Uuras Saarnivaara
Uuras Saarnivaara (17. helmikuuta 1908 Nurmijärvi – 5. toukokuuta 1998 Riihimäki) oli suomalainen filosofian ja teologian tohtori, kristillinen kirjailija ja merkittävä luterilainen hengellinen vaikuttaja.
Saarnivaara syntyi pastori Emil Edvard Saarnivaaran (1875–1958) ja Olga Maria Saarnivaaran (o.s. Kuusilinna, 1884–1943) perheeseen esikoisena Nurmijärvellä. Kolme ensimmäistä vuotta Uuras asui syntymäseudullaan, mutta isän valmistuttua papiksi 1911 perhe muutti maailman suurimman puukirkon pitäjään, Kerimäelle, jossa olivat vuoden.
Vuonna 1912 piispa Colliander esitti venäjää taitavalle isälle mahdollisuuden siirtyä Inkerinmaalle. Perhe lähtikin Inkeriin, jossa hänen isänsä toimi Toksovan kirkon kappalaisena. Venäjän vallankumous kuitenkin lopetti Emil Saarnivaaran työn Venäjällä. Levottomuuksien vallitessa häntä tultiin pidättämään vuonna 1919. Isä pakeni kamarin ikkunasta. Kolme viikkoa häntä etsittiin, muttei löydetty. Äitiä ja kolmea lasta ei pidätetty. He selviytyivät hevosajoneuvolla Suomeen. Isäkin pääsi salateitä Suomeen kuukauden pakoiltuaan.
Uuras Saarnivaara aloitti koulunkäynnin Terijoen lastentarhassa ja jatkoi yhden lukuvuoden venäjänkielisessä kansakoulussa. Koulunkäynti jatkui vuonna 1917 Suomessa. Vuodesta 1921 ylioppilaaksi tuloon 1926 saakka opinahjona oli Raahen lyseo. Siksi Raahessa, koska Raahe-jaksolla 1921–1922 isä toimi latinan ja historian opettajana Raahen keskikoulun jatkoluokilla sekä Raahen porvari- ja kauppakoulussa suomen kielen opettajana. Perhe oli muuttanut 1921 paikkakunnalle.
Päästyään ylioppilaaksi Saarnivaara aloitti opinnot Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Hänet vihittiin papiksi Viipurissa 1930. Viipurin hiippakunnalta opiskelua varten stipendin saaneena Saarnivaaran oli sitouduttava 2,5 vuodeksi toimimaan Viipurin hiippakunnan papistossa. Alle kolmen vuoden aikana Uuras Saarnivaara työskenteli viidessä seurakunnassa. Merkittävin tapahtuma oli Rantasalmella. Hän tapasi lastenkodin johtajan Sirkka Mirjam Augustintytär Soilanderin keväällä 1932. Alkanut seurustelusuhde johti avioon astumiseen Hausjärvellä joulukuussa 1933. Isä Emil opiskelutoverinsa kanssa vihki parin.
Vuosina 1932–1939 Saarnivaara oli pappina Säämingissä ja Karstulassa. Erityisesti mainittakoon Karstulan ajasta, että hän aktivoi pyhäkoulutoimintaa ja sai vuosivälillä 1934–1938 pyhäkoululaisten määrän nousemaan yli 70 prosentilla. Pappina ollessaan Saarnivaara oli jatko-opiskelijana 1930–1939 Helsingin yliopistossa. Tiedekuntina olivat historiallis-kielitieteellinen ja teologinen. Filosofian kandidaatiksi (lisensiaatti) hän valmistui 1936 ja teologian kandidaatiksi (lisensiaatti) 1939. Yhden lukuvuoden Saarnivaara oli stipendiaattina Lontoossa The London College of Divinityssä saaden 1937 aikana arvon Bachelor of Divinity. Saarnivaaran kiinnostus englannin kieleen sai käytännön harjoitetta. Kielen alkuopiskelu oli tapahtunut itsenäisesti Suomessa kesällä 1936. Piispa Aleksi Lehtosen kehotuksesta Saarnivaara perehtyi erityisesti pyhäkoulutyöhön. Pontimena olivat myös Sirkka-vaimon suuntautuminen lapsityöhön ja kaksivuotiaan Aila-tyttären herättämä kiinnostus kristilliseen lapsityöhön. Saarnivaaran syttyminen pyhäkouluasialle näkyi kirjassa Pyhäkoulu synnyinmaassaan Englannissa sekä 25:ssä laatimassaan Pyhäkoulu-lehden artikkelissa. Hän piti myös pyhäkoulukursseja saadakseen uusia opettajia ja valmistaakseen heitä tehtäviinsä.
Saarnivaara lähti Pohjois-Amerikkaan Hancockiin Suomi-synodin teologisen seminaarin opettajaksi, jona hän toimi vuosina 1939–1954. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Chicagon yliopiston teologisessa tiedekunnassa 1945 ja teologian tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1948. Tutkimuksissaan hän käsitteli Martti Lutheria ja hänen reformatorisen murroksensa ajankohtaa. Saarnivaara saavutti tutkimuksillaan mielenkiintoa kansainvälisesti ja erityisesti Pohjois-Amerikassa.
Saarnivaara palasi Suomeen 1954. Aluksi hän toimi Sana-lehden päätoimittajana ja Kansan Raamattuseuran julistustyössä 1954–1957. Tällöin hän siirtyi perustetun Sisälähetysopiston johtajaksi, Tästä tehtävästä hän erosi 1964. Saarnivaara vaikutti voimakkaasti Kansanlähetysliikkeen syntyyn. Hän opetti lähetyskoulussa sekä toimi lähetyskorkeakoulun dekaanina. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1980, jolloin hän edelleen jatkoi kirjoitus- ja julistustöitä. Viimeisenä teoksena valmistui Elämä uskossa vuonna 1996, kaksi vuotta ennen hänen kuolemaansa.
Toimialueena Saarnivaaralla oli myös Minneapolis, jossa hän oli luterilaisen teologisen seminaarin professorina.
Hän otti aktiivisesti kantaa ajan teologisiin kiistakysymyksiin ja kritisoi erityisesti liberaaliteologiana pitämäänsä teologista ajattelua, lundilaisuutta, korkeakirkollista sakramentalismia ja Kirkkojen maailmanneuvoston harjoittamaa ekumeniaa. Saarnivaarasta tuli 1960-luvulta alkaen maailmanneuvoston tunnetuin suomalainen arvostelija.
Saarnivaaraa väitöskirjassaan tutkineen Ari Aurasen mukaan Saarnivaarasta tuli merkittävin suomalainen historiallis-kriittisen raamatuntutkimuksen arvostelija ja häntä voidaan pitää merkittävimpänä perinteisen raamattunäkemyksen puolustajana, joka vaikutti lähinnä uuspietistien keskuudessa.
Saarnivaara on väitöskirjoissaan käsitellyt Lutherin oppeja ja niiden pohjalta hän on julkaissut kolmiosaisen Luther-tutkimuksen. jotka on julkaistu 1947–1948.
1. Luther-tutkimuksen aihe Yhdysvalloissa oli Lutherin tie evankeliseen uskoon (julk. 1947 suomeksi nimellä "Syntisen tie vanhurskauteen ja pyhyyteen Lutherin mukaan l. Aamunhämärä ja päivänkoitto").
2. Luther-tutkimuksen aihe Suomessa oli Lutherin pelastusoppi ja vanhurskauttaminen.
3. Luther-tutkimuksen osa käsittelee Lutherin pyhitysoppia.
Saarnivaara on tehnyt vanhaan kirkkoraamattuun pohjautuvia raamatunkäännöksiä "Pyhä Raamattu korjauksin ja selityksin" (1987) ja rajoitetummilla selityksillä varustettu "Jumalan Kansan Pyhä Raamattu" (1993), joissa vuosien 1933 VT:n ja 1938 UT:n käytäntöön ottaman suomennoksen pohjalta ovat käännös ja kieli korjattuna. Hän on korjauksissaan pyrkinyt mahdollisimman alkutekstille uskolliseen käännösasuun. Saarnivaara on myös kirjoittanut tunnetun, 1 052-sivuisen kirjan "Voiko Raamattuun luottaa?" (1982).