Japanin viralliset suurkaupungit
Japanin viralliset suurkaupungit (, ”valtion [asetuksella] nimittämät kaupungit”) ovat Japanin paikallishallintolaissa (, luvun 252 pykälä 19) määritelty suurkaupunkien luokka. Virallisia suurkaupunkeja on yhteensä 20: niissä täytyy lain mukaan olla vähintään 500 000 asukasta, mutta valtaosassa asukkaita on yli miljoona. 
Virallisille suurkaupungeille annetaan useita valtaoikeuksia, jotka kuuluvat tavallisesti prefektuureille. Nämä oikeudet koskevat 18:aa eri aluetta, kuten kaupunki- ja liikennesuunnittelua sekä sosiaali- ja terveyspalveluita. Käytännössä viralliset suurkaupungit toimivat prefektuurien kanssa samalla tasolla.
1920- ja 1930-luvuilla kaupungeille annettiin Japanissa vähitellen laajempi itsehallinto. Tähän liittyen Tokion kaupunki liitti itseensä vuonna 1932 suuria alueita, niin että sen pinta-ala laajeni viisinkertaiseksi. Toisen maailmansodan aikana paikallishallinto kuitenkin lakkautettiin, ja Tokion kaupunki asetettiin suoraan keskushallinnon alaisuuteen prefektuurina. Sodan jälkeen voimaan astui uusi laki Tokion erityisasemasta maan pääkaupunkina. Sen myötä Tokio jaettiin erillisalueisiin, joista kukin sai samantyyppiset oikeudet kuin muilla kaupungeilla. Uusi paikallishallintolaki vuonna 1947 palautti itsehallinnon kaikille kunnille. 1950-luvun kuluessa sitä muutettiin antamaan lisää valtaa maan suurimmille kaupungille. Vuonna 1956 laissa määriteltiin Tokion jälkeen tärkeimmät viisi kaupunkia, joissa oli yli miljoona asukasta – Kioto, Osaka, Jokohama, Nagoya ja Kōbe – virallisiksi suurkaupungeiksi.
Virallisille suurkaupungeille annettiin monia valtaoikeuksia, jota yleensä kuuluvat prefektuureille. Lisäksi ne jaettiin suuralueisiin (区, "ku"), joilla on kaikilla oma hallintonsa. Tokion erillisalueista poiketen suuralueiden valtuutetut nimittää kuitenkin kaupungin pormestari, eikä heitä valita vaaleilla. Alun perin virallisilta suurkaupungeilta vaadittiin useita ominaisuuksia: kaupungissa tuli olla vähintään 500 000 asukasta, sen väestötiheyden tuli olla yli 2 000 asukasta neliökilometrillä ja asukkaista alle kymmenesosa sai olla töissä alkutuotannon parissa. Seuraavien vuosikymmenten aikana useat kaupungit saavuttivat tarvittavat vaatimukset joko luonnollisen kasvun (kuten Suur-Tokioon kuuluva Kawasaki) tai kuntaliitosten kautta (kuten usean kaupungin yhteenliittymänä syntynyt Kitakyūshū). Myöhemmin asukastiheyteen ja talousrakenteeseen liittyvät kriteerit poistettiin, mutta käytännössä virallisen suurkaupungin asema annettiin vain kaupungeille, joissa oli tai joissa ennustettiin pian olevan yli miljoona asukasta. Chiba oli ensimmäinen virallinen suurkaupunki, joka ei koskaan saavuttanut miljoonan asukkaan rajaa.
1990- ja 2000-luvuilla paikallishallintolakiin tehtiin merkittäviä uudistuksia, ja virallisten suurkaupunkien alapuolelle perustettiin kaksi uutta kaupunkiluokkaa, ydinkaupungit vuonna 1995 ja erityiskaupungit vuonna 2000. Eräs syy näille uudistuksille oli vaikea taloudellinen tilanne. Maan hallitus otti tavoitteekseen kuntien määrän voimakkaan vähentämisen, ja uusilla suurkaupunkinimityksillä kaupunkeja rohkaistiin muodostamaan suurempia hallinnollisia yksiköitä. Nimityksistä onkin tullut tapa nousta ylemmäs kansallisessa kuntahierarkiassa ja hyötyä korkeamman aseman tuomista eduista. Merkittävä kuntaliitos tapahtui vuonna 2001, kun Urawan, Ōmiyan ja Yonon kaupungit yhdistyivät uudeksi Saitaman kaupungiksi, jolle myönnettiin virallisen suurkaupungin asema. Muutaman vuoden kuluessa jo lähes 80 prosenttia maan kunnista harkitsi kuntaliitoksia. Vuonna 2002 paikallishallintolakia uudistettiin jälleen, ja virallisten suurkaupunkien epävirallista väestörajaa laskettiin miljoonasta 700 000 henkeen. Muutoksen myötä virallisten suurkaupunkien määrä kasvoi 2000-luvulla nopeasti.