Sommen taistelu
Sommen taistelu käytiin ensimmäisessä maailmansodassa länsirintamalla Ison-Britannian ja Saksan välillä. Taistelu alkoi 1. heinäkuuta 1916 ja kesti noin viisi kuukautta. Brittien ja ranskalaisten hyökkäys Saksan asemiin ei johtanut brittien haluamaan läpimurtoon. Tappiot olivat länsirintaman suurimmat koko sodan ajalta. Sommen taistelu aiheutti suuren osan länsirintaman tappioista heinä-lokakuussa 1916. Ympärysvallat etenivät Sommella noin 10 km, mutta menettivät kaatuneina ja haavoittuneina noin 620 000 miestä. Kuolleita ja kadonneita näistä oli noin 147 000. Saksan tappiot olivat suunnilleen samansuuruiset. Sommen taistelusta tuli suurin brittien koskaan käymä taistelu. Sommen taistelu oli ensimmäinen taistelu, jossa panssarivaunuja käytettiin niin, että sillä oli taktista merkitystä.
Sommen taistelu oli ensimmäisiä suuria offensiiveja. Se käytiin uusilla aseilla ja vanhoilla taktiikoilla. Niinpä vähäinenkin eteneminen Sommella lunastettiin valtavilla tappioilla. Yksi kilometri etenemistä vastasi 40 000 miestä kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina. Brittikenraali Douglas Haigin tarkoitus oli saada saksalaisten joukot tuhotuksi. Mutta tämä johti myös omien joukkojen tuhoutumiseen. Tiedustelu ja viestintä eivät brittien puolella Sommella toimineet.
Hyökkäyksen tarkoitus oli saada aikaan läpimurto länsirintamalla ja kukistaa Saksa. Operaatio pyrki myös tuhoamaan Saksan armeijaa. Joidenkin mielestä britit päättivät hyökätä Sommessa helpottaakseen painetta, jonka saksalaisten hyökkäys Verdunissa ranskalaisten asemiin aiheutti.
Useimmat brittien ja ranskalaisten komentajat epäilivät johtaisiko hyökkäys läpimurtoon. Mutta ylin johto, lähinnä kenraali Haig, uskoi hyökkäykseen, ja niinpä Haigia alemmat johtoupseerit eivät uskaltaneet asettua häntä vastaan.
Sommen rintamanosa oli ollut melko rauhallinen siitä lähtien, kun asemasotavaihe oli alkanut. Muun muassa ilmatiedustelulla oli otettu selville saksalaisten asemat, joita voitaisiin tykistöllä pommittaa.
Mutta koska hyökkäys vaati valtavia joukkojen keskityksiä pitkän aikaa etukäteen, saksalaiset saivat vihiä hyökkäyksestä kauan ennen sen alkua. Saksalaisten lentäjät näkivät ilmasta käsin vilkastuvan toiminnan linjojen tuolla puolen. Pitkään jatkunut tykistön tulivalmistelu ja sotavangiksi saadut tai loikanneet liittoutuneiden sotilaat varoittivat saksalaisia tulevasta hyökkäyksestä. Saksalaisilla oli alivoimaiset 12 divisioonan joukot ympärysvaltojen 52 divisioonaa vastassa. Ympärysvalloilla oli Sommessa kuusinkertainen määrä tykistöä ja muutakin materiaalia enemmän kuin saksalaisilla. Liittoutuneilla oli myös ilmaherruus taistelun alussa. Tämän rintamanosan saksalainen johtaja Below pyysi lisää materiaalia, kenraali Falkenhayn ei suostunut, koska uskoi englantilaisten hyökkäävän pohjoisemman 6. armeijan kimppuun ja taistelun alussa piti Sommen hyökkäystä vain harhautuksena.
Saksalaisia auttoi se, että he olivat linnoittautuneet bunkkereihin ja syviin juoksuhautoihin hyvin. Kun hyökkäystä valmisteltiin, yli puoli miljoonaa ilmoittautui vapaaehtoiseksi. Vapaaehtoisista valittiin 13 divisioonaa. Lopuissa divisioonissa oli vain ammattisotilaita. Ensimmäisen hyökkäyspäivän tavoite oli vallata 1. tai jopa 2. saksalaisten puolustuslinja.
Brittien Sommella käyttämä taktiikka oli erittäin yksinkertainen. Ensin tykistökeskitys, jonka jälkeen jalkaväen oli määrä vallata tykistön taistelukyvyttömiksi tekemät asemat. Jalkaväen hyökkäystä valmisteltiin ampumalla viikon ajan lähes tauotta tykistökeskityksiä pitkin 29 kilometrin pituista rintamaa. Tulitus alkoi 24, kesäkuuta. Kaikkiaan käytettiin 1,5 miljoonaa kranaattia. Kohdealueen osia muuttui jatkuvassa kranaattitulessa kuun maisemaa muistuttavaksi. Hyökkääjät harhauttivat saksalaisia lakkaamalla pommittamasta puolustuslinjoja, ja siirtämällä tulen painopisteen linjojen taakse, niin kuin jalkaväkihyökkäyksessä ja tulittamalla uudestaan puolustuslinjoja.
Valtava tykistökeskitys tuhosikin paljon elävää voimaa ja aseistusta saksalaisten puolella ja demoralisoi saksalaisia. Etulinjan puolustuskyky hävisi suurelta osin. Saksalaisten puolelta tullut tykkituli hävisi lähes kokonaan. Mutta silti osa saksalaisten puolustuslaitteista ja tykistöä jäi ehjiksi. Myös maanalaiset bunkkerit kestivät tykkitulen. Kylien ja talojen raunioissa jäi henkiin enemmän puolustajia kuin muualla. Lentokoneet pommittivat saksalaisten asemia ja rintaman takana olevia huoltovarikoita, siltoja, rautateitä ja esikuntia.
Tykistövalmistelun lisäksi käytettiin maan alle kaivettuja miinoja vihollisen puolustuslinjan murtamiseksi. Myös taistelukaasua päästetiin tykistökeskityksen aikana kohti saksalaisten asemia moneen otteeseen.
1. heinäkuuta kello 7.30 tykistö suoritti rajun tulivalmistelun. Britit olivat kaivaneet saksalaisten juoksuhautojen alle tunneleita, jotka oli täytetty räjähteillä ja jotka sitten laukaistiin. Maanalaiset pommit tuhosivat saksalaisten asemia, silpoivat kohdallaan olevia sotilaita, ja niiden nostattamat maamassat hautasivat puolustajia alleen.
Ympärysvaltojen tykistövalmistelutauko kesti muutaman minuutin ennen kuin hyökkäys lähti kunnolla käyntiin. Sinä aikana saksalaiset ehtivät jo valmistautua hyökkäykseen. Kun sitten hyökkäys alkoi, brittien lähinnä ylivoimaan perustuva taktiikka osoittautui tehottomaksi. Hyökkäys epäonnistui lähes täysin painopistealueellaan la Boisellen lähellä ja pohjoisella rintamanosalla. Jotkut joukko-osastot pysähtyivät ei-kenenkään maalle, toiset pääsivät saksalaisten juoksuhautoihin melko pieninä ryhminä. Nämä saksalaiset ajoivat pois päivän kuluessa. Brittien rintaman eteläosassa ja ranskalaisten alueella saavutettiin 1. päivän tavoitteet edetä 1-2. puolustuslinjoille.
Britannian sotilasjohto ei uskonut, että vapaaehtoissotilaat, jotka eivät olleet saaneet kuin lyhyen peruskoulutuksen, olisivat kyenneet monimutkaisiin manöövereihin. Niinpä sotilaat rynnäköivät noin 100 metrin välein riveinä, jotka yksinkertaisesti juoksivat eteenpäin taistelukentällä. Koska raskasta tykistöä ei käytetty niin tehokkaasti kuin se olisi ollut mahdollista, joissain kohdin rintamaa saksalaisten puolustusasemat olivat vahingoittumattomat. Ei ollut käytetty kyllin voimakkaasti räjähtäviä, syviin suojiin tepsiviä ammuksia. Englantilaiset tiedustelulentäjät näkivät koneista vain tykistön tuhoaman maaston ja olettivat, että myös saksalaisten asemat olivat tuhoutuneet.
Tulivalmistelulla oli tarkoitus tuhota piikkilankaesteet. Kauhukseen ensimmäinen hyökkäysaalto huomasi, että piikkilanka oli monesta paikasta ehjä. Niin jalkaväki ei voinut edetä. Seuraava hyökkäysaalto työnsi etujoukkoa piikkilankoihin. Sitten saksalaiset aloittivat tappavan konekivääritulen monilla konekivääreillä. Neljä ensimmäistä hyökkäysaaltoa joutui konekivääritulen kohteeksi. Tuhannet sotilaat kuolivat ja haavoittuivat. Kynnelle kykenevät pakenivat takaisin, eikä uutta hyökkäystä saksalaisia vastaan aloitettu aamupäivällä.
Ensimmäisenä päivänä saatiin vallattua joitakin alueita. Aluevaltaukset olivat erittäin pieniä verrattuna menetettyihin 57 470 sotilaaseen, joista kuolleita oli 19 240. Sommen taistelun 1. päivänä britit kärsivät suurimmat tappiot, mitä mikään armeija on omaan aikaamme mennessä yhden päivän aikana kärsinyt; tappioluvut vaihtelevat lähteestä riippuen, mutta yleensä tappioiksi mainitaan noin 60 000 miestä kuolleina ja haavoittuneina. Esimerkiksi newfoundlandilaiset menettivät yli 90 prosenttia joukoistaan. 80 000 sotilasta joutui saksalaisten sotavangeiksi. Saksalaiset tappioiden on arveltu olleen noin 8 000 miestä.
Ranskalaisten tappiot olivat alle 2000 miestä, ja he etenivät nopeasti tykistön pommittaman vyöhykkeen läpi. He tuottivat vastustajalleen suuremmat tappiot kuin mitä itse kärsivät. Niinpä he olivat heinäkuun 1. päivän iltana puolustajan 2. linjalla. Mutta hekin joutuivat pian vastahyökkäysten kohteeksi. Myös ranskalaisten eteneminen pysähtyi.
Hyökkäys aiheutti saksalaistenkin rintamaan aukkoja, mutta täydennysmiehiä oli hankala saada korvaamaan katastrofaaliset tappiot, ja muutaman päivän kuluttua saksalaisten rintama oli taas yhtä kestävä kuin taistelun alussa. Lisäksi saksalaiset tekivät monia onnistuneita vastahyökkäyksiä.
Englantilaiset uusivat seuraavina päivinä hyökkäyksensä pienemmissä mitoissa, mutta vain pienin aluevoitoin. Englantilaisten ja ranskalaisten hyökkäys pysähtyi 5. heinäkuuta 1916.
Britit muuttivat taktiikkaansa. Lyhyen tulivalmistelun jälkeen neljä brittidivisioonaa aloitti yllätyshyökkäyksen. Melko vähäisin tappioin vangittiin noin 4 000 saksalaista ja vallattiin Bazentin-le Petit’n kylät.
Vain 3 000 miehen eteläafrikkalainen prikaati valtasi suurimman osan Delvillen metsästä. Prikaati jäi saarroksiin, mutta se onnistui pitämään pintansa. 20. heinäkuuta prikaati jätti metsän, mutta se vallattiin pian uudestaan.
Britit yrittivät 23. heinäkuuta aloittaa offensiivinsa uudelleen hyökkäyksellä, jota myöhemmin kutsutaan Pozièresin kukkulan taisteluksi. Varsinkin australialaiset ja uusiseelantilaiset joukot hyökkäsivät kohti Pozièresin kylää. 25. heinäkuuta kylä oli vallattu, mutta sitten rintamalinja juuttui paikoilleen. 1. elokuuta taistelut laantuivat lopullisesti. Sommella oli menetetty 158 000 miestä ja muualla länsirintamalla 40 000 miestä.
Heinäkuun hyökkäys oli täyttänyt tavoitteensa välttävästi. Kuitenkin suunnitelman mukaan hyökkäystä oli jatkettava, ja siksi taistelut jatkuivat laimentuneina marraskuuhun asti. Toinen syy oli ”Concorde-ilmiö”: tappiot olivat niin suuret, ettei uhrauksia haluttu heittää hukkaan.
Taistelut Verdunissa liittyivät suurelta osin Sommen offensiiviin, koska hyökkäyksen jatkuessa kuukausia Saksan esikuntapäällikkö kenraali Erich von Falkenhayn havaitsi, että taistelu voidaan muuttaa Saksan hyökkäykseksi. Von Falkenhayn uskoi, että jos Ranskan armeija murtuisi, se käynnistäisi dominoefektin, joka ratkaisisi Saksan ja Itävalta-Unkarin sodan Ison-Britannian, Italian ja Venäjän kanssa keskusvaltojen hyväksi.
1915 käydyt suuret taistelut olivat heikentäneet Ranskan armeijaa, ja nyt saksalaiset iskivät voimalla Verdunin linnoitusalueelle. Von Falkenhayn arveli, että jos Saksa iskisi voimalla Verduniin, ranskalaiset lähettäisivät sinne paljon miehiä. Piirityksellä ja raskaalla tykistöllä heidät olisi sitten helppo tuhota puolustusasemiinsa. Von Falkenhayn päätelmät olivat realistisia, mutta ne pettivät kaikesta huolimatta. Verdunin taistelun aikana siellä oli yhteensä lähes 80 % Ranskan armeijasta. Saksalaisten menetykset olivatkin lähes yhtä suuret kuin Ranskan armeijan.
Kun Verdunissa taisteltiin, brittiarmeija joutui ottamaan suurelta osin rintamavastuun alueista jotka ennen olivat olleet ranskalaisten vastuulla. Elo–syyskuussa brittien hyökkäys Sommessa jatkui toisinaan vielä entisellä voimallaan, mutta koska ranskalaiset olivat sidoksissa Verdunin taisteluun, oli brittirintama satojatuhansia sotilaita heikompi. Usein hyökkäys kulutti brittien joukkoja niin paljon, ettei heillä ollut enää voimia puolustaa vallattuja asemia.
15. syyskuuta brittien joukot käyttivät ensimmäisen kerran Mark I -panssarivaunua.
Loka–marraskuussa hyökkäys pysähtyi lopullisesti asemiin, ja se oli lähinnä sarja tuloksettomia hyökkäyksiä kummaltakin puolelta.
Ensi kertaa panssarivaunuja käytettiin Sommen Flers–Courceletteen taistelussa, joka alkoi 15. syyskuuta 1916. Briteillä oli 40 Mark I-panssaria, jotka olivat nykyajan mittojen mukaan alkeellisia. Britit pyrkivät niiden avulla murtamaan juoksuhautojen puolustuksen, joka pohjautui niihin sijoitettuihin konekivääreihin. Nämä käytännössä estivät jalkaväen ja ratsuväen rynnäköt. Niinpä uutuusasetta päätettiin käyttää. Ennen hyökkäystä britit tulittivat panssareiden toiminta-aluetta niin, että niille jäisi kulkukelpoisia käytäviä. Panssareissa oli paljon vikoja eivätkä kaikki päässeet taisteluun.
15 panssaria ylitti 15. syyskuuta 1916 lähtölinjan liikkuen hitaasti ja kömpelösti. Ne säikäyttivät saksalaiset, koska keveiden aseiden tuli ei näyttänyt tehoavan niihin. Kauhistuneet saksalaiset pakenivat brittipanssarien takia etulinjasta. Muutaman panssarit jäivät jumiin kaivantoihin. Yhden saksalaiset tuhosivat tykillä. Yhdeksän panssaria eteni vihollisen asemiin asti. Myöhemmin niiden avuksi tuli yhdeksän muuta. Vaikka ei ulkoa näkynyt, varsinkin konekiväärein varustettuja "naaraspuolisia" vaunuja vahingoitti pelkkä konekiväärituli. Kolmessa päivässä brittien hyökkäys eteni kaksi kilometriä. Panssarit toimivat joko yksittäin tai pieninä ryhminä tukien jalkaväen hyökkäystä. Panssarit sekä torjuivat vastahyökkäyksiä että hyökkäsivät itse. Näin britit saivat panssarien avulla merkittävän taktisen menestyksen. Mutta laajempaa läpimurtoa ei kyetty panssareita hyväksi käyttäen tekemään.Silti kenraali Haig tilasi tuhat tankkia lisää.
Brittiarmeijan kärsimät suuret tappiotkin olisi voitu välttää. Siinä missä brittien taktiikka oli vain juosta omasta asemasta saksalaisten juoksuhautoihin, ranskalaiset etenivät pieninä ryhminä, jotka antoivat tulitukea toisilleen. Niinpä ranskalaisten tappiot olivatkin paljon pienemmät. Brittien käyttämä taktiikka muistuttikin paljon ihmisaaltohyökkäystä.
Tavallisessa brittien jalkaväkipataljoonassa oli noin 800 miestä mutta vain kolmisenkymmentä paarinkantajaa. Niinpä kerralla saatiin kuljetettua vain 15 haavoittunutta, kun haavoittuneita saattoi olla yhdessä pataljoonassa kerralla satoja. Kuolleista joka kolmas tai ehkä jopa joka toinen olisi saatu pelastettua, jos heidät olisi saatu hoitoon ajoissa.
Sommen taistelulla ei ollut voittajia vaan enemmänkin vain häviäjiä. Taistelun aikana niin ympärysvallat kuin Saksakin tekivät monia hyökkäyksiä, joista useimmat olivat täysin hyödyttömiä, ja kärsivät suuria tappioita. Kun taistelussa kuoli tai haavoittui yli miljoona ihmistä, britit etenivät yhteensä vajaat kolme kilometriä. Saksalaisten kannalta taistelun tulos oli hyvä siinä mielessä, että he pysäyttivät suurhyökkäyksen, tosin kovin tappioin. Ympärysvaltojen kannalta Sommen taistelu oli hyvä siinä mielessä, että se kulutti merkittävästi Saksan asevoimaa ja demoralisoi armeijaa. Lisäksi sen tuloksena paine Verdunissa heikkeni, mikä oli taistelun tarkoituskin.