Tuomas Alatalo
Tuomas Alatalo (s. 1977) on suomalainen, vaikeasti CP- ja puhevammainen mies, joka nousi Suomessa julkisuuteen vuonna 1999, kun väitettiin, että hän oli oppinut kirjoittamaan tekstejä fasilitoiduksi kommunikaatioksi (FC) kutsutun menetelmän avulla, vaikka hänen oli aikaisemmin uskottu olevan myös vaikeasti kehitysvammainen.
Tapaus on herättänyt kiistelyä, eikä sen todenperäisyydestä ole varmuutta. Professori Timo Saloviita ja tutkija Heikki Sariola ovat kyseenalaistaneet väitteen, jonka mukaan Alatalo olisi itse kirjoittanut nimissään julkaistut tekstit. Heidän mukaansa tekstien varsinaisia tekijöitä ovat Alataloa kirjoittamisessa avustavat henkilöt, pääasiassa hänen äitinsä, jotka ovat huomaamattaan tuottaneet tekstit itse Alatalon kättä liikuttaen. Tällaisen ilmiön esiintyminen fasilitoidussa kommunikaatiossa oli alan tutkijoille ennestään tuttu, ja sitä on tutkittu Alatalon tapauksen innoittamana myös Suomessa.
Tuomas Alatalo on vaikeasti CP- ja puhevammainen. Hän nousi julkisuuteen vuonna 1999, kun väitettiin, että hän oli oppinut kirjoittamaan tekstejä fasilitoiduksi kommunikaatioksi (FC) kutsutun menetelmän avulla, vaikka hänen oli aikaisemmin uskottu olevan myös vaikeasti kehitysvammainen.
Alatalo esiintyi julkisuudessa esimerkiksi Helsingin Sanomien Kuukausiliitteen (maaliskuu 2000) etukannessa, sekä Ylen "Inhimillinen tekijä" -ohjelmassa. Alatalo julkaisi lukuisia kolumneja (esimerkiksi "Metro"- ja "Voima"-lehdessä) sekä kirjan "Olen ja saan sanoa". Hän sai myös Kordelinin säätiön 15 000 markan apurahan vuonna 2000 kirjalliseen työhön. Älykkäiden ihmisten seura Mensa valitsi Alatalon vuoden henkilöksi, ja hän sai erinäisiä muita tunnustuksia ja palkintoja ja oli esimerkiksi "Helsingin Sanomien" raadissa valitsemassa, ketkä ovat Suomen johtavia intellektuelleja. Tunnettu lastenpsykiatri Jari Sinkkonen esitteli Alatalon tapausta tiedotusvälineissä.
Joensuun yliopiston erityispedagogiikan professori Eija Kärnä-Lin toi ensimmäisenä kansainväliseen tieteelliseen keskusteluun Tuomas Alatalon tapauksen aineiston kirjoituksessaan "Mental Retardation" -lehdessä vuonna 2002.
Sini Pälikkö julkaisi "CP-lehdessä" kirjoituksen, joka suhtautui hyvin epäilevästi Alatalon väitettyihin kykyihin.
Jyväskylän yliopiston erityispedagogiikan professori Timo Saloviita ja Lastensuojelun keskusliiton tutkija Heikki Sariola julkaisivat Skeptikko-lehdessä 2003 laajemman kirjoituksen "Tuomas Alatalon tapaus - esimerkki fasilitaation vaaroista" , jossa he väittävät esittävänsä "seitsemän vahvaa perustelua" sen käsityksensä puolesta, että Alatalo ei ole kirjoittanut nimissään julkaistuja tekstejä vaan tekstit ovat Alataloa fasilitoivien ihmisten, enimmin Alatalon äidin huomaamattaan tuottamia.
Lisäksi Saloviita ja Sariola ottavat kantaa tapauksen yleisempään luonteeseen. Heidän mukaansa tapaus kertoo siitä, ettei älyllisesti vaikeavammaista ihmistä hyväksytä sellaisena kuin hän on. He myös pitävät valitettavana, että Alatalo on ”jätetty yksin rimpuilemaan fasilitaatiota vastaan”, ja kritisoivat Alatalon kirjoittamiksi väitettyjä kirjoituksia siitä, että ne sisältävät negatiivissävyisiä, jopa halventavia viittauksia älyllisesti vaikeavammaisiin, vaikka kirjan takakansitekstin mukaan kirja on myös kannanotto vammaisten puolesta.
Kaksi Joensuun yliopiston professoria, Jussi Niemi ja Eija Kärnä-Lin, olivat jo aiemmin vuonna 2002 puolustaneet Tuomas Alatalon kirjoitusten aitoutta kielitieteellisellä argumentilla yhdysvaltalaisessa tieteellisessä "Mental Retardation" -lehdessä. He väittivät, että tekstissä on esimerkiksi sellaisia kirjoitusvirheitä, että vain fasilitoitu henkilö voi olla tekstin kirjoittaja, ei avustaja. Saman lehden myöhemmissä numeroissa oli keskustelua asiasta. Tohtori Peter Sturmey sekä Saloviita ja Sariola vastasivat Niemelle ja Kärnä-Linille. Heidän mukaansa avustajat ovat todellisia kirjoittajia. Niemi ja Kärnä-Lin vastasivat kriitikoilleen ja puolustivat voimakkaasti alkuperäistä kirjoitustaan. Koko keskustelu on luettavissa verkossa.
Vastauksessaan Saloviidan ja Sariolan artikkeliin, jossa kaikki yllä olleet argumentit Alatalon tapausta vastaan esiteltiin ensi kertaa, Niemi ja Kärnä-Lin puolustautuivat sillä, että he olivat tarkastelleet asiaa vain kielitieteen näkökulmasta. He eivät enää väittäneet tekstejä Alatalon kirjoittamiksi, vaikkeivät toisaalta myönnä erehtyneensäkään.
Kehitysvammaliiton "Ketju"-lehdessä on ollut vuonna 2005 Kärnä-Linin ja Saloviidan debatti.
Alatalon tapaus herätti laajemmin keskustelua vuoden 2003 puolella eri lehdissä. "Helsingin Sanomien" Kuukausiliite kirjoitti "Mental Retardation" -lehden väittelystä marraskuussa 2003. "Ilta-Sanomissa" julkaistiin niin ikään useita kirjoituksia (6.–7. marraskuuta 2003) vastaukseksi Kuukausiliitteen artikkeliin. "Ilta-Sanomien" kirjoittelun mukaan Tuomas Alatalon kirjoittajuutta voimakkaasti aiemmin puolustaneet julkisuuden henkilöt (muun muassa Alatalon kirjan esipuheen kirjoittanut Jari Sinkkonen, kirjan toimittanut kirjailija Jukka Parkkinen sekä Alataloa aiemmin Kuukausiliitteeseen haastatellut kirjailija Jyrki Kiiskinen) pysyivät yhä tiukasti kannassaan. Alataloa Kuukausiliitteeseen aiemmin (maaliskuu 2000) haastatellut kirjailija Jyrki Kiiskinen piti epäilyjä ”absurdeina ja loukkaavina” (IS 6. marraskuuta 2003). Alatalon kirjan toimittanut kirjailija Jukka Parkkinen sanoi haastattelussa ”en epäile hetkeäkään” (IS 6. marraskuuta 2003). Esipuheen Alatalon kirjaan kirjoittanut lastenpsykiatri Jari Sinkkonen sanoi, että ”Tuomas kirjoittaa itse” (IS 7.11.2003). Jyrki Kiiskinen julkaisi vuonna 2003 romaanin "Jos minulla ei olisi rakkautta" (Gummerus), jonka keskeisen henkilön esikuvana on Tuomas Alatalon kaltainen hahmo, viisas ja kommunikoimaan oppiva vammainen.
"Yliopisto"-lehdessä sosiaalipolitiikan professori J. P. Roos puolusti Saloviidan ja Sariolan kritiikkiä.
"Voima"-lehdessä, jossa Alatalo on pakinoinut useita vuosia, sosiologi Salla Tuomivaara kirjoitti:
"Tuomas Alatalon tapaus osoittaa, että puhe- ja kirjoituskyvyttömäksi leimatun äkillinen tunkeutuminen kieliyhteisöön voidaan kokea uhkaavaksi. Tutkijat, jotka eivät ole tavanneet kirjailijana toimivaa Alataloa, ovat kirjoittaneet artikkeleita hänen kyvyttömyydestään kommunikoida".
Myös kansainvälissä keskustelussa Alatalon tapaus on tullut uudelleen ajankohtaiseksi, kun FC:n kehittelijä Douglas Biklen vuonna 2005 ilmestyneessä kirjassaan "Autism and the Myth of the Person Alone" siteeraa hyväksyvästi Kärnä-Linin ja Niemen artikkelia osoituksena siitä, että fasilitaatio toimii ja se on nyt osoitettu myös lingvistisen analyysin avulla.
"Helsingin Sanomat" kertoi 8. marraskuuta 2005, että Jyväskylän yliopistossa 2005 hyväksytyssä pro gradu -työssä Ulla Ojalammi ja Marjatta Leppänen tutkivat sitä, kuka fasilitoidut viestit oikeasti kirjoittaa. Tulokset tukivat Saloviidan ja Sariolan kantaa. Pro gradu -työn tarkasti professori Saloviita. Kokeeseen osallistui yksitoista 7–15-vuotiasta kehitysvammaista ja autistista oppilasta sekä heidän fasilitoijansa kahdesta koulusta. Sokkotesteissä avustajat sulkivat silmänsä siksi aikaa, kun oppilaat katsoivat heille näytettyjä kuvia, esineitä tai sanoja. Oppilaat saivat fasilitoimalla kirjoittaen oikeita vastauksia testeissä vain silloin, kun avustaja kuuli tai näki kysymyksen ja lisäksi katsoi näppäimistöä. Samasta aiheesta pro gradun tekijät kertovat myös Skeptikko-lehden artikkelissa.
Tuomas Alatalon vastine Saloviidan epäilyihin omasta kirjoitustaidostaan Erika-lehden numerossa 1/2007