hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Alppila
Alppila () on Helsingin keskikaupungin pohjoispuolella, Kallion ja Pasilan välissä sijaitseva osa-alue. Alppila muodostaa yhdessä Harjun kanssa Alppiharjun kaupunginosan ja peruspiirin.
Alppilan asukasluku oli vuoden 2008 alussa 4 276 ja työpaikkoja alue tarjosi 2005 lopussa 1 884 ihmiselle. Alueen pinta-ala on 60 hehtaaria, josta merkittävä osa on puistoa.
Alppilaa rajaavat Aleksis Kiven katu koillisessa, Sturenkatu kaakossa, Helsinginkatu etelässä sekä rautatie ja sen länsipuolinen Vauhtitie lännessä. Sen naapurialueita ovat etelänpuoleinen Linjat (kuuluu Kallioon), lännen Taka-Töölö, luoteen Keski-Pasila ja Itä-Pasila (kuuluvat Pasilaan), koillisen Vallila sekä kaakon Harju.
Matkaa Alppilaan Helsingin keskustasta on n. 2,5 km, minkä voi taittaa esimerkiksi bussilla ja raitiovaunulla; raitiovaunulinjat 3 ja 9 kulkevat kaupunginosan läpi. Busseista Alppilan kautta kulkee joitakin Helsingin sisäisiä linjoja. Alppilasta on Pasilan asemalle vajaan kilometrin matka.
Alppilan puistoalue kuului niihin vuokra-alueisiin, jotka 1840-luvulla kaupungin toimesta muodostettiin Pitkänsillan pohjoispuolelle rautatielinjan ja meren väliselle alueelle. Mäkisen maaston vuoksi alueen nimeksi merkittiin Alpen, suomenkielisenä vastineena Alppi. Nimi Alphyddan tuli käyttöön siellä vuonna 1870 avatun ravintolan nimenä, ja sen suomennoksena alettiin käyttää Alppilaa, joka vuonna 1909 vahvistettiin koko puistoalueen nimeksi. Vuonna 1959 Alppilasta tuli Alppiharjun kaupunginosan osa-alue.
Alppilassa sijaitsevat niin Suomen kävijämäärältään suosituin huvipuisto, Linnanmäki, kuin yhtenä Alvar Aallon päätöistä pidetty Kulttuuritalo, joka toimii esimerkiksi konserttipaikkana. 1909 valmistuneet, A. Nybergin suunnittelemat ja alun perin kaupungin työntekijöille rakennetut puutalot Kirstinkujalla suojeltiin 1986 asemakaavan muutoksella. Yhdessä neljästä talosta on Työväenasuntomuseo, jossa esitellään työväestön asumista 1910-luvulta vuoteen 1985. Museo on avoinna muutamana päivänä kesäisin.
Linnanmäen ja radan väliin jää Alppipuisto, joka on osa 1800-luvulla rakennettua, 1860-luvulla radan halkaisemaa virkistysaluetta. Alppipuiston viihtyisyyttä ja omaleimaisuutta lisäävät lammikot ja puistoa rajaava kallio. Puiston pohjoisosassa on koira-aitaus.
Linnanmäen kupeessa sijaitsee myös Lenininpuisto, joka perustettiin 1961-1962 pidettyä puutarhanäyttelyä varten karulle, lähes puuttomalle maaperälle. Pieneen puistoon on istutettu lähinnä pensaita sekä matalia puita ja sen läpi virtaa kesäisin puro.
Lhobat
Lhobat (, pinyin: Luòbā Zú) ovat yksi pienimpiä Kiinan kansantasavallan virallisesti tunnustetuista vähemmistökansoista. Heitä asuu lähinnä Tiibetin kaakkoisosissa sijaitsevissa Mainlingin, Medogin, Lhunzen, Nangxianin ja Luoyun alueilla. Kiinan vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan lhobia oli yhteensä 3 682.
Nimenä lhobat tarkoittaa vapaasti käänettynä eteläisiä raakalaisia tiibetiksi. Lhobat itse mieltävät joukkonsa pikemminkin isänpuoleisten klaanien ja paikkakuntien mukaan varsinaisen kansallisuuden sijaan. Kielellisesti he jakautuvat kahden tiibetiläis-burmalaisen kielen puhujiin, jotka eivät juuri ymmärrä toisiaan. Bogaria puhuu noin 3 000 henkilöä Milinin, Longzin ja Medogin piirikunnissa. Yidua puhuu noin 7 000 henkilöä Chayun piirikunnassa ja Changdun prefektuurissa. Tiibetiläiset ovat historiallisesti pitäneet lhobia alempiarvoisina ja esimerkiksi seka-avioliitot näiden kanssa olivat kielettyjä.
Suurin osa lhobista harjoittaa nykyisin maataloutta, mutta metsästyksellä on edelleen tärkeä merkitys. Metsästämään lähdetään tavallisesti joukolla ja saalis jaetaan kylän väen kesken. Eläinten nahkoja, turkiksia ja esimerkiksi karhun tassuja myydään eteenpäin tiibetiläisille, joilta saadaan puolestaan suolaa, työkaluja, villaa, viljaa ja teetä. Lhoba viljeliät kasvattavat riisiä, maissia, hirssiä ja tattaria. Miesten perinteiseen asuun kuuluu hihaton tunika, karhunturkki- tai bambuhattu, miekka, jousi ja nuolia. Niaset käyttävät paitapuseroita ja villaisia mekkoja. Miehet kasvattavat usein hiuksensa pitkiksi ja naiset pitävät sitä nutturalla.
Lhobien perinteinen usko on animistinen ja uskonnollisiin tapoihin kuuluu esimerkiksi kanojen uhraaminen jumalten lepyttelemiseksi ja pahan karkoittamiseksi. Uhrauksia tehdään usein elämän tärkeisiin päätöksiin liittyvissä asoissa ja kanoja saattaa kulua päivässä parisenkymmentäkin. Viime vuosien aikana lamalainen buddhalaisuus on vallannut alaa lhobien keskuudessa.
Pomada
Pomada, joka on johdos ranskan omenaa tarkoittavasta sanasta "pomme", tarkoittaa seuraavia asioita:
Akkalansaame
Akkalansaame on kuollut uralilainen kieli. Se kuului saamelaiskielten itäsaamelaiseen haaraan. Sen lähimpiä sukukieliä olivat inarinsaame, koltansaame, kiltinänsaame ja turjansaame. Kielellä oli 1990-luvulla enää alle kymmenen puhujaa. Heistä kaikki asuivat Venäjällä, useat Juonnin kylässä Suomen rajan tuntumassa. Akkalansaame on hyvin samankaltainen kiltinänsaamen kanssa ja niitä pidetäänkin joskus vain toistensa murteina.
Viimeinen tunnettu akkalansaamen osaaja oli Marja Sergina, joka kuoli 29. joulukuuta 2003. Tällöin akkalansaame elävänä kielenä sammui.
Turjansaame
Turjansaame on Kuolan niemimaalla, Venäjällä puhuttava uralilainen kieli. Se kuuluu saamelaiskielten itäsaamelaiseen haaraan. Sen lähimpiä sukukieliä ovat inarinsaame, koltansaame, kiltinänsaame ja akkalansaame. 1990-luvun alussa kieltä puhui kuusi vanhusta. Kielen puhujat ovat pääosin vanhempia aikuisia. Kuolan niemimaan saamelaiskeskukseksi perustetulle Luujärvelle siirrettyjen turjansaamelaisten keskuudesta äidinkieli on jo lähes kokonaan hävinnyt.
Kiltinänsaame
Kiltinänsaame eli kildininsaame on Venäjällä puhuttava uralilainen kieli. Se kuuluu saamelaiskielten itäsaamelaiseen haaraan. Sen lähimpiä sukukieliä ovat inarinsaame, koltansaame, akkalansaame ja turjansaame.
Kiltinä () on saari Kuolan niemimaan pohjoisrannikolla Murmanskin koillispuolella. Suomen kielessä suositellaan käytettäväksi nimityksiä "kiltinänsaame" ja "kiltinänsaamelainen" vierasperäisten nimitysten "kildininsaame" ja "kildininsaamelainen" sijaan, joskin molempia muotoja näkee yleisesti käytettävän. Kiltinänsaamelaiset kutsuvat itseään nimellä са̄ммьленч (saaḿḿlentš) ja kieltään nimellä са̄мь кӣлл (saaḿ kiill).
Kiltinänsaamea puhuu Venäjällä Kuolan niemimaalla noin 650 ihmistä. Se on puhujamäärältään suurin itäsaamelaisista kielistä, mutta sen tulevaisuus on silti epävarmempi kuin inarinsaamen tai koltansaamen. Kiltinänsaamea puhutaan laajalla alueella Kuolan niemimaan keskiosissa erityisesti Lovozeron (Luujärven) alueella. Läheisintä sukukieltä, akkalansaamea, pidetään toisinaan kiltinänsaamen murteena.
Kiltinänsaamelle luotiin latinalaiseen kirjaimistoon pohjautuva kirjakieli 1930-luvulla. Sen käyttö kuitenkin tyrehtyi pian. Vasta 1970-luvulla kirjakielen kehitystyö käynnistyi uudelleen. Silloin luotiin uusi kiltinänsaamen aakkosto, joka perustui kyrilliseen kirjaimistoon. Kirjakielen käyttöönottoa haittaavat kuitenkin kielen hajaantuminen useiksi murteiksi, kirjoitustavan vakiintumattomuus sekä pieni käyttäjäkunta. Myös yhä lisääntyvä venäjän kielen käyttö on vakava uhka koko kiltinänsaamen olemassaololle.
Itäsaamelaiskielet
Itäsaamelaiskielet eli itäsaamelaiset kielet on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva kieliryhmä. Siihen kuuluu viisi kieltä: inarinsaame, koltansaame, akkalansaame, kiltinänsaame ja turjansaame. Niitä puhutaan Suomen ja Venäjän Lapissa. Yhdessä länsisaamelaiskielten kanssa ne muodostavat saamelaiskielten ryhmän.
Itäsaamelaiskielten puhujamäärät vaihtelevat alle kymmenen elossa olevan puhujan käyttäjäryhmistä muutaman sadan puhujan käyttäjäryhmiin. Yhteensä itäsaamelaiskielillä on yli 1 300 puhujaa.
Oksitosiini
Oksitosiini (kreik. "oksys" = nopea, "tokos" = synnytys) on yhdeksästä aminohappomolekyylistä muodostunut hormoni, joka syntetisoituu hypotalamuksen neuroendokriinisten solujen soomaosissa ja vapautuu verenkiertoon aivolisäkkeen takalohkossa sijaitsevista hermopäätteistä.
Imettävällä äidillä oksitosiini saa maidon erittymään rinnoista supistamalla maitotiehyitä ympäröiviä pieniä sileitä lihaksia. Lapsen imettäminen, piteleminen ja jopa pelkkä näkeminen tai haistaminen lisäävät oksitosiinin eritystä. Odottavalla äidillä oksitosiini saa kohdun lihakset supistelemaan ja sikiön liikkeelle. Oksitosiinia käytetäänkin synnytyksen keinotekoiseen käynnistämiseen. Oksitosiinin rooli luonnollisessa synnytyksessä on kuitenkin epäselvä.
Oksitosiinia erittyy seksuaalisen mielihyvän sekä eräiden hellyydenosoitusten, kuten halaamisen ja suutelun yhteydessä. Oksitosiinilla on todettu olevan pelkoa ja ahdistusta lieventävä vaikutus, minkä vuoksi sitä tutkitaan potentiaalisena lääkkeenä sosiaalisten tilanteiden pelkoon. Oksitosiinin on havaittu herättävän miehillä niin negatiiviset kuin positiivisetkin varhaislapsuuden muistot äitisuhteesta myös myöhemmällä iällä.
Oksitosiinin ja ketamiinin yhdistelmävalmisteesta on lupaavaa näyttöä voimakkaan kivun hoidossa.
Oksitosiinin kemiallinen kaava on CHNOS, moolimassa 1007,19 g/mol ja CAS-numero 50-56-6.
Tyroksiini
Tyroksiini eli tetrajodityroniini (T4) on kilpirauhashormoni, jota erittyy koko eliniän. Se säätelee aineenvaihduntaa sekä nuorella yksilöllä myös kasvua ja kehitystä. Kilpirauhasen vajaatoiminnassa sitä erittyy liian vähän. Vajaatoiminnassa puuttuva tyroksiini korvataan synteettisellä tyroksiinilla. Kilpirauhasen liikatoiminnassa sitä muodostuu liikaa.
Tyroksiinia eli tetrajodityroniinia (T4) muodostuu kilpirauhasessa, joka sijaitsee kaulan etukeskiosassa kurkunpään alapuolella. Sen tärkein tehtävä on aineenvaihduntaa säätelevien hormonien valmistaminen. Tyroksiinin ohella syntyy myös trijodityroniinia (T3), joka on aktiivinen kilpirauhashormoni. Tyroksiini on inaktiivinen hormoni eli se muuttuu suurimmaksi osaksi kudoksissa trijodityroniiniksi.
Tyroksiinin muodostumisessa tarvitaan erityisesti tyrosiinia ja jodia. Tyrosiini on aminohappo, jota tarvitaan myös mm. dopamiinin valmistuksessa. Jodi on hivenaine, jota myös lisätään ruokasuolaan struuman estämiseksi.
Aivolisäkkeen erittämä tyreotropiini eli TSH (Thyroid-Stimulating Hormone) kiihdyttää kilpirauhasen toimintaa. Näin elimistö pystyy säätelemään energian tuotantoa tarpeen mukaan.
Yleensä kilpirauhashormoneista tyroksiini tunnetaan paremmin, vaikka se on inaktiivinen hormoni ja sen suora vaikutus aineenvaihduntaan on vähäinen. Kuitenkin vapaan tyroksiinin mittaaminen verestä kuvastaa selkeämmin kilpirauhasen toimintaa, ja toisaalta kilpirauhasen vajaatoiminnassa puuttuvat hormonit korvataan tyroksiinilla.
Trijodityroniini eli T3 on aktiivinen kilpirauhashormoni. Se käynnistää mitokondriossa prosessin, jossa glukoosi muuntuu ATP:ksi eli adenosiinitrifosfaatiksi. ATP on energiaa sisältävä yhdiste, jota elimistö käyttää energian lähteenä. Tyroksiini puolestaan dejodittuu dejodinaasientsyymin avulla trijodityroniiniksi elimistön tarpeen mukaan. Näin ollen tyroksiinilla on keskeinen rooli elimistön energian tuotannossa.
Tyroksiinissa (T4) on neljä jodiatomia, trijodityroniinissa (T3) kolme. Dejodittuminen viittaa siihen, että tyroksiinimolekyylistä poistuu yksi jodiatomi. Tässä reaktiossa tarvitaan seleeniä.
Tyroksiini nopeuttaa elimistön perusaineenvaihduntaa. Ilman sitä proteiinisynteesi ja entsymaattiset reaktiot eivät toimisi eivätkä mitokondriot tuottaisi energiaa. Tyroksiini muun muassa kiihdyttää rasvojen palamista mitokondrion beetaoksidaatiossa. Tyroksiini lisää ravintoaineiden imeytymistä suolistossa. Tyroksiini herkistää katekoliamiineille, kuten adrenaliinille.
Somatropiini
Somatropiini on hormoni, joka on biosynteettisesti valmistettua ihmisen kasvuhormonia. Sillä on samanlainen vaikutus kuin elimistön itse tuottamalla kasvuhormonilla somatotropiinilla. Somatropiinia käytetään muun muassa lyhytkasvuisuuden hoidossa lapsilla.
Somatropiinin CAS-numero on 12629-01-5.
Glukagoni
Glukagoni on peptidihormoni, joka säätelee sokeriaineenvaihduntaa. Sitä erittyy haiman Langerhansin saarekkeiden alfasoluista (Α-solut) koko eliniän ajan. Glukagoni on insuliinin vastavaikuttaja. Kun verensokeri on alhaalla, glukagoni lisää glukoosia vereen. Veren glukoosipitoisuus puolestaan stimuloi insuliinin eritystä yhdessä ruoansulatuskanavan entsyymien (GIP) kanssa.
Glukagoni vapauttaa adrenaliinin avustamana glukoosia maksan glykogeenivarastosta. Glukagoni käynnistää glukoneogeneesin jo ennen maksan glykogeenivarastojen ehtymistä, jolloin elimistön varastorasvoista muodostuu vereen glukoosia.
Sairaalloisen korkea glukagonintuotanto voi johtua esimerkiksi glukagonoomasta.
Glukagonia voidaan käyttää vastamyrkkynä beetasalpaajan aiheuttaman myrkytyksen hoidossa.
Joseph-Ignace Guillotin
Joseph-Ignace Guillotin (28. toukokuuta 1738 Saintes – 26. maaliskuuta 1814 Pariisi) oli ranskalainen lääkäri, jonka mukaan on nimetty pään irrottava mestauslaite giljotiini (), vaikka hän ei varsinaisesti keksinytkään sitä. Uusi teloitusmenetelmä otettiin käyttöön Ranskan vallankumouksen aikana tohtori Guillotinin aloitteesta. Sen alkuperäisenä tarkoituksena oli vähentää teloitettavan kärsimystä.
Guillotin valmistui lääkäriksi Pariisin yliopistosta. Hän työskenteli muun muassa jesuiitoille ja Bordeaux’n irlantilaisessa collègessa sekä opetti myöhemmin Pariisissa. Hän oli jäsenenä vuonna 1784 asetetussa kuninkaallisessa komissiossa, joka tutki Franz Mesmerin epätieteellisiä teorioita animaalisesta magnetismista. Guillotin valittiin Pariisin porvariston edustajana Ranskan vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen. Hän oli saavuttanut kansan suosion vaatimalla kolmannelle säädylle suurempaa edustusta säätykokoukseen. Kolmannen säädyn edustajien muodostamassa perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa hän kuului maltillisiin uudistusmielisiin, kokouksen oikeistoon. Hänet valittiin myös kansalliskokouksen tammikuussa 1790 asettaman terveydenhoitovaliokunnan puheenjohtajaksi. Valiokunta teki monia ehdotuksia sairaanhoidon ja lääketieteellisen koulutuksen uudistamiseksi.
Guillotin oli humanisti, joka halusi lakkauttaa kuolemanrangaistuksen. Mikäli sitä ei lakkautettaisi kokonaan, ainakin tulisi lopettaa julmat ja tuskalliset teloitustavat kuten roviolla polttaminen, hukuttaminen, silpominen ja hirttäminen. Hän piti vääryytenä myös sitä, että vain aatelisilla oli oikeus nopean kuoleman varmistavaan mestaukseen. Lisäksi hän toivoi julkisista teloituksista luopumista. Guillotin nosti asian esiin lokakuussa 1789 kansalliskokouksen käsitellessä rangaistuslakeja. Hän ehdotti kaikkien kuolemaantuomittujen mestaamista ja lisäksi epävarmojen ihmiskäsien korvaamista luotettavalla koneella, ”yksinkertaisella mekanismilla”, joka minimoisi kärsimyksen. Ehdotus hyväksyttiin myöhemmin. Laitteen suunnitteli kuitenkin saksalainen mekaanikko Tobias Schmidt, ei Guillotin, ja sen suunnittelua valvoi kirurgi Antoine Louis, jonka mukaan sitä kutsuttiin aluksi nimillä "louison" ja "louisette". Laite otettiin Ranskassa käyttöön huhtikuussa 1792, kun Guillotin oli jo luopunut politiikasta ja Louis kuollut. Nimi giljotiini esiintyi ensi kerran "Les Actes des apôtres" -nimisen rojalistisen lehden julkaisemassa pilkkarunossa. Vastaavantyyppisiä mestauskoneita oli ollut käytössä jo aiemmin muissa maissa.
Toisinaan väitetään, että tohtori Guillotin olisi joutunut itsekin vallankumouksen aikaan giljotiiniin, mutta tämä ei pidä paikkaansa. Hänet kyllä vangittin terrorin aikana, mutta hän vältti kuolemantuomion. Hän menehtyi olkapäässä olevan tulehduksen aiheuttamaan myrkytykseen 20 vuotta myöhemmin, vuonna 1814. Hänen jälkeläisensä vaihtoivat myöhemmin nimensä.
Ensemble Studios
Ensemble Studios (ES) oli Microsoftin omistama pelitalo, joka on kehittänyt muun muassa kuuluisan "Age of Empires" -pelisarjan.
Tony Goodman perusti yrityksen Dallasissa vuonna 1995. Kaksi vuotta perustamisen jälkeen Ensemble Studios julkaisi ensimmäisen pelinsä, "Age of Empiresin". Microsoft osti yhtiön toukokuussa 2001. Ensemble Studiosin jokaisen työntekijän täytyi testata yhtiön kehittämää peliä vähintään kerran viikossa.
23. syyskuuta 2008 Microsoft ilmoitti lakkauttavansa kyseisen pelitalon, kun se on saanut valmiiksi pelinsä "Halo Warsin", ja 29. tammikuuta 2009 Ensemble sulki ovensa.
Pelitalo kehitti tunnetut pelit "Age of Empires", "", "Age of Mythology" ja "Age of Empires III".
Henrik IV (Saksa)
Henrik IV (11. marraskuuta 1050–1106) oli Saksan kuningas vuodesta 1056 ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari vuodesta 1084 vuoteen 1105, jolloin hänet syöstiin vallasta. Henrik IV oli frankkilaisen suvun kolmas keisari.
Henrik IV oli keisari Henrik III:n ja tämän toisen vaimon, Agnes de Poitoun, vanhin poika. Hän syntyi todennäköisesti kuninkaallisessa palatsissa Goslarin kaupungissa. Hänen kastajaisiaan viivytettiin, jotta Clunyn luostarin apotti Hugo pääsisi hänen kummisedäkseen. Tätä ennen jouluna Henrik III suostutteli läsnä olevat aateliset vannomaan uskollisuutta pojalleen. Kolme vuotta myöhemmin Henrik III halusi varmistaa kuninkuuden periytymisen ja hän kutsui kokoon suuren joukon aatelisia valitsemaan nuoren Henrikin kruununperilliseksi. 17. heinäkuuta 1054 Henrik III järjesti Kölnin arkkipiispa Hermannin kruunaamaan poikansa kuninkaaksi. Kun Henrik III sitten odottamatta kuoli vuonna 1056, kuusivuotiaan Henrik IV:n asemaa ei kyseenalaistettu. Henrik IV:n ollessa alaikäinen hänen äitinsä, keisarinna Agnes, johti keisarikuntaa.
Henrik IV pyrki vahvistamaan keisarikunnan valtaa, mutta hän joutui tasapainottelemaan pitääkseen sekä aateliston lojaalisuuden että paavin tuen. Hän oli menettää molemmat vuonna 1075, kun hän ajautui investituurariitaan paavin kanssa. Paavi Gregorius VII julisti Henrikin pannaan 22. helmikuuta 1076. Tammikuussa 1077 Henrik seisoi kolme päivää Canossan portin ulkopuolella pyytäen paavilta anteeksiantoa. Paavi poisti pannan tietyllä ehdoilla, joita Henrik kuitenkin pian rikkoi.
Henrikin ensimmäisessä avioliitossa syntyi kaksi poikaa, Konrad ja Henrik. Konrad kuoli, kun hän vaati kruunua itselleen, mutta Henrik syrjäytti isänsä vuonna 1105, jolloin hänestä tuli Henrik V. Henrik IV on haudattu Speyerin tuomiokirkkoon.
Honorius II
Paavi Honorius II (k. 13. helmikuuta 1130) oli paavina 15. joulukuuta 1124 – 13. tai 14 helmikuuta 1130. Hänen oikea nimensä oli Lamberto Scannabecchi. Hän toimi paavi Calixtus II:n lähettiläänä Wormsin konkordaattia neuvoteltaessa.
Honoriuksen aikana temppeliherrain ritarikunta sai paavin siunauksen toiminnalleen.
Edellisellä vuosisadalla myös Pietari Caldus oli ottanut nimen Honorius II (1061–1064), mutta häntä pidetään vastapaavina.
Tilke-DNA
Tilke-DNA on osa DNA:ta, joka sisältää ei-koodaavia jaksoja. Se sisältää paljon jäänteitä toimivista geeneistä ja retrovirusten perimästä. Siellä on myös "loisia" eli jaksoja, jotka pelkästään kopioituvat.
Tilke-DNA:ssa on paljon erilaisia osia. Retrotransposonit ovat "hyppiviä geenejä" eli ne ovat tavallaan parasiitteja genomissa, jotka eivät pääse solusta toiseen, ja joiden kanssa solu elää tasapainossa. Aktiiviset transposonit koodaavat transposonien geenejä, mutta kokonaisuudessaan tämän DNA-osuuden informaatiomäärä on toiston takia pieni. Tilke-DNA:ssa on paljon toistuvajaksoista DNA:ta: lyhyttä emäsjaksoa toistetaan peräkkäin tuhansia kertoja. Tilke-DNA:sta on myös löydetty jaksoja, jotka ovat identtisiä hyvin monilla lajeilla. Näitä kutsutaan "ultrakonservatiivisiksi jaksoiksi" tai ""plagioiduiksi virheiksi"".
"Roska-DNA"-nimityksestä luovuttiin muun muassa sen vuoksi, että löytyi jakso, joka sääteli koodaavaa geeniä, koodaamatta proteiinia. Tilke-DNAssa on myös geenejä, jotka koodaavat, mutta eivät tee mitään. Yleisin näistä geeneistä on "käänteinen transkriptaasi", joka irrottaa ja liittää itseään samaan paikkaan perimässä.
Tilke-DNA:n olemassaoloa on kyseenalaistettu ja kriittisimmät ovat jopa pitäneet sitä ainoastaan tuntemattomina geeneinä ja niiden toimintaa ohjaavina osina. Tilke-DNA:n olemassaolo todistettiin kokeellisesti vuonna 2004, kun U.S. Department of Energy Joint Genome Institute (JGI) yhteistyössä Lawrence Berkeley National Laboratoryn kanssa poistivat hiiren perimästä miljoonia emäspareja, ilman että mitään vaikutuksia ilmeni.
Siionin veljeskunta
Siionin veljeskunta eli Siionin luostari on kuvitteellinen salaseura, jonka tehtäväksi on kerrottu Jeesuksesta polveutuneen Merovingien kuningassuvun suojeleminen.
Siionin veljeskuntaa ei tiettävästi ole ollut olemassa, vaan se on ranskalaisen Pierre Plantardin (1920–2000) keksintö. Siionin veljeskunta mainitaan "Dossiers Secrets" -dokumenttikokoelmassa, joka sekin on Pierre Plantardin valenimellä 'Henri Lobineau' tekemä hengentuote – Plantard antoi dokumenttikokoelmansa 1960-luvulla Ranskan kansalliskirjaston kokoelmiin. Kokoelmaa, joka sisältää muun muassa Merovingien sukutauluja, suurmestariluettelon ja lehtiartikkeleita, on käytetty lähteenä kirjassa "Pyhä veri, pyhä Graal", josta Siionin luostari päätyi Dan Brownin menestysromaaniin "Da Vinci -koodi".
Kertomukset Jeesuksen jälkeläisistä on kirjailijoiden luoma myytti. Aiheesta on kuitenkin luotu useita salaliittoteorioita. Tunnustettuaan valheensa Pierre Plantard katosi julkisuudesta täysin. Kiihkeimmät veljeskunnan kannattajat väittävät edelleen katolisen kirkon vaientaneen hänet, mutta asian todistaminen ei ole enää mahdollista.
"Dossiers Secrets d'Henri Lobineau" pitää veljeskunnan "suurmestareina" muun muassa Leonardo da Vincia, Isaac Newtonia, Victor Hugo'ta ja Jean Cocteau'ta.
Siionin veljeskunnan uskottiin tulevan esiin millenniumin aikaan ja paljastavan sukulinjan, mutta mitään ei kuitenkaan tapahtunut.
Dan Brownin mukaan Siionin veljeskunta palvoi pyhää naiseutta, joka Brownin järjestön mukaansa oli lähtöisin Magdalan Mariasta. "Pyhä veri, pyhä Graal" -kirjassa häntä väitettiin Jeesuksen vaimoksi ja lapsen äidiksi.
Siionin luostarin "Dossiers Secrets d'Henri Lobineau" on luetteloinut Merovingien suvun alkavan Benjaminin heimosta. Pierre Plantard väitti olevansa Merovingien suvun viimeinen jäsen.
Qiangit
Qiangit () ovat yksi Kiinan 55 virallisesti tunnustetusta vähemmistökansasta. Heitä on noin 300 000 ja he asuttavat Sichuanin luoteisosasta Yunnanin pohjoisosiin ulottuva aluetta.
Noin kolme vuosituhatta sitten qiangit olivat yhteyksissä han-kiinalaisten ja zhuangien esi-isien kanssa. Vielä tuolloin ylä- ja alamailla asuneiden kansojen materiaalinen kulttuuri oli melko samankaltainen. Kaikki ne harjoittivat elinkeinoinaan metsästystä, keräilyä ja pienimuotoista maanviljelyä. Noin 600-luvulla eaa. han-kiinalaiset ottivat käyttöön tehokkaammat viljelymenetelmät ja heidän vaikutusvaltansa alkoi kasvaa. Tuolloin qiangit muuttivat vuoristoseuduille länteen säilyttääkseen elintapansa ja itsenäisyytensä. Heidät alistettiinkin sittemmin vasta mongoliarmeijoiden tullessa Kiinaan 1200-luvulla. Sittemmin heidän hallitsemisekseen otettiin käyttöön niin sanottu "tusi"-järjestelmä, jolla paikallisia kansoja hallittiin paikallisten välikäsien kautta. Mongolien Yuan-dynastian romahdettua valtaan tulivat ensin han-kiinalaiset Ming-dynastian kautta ja sittemmin mantšut Qing-dynastian kautta. Osa qiangien alaryhmistä, kuten jiarongit, säilyivät kuitenkin käytännössä itsenäisinä aina Kiinan sisällissodan puhkeamiseen saakka vuonna 1949. Sichuanin maanjäristys 2008 aiheutti suuret tuhot qiangien asuinalueilla.
Qiangit jakautuvat useisiin eri alaryhmiin, joiden etninen identiteetti on usein varsin epäselvä. Esimerkiksi pumeja pidettiin pitkään qiangien alaryhmänä, kunnes he saivat keskushallinnon myöntämään heille erillisen tunnustuksen omana vähemmistönään vuonna 1960. Monet qiangien alaryhmistä, kuten baimat, ersut ja jiarongit, ovat pyrkineet siinä kuitenkin epäonnistuen saamaan samanlaisen aseman omina ryhminään. Suurin osa qiangeista ei enää puhu qiangikieliä äidinkielenään kiinan kielen vallatessa alaa. Monet ovat myös siirtyneet käyttämään han-kiinalaisia sukunimiä. Qiangikielet ovat tiibetiläis-burmalaisia kieliä.
Qiangit asuvat usein kylissä, joiden väestö koostuu toistensa sukulaisista. He jäljittävät usein sukuhistoriansa yhteen mies- tai naispuoliseen esi-isään. Perinteisesti qiangien yhteiskunta oli matriarkaalinen naisten toimiessa esimerkiksi kylien päämiehinä. Qiangit ovat maanviljelijöitä ja he kasvattavat esimerkiksi ohraa, perunaa, tattaria ja papuja. Raha-kasveina myyntiä varten kasvatetaan myös esimerkiksi omenoita, pippureita ja oopiumia. Osa qiangeista harjoittaa edelleen sivuelinkeinona metsästystä ja keräilyä. Pieniä joukkoja elää myös nomadeina kasvattaen lampaita, jakkeja, hevosia ja karjaa.
Qiangien uskonto on sekoitus animismia, taolaisuutta ja buddhalaisuutta. Uskontoon liittyen valkoisia kiviä asetellaan usein talojen katoille ja alttareille. Niiden uskotaan pitävän loitolla pahoja henkiä. Qiangien syntytarinan mukaan ihmiset polveutuvat erään jumalan tyttären ja tarinan eri versioiden mukaan ihmisen tai apinan tuottamista jälkeläisistä. Monet qiangit harjoittavat perinteisen uskonnon ohella lamalaista buddhalaisuutta ja esi-isien palvontaa.
Vigelandin puisto
Vigelandin puisto tai ”Patsaspuisto” on eräs Oslon ja Norjan kuuluisimmista nähtävyyksistä. Se sijaitsee Frognerin puistossa ja siellä on esillä yhteensä 212 Gustav Vigelandin tekemää patsasta. Vigeland myös suunnitteli puiston rakenteen ja maisemat. Vigelandin puisto on pinta-alaltaan yli 320 hehtaaria. Frognerin puisto on kesäisin suosittu piknik-paikka, eikä Vigelandin puistoon ole pääsymaksua. Siellä käy vuosittain yli miljoona kävijää. Puisto luotiin vuosina 1907–1942. Suurin osa veistoksista on tehty vuosina 1926—1942.
Puiston pääsisäänkäynti on sen etelälaidalla, jossa sijaitsee viisi pronssista porttia. Porttien teema on lohikäärmeet, jotka toistuvat useissa Vigelandin töissä. Sisäänkäynnin vasemmalla puolella on Vigelandia esittävä patsas.
Sisäänkäynnin jälkeisen aukean takana on graniittisilta, jolla on pituutta 100 metriä ja leveyttä 15 metriä. Silta vie yli puiston halkaisevan vesistön. Sillan molemmilla kaiteilla on yhteensä 58 pronssista patsasta miehistä ja naisista, lapsista ja aikuisista, ryhmässä ja yksinään. Sillan patsaista kuuluisin on vihaista lasta esittävä patsas, joka koristaa monia postikortteja.
Sillan vasemmalla puolella veden äärellä on pieni, pyöreä tasanne, jonka reunalla on vauvoja esittäviä patsaita.
Sillan jälkeen on puiston eräs vaikuttavimmista töistä, suuri pronssinen suihkulähde, jota pidättelevät pronssiset patsaat pitävät ylhäällä. Suihkulähteen laitaan on kaiverrettu kuvia, jotka kuvaava elämän eri vaiheita syntymästä kuolemaan.
Suihkulähde ostettiin yksityisten lahjoittajien, Brændevinssamlagetin ja Kristianian kunnan rahoilla vuonna 1907, mutta kunta oli tehnyt siitä ostotarjouksen jo vuonna 1900. Sen sijoituspaikaksi suunniteltiin aluksi Eidsvollin aukiota. Lähteen ympärillä on 20 patsasta, joissa ihmisiä oleskelee puun juurella.
Puiston korkeimmalla kohdalla sijaitsee patsaista keskeisin. 17-metriseen, yhdestä kivestä veistettyyn patsaaseen on veistetty 121 ihmishahmoa. Monoliitille johtavilla portailla on 36 patsasta, jotka kuvaavat eri-ikäisiä ihmisiä, ja kun kiertää monoliittia myötäpäivään, voi nähdä patsaiden esittävän elämän eri vaiheita lapsuudesta nuoruuden ja aikuisuuden kautta vanhuuteen.
Monoliittitasanteen molemmilla puolilla on pronssiset portit, joista toisessa on kuvattu nuoria naisia ja toisessa nuoria miehiä.
Puiston päädyssä sijaitsee patsas "Livshjulet", elämänpyörä. Siinä neljä aikuista ja kolme lasta muodostavat kehän. Se tuo taas kerran esille puiston teeman elämänkaaresta syntymästä kuolemaan.
Synoptinen havaintoverkosto
Synoptinen havaintoverkosto tarkoittaa samanaikaisesti kaikkialla maailmassa suoritettavia säähavaintoja ilmakehän säätapahtumista. Nämä tiedot lähetetään synop-koodina paikallisille ilmatieteenlaitoksille, joissa ne analysoidaan ja kootaan yhteen.
SYNOP
SYNOP (surface synoptic observations) on kutsumanimi säähavainnolle, joka tehdään säähavaintopaikoilla ympäri maailmaa samanaikaisesti . Havainnot tehdään kolmen tunnin välein kello 00, 03, 06, 09, 12, 15, 18 ja 21 UTC. Nämä havainnot on tehtävä sääasemalla noin 15 minuutin aikana, jotta kokonaiskuva maapallon säätilasta havaintohetkellä saadaan mahdollisimman tarkaksi ja luotettavaksi. Tavallisia havaintopaikkoja ovat varsinaiset maa- ja rannikkosääasemat sekä lentokentät.
Suomessa on noin 50 sääasemaa, joissa vähintään yhden havainnon vuorokaudessa tekee ihminen. Niinisalon maasääasemalla havainnonteosta vastaavat siihen koulutetut varusmiehet.
Säähavainnossa määritetään
Tiedot välitetään määrämuotoisena synoptisena sääsähkeenä kansallisiin sääkeskuksiin (Suomessa Ilmatieteen laitos) ja osa niistä edelleen kansainväliseen jakeluun.
Juguurit
Juguurit (kiinaksi: 裕固族; pinyin: Yùgù zú) ovat yksi Kiinan 55 virallisesti tunnustetusta vähemmistökansasta. Juguurit asuttavat Qilian-vuoristoa ja Hexin käytävää Gansun maakunnassa. Osasta aluetta on muodostettu autonominen piirikunta. Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan Juguureja oli 13 719.
Juguurit erkanivat uiguureista 800-luvun paikkeilla. Juguurit myöhemmin muodostanut ryhmä siirtyi alkuperäisiltä alueiltaan kirgiisien hyökkäysten tieltä Gansuun, joka oli tuolloin tiibetiläisten hallussa. Vielä tämänkin liikehdinnän jälkeen yuguurit vaihtoivat asuinaluettaan eri ryhmissä, minkä takia yuguureista muodostui kaksi erillistä alaryhmää. Juguurit asuinalueensa länsiosassa puhuvat turkkilaista ja itäosassa mongolilaista kieltä. Turkkilaiset länsijuguurit tunnetaan nimellä "yohur" ja mongolilaiset itäjuguurit nimellä "enger". Kun Kiinassa alettiin 1950-luvulla rekisteröidä vähemmistöjä virallisesti molemmat ryhmät halusivat erillisen tunnustuksen. Heidän pienen lukumääränsä ja yhteisen asuinalueen takia molemmat määriteltiin kuitenkin juguureiksi.
Ennen 800-lukua juguurit harjoittivat vielä laajassa mittakaavassa vanhaa animistista uskoaan, jonka yhtenä tärkeänä osana oli usko taivaan valtias Han Tengriin. Vanhalla uskonnolla on edelleen joitakin harjoittajia. Suurin osa juguureista harjoittaa kuitenkin tiibetiläisiltä omaksuttua buddhalaisuutta.
Herman Valamolainen
Pyhittäjä Herman Valamolainen ("Герман Валаамский") on toinen Valamon luostarin perustajista yhdessä Pyhittäjä Sergei Valamolaisen kanssa.
Perimätieto kertoo luostarin perustajan, kreikkalaisen Sergein saapuneen Bysantista Laatokan pohjoispuolelle, nykyisen Sortavalan tienoille, mistä hän siirtyi Valamon saarelle. Saari oli vanha uhrikeskus, jossa asui tietäjävanhuksia ja paikallisia velhoja.
Sergei asettui asumaan luoliin, saarnasi asukkaille evankeliumia ja kastoi ihmisiä kristityiksi. Näin pikkuhiljaa saarelle syntyi luostariyhteisö, johon liittyi myös karjalaissyntyinen Herman, joka jatkoi pyhittäjäisä Sergein työtä.
Perimätiedoissa luostarin perustaminen on sanottu tapahtuneen v. 992 mutta asiasta on kiistelty kovastikin. Eräiden tietojen mukaan perustaminen ajoittuisi 1100-luvulle ja eräiden tietojen mukaan vasta 1300-luvulle.
Suomen ortodoksinen kirkko kunnioittaa kumpaakin luostarin perustajaa sekä Sergei Valamolaista että Herman Valamolaista Karjalan valistajina ja pyhinä. Heidän muistopäiväänsä vietetään vuosittain kesäkuun 28. päivänä.
Sergei Valamolainen
Pyhittäjä Sergei Valamolainen ("Сергий Валаамский") on toinen Valamon luostarin perustajista yhdessä Pyhittäjä Herman Valamolaisen kanssa.
Perimätieto kertoo luostarin perustajan, kreikkalaisen Sergein saapuneen Bysantista Laatokan pohjoispuolelle, nykyisen Sortavalan tienoille, mistä hän siirtyi Valamon saarelle. Saari oli vanha uhrikeskus, jossa asui tietäjävanhuksia ja paikallisia velhoja.
Sergei asettui asumaan luoliin, saarnasi asukkaille evankeliumia ja kastoi ihmisiä kristityiksi. Näin pikkuhiljaa saarelle syntyi luostariyhteisö, johon liittyi myös karjalaissyntyinen Herman, joka jatkoi pyhittäjäisä Sergein työtä.
Perimätiedoissa luostarin perustaminen on sanottu tapahtuneen v. 992 mutta asiasta on kiistelty kovastikin. Eräiden tietojen mukaan perustaminen ajoittuisi 1100-luvulle ja eräiden tietojen mukaan vasta 1300-luvulle.
Suomen ortodoksinen kirkko kunnioittaa kumpaakin luostarin perustajaa sekä Sergei Valamolaista että Herman Valamolaista Karjalan valistajina ja pyhinä. Heidän muistopäiväänsä vietetään vuosittain kesäkuun 28. päivänä.
Elena Leeve
Elena Maire Karin Leeve (s. 1. helmikuuta 1983 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on valmistunut Teatterikorkeakoulusta teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2006.
Leeve alkoi harrastaa näyttelemistä seitsemänvuotiaana. Hänen ensimmäisen merkittävä roolinsa oli nuortensarjassa "Kuusikko ja kuoleman varjot" (1997).
Leeve esiintyi jo 11-vuotiaana Circle-yhtyeen musiikkivideolla "Kyberia" ja myöhemmin hän oli vuonna 1997 mukana Kom-teatterin "Rikoksessa ja rangaistuksessa". Vuonna 2002 hänet nähtiin Prosperon tyttärenä Ryhmäteatterin produktiossa Shakespearen "Myrskystä". Eniten Leeve on tehnyt rooleja Q-teatterissa, ja muita näyttämöitä ovat olleet Suomen Kansallisteatteri ja Lahden kaupunginteatteri, jossa hän vuonna 2011 esitti nuorta Hannah Arendtia Taru Mäkelän ohjaamassa näytelmässä "Hannah ja rakkaus". Näytelmää esitettiin myös Turun kaupunginteatterissa, Tampereen Työväen Teatterissa ja Helsingin Korjaamolla.
Leeve on näytellyt elokuvissa, televisiosarjoissa ja näytelmissä. Hän voitti parhaan naispääosan Jussi-palkinnon jo yläasteikäisenä elokuvasta "Tulennielijä" (1998). Hän on saanut saman palkinnon myös elokuvasta "Putoavia enkeleitä" (2008). Leeve oli ehdolla palkinnonsaajaksi myös vuonna 2002 elokuvasta "Cyclomania".
Rockyhtye Maj Karman Kauniit Kuvat on tehnyt Elena Leevestä kappaleen "Metallisydän"-albumilleen.
Elena Leeven äiti on ammatiltaan kirjastonhoitaja ja isä venekorjaaja. Leevellä on kaksossisar Emmi, joka on työskennellyt puvustajana. Hänellä on myös pikkuveli. Leevellä on kaksi lasta. Hän on naimisissa näyttelijä Jussi Nikkilän kanssa.
Arseni Konevitsalainen
Arseni Konevitsalainen (k. 1447), pyhittäjä, oli Konevitsan luostarin perustaja.
Arseni oli Valamon luostarin munkki ja perimätiedon mukaan kotoisin Novgorodista Venäjältä. Hän vietti useita vuosia Kreikassa Athoksen luostareissa. Palattuaan kotimaahan hän vetäytyi erakoksi ja meni Laatokan Konevitsan saarelle. Konevitsa oli vanha karjalaisten pakanallinen uhripaikka.
Konevitsan luostarin perustamisen aikaan Kreikassa ja Venäjällä oli vallalla hesykasmi, ja mahdollisesti Arseni toi mukanaan Athokselta hesykasmin ajatuksia Jeesuksen rukouksesta ja jumalallistumisesta.
Arseni toi Athokselta Jumalanäidin ikonin, Konevitsan Jumalanäidin ikonin, jota sanotaan ihmeitätekeväksi, ja sen ilmeisesti 1500-luvulla tehty kopio sijaitsee nykyään Uuden Valamon luostarissa Heinävedellä. Ikonin alkuperästä on ollut kiistaa, ja jotkut uskovat sen olevan alkuperäinen ikoni. Ikonin uudempi kopio on myös nykyisessä Laatokan saarella sijaitsevassa uudelleen avatussa Konevitsan luostarissa.
Suomen ortodoksinen kirkko kunnioittaa Arseni Konevitsalaista Karjalan valistajana ja pyhänä.
Saarijärven tsasouna on nimetty Arseni Konevitsalaisen mukaan.
Innocentius II
Paavi Innocentius II (k. 24. syyskuuta 1143) oli paavina 14. helmikuuta 1130 – 24. syyskuuta 1143. Hänen oikea nimensä oli Gregorio Papareschi di Guidoni. Paavi Paschal II teki hänestä kardinaalin. Tässä ominaisuudessa hän seurasi paavi Gelasius II:sta tämän pakomatkalla Ranskaan. Paavi Calixtus II käytti häntä useissa tärkeissä tehtävissä, kuten Wormsissa, jossa solmittiin rauha Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kanssa 1122 (ks. Wormsin konkordaatti).
14. helmikuuta Innocentius valittiin pikaisesti kuolleen Honorius II:n seuraajaksi. Hänen oppositionsa valitsi kohta Pietro Pierleonin vastapaavi Anacletus II:ksi. Innocentius ei pystynyt pitämään asemiaan Roomassa, vaan lähti Pisan ja Genovan kautta Ranskaan, jossa Bernhard Clairvauxlainen varmisti hänelle papiston ja hovin tuen. Samana vuonna lokakuussa Saksan Lothar II ja tämän piispat hyväksyivät hänet kirkolliskokouksessa Würzburgissa. Tammikuussa 1131 hän keskusteli hyvässä hengessä Englannin kuninkaan Henrik I:n kanssa. Elokuussa 1132 Lothar lähti sotilaineen Italiaan tarkoituksenaan sekä vastapaavin syrjäyttäminen, että oma kruunaamisensa keisariksi. Kruunajaiset pidettiin Lateraanikirkossa 4. heinäkuuta 1133, mutta muuten sotaretki osoittautui hedelmättömäksi. Myöskään vuoden 1136 sotaretki ei lopettanut paavien välistä kiistaa, joka ratkesi vasta Anacletus II:n kuolemaan 25. tammikuuta 1138. Rauha palautui kirkkoon lopulta toisessa lateraanikonsiilissa 1139.
Paavin viimeiset vuodet olivat tulosten puolesta yhtä köyhiä kuin ensimmäisetkin. Hänen työnsä Rooman puolesta lähes kumoutui Rooman ja Tivolin välisessä riidassa, johon Innocentius II sekaantui. Roomalaisten tavoitteena oli alistaa Tivoli määräysvaltaansa, mutta paavi ei tähän suostunut. Lopulta roomalaiset karkottivat hänet kaupungista, joka julistautui tasavallaksi ja sen senaattia johti patriisi Giordano Pierleoni. Lisäksi hän oli riidoissa Ranskan kuninkaan Ludvig VII:n kanssa. Tämän kaiken kaaoksen keskellä hän lopulta menehtyi syyskuussa vuonna 1143.
Cd (täsmennyssivu)
Cd, CD tai cd voi tarkoittaa:
Hesykasmi
Hesykasmi (; sanasta ησυχία ’hiljaisuus’) on erämaan munkkien elämäntavasta 1200–1300-luvuilla syntynyt ortodoksisen kirkon askeettinen liike, jossa korostetaan hiljaisuutta, vaikenemista, sisäisen rauhan etsimistä ja sydämen rukousta eli Jeesuksen rukousta.
Tavoitteena on saavuttaa Kristuksen kirkastumisessa nähty luomaton valo, Jumalan läsnäolon jatkuva tunteminen ja hengellinen sisäinen tasapaino.
Jane Smiley
Jane Smiley (s. 26. syyskuuta 1949) on yhdysvaltalainen romaanikirjailija. Hän on kirjoittanut romaaneja ja novelleja vaihtelevista aiheista muun muassa keskiajan Grönlannista, maanviljelystä, avioliitosta, politiikasta ja hevostenkoulutuksesta.
Lapsuutensa Smiley vietti Saint Louisissa ja opiskeli siellä John Burroughs Schoolissa. Kandidaatintutkinnon hän suoritti Vassar Collegessa ja valmistui tohtoriksi Iowan yliopistosta, jossa hän myös työskenteli vuosina 1981–1996. Smiley on ollut naimisissa kolmesti, ja hänellä on kaksi tytärtä ja yksi poika. Smiley asuu nykyään Kaliforniassa.
Smiley julkaisi ensimmäisen romaaninsa "Barn Blind" vuonna 1980, mutta hänen menestynein teoksensa on "A Thousand Acres" (suom. "Sydänmailla"), josta hän sai Pulitzer-palkinnon vuonna 1992. Teos perustuu William Shakespearen "Kuningas Lear" -näytelmään ja kertoo iowalaisesta maanviljelijäperheestä.
Ensimmäinen Smileyn suomennettu teos oli "Vuonojen kansa" (engl. alkuteos "The Greenlanders"), joka kertoo saaganomaiseen tyyliin 1300-luvun grönlantilaisten elämästä. Päähenkilöiksi nousevat grönlantilaisen tilallisen lapset Gunnar ja Margret. Heidän kauttaan tuodaan esiin Grönlannin karu elämä nälänhätineen ja sukuriitoineen mutta myös rakkaus ja ilonhetket.
Anja
Anja on naisen etunimi. Se on venäläinen muunnelma Annasta. Anja-nimisiä naisia on 1900-luvun alusta vuoden 2009 loppuun mennessä merkitty Väestörekisteriin 36 995. Anja esiintyy myös paikannimissä, kuten Anjalankoski ja Anjala.
Anja on ollut nimipäiväkalenterissa vuodesta 1929 alkaen. Aluksi Anjan nimipäivä oli 11. marraskuuta, mutta vuonna 1973 se siirrettiin lokakuun 22. päivään. Samana päivänä juhlivat myös Anita, Anniina ja Anitta.
Luettelon henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Teemu
Teemu on suomalainen miehen etunimi. Nimi Teemu tulee kreikankielisestä nimestä Nikodemus, joka tarkoittaa ”kansan voittajaa”.
Teemuja on ollut Suomessa toukokuuhun 2017 mennessä 22 793. Teemu on yksi yleisimmistä nimistä 1980-luvun viimeisinä vuosina syntyneillä.
Almanakassa Teemu on ollut vuodesta 1929 lähtien.
Nikodemus
Nikodemus on miehen etunimi. Tutumpi muoto nimestä on sen lyhennelmä Niko. Myös Teemu on Nikodemuksen muunnos.
Nimen alkuperä juontaa kreikan kieleen, jossa se tarkoittaa "kansan voittajaa" (nike = voitto, demos = kansa).
"Nikodemuksia" oli ollut Suomessa vuoteen 2009 mennessä 967.
SAR-Lupe
SAR-Lupe on Saksan ensimmäinen "jokasään" tiedustelusatelliittijärjestelmä. Se koostuu viidestä piensatelliitista. Niiden havaintolaite on synteettisen apertuurin tutka (SAR-tutka). Satelliitit lentävät 480 km korkeilla naparadoilla. Satelliitit rakensi saksalainen OHB-Systems AG -yritys.
Satelliittien laukaisuun käytetään venäläistä Kosmos 3M-kantorakettia ja ne laukaistaan Plesetskin kosmodromista. Satelliitin arvioitu toiminta-aika on 10 vuotta. Sen massa on noin 800 kg.
Pedro Almodóvar
Pedro Almodóvar Caballero (s. 25. syyskuuta 1949 Calzada de Calatrava, Espanja) on espanjalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän kuuluu Luis Buñuelin ohella kansainvälisesti tunnetuimpiin espanjalaisohjaajiin.
Almodóvar kävi koulua katolisessa sisäoppilaitoksessa. Tästä hän sai myöhemmin aiheen elokuvaansa "Huono kasvatus" (2004).
Almodóvar muutti Madridiin vuonna 1968 aikomuksenaan opiskella elokuvaohjaajaksi, mutta Francon hallinto oli sulkenut kansallisen elokuvakoulun. Hän ryhtyi kuitenkin tekemään kaitafilmielokuvia. Yksi ensimmäisistä kaitafilmielokuvista oli nimeltään "Film político". Francon kuoltua vuonna 1975 Espanjan koko poliittinen ja yhteiskunnallinen ilmapiiri vapautui. Almodóvar näytteli teatteriryhmässä, teki sarjakuvia, kirjoitti artikkeleita salanimellä Patty Diphusa ja lauloi drag-yhtyeessä New York Dollsin hengessä. Ensimmäisen pitkän elokuvansa Almodóvar teki vuonna 1980.
Almodóvarin elokuvien tapahtumat sijoittuvat Madridiin. Hänen elokuviensa teemoja ovat muun muassa huumeet ("Intohimon laki", 1987, "Kaikki äidistäni", 1999), HIV ("Kaikki äidistäni", 1999), homoseksuaalisuus ("Huono kasvatus", 2004, "Puhu hänelle", 2002), prostituutio ("Kaikki äidistäni", 1999), transsukupuolisuus ("Huono kasvatus", 2004), pedofilia ("Huono kasvatus", 2004), kidnappaus ("Ota minut, sido minut", 1989), uskottomuus ja onnettomat naiset ("Naisia hermoromahduksen partaalla", 1988), yksinäisyys ("Puhu hänelle", 2002) ja alkoholismi ("Volver − Paluu", 2006).
Almodóvarin elokuvissa ovat esiintyneet muun muassa Penélope Cruz, Carmen Maura, Antonio Banderas, Rosario Flores ja meksikolainen Gael García Bernal.
Almodóvar on palkittu muun muassa parhaana ohjaajana vuoden 1999 Cannesin elokuvajuhlilla ja vuonna 2003 Oscarilla elokuvan "Puhu hänelle" käsikirjoituksesta.
Almodóvar on avoimesti homoseksuaali ja käsitellyt elokuvissaan erilaisia seksuaalivähemmistöjä.
Vuonna 2016 julki tulleessa veronkiertoa koskevassa Panaman tietovuodossa mainitaan myös Pedro Almodóvarin ja hänen veljensä Agustínin nimet. Pedron liikeasioita hoitava Agustín kertoi perustaneensa yhtiön Brittiläisille Neitsytsaarille vuonna 1991 ja sulkeneensa sen 1994. Hänen mukaansa ”yhtiö jätettiin kuolemaan ilman toimintoja, sillä se ei sopinut työskentelytapaamme. Suren syvästi sitä, että veljeni julkisuuskuva kärsii yksinomaan minun kokemuksen puutteestani perheyrityksemme alkuvuosina. Veljeni Pedron ja minun, kuten myös tuottajamme veroasiat ovat kunnossa.”
Fatah
Fatah ("Harakat al-Tahrir al-Watani al-Filastini", Palestiinan kansallisen vapautuksen liike) on palestiinalaisten poliittinen puolue, joka on suurin jäsenjärjestö PLO:ssa. Fatah on keskustavasemmistolainen, sekulaari ja nationalistinen. Sillä on tarkkailijajäsenen asema sosiaalidemokraattisten puolueiden sosialistisessa internationaalissa.
Vuoden 2005 presidentinvaalissa se tuki Mahmud Abbasia. 25. tammikuuta 2006 parlamenttivaalien jälkeen Fatah jäi oppositioon palestiinalaishallinnossa.
Palestiinasta karkotetut, etupäässä Persianlahden valtioissa työskentelevät koulutetut ihmiset perustivat Fatahin vuonna 1958 tai 1959. Heistä merkittävin oli Jasser Arafat. Fatah liittyi PLO:hon ja sai vuonna 1969 johtoaseman.
Järjestö järjesti hyökkäyksiä Israeliin aluksi Jordaniasta käsin, ja sai aseita Neuvostoliitosta ja Kiinasta. Sen johtajat karkotettiin väkivalloin Jordaniasta 1970–1971 (ns. musta syyskuu 1970). Israelilaisten valloitus Libanonissa (Operaatio Litani) johti Fatah-järjestön siirtymiseen Tunisiaan, Jemeniin, Algeriaan ja Irakiin. Israel teki 1. lokakuuta 1985 ilmaiskun Tunisiaan Fatahin päämajaan.
Vuonna 1993 Arafatin allekirjoitettua salaisten Oslon neuvotteluiden jälkeen periaatesopimuksen Israelin kanssa, Israel ja PLO tunnustivat toisensa ja Jasser Arafat palasi palestiinalaisalueille maapaosta Tunisiasta.
Fatahia lähellä on militantti nuorisojärjestö Tanzim.
Fatah piti kuudennen puoluekokouksensa Betlehemissä 4. elokuuta 2009 alkaen. Se oli ensimmäinen pariinkymmeneen vuoteen.
Fatah ajautui 2006 yhteenottoihin äärijärjestö Hamasin kanssa sen jälkeen kun Hamas voitti parlamenttivaalit. Yhteenotoissa on kuollut kymmeniä ihmisiä. Kesäkuussa 2007 Fatah hävisi taistelun Hamasia vastaan Gazan kaistan hallinnasta.
Hamas sai haltuunsa vallatuista Fatahin rakennuksista runsaasti yhdysvaltalaisvalmisteisia aseita ja CIA:n dokumentteja ja koulutusvideoita ja ajoneuvoja varustettuna Israelin rekisterikilvillä. Väitteet yhteyksistä CIA:han ja Israeliin eivät ole hyväksi Fatahin maineelle.
PROBA
PROBA ("Project for On-Board Autonomy") on ESAn piensatelliittiperhe.
PROBA eli PROBA-1 toteutettiin 1990-luvun lopussa pääosin belgialaisena projektina. Se laukaistiin vuonna 2001. ESAn laajemmassa puitteessa on toteutettu toinen samankaltainen piensatelliitti, jolla testataan uutta teknologiaa. Sen nimi on PROBA-2. Satelliittin laukaisu oli suunniteltu vuodeksi 2008, mutta se laukaistiin 2. marraskuuta 2009.
PROBA on belgialaisvetoinen mikrosatelliitti, ts. sen massa on alle 100 kg.
Satelliitti on kuutiomainen, särmän pituus on noin 50 cm. Se on pienin ESAn satelliiteista. Satelliitin rakensi belgialainen "Verhaert"-yhtiö.
Se on nimensä mukaisesti autonominen, jonka kyvyn aikaansaa sen tehokas tietokone. Se pystyy toimimaan hyvin vähäisellä ohjauksella Maasta. Sen maa-asema on Belgian Redussa.
Se laukaistiin 22. lokakuuta 2001 Intiasta Intian avaruusjärjestön (ISRO) "Shriharikotan" laukaisuasemalta intialaisella Polar Satellite Launch Vehicle -kantoraketilla.
PROBA lentää 600 km korkealla polaariradalla.
Suomi on toimittanut PROBAaan avaruusromua ja mikrometeoreita tarkkailevan mittalaitteen, "DEBIE"n ("DEBris In Orbit Evaluator"). Patria toteutti laitteen elektroniikan. Detektorin toteutti Metorex International Oy (nyk. Oxford Analytical Instruments) ja Space Systems Finland Oy laitteen ohjelmiston. Kansainvälisellä avaruusasemalla on asennettuna laitteen uudempi versio DEBIE-2.
PROBA ottaa 300 kuvaa kuukausittain. Sen kuvantamisinstrumentit ovat: pienikokoinen korkean erotuskyvyn kuvaava spektrometri ("Compact High Resolution Imaging Spectrometer" eli "CHRIS") ja mustavalkoinen korkean erotuskyvyn kamera ("High Resolution Camera, HRC").
Satelliitissa on avaruuden säteilyolosuhteita mittaava laite, "Standard Radiation Environment Monitor (SREM)".
ESAn kehittämä PROBA-2 mikrosatelliitti laukaistiin venäläisellä Rockot-kantoraketilla 2.11.2009.
PROBA-2 (Project for On-Board Autonomy) on jatkoa Belgian PROBA-missiolle. Se on 130 kiloinen mikrosatelliitti. Se testaa avaruudessa uusia avaruusteknologioita. Se lentää aikanaan 700 km korkealla aurinkosynkroonisella radalla. Satelliitin pääurakoitsija on belgialainen Verhaert.
ESAn teknologiaohjelmissa on vuonna 2009 suunnitteilla on PROBA-3-mikrosatelliitti, mutta sen missiota yms. ei ole vielä lyöty lukkoon.
Krusifiksi
Krusifiksi (, , ) eli Ristiinnaulitun kuva on ristiinnaulittua Kristusta esittävä veistos tai kuva. Krusifiksissä on esitettynä "corpus", eli Kristuksen ruumis, mikä erottaa sen rististä. Kolmiulotteiset veistoskrusifiksit ovat läntinen perinne ja kaksiulotteiset kuvakrusifiksit ovat puolestaan itäinen perinne.
Varhaisimmat krusifiksit olivat pieniä ja niitä säilytettiin alttarilla. Myöhemmin keskiajalla myös kirkon triumfikaareen kuorin ja runkohuoneen väliin sijoitettiin suuri ja usein monivärinen, puusta tehty triumfikrusifiksi.
Krusifikseissa ovat usein Jeesuksen pään yläpuolella kirjaimet INRI. Tämä on lyhennys latinankielisestä tekstistä ""Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum"" (suom. "Jeesus Nasaretilainen juutalaisten kuningas"), jonka Pontius Pilatus Raamatun mukaan kirjoitti tauluun Jeesuksen pään yläpuolelle (Joh.19:19).
Varsinkin krusifiksia esittävissä kuvissa on pään yläpuolella usein kirjaimet "IC" (vasen puoli) "XC" (oikea puoli), jotka ovat Kristuksen kreikankielisen nimen alku- ja loppukirjaimet (iota, sigma, khi, sigma). Alhaalla on kreikankielinen kirjoitus "nika" (suom. hän on voittoisa).
Luettelo valtioiden tunnuslauseista
Luettelo valtioiden tunnuslauseista: