatkoillaan Eurooppaan. Maailman populaation koko on noin 1,5 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Amerikanvesipääsky pesii kosteilla niityillä, laitumilla ja heinäpelloilla sekä lampien ja järvien rantaniityillä. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla se viihtyy yleensä sisävesillä, mielellään suolajärvillä, joskus myös rannikoilla.
Naaras munii 3 tai 4 munaa maassa olevaan pesään. Koiras huolehtii hautomisesta ja poikueen hoidosta naaraan lähtiessä muuttomatkalle. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ne etsivät itse ruokansa.
Etsii ruokansa uimalla pientä ympyrää matalassa vedessä, jolloin syntyvä pyörre nostaa hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia pintaan.
Isovesipääsky
Isovesipääsky "(Phalaropus fulicaria)" on arktisten alueiden kahlaajalintulaji. Suomessa sitä tavataan satunnaisesti, ei edes vuosittain. Se vaikuttaa usein pelottomalta ja päästää ihmisen varsin lähelle.
Nokka on suora ja paksumpi kuin vesipääskyllä. Naaras on isompi ja värikkäämpi kuin koiras.
Pituus on 20-23 cm, siipien kärkiväli 35-40 cm, paino 35-70 g.
Isovesipääsky pesii Euraasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa osissa, Euroopassa Islannissa ja Huippuvuorilla. Maailman populaation koko on 1–1,9 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se muuttaa meriä pitkin trooppisille merialueille talveksi. Pääosa kannasta viettää talvensa planktonrikkailla vesillä Atlantilla Afrikan länsipuolella ja Tyynellämerellä Etelä-Amerikan länsipuolella.
Isovesipääsky pesii rannikolla kostealla tundralla tai joskus myös kuivemmilla alueilla, mutta aina makean veden tai murtoveden läheisyydessä.
Isovesipääsky tekee pesänsä veden ympäröimään mättääseen. Lajin sukupuoliroolit ovat käänteiset. Kirkkaamman väriset naaraat kokoontuvat kosimaan koiraita, jotka ne jättävät munien munimisen jälkeen hautomaan ja hoitamaan poikaset.
Pääasiassa hyönteisplankton, poikkeuksellisesti myös siemeniä.
Arohyyppä
Arohyyppä "(Vanellus gregarius)" on harvinainen kahlaajalintu, jonka kannaksi koko maailmassa arvioidaan 600–1 800 yksilöä. Sen tieteellisen nimen jälkiosa, "gregarius", merkitsee seurallista. Lajin kuvaili ja nimesi saksalainen luonnontieteilijä Peter Simon Pallas vuonna 1771.
Vartalon yleisväri on hiekanruskea, mutta päälaki ja alavatsa ovat tiilenpunaiset. Jalat ovat pitkät ja mustat, nokka lyhyt ja musta. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Lajin pituus on noin 25–30 cm, siipien kärkiväli 68–75 cm ja paino 150–250 grammaa.
Arohyyppä pesii Irakissa ja sen lähiseuduilla keskisessä Aasiassa. Se muuttaa talveksi Pakistaniin, Sri Lankaan, Arabian niemimaalle ja Itä-Afrikkaan. Eurooppaan se voi joutua muuttoharhailijana. Suomessa se on tavattu viisi kertaa vuoteen 2006 mennessä.
Pesimäaikana arohyypän tapaa aroilla, suola-aavikoilla, kuivatuilla tulvaniityillä ja muilla avomailla. Pesimäajan ulkopuolella se viihtyy kynnetyillä pelloilla, mutarannoilla, ylätasangoilla, hirssipelloilla ja niin edelleen.
Arohyyppä on yhdyskuntapesijä, jonka pesä on maahan rapsutettu kuoppa. Se pesii vain kerran kesässä. Munia on yleensä neljä, joskus viisi tai kolme. Haudonta-aika kestää noin 25 päivää. Poikaset kuoriutuvat samanaikaisesti ja ovat pesäpakoisia. Ne oppivat lentämään 35–40 päivän ikäisinä.
Arohyypän ravintoa ovat maassa elävät hyönteiset, etenkin kovakuoriaiset ja heinäsirkat. Myös kasvinosat kuuluvat sen ruokavalioon.
Kunniamerkki
Kunniamerkki on ansioista tai kunnianosoitukseksi annettava (ansiomerkkiä arvokkaampi) puvussa pidettävä merkki.
Kunnia- ja ansiomerkkejä myöntää usea taho, ja niitä voidaan luokitella usealla tavalla. Virallisiksi kunniamerkeiksi on yleensä katsottu valtiovallan myöntämät kunniamerkit.
Suomessa virallisia ovat ritarikuntien, tasavallan presidentin, valtioneuvoston jäsenten ja Puolustusvoimain komentajan myöntämät ansiomerkit. Suomen tasavallan kunniamerkkeihin liittyviä ritarikuntia ovat Suomen valkoisen ruusun, Suomen leijonan ja Vapaudenristin ritarikunnat. Talvisotaan ja jatkosotaan osallistumisesta myönnettiin |muistomitalit ja muistoristejä. 1987 Tasavallan presidentti Mauno Koivisto vahvisti, että jatkosodan muistomitaliin voi sotilaspiirin esikunnan päätöksellä liittää Lapin sotaan liittyvän soljen. Näin jatkosodan muistomitali liittyy myös Lapin sotaan.
Muiden kuin valtiovallan myöntämiä (valtakunnallisen luonteen omaavien yhteisöjen kunnia- ja ansiomerkkejä) kunniamerkkejä ovat muun muassa kirkolliset ritarikunnat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon, Suomen ortodoksisen kirkon, Suomen Kuntaliiton, Suomen Yrittäjien, Keskuskauppakamarin ja Suomen Talousseuran myöntämät kunnia- ja ansiomerkit. Myös Helsinki-mitali kuuluu tähän ryhmään.
Hengenpelastusmitalin myöntää tasavallan presidentti, toisaalta on olemassa myös Suomen uimaopetus- ja hengenpelastusliiton hengenpelastusmerkki, jonka myöntää SUH:n hallitus.
Yksityisiä ansiomerkkejä on monilla järjestöillä ja yhteisöillä kuten yrityksillä, ammattiliitoilla, ylioppilaskunnilla ja opiskelijakunnilla.
Kunniamerkin ”virallisuus” on vaikeasti määriteltävä käsite. Rajanvetoa tehdään etenkin vapaaehtoisen maanpuolustustyön piirissä sillä perusteella, onko kyseinen kunniamerkki hyväksytty kannettavaksi sotilaspuvussa. Määritelmissä on joskus vahvojakin ristiriitaisuuksia. Esimerkiksi Suomen ritarikuntien verkkosivuilla todetaan ”vapaussodan, talvisodan ja jatkosodan muistoristit ja -mitalit, sekä muun isänmaallisen toiminnan ansioristit ja -mitalit kuuluvat virallisiin kunniamerkkeihin”. Käsitettä ”muun isänmaallisen toiminnan ansioristit” ei ole kuitenkaan missään määritelty. Ainoastaan eräs käytös- ja tapakulttuuriin liittyvä kunniamerkkiteos on aikoinaan listannut muutamia kyseiseen luokkaan kuuluvia merkkejä. Samasta teoksesta peräisin oleva termi ”puolivirallinen” on kyseenalainen: ”puolivirallisuuden” sisältöä ei myöskään ole missään mainittu. Kyseinen termi on korvattavissa muilla ilmaisuilla.
Heraldiikassa ritari- ja kunniamerkkejä voidaan lisätä vaakunohin, mikäli niitä vaakunan haltijalle on myönnetty. Merkit riippuvat tällöin yleensä vaakunakilpeä kiertävässä nauhassa tai ketjussa. Suomessa tapa rajoittuu lähinnä vaakunoihin, joiden haltijat ovat saaneet pohjoismaisten ritarikuntien kunniamerkkejä.
Suohyyppä
Suohyyppä ("Vanellus leucurus") on hyyppien sukuun kuuluva aasialainen kahlaajalintu. Lajin kuvaili Martin Lichtenstein vuonna 1823.
Suohyypän pyrstö on valkoinen. Pituus on 25–30 cm, siipien kärkiväli 60–70 cm ja paino 100–200 grammaa. Ääni muistuttaa töyhtöhyyppää.
Suohyyppä pesii Irakin ja Iranin suoalueilla sekä Etelä-Venäjällä. Maailman populaation koko on 20 000–130 000 yksilöä. Venäläiset linnut muuttavat talveksi Aasiaan ja Itä-Afrikkaan. Muuttajat voivat harhautua Eurooppaan. Suomessa suohyyppä on tavattu toistaiseksi neljästi: 11.–16. toukokuuta 1975 Vehkalahdella, 15. toukokuuta 1990 Siikajoella, 11. toukokuuta 1997 Parikkalassa ja 21. toukokuuta 2000 Merikarvialla.
Lajin elinympäristöä ovat järvien ja hitaasti virtaavien jokien rannat ja rantaniityt.
Suohyyppä on yksiavioinen ja se pesii hajanaisissa yhdyskunnissa. Pesä on kuoppa maassa. Munia on neljä ja niitä haudotaan runsaat kolme viikkoa.
Linnun ravintoa ovat maassa elävät selkärangattomat.
Siperiankurmitsa
Siperiankurmitsa ("Pluvialis fulva") on keskikokoinen kahlaajalintu. Aikaisemmin sitä pidettiin amerikankurmitsan alalajina.
Kapustarinnan näköinen kahlaaja. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori yksilö ja talvipukuinen täyskasvuinen ovat lähes samannäköisiä. Ääni muistuttaa mustaviklon kutsuääntä.
Siperiankurmitsa pesii Pohjois-Siperiassa ja Länsi-Alaskassa. Koko maailman populaation koko on 170 000–220 000 yksilöä – laji on elinvoimainen. Se talvehtii Etelä-Aasiassa ja Australiassa. Suomessa siperiankurmitsa on tavattu vuoteen 2015 mennessä 88 kertaa.
Muuttomatkoillaan siperiankurmitsa lepäilee ja ruokailee lieterannoilla, niityillä ja pelloilla. Se pesii tundralla.
Pesä on maassa, kasvillisuuden suojassa. Munia on kerralla 4. Niitä kumpikin puoliso hautoo noin 26 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 22 päivän ikäisinä.
Hyönteiset, nilviäiset, marjat.
Luettelo oopperoista laulukielen mukaan
Tähän luetteloon on koottu tunnetuimpia eri kielillä laulettuja oopperoita.
Enäjärvi (Sammatti)
Enäjärvi on järvi Uudellamaalla ja Varsinais-Suomessa Lohjan ja Salon alueella entisten Sammatin, Karjalohjan ja Suomusjärven kuntien rajalla. Järvi kuuluu Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöön ja sen keskikorkeus merenpinnasta on 57,6 metriä. Sen pinta-ala on 12,7 km² ja rantaviivaa on kapeista lahdista johtuen 117 kilometriä. Järven keskisyvyys on 5,14 metriä ja suurin syvyys 19,6 metriä.
Musonius Rufus
Gaius Musonius Rufus (s. noin 20–30 – k. ennen 98) oli ensimmäisellä vuosisadalla vaikuttanut roomalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.
Musonius oli kotoisin Volsiniista, Etruriasta. Roomassa hän joutui eettisten opetustensa vuoksi keisari Neron asettamaan pannaan, ja hänet karkotettiin Gyaruksen saarelle. Tekaistun syytteen perusteella hän oli osallistunut Pison salaliittoon Neroa vastaan. Hän palasi Roomaan keisari Galban aikana.
Musonius oli Vitelliuksen ja Vespasianuksen ystävä. Hän rohkeni esittää syytteet Publius Egnatius Celeriä, toista stoalaista filosofia, vastaan. Tämän todistuksen perusteella Nero oli tuominnut kuolemaan hänen suojelijansa ja oppilaansa Barea Soranuksen. Musonius teki myös kaikkensa saarnatessaan rauhaa ja hyvää tahtoa Vespasianuksen sotilaille. Häntä kunnioitettiin niin paljon, että Vespasianus teki hänen kohdallaan poikkeuksen karkottaesaan kaikki muut filosofit Roomasta.
Nero surmautti Musoniuksen oppilaista Barea Soranuksen lisäksi Rubellius Plautuksen ja Thrasea Paetuksen. Heidät tunnetaan kolmena ”stoalaisena marttyyrinä”.
Musoniuksen kuoleman tarkkaa ajankohtaa ei tiedetä. Tiedetään vain, että hän ei elänyt enää keisari Trajanuksen aikana.
Tunnetumpi stoalainen filosofi Epiktetos oli Musoniuksen oppilas. Musoniuksen filosofia oli melko identtistä Epiktetoksen filosofian kanssa. Se oli ensi sijassa hyvin käytännönläheistä. Hän ei hylännyt logiikkaa ja fysiikkaa aivan täysin, mutta opetti, että hyve on ihmisten elämän ainoa oikea päämäärä. Tämä hyve ei ole mikään määrätty asia tai teoria, vaan käytännöllistä, elävää todellisuutta. Se on identtinen filosofian kanssa sanan varsinaisessa merkityksessä, ja niin todella hyvä ihminen on myös todellinen filosofi.
Historiallisen tietosanakirjan "Sudan" mukaan Musonius kirjoitti lukuisia teoksia. Näihin kuuluu muun muassa joukko Apollonios Tyanalaiselle kirjoitettuja kirjeitä. Osa kirjeistä on kuitenkin todennäköisesti epäaitoja. Claudius Pollio kokosi hänen näkemyksiään ja kirjoitti teoksen, josta Stobaios hankki Musoniusta koskevat tietonsa.
Deccanin laavapurkaukset
Deccanin laavapurkaukset Deccanin ylängöllä läntisessä ja keskisessä Intiassa ovat yksi Maan laajimmista laakiopurkauksista. Ne tapahtuivat liitukauden lopussa ja niitä onkin arveltu yhdessä asteroidin törmäyksen lisäksi liitukauden joukkosukupuuton syyksi.
Purkaukset tapahtuivat aikavälillä 63 miljoonaa – 67 miljoonaa vuotta sitten. Laavaa tuli kahden kilometrin paksuinen kerros. Basalttisen laavakentän laajuus on yli 500 000 km ja sen syntymisessä kesti yhteensä yli miljoona vuotta. Alun perin laavakenttä on saattanut olla kooltaan jopa 1,5 miljoonaa km. Purkauksen syynä on mahdollisesti ollut Maan vaipasta ylöspäin noussut pluumi.
Laavasta on tutkittu 600 metrin paksuinen kerros, joka on saattanut syntyä 30 000 vuoden aikana eli riittävän nopeasti vapauttaakseen samalla rikkipitoisia kaasuja, jotka saivat aikaan tappavia muutoksia maapallon ilmastossa. Dinosaurukset kuolivat K/T-rajan aikaan mahdollisesti vulkanismin ja asteroidin törmäyksen yhteisvaikutuksesta. Nykyisin asteroiditörmäyksen katsotaan kuitenkin olleen laavapurkauksia merkittävämpi tekijä joukkosukupuuton aiheuttajana.
Eskimosirri
Eskimosirri ("Calidris bairdii") on harvoin Suomeen harhautuva rantalintu. Lajin nimesi ja kuvaili tieteelle Elliott Coues 1861, Spencer Fullerton Bairdin kunniaksi.
Pituus on 14–19 cm, siipien kärkiväli 30–38 cm ja paino 27–63 g. Suosirrin kokoinen ja näköinen, nokka lyhyempi ja hennompi.
Eskimosirri pesii arktisilla pohjoisilla rannoilla Koillis-Siperiassa, Alaskassa, Kanadan pohjoisosissa ja Grönlannin luoteisosissa. Maailman populaation koko on noin 300 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se talvehtii Etelä-Amerikassa Andien länsipuolella Ecuadorista Tulimaahan. Suomessa se on tavattu 5 kertaa vuoteen 2006 mennessä.
Pesimäaikana tundran kuivahkot osat, myös soiden ja lampien rannat. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla suosii sisämaan rantoja, kosteikkoja ja lyhytkortisia avomaita. Tavataan Andeilla jopa 4 kilometrin korkeudella.
Pesä on maassa. Munia on 4 ja niitä haudotaan noin 21 päivää.
Eskimosirri syö hyönteisiä, nilviäisiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Pitkäkoipisirri
Pitkäkoipisirri ("Calidris himantopus", aiemmin myös "Micropalama himantopus") on harvoin Suomessa vieraileva lintu. Lajin kuvaili ja nimesi Charles Lucien Bonaparte vuonna 1826.
Linnun pituus on 18–23 cm, siipien kärkiväli 37–42 cm ja paino 50–70 g. Vaalean värityksensä, pitkän kaulansa ja kaarevan nokkansa takia pitkäkoipisirri muistuttaa kuovisirriä, mutta sen koivet ovat paljon pidemmät ja vaaleammat. Lentävästä linnusta huomaa, ettei pitkäkoipisirrillä ole vaaleaa raitaa siivissä. Sukupuolet ovat saman väriset.
Tämä pitkän matkan muuttolintu talvehti Etelä- ja Keski-Amerikassa ja pesii Pohjois-Amerikan pohjoisosissa Alaskan ja Kanadan pohjoisimmilla tundraan rajoittuvilla rannikoilla. Maailman populaatio on kooltaan noin 200 000 yksilöä. Laji on mahdollisesti taantumassa, mikä saattaa johtua lumihanhien lisääntymisestä niiden pesimäalueilla, sillä laiduntavat hanhilaumat häiritsevät sirrien pesintää. Se harhautuu joskus Eurooppaan muuttomatkoillaan. Suomessa pitkäkoipisirri on tavattu toistaiseksi kahdesti; kesäkuussa 1983 Kotkan Hovinsaaressa, ja heinäkuussa 2013 Porissa.
Pesimäaikana tundran vetisillä niityillä ja soilla. Muuttoaikoina levähtää lieterannoilla, suuremmassa määrin sisämaan vesistöjen kuin meren rannalla.
Pitkäkoipisirri tekee kolmesta neljään munaa. Koiraalla on erityinen soidinlentopyrähdys.
Syö pääasiassa rantavedessä ja lietteessä eläviä pieniä selkärangattomia, vähäisessä määrin vesikasvien osia.
Kohtalo
Kohtalo (, mon. "fata") on jumalia ja ihmisiä hallitseva voima. Usko jonkinlaiseen kohtaloon kuuluu valtaosaan uskonnoista, ja jopa monille uskontokuntiin kuulumattomille. Joskus kohtalon vastavoimana pidetään vapaata tahtoa. "Kohtalouskoa" kutsutaan "fatalismiksi".
Jotkut ajattelevat, että kohtalo tarkoittaa sitä, että ihminen toimii mekanistisesti syyn ja seurauksen lakien mukaan kuin kone, ja siksi seuraa ennalta määräytynyttä maailmanviivaa. Toisille kohtalon aikaansaa henkiolento, joka pyrkii tuottamaan ihmiselle tai asialle haluamansa kaltaisen tapahtumahistorian, vaikka tämä haluaisi muuta.
Ihmisen kohtalo saattaa joidenkin mielestä määräytyä esimerkiksi syntymähetkellä, toisten mukaan se on määräytynyt jo maailman syntyessä. Voidaan ajatella että on olemassa yksilön kohtalo, mutta myös suurempia, kuten kansakuntien tai maailman kohtaloita, joihin yksilön kohtalo nivoutuu.
Kohtalo saattaa olla täysin orjuuttava, johonkin suuntaan vetävä, tai jotain siltä väliltä. Joidenkin mukaan kohtalo toimii aina samalla tavalla, esimerkiksi huono-onniseksi syntynyt kokee aina huonoa onnea. Toisten mukaan kohtalo taas vaihtelee.
Ihmisen tai asian loppua tai huonoa onnea sanotaan myös sen kohtaloksi.
Ennustaminen perustuu siihen uskomukseen, että asioilla on jonkinlainen ennalta määräytynyt tulevaisuus, eli siis kohtalo.
Marita Koch
Marita Koch (nykyään Marita Meier-Koch, s. 18. helmikuuta 1957 Wismar, Saksan demokraattinen tasavalta) on entinen DDR:ää edustanut pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Koch voitti kultamitalin 400 metrillä ja hopeamitalin 4 × 400 metrin viestijuoksussa Moskovan olympialaisissa vuonna 1980. Koch voitti Euroopan mestaruuden 400 metrillä vuosina 1978, 1982 ja 1986.
Koch juoksi vuonna 1979 ensimmäisenä naisena 200 metriä alle 22 sekunnin juostuaan ajan 21,71. Viisi vuotta myöhemmin hän sivusi ME-aikaansa. Koch juoksi yleisurheilun pitkäikäisimpiin kuuluvan, yhä voimassa olevan 400 metrin maailmanennätyksen 47,60 maailmancupissa Canberrassa 5. lokakuuta 1985. Valmentaja Wolfgang Meier mittasi suojatilleen väliajat 10,9–11,5–11,7–13,5. Yleisurheiluhistorioitsija Roberto L. Quercetani onkin pitänyt juoksua yhtenä hienoimmista uroteoista naisten yleisurheilussa. Koch teki maailmanennätyksiä myös sisäradoilla 50 ja 60 metrin matkoilla. DDR:n viestijoukkueissa hän juoksi uudet maailmanennätykset 4 × 100 metrin viestijuoksussa vuosina 1979, 1983 ja 4 × 400 metrin viestijuoksussa vuosina 1980, 1982 ja 1984.
Sisäratojen MM-kisoissa 1985 Kochista tuli ensimmäinen urheilija, joka on saavuttanut kaikki eurooppalaiselle yleisurheilijalle mahdolliset henkilökohtaiset arvokisavoitot: olympiakullan, MM-kullan sisällä ja ulkona sekä EM-kullan sisällä ja ulkona.
Muiden itäsaksalaisten huippu-urheilijoiden tapaan myös Koch kuului DDR:n systemaattiseen dopingohjelmaan. Hän käytti saksalaisten dopingtutkijoiden mukaan vuosina 1981–1984 Oral-Turinabol-nimistä anabolista steroidia 530 milligrammasta 1460 milligrammaan vuodessa.
Koch lopetti urheilu-uransa vuonna 1987.
Rusokaulasirri
Rusokaulasirri "(Calidris ruficollis)" on Suomeen harvoin harhautuva erittäin pieni kahlaaja. Suomessa se nähtiin 1990-luvulla kolme kertaa, ensihavainto 1991 Kemiössä ja toistaiseksi viimeinen 2001 Kristiinankaupungissa. Lajin nimesi Peter Simon Pallas 1776.
Tummat jalat ja levottomat liikkeet erottavat rusokaulasirrin useimmista muista kahlaajista. Sen nokan kärki on ohut, varpaiden välissä ei ole räpylää ja vartalo on pitkänomainen. Kaula, niska ja rinta ovat juhlapuvussa punertavat. Pituus on 12-14 cm, siipien kärkiväli 34-37 cm ja paino keskimäärin 25 g.
Rusokaulasirri pesii Koillis-Siperiassa ja satunnaisesti Alaskassa, ja talvehtii Kaakkois-Aasiassa ja Australiassa, jopa Tasmaniassa asti. Maailman populaation koko on noin 320 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Muuttomatkoillaan se joskus harhautuu Eurooppaan.
Pesimäaikana arktisen tundran soistuneet alavat maat, yleensä ei pesi merenrannoilla. Talvehtimisalueilla se elää sekä vuorovesirannoilla että sisämaan lampien, järvien ja suola-altaiden rannoilla.
Pesä on maassa varvikon suojassa. Munia on 4 ja molemmat emot osallistuvat haudontaan.
Maassa elävät hyönteiset, nilviäiset ja muut pienet selkärangattomat.
Athenodoros Kananalainen
Athenodoros Kananalainen (, n. 74 eaa. – 7) oli kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.
Athenodoros syntyi Kananassa lähellä Tarsosta nykyisessä Turkissa. Hänen isänsä nimi oli Sandon. Hän oli Poseidonios Rhodoslaisen oppilas ja Octavianuksen, tulevan keisari Augustuksen, opettaja Apolloniassa.
Vuonna 44 eaa. hän seurasi Octavianusta Roomaan ja jatkoi hänen neuvonantajanaan toimimista siellä. Hänen kerrotaan nuhdelleen keisaria avoimesti, ja neuvoneen tätä luettelemaan mielessään aakkoset aina suuttuessaan ennen kuin tekee mitään hätiköityä. Myöhemmin Athenodoros palasi Tarsokseen. Siellä hän osallistui Boëthuksen hallinnon karkottamiseen ja kaupungin uuden perustuslain muotoiluun. Lopputuloksena oli roomalaisia suosiva oligarkia.
Athenodoroksen kuoleman jälkeen tarsoslaiset viettivät vuosittaista uhrijuhlaa hänen kunniakseen.
Muun muassa Strabon, Cicero ja Eusebius ovat osoittaneet teoksissaan kunnioitustaan Anthenodorokselle. Hänen nimiinsä on laitettu seuraavanlaisia teoksia:
Yksikään näistä teoksista ei ole säilynyt. Hän auttoi myös Ciceroa tämän kirjoittaessa teostaan "De Officiis". On myös esitetty, että hänen teoksensa olisivat vaikuttaneet Senecaan ja apostoli Paavaliin.
Athenodoros
Athenodoros voi viitata kahteen stoalaiseen koulukuntaan kuuluneeseen kreikkalaiseen filosofiin:
Indrit
Indrit ("Indridae", aiemmin "Indriidae") ovat puoliapinoita, jotka elävät Madagaskarin metsissä ja pensasalueilla. Niillä on lyhyt ja paljas kuono.
Lorit
Lorit ("Lorisidae") ovat Afrikassa ja Etelä-Aasiassa eläviä puoliapinoihin kuuluvia nisäkkäitä. Niillä on hitaat liikkeet ja häntä on joko lyhyt tai se puuttuu kokonaan. Lorien silmät ovat suuret ja eteenpäin suuntautuneet. Tarttumisraajat ovat tehokkaat. Kooltaan lorit ovat lajista riippuen noin 20–40 cm:n mittaisia ja painavat noin 0,3–2 kg. Lorien hidas liikkuminen johtuu käsien ja jalkojen voimakkaista, harkituista otteista.
Lorit ovat aktiivisia päivisin ja elävät puissa. Lorien kantoaika on noin viisi kuukautta ja ne synnyttävät kerrallaan yhden tai korkeintaan kaksi poikasta, jotka pysyttelevät emonsa turkissa (tai pesässä piilossa emon hakiessa ruokaa), siihen asti kunnes tulevat omillaan toimeen. Lorit elävät yksikseen tai pareittain. Täysikasvuiset lorit eivät rakenna pesää, vaan ne nukkuvat yleensä puunonkaloissa tai oksanhaarukoissa.
Lorien ruokavalio koostuu hyönteisistä, pienistä liskoista ja nisäkkäistä, linnunmunista, lehdistä ja hedelmistä.
Athenodoros Kordylion
Athenodoros Kordylion () oli varhaisella ensimmäisellä vuosisadalla eaa. vaikuttanut kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Tarsoksesta. Hän ylläpiti Pergamonissa sijainnutta kirjastoa. Hänen kerrottiin leikanneen stoalaista filosofiaa käsittelevistä kirjoista osia pois, jos ei ollut niiden kanssa samaa mieltä. Vanhalla iällä hän muutti Roomaan, jossa hän eli Cato nuoremman kanssa kuolemaansa saakka.