hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Bonaire
Bonaire on Alankomaihin kuuluva saari Karibianmerellä. Se on oma erityisasemassa oleva kuntansa. Yhdessä Aruban ja Curaçaon kanssa se muodostaa ABC-saariksi kutsutun saariryhmän Venezuelan rannikon edustalla.
Bonaire oli vuoteen 2010 asti osa Alankomaiden Antilleja, joka hajotettiin 10. lokakuuta. Bonaire, Saba ja Sint Eustatius saivat erityskunnan aseman, ja Sint Maartenista ja Curaçaosta tehtiin autonomisia valtioita.
Saaren kaksi kaupunkia ovat Kralendijk (pääkaupunki) ja Rincon. Bonairen merkittävimmät vientituotteet ovat öljy ja suola. Suola tuotetaan saarella haihduttamalla auringonlämmön ja voimakkaan tuulen avulla vesi merivedestä. Saarella on Curoilin öljynjakelukeskus mutta saarella ei itsellään ole öljyesiintymiä.
Bonairen pinta-ala on 294 km² (yhdessä lähes asumattoman Klein Bonairen kanssa). Saaren asukasluku on jatkuvassa kasvussa ja vuonna 2014 se oli reilu 18 000. Saaren väestö tulee eri puolilta maailmaa ja asukkaita onkin yli 80 maasta.
Virallinen kieli on hollanti mutta lähes 75 prosentin asukkaan äidinkieli on papiamento. Lähes 9 prosentilla on hollanti äidinkielenään. Myös englanti ja espanja on paljon puhuttuja kieliä Bonairella. Espanjaa puhuukin pääkielenään 11% väestöstä mutta useimmat asukkaat osaavat sitä sillä papiamento pohjautuu espanjaan.
Saari on kristitty ja sen huomaa mm. kristillisten juhlapyhien viettämisestä. Mielenkiintoinen aika vierailla saarella on karnevaalien aika vuoden alussa. Lukuisten kirkkojen lisäksi Bonairelta löytyy myös moskeija ja synagoga.
Bonairelle tulee vuosittain lähes 300 000 vierailijaa. Suuri osa näistä tulee risteilylaivoilla, jotka pysähtyvät saarelle yleensä vain yhdeksi päiväksi. Lentokoneella saapuu vuosittain lähes 130 000 turistia ja he tulevat saarelle hyvin usein joko sukeltamaan, purjelautailemaan tai leijalautailemaan.
Bonaire on erittäin tunnettu sukelluskohteena. Saarta ympäröi yksi maapallon parhaiten säilyneistä koralliriutoista, jonka suojelemiseksi on ryhdytty voimakkaisiin toimenpiteisiin jo hyvin varhaisessa vaiheessa. Bonaire Marine Park perustettiin jo vuonna 1979 ja sitä suojelemaan perustettiin STINAPA-säätiö. Bonaire on saanut lempinimen "Divers' Paradise" ("Sukeltajien paratiisi") ja Bonaire Marine Parkiin kuuluukin 86 sukelluspaikkaa. Bonairella sukeltamisen erikoisuus on se, että siellä voi sukeltaa täysin omatoimisesti rannalta käsin. Sukelluspaikat on merkitty maastoon keltaisella kivellä ja opaskirjasta tai internetistä löytää tarkat navigointiohjeet. Vain veneellä tavoitettavia sukelluspaikkoja on etenkin läheisellä Klein Bonairen saarella.
Voimakkaiden, lämpiminen pasaatituulien ja aalloilta suojatun matalapohjaisen laguunin ansiosta on Bonairea on pidetty myös purjelautailun paratiisina.
Pasaattituulien ansiosta on Bonaire myös yksi maailman parhaista leijalautailukohteista. Länsirannalla tuuli tulee juuri oikesta suunnasta ja puhaltaa maaltakäsin noin 17 - 22 solmun voimakkuudella. Rannan läheisyydessä on aloittelijan helppo harjoitella ilman häiritseviä aaltoja ja kokeneemmat pääsevät harjoittelemaan hyppyjään kauempana rannasta. Saarella on kaksi leijalautailukoulua.
Iljušin Il-76
Iljušin Il-76 () on neuvostoliittolainen kuljetuslentokone. Konetyyppi on laajassa käytössä eri maissa. Venäjällä se on liittovaltiotasoisesta palo- ja pelastustoiminnasta vastaavan hätätilaministeriön sekä puolustusministeriön käyttämä konetyyppi.
Sitä käytetään myös leasing-pohjalta Yhdistyneiden kansakuntien avustustoiminnan kuljetusoperaatioissa. Koneesta on olemassa erilaisia sotilasversioita ja myös ilmasammutukseen käytettävä tyyppi, jota on kokeiltu muun muassa Yhdysvalloissa metsäpalojen sammutukseen. Lentokoneesta on olemassa myös tutkavalvontatyyppi Berijev A-50.
Kaakkois-Euroopan puolustusministeriöt käyttävät sitä myös Afganistanin kuljetuksiin, kuten myös Neuvostoliiton armeijan 1979–1991.
Siviili-ilmailussa konetyyppiä käyttävät muun muassa Aeroflot, Iraqi Airways, Libyan Arab Airlines, Syrian Arab Airlines, Reem Air, Volga-Dnepr, Silk Way ja UNHAS. Sotilaskäytössä Il-76 on muun muassa Algerialla, Azerbaidžanilla, Valko-Venäjällä, Tšekillä, Intialla, Iranilla, Irakilla, Libyalla, Korean demokraattisella kansantasavallalla, Venäjällä, Syyrialla ja Ukrainalla.
Il-76 suunniteltiin korvaamaan Antonov An-12. Vuonna 1967 määriteltiin vaatimukset mitkä koneen tulisi täyttää. Tärkeimmiksi ominaisuuksiksi katsottiin 40 tonnin hyötykuorma ja yli 5000 kilometrin toimintamatka. Toiminta huonoilta kentiltä ja haastavissa ilmasto-olosuhteissa oli myös tärkeä suunnitteluperuste. Ensilentonsa Il-76 lensi maaliskuussa 1971.
Koneiden valmistus aloitettiin 1971 Taškentin ilmailutuotantoyhtymässä Uzbekistanin neuvostotasavallan pääkaupungissa Taškentissa. Myöhemmin tuotanto siirrettiin Venäjälle Uljanovskiin. Noin 860 perusversiota valmistettiin vuoteen 1990 mennessä. Myöhemmin kehitettyä modernisoituja versiota (MF ja TF) ei valmistettu kovinkaan paljoa johtuen lähinnä Venäjän Ilmavoimien huonosta rahoituksesta 90-luvulla. Il-76MF prototyyppi lensi ensimmäisen kerran 1. elokuuta 1995. Koko tuotanto lopetettiin ennen 90-luvun loppua.
Vuodesta 2004 eteenpäin on siviilikäytössä olevia yksilöitä modernisoitu Il-76TD-90VD versioiksi. Merkittävin uudistus on uudemmat PS-90 moottorit. Uudet moottorit mahdollistavat koneiden operoinnin, vaikka Euroopan melusäädökset ovat huomattavasti kiristyneet.
Vuonna 2010 julkistettiin uuden modernisoidun version kehittämisestä ja uuden tuotantolinjan avaamisesta Ulyanovskiin Venäjälle. 2013 Venäjän sotilastmateriaalin vientitoimisto ilmoitti, että Kiinan on tilannut 12 kappaletta uusia Il-76MD koneita. 29. huhtikuuta 2015 kerrottiin, että Venäjän Ilmavoimat ovat vastaanottaneet ensimmäisen uuden Il-76MD-90A mallisen koneen Ulyanoskin Aviastar-SP tuotantolaitokselta. Luovutettu kone on ensimmäinen 2012 tilatusta 39 koneen sarjasta.
Koneesta on kehitetty lukuisia erilaisia erikoisversioita: Ilmatankkaukseen, vesipommittajaksi, Mainstay AEW&C (vrt. AWACS), Arktisten alueiden tukikone ja monia yksittäisiä kapean sektorin erikoistehtäväkoneita.
Regeneraatio
Regeneraatiolla tarkoitetaan kudosten tai elinten, usein menetetyn raajan, uudelleen kasvamista. Hyvä esimerkki regeneraatiosta on sisiliskon häntä, joka kasvaa takaisin mentyään poikki. Regeneraatiota esiintyy paljon esimerkiksi selkärangattomilla eläimillä kuten lattanoilla ja meritähdillä, mutta myös sammakkoeläimillä ja matelijoilla. Hyönteisillä ja muilla niveljalkaisilla regeneraatiota esiintyy vain nahanluonnin yhteydessä.
Nisäkkäillä regenaraatiota ei esiinny kuin tietyissä kudoksissa. Evoluutiossa regeneraatio on korvautunut arpeutumisella. Eräät salamanterit kykenevät kasvattamaan uudelleen kokonaisia raajoja.
Pekingin ilmailumuseo
Pekingin ilmailumuseo sijaitsee Pekingissä Haidianin kaupunginosassa. Sitä suurempi Kiinan ilmailumuseo sijaitsee 60 kilometrin päässä kaupungista Kiinan muurin suuntaan.
Beijing Aviation Museum liittyy China Aviation Association, joka on Kiinan ilmailuteollisuusyhdistys. Se sijaitsee Pekingin ilmailu- ja avaruustekniikan yliopiston (Beijing University of Aeronautics and Astronautics) kampuksella. Vuonna 1985 perustettu ja 25. lokakuuta 1986 yleisölle avattu museo on Kiinan ensimmäinen ilmailumuseo, joka alun perin koottiin vain opiskelijoita varten.
Sen näyttelytilat ovat kooltaan 9700 m². Hallitiloja on 600 m². Esillä on pääosin kiinalaisia lentokoneita, mutta myös lentokonemoottoreita, kiinalainen (?) the models Thunderbolt 2-ohjus ja mallinen kiinalaisesta tietoliikennesatelliitista vuodelta 1984.
Näyttely kuvaa Kiinan ilmailuteollisuuden kehityksen. Näyttelyyn kuuluu myös ultrakeveitä lentokoneita, Bee No. 2, Bee No. 3 ja Umbrella Wing No. 5. Yhdessä näyttelyhallissa on savukaasulla virtausmekaniikkaa demonstroiva tuulitunneli.
Näyttelyyn kuluu myös amerikkalaisia lentokoneita, P-51 Model Wild Horse, P-47 Lightning, P-61 Black Widow, C-47 (DC-3) ja Model AT-6. Neuvostoliittolaisia koneita ovat IL-14, BO-2 (?), TU-2, IL-10, LA-9 ja LA-11, JAK-11, JAK-17 ja JAK-18.
Kiinassa valmistettuja koneita ovat Jian-7 (MiG-21), Jian-6 (MiG-19), MiG-17, MiG-15 ja MiG-15 BIS, MiG-9 ja miehittämätön tiedustelukone 147H.
Erityisen harvinaisiin museokoneisiin kuuluvat Mosquito ja P-61.
Kiinan ilmailumuseo
Kiinan ilmailumuseo sijaitsee Xiao Tang -kukkulan ympärillä ja osittain sen sisällä noin 60 kilometriä pohjoiseen Pekingistä Kiinassa. Pekingissä Haidian kaupunginosassa sijaitsee pienempi Pekingin ilmailumuseo.
Kiinan ilmailumuseon ulkomaanyhteyksissä käytettävä nimi on ”China Aviation Museum” (Kiinan ilmailumuseo), kun taas Kiinan sisäisesti sen virallinen nimi on ”Air Force Aviation Museum” (Ilmavoimien ilmailumuseo) johtuen siitä, että museota ylläpitää Kansan vapautusarmeijan ilmavoimat. Kiinalaiset kutsuvat museota Datangshan (tai Changping) Aviation Museum’iksi. Museo avattiin yleisölle 11. marraskuuta 1989, koska Kansan vapautusarmeijan perustamisesta oli tuolloin kulunut 40 vuotta.
Museossa on runsaasti hävittäjälentokoneita ja pommittajia. Museon teema keskittyy pääasiassa Korean sodassa kiinalaisten vapaaehtoisten lentäjien MiG-15-hävittäjillä saavuttamaan menestykseen yhdysvaltalaisista vastustajistaan. Museon ulko-osastolla on suuria pommituskoneita sekä runsaasti Korean sodan aikaisia MiG-15-hävittäjiä, joita Korean demokraattisen kansantasavallan ilmavoimissa ohjasivat kiinalaiset vapaaehtoiset ilmavoittoja saavuttaen.
Mäen sisällä on suuri lentokonehalli, jossa on runsaasti vanhoja hävittäjätyyppejä, muun muassa Pakistanin ilmavoimien lahjoittama F-86 Sabre, jota yhdysvaltalaiset käyttivät MiG-15:ä vastaan todettuaan potkurikonetyypit tehottomiksi Korean sodassa. Mäen sisällä olevassa lentokonehallissa on myös lentokone, josta Zhou Enlain tuhka siroteltiin, minkä vuoksi lentokone ikään kuin on myös Kiinan kansantasavallan entisen pääministerin muistomerkki, jota muistetaan kukilla.
Näyttelyssä on myös runsaasti Kiinan kansantasavallan saamia tai lisenssillä valmistamia konetyyppejä, minkä vuoksi museo tarjoaa verrattain hyvän näkökulman 1940- ja 1950-luvun neuvostoliittolaisiin sotilaslentokoneisiin.
Putkimiina
Putkimiina, jonka virallinen nimi Suomessa on PM 68 95, on jalkaväkimiina. Sen voi asentaa kiinnityslangoilla esimerkiksi puuhun tai kantoon. Sirpaleet ovat tappavia 15 metriin asti ja haavoittavat 30-50 metriin saakka. Putkimiina painaa 900 g, josta räjähdysainetta on 180 g. Putkimiinan laukaisimena käytetään Suomessa Vetosytytin 95:ttä. Kuori on yleensä valmistettu jousiteräksestä.
Putkimiina poistuu käytöstä Ottawan miinakieltosopimukseen liittymisen jälkeen.
Suomalaisten putkimiinavarastojen tuhoaminen alkoi vuonna 2012 Hukkakeron räjäytysalueella Kittilässä.
Rajajoki
Rajajoki eli Siestarjoki (, ) on joki Karjalankannaksella Leningradin alueella Venäjällä. Joen pituus on 85 kilometriä.
Joki saa alkunsa Karjalankannaksen keskivaiheilta, Äyräpäänselän vedenjakajaseudulla sijaitsevilta Kolmikannan-, Kenkäsaaren-, Ristkiven-, Niemen- ja Kuuritsansoista. Sivujoista merkittävimmät ovat Siesjärvestä tuleva Siesjoki ja Haukijärven lasku-uoma. Rajajoki on matala ja sen leveys on alajuoksulla noin 15–20 metriä. Alimmalla juoksulla joki virtaa Roslivajärven eli Siestarjoenjärven läpi ja laskee Suomenlahteen Siestarjoen kaupungissa.
Joki on vuosisatojen aikana toiminut monien alueiden välisenä rajana. Joen katsottiin perinteisesti jakaneen Karjalan ja Inkerin. Ensimmäinen raja joelle tuli vuonna 1323 Pähkinäsaaren rauhassa Novgorodin valtion ja Ruotsin välille. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Ruotsin alue laajeni itään, mutta myöhemmän Suomen alueen raja pysyi joella.
Vuoden 1721 Uudenkaupungin rauhan jälkeen aiemman Inkerin, sittemmin Pietarin kuvernementin ja Viipurin kuvernementin raja Venäjän sisäisenä kulki joella, mutta joen etelää kohti työntyvässä mutkassa sijaitseva Siestarjoen asetehtaan, nykyisen S. P. Voskovin työkalutehtaan alue liitettiin Pietarin kuvernementtiin 1723. Myös Suomen suuriruhtinaskunnan ja muun Venäjän raja kulki joella vuodesta 1812, lukuun ottamatta loppuosaa johtuen Siestarjoen kaupungin yhdistämisestä Suomeen ja näin joen alin juoksu tuli olemaan kokonaan Suomen puolella samoin kuin Roslivajärven länsiranta. Raja siirtyi Siestarjoen kaupungin Suomesta erottamisen yhteydessä vuonna 1864 siten, että Roslivajärvi kokonaan ja suurin osa alimmasta juoksusta jäi Venäjän puolelle: raja erkani joen suvantokohdasta länteen kulkien Ruostekanavaa pitkin yhtyen jokeen hieman ennen merta. Rajajoen länsirannalle vastapäätä Venäjän Valkeasaarta rakennettiin vuonna 1917 Rajajoen rautatieasema Riihimäki-Pietari-radan varrelle.
Vuoden 1864 linjauksella raja oli myös itsenäisen Suomen ja Venäjän/Neuvostoliiton välillä talvisotaan saakka, jolloin hyökännyt puna-armeija ylitti sen. Muodollisesti raja lakkasi olemasta sodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940, jolloin siirtyi Viipurin länsipuolelle saakka. Jatkosodan sytyttyä Suomen puolustusvoimat hyökkäsi Neuvostoliittoon heinäkuussa 1941 sekä ylitti myös Siestarjoen lukuun ottamatta sen suuta ja Ruostekanavaa, jotka olivat osa Stalin-linjan Leningradin pohjoista puolustusvyöhykettä, Karjalan linnoitusaluetta. Sinne suomalaisten hyökkäys pysähtyi syyskuussa 1941 aloittaen omalta osaltaan Leningradin piirityksen. Asemasotavaihe kesti kesäkuuhun 1944, jolloin suomalaisten oli Karjalankannaksen suurtaisteluissa vetäydyttävä myös Siestarjoelta.
Nykyään Siestarjoen yläjuoksu muodostaa Viipurin piirin ja Seuloskoin piirin rajan.
Pölhölä
Pölhölä on vuonna 1981 ensi-iltaan tullut suomalainen komediaelokuva. Se käsittelee hölmöläistarinoita aivan uudessa valossa. Tarina kertoo sekopäisestä Pölhölän (ruots. Hömby, engl. Village of Simpletons) kylästä ja sen asukkaiden eriskummallisista toilailuista.
Spede Pasanen tuotti ja kirjoitti elokuvan yhtäaikaa uuden Uuno Turhapuro -elokuvan kanssa ("Uuno Turhapuron aviokriisi"). Kumpikaan elokuvista ei saanut avustusta Suomen Elokuvasäätiöltä. Elokuva kuvattiin noin 15 työpäivässä historiallisesti arvokkaassa ympäristössä Porvoon Ilolassa. Ohjaajina oli kolme ensikertalaista: Matti Kassilan poika Taavi Kassila, elokuvassa myös kaksoisroolin näytellyt Heikki Kinnunen ja lauluntekijänä ja television sketsiviihteen kirjoittajana tunnetuksi tullut Pertti Reponen.
Alkuperäisessä käsikirjoituksessa olleet alku ja loppu, jossa Spede Pasanen toimi eräänlaisena juontajana, puuttuivat elokuvan lopullisesta versiosta.
Tätä elokuvaa kiiteltiin vuoden 1996 televisioesityksen (MTV) yhteydessä siitä, että siihen oli onnistuttu kokoamaan lähes kaikki Suomen tunnetut koomikkoroolien esittäjät, pois lukien Uuno Turhapuro -elokuvien vakioesiintyjät.
Pölhölä oli vuoden 1981 kotimaisista uutuuselokuvista kolmanneksi katsotuin "Uuno Turhapuron aviokriisin" ja "Kiljusen herrasväen" jälkeen .! Päivämäärä
! Kanava
! Katsojamäärä
Viu-hah hah-taja
Viu-hah hah-taja on vuonna 1974 ensi-iltaan tullut suomalainen Spede Pasasen ja Ere Kokkosen komediaelokuva. Elokuvan nimi tulee valmistumisajankohtanaan muodikkaasta tavasta "viuhahtaa" alastomana julkisella paikalla.
"Viu-hah hah-taja" oli toinen vain kahdesta kotimaisesta pitkästä elokuvasta, jotka saivat ensi-iltansa suomalaisen elokuvatuotannon aallonpohjana tunnettuna vuonna 1974. Toinen ensi-ilta oli Seppo Huunosen elokuva "Karvat".
Tup akka lakko
Tup akka lakko on vuonna 1980 ensi-iltansa saanut Spede Pasasen elokuva, joka on jatkoa edellisen vuoden "Koeputkiaikuinen ja Simon enkelit" -elokuvalle. Myös tässä elokuvassa Uuno Turhapuro esiintyy cameoroolissa.
"Tup akka lakko" oli 256 253 elokuvateatterikatsojallaan vuoden 1980 toiseksi katsotuin kotimainen elokuva ja kolmanneksi katsotuin elokuva. Ykkössijan vei "Täältä tullaan elämä!" ja kakkossijan "Kramer vastaan Kramer"."Video-oppaassa" vuodelta 1994 Olavi Similä kuvaa "Tup-akka-lakkoa" kammottavaksi ja sekavaksi, mitä ilmeisimmin kaikkein huonoimmaksi Spede-elokuvaksi. Hän antaa elokuvalle 1–5 tähden sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
! Päivämäärä
! Kanava
! Katsojamäärä
Uuno Turhapuron poika
Uuno Turhapuron poika on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut 17. Uuno Turhapuro -elokuva. Palattuaan 1980-luvun muutaman filmin tauon jälkeen Spede Pasasen talliin ohjasi Ere Kokkonen kaksi hyvin menestynyttä Turhapuroa. Sen jälkeen hän jätti sarjan jälleen, joten "Uuno Turhapuron pojan" ohjauksesta, käsikirjoituksesta ja tuotannosta vastasi Spede Pasanen. Reilut 120 000 katsojaa kerännyt filmi menestyi heikommin kuin yksikään aikaisempi Turhapuro-filmi, mutta oli kuitenkin vuoden katsotuin kotimainen elokuva. DVD:llä elokuva julkaistiin vasta vuonna 2009.
Uunon appiukkohan on Suomen rikkain mies. Tämän tietävät myös ilkeät ja ahneet poliitikot, jotka alkavat havitella Uunon ohella vuoristoneuvoksen rahoja. Poliitikot kehittelevätkin juonen, jonka avulla he saisivat rahat itselleen. He palkkaavat Amerikasta gangstereita varastamaan Tuuran rahat. He arvelevat Uunon olevan avain rahoihin, samalla kun tämä luulee yhä olevansa Suomen presidentti. Yksi gangstereista tekeytyy Uunon kauan kadoksissa olleeksi pojaksi Urho Turhapuroksi, mutta kaikki ei kuitenkaan mene niin kuin roistot olivat suunnitelleet."[[Video-opas|Video-oppaassa]]" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa taatuksi uunoiluksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.[[Luokka:Uuno Turhapuro -elokuvat]]
[[Luokka:Vuoden 1993 elokuvat]]
[[Luokka:Spede Pasasen ohjaamat elokuvat]]
Uuno Turhapuron veli
Uuno Turhapuron veli on vuonna 1994 julkaistu "epävirallinen" Uuno Turhapuro -elokuva, jota ei yleensä lasketa mukaan Turhapuro-elokuvasarjaan. Elokuvassa Uunon veljeä, Tarmoa, esittää näyttelijä Esko Salminen. Vesa-Matti Loiri ei itse esiinny elokuvassa, koska oli riitaantunut Spede Pasasen kanssa ennen kuvauksia. Vesa-Matti Loirin mukaan riita sai alkunsa erimielisyyksistä tehdä uusi Turhapuro-elokuva ilman elokuvasäätiön tukea.
Uuno Turhapuron veli, Tarmo Turhapuro palaa Suomeen Ruotsista kymmenen vuoden (turhan) opiskelun jälkeen. Uunon tapaan myös Tarmon lahjakkuus on uskomattomat selittelytaidot ja on päässyt kauniisiin ja rikkaisiin naimisiin. Tarmo ei ole myöskään hyvissä väleissä rikkaan anoppinsa kanssa.
Samaan aikaan Uunon vaimolle, Elisabetille selviää Uunon olevan siepattu. Pian hän saa käsiinsä verisen kirjeen, jossa Uunon ryöstäjät vaativat Uunon appiukolta, vuoristoneuvos Tuuralta 100 000 markan lunnaita Uunon henkeä vastaan. Härski Hartikainen kuitenkin vain vähättelee koko tapausta uskoen että Uuno vain uskotteleekin olevansa napattu ja tällä tavoin saa kiristettyä appiukkonsa rahat itselleen.
Piakkoin selviää myös Härskin olevan kidnapattu jolloin Sörsselsonille valkenee Uunon ja Härskin katalat aikeet kaapata appiukon rahat jättäen Sörsselsonin kuiville. Sörsselson päättääkin viedä Tuuran rahat uuden näyttelijälupauksen, Purkka-Pekka Puteliuksen avulla.
Tuuran rahojen perässä on myös suurta kateutta tunteva Tarmon anoppi, joka on kyllästynyt kantamaan Suomen toiseksi rikkaimman henkilön titteliä. Hänen suunnitelmanaan on ostaa Härskiltä pilkkahinnalla tuulivoimalla toimiva moottorivene ja myymällä se Tuuralle useilla miljardeilla uskotellen sen olevan muka maailmaa mullistava keksintö.
Esko Salmisen esittämä hahmon maskeeraukseen kuuluvat suuret ulkonevat hampaat ja musta "pottatukka". Tarmo Turhapuro sanoo olevansa "bisnesmies" ja johtaja kuten veljensä Uunokin. Hän kertoo myyneensä isoäitinsä Afrikan alkuperäisasukkaille. Hän väittää myös asuneensa kymmenen vuotta Ruotsissa, muttei tiedä edes mitä tarkoittaa ”god dag”. Pääasiallisena tulonlähteenä Tarmolla on rikas vaimo ja mahdollisesti tulevaisuudessa rikkaan anoppinsa perintö.
Elokuva menestyi huonosti elokuvateattereissa, keräten vain reilut 20 000 katsojaa johtuen mahdollisesti siitä, ettei itse Uuno esiinny elokuvassa vaikka filmi kantaa hänen nimeään. Elokuva on esitetty televisiossa helmikuussa 2006, kesäkuussa 2007, helmi- ja joulukuussa 2014 sekä heinäkuussa 2018. Ensimmäinen televisioesitys tapahtui vasta 12 vuotta elokuvan ilmestymisen jälkeen. Finnkino julkaisi elokuvan DVD:nä 19. lokakuuta 2012. Vaikkei elokuvaa yleensä lasketa mukaan Turhapuro -sarjaan, sisältyy se "Uuno - Täydellinen kokoelma" DVD-boxiin.
Lentävät luupäät
Lentävät luupäät on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut Spede Pasasen elokuva.
Elokuva kertoo kahdesta pohjalais-hämäläisestä veljeksestä (Spede Pasanen ja Simo Salminen), joista toista kärpänen puree takapuoleen. Veljekset menevät heti tekniikan tohtori Terassin (Yrjö Tähtelä) puheille (tällä tehdään pilaa lääkäriin viittaavasta sanasta tohtori), joka uskottelee veljeksille, että Pasasen esittämän veljeksen takapuoleen on pistänyt ilmailukärpänen. Ja että purema ei ole vaarallinen mikäli tämä oppii lentämään. Niinpä veljekset alkavat harjoitella lentämistä mitä kummallisimmilla laitteilla, apunaan pilailupuodista ostettu lentäjän opas.
Samaan aikaan suomalainen Kimmel Kinos (Riitta Väisänen) voittaa Miss Universum -kilpailun, jonka seurauksena kaksi missiagenttia (Heikki Kinnunen ja Aake Kalliala) alkavat houkutella häntä maailmankiertueelle huonoin tuloksin. Missiagenttien ja pohjalais-hämäläisten veljesten tiet kohtaavat, kun agentit kuulevat veljesten keskustelevan Salmisen esittämän veljeksen agenttiopinnoista ja pyytävät häneltä apua. Kuvioihin sotkeutuu myös tohtori Terassin rakentama, täysin ihmistä muistuttava, alkoholilla toimiva robotti (Vesa-Matti Loiri), joka pohjalais-hämäläisten veljesten tavoin ihastuu Kimmel Kinokseen välittömästi.
Elokuvassa nähtävät lentolaitteet ovat pitkälti ilmailusta kiinnostuneen Spede Pasasen suunnittelemia. Elokuva on myös Riitta Väisäsen debyytti näyttelijänä.
Iravadi
Iravadi (joskus myös "Irrawaddy") on Myanmarin suurin joki ja merkittävä kulkureitti. Se alkaa aivan maan pohjoiskolkasta Kiinan rajan tuntumasta maan korkeimman vuoren Hkakabo Razin (5 881 m) juurelta virtaavista Mali- ja N’Maijoista ja virtaa 2 170 kilometrin pituisena halki maan keskiosien laskien Andamaanienmereen. Joen valuma-alue on noin 411 000 km² ja suurin sivujoki Chindwin.
Iravadi muodostaa Martabaninlahden länsipuolelle noin 35 000 neliökilometrin laajuisen suistoalueen. Joki on purjehduskelpoinen Bhamoon, sadekausina aina Myitkyinaan asti. Sen lukuisat hiekkasärkät ja saaret vaikeuttavat kuitenkin navigaatiota näin pitkälle.
Myanmarin väestö on keskittynyt jokilaakson alueelle ja suistoon. Suurista kaupungeista Mandalay sijaitsee joen keskivaiheilla sen itärannalla ja Yangôn suistoalueella. Iravadin suistoa on maailman merkittävimpiä riisinkasvatusalueita. Riisi onkin tärkeimpiä jokea pitkin kuljetettavia tuotteita. Tiikkipuuta kuljetetaan puolestaan suurilla lautoilla. Siirtomaa-aikoina ennen rautateiden ja autoliikenteen saapumista Iravadi oli perinteinen tie Mandalayyn.
Sana Iravadi tulee mahdollisesti sanskritinkielisestä sanasta "airāvatī", joka tarkoittaa ’elefanttijokea’.
Joen mukaan on saanut nimensä iravadindelfiini ("Orcaella brevirostris"), jota esiintyy myös muissa Kaakkois-Aasian suurissa joissa Borneolle ja Filippiineille asti. Sitä tavataan pääosin estuaareissa ja makeissa vesissä.
Liian iso keikka
Liian iso keikka on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut Ere Kokkosen ja Spede Pasasen elokuva.
Elokuva kertoo rikollispomo Nigolai Savtsenkosta (Ville-Veikko Salminen) joka yhdessä sisarensa Mandin (Hannele Lauri) ja kahden apurinsa Hikan (Vesa-Matti Loiri) ja Peten (Aake Kalliala) kanssa tekee rikoksia tilaustyönä. Huolimatta siitä, että Savtsenko kumppaneineen tekee yleensä rötöksensä ihmisten keskellä ja kirkkaassa päivänvalossa, heitä jäljittävillä komisario Koistisella (Pentti Siimes) ja etsivä Raitakarilla (Ritva Valkama) tuntuu olevan suuria vaikeuksia saada kopla kiinni.
"Liian iso keikka" sai ensi-iltavuonnaan 1986 yli 120 000 teatterikatsojaa ja nousi vuoden neljänneksi katsotuimmaksi kotimaiseksi elokuvaksi. Paremmin myivät vain Kokkosen "Uuno Turhapuro muuttaa maalle" ja "Pikkupojat" sekä Mikko Niskasen "Elämän vonkamies".
Ensi-iltakriitikot pitivät elokuvaa vähemmän huonona kuin useimpia Spede-tuotannon halpiselokuvia. Myös Elokuvauutisten 2008 nimettömäksi jäävä arvostelija pitää "Liian isoa keikkaa" erittäin viihdyttävänä ja huvittavana komediana, joka on hänen mukaansa tehty muita sen ajan Spede-elokuvia huolellisemmin. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Roope Lehtinen kutsui elokuvaa tyypillisen halvaksi Spede-moskaksi ja antoi elokuvalle tähtien sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
"Liian iso keikka" on julkaistu dvd:nä osana "Spede-tuotannon parhaat 5" -kokoelmaa.! Päivämäärä
! Kanava
! Katsojamäärä
Naisen logiikka
Naisen logiikka on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut, Spede Pasasen viimeinen ja heikoimmin menestynyt elokuva. Katsojia sillä oli lähteestä riippuen 232 tai 304. Elokuvaa ei ole julkaistu VHS:nä tai DVD:nä. Sitä ei ole myöskään esitetty koskaan televisiossa. Se perustuu Spede Show’ssa esitettyihin Naisen logiikka -sketseihin. Elokuvassa esiintyy vain viisi näyttelijää.
Suomen elokuvasäätiö myönsi 1,1 miljoonan markan tuen elokuvalle vuonna 1991, mutta elokuvan teko jäi tuolloin kesken. Pasasen mukaan elokuvan valmistumista viivästyttivät muun muassa sairastumiset. Elokuvasäätiö alkoi vaatia rahojaan takaisin, ja pakon edessä elokuvan kuvaukset tehtiin loppuun kuuden vuoden kuvaustauon jälkeen. Elokuvan otti ohjelmistoonsa helsinkiläinen Kinopalatsi ainoana elokuvateatterina Suomessa. Ensi-ilta oli 21. toukokuuta 1999, ja elokuva poistettiin ohjelmistosta 3. kesäkuuta. Ilta-Sanomien mukaan viimeisen esityspäivän kolmessa näytöksessä kävi yksi katsoja, hänkin vapaalipulla. Myöhemmin Ilta-Sanomat uutisoi, että elokuva lähtisi varsinaiselle esityskierrokselle saman vuoden syksyllä. Tämä ei toteutunut.
Samantapainen Hannele Laurin ja Spede Pasasen näyttelemä pariskunta, joka käy keskusteluja ”naisen logiikasta”, esiintyy myös Speden elokuvassa "Pikkupojat".
Spede Pasanen ja Hannele Lauri näyttelevät hyvin toimeen tulevaa avioparia, Viljoa ja Vienoa. Heidän tuttavapariskuntansa ovat Pullo ja Lea Pölkkynen (Simo Salminen ja Riitta Väisänen). Pullo Pölkkynen erotetaan työpaikaltaan, ja hän lyö Viljon kanssa vetoa, että saa uuden työpaikan, jossa hänen palkkansa on sata tuhatta markkaa kuussa. Neljä vuotta myöhemmin Pullo ja Viljo tapaavat Pullon huvipurrella ja jakavat kokemuksia vaimojensa tyhjäpäisestä logiikasta. Elokuvaa on kuvailtu esimerkiksi ohutjuoniseksi.
Naisen logiikka -sketsejä esitettiin alun perin 1984–1987 suositussa sketsiohjelmassa "Spede Show". Niissä esiintyivät vain Spede Pasanen ja Hannele Lauri. Vuonna 2002 niistä 22 koottiin Naisen logiikka -albumille, jossa sketsit olivat kuunnelmien muodossa.
Hei kliffaa hei
Hei kliffaa hei on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut Spede Pasasen, Ere Kokkosen, Vesa-Matti Loirin ja Simo Salmisen elokuva. Elokuva perustuu Spede Show'ssa esitettyihin "Mänttien TV-asema" -sketsien hahmoihin.
Spede hyödynsi tässä B-tuotannon elokuvassaan toistamiseen kustannusten vähentämiseksi videotekniikkaa kuvaten elokuvan kuvanauhalle, joka kopioitiin elokuvafilmille teatterilevitystä varten.
Pikkupojat
Pikkupojat on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut Spede Pasasen elokuva. Elokuva pohjautuu Spede Show’ssa nähtyihin Pikkupojat-sketsien hahmoihin. Tässä elokuvassa on myös Spede Show’sta tuttuja ”naisen logiikka” -kohtauksia. Elokuvan alkupuolella nähdystä kartasta selviää, että tapahtumat sijoittuvat nykyisen Vuosaaren sataman alueelle.
Spede käytti tässä elokuvassa vielä kolmannen kerran TV-tekniikan edullisuutta hyväkseen. Elokuva on alkujaan kuvattu lähes kokonaan videonauhalle muutamaa kohtausta lukuun ottamatta ja kopioitu valmiiksi leikattuna elokuvafilmille elokuvateatteriesityksiä varten.
Kesämökkien luvatussa maassa kaikki ovat naapuruksia, vaikka enimmän aikaa riidoissa. Johtaja Hugo Rögstrand käy mökiltä kaupungissa työssä. Sillä välin perheen äiti on tulossa hulluksi yrittäessään pitää kurissa perheen kolmea poikaa. Naapurissa lomailee upseeri Jäpälä ja toisessa mökissä keksijä Yskänen.
Jatkuvat rajariidat ja yhteinen puhelinlinja koettelevat naapurisopua. Pikkupojillakin on osuutensa asiaan, sillä he kilpailevat siitä kuinka monta oikeusjuttua he onnistuvat järjestämään Jäpälän ja Yskäsen välille. Pojat toimimat viestien välittäjinä ja vääristävät naapurusten kommentit pahimman mukaan.
Vesa-Matti Loiri, Spede Pasanen ja Simo Salminen esiintyvät kaksoisrooleissa. He esittävät 6-, 5- ja 4-vuotiaita pikkupoikia, upseeria, poikien isää ja keksijää. Myös Riitta Väisänen on kaksoisroolissa keksijä Yskäsen vaimona ja tyttärenä.
"Pikkupoikien" ensi-ilta-arviot olivat järjestään murskaavia ja syyttivät Spedeä kustannusten minimoinnista ja kaikinpuolisesta hutiloinnista. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano sanoo, ettei kaikkia yhden idean tv-sketsejä pitäisi venyttää kokoillan elokuvaksi. Hän antaa "Pikkupojille" yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Dungeons &amp; Dragons (elokuva)
Dungeons & Dragons on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut fantasiatoimintaelokuva, joka perustuu Dungeons & Dragons -roolipeliin.
Izmerin keisarikunnassa käydään taistelua hyvän ja pahan välillä. Nuori keisarinna haluaa tuoda hyvinvointia kaikille alamaisilleen, mutta häikäilemättömällä Profion-velholla on muita suunnitelmia, sillä hän aikoo saada haltuunsa muinaisen lohikäärmesauvan. Sen avulla hän voisi hallita punalohikäärmeitä ja ottaa valtaansa koko keisarikunnan.
Onks Viljoo näkynyt
Onks Viljoo näkynyt on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut suomalainen Spede Pasasen tuottama komediaelokuva.
Onks Viljoo näkynyt -elokuvan synty perustui vuosina 1984-1985 esitetyn MTV:n "Älywapaa palokunta" -viihdeohjelmaan, jossa näyttelijä Heikki Kinnunen esiintyi muiden sketsien lomassa toistuvasti kysellen "Onks' Viljoo näkyny?". Sketsi osoittautui alati itseään toistavanakin niin suosituksi, että sen pohjalta syntyi lopulta elokuva. Elokuvassa nähdään myös Heikki Kinnusen, Pirkka-Pekka Peteliuksen ja Aake Kallialan sketsihahmoja viihdeohjelmista "Soitinmenot" ja "Hymyhuulet".
! Päivämäärä
! Kanava
! Katsojamäärä
Ljungo Tuomaanpoika
Ljungo (Ljungi) Tuomaanpoika ("Ljungo Thomae") (k. 1611 Nyköping) oli suomalainen pappi, valtiopäivämies ja lainsuomentaja.
Todennäköisesti Limingassa kirkkoherra Tuomas Ingonpojan ja tämän vaimon Dordran lapsena syntynyt Ljungo Tuomaapoika lienee opiskellut Turun katedraalikoulussa ja sen jälkeen Uppsalan yliopistossa. Hänen puolisonsa oli Margareta (kuollut ennen vuotta 1633).
Ljungo Tuomaanpoika toimi kirkkoherrana Pyhäjoella 1576–1581, Saloisissa 1582–1592 sekä Kalajoella 1592–1610. Hän oli myös Pohjois-Pohjanmaan rovastina sekä tuomiokunnan tuomarina eli lainlukijana ja oli mukana vuosien 1597, 1600 ja 1611 valtiopäivillä. Ljungo Tuomaanpoika toimi Pohjanmaan talonpoikien etujen puolustajana Nuijasodan aikana ja jo sitä ennenkin. Hän kuului Kaarle-herttuan luona käyneisiin pohjalaisiin lähetystöihin ja esitti helmikuussa 1597 Arbogan valtiopäivillä selostuksen Nuijasotaan johtaneista syistä.
Ljungo Tuomaanpoika suomensi kuningas Kristofferin maanlain vuonna 1602 ja kaupunginlain vuonna 1609. Hän oli havainnut toimiessaan lainlukijana, että suomenkieliset henkilöt eivät puutteellisen ruotsin kielen taidon takia aina ymmärtäneet ruotsalaista lakia, joka oli kirjoitettu käyttäen vanhentuneita sanontatapoja. Jo aiemmin 1500-luvun puolivälissä oli Tukholman suomalaisen seurakunnan kappalainen Martti tehnyt maanlain suomennoksen. Se lienee ollut käytössä käsin kirjoitettuina jäljennöksinä, mutta Ljungo Tuomaanpojan mielestä tämä käännös ei ollut luotettava. Omassa käännöksessään hän käytti pohjana suomen kielen länsimurteita, Turun seudun ja Pohjanmaan murretta, jotka hänen mielestään eivät olleet vieraskielisten vaikutteiden turmelemia, toisin kuin Uudenmaan, Karjalan ja Hämeen murteet.
Black Knight
Black Knight on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut amerikkalainen komedia, jonka pääosaa näyttelee Martin Lawrence.
Jamal Walker joutuu kesken työpäivänsä keskiaika-teemapuistossa ajassa taaksepäin 1300-luvun Englantiin. Maata hallitsee ilkeä kuningas, joka on syrjäyttänyt kuningattaren valtaistuimelta. Jamalista tulee kuninkaan turvallisuuspäällikkö, mutta hän loppujen lopuksi liittyy taistelemaan kuningasta vastaan Sir Knolten ja kauniin Victorian rinnalla.
Romanovin kivet
Romanovin kivet on vuonna 1993 julkaistu Spede Pasasen tuottama ja Aleksi Mäkelän ohjaama toimintakomedia. Paul Jyrälä voitti elokuvasta parhaan äänisuunnittelun Jussin.
Miljonääri Roivas kerää tsaarinaikaisia taideaarteita. Lainkuuliaisen julkisivun taakse kätkeytyy laaja rikollisliiga, joka keinoja kaihtamatta yrittää täyttää häikäilemättömän miehen toiveet. Pohjois-Lapissa on myytävänä Roivaksen kauan havittelemat Romanovin tsaarisuvun kultaisen kotkaveistoksen jalokivet.
Patrick (Samuli Edelmann) on Roivaksen palkkaama ammattirikollinen, jonka tehtävänä on arvokkaiden kivien hankkiminen.
Hakumatkalle palkataan myös Roivaksen oikea käsi Marco ja Patrickin vihaama sekopää Tony (Santeri Kinnunen). Roivas on kuitenkin suunnitellut vain yhtä paluulippua. Tony ja Patrick selviytyvät ansasta ja kahden vuoden päästä he palaavat hakemaan saalista ja kostamaan.
Jo pojankoltiaisina Heikki Kinnusen videokameralla leikkineet Santeri Kinnunen ja Samuli Edelmann saivat Spede Pasasen innostumaan ensimmäisen suomalaisen toimintaelokuvan tuottamisesta. Nuoret näyttelijät olivat kovassa nosteessa, ja rahaa tuli myös Suomen elokuvasäätiöltä. Mukaan saatiin kolmanneksi käsikirjoittajaksi poikien kaveri Kalle Chydenius, ja ensimmäinen käsikirjoitusversio oli parisataasivuinen. Spede ehdotti ohjaajaksi Hannu Seikkulaa, mutta suostui luottamaan poikien ystävään Aleksi Mäkelään, jonka esikoisohjaus "Romanovin kivet" on. Kuvaajaksi ja äänittäjäksi saatiin konkarit Kari Sohlberg ja Paul Jyrälä. Spede ei jäänyt valvomaan kuvauksia vaan lähti golflomalle, ja elokuva ylitti budjettinsa raskaasti. Sinnikkäästä markkinoinnista huolimatta elokuva keräsi vain 50 000 teatterikatsojaa ja jäi raskaasti tappiolliseksi.
Elokuva sai melko nihkeät arvostelut. "Helsingin Sanomien" Helena Ylänen otsikoi oman arvionsa ”Tupu Hupu ja Lupu jalokivivarkaina” ja sanoi elokuvan olevan kokonaisuutena ”hakkelusta”. "Variety"-lehden David Stratton piti Aleksi Mäkelä seuraamisen arvoisena ohjaajana tulevaisuudessa. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa pintatyylikkääksi mutta hieman jäykästi näytellyksi action-paketiksi. Hän antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Nepalin lippu
Nepalin lippu on Nepalin valtion kansallinen tunnus. Se on maailman ainoa valtion lippu, joka ei ole nelikulmainen. Nepalin lippu on muodostettu yhdistämällä Rana-dynastian eri sukuhaarojen hallitsijoiden viirit, ja se otettiin käyttöön 16. joulukuuta 1962.
Kahdesta päällekkäisestä punaisesta, sinireunaisesta kolmiosta muodostuvan lipun ylemmässä kentässä on kuvattuna tyylitelty kuunsirppi, ja alemmassa tyylitelty 12-sakarainen aurinko. Aurinko ja kuu ovat eri dynastioiden symboleita ja kuvastavat myös toivetta siitä, että valtio on yhtä pitkäikäinen kuin taivaankappaleet. Lipun alempi kenttä on ylempää suurempi.
Pikaluistelu talviolympialaisissa 1924
1924 talviolympialaisten ohjelmassa oli yhteensä viisi pikaluistelun kilpailua. Ensimmäisen ja ainoan kerran olympialaisten historiassa kilpailtiin yksittäismatkojen lisäksi myös kokonaiskilpailun voitosta.
Airdash
Airdash oli 1980- ja 1990-luvuilla vaikuttanut suomalainen thrash metal/speed metal -yhtye. Se oli aikanaan Stonen kanssa Suomen johtavia tyylisuuntansa yhtyeitä, mutta jäi vähemmälle huomiolle kuin Stone ja sitä pidetäänkin ”Stonen pikkuveljenä”. Vuonna 1986 Helsingissä perustetun yhtyeen ensimmäinen albumi "Thank God It's Monday" julkaistiin vuonna 1988. Yhtye oli tuolloin suosituimmillaan ja pääsi jopa lämmittelemään suuria ulkomaisia Suomessa vierailleita thrash-yhtyeitä, kuten Anthraxia, Suicidal Tendenciesiä ja Kreatoria. Airdash hajosi vuonna 1992, kun sen jäsenten kiinnostus yhtyettä kohtaan loppui. Yhtyettä verrattiin usein Anthraxiin Juha Laineen puhtaan laulutyylin takia.
Laulaja Juha Laine on keskittynyt Airdashin jälkeen valokuvaukseen. Hän on yksi Suomen käytetyimpiä ja arvostetuimpia hiihdon ja lumilautailun kuvaajia. Niiden lisäksi hän kuvaa promootiomateriaalia yrityksille ja artisteille.
Vieraalla maalla
Vieraalla maalla on Ilkka Vanteen ohjaama komediaelokuva vuodelta 2003 nyky-Suomesta ja suomalaisista. Sitä kuvattiin alkukesällä 2003 Helsingissä ja kuvausten loppupuolella Etelä-Pohjanmaalla.
"Vieraalla maalla" oli käsikirjoituksestaan ehdolla Jussi-palkinnon saajaksi.
Elokuvan lopputeksteissä soi Tiktakin kappale ”Tänä yönä taivaaseen”.
Johannes Matthiae Collinus
Johannes Matthiae Collinus (myös Johan Collinus) (1604-1671) oli suomalainen pappi ja kirjailija. Hän toimi Karkun kirkkoherrana. Hänen teoksensa "Ylimmäisen keisarin Jesuxen Christuxen mandati eli käsky" (1643) oli ensimmäinen Suomessa painettu suomenkielinen kirja.
Sotilaspartiohiihto talviolympialaisissa 1924
Sotilaspartiohiihto oli vuoden 1924 talviolympialaisissa alun perin näytöslajina, mutta vuonna 2006 Kansainvälinen olympiakomitea muutti lajin viralliseksi. Kilpailussa hiihdettiin 30 km reitti, ja jokainen joukkue ampui yhteensä 18 laukausta 250 metrin päässä olleeseen maaliin. Jokaisesta ohilaukauksesta aikaan lisättiin 30 sekuntia. Olympiakultaa voitti Sveitsin joukkue.
Henrik Achrenius
Henrik Achrenius (5. marraskuuta 1730 Sievi – 17. kesäkuuta 1798 Kalajoki) oli suomalainen runoilija ja Kalajoen nimismies. Osa hänen runoistaan, kuten "Tawallinen Morsian Tanssi", jäljitteli ruotsalaista kustavilaisen ajan runoutta. Sen lisäksi hän kirjoitti Aisopoksen eläinsatuja kalevalamitassa ("Caxi neljättä kymmendä satua") sekä suomensi Ovidiuksen teoksia.
Henrik Achrenius kuului tunnettuun Achreniuksen pappis- ja runoilijasukuun, hänen vanhempansa olivat Sievin kappalainen Simo Achrenius ja Maria Bång. Hän oli Simo Achreniuksen veli ja Abraham Achreniuksen veljenpoika.
Henrik Achrenius kävi yhdessä vanhemman veljensä Simonin kanssa Oulun triviaalikoulua ja he pääsivät ylioppilaiksi 1749. Henrik opiskeli jonkin aikaa Turun akatemiassa mutta joutui lopettamaan koulun isän kuoleman takia. Vuonna 1757 hän meni naimisiin Kalajoella Kalajoen pitäjänkirjuri Gabriel Calamniuksen tyttären Katariina Helena Calamniuksen kanssa ja alkoi hoitaa Kalajoen nimismiehen ja tilityskomissaarin virkaa. Myöhemmin hänestä tuli appensa jälkeen myös Kalajoen pitäjänkirjuri ja hän peri myös Calamniusten omistaman Sandholman (Santaholma) tilan.
Achrenius kirjoitti tilapäisrunoja ajankohtaisista tapahtumista sekä runoja muun muassa häitä varten. Hän sai vaikutteita erityisesti ruotsalaiselta runoilijalta Carl Michael Bellmanilta. Uskonnollisia aiheita Achrenius käsitteli vain runossaan "Katoowaisuudesta", joka kuvaa kuoleman ja häviämisen kaikkivaltaa. Runo on lähellä Cajanuksen virttä "Etkös ole ihmisparka".
Teija Tiilikainen
Teija Helena Tiilikainen (s. 22. huhtikuuta 1964 Lohja) on Ulkopoliittisen instituutin (UPI) johtaja ja "Ulkopolitiikka"-lehden vastaava päätoimittaja. Hän aloitti nykyisessä tehtävässään tammikuussa 2010.
Tiilikainen väitteli valtiotieteen tohtoriksi vuonna 1997 Åbo Akademissa. Hän oli EU:n perustuslakikonventin jäsen vuonna 2003. Vuonna 2007 hänet nimitettiin ulkoministeri Ilkka Kanervan poliittiseksi valtiosihteeriksi, ja hän jatkoi tehtävässä jonkin aikaa Alexander Stubbin aikana. Kokoomuksen siirrettyä kiintiöönsä kuuluvan valtiosihteerin vakanssin vuoden 2009 alussa sisäasiainministeriöön Tiilikainen palasi entiseen tehtäväänsä Helsingin yliopiston Eurooppa-tutkimusverkoston johtajaksi. Tiilikainen on osallistunut Bilderberg-ryhmän kokouksiin vuosina 2002, 2005 ja 2007.
Simon Achrenius
Simon (Simo) Achrenius (22. elokuuta 1729 Sievi – 31. joulukuuta 1782 Kruunupyy) oli suomalainen runoilija ja pappi. Hän toimi pappina Paltamossa ja Pietarsaaressa. Hänen huomattavin kirjallinen teoksensa oli 2300-säkeinen "Uudet Hengelliset Runot Läsnä Olevaisista ja Tulewaisista Tiloista" (1766).
Simon Achrenius oli tunnettua Achreniuksen pappis- ja runoilijasukua, hänen vanhempansa olivat Sievin kappalainen Simon Achrenius ja Maria Bång. Hän oli Henrik Achreniuksen veli ja Abraham Achreniuksen veljenpoika.
Simon Achrenius kävi yhdessä nuoremman veljensä Henrikin kanssa Oulun triviaalikoulua ja he pääsivät ylioppilaiksi 1749. Simon opiskeli apurahan turvin Turun akatemiassa vuosina 1759–1762 ja hän sai sieltä 1761 todistuksen pappisvihkimystä varten. Hän oli sitten kirkkoherran apulaisena ensin Paltamossa 1763 ja sitten Pietarsaaressa. Achrenius sairastui 1768 ja joutui loppuiäkseen Kruunupyyn mielisairaalaan. Hän menetti sairauden takia papin virkansa eikä saanut enää saarnalupaa tuomiokapitulilta anomuksista huolimatta. Achrenius oli myös mennyt naimisiin 1768 palvelijansa Sofia Larsintytär Björklundin kanssa ja saanut siksi varoituksen tuomiokapitulilta.
Abraham Achrenius
Abraham Achrenius (1. helmikuuta 1706 Jakkula, Somerniemi – 28. syyskuuta 1769 Nousiainen) oli suomalainen herännäispappi, virsirunoilija ja pietistijohtaja. Hän oli rukoilevaisuuden hengellinen isä.
Achreniuksen isä oli Someron pitäjänapulainen Simon Achrenius, jonka kahdeksasta lapsesta Abraham oli yksi. Hän sai jo kotona uskonnollisen kasvatuksen. Opiskeluaikana hän kuuli varoituksia sen ajan herätysliikkeestä pietismistä. Ollessaan kotiopettajana Ahvenaisten kartanossa hän tutustui pietismiin kartanon isännän Gustaf Creutzin kautta ja joutui kovaan synninhätään. Achreniuksesta tuli itsestään pietisti. Tultuaan papiksi 1730 Achrenius toimi ensin pitäjänapulaisena Pietarsaaressa, vuodesta 1733 Pohjanmaan rykmentin saarnaajana ja vuodesta 1736 kappalaisena Ähtävällä, missä tutustui kirkosta eroon pyrkivään yltiöpietismiin eli separatismiin. Saarnatessaan kirkossa helluntaina 1740, hän oli joutunut hurmoksiin ja selittänyt olevansa ”ajan merkki tuhatvuotisen valtakunnan ja lopullisen tuomion tulosta”. Tästä syystä hän luopui papinvirastaan lahkolaisherännäisyyden vaikutuksesta. Tämän johdosta hän joutui Turun tuomiokapitulin kuultavaksi. Kuulusteluissa hän perui kaikkein jyrkimmät puheensa, mutta esiintyi siltikin uskonnollisen suvaitsevuuden puolestapuhujana. Achrenius muutti Ruotsiin separatistiliikkeen yhteisöön mutta pettyi liikkeeseen.
Myöhemmin Achrenius haki takaisin papinvirkaan ja toimi Turun linnan saarnaajana vuosina 1748–1753. Vuodesta 1753 hän oli Nousiaisten kirkkoherrana. Sen ajan konventikkeliplakaatti kielsi saarnaamisen kirkon ulkopuolella mutta ei kieltänyt veisaamista, siksi Achrenius kirjoitti pitkiä virsiä.
Achreniuksen virret, erityisesti "Zionin Juhla-Wirret (1769)", ja hartauskirjat ovat herätysliikkeissä käytössä edelleen. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa virret 103, 153, 265 ja 390 ovat hänen kirjoittamiaan.
Abraham Achrenius oli Achreniuksen pappis- ja runoilijasukua. Hänen poikansa Antti Achrenius ja veljenpoikansa Simo ja Henrik Achrenius kirjoittivat myös runoja. Tytär Fredrika Achrenius avioitui tähtitieteilijä Anders Planmanin kanssa.
Antti Achrenius
Anders (Antti) Achrenius (5. huhtikuuta 1745 Turku – 23. heinäkuuta 1810 Nousiainen) oli suomalainen pappi ja pietistijohtaja.
Andrers Achrenius oli rukoilevaisuuden hengellisen isän, Nousiaisten kirkkoherrana toimineen Abraham Achreniuksen poika. Anders Achrenius opiskeli Turun akatemiassa vuodesta 1758 valmistuen filosofian maisteriksi 24.7.1766. Hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 18.2.1769 ja toimi sen jälkeen isänsä Nousiaisen kirkkoherran apulaisena. Vuonna 1778 Achreniuksesta tuli Nousiaisten kirkkoherra ja vuosina 1793–1806 hän oli lääninrovastina. Kirkkoherraksi kuningas nimitti Achreniuksen ilman virkaehdotusta seurakunnan vahvan kannatuksen ansiosta. Achrenius piti Nousiaisten pappilassa pyhäpäivisin seuroja, jotka olivat erittäin suosittuja. Niissä on arvioitu kesäisin käyneen jopa 400 henkeä. Achreniuksen uskonkäsitystä on pidetty varsin evankelisena.
Achreniusta on pidetty aiemmin merkittävänä virsirunoilijana, mutta nykyisin asiasta ei olla enää varmoja. Vuonna 1790 ilmestyi 26 virttä sisältänyt virsikokoelma "Halullisten Sieluin Hengelliset Laulut", jonka virsista 12 kuuluu nykyiseen virsikirjaan. Aiemmin on oletettu, että Anders (Antti) Achrenius olisi kirjoittanut tai suomentanut kaikki kokoelman virret. Onni Kurvisen tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet, että kokoelman toimitti ja julkaisi Turun ruotsalaisen seurakunnan kappalainen, myöhemmin Ulvilan kirkkoherrana toiminut Bengt Jakob Ignatius. Virret ovat useiden henkilöiden kirjoittamia tai ruotsista kääntämiä. Ignatius ja Achrenius olivat kuitenkin samanhenkisiä heränneitä ja hyviä ystäviä, joten Achrenius on mahdollisesti osallistunut toimintaan.
Achreniuksen puoliso vuodesta 1776 oli kuninkaallisen sihteerin Abraham Sahlstedtin tytär Kristina Katarina. He saivat kymmenen lasta. Heistä Anders Johan Achrenius (1778–1819) toimi Naantalin pormestarina. Poika Otto Jonathan Achrenius (1782–1849) tuli ylioppilaaksi, mutta sairastui mielisairauteen. Tytär Kristina Katarina (1786–1856) meni naimisiin vänrikki Gustaf Reinhold Finckenbergin kanssa. Finckenberg oli vuokralla Lemun Nyynäisten tilalla vuosina 1801–1823.
Achrenius
Achrenius on suomalainen pappis- ja runoilijasuku, jonka jäsenet vaikuttivat 1700-luvulla. Suvun alkuperä on selvitetty vuoteen 1657, jolloin Uskelassa Kirjolan rälssitalossa oli isäntänä Perttu Matinpoika. Hänen pojanpoikansa Simo Kreunpoika (Simon Gregorii) opiskeli Turun koulussa ja sai siellä sukunimen Acrenius, joka lienee johdannainen terävää, älykästä ja reipasta tarkoittavasta latinan sanasta "acer".Achrenius voi merkitä myös laulukokoelmaa "Halullisten sieluin hengelliset laulut" (1790), jonka toisena toimittajana oli Antti (Anders) Achrenius.
Heinähattu ja Vilttitossu
Heinähattu ja Vilttitossu ovat Sinikka ja Tiina Nopolan kirjoittaman lastenkirjasarjan päähenkilöt. Ensimmäinen Heinähattu ja Vilttitossu -kirja julkaistiin vuonna 1989 ja sarjan kahdestoista osa vuonna 2006. Sarjaa ovat kuvittaneet Markus Majaluoma ja Salla Savolainen.
Nopolat ovat kertoneet Heinähatun ja Vilttitossun olevan yhteydessä heidän omiin lapsuudenkokemuksiinsa. Osa kirjojen tapahtumista puolestaan perustuu kommelluksiin, joita Nopoloille on sattunut aikuisena. Esimerkiksi "Heinähattu ja Vilttitossu loman tarpeessa" -kirjassa oleva kohtaus, jossa Kattilakosken lapset aiheuttavat hämmennystä laivaristeilyllä, on saanut innoituksensa Sinikan pojasta, jonka perässä Tiina ja Sinikka ovat joutuneet kiipeämään pallomereen, mistä poika vielä pääsi karkaamaan polkuautolla tax free -myymälään ennen kuin hänet saatiin kiinni. Suurin osa kertomuksista on kuitenkin täysin keksittyjä. Kirjat sisältävät runsaasti dialogia, koska Nopolat luovat tarinat puhumalla keskenään. Tiina eläytyy usein Vilttitossun rooliin ja Sinikka on Heinähattu.
"Heinähattu, Vilttitossu ja Rubensin veljekset" palkittiin Anni Swan -mitalilla vuonna 2003 ja "Heinähattu, Vilttitossu ja kielletty kampela" Pirkanmaan Plätällä vuonna 2006. Yleisradion joulukalenteri vuonna 1993 perustui Heinähattu ja Vilttitossu -kirjoihin, ja lisäksi kirjojen pohjalta on tehty useita näytelmiä. Vuonna 2003 valmistui Kaisa Rastimon ohjaama elokuva "Heinähattu ja Vilttitossu" ja vuonna 2017 Anna Dahlmanin ohjaama "Heinähattu, Vilttitossu ja Rubensin veljekset".
Heinähattu ja Vilttitossu ovat Kattilakosken perheen tyttäret. Heinähatulla on aina olkihattu päässä, ja siksi häntä kutsutaan Heinähatuksi. Vilttitossu käyttää aina vilttitossuja, koska hänen jalkansa palelevat. Heinähattu on tunnollinen ja kiltti tyttö, mutta räväkkä Vilttitossu saa usein yllytettyä isosiskonsa tempauksiinsa mukaan. Tyttöjen lisäksi Kattilakosken perheeseen kuuluvat Hanna-äiti ja Matti-isä sekä pikkuveli Petteri Matti Kasimir, jota kutsutaan yleensä vain Pojaksi. Hanna on kotiäiti ja Matti epäkäytännöllinen tutkija. Sinikka Nopola olisi alun perin halunnut, että Hannan ja Matin nimet olisivat olleet Vilppu ja Mielikki.
Kattilakoskien kanssa samalla kadulla asuvat Alibullenin neidit, Helga ja Halise, joiden luona Heinähattu ja Vilttitossu käyvät usein kylässä. Alibullenin neitien luona tytöt saavat syödä herkkuja ja katsoa televisiota, jota kotona ei ole. Tärkeitä henkilöitä kirjoissa ovat myös poliisit Isonapa ja Rillirousku. Hanna taas pitää poliiseja ja Alibulleneita höppänöinä. Kattilakoskien luona vierailee toisinaan Vaari, joka on Matin isä. Hahmoihin kuuluu myös Mummi, jota ei ole kirjoissa koskaan nähty. Mummi ja Vaari asuvat kauempana maalla, ja Poika on usein heidän luonaan ja mukana tarinoissa vain isovanhempien lähettämissä kirjeissä. Muita hahmoja ovat rikolliset Tiirikka-Taina, Kassaholvi-Helvi ja Sorkkarauta-Salonen.