Kunnallisvero (Suomi)
Kunnallisvero on Suomessa tulovero, joka peritään verovelvollisen ansiotuloista. Verovelvollinen maksaa kunnallisveroa sille kunnalle, joka on ollut hänen kotikuntansa verovuotta edeltävän vuoden viimeisenä päivänä.
Kunnallisvero vaihtelee kunnittain. Vuonna 2015 kunnallisveroprosentti vaihtelee välillä 16,50–22,50. Kunnat vahvistavat seuraavan vuoden kunnallisveroprosenttinsa vuosittain aina vuoden lopulla.
Valtion pääoma- ja ansiotuloverosta poiketen kunnallisveroprosentti ei muutu tulojen mukaan. Vähennysten vuoksi pienituloisemmat kuitenkin maksavat ansiotuloistaan vähemmän kunnallisveroa kuin enemmän ansaitsevat. Esimerkiksi 24 000 euron vuositulolla kunnallisvero on noin 85 % nimellisen kunnallisveroprosentin mukaisesta verosta. Kunnallisvero on efektiivisesti osittain progressiivinen vero.
Verotuotoltaan kunnallisvero on arvonlisäveron ohella Suomen merkittävin vero. Vuonna 2013 se tuotti noin 20 % julkisen sektorin keräämistä verotuloista.
Kunnallisveron lisäksi kunnat saavat tuloja mm. kiinteistöverosta ja osuuden yhteisöveron tuotosta.
Kunnallisveron määräämistä kutsuttiin aikanaan "taksoitukseksi" ja sitä varten jokaisessa kunnassa toimi "taksoituslautakunta". Taksoituslautakunnat lakkautettiin vuoden 1960 alussa, jolloin valtion-, kunnallis- ja kirkollisverotus yhdistettiin ja perustettiin "verolautakunnat" uuden verotuslain nojalla.
Kunnallis­­verotuksessa tulot laskettiin aikaisemmin vero­äyreinä siten, että yhtä veroäyriä vastasi sadan markan tulo, vuoden 1963 rahanuudistuksen jälkeen yksi markan vastasi veroäyriä. Kunnallis­vero­prosentista käytettiin nimitystä "vero­äyrin hinta". Näistä termeistä luovuttiin vuonna 2002 euron käyttöön­oton yhteydessä.
Kunnallisvero on kiristynyt vuosikausia. Keskimääräinen veroprosentti on noussut 1990–2015 yli 3 prosenttiyksiköllä.
Maakunnittain tarkasteltuna kunnallisvero on Ahvenanmaalla muuta maata kevyempi. Ahvenanmaan keskimääräinen kunnallisveroprosentti vuonna 2015 on 17,73, kun manner-Suomessa sama on 19,85. Toiseksi kevyintä kunnallisverotus on Uudellamaalla (18,85 %).
Kunnallisveroprosentteihin on kohdistunut ja kohdistuu korotuspaineita tulevina vuosina. Noin kolmannes kunnista nosti kunnallisveroprosenttiaan sekä vuonna 2014 että vuonna 2015.
Korkeimmillaan kunnallisveroprosentit ovat usein siellä, missä väestön tulotaso on alhainen. Vähävaraisilla alueilla myös veronkorotuspaine on usein suurin, mikä voi johtaa kuntien välisten erojen kasvamiseen.
Kuntien tehtävät jakautuvat sosiaalihuoltoon, terveydenhuoltopalveluihin, opetus- ja kulttuuripalveluihin, teknisiin palveluihin ja muihin palveluihin. Vuonna 2012 laskettiin kunnilla olevan 535 tehtävää ja yli 900 näistä tehtävistä johtuvaa velvoitetta. 1970-luvulta alkaen ovat kunnat ovat saaneet paljon uusia tehtäviä; niiden lisääntyminen oli erityisen voimakasta 1990-luvulla. Tehtävien määrä oli kaksinkertaistunut vuosina 1990–2012 ja 4,7-kertaistunut vuosina 1970–2012. Tehtävien lukumäärä sinänsä ei kuitenkaan kerro niiden aiheuttamasta taloudellisesta rasitteesta kunnille.
Valtion budjetin tasapainottamiseksi päätetyt valtionosuuksien leikkaukset ovat vähentäneet kuntien tuloja ja pakottaneet kuntia velkaantumaan tai kiristämään veroja. Kuntaliiton mukaan kuntien valtionosuuksia on vaalikauden aikana leikattu noin viidennes (tieto vuodelta 2013).
Vanhasta väestöstä aiheutuu kunnille kustannuksia. Vanhojen ihmisten terveydenhoitomenot ovat korkeampia kuin muulla väestöllä ja sosiaali- ja terveydenhoidon kustannukset kasautuvat viimeisiin elinvuosiin ja -kuukausiin. Eläkkeellä olevien ihmisten verotettavat tulot ovat pienempiä kuin työssäkäyvien ihmisten tulot.
Kuntien työntekijöiden palkat ovat nousseet. Tämä tietää kunnalle kustannusten nousua. 2005–2013 palkat ovat kuntasektorilla nousseet 31,2 prosenttia. Veronkorotusten taustalla on osittain Tehyn työtaistelu 2007, jonka seurauksena terveydenhoitoalan palkat nousivat merkittävästi.
Sote-uudistuksen piirissä olevan henkilöstön työvoimakustannukset ovat 48 % kaikista kuntatyönantajan työvoimakustannuksista.