Frank Marino
Frank Marino (s. 20. marraskuuta 1954, Montreal) on kanadalainen rock-kitaristi.
Marino ajautui sisarustensa vaikutuksesta hippikulttuurin asennemaailman pariin ja käyttämään huumausaineita kymmenvuotiaana. Hänestä tulikin yksi 1960-luvun huumekulttuurin uhreista, kun LSD-yliannostus vei hänet 13-vuotiaana sairaalaan ja sieltä mielisairaalahoitoon. Paetakseen ahdistavaa ympäristöä, Marino valitsi kitaran ja musiikin ja opetteli kitaransoittoa itseopiskellen korvakuulolta. Marino oli alkanut soittaa rumpuja jo viisivuotiaana, ihanteinaan Buddy Richin ja Elvin Jonesin kaltaiset jazz-rumpalit. Muutamien kuukausien hoitojakson jälkeen Marino onnistui pääsemään pois laitoshoidosta ja keskittyi muusikon uran luomiseen.
Muiden aikalaistensa tavoin Frank kuunteli Jimi Hendrixiä, joka oli Marinon uran alkuvuosina lähes yksinomainen musiikillisten vaikutteiden antaja. Suurimman vaikutuksen Marinoon on kuitenkin tehnyt Quicksilver Messenger Service ja yhtyeen kitaristi John Cipollina. Muita vaikutteita tarjosivat muun muassa yhtyeet The Beatles, The Doors, Santana ja Johnny Winter sekä useat jazzmuusikot, kuten Miles Davis, John Coltrane ja Tony Bennett. Marino oli varhaisessa vaiheessa hyvin kiinnostunut myös elokuvamusiikista. Debyyttialbuminsa "Maxoom" (1973) nauhoitukset hän aloitti jo 16-vuotiaana vuonna 1972.
Marino perusti Mahogany Rush -yhtyeen Montrealissa vuonna 1970 yhdessä basisti Paul Harwoodin ja rumpali Jimmy Auyobin kanssa. Yhtye konsertoi laajalti Yhdysvalloissa, Englannissa ja Japanissa palaten esiintymään Kanadaan suurien kiertueiden välillä. Skandinaviassa ja Suomessa yhtye esiintyi ensimmäistä kertaa 1980-luvun alussa Oulussa Kuusrockissa ja sen jälkeen Helsingin Messukeskuksessa ja Kulttuuritalossa. Vuoden 1990 "From The Hip" -albumin jälkeen vuonna 1993 Marino lopetti useiksi vuosiksi aktiiviset kiertueet ja levytykset keskittyen muun muassa studiotyöskentelyyn perustamassaan levytysstudiossa sekä perheeseensä.
Frank Marino ei omien sanojensa mukaan pidä itseään ensisijaisesti kitaristina, vaan muusikkona, joka on valinnut soittimekseen ja ilmaisuvälineekseen kitaran. Hänen kitaransoittotyyliään on usein verrattu Jimi Hendrixin soittotyyliin, koska Marino oli ensimmäisiä Hendrixin esittämään psykedeeliseen musiikkiin suuntautuneita muusikkoja ja kitaristeja, joka voimallisesti hyödynsi tätä kitaratyyliä omassa soitossaan. Marino sai osakseen usein myös ilkeämielistä kritiikkiä, kuten uran alkuajan musiikkilehdistössä esiintyneet tekaistut väitteet, joiden mukaan Marino olisi väittänyt olevansa Jimi Hendrixin reinkarnaatio. Huolimatta vahvoista Hendrix -vaikutteista Marino on luonut oman selkeästi tunnistettavan soittotyylin ja soundin, ollen tyylillisesti etäämpänä Hendrixistä kuin monet hänen jälkeensä tulleet kitaristit.
Frank Marino ei ole laajalti tunnettu ja esillä musiikkimediassa, mutta Secondhand Smoke -tribuuttilevyn mukaan monet nykyisin nimekkäät kitaristit, kuten Steve Vai, Steve Lukather, Zakk Wylde, Marty Friedman, Vinnie Moore, Shawn Lane, Paul Gilbert, George Lynch, Jennifer Batten, Ronnie Montrose ja Randy Hansen ovat maininneet hänet esikuvakseen. Osa edellämainituista artisteista myös esittää Marinon kappaleita kyseisellä tribuuttilevyllä.
Marino ei ole koskaan ollut radioiden suosima artisti, joskin hänellä on ollut myös Billboard-listasijoituksia. Radiosoiton vähyyden eräs mahdollinen selitys on Marinon kappaleiden pituus: Marino ei ole kirjoittanut perinteisiä noin kolmen minuutin kappaleita. Sen sijaan hän on menestynyt konserttilavoilla ja musiikinharrastajien kulttisuosikkina. Todellisen motivaationsa musiikin tekemiseen Marino on aina saanut kannattajiltaan, joita hän on halunnut miellyttää levy-yhtiöiden kaupallisten tavoitteiden sijaan.