Grande Armée
Grande Armée eli Suuri armeija syntyi, kun Napoleon I uudelleennimesi Britteinsaarten valloitukseen tarkoitetun armeijan ja siirsi sen Ranskan itäosaan aloittaakseen sodan vuonna 1805 Itävaltaa ja Venäjää vastaan. Armeijan nimeä käytettiin myös myöhempien sotaretkien yhteydessä, mutta yleensä sitä käytetään kaikkien Napoleonin kokoamien armeijoiden yhteydessä 1800-luvun alkupuolella (katso Napoleonin sodat).
Ensin Grande Armée koostui kuudesta armeijakunnasta. Saatuaan tietää Itävallan ja Venäjän suunnitelmista hyökätä Ranskaan Napoleon lähetti armeijan Saksaan. Armeija voitti muun muassa Ulmin taistelun ja Austerlitzin taistelun.
Kun Napoleonin Ranskan mahti kohosi, Grande Armée kasvoi yhä suuremmaksi. Venäjän sotaretken alkaessa armeijassa oli 680 000 miestä . Kaikkia osastoja komensivat ranskalaiset kenraalit, paitsi Puolan ja Itävallan armeijakuntia, ja armeija oli koottu monikansallisista joukoista. Sotaretki sujui aluksi hyvin, mutta lopulta armeija joutui perääntymään pois Venäjältä, kärsien valtavat 400 000 miehen tappiot.
Myöhemmin armeija koottiin uudestaan, kunnes lopulta Ranska kärsi tappion Waterloon taistelussa.
Grande Armée’n mukaan on nimetty Pariisin "Avenue de la Grande Armée", joka on Avenue des Champs-Élysées’n jatkeena Riemukaaren toisella puolella ja johtaa La Défensen suuntaan.
Grande Armée oli jaettu armeijakuntiin, joita oli yleensä viidestä seitsemään, ja jokaisessa oli 10 000–50 000 miestä, keskimäärin 20 000–30 000. Armeijakunnat pystyivät toimimaan itsenäisesti, koska mukana oli kaikki huoltojoukot. Yleensä ne toimivat melko läheisessä yhteistyössä pysyen päivän marssin päässä toisistaan. Armeijakuntaa johti, koosta ja tehtävästä riippuen, joko marsalkka tai divisioonankenraali.
Napoleon luotti armeijakuntien komentajiin ja antoi heille suuren vapauden toimia sodassa kuten halusivat, kunhan he täyttivät Napoleonin strategiset tavoitteet. Kuitenkin Napoleon saattoi vaihtaa komentajat tai asettua itse johtoon.
Armeijan taktisten muodostelmien perusta oli 4 000–6 000 miestä käsittävä divisioona. Nämä koostuivat 2–3 prikaatista, jotka taas koostuivat kahdesta rykmentistä. Divisioonalla oli käytössään myös 3–4 patterin tykistöprikaati, jonka kussakin patterissa oli neljä tykkiä ja kaksi haupitsia. Divisioonat pystyivät myös itsenäiseen toimintaan ja niitä komensi divisioonankenraali (nykyään kenraalimajurin arvoinen).
Ranskan keisarillinen kaarti ("Garde Imperiale") oli aikansa eliittijoukko, joka muodosti kokonaisen oman armeijakuntansa. Napoleon halusi kaartin olevan esimerkki kaikille sotilailleen, ja koska se oli taistellut useilla sotaretkillä Napoleonin kanssa, sitä pidettiin täysin luotettavana. Kaartin jalkaväkeä käytettiin vain harvoin suoraan taisteluissa, mutta ratsuväkeä ja tykistöä käytettiin enemmän.
Vuosien saatossa kaarti kasvoi kooltaan. Vuonna 1800 siihen lukeutui 3 000 miestä, ja sen koko saavutti huippunsa 1812, jolloin kaartissa oli jo 112 000 miestä.
Kaartin jalkaväki jakautui kolmeen osaan.
Keisarillisen Kaartin ratsuväki sisälsi muutamia oman aikansa parhaimpia ja urhoollisimpia ratsuväen joukko-osastoja, kuten pelätyt Kaartin ratsukrenatöörit sekä Kaartin puolalaiset ratsukeihäsmiehet, jotka kumpainenkaan eivät koskaan historiansa aikana hävinneet yhtäkään taistelua vihollisen ratsuväelle. Vuonna 1804 Keisarillisen kaartin ratsuväki koostui kahdesta rykmentistä eli ratsukrenatööri- ja ratsujääkärirykmenteistä sekä pienistä joukoista santarmeja ja mamelukkeja. Vuonna 1806 mukaan lisättiin yksi rakuunarykmentti. Puolan sotaretken jälkeen 1807 Kaarti sai osakseen lansieerirykmentin puolalaisia ratsukeihäsmiehiä. Seuraava lisäys oli toinen ulaanirykmentti, ns. ”Punaiset lansieerit”, joka koottiin ranskalaisista ja hollantilaisista. Kolmas liettualaisista koottu lansieerirykmentti jäi lyhytikäisemmäksi. Kaartin ratsuväki otti usein osaa taisteluihin ja toimi yleensä tehokkaasti muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta.Napoleonin itsensä käskystä ratsuväki muodosti noin viides- tai kuudesosan Grande Arméesta. 800–1 200 miehen ratsuväkirykmentit muodostuivat kolmesta tai neljästä eskadroonasta, jotka muodostuivat kahdesta komppaniasta. Lisäksi oli huoltojoukot. Jokaisen rykmentin ensimmäisen eskadroonan ensimmäistä komppaniaa kutsuttiin ”eliitiksi”, koska sille annettiin parhaat miehet ja hevoset. Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen Ranskan ratsuväki oli kärsinyt kokeneiden kuninkaalle uskollisten upseerien kadottua. Napoleon rakensi ratsuväen uudelleen tehden siitä yhden maailman parhaista. Grande Arméen ratsuväkeä ei juurikaan voitettu taistelussa ennen vuotta 1812 ja Venäjän sotaretkeä. Ratsuväki jaettiin kahteen pääosaan.
Jalkaväki muodosti suurimman osan Grande Arméesta. Se jaettiin kahteen pääosaan, linjajalkaväkeen ("Infanterie de Ligne") eli raskaaseen jalkaväkeen ja kevyeen jalkaväkeen ("Infanterie Légère").
Linjajalkaväki muodosti jalkaväestä suurimman osan. Grande Arméeta muodostettaessa linjajalkaväkeä oli 89 rykmenttiä, myöhemmin 156. Rykmenttien koko vaihteli, koska pääyksikkönä toimi pataljoona. Pataljoonan koko oli periaatteessa 840 miestä, mutta se oli vain pataljoonan täysi koko ja harvat saavuttivat sen. Tyypillisempi koko olikin 400–600 miestä.
Vuodesta 1800 vuoteen 1803 linjapataljoonassa oli kahdeksan fusilier-komppaniaa ja yksi krenatöörikomppania. Vuosina 1804–1807 pataljoonassa oli seitsemän fusilier-komppaniaa, yksi krenatöörikomppania ja yksi voltigeur (kahakoija)-komppania. Vuosina 1808 to 1815 pataljoona koostui neljästä fusilier-komppaniasta, yhdestä krenatöörikomppaniasta ja yhdestä voltigeur-komppaniasta.
Kevyellä jalkaväellä oli Grande Arméessa tärkeä rooli, vaikka sitä oli suurimmillaankin vain 35 rykmenttiä. Linjajalkaväki pystyi tekemään samat asiat taistelussa, myös kahakoinnin, mutta ero oli koulutuksessa ja moraalissa. Koulutus tähtäsi liikkumanopeuteen ja tarkkuuteen. Moraali oli korkealla juuri sen takia, että kevyttä jalkaväkeä käytettiin paljon muun muassa suojaamaan suurempia muodostelmia. Miehet oli myös koulutettu liikkumaan paremmin maastossa ja suojautumaan tulelta. Kevyen jalkaväen pataljoonan koostumus oli täsmälleen samanlainen kuin linjajalkaväen, mutta fusiliereille ja krenatööreille oli omat vastineet.
Napoleon itse oli tykistöupseeri, ja on sanonut: ”Jumala on sen puolella, jolla on paras tykistö.” Tykistö oli Grande Arméen tulivoimaisin osa, joka pystyi tuottamaan viholliselle eniten tappioita lyhyen ajan sisällä. Tykistö koottiin usein suuriksi pattereiksi, jolloin voitiin keskittää tuli tiettyyn paikkaan. Armeijan tykistön miehistö oli hyvin koulutettu ja tykkejä pystyttiin siirtämään paikasta toiseen erittäin nopeasti.
Lisäksi Napoleonin tykistöä auttoi Jean de Gribeauvalin tekemät innovaatiot, jotka tekivät kanuunoista kevyempiä ja helpompia tähdätä. De Gribeauval suunnitteli myös kestävämmän alustan ja vakioi tykkien kaliiberit. Ranskalaiset tykit olivat 4-, 8- tai 12- naulaisia tykkejä tai kuuden tuuman haupitseja. Pienemmät tykit korvattiin myöhemmissä sodissa 6-naulaisilla. Tykkien putket olivat pronssia.
Kenttätykistössä tykkimiehet marssivat, vaikka tykit olivatkin hevosvetoisia. Vuonna 1805 Grande Arméessa oli kahdeksan, myöhemmin kymmenen kenttätykistörykmenttiä (lisäksi Keisarillisessa kaartissa kaksi), mutta nämä rykmentit olivat vain hallinnollisia yksiköitä. Tykistössä itse tykit oli järjestetty pattereiksi (vastaa komppaniaa).
Patteriin kuului tykkimiesten, aliupseerien ja upseerien lisäksi huoltohenkilöstö, joka vastasi mm. tykkien korjaamisesta ja ammusten säilyttämisestä.
Ratsutykistössä miehet ja tykit kuljetettiin hevosten vetämissä vaunuissa. Tämä kevyt tykistö operoi paljon lähempänä vihollisten linjoja kuin kenttätykistö, joten miehet olivat koulutettuja myös lähitaisteluun. Tulietäisyydellä tykit irrotettiin valjakon vetämistä etuvaunuista, valmisteltiin, tähdättiin ja ammuttiin. Tykki pystyttiin nopeasti tämän jälkeen saamaan taas kuljetuskuntoon. Ratsutykistön miesten täytyi olla tykistön parhaimmistoa juuri tarvittavasta nopeudesta johtuen. Keisarillisen kaartin ratsutykistön miehet pystyivät valmistelemaan ja ampumaan tykin alle minuutissa.
Ratsutykistössä oli kuusi hallinnollista rykmenttiä armeijassa ja yksi kaartissa. Ratsuväkeen kiinnitettyjen patterien lisäksi jokaisella jalkaväen divisioonalla tai ainakin armeijakunnalla oli patteri ratsutykistöä. Sen ylläpito ja rakentaminen tuli kuitenkin kalliiksi, ja parhaimmillaan se täytti noin yhden viidesosan Grande Arméen tykistöstä. Ratsutykistö käytti myös enemmän ammuksia, ja heille jaettiinkin kaksi kertaa enemmän ammuksia kuin kenttätykistölle.
Grande Armée pystyi ylittämään jokia helposti ponttonisillan rakentajien avulla. Ponttonisiltojen avulla armeija pystyi yllättämään vihollisen ylittämällä joen sieltä, mistä muuten sitä ei olisi voitu ylittää. Venäjän sotaretkellä ponttonipioneerit pelastivat armeijan tuholta Beresinassa. Ponttonipioneereja oli 14 komppaniaa, jotka olivat kenraali Jean Baptiste Eblén komennossa. Siltojen osat kuljetettiin vankkureissa ja niitä pystyttiin tekemään hevosvetoisissa pajoissa. Ponttonipioneerikomppania pystyi rakentamaan 80 ponttonin (120–150 metriä) sillan noin seitsemässä tunnissa.
Sapöörit (nyk. pioneerit) vastasivat tunnelien kaivamisesta linnoitusten murtamiseksi. Heitä ei kuitenkaan käytetty kovin paljon, koska linnoitukset oli helpompi ohittaa ja eristää kuin hyökätä niihin suoraan.
Napoleon on sanonut: ”Armeija marssii vatsallaan.” Tämä kuvastaa sotilaallisen huollon tärkeyttä. Sotilailla oli neljän päivän muona mukanaan ja huoltovankkureissa oli kahdeksan päivän, mutta niitä tuli käyttää vain hätätilanteissa. Sen sijaan Napoleon rohkaisi miehiään keräämään ruokaa ympäristöstään.
Lisätarvikkeita varastoitiin huoltovarikoille, joita siirrettiin eteenpäin sitä mukaa kuin joukot etenivät. Armeijan huoltovarikoilta muona jaettiin divisioonien ja armeijakuntien varikoille, joilta se siirrettiin eteenpäin rykmenteille ja pataljoonille. Ruokaa jaettiin sen mukaan miten paljon sotilaat saivat sitä ympäristöstään. Omalla alueella ympäristöstä saatiin paljon ruokaa, mutta neutraalilla alueella elettiin huollon varassa. Huoltojärjestelmä mahdollisti Grande Arméen 25 kilometrin marssin päivässä jopa viiden viikon ajan. Nicolas Appertin tekemän ruoansäilytyskeksinnön ansiosta huolto oli entistä tehokkaampaa.
Lääkintäjoukot oli sijoitettu rykmenttien, divisioonien ja armeijakuntien tasolle. Lääkäreiden ja muiden lisäksi lääkintämiehinä toimi suuri joukko kokemattomia miehiä. Paljon suurempi osa sotilaista kuoli haavoihin tai sairauksiin kuin taistelussa. Melkeinpä ainoa kirurginen toimenpide oli amputointi. Anestesisena toimenpiteenä käytettiin alkoholia tai joissain tapauksissa potilaan kolkkaamista tajuttomaksi.
Myöhemmin kehitettiin ”lentävä ambulanssi” -systeemi, joka mukautti tykistön nopean liikkumistavan sairaanhoitoon ja toimi pohjana monien armeijoiden lääkintäjärjestelmälle. Ne, jotka selvisivät haavoittumisestaan, saivat yleensä hyvää hoitoa Ranskassa. Haavoittuneita käsiteltiinkin usein sotasankareina.
Suuri osa Grande Arméen viestiyhteyksistä toimi edelleen jo satoja vuosia käytössä ollella periaatteella, ratsastavien viestinviejien välityksellä. Varsinkin husaareja käytettiin tässä tehtävässä ratsastustaitojensa vuoksi. Lyhyen matkan viestejä voitiin välittää liputtamalla tai soittimilla, esimerkiksi rummuilla ja trumpeteilla.
Grande Armée oli kuitenkin myös maailman ensimmäisiä armeijoita, jotka käyttivät kirjekyyhkyjä viestien toimittamiseen perille. Se oli myös ensimmäisiä, jotka käyttivät kuumailmapalloja viestintään ja tähystykseen. Suuri etu oli myös Claude Chappen kehittämä semaforijärjestelmä. Järjestelmä koostui torneista, joiden viestitankojen avulla voitiin esimerkiksi lähettää viesti Pariisista Lilleen, 193 kilometrin matkan, yhdeksässä minuutissa. Napoleonin päämajalla oli mukanaan siirrettävä järjestelmä, ja jopa vankkureissa siirrettävää järjestelmää kehitettiin, mutta sitä ei saatu käyttöön ennen sotien loppumista.
Toisin kuin monissa aikaisemmissa armeijoissa (esimerkiksi Ancien régime), yleneminen Grande Arméessa ei ollut kiinni yhteiskuntaluokasta tai vauraudesta. Napoleon halusi armeijan olevan meritokratia, jossa jokaisella olisi mahdollisuus nousta ylöspäin. Sopivien tilaisuuksien sattuessa kyvykkäät miehet pystyivät ylenemään huipulle muutamassa vuodessa, kun muissa armeijoissa se vaati kymmeniä vuosia.
Napoleon tunnettiin mestarillisena strategina, mutta hän oli myös taktisen sodankäynnin uudistaja. Vanhoja ja uusia muodostelmia yhdisteltiin, jolloin niistä tuli joustavampia kuin ajan muiden armeijoiden käyttämä linjataktiikka. Sodankäynnissä tehokkaimman keinon ajateltiin olevan koukkaus sivustaan tai selustaan, mikä oli linjataktiikan suurin heikkous. Jotkut komentajat pelkäsivät tätä niin, että vahvistivat sivustojaan heikentyneen keskustan uhalla. Napoleon käytti tätä hyväksi tekemällä valehyökkäyksiä tai jättämällä sivustansa näennäisesti suojattomaksi (kuten Austerlitzin taistelussa). Ranskalaiset pystyivät sitten murtautumaan vihollisen keskustan läpi. Napoleon piti reservissään erityisesti keisarillista kaartia, joka pystyi kääntämään taistelun kulun tarvittaessa.
Joitakin yleisiä muodostelmia olivat:
Grande Armée muodostettiin alun perin Britteinsaarten valtaamista varten. Se sijaitsi Boulognessa vuoteen 1805. Kun Napoleon kruunattiin Ranskan keisariksi vuonna 1804, häntä vastustamaan perustettiin Kolmas liittokunta. Armeija siirrettiin itään elokuussa ja se hyökkäsi Karl Mackin johtamia Itävallan joukkoja vastaan Ulmissa. Ulmissa ranskalaiset ottivat vangiksi 60 000 itävaltalaista vain 2 000 oman miehen tappioin. Wien valloitettiin marraskuussa, mutta Itävalta ei antautunut, koska sen liittolainen Venäjä ei ollut vielä päässyt taisteluun. Sota jatkui 2. joulukuuta asti, jolloin Grande Arméen joukot voittivat Aleksanteri I:n johtamat joukot Austerlitzin taistelussa. 26. joulukuuta tehtiin Pressburgin rauha ja Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta hajotettiin seuraavana vuonna.
Preussi huolestui Ranskan vallan kasvaessa Euroopassa, vaikka se olikin pysynyt neutraalina edellisen vuoden konflikteissa. Diplomaattisen vaiheen jälkeen Venäjä lupautui antamaan sotilaallista apua Preussille ja neljäs liittokunta syntyi vuonna 1806. Grande Armée eteni Preussin alueelle ”pataljoonaneliössä” ("bataillon-carré"), jossa armeijakunnat toimivat tiiviissä yhteistyössä toistensa suojana. Preussin joukot voitettiin 14. lokakuuta Jenan–Auerstedtin taistelussa. Sotaretken aikana 140 000 preussilaista oli otettu vangiksi ja 25 000 haavoittui. Louis Nicolas Davoutin kolmas armeijakunta, Auerstadtin taistelun voittajat, saivat marssia ensimmäisinä Berliiniin. Jälleen kerran Grande Armée siis voitti armeijan ennen sen liittolaisten saapumista. Rauhaa ei tullut.
Jäljelle jäänyt preussilaisarmeija kerääntyi Puolaan venäläisten kanssa. Talvisella sotaretkellä ei saavutettu paljoakaan, varsinkin 7. helmikuuta käyty Eylaun taistelu aiheutti vain tappioita ilman suurtakaan muutosta sodan kulussa. Keväällä sotaretki jatkui ja Friedlandin taistelussa 14. kesäkuuta 1807 Grande Armée voitti venäläiset. Seurasi Tilsitin sopimus Ranskan ja Venäjän välillä, jolloin Napoleonilla ei ollut vihollisia koko Euroopassa.
Myöhemmin 1807 Ranska hyökkäsi Portugaliin, koska se ei suostunut Englannin mannermaasulkemukseen. Sotaretki johti kuuden vuoden Pyreneiden niemimaan sotaan, jossa Ranska kulutti voimavarojaan. Vuonna 1808 Ranska yritti miehittää Espanjan, mutta Bailenin taistelussa espanjalaiset pysäyttivät ranskalaiset. Napoleon hyökkäsi 125 000 miehen kokoisella Grande Arméella, valloitti Burgoksen linnoituksen ja avasivat tien Madridiin Somosierran taistelussa. Armeija hyökkäsi John Mooren brittiarmeijan kimppuun, pakottaen heidät vetäytymään niemimaalta 16. tammikuuta 1809 Corunnan taistelun jälkeen. Kesti vielä jonkun aikaa ennen kuin ranskalaiset miehittivät myös Etelä-Espanjan.
Niemimaan sodan aikana Itävalta elpyi ja Frans I:n hovin sodan kannattajat suostuttelivat Frans I:n käyttämään tilaisuutta hyväkseen ja hyökkäämään Ranskaan kun sen armeija oli sodassa. Vuoden 1809 huhtikuussa Itävalta hyökkäsi ilman sodanjulistusta ja yllättivät ranskalaiset. He olivat kuitenkin liian hitaita käyttääkseen tilannetta todella hyväkseen. Napoleon saapui Pariisista järjestämään tilanteen. Itävalta voitettiin Eckmühlin taistelussa ja sen joukot vetäytyivät Tonavan yli menettäen Regensburgin linnoituksen. Itävalta pysyi kuitenkin taistelukykyisenä ja Grande Armée jatkoi etenemistä. Ranskalaiset valloittivat Wienin jälleen kerran ja yrittivät ylittää Tonavan kaakossa olevan Lobau-saaren kautta, mutta hävisivät Aspern-Esslingin taistelun, mikä oli ensimmäinen Grande Arméen tappio. Seuraava joenylitys onnistui ja Wagramin taistelussa ranskalaiset aiheuttivat Itävallalle 40 000 miehen tappiot. Tuli tulitauko ja myöhemmin lokakuussa Schönbrunnin rauha. Viides liittokunta oli kaatunut ja Itävalta menetti rauhan aluemuutosten seurauksena kolme miljoonaa kansalaista.
Espanjaa lukuun ottamatta seurasi kolmen vuoden rauhanaika. Diplomaattinen jännitys Venäjää kohtaan johti vuonna 1812 sotaan. Napoleon keräsi suurimman armeijan, mitä hänen komennossaan oli koskaan ollut.
Uudessa Grande Arméessa yli puolet miehistä oli Ranskan liittolais- tai satelliittivaltioista. Niemen ylitettiin 23. kesäkuuta ja armeija yritti nopealla marssilla päästä Michael Barclay de Tollyn ja Pjotr Bagrationin johtamien armeijoiden väliin. Venäläiset kuitenkin pystyivät väistämään Napoleonin yrityksen. Moskovan puolustus johti suureen Borodinon taisteluun 7. syyskuuta, jonka Grande Armée voitti, joskin verisesti eikä saavuttanut paljoakaan. Viikkoa myöhemmin armeija saapui Moskovaan, joka oli tyhjä ja sytytetty tuleen. Moskovassa kului kuukausi, jonka aikana Venäjälle tarjottiin rauhaa. Se ei suostunut, ja armeija lähti perääntymään 19. lokakuuta. Se oli vain varjo entisestään ja sitä ahdistettiin joka puolelta perääntymisen aikana. Beresinan saavutettuaan Grande Armée koostui vain noin 49 000 sotilaasta ja 40 000 osastoistaan eksyneistä, joista ei ollut paljon hyötyä taistelussa. Beresinan taistelussa armeijan pelastivat Jean Baptiste Eblen sillanrakentajapioneerit. Päästyään pois Venäjältä Napoleon meni suoraa päätä Pariisiin käsittelemään muuttunutta poliittista tilannetta. Alkuperäisestä 690 000 miehestä oli palannut Venäjältä vain 93 000.
Ranskan tappio Venäjällä rohkaisi Euroopan valtioita muodostamaan Kuudennen liittokunnan. Seuraavan sotaretken keskipisteeksi muodostui Saksa. Napoleon aloitti värväämällä uuden armeijan ja voittamalla Bautzenin ja Lützenin taistelut. Ratsuväen heikentymisen vuoksi voittoja ei pystytty kuitenkaan hyödyntämään täysin eikä sota loppunut, mutta tuli tulitauko. Napoleon halusi käyttää tauon Grande Arméen vahvistamiseen, mutta Itävallan liittyessä liittokuntaan strateginen tilanne alkoi olla hyvin vaikea. Sota jatkui elokuussa ranskalaisten voittamalla Dresdenin taistelulla. Tästä lähtien liittokunta alkoi käyttää Trachenburg-suunnitelmaa, jonka mukaan suoraa taistelua Grande Arméen kanssa vältettiin, mikä osoittautuikin tehokkaaksi kun ranskalaiset hävisivät Katzbachin, Kulmin, Grossbeerenin ja Dennewitzin taistelut. Liittokunnan armeijoiden vahvistuttua ranskalaiset hävisivät kaksi päivää kestäneen Leipzigin taistelun, jonka perääntymisvaiheessa sillan ennenaikainen räjäytys johti yli 20 000 ranskalaisen sotilaan jäämisen väärälle puolelle. Viimeiseksi Grande Armée kuitenkin tuhosi bavarialaisen armeijan, joka yritti estää heidän pakonsa Hanaun taistelussa.
”Suurta valtakuntaa ei enää ole, nyt meidän täytyy puolustaa itse Ranskaa” sanoi Napoleon senaatille vuoden 1813 lopussa. Armeijaan onnistuttiin saamaan lisää joukkoja, mutta strateginen tilanne oli käytännössä toivoton. Liittoutuneet armeijat etenivät Pyreneiden vuoristosta, Italiasta ja Ranskan itärajalta. La Rothieren taistelun Grande Armée hävisi, mutta kuuden päivän taisteluiden sarjassa ranskalaiset aiheuttivat lähes 20 000 miehen tappiot liittokunnan joukoille vain noin 3 000 oman kaatuneen hinnalla. Grande Armée voitti vielä Montereaun taistelun, mutta hävisi Laonissa ja Arcis-sur-Aubessa. Lopuksi liittokunta valloitti Pariisin. Napoleon olisi halunnut jatkaa taistelua, mutta sotamarsalkat eivät suostuneet, ja Napoleon joutui pois vallasta 6. huhtikuuta 1814.
Palattuaan Elbalta vuoden 1815 helmikuussa Napoleon aloitti Ranskan vallan varmistamisen uudelleen L’Armee du Nordin (Pohjoinen armeija) avulla. Napoleon yritti jälleen kerran tuhota vihollisen ennen sen liittolaisten saapumista Belgiassa. 15. kesäkuuta alkanut sotaretki oli ensin onnistunut, kun preussilaiset voitettiin Lignyn taistelussa. Huonot komentajat aiheuttivat kuitenkin harmia sotaretken aikana. Emmanuel de Grouchyn hidastunut eteneminen antoi preussilaisille mahdollisuuden järjestyä Wellingtonin kanssa Waterloon taistelua varten, joka oli Napoleonin satapäiväisen keisariuden loppu.