hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Aleksei Grigorjevitš Orlov
Kreivi Aleksei Grigorjevitš Orlov (; 5. lokakuuta 1737 Ljublino – 5.tammikuuta 1808 Moskova) oli venäläinen Orlovin kreivisukuun kuulunut sotilas. Hänen isänsä oli Grigori Orlov ja veljensä Grigori Grigorjevitš Orlov.
Palatsivallankumouksessa 1762 Orlov pidätti keisari Pietari III:n ja vangitsi tämän Ropsun palatsiin, jossa keisari surmattiin Orlovin valvonnassa. Kaappauksen jälkeen Orlov ylennettiin heti kenraalimajuriksi.
Orlov nimitettiin vuonna 1770 turkkilaisia vastaan lähetetyn laivaston komentajaksi. Hän voitti ylivoimaisen laivaston heinäkuussa Çeşmessä. Häviö johti osmanien valtakunnassa kreikkalaisten kapinaan, niin sanottuun Orlovin kapinaan, Peloponnesoksella ja Kreikan saariston valloitukseen. Aleksei Orlov sai voitoistaan lisänimen Tšemenski ja oikeuden käyttää kilvessään keisarillista vaakunaa.
Orlov lähti samana vuonna keisarinna Katariinan käskystä Livornoon Italiaan viettelemään ja tuomaan Venäjälle prinsessa Tarakanovan, jota väitettiin keisarinna Elisabetin ja kasakka Aleksei Razumovskin tyttäreksi ja jota pidettiin kruununtavoittelijana. Pidätettyään prinsessan, joka vangittiin Pietari-Paavalin linnoitukseen, Orlov vetäytyi eläkkeelle ja asettui Moskovaan. Siellä hän omistautui hevosten jalostukselle ja risteytti hienoimman tunnetun kilpahevosrodun arabialaisesta, friisiläisestä ja englantilaisesta rodusta. Rotu tunnetaan nimellä orlov.
Sodassa Napoleonia vastaan 1806–1807 Orlov komensi viidennen piiriin militiaa, jonka hän aseisti ja varusti lähes kokonaan omalla kustannuksellaan. Hänen jälkeensä jäi viiden miljoonan ruplan omaisuus ja 30 000 maaorjaa.
Laseraseet (Tähtien sota)
Laseraseet ("blasters") ovat yleisimpiä käytettyjä tuliaseita George Lucasin "Tähtien sota" -maailmassa ja tieteisfiktiossa yleensäkin. Laseraseet ampuvat lasereita, keskitettyä valoa, joka polttaa tiensä jopa suojaavien vaatteiden läpi. Laserit lajitellaan tehon ja käyttötavan mukaan. Kaikki laserit eivät ole kuitenkaan tappavia vaan joidenkin aseiden tehoa voi laskea jotta ne vain lamauttavat kohteen. On olemassa kuitenkin tiettyjä laseraseita, jotka voivat hajottaa kokonaisia eläviä otuksia atomeiksi.
Laseraseiden tehon voi yleensä päätellä ammuttavan laserin väristä. Varhaisemmissa elokuvissa laserit värjättiin lähes poikkeuksetta punaisiksi tuon ajan erikoistehosteiden teknillisten rajoitteiden takia. Myöhemmät "Tähtien sota" -aiheiset ensimmäisen persoonan ammuntapelit käyttävät pääasiassa lasertehon spektrinä järjestystä keltainen-punainen-vihreä(-sininen), jolloin laserinteho kasvaa tasaisesti.
Tietyt laserluokat on myös mainittu nimeltä. Peruslaseraseita eli käsin kannettavista aseista laukaistavia lasereita ei yleensä puhutella yhtenä luokkana, mutta kaikki jonkilaista tukea tai aluksen vaativat laserit aina avaruushävittäjien tykkeihin luokitellaan yleisnimellä turbolaseri.
"Superlaseri" on kaikkein harvinaisin ja teholtaan tarpeeksi voimakas räjäyttämään kokonaisia planeettoja. Imperiumin superase, Kuolemantähti, oli aseistettu superlaserilla, joka laukaistiin aseman pohjoispuoliskolla sijaitsevasta syvänteestä.
Hothissa kapinaliitto käytti jättiläismäisiä ionilasereita, joilla he onnistuivat hidastamaan Imperiumin laivastoa. Ionilaseri sekoittaa virtapiirejä osuessaan kaikkeen mekaaniseen. Laserit eivät pysty läpäisemään magneettisesti sinetöityjä ovia tai suojakilpiä vaan heijastuvat niistä takaisin.
Pjotr Lavrov
Pjotr Lavrovitš Lavrov (, salanimi Mirtov, "Миртов"; 14. kesäkuuta 1823 Melehovo - k. 6. helmikuuta 1900 Pariisi) oli venäläinen anarkisti ja sosialistifilosofi. Hän palveli armeijassa ja opetti sotilasuransa jälkeen 1844 – 1866 matematiikkaa Pietarin sotilasyliopistossa. 
Lavrov kehitti radikaaleja näkemyksiä maaorjuuden ja yksinvallan päättämisestä, jotka johtivat lopulta hänen pidätykseensä ja karkotukseensa. Hänen kirjoituksensa muodostivat erilaisten vallankumouksellisten ryhmien ideologian teoreettisen pohjan.
Pjotr Lavrov ryhtyi hallituksenvastaisiin toimiin, liittyi maanalaiseen järjestöön ja toimitti maanalaista sanomalehteä. Hänet pidätettiin ja karkotettiin 1867. Hän pakeni Pariisiin, jossa hän ehti osallistua Pariisin kommuuniin 1871. Myöhemmin hän muutti Lontooseen, jossa hän ystävystyi Karl Marxin ja Friedrich Engelsin kanssa.
Lavrov oli aluksi sitä mieltä, että edistys tuli kriittisesti ajattelevien yksilöiden toiminnasta. Intellektuellien osuus oli valistaa ihmisiä, jotta he saavuttaisivat sosialismin moraalisen idea. Myöhemmin Lavrov kääntyi marxismiin ja varasi taloudelle suuremman osan poliittisessa muutoksessa. Lavrov oli tuottelias kirjoittaja. Hän toimitti "Narodnaja Voljan" lukuisia julkaisuja ja järjesti sosialistisia keskustelupiirejä Pariisissa ja muualla. Lavrov kuoli Pariisissa 1900.
Nikolai Tšernyševski
Nikolai Gavrilovitš Tšernyševski (; 24. heinäkuuta 1828 Saratov – 29. lokakuuta 1889 Saratov) oli venäläinen kirjailija, radikaali journalisti ja poliitikko. Neuvostoliitossa häntä pidettiin Leninin edeltäjänä.
Tšernyševski oli syntyjään köyhä papin poika Saratovista. Hän opiskeli pappisseminaarissa ennen pääsyään Pietarin yliopistoon 1846. Vuonna 1854 hän ryhtyi kriitikoksi ja kirjoitti esseitä filosofiasta. Hänen lopputyönsä ja teoksensa "Taiteen esteettiset suhteet todellisuuteen" on edelleen estetiikan perusteoksia.
Tšernyševskin määritelmä kauneudelle:
Tšernyševski keskittyi kuitenkin sosiaalisiin ja taloudellisiin epäkohtiin ja ryhtyi englantilaisia utilitaristeja seuraten kannattamaan egoismia käyttäytymisen luonnollisena ohjenuorana. Hän oli länsimaalaismielinen ja vastusti slavofiileja. Maanomistajat syyttivät häntä luokkavihan lietsomisesta, vaikka hänen vallankumouksellisuutensa on kiistanalainen, hänet pidätettiin 1862. Vankilassa hän kirjoitti sosialistisen utopiaromaaninsa "Mitä on tehtävä?" (Što Delat?), jolle annettiin vahingossa julkaisulupa 1863. Tšernyševski tuomittiin 1864 pakkotyöhön ja karkotettiin Siperiaan. Hän sai palata Euroopan puoleiselle Venäjälle 1883. Hän palasi kotikaupunkiinsa 1889, jossa kuoli samana vuonna.
Fjodor Orlov
Kreivi Fjodor Grigorjevitš Orlov (1741–1796), kolmas Orlovin veljeksistä (muut veljekset olivat Grigori Grigorjevitš Orlov ja Aleksei Grigorjevitš Orlov) oli venäläinen kenraali, joka kunnostautui ensimmäisen kerran seitsenvuotisessa sodassa. Hän osallistui veljiensä mukana palatsivallankaappaukseen Pietari III:ta vastaan ja nimitettiin senaatin prokuraattoriksi.
Ensimmäisen Turkin sodan (1768–1774) aikana hän palveli amiraali Grigori Spiridovin alaisuudessa ja oli yksi ensimmäisistä turkkilaisten linjan läpi murtautuneista Çeşmen taistelussa. Hydran taistelussa hän ajoi pakoon 18 turkkilaista laivaa. Kesäkuun 24.–26. 1770 voiton johdosta pystytettiin Katariina II:n käskystä Tsarskoje Seloon 25 metriä korkea, Aunuksen marmorista tehty muistomerkki.
Vuonna 1775 Orlov vetäytyi eläkkeelle. Hän ei milloinkaan mennyt naimisiin, mutta sai viisi lasta, jotka Katariina laillisti ja aateloi.
Grigori Orlov
Kreivi Grigori Grigorjevitš Orlov (, 17. lokakuuta 1734 – 24. huhtikuuta 1783 Moskova) oli Novgorodin kuvernöörin Grigori Orlovin poika, Aleksei Grigorjevitš Orlovin ja Fjodor Grigorjevitš Orlovin veli. Hän sai koulutuksensa kadettikoulussa Pietarissa, aloitti sotilasuransa seitsenvuotisessa sodassa ja haavoittui Zorndorfin taistelussa. Palvellessaan 1760-luvun alussa pääkaupungissa tykistöupseerina hän ihastui saksalaiseen prinsessaan, suuriruhtinatar Jekatarina Aleksejevnaan ja oli veljensä kanssa järjestämässä kaappausta, jossa suuriruhtinattaren aviomies, keisari Pietari III syrjäytettiin 1762.
Noustuaan valtaistuimelle vallankaappauksen jälkeen Katariina II ylensi Orlovin kreiviksi ja nimitti hänet adjutantikseen, pioneerijoukkojen komentajaksi ja armeijan ylimmäksi upseeriksi. Heidän avioton poikansa Aleksei syntyi 1752. Poika nimettiin asuinpaikkansa Bobrikin kylän mukaan, ja hänestä alkaa Bobrinskin kreivien suku. Orlovin vaikutus kasvoi vieläkin merkittävämmäksi hänen paljastettuaan koko Orlovien suvun päänmenoksi punotun juonen. Keisarinna oli jopa aikeissa avioitua suojattinsa kanssa, mutta hänen vaikutusvaltainen avustajansa Nikita Panin päätti toisin.
Grigori Orlov ei ollut varsinainen valtiomies mutta osasi arvioida tapahtumia ja oli hyödyllinen ja läheinen neuvonantaja Katariinan hallintokauden alkuajan. Hän halusi isänmaallisista ja taloudellisista syistä parantaa maaorjien asemaa ja jopa osittain vapauttaa heidät. Orlov oli myös vuoden 1767 kariutuneen lakiuudistussuunnitelman vankka kannattaja, tosin hän halusi pääasiassa myötäillä keisarinnaa, joka alkuvuosinaan oli hyvin vapaamielinen.
Orlov oli yksi varhaisimmista slavofiilisen suuntauksen kannattajista. Hän kannatti kristittyjen vapauttamista turkkilaisten osmanien ikeen alta. Vuonna 1771 hän oli Venäjän edustaja Focșanin rauhanneuvotteluissa, jotka kuitenkin epäonnistuivat turkkilaisten uppiniskaisuuden ja Orlovin julkeuden vuoksi. Palattuaan ilmoittamatta Pietariin hän huomasi nuoren Aleksandr Vasiltšikovin päässeen keisarinnan suosioon.
Saavuttaakseen jälleen Katariinan huomion Orlov lahjoitti hänelle yhden maailman suurimmista timanteista, joka nyttemmin tunnetaan nimellä "Orlov". Hän sai vastalahjaksi Pietarin Marmoripalatsin mutta ei entistä asemaansa. Kun Grigori Potjomkin sitten seurasi Vasiltšikovia keisarinnan suosikkina, Orlov lähti muutamiksi vuosiksi ulkomaille. Hän avioitui serkkunsa madame Zinovjevnan kanssas 1777, mutta pari ei ehtinyt saada lapsia ennen vaimon kuolemaa Lausannessa 1782. Orlov palasi Venäjälle muutamia kuukausia ennen kuin hän kuoli Moskovassa vuonna 1783. Vähän ennen kuolemaansa hän menetti järkensä.
Horatius
Quintus Horatius Flaccus (8. joulukuuta 65 eaa. – 27. marraskuuta 8 eaa.) oli roomalainen runoilija. Häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä latinaksi kirjoittaneista runoilijoista. Horatius oli vapautetun orjan poika. Hän kuului Vergiliuksen tavoin Maecenaksen ylläpitämään kirjailijapiiriin. Parhaiten Horatiukselta tunnetaan nykypäivän yleinen lausahdus "carpe diem" eli "tartu hetkeen" tai kirjaimellisesti "poimi päivä".
Horatius syntyi Etelä- Italiassa, Venusiassa, vapautetun orjan perheeseen. Perheellä oli varallisuutta hankkia pieni maatila ja he halusivat antaa pojalleen parhaat mahdollisuudet omaa elämäänsä varten. Sen tähden vanhemmat lähettivät poikansa Roomaan koulutielle. Vanhemmat eivät halunneet antaa poikaansa vieraiden kasvatettavaksi kouluvuosina ja he vuokrasivat tilansa paitsi saadakseen tuloja, mutta myös voidakseen asua poikansa luona. Horatius muisteli myöhemmin nuoruuttaan ja vanhempiaan suurella lämmöllä.
Horatiuksen nuoruudessa Rooman valtakuntaa piinasivat poliitikkojen valtakamppailut, salamurhat ja sisällissodat. Horatiuskin osallistui sisällissotaan, mutta häviäjän eli Brutuksen puolella. Hänen oli onnistunut nousta päällikön asemaan ja tarkoitus oli osallistua Filippoin taisteluun. Taistelun alkaessa hän kuitenkin heitti kilpensä ja aseensa maahan ja juoksi pakoon.
Sisällissodan voittaja, keisari Augustus antoi Horatiukselle armahduksen ja tarjosi hänelle yksityissihteerinsä hyväpalkkaista virkaa. Runoilija kuitenkin kieltäytyi ottamasta työtä vastaan, sillä halusi elää vapaana runoilijana. Augustus piti runoilijaa ystävänään, sillä hän arvosti Horatiuksen hyväntahtoisuutta ja nopeaa älyä.
Taiteiden suosija ja Augustuksen ystävä Maecenas lahjoitti Horatiukselle maatilan läheltä Tivolia. Horatius oli tyytyväinen, sillä nyt hän saattoi elää tuntemattomuudessa maaseudulla tavallisten ihmisten parissa ilman toimeentulohuolia. Politiikka ei häntä kiinnostanut. Maecenaan kautta hän ystävystyi Vergiliuksen ja Variuksen kanssa. Heidän kanssaan Roomasta Brundisiumiin tehtyä matkaa hän myöhemmin kuvaili purevan satiirisesti kirjeissään.
Kun elämä oli rauhoittunut, kehittyi Horatiuksesta onnellinen ja tyytyväinen. Ruumiinrakenteeltaan hän oli lyhyt ja pyöreä ja kuvaili itseään "hyvinruokituksi porsaaksi Epikuroksen laumassa." Runoissaan hän käsitteli elämän pieniä iloja kuten viiniä, ystävyyttä ja rakkautta. Ihmisten heikkouksista hän teki satiireissaan hyväntahtoista pilaa. Osassa runoistaan hän ylistää Augustusta. Monien mielestä Augustus vei roomalaisilta vapauden, mutta Horatiuksen mielestä hän on suuri hyväntekijä lopettaessaan maata repineet sisällissodat.
Testamentissaan Maecenas pyysi että Augustus pitäisi huolta Horatiuksen asioista. Kovinkaan kauan ei keisarin tarvinnut sitä tehdä, sillä runoilija kuoli vain muutaman viikon mesenaattinsa jälkeen. Horatius haudattiin Roomaan Esquilinus kukkulalle.
Teosten kirjoitusvuodet ovat arvioita.
Edward Gibbon
Edward Gibbon (8. toukokuuta 1737 – 16. tammikuuta 1794) oli englantilainen historioitsija, jota on pidetty yhtenä nykyaikaisen historiankirjoituksen perustajista.
Gibbon syntyi kohtalaisen varakkaaseen englantilaiseen perheeseen, joka tuki hänen opintojaan. Hän pääsi jo 15-vuotiaana protestanttiseen Oxfordin Magdalen Collegeen. Hän ei kuitenkaan pitänyt saamastaan opetuksesta ja kääntyi hetkeksi katolisuuteen. Tästä nousi suuri kohu, jota hän pakeni Sveitsiin. Hylättyään englantilaisen yliopistomaailman Gibbon opiskeli itsekseen. Hän palasi Englantiin vuonna 1759 ja toimi muutaman vuoden armeijan palveluksessa jatkaen samalla yksityisiä opintojaan.
Gibbon lähti uudelleen kotimaastaan vuonna 1764. Nyt kohteena oli Rooma, jossa hän koki tuotantonsa kannalta ratkaisevan elämyksen tuolloin vielä antiikin raunioiden täyttämällä Capitolium-kukkulalla. Hän halusi kirjoittaa Rooman valtakunnan katoamisen historian. Vuosina 1776–1789 hän julkaisi kuusiosaisen teoksen "The History of The Decline and Fall of the Roman Empire". Viimeiset vuotensa Gibbon asui vuoroin Lausannessa ja Lontoossa.
Gibbonin teosta on pidetty 1700-luvun historiankirjoituksen huipentumana, koska siinä yhdistyivät aikakauden pääsuuntauksien tärkeimmät piirteet. Ensiksikin se perustui hyvin huolelliseen alkuperäislähteiden kartoittamiseen niin sanotun antikvarismin mallin mukaan. Toisaalta Gibbon jäljitteli ylittämättömästi ajan filosofista historiankirjoitusta, jolle tyyli ja luettavuus olivat tärkein ansio.
Vaikka Gibbon puhuukin otsikossa vain Rooman valtakunnan rappiosta, teos on kuitenkin laaja katsaus keskiajan syntyyn ja sen vaiheisiin. Hän aloittaa historian keisari Trajanuksen kaudesta (98 jaa.) ja jatkaa sitten valtakunnan hajoamisen selvittelyä. Gibbon piti Rooman suuruudenaikaa vuosien 90 ja 180 välillä, Domitianuksen kuolemasta Commoduksen valtaantuloon saakka, ihmiskunnan historian onnellisimpana aikakautena, jonka hyvinvointi kuitenkin riippui ratkaisevasti Rooman silloisten keisarien luonteesta. Ennen tätä kautta Roomaa olikin hallinnut joukko kelvottomia keisareita kuten Caligula, Nero ja Domitianus, ja jatkuvasti oli vaarana, että joku heidän kaltaisensa nousisi jälleen valtaistuimelle.
Gibbon kirjoittaa niin Bysantista kuin lännen valtioistakin, ja kuusiosainen, tuhansien sivujen laajuinen teos päättyy Konstantinopolin luhistumiseen vuonna 1453. Tällöin hänen mielestään antiikin Rooma oli lopullisesti kadonnut.
Gibbonin teos tunnetaan ennen kaikkea sen kielteisestä suhtautumisesta kristinuskoon, jonka hän katsoi yhdeksi pääsyyksi Rooman tuhoon. Se rappeutti roomalaisen hyveeseen ("virtus") perustuneen järjestelmän. Gibbonia on pidetty niin keskiajan kuin Bysantin mustamaalaajana, mutta hänen teoksensa on vivahteikkaampi.
Hätäkeskus
Hätäkeskus vastaanottaa ja käsittelee yleiseurooppalaiseen hätänumeroon 112 soitetut hätäpuhelut. Hätänumero 112 toimii kaikissa Euroopan unionin jäsenmaissa, ja siihen voidaan EU:n alueella soittaa maksutta kaikista kiinteistä puhelimista ja matkapuhelimista. Hätäkeskustoiminnan toteutusmalli vaihtelee eri maiden yhteyskeskustyyppisistä puhelinpalveluista Suomen hätäkeskusjärjestelmän tyyppisiin moniviranomaiskeskuksiin.
Yhteyskeskustyyppisessä hätäkeskuksessa puhelu yhdistetään asiakkaan pyynnön perusteella auttavan viranomaisen omaan hätäkeskukseen. Tilanteesta riippuen asiakas saattaa joutua esittämään asiansa useamman kerran eri viranomaisten hätäkeskuksille tai viranomaisten hätäkeskukset vaihtavat tietoja keskenään.
Kaupan oma merkki
Kaupan oma tuotemerkki (myös kaupan oma merkki, ) viittaa vähittäiskaupan tuotteisiin, joita myydään valmistajan merkin sijasta kaupan omalla nimikkeellä. Historiallisesti kaupan omat tuotemerkit ovat pyrkineet kilpailemaan merkkituotteiden kanssa lähinnä hinnalla, mikä on mahdollista tuottajien kilpailutuksen ja pienempien pakkaus- ja markkinointikulujen ansiosta. Hintaa voidaan myös pienentää muuttamalla tuotteen reseptiä ja hankkimalla tuotteet suurissa erissä kansainvälisten hankintaorganisaatioiden kautta. Kaupan omat tuotemerkit voivat lisäksi täydentää kaupan valikoimaa esimerkiksi eri makuisilla tai laatuisilla tuotteilla joita merkkituotteet eivät tarjoa ja tuoda markkinoille kokonaan uusia tuotteita tai tuoteryhmiä.
Kaupan omien merkkien keksijänä pidetään ranskalaista Carrefour-ketjua, joka toi vuonna 1976 markkinoille ensimmäiset ”vapaat tuotteensa” (). Suomessa Tuko aloitti omien tuotteiden kehittämisen myös jo 1970-luvulla, ja vuonna 1983 ne nimettiin T-kaupan sinivalkoisiksi tuotteiksi. Kesko lanseerasi ensimmäiset Pirkka-tuotteensa 1986. Lidl-kauppaketjun koko liiketoimintaidea perustuu kaupan omiin tuotemerkkeihin.
Suomessa kaupan omien merkkien osuus myynnistä on noin 24 prosenttia. S-ryhmän ja Keskon myynnistä omia merkkejä on noin viidennes, kun taas Lidlillä osuus on noin 75 prosenttia. Suomessa myytäviä kaupan omia merkkejä ovat muun muassa Pirkka, Rainbow ja Eldorado.
Tuko Logistics
Tuko Logistics Osuuskunta on suomalainen logistiikkayritys, joka tarjoaa hankinta- ja logistiikkapalveluja omistaja-asiakkailleen kaikkialle Suomeen. Yhtiö hankkii ja toimittaa asiakasketjuilleen päivittäistavaroita: teollisia ja tuoreita elintarvikkeita, hedelmiä, vihanneksia ja nonfood-tuotteita kotimaasta ja ulkomailta. Valikoimat kattavat sekä vähittäiskauppa- että suurtaloustuotteet.
Tukon asiakasketjut ovat Wihuri, Stockmann ja Heinon Tukku. Yhtiön kokonaisvaihto oli 977 miljoonaa euroa ja liikevaihtoa 693 miljoonaa euroa vuonna 2006. Henkilöstön määrä oli 647. Tradekan uudelleenjärjestelyiden (Wihurin Ruokamarkkinat-fuusion) seurauksena Tradeka myi elokuussa 2005 osuutensa Inexistä S-ryhmälle ja siirtyi käyttämään Tuko Logisticsin palveluita. Lisäksi Tukon yhtenä asiakasketjuna toiminut Suomen Spar Oyj siirtyi SOK:n omistukseen.
Tuko Logisticsin asiakasketjuilleen välittämiä private label -tuotemerkkejä ovat Eldorado ja First Price.
Tukkukauppojen Oy eli Tuko ("Tukku-Konttori") aloitti toimintansa vuonna 1942. Liikeideana oli tuolloin yhdistää suhteellisen pienten tukkuliikkeiden toiminta keskusliikkeeseen. 
Tuko liittyi kansainväliseen Spar-yhteistyöhön vuonna 1962, ja 1970-luvun alkuun asti Suomessa oli noin 500 Spar-kauppaa.
Vuonna 1973 Tukon kaupat yhdistettiin yhtenäisen T-liikemerkin alle ja toiminta jaettiin lähikauppoihin ja marketeihin. 1970-luvun puolivälissä T-ryhmään kuului monia paikallisia lähikauppaketjuja, kuten franchising-periaatteella toiminut "Kukkurakauppa", Oy Hallmanin "Hallvax", Pajusen "Alepa", Pohjanmaa Oy:n "Prima", Saastamoinen-Yhtymän "Pops", Stockmannin "Sesto", Talous-Osakekaupan "Halpis" ja Wihurin "Hansa".
Tuko laajeni 1970-luvulla uusille toiminta-alueille. Vuonna 1975 perustettiin Carrols-hampurilaisravintolaketju. Vuonna 1976 ostettiin tavarataloyritys Anttila ja Saastamoinen Oy:n Heps-tavaratalot, jotka liitettiin Anttila-ketjuun. Tuko hoiti näitä toimintoja suoraan eikä kauppiaidensa kautta.
Vuonna 1987 Tuko osti itselleen Rautakonttori Oy:n, minkä yhteydessä sille tuli mm. Rautia-rautakauppaketju. Tuko ajautui taloudellisiin vaikeuksiin vuonna 1992. Syinä olivat valtauksia vastaan tehdyt yritysjärjestelyt, hallitsematon laajentuminen ja raskas kolmiportainen yhteistyöjärjestelmä. Tuko ryhtyi uudistamaan itseään, ja organisaatiorakennetta yksinkertaistettiin. Konsernin emoyhtiönä aloitti Tuko Oy.
Kesko osti Tukosta osake-enemmistön vuonna 1996. EU:n komissio ei kuitenkaan hyväksynyt kauppaa sellaisenaan, koska se olisi tuonut Keskolle kohtuuttoman vahvan markkina-aseman. Tämän johdosta Tuko pilkottiin useaan eri osaan. Keskolle jäivät Tukosta Anttila Oy ja Rautia Oy. Tukkuliiketoimintaa hoitava Tukospar, nykyinen Tuko Logistics, sai useita eri omistajia.
Vuonna 2015 Kesko osti Suomen Lähikaupan Siwa ja Valintatalot, jotka omistivat Tukosta 39%. Tuko Logistics joutui jälleen miettimään tulevaisuuttaan.
Evankeliumi
Evankeliumi (kreikaksi , "euangelion" 'hyvä sanoma') tarkoittaa
Ydintalvi
Ydintalvi on ilmiö, jossa valtavien räjähdysten seurauksena maapallo peittyy pölypilveen, joka himmentää auringon säteilyn ja aiheuttaa jääkauden. Ydintalven voivat aiheuttaa joko täysimittainen maailmanlaajuinen ydinsota, purkautuva supertulivuori tai meteoriitti. Kaikki halkaisijaltaan yli 100 metrin kokoluokkaa olevien meteoriittien törmäykset maapalloon ovat kohtalokkaita.
Noin tuhanteen kohteeseen kohdistuvan yhteismäärältään 5000 megatonnin ydiniskun arvellaan synnyttävän valtavat määrät savukaasuja, jotka ilmakehässä leijuessaan heikentävät auringon säteilyä niin, että lämpötila maapallolla laskee neljässä–viidessä viikossa 15–42 celsiusastetta. Savua leijuisi ilmassa
silloin ehkä 100–200 megatonnia (vaihdellen 20–640 × 10 tonnia). Erään toisen arvion mukaan savua olisi 225 megatonnia (Mt).
Pilven yllä ylemmässä ilmakehässä lämpötila kohoaa 80 °C. Jokainen 1 megatonnin räjähdys lennättää 5 Mt pölyä ilmakehään, josta 0,1–1 Mt stratosfääriin.
Ihmisen tekemien aineiden ja öljyn palaessa syntyvä savukaasu heikentää ilmakehässä leijuessaan auringon valoa paljon enemmän kuin puun savukaasut.
Mutkikkaammilla malleilla on laskettu, ettei viileneminen olisi näin voimakasta vaan tulisi vain "ydinsyksy", joka olisi matalilla leveyksillä (<30 pohjoista leveyttä) 5 °C, korkeilla yli 30 asteen leveyksillä 15 °C. 75 % savusta poistuisi jo kuukauden kuluttua.
Halkaisijaltaan kilometrin luokkaa oleva asteroidi aiheuttaa maahan törmätessään ilmastonmuutoksen ja mantereenlaajuisen tuhon. Valtamereen pudotessaan tällainen asteroidi aiheuttaa vielä suuremman tuhon maapalloa kiertävien ja kaikkien mantereiden yli huuhtovien hyökyaaltojen myötä.
Jos asteroidi on halkaisijaltaan suuruusluokkaa 10 km, niin arviolta 70 % kaikesta elämästä tuhoutuu. Tätä kokoluokkaa arvellaan nykyisen Jukatanin niemimaan alueelle 65 miljoonaa vuotta sitten pudonneen Chicxulubin asteroidin olleen. Tämän arvellaan lopettaneen dinosaurusten aikakauden.
Jos asteroidi on halkaisijaltaan noin 20 km, tuhoutuu maapallon elämästä jo yli 90 %. Tällaisen arvellaan mahdollisesti olleen syynä noin 240 miljoonaa vuotta sitten permikauden lopulla tapahtuneeseen suureen sukupuuttoon. Tämä megakatastrofi saattoi auttaa dinosaurusten päätymistä valta-asemaan.
Jo läpimitaltaan noin 100 metriä olevan asteroidin iskeytyminen maahan vapauttaa energiaa noin 10—20 megatonnin verran, mikä vastaa tuhatta Hiroshiman atomipommia.
Vesivaaka
Vesivaaka eli vatupassi on mittaväline, jolla voidaan määrittää kallistuskulmia. Sillä tutkitaan erityisesti, onko kappale vaaka- tai pystysuorassa.
Vesivaaka perustuu nesteiden taipumukseen valua matalimpaan mahdolliseen tilaan. Yleisin sovellus on suljetun läpinäkyvän putken sisälle laitettu neste, johon on jätetty pieni ilmakupla. Putken ylimmän pinnan ollessa vaakasuora kupla asettuu putken keskelle. Jos pinta on vinossa, kupla hakeutuu sille puolelle, joka on toista korkeammalla.
Joissain vesivaaoissa vaakatason ja pystysuoran lisäksi on erikseen ilmaisin 45 asteen kulmaa varten, jota voidaan käyttää esimerkiksi kehyksiä ja tukiristikoita varten. Kehittyneimmissä voi olla astetaulu, josta voi lukea tarkempiakin kallistuskulmia.
"Häränsilmä-vesivaa'ssa" on kuperan lasikannen alla kupla, joka ilmaisee kallistuman riippumatta siitä, mihin kompassisuuntaan se asettuu. Sitä voidaan käyttää erityisesti tasojen kuten pöytien vaakasuoruuden toteamiseen ja säätöön yhdellä silmäyksellä.
Ensimmäinen kirje korinttilaisille
Ensimmäinen kirje korinttilaisille eli 1. Korinttolaiskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Paavali Korintissa sijainneelle seurakunnalle. Kirjettä voi pitää Paavalin eettisen opetuksen pääkirjeenä, siinä missä Roomalaiskirje on hänen opillinen pääkirjeensä.
Paavali on kirjoittanut kirjeen noin vuonna 56–57. Korintin kaupunki sijaitsi liikenteellisesti ja erityisesti merenkulun kannalta keskeisellä paikalla kapean kannaksen kohdalla. Siksi kaupunki tunnettiin paheiden pesänä. Paavali joutui siksi kirjoittamaan kaupunkiin usein ja paimentamaan seurakuntia kirjeissään tiukasti mutta lempeästi.
Jakeessa 1. Kor. 5:9 Paavali viittaa aiemmin samalle Korintin seurakunnalle kirjoittamaansa kirjeeseen. Se on todennäköisesti kadonnut ja siksi tuntematon, aikaisempi kirje. Myöhemmin Paavali kirjoitti seurakunnalle myös Toisen kirjeen korinttilaisille, joka oli todellisuudessa puolestaan neljäs kirje.
Ensimmäinen korinttilaiskirje on syntynyt vastauksena kysymyksiin, joita seurakunta kohtaa eläessään kristinuskolle täysin vieraan kulttuurin keskellä. Kirjeen sisällöstä voidaan päätellä, että seurakunnassa esiintyi ennen kaikkea erilaisia ristiriitoja, epäjumalien palvomista, ehtoollisen vääränlaista viettämistä, aviollisia ongelmia ja siveettömyyttä. Tämä kirje on Paavalin niin sanottu eettinen kirje, sillä hän tarttuu kirjeessään kristinuskon moniin henkilökohtaisen elämän ja seurakunnan käytännöllisiin ongelmiin.
Kirjeen tunnetuin kohta on rakkautta käsittelevä luku 13, jota lainataan yleisesti häissä. Sen tunnettuja kohtia ovat muun muassa:
Vaikka tämä luku luetaankin yleensä häissä, jossa kohteena on mies ja nainen, niin kohdat todellisuudessa käsittelevät ihmisen ja Jumalan välistä rakkautta. Kaikki kohdat ensimmäisessä korinttilaiskirjeessä, jotka kertovat rakkaudesta, niin on ihmisen ja Jumalan välistä rakkautta. Sitä, kuinka Jumala on antanut poikansa, jotta hän voisi sovittaa ihmisten synnit maan päällä.
Muita tunnettuja lainoja:
Kirje galatalaisille
Kirje galatalaisille eli Galatalaiskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Paavali Galatiassa sijainneille seurakunnille.
Paavali oli perustanut Galatian seurakunnat itse aikaisemmilla matkoillaan (Ap.t. 16:6; Gal. 1:8; 4:13, 19). Ne koostuivat lähinnä pakanuudesta kääntyneistä kristityistä, mutta niihin kuului myös jonkin verran juutalaiskristittyjä. Nämä halusivat liittää juutalaisia sääntöjä ja tapoja kristinuskoon. Suurin osa alkukristillisestä kirkosta oli tällä kannalla.
Paavali kirjoitti kirjeen hyökkäykseksi tätä näkemystä vastaan. Paavali halusi palauttaa galatalaiset evankeliumin yksinkertaiseen ja vapauttavaan sanomaan. Samalla hän joutui puolustamaan omaa toimivaltaansa apostolina.
Kirje on todennäköisesti kirjoitettu hyvin pian Paavalin toisen Galatiassa käynnin jälkeen (Ap.t. 18:23). Kirjeessä olevat viitteet tukevat tätä. Kirjeessä mainittu käynti Jerusalemissa (Gal. 2:1-10) on sama kuin Apostolien teoissa mainittu käynti (Ap.t. 15), ja Paavali puhuu siitä menneessä aikamuodossa. Näin kirje on kirjoitettu apostolisen neuvoston kokoontumisen jälkeen. Kirjeen yhtäläisyydet Roomalaiskirjeen kanssa ovat johtaneet johtopäätökseen, että ne on kirjoitettu samaan aikaan, eli talvella 57–58 Paavalin ollessa Korintissa (Ap.t. 20:2-3). Galatalaiskirje on kuitenkin selvästi kirjoitettu enemmän kiireellä ja ajankohdan vaatimusten mukaan, kun taas Roomalaiskirje on kirjoitettu systemaattisemmin. Niiden sisällössä on kuitenkin hyvin paljon yhteistä.
Kirjeen pääteemana on kysymys siitä, koskeeko juutalainen laki kristittyjä. Kirje pyrkii todistamaan juutalaisia vastaan, että ihmiset tulevat vanhurskaiksi yksin uskosta, ilman Mooseksen lain vaatimia tekoja.
Johdanto-osan (Gal. 1:1-10) jälkeen Paavali puhuu asioista, jotka ovat saaneet aikaan kirjeen kirjoittamisen.Galatalaiskirje ja Roomalaiskirje yhdessä muodostavat todisteen sille, että vanhurskauttaminen ei tapahdu ihmisen ansioilla, ei moraalisilla teoilla eikä uskonnollisilla riiteillä tai seremonioilla, vaikka niillä olisikin jumalainen alkuperä. Sen sijaan vanhurskaus on ilmainen lahja, joka tulee ainoastaan Jumalan armosta niille jotka ovat ottaneet Jeesuksen vastaan.
Kirjeen loppupuolella (6:11) Paavali kirjoittaa: "Katsokaa, miten suurin kirjaimin minä nyt omakätisesti kirjoitan teille!" Tästä voidaan päätellä, että tämä on ollut hyvin poikkeuksellista. Hänellä oli yleensä tapana kirjoittaa ainoastaan aivan viimeinen lopputervehdys ja siunaus omin käsin, ja muun osan kirjeestä oli kirjoittanut kirjuri sanelusta. Tässä kohden Paavali kuitenkin otti kynän kirjuriltaan, ja kirjoitti lopun itse. Tämä johtuu mahdollisesti siitä, että tuohon aikaan väärennettyjä kirjeitä oli alettu esittää Paavalin nimissä (1 Tess. 2:2, 3:17). Paavali halusi ehkä antaa pidemmän näytteen käsialastaan, toimenpiteenä väärennöksiä vastaan. Lopetuksessa Paavali esittää yhteenvedon kirjeestä suppeilla, nopeilla, toisiinsa liittymättömillä lauseilla. Hän kirjoittaa myös isoilla kirjaimilla (kreikaksi "pelikois grammasin"), joka mahdollisesti symboloi hänen sielunsa energisyyttä ja päättäväisyyttä.
Kirje efesolaisille
Kirje efesolaisille eli Efesolaiskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. 
Kirjeen sisällyksenä on kristillinen seurakunta, johon Kristus on yhdistänyt niin pakanat kuin juutalaisetkin, sekä sen jäsenten keskinäiset velvollisuudet. Perinteisen näkemyksen mukaan sen on kirjoittanut apostoli Paavali Efesoksessa sijainneelle seurakunnalle. Suurin osa nykytutkijoista ei pidä kirjettä Paavalin kirjoittamana, ja ajoittaa sen vuosille 80–90 jaa.
Vaikka kirjeen aloitus (1:1) selvästi sanoo, että Paavali olisi kirjeen kirjoittaja ja Efesoksen seurakunta sen vastaanottaja, tähän liittyy muutamia ongelmia. Ensinnäkin, vanhimmista tunnetuista käsikirjoituksista puuttuvat sanat "Efesoksessa asuvia", jolloin alussa sanotaankin vain "Paavali, Jumalan tahdosta Kristuksen Jeesuksen apostoli, tervehtii ... Kristukseen Jeesukseen uskovia pyhiä". Toisekseen, kirjeessä ei ole mitään viittauksia efesoslaisiin henkilöihin tai mihinkään, mitä Paavali olisi kokenut kaupungissa. Kolmannekseen, sellaiset lauseet kuin "Saatuani kuulla teidän uskostanne" (1:15) viittaavat siihen, ettei kirjoittajalla ole mitään oman käden tietoa kirjeen kohteena olevasta seurakunnasta. Apostolien tekojen mukaan Paavali vietti kuitenkin huomattavasti aikaa Efesoksessa ja oli yksi seurakunnan perustajista.
Näitä ongelmia on yritetty selittää erilaisilla teorioilla. Yhden teorian mukaan kirjoittaja olisi ollut joku, joka käytti Paavalin kirjoituksia paljon ja halusi siksi antaa Paavalille kunnian kirjeestä. Tämä ei kuitenkaan selitä sitä, että kirjeestä puuttuvat viittaukset Efesokseen. Toisen teorian mukaan Paavali olisi kirjoittanut kirjeestä useita kopioita eri seurakunnille, ja kirjeen alussa olevaa tervehdystä vaihdettiin tarpeen mukaan. Tällöin kirjeen varsinaisen sisällön ei ollutkaan tarkoitus olla suunnattu nimenomaisesti jollekin tietylle seurakunnalle. Myös molemmat selitykset ovat mahdollisia, jolloin kirje olisi Paavalin nimissä lähetetty kiertokirje.
Esimerkiksi Kirje kolossalaisille on lähinnä poleeminen, ja sen tarkoitus oli vastustaa joitakin ajatuksia, jotka olivat päässeet hiipimään seurakuntiin. Kirje efesolaisille ei näytä saaneen alkuaan mistään erityisestä syystä, vaan se on yksinkertaisesti Paavalin rakkaudenosoitus vastaanottavalle seurakunnalle, ja osoitus siitä, että hän haluaa seurakunnan saavan oikean opetuksen evankeliumista.
Kirje koostuu seuraavista osista:
Kirje filippiläisille
Kirje filippiläisille eli Filippiläiskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Paavali Filippoissa (myös "Filippi") sijainneelle seurakunnalle.
Lähes kaikki raamatuntutkijat hyväksyvät sen, että kirjeen on kirjoittanut kokonaisuudessaan apostoli Paavali. Ainoa poikkeus ovat sen jakeet 2:5-11, joka on todennäköisesti ollut varhaiskristillinen hymni, jota Paavali on vain lainannut.
Vuonna 1845 F. C. Baur kuitenkin kyseenalaisti sen, että Paavali olisi kirjoittanut kirjeen. Tämä perustui siihen, että hänen mukaansa kirjeen alussa (1:1) mainittuja "seurakunnan kaitsijoita ja palvelijoita" (piispoja ja diakoneja) ei ole virkoina ollut olemassa vielä Paavalin aikaan. Nykyään useimmat tutkijat kuitenkin pitävät tätä mahdollisena, sillä mikään ei puhu sen puolesta, etteivät kyseiset virat olisi voineet olla olemassa jo hänen aikanaan.
Paavali kirjoitti kirjeen niiden kahden vuoden aikana, jolloin hän oli "kahleissa" (1:7-13) Roomassa, todennäköisesti loppuvuodesta 61 tai alkuvuodesta 62. Kirje oli osoitettu itäisessä Makedoniassa sijainneen Filippoin seurakunnalle, joka oli koko Euroopan ensimmäisiä seurakuntia. Paavalilla ja seurakunnalla oli hyvin läheiset siteet. Seurakunta auttoi Paavalia tämän työssä, ja Paavali puolestaan kiittää seurakuntaa tästä usein (Ap.t. 20:33-35; 2 Kor. 11:7-12; 2 Tess. 3:8). Filippoilaiset olivat köyhiä mutta anteliaita, ja halusivat edistää lähetystyötä. He olivat lähettäneet lähettiläänsä Epafroditoksen auttamaan Paavalia. Epafroditos vei kirjeen Filippoihin palatessaan.
Kirjeen sisältö antaa mielenkiintoisen väläyksen siihen, mikä oli kirkon tila Roomassa Paavalin ollessa siellä. Paavali kirjoittaa, että hänen vankeutensa ei ollut esteenä evankeliumin saarnaamiselle, vaan pikemminkin kääntyi eduksi. Evankeliumi levisi nopeasti roomalaisten sotilaiden keskuudessa, sillä Paavali oli jatkuvasti kosketuksissa heihin. Näin kristittyjen määrä Roomassa lisääntyi nopeasti.
Kirjeessä esitetyt opinkohdat muistuttavat huomattavasti Roomalaiskirjeen opetuksia. Fililippiläiskirje 3:20 ja Efesolaiskirje 2:12,19 taas esittävät ensimmäistä kertaa Paavalin kirjeissä kirkon ikään kuin kaupunkina tai yhdyskuntana. Kirjeessä korostetaan myös entistä selvemmin ajatusta Kristuksen armon ja henkilökohtaisen suuruuden suuresta ihmeellisyydestä.
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille eli 1. Tessalonikalaiskirje () on yksi Uuden testamentin vanhimmista kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Paavali Thessaloniken (myös Tessalonika) kaupungissa sijainneelle seurakunnalle.
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille oli todennäköisesti ensimmäinen kaikista Paavalin kirjoittamista kirjeistä ja samalla ensimmäinen kaikista Uuden testamentin kirjoista. Se on todennäköisesti kirjoitettu joko vuonna 48 Jerusalemin kirkolliskokouksen jälkeen tai vuoden 52 lopulla. Paavali kirjoitti kirjeen sen jälkeen, kun hänen työtoverinsa apostoli Timoteus oli palannut Makedoniasta, ja pystyi kertomaan Paavalille uutisia Thessaloniken seurakunnan tilasta (Ap. t. 18:1-5; 1 Tess. 3:6). Vaikka Timoteuksen tuomat uutiset olivatkin enimmäkseen rohkaisevia, kävi myös ilmi, että seurakunnassa oli syntynyt erilaisia väärinkäsityksiä Paavalin kristinuskosta antamasta opetuksesta. Paavali pyrkii kirjeessä korjaamaan näitä väärinkäsityksiä ja kehottaa thessalonikelaisia noudattamaan puhtautta kaikessa elämässä. Paavali muistuttaa, että heidän pyhittymisensä on Jumalan tahto heidän elämäänsä kohtaan.
Yhteenveto:
Toinen kirje tessalonikalaisille
Toinen kirje tessalonikalaisille eli 2. tessalonikalaiskirje () on yksi apostoli Paavalin nimissä kirjoitetuista Uuden testamentin kirjeistä. Se on kirjoitettu Thessaloniken (myös Tessalonika) kaupungissa sijainneelle seurakunnalle. Se onko Paavali todella kirjeen kirjoittaja on kuitenkin kiisteltyä. Koko Paavalin tekstikorpuksesta toisen tessalonikalaiskirjeen aitous on kolossalaiskirjeen jälkeen varmaankin kiistellyin.
Perinteisen näkemyksen mukaan Paavali kirjoitti toisen kirjeen Thessaloniken asukkaille todennäköisesti Korintissa muutama kuukausi ensimmäisen kirjeen jälkeen. Seurakuntalaiset olivat omaksuneet hyvin voimakkaasti Paavalin ensimmäisessä kirjeessä opettaman ajatuksen Jeesuksen paluusta ja ajattelivat, että hetki on käsillä hyvin pian. Paavali haluaa korjata tämän käsityksen (2:1-12), ja hän kertoo, mitä pitää tapahtuman ennen kuin lopun aika koittaa. Kirje mainitsee ensimmäisen kerran "suuren luopumuksen".
Edellä kuvatussa näkemyksessä on kuitenkin ongelmia, jotka vaativat selitystä. Kirjeessä hyökätään sellaista opetusta vastaan, että Herran päivä tulisi yllättäen. Kirjeessä kiistetään myös jyrkästi, että joku voisi Paavalin (tai Silvanuksen tai Timoteuksen) kirjeeseen tai puheeseen vedoten sellaista väittää (2. Tess. 2:2). Ongelmana on kuitenkin se, että juuri ensimmäisessä tessalonikalaiskirjeessä, jota yleisesti pidetään aitona Paavalin kirjeenä, opetetaan Herran päivän tulevan kuin "varas yöllä" (1. Tess. 5:2). Opetusta suuresta luopumuksen ajasta ja anti-kristuksesta ei löydy myöskään mistään muusta Paavalin kirjeestä. Sitä, ettei kirje olisi aito Paavalin kirje, on perusteltu myös kirjeitten täysin erilaisella sävyllä. Siinä missä ensimmäinen on yksi lempeimmistä Paavalin kirjeistä, toisen sävy on kiivas ja ankara.
On myös esitetty, että toinen tessalonikalaiskirje olisi kirjoitettu korvaamaan ensimmäinen. Toisen lopussa painotetaan Paavalin omakätistä allekirjoitusta, jonka sanotaan olevan tuntomerkkinä kaikissa Paavalin kirjeissä. Ensimmäisen lopusta tämä Paavalin omakätinen allekirjoitus kuitenkin puuttuu. Siksi on epäilty, että kirjeen kirjoittaja olisi halunnut korjata hereettiseksi näkemänsä ensimmäisen tessalonikalaiskirjeen opetuksen ja näin ollen korjata siis aidon Paavalin näkemyksiä itse Paavalin nimissä. Jos kirje ei ole Paavalin kirjoittama, sen kirjoittajan on kuitenkin täytynyt tuntea muitakin Paavalin kirjeitä ja mahdollisesti olettaa myös vastaanottajiensa tuntevan niitä.
Yhteenveto:
Ensimmäinen kirje Timoteukselle
Ensimmäinen kirje Timoteukselle eli 1. Timoteuskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Perinteisen näkemyksen mukaan sen on kirjoittanut apostoli Paavali työtoverilleen, apostoli Timoteukselle. Nykytutkimuksen mukaan kirje on todennäköisesti kirjoitettu toisen vuosisadan ensimäisellä puoliskolla. Kirje on yksi kolmesta niin kutsutusta pastoraalikirjeestä, ja perinteisen näkemyksen mukaan yksi neljästä Paavalin yksityishenkilöille lähettämästä kirjeestä.
Perinteisen näkemuksen mukaan Paavali on kirjoittanut kirjeen noin vuonna 62–64. Paavali kertoo kirjeessä siirtyneensä Efesoksesta Makedoniaan, ja niin kirje on todennäköisesti kirjoitettu Filippoissa tai jossain muussa makedonialaisessa kaupungissa. Ensimmäisen ja toisen vangitsemisensa välisenä aikana Paavali todennäköisesti kävi Kreikassa ja Vähässä-Aasiassa perustamissaan seurakunnissa, ja kirjoitti kirjeen Timoteukselle, joka oli jäänyt hänen jälkeensä Efesokseen.
Paavalin rooli kirjeen kirjoittajana hyväksyttiin yleisesti antiikin aikana, mutta on usein kyseenalaistettu nykyään. Kriittisen näkemyksen mukaan kirjeet ovat huomattavasti Paavalia myöhäisempiä. Yhtään pastoraalikirjeistä ei ole mainittu Markionin noin vuonna 140 kokoamassa kymmenen kirjeen kaanonissa, eikä niistä tunneta yhtään lainausta ennen Irenaeusta noin vuonna 170. Tämän vuoksi kirjeiden oletetaan olevan peräisin toisen vuosisadan alkupuoleltaä. Nykyiset tutkijat eivät myöskään pidä kirjeiden kirjoitustyyliä ja niissä käytettyä sanastoa yhdenmukaisina Paavalin tunnustetusti aitojen kirjeiden tyylin ja sanaston kanssa.
Kirjeissä kuvattu tilanne ei myöskään sovi täysin yhteen Paavalin elämäkerran kanssa, ja niissä esitetään oppeja, jotka sopivat paremmin kasvavaan alkukristilliseen kirkkoon kuin apostoliseen aikaan. Ensimmäisen Timoteuskirjeen mukaan kristillisen perinteen vaaliminen asetetaan seurakunnan vanhimpien ("presbyteros") tehtäväksi, ja kyseinen virka on tuntematon Paavalille ja muille apostoleille.
Kirje koostuu lähinnä Paavalin Timoteukselle antamista ohjeista, jotka koskevat kirkon organisaatiota ja sen eri jäsenten velvollisuuksia. Kirje myös kehottaa uskollisuuteen totuuden säilyttämisessä ja virheiden tukahduttamisessa.
Kirjeen toinen luku sisältää seuraavanlaisen opetuksen, jota ovat käyttäneet naispappeuden vastustajat sekä muut konservatiivisen naisnäkymyksen kannattajat: ”Naisen tulee kuunnella opetusta, hiljaa ja kuuliaisena. Sitä en salli, että nainen opettaa, enkä sitä, että hän hallitsee miestä; hänen on elettävä hiljaisesti. Ensinhän luotiin Aadam ja sitten Eeva, eikä petetyksi joutunut Aadam, vaan nainen antoi pettää itsensä ja rikkoi käskyn.” (2:11-14)
Kirjeen kolmannessa luvussa luetellaan seurakunnan kaitsijoilta eli vanhimmilta vaadittavat ominaisuudet. Hänen tulee olla paitsi nuhteeton elämässään, myös vakaa ja tunnettu uskossaan ja omattava hyvät suositukset muilta. Samoin annetaan ohjeet seurakuntapalvelijoille eli diakoneille.
Toinen kirje Timoteukselle
Toinen kirje Timoteukselle eli 2. Timoteuskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä.
Kirje on yksi kolmesta niin kutsutusta pastoraalikirjeestä, ja perinteisen näkymyksen mukaan yksi neljästä apostoli Paavalin yksityishenkilöille lähettämästä kirjeestä, ja sen olisi kirjoittanut apostoli Paavali työtoverilleen, apostoli Timoteukselle noin vuonna 65–67 eaa. jonkin verran ensimmäisen kirjeen jälkeen, ja Paavali olisi kirjoittanut sen Roomassa toisen vankeutensa aikana, ja Tykikos vei kirjeen Timoteukselle.
Nykytutkimuksen mukaan kirje on todennäköisesti kirjoitettu toisen vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla.
Kirjeessä Paavali pyytää hartaasti Timoteusta tulemaan luokseen ennen talvea, ja tuomaan Markuksen mukanaan (vertaa Fil. 2:22). Hän ounastelee, että hänen lähtönsä aika on käsillä (4:6), ja hän kannustaa "poikaansa Timoteusta" kaikkeen ahkeruuteen ja peräänantamattomuuteen taistelussa vääriä opetuksia vastaan, sekä kärsivällisyyteen vainojen alla (1:6-15).
Kirje Titukselle
Kirje Titukselle eli Tituskirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Perinteisen näkemyksen mukaan sen on kirjoittanut apostoli Paavali työtoverilleen, apostoli Titukselle. Nykytutkimuksen mukaan kirje on todennäköisesti kirjoitettu toisen vuosisadan ensimäisellä puoliskolla.
Kirje on yksi kolmesta niin kutsutusta pastoraalikirjeestä, ja perinteisen näkymyksen mukaan yksi neljästä Paavalin yksityishenkilöille lähettämästä kirjeestä.
Perinteisen näkemyksen mukaan Paavali on kirjoittanut kirjeen. Tämä näkemys oli vallalla antiikin ajalta lähtien. Kirje olisi kirjoitettu sen jälkeen, kun Paavali oli käynyt Kreetalla (Tit. 1:5). Tämä ei kuitenkaan voi olla sama käynti, josta puhutaan Apostolien teoissa (Ap. t. 27:7), koska tällöin Paavali oli vangittuna matkalla Roomaan, ja vankeus kesti kaksi vuotta. Näin Paavalin on oletettu vapautumisensa jälkeen matkustaneen takaisin Vähään-Aasiaan, kulkien matkalla Kreetan kautta. Tämän jälkeen hän olisi jatkanut Efesokseen ja myöhemmin Makedoniaan. Siellä hän kirjoitti ensimmäisen kirjeen Timoteukselle. Sen jälkeen hän jatkoi Nikopolikseen, joko Epeiroksen Nikopolikseen tai Makedonian Nikopolikseen, joka mainitaan kirjeen lopetuksessa. Kirje olisi kirjoitettu siellä noin vuonna 63–64.
Lähes kaikki apologistit, myös perinteistä näkemystä edustavat, ovat kuitenkin sitä mieltä, että pastoraalikirjeiden lopetukset eivät ole autenttisia. Nykytutkijoiden yleisen näkemyksen mukaan kirje on muiden pastoraalikirjeiden tapaan kirjoitettu vasta toisella vuosisadalla.
Kirje olisi kirjoitettu samaan aikaan kuin Ensimmäinen kirje Timoteukselle, joka muistuttaa kirjettä monin paikoin. Kummatkin kirjeet on kirjoitettu seurakunnalle, jota kirjoittaja on aiemmin opettanut, mutta jota ohjataan enää lähinnä kirjeiden välityksellä. Kummatkin kirjeet antavat ohjeita ja asettavat vaatimuksia seurakunnan paimenen tehtävässä oleville henkilöille. Sekä Timoteusta että Titusta myös varoitetaan samalla tavalla vääristä opetuksista.
Kirje sisältää seuraavan lainauksen kreikkalaisen runoilija Epimenideen runosta "Kretika", koskien kreetalaisten petollisuutta ja opillista eksytystä: ”Petturi Kreetan mies, peto ilkeä, ahne ja laiska” (Tit. 1:12). Raamattu ei kovin usein siteeraa itsensä ulkopuolisia lähteitä, joten kyseessä on huomionarvoinen poikkeustapaus. (Katso lisää: Epimenides Raamatussa.)
Kirje Filemonille
Kirje Filemonille () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Paavali työtoverilleen, apostoli Filemonille.
Nykyisen käsityksen mukaan kirjettä pidetään aitona Paavalin kirjeenä, vaikka sen aitous onkin aiemmin ollut kyseenalaistettuna. Paavali on ollut kirjeen kirjoittaessaan vankilassa, joko Roomassa tai Efesoksessa, ja hän on kirjoittanut kirjeen Filemonille ja hänen kahdelle toverilleen, Apfiaalle ja Arkippokselle. Jos Kirje kolossalaisille on autenttinen, Filemonin on täytynyt asua Kolossiassa.
Paavali on kirjoittanut kirjeen Filemonin orjan Onesimoksen puolesta. Onesimoksen nimi tarkoittaa "hyödyllistä". Paavali sanaleikittelee hänen olleen omistajalleen aiemmin hyödytön ja tehneen jotain väärää, mutta muuttuvan nyt hyödylliseksi. Onesimos oli todennäköisesti karannut omistajaltaan, tavannut Paavalin ja tullut uskoon. Paavali lähetti hänet takaisin omistajalleen, ja kehottaa heitä veljelliseen rakkauteen.
Paavalin kirjeen sisältö on kryptinen. Hän imartelee Filemonia tahdikkaasti, puhuen Filemonin kristillisestä rakkaudesta ja uskosta, mutta kuitenkin samanaikaisesti muistuttaa häntä omasta auktoriteetistaan, joka käy myös hänen ylitsensä, sekä Filemonin hengellisestä "velasta" Paavalille. Onesimoksen kääntymys on muuttanut aiemman tilanteen, ja Onesimos voi palata "ei enää orjana vaan orjaa arvokkaampana, rakkaana veljenä" (jae 16).
Kirjeestä ei kuitenkaan käy ilmi, tulisiko Onesimoksen karkaaminen vain antaa anteeksi, vai tulisiko hänet jopa vapauttaa. Voiko orja olla myös "veli", vai korvaako veljeys orjuuden? Vastaus on epäselvä, ja oppineet ovat aina jakautuneet kysymyksen suhteen. Kysymys on kuitenkin oleellinen Paavalin saarnaaman evankeliumin sosiaalisten vaikutusten kannalta.
Ei ole tietoa, mitä Onesimokselle tapahtui kirjeen kirjoittamisen jälkeen. Antiokian piispa Ignatius mainitsee Efesoksen piispan Onesimoksen toisen vuosisadan alkupuolella. Onesimos oli kuitenkin yleinen orjan nimi, joten tämän piispan yhdistäminen Filemonin orjaan on pelkkää spekulaatiota.
Kirje Filemonille ei ole ollut kovin merkittävä kristillisen teologian ja etiikan kannalta. Luther näki yhteyden Paavalin ja Jeesuksen opettaman anteeksiannon ja sovinnon välillä. Luther kuitenkin huomautti myös, että kirje ylläpiti sosiaalista status quo -tilannetta: Paavali ei tehnyt mitään muuttaakseen Onesimoksen asemaa orjana – ja hän kunnioitti lakia palauttamalla hänet.
Kirjettä käytettiin paljon brittiläisten ja myöhemmin yhdysvaltalaisten taistelussa orjuutta vastaan. Sekä orjuuden puolustajat että vastustajat käyttivät kirjettä tukemaan omaa mielipidettään. Nykyään tutkijat ovat sitä mieltä, että Paavali käytännössä kaivoi pohjan orjuuden alta kirjeellään, ja ainakin hän olisi tehnyt sen, jos yhteiskunnalliset olosuhteet olisivat sallineet sen.
Kirje on Paavalin säilyneistä kirjeistä lyhyin, se käsittää ainoastaan 25 jaetta. Se on myös Obadjan kirjan, Toisen ja Kolmannen Johanneksen kirjeen sekä Juudan kirjeen ohella Raamatun ainoa kirja, jota ei ole jaettu erikseen lukuihin ja jakeisiin, vaan ainoastaan jakeisiin.