Pyhä Raamattu
Pyhä Raamattu, yleisesti myös Raamattu sekä evankelis-luterilaisen kirkon käyttämissä yhteyksissä myös vanha kirkkoraamattu on Raamatun suomennos, joka otettiin käyttöön kokonaisuudessaan vuonna 1938. Tämä raamatunkäännös on käytössä paikoittain nykyäänkin ja se on tekijänoikeuksista vapautettu teos.
Kirkkohistorian professori Simo Heinisen mukaan Mikael Agricolan käännöstyön jälki näkyi vielä vuoden 1938 Raamatussa. Rovasti ja kirjailija Risto Santala kirjoittaa vuoden 1938 käännöksestä: ”Edellisen Kirkkoraamattumme kielellinen ja merkitysopillinen taso ovat olleet niin kovaa luokkaa, että sitä voitaneen pitää yhtenä maailman parhaista käännöksistä.”
Käännöksen tekeminen kesti 80 vuotta ja sen aikana myös osa käännökseen kohdistuneista vaatimuksista ja tavoitteista muuttui. Käännöskomitea asetettiin Keisarillisen Suomen senaatin(johdossa Aleksanteri II ja Johan Mauritz Nordenstam) päätöksellä 11. huhtikuuta 1861. Siihen kuului arvovaltaisia jäseniä, kuten professori A. W. Ingman. Komitean puheenjohtaja oli professori Gabriel Geitlin. Tarkoituksena oli, Ingmanin aikaisempaa, "Koetusraamattu 1859" käännöstä apuna käyttäen tehdä tarvittavat korjaukset ja muutokset Raamatun alkutekstin pohjalta. Komitean saamat ohjeet olivat kuitenkin epämääräiset sekä työtavoista oltiin erimielisiä. Vanhan testamentin käännösehdotus valmistui, mutta ei saanut kirkolliskokouksen hyväksyntää. Komitea hajaantui vuonna 1886, kun kirkolliskokous hylkäsi ehdotuksen.
Kirkolliskokous asetti samana vuonna uuden raamatunkäännöskomitean, joka keskittyi lähinnä Uuden testamentin kääntämiseen. Tärkeät välityöt olivat vuoden 1906 evankeliumisuomennos sekä vuoden 1913 Uuden testamentin väliaikainen suomennos. Käännöksen pohjana käytettiin kreikankielistä alkutekstiä. Lopullisen ehdotuksen laati vuosina 1920–1930 neljän hengen komitea: A. F. Puukko, Aug. F. Peltonen, Juho Mannermaa ja Otto Manninen. Tarkoituksena oli saada raamatunkäännöstyö lopulta valmiiksi. Tärkeänä pidettiin vanhan Raamatussa käytetyn kielen suurempaa huomioon ottamista ja kieliasun yhtenäistämistä. Monista raamattukieltä kahlinneista vieraista piirteistä päästiin lopulta eroon. Pohjateksteinä olivat sekä Vanhan että Uuden testamentin osalta tieteellisesti toimitetut laitokset. Tunnettua kuitenkin on, että komitean työn kantavana periaatteena oli:
Se hyväksyttiin virallisesti Suomen evankelis-luterilaisen kirkon raamatunkäännökseksi XI yleisessä kirkolliskokouksessa vuonna 1933 (Vanha testamentti) ja XII yleisessä kirkolliskokouksessa vuonna 1938 (Uusi testamentti). Käännös korvasi vuodelta 1776 peräisin olleen suomennoksen luterilaisessa kirkossa. Uusi kirkkoraamattu korvasi luterilaisessa kirkossa vanhan käännöksen virallisessa käytössä vuonna 1992 eli se ehti toimia tuoreimpana käännöksenä 54 vuotta.
Ristin Voitto -lehden tekemän tutkimuksen mukaan suurin osa Suomen helluntaiherätyksen työntekijöistä käyttää vuoden 1938 käännöstä eniten henkilökohtaisessa raamatuntutkistelussa, opetuksessa tai evankelioinnissa. Se on säilyttänyt ykkösaseman kaikissa tutkimuksen osa-alueissa. Mielipiteensä antoi 490 vastaajaa. Helluntailaiset eivät tutkimuksen perusteella ole innostuneet käännöskäytön yhdenmukaistamisesta herätysliiketasolla.
Pyhä Raamattu verkossa
Raamatun vuoden 1933/1938 suomennos ääneen luettuna
Raamattuun perustuva taide