hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Henstock–Kurzweil-integraali
Matematiikassa Henstock-Kurzweilin integraali, tunnettu myös nimillä Denjoyn integral ja Perronin integraali, on Riemannin integraalin yleistys. Se on myös toisinaan kätevämpi kuin Lebesguen integraali.
Integraalin määritteli ensimmäisen kerran Arnaud Denjoy vuonna 1912. Denjoy oli kiinnostunut integraalista, jolla voitiin integroida funktion
tyyppisiä funktioita. Tällä funktiolla on singulariteetti nollassa eikä funktio ole Lebesgue-integroituva. Vaikuttaa kuitenkin luonnolliselta integroida funktiota lukuun ottamatta väliä formula_2 ja tämän jälkeen ε → 0+ (tätä kutsutaan integraalin pääarvoksi tai ehdolliseksi suppenemiseksi. Denjoyn ja Lebesguen integraalin määritelmät yhtyvät positiivisilla funktioilla.
Yrittäessään luoda yleistä teoriaa Denjoy käytti transfiniittistä induktiota erityyppisille singulaaripisteille, ja tämä teki integraalin määritelmän varsin monimutkaiseksi Nikolai Luzin ja Oskar Perron koettivat myös määritellä integraalia yksinkertaisemmin. Matemaatikoilta kesti hetken aikaa huomata, että Perronin ja Denjoyn integraalit ovat samat. Vuonna 1957 tšekkiläinen matemaatikko Jaroslav Kurzweil keksi integraalille elegantin määritelmän, joka oli luonteeltaan samanlainen kuin Riemannin integraali. Kurzweilin määritelmä sai jotkin yliopiston lehtorit harkitsemaan voitaisiinko uutta integraali käyttää differentiaali- ja integraalilaskennan peruskursseilla, mutta tämä ajatus ei lyönyt itseään läpi.
Toinen Henstockin integraalin ominaisuus on se, että jokainen funktio, joka on jonkin toisen funktion derivaatta, on integroituva, joten analyysin peruslause on voimassa Henstockin integraalille.
Henstockin määritelmä on seuraava. Olkoon "P" välin ["a", "b"] jako, toisin sanoen
ja positiivinen funktio
jota kutsutaan mitaksi. Sanotaan, että "P " on formula_5-hieno jos
Jaolle "P" ja funktiolle
määritellään Riemannin summa kaavalla
Määritellään nyt annetulle funktiolle
mittaintegraali "I" siten, että kaikille formula_10 on olemassa formula_5 siten, että kaikilla formula_5-hienoilla "P" on voimassa
Riemannin integraali voidaan tulkita Henstockin-Kurzweilin integraalin siinä erikoistapauksena, missä sallitaan vain vakiomitat. Huomaa, että Cousinin lemman mukaan kaikilla mitoilla formula_5 on olemassa formula_5-hieno ositus.
Norbert Burgmüller
Norbert Burgmüller (8. helmikuuta 1810 Düsseldorf – 7. toukokuuta 1836 Aachen) oli saksalainen säveltäjä. Hän syntyi musikaaliseen perheeseen. Myös hänen isänsä, August sekä hänen veljensä, Johann Friedrich Franz olivat säveltäjiä.
Norbert Burgmüller aloitti musiikin opiskelunsa vuonna 1826 Louis Spohrin johdolla Kasselissa. Burgmüller palasi Düsseldorfiin vuonna 1830. Hän kuoli Aachenissa vuonna 1836. Hänen kuolinsyystään ei ole täyttä varmuutta, mutta on arveltu hänen hukkuneen epileptisen kohtauksen vuoksi tai tehneen itsemurhan.
Mariner 5
Mariner 5 avaruusluotain oli Mariner 4:n varakappale, joka laukaistiin kohti Venusta 14. kesäkuuta 1967. Mariner 4:n Mars-lennon onnistuttua varaluotain muunnettiin Venus-lentoa varten kääntämällä ja pienentämällä aurinkopaneelit ja lisäämällä lämpösuojan. Lämpöä pystyttiin hallitsemaan säädettävillä säleiköillä, aurinkoa varjostavilla suojilla, kiilloitetuilla alumiinipinnoituksilla sekä verhoilun monikerroksisuudella ja eristävyydellä.
Luotain ohitti Venuksen 19. lokakuuta 1967, 3990 kilometrin etäisyydeltä ja suoritti sarjan kokeita luotaamalla planeettaa radioaalloilla ja planeetan kirkkautta ultraviolettivalossa sekä otti näytteitä aurinkohiukkasista ja magneettikentän vaihteluista planeetan yläpuolella.
Mariner 5 lakkasi toimimasta marraskuussa 1967, ja se kiertää edelleen Aurinkoa.
Arunachal Pradesh
Arunachal Pradesh (अरुणाचल प्रदेश) on yksi Intian seitsemästä koillisesta osavaltiosta, ja se sijaitsee Himalajan juurella. Osavaltion pinta-ala on 83 743 km² ja asukasluku on 1 091 117 (2001). Itanagar on Arunachal Pradeshin pääkaupunki ja suurin kaupunki. Adi, nishi ja monpa ovat Arunachal Pradeshin viralliset kielet.
Rajanaapureita ovat Assamin ja Nagalandin osavaltiot etelässä, Myanmar idässä, Bhutan lännessä ja Kiina pohjoisessa.
Arunachal Pradeshin nimi tarkoittaa nousevan auringon maata ja viittaa osavaltion asemaan Intian itäisimpänä osana. Kiinalla on aluevaatimuksia Arunachal Pradeshin ydinalueilla, ja kiinalaiset kutsuvat aluetta mielellään Etelä-Tiibetiksi.
Arunachal Pradesh sai territorion statuksen vuonna 1972. Vuonna 1987 siitä tuli osavaltio. Se on Intian harvimpaan asuttua aluetta. Osavaltiossa on vain kolme yli 20 000 asukkaan kaupunkia: pääkaupunki Itanagar (35 022 asukasta vuonna 2001), Naharlagun (27 020) ja Pasighat (21 965).
Arunachal Pradeshissa elää 26 suurempaa heimoa ja useita osaheimoja. Heimoilla on erilainen kieli ja pukeutumiskulttuuri.
Monet osavaltion asukkaat ovat syntyperältään tiibetiläisiä tai thai-burmalaisia. Maahanmuuttajia on 15 prosenttia; iso osa heistä peräisin Bangladeshista, joukossa useita chakma-kansan edustajia. Huomattava osuus on myös muista Intian osavaltioista, etenkin kahdesta etelänaapurista, muuttaneita.
Himalaja vaikuttaa huomattavasti osavaltion ilmastoon. Se on Intian sateisimpia osavaltioita, vuosisadanta on yli 3 500 mm. Lämpötilat nousevat alavilla alueilla kesä-elokuussa 40–42 asteeseen. Talvella vuorilla voi olla 15–21 astetta.
Uttar Pradesh
Uttar Pradesh (उत्तर प्रदेश hindiksi, اتر پردیش urduksi) on osavaltio Intiassa. Osavaltion pinta-ala on 238 566 km² ja asukasluku oli vuonna 2011 melkein kaksisataa miljoonaa.. Uttar Pradesh on Intian suurin osavaltio asukasluvultaan ja pinta-alaltaan neljänneksi suurin. Uttar Pradesh on väkiluvultaan maailman suurin valtion sisäinen hallinnollinen yksikkö. Vuonna 2000 se jakautui kahteen osaan, jolloin sen luoteisosan vuoristoalueesta muodostettiin Uttarakhandin osavaltio.
Osavaltion pääkaupunki ja suurin kaupunki on Lucknow, mutta vuonna 2011 suurin asutuskeskus oli Kanpur 2,92 miljoonalla asukkaalla, kun Lucknowin kaupunkiseudulla asui 2,90 miljoonaa asukasta. Hindi ja urdu ovat Uttar Pradeshin viralliset kielet. Uttar Pradeshin pääministeri on Mayawati.
Suurin osa Uttar Pradeshista sijaitsee Gangesin tulvatasangolla, mutta osavaltion eteläosa on kumpuilevampaa maastoa. Tasanko koostuu Himalajalta tulleista alluviaalisista maalajeista ja on hedelmällistä ja tasaista.
Uttar Pradeshin ilmasto on lämmin ympäri vuoden. Vuoden sademäärästä 90 prosenttia saadaan kesäkuusta syyskuuhun ulottuvan sadekauden aikana.
Tasankoalueella on ollut alkujaan varsin monipuolinen luonto, mutta alkuperäisluonto on hävinnyt lähes kokonaan ihmisasutuksen tieltä. Luonnontilaista metsää löytyy tasangolta vain pieninä laikkuina, mutta samanlaista metsää on enemmän kukkuloilla, jotka nykyisin kuuluvat Uttarakhandin osavaltioon. Kosteaa trooppista lehtimetsää kasvaa siellä missä vuosittainen sademäärä on 100–150 mm. Niissä kasvaa puiden lisksi bambua, köynnöksiä ja liaaneita. Kuivaa trooppista lehtimetsää kasvaa kaikissa tasangon osissa, etenkin sen keskiosassa. Valo pääsee siellä kenttäkerrokseen asti, joten puiden välissä kasvaa ruohokasveja ja varpuja. Osavaltion vähäsateisessa lounaisosassa, missä sademäärä jää 50–70 millimetriin vuodessa, kasvaa piikkisiä metsiä ja pensaikkoja. Niiden lajeihin kuuluvat akasiat ja tyräkit. Sadekaudella niiden väliin nousee myös ruohovartisia kasveja.
Uttar Pradeshin tärkein elinkeino on maatalous. Viljelykasveihin kuuluvat riisi, vehnä ja sokeriruoko.
Tärkeimpiä kaivannaisvaroja ovat pii, kalkkikivi ja kivihiili. Mirzapurin lähellä ovat suuret hiilikaivosalueet. Hiiltä poltetaan lämpövoimaloissa, sähköä saadaan myös vesivoimasta ja Bulandshahrin ydinvoimalasta. Sähkökatkot ovat silti hyvin yleisiä.
Uttar Pradesh on kaupungistunut hitaammin kuin muut Intian osat, ja tulotaso on siellä osavaltioista kolmanneksi alhaisin. Naisten eliniänodote on 55 vuotta, ja alle viisivuotiaina kuolee 141 lasta tuhannesta. Vuoden 1991 tilastoissa vain neljännes seitsemän vuotta täyttäneistä naisista osasi lukea, maaseudulla paikoin alle viidennes.
Vuonna 2011 lukutaitoisia naisia oli jo 59 % ja miehiä 79 %.
Louis Spohr
Louis Spohr (5. huhtikuuta 1784 – 22. lokakuuta 1859) oli saksalainen säveltäjä, viulisti ja kapellimestari. Hänen ristimänimensä oli Ludwig Spohr, mutta hänet tunnetaan parhaiten hänen nimensä ranskankielisellä versiolla.
Spohr liittyi 15-vuotiaana orkesteriin soittamaan viulua. Kolme vuotta myöhemmin hänet lähetettiin Pietariin opiskelemaan. Spohrin varhaisimmat tunnetut sävellykset, kuten ensimmäinen viulukonsertto, ovat peräisin näiltä ajoilta. Vuosina 1805–1812 Spohr toimi konserttimestarina orkesterissa. Tänä aikana hän meni naimisiin harpisti Dorette Scheidlerin kanssa. Spohr soitti Scheidlerin kanssa duossa esiintyen Italiassa (1816–1817), Englannissa (1820) ja Pariisissa (1821). Myöhemmin Scheidler jätti harpun soiton ja keskittyi hänen ja Spohrin lapsien kasvatukseen. Scheidler kuoli vuonna 1834. Spohrilta katkesi käsi vuonna 1858, jolloin hän joutui lopettamaan viulistin uransa. Spohr kuoli Kasselissa vuonna 1859 pitkällisen sairauden murtamana.
Spohr tutustui Ludwig van Beethoveniin toimiessaan Wienissä vuosina 1813–1815. Vuosina 1817–1819 hän toimi oopperanjohtajana Frankfurtissa. Vuodesta 1822 kuolemaansa lähtien Spohr toimi Kasselissa.
Spohr sävelsi sinfonioita, konserttoja, oopperoita, kamarimusiikkia ja pienimuotoisempia kappaleita.
Kai Winding
Kai Winding (18. toukokuuta 1922 – 6. toukokuuta 1983) oli tanskalaissyntyinen jazzpasunisti ja -säveltäjä. Hän muutti perheineen Yhdysvaltoihin vuonna 1934. Winding valmistui vuonna 1940, jolloin hän alkoi myös soittaa pasuunaa Shorty Allenin yhtyeessä. Toisen maailmansodan jälkeen Winding liittyi Benny Goodmanin yhtyeeseen. Winding kuoli aivosyöpään New Yorkissa vuonna 1983.
Radio Lakeus
Radio Lakeus oli 1930-luvun alun jälkeen Suomen ensimmäinen virallinen yksityinen paikallisradioasema. Se toimi Nivalassa ja aloitti lähetyksensä 27. huhtikuuta 1985. Sen toimiluvan omisti Nivala-lehteä julkaissut Nivala-seura. Aseman lähetystaajuus oli 90,8 MHz. Radio Lakeus lopetti vuonna 1989.
Ennen virallista lähetyksen aloittamista ja avaamista Radio Lakeus lähetti koelähetystä. Viimeisen illan lähetyksessä 1989 soi Phil Collinsin ”One More Night”.
Urheilutoimittaja Osku Laukkanen oli mukana radiokanavan toiminnassa alusta alkaen. Hän teki vuonna 1985 Radio Lakeuden ohjelmistoon viikottain nuorten musiikkiohjelma OCSID:ia yhdessä Mikko Jussilan kanssa. Myös muita nykyisiä tunnettuja radio- ja mediapersoonia on työskennellyt Radio Lakeudessa.
Dancer in the Dark
Dancer in the Dark on Lars von Trierin vuonna 2000 ensi-iltansa saanut musikaalielokuva. Trier on myös elokuvan käsikirjoittaja. Tuottajana on Vibeke Windeløv. Pääosassa on Björk, joka myös sävelsi elokuvan musiikin. Muita päärooleja esittävät Catherine Deneuve, Vladica Kostic, David Morse, Cara Seymour ja Peter Stormare. Elokuva on kolmas osa Trierin trilogiassa, jonka aikaisemmat osat ovat "Breaking the Waves" ja "Idiootit".
Elokuva sijoittuu Yhdysvaltoihin vuoteen 1964. Elokuvan päähenkilö on Selma Ježková (Björk), tšekkiläinen maahanmuuttaja, joka on muuttanut Yhdysvaltoihin poikansa Gene Ježkován (Kostic) kanssa. Selma työskentelee tehtaalla. He asuvat asuntovaunussa kaupungin poliisin Bill Houstonin (Morse) ja hänen vaimonsa Linda Houstonin (Seymour) tontilla. Selman ystävä on Kathy (Deneuve), jota hän kutsuu Cvaldaksi. Selmaa tavoittelee ujo mutta periksiantamaton Jeff (Stormare), joka myös työskentelee tehtaassa.
Édouard Lalo
Édouard Victoire Antoine Lalo (27. tammikuuta 1823 – 22. huhtikuuta 1892) oli ranskalainen säveltäjä. Lalon mainitaan yleensä olleen espanjalaista alkuperää, mutta hänen sukunsa oli kuitenkin asunut Pohjois-Ranskassa jo 1500-luvulta lähtien. Lalo syntyi Lillessä ja opiskeli muun muassa Pariisin konservatoriossa François-Antoine Habeneckin johdolla. Ennen kuin saavutti suosiota säveltäjänä, Lalo toimi Pariisissa viulistina ja musiikinopettajana.
Daman ja Diu
Daman ja Diu () ovat kaksi liittovaltion aluetta, jotka sijaitsevat Intian länsirannikolla, Gujaratin osavaltion ympäröiminä. Ne ovat aiemmin kuuluneet Portugalille, mutta vuodesta 1974 alkaen myös Portugali tunnusti niiden kuuluvan Intian hallintoon. Niiden pinta-ala on 122 neliökilometriä ja asukasluku on 158 059 (2001). Gudžarati ja marathi ovat Daman ja Diun viralliset kielet.
Daman on enklaavi Gujaratin rannikolla, Diu on saari Gujaratin edustalla.
Dadra ja Nagar Haveli
Dadra ja Nagar Haveli (, ) on Länsi-Intiassa sijaitseva liittovaltion alue. Alueen pääkaupunki on Silvassa. Dadran ja Nagar Havelin pinta-ala on 491 km² ja asukasluku on 220 490 (2001). Alueen viralliset kielet ovat marathi ja gudžarati.
Chandigarh
Chandigarh on kaupunki Intiassa. Se toimii kahden osavaltion pääkaupunkina: Punjabin ja Haryanan, mutta kaupunki ei kuulu kumpaankaan niistä. Vuonna 2001 Chandigarhissa oli asukkaita 808 515.
Kun Intia ja Pakistan erosivat toisitaan 1947, vanha Punjab jaettiin ja sen pääkaupunki Lahore jäi Pakistanin puolelle. Intian osalle tarvittiin pääkaupunki, ja monista ehdokkaista valittiin Chandigarh, joka sijaitsee upeassa maisemassa Himalajan juurella. Sveitsiläissyntyinen Le Corbusier intialaisine avustajineen piirsi uuden kaupungin asemakaavan, rakennustyöt alkoivat 1950-luvulla ja valmistuivat 1960-luvulla. Asemakaavan lisäksi myös monet hallintorakennukset ovat Le Corbusierin piirtämiä.
Vuonna 1966 Intian Punjab jaettiin vielä kahtia, kun pääosin hindinkielinen Haryana erotettiin punjabinkielisestä Punjabista. Chandigarh sijaitsee niiden välissä, ja se erotettiin ympäristöineen erityishallintoalueeksi.
Chandigarhista on suoria lentoja Delhiin ja Mumbaihin. Linja-automatka Delhiin kestää viisi ja puoli tuntia, Shimlaan neljä tuntia. Pikajunalla pääsee Delhiin kolmessa tai neljässä tunnissa.
Chandigarhissa toimii Panjabin yliopisto ja useita muita oppilaitoksia.
Chandigarhin moderni kaupunkikuva suorine siisteine katuineen ja uudehkoine rakennuksineen poikkeaa muista Intian kaupungeista.
http://www.chandigarhcity.com/
Eila Hiltunen
Eila Vilhelmina Hiltunen (22. marraskuuta 1922 Sortavala – 10. lokakuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hiltunen tunnetaan ennen kaikkea hitsatuista teräsveistoksistaan, joista tunnetuin on Sibelius-monumentti (1967) Helsingissä. Nuoruudentuotantonsa hän teki pronssista ja marmorista. Myöhemmin hän on soveltanut hitsaustekniikkaa teräksen lisäksi muun muassa kupariin ja alumiinipronssiin.
Suurten töiden ohella Eila Hiltunen tunnetaan muotokuvistaan, mitaleistaan ja koruistaan.
Eila Hiltunen oli autoalan yrittäjä Usko Hiltusen ainoa lapsi. Hän teki ensimmäiset hitsauskokeilunsa kahdeksanvuotiaana salaa toisen tytön kanssa isän metalliverstaassa Haminassa. Isän työn perässä perhe muutti Lahteen ja sitten Helsinkiin, jossa Eila kävi Tyttönormaalilyseossa. Hän pääsi ylioppilaaksi keväällä 1942, sota-ajan vuoksi ilman ylioppilaskirjoituksia. Hänet valittiin Ateneumiin opiskelemaan kuvataidetta muun muassa Aale Hakavan johdolla. Eila Hiltunen sai vuonna 1948 osallistua Salzburgin seminaariin, amerikkalaiseen kesäyliopistokurssiin Itävallassa. Samana vuonna hän osallistui pohjoismaiseen naistaiteilijoiden näyttelyyn Tukholmassa. Kahta vuotta myöhemmin hän piti ensinäyttelynsä Suomessa ja vuonna 1952 Kööpenhaminassa. Hiltusen teoksia ovat myös Pusulan vuonna 1947 ja Simpeleen vuonna 1953 julkaistut sankarimuistomerkit.
1950-luvun lopulla Eila Hiltunen alkoi työskennellä muovailun ja valamisen sijasta suoraan metalliin. Vaikka hän itse perehtyikin hitsaukseen, Hiltunen alkoi käyttää hitsaaja-avustajaa. Vuonna 1967 paljastetun Sibelius-monumentin lisäksi Hiltusen tunnettuja julkisia teoksia ovat muun muassa suihkukaivo "Veden alla" Tampereella (1960), Suomen Pankin suihkukaivo "Kuparikonstruktio" (1961) – ensimmäinen abstrakti julkinen veistos Helsingissä –, kiistelty Sibelius-monumentti (1967), "Ihmisiä aikojen saatossa" Helsingin kaupungintalolla (1971) sekä "Polyfonia" Porin Etelärannassa (1984). Ulkomailla Hiltusen julkisia teoksia on muun muassa Montrealissa, New Yorkissa, Berliinissä, Roomassa, Teheranissa ja Jeddassa.
Eila Hiltunen sai Pro Finlandian 1966 ja professorin arvonimen 1973. Vuonna 2000 Hiltuselle myönnettiin Suomi-palkinto ja seuraavana vuonna Taiteen valtionpalkinto. Samana vuonna 2001 Didrichsenin taidemuseo järjesti Eila Hiltusen töiden retrospektiivisen näyttelyn. Ulkomaisia tunnustuksia olivat Italian tasavallan komentajamerkki 1982, Pariisin kaupungin hopeamitali ja Jeddan kaupungin kultamitali 1980.
Vuonna 1944 Eila Hiltunen avioitui leskeksi jääneen valokuvaajan Otso Pietisen kanssa, ja he saivat kaksi lasta. 1950-luvulla valmistui ateljeetalo Helsingin Munkkiniemeen. 1960-luvun lopulla perhe hankki toiseksi asunnokseen keskiaikaisen linnoitustornin Monticchiellon kylästä Italian Toscanasta.
Hiltunen on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Nikolai Sinebrychoff
Nikolai Petrovitš Sinebrychoff (, "Sinebrjuhov"; n. 1789 Gavrilov, Venäjän keisarikunta – 23. tammikuuta 1848 Tver, Venäjän keisarikunta) oli Suomeen asettunut venäläinen liikemies, joka perusti nykyisen Oy Sinebrychoff Ab -panimon vuonna 1819. Hän kuului Suomessa sittemmin pitkään vaikuttaneeseen Sinebrychoffin sukuun.
Nikolai Sinebrychoffin isä Petr Sinebrychoff oli alkujaan köyhä kruununtalonpoika, joka muutti 1790-luvun lopulla Vanhan Suomen alueelle Kymiin ja perusti Ruotsinsalmen varuskuntaa palvelleen olutpanimon. Vanhimpana poikana Nikolai Sinebrychoff sai panimon johdettavakseen vain 16-vuotiaana, kun hänen isänsä kuoli vuonna 1805. Perheen liiketoimet laajenivat nopeasti myös muille aloille. Suomen sodan jälkeen Sinebrychoff siirsi vuonna 1810 toiminnan merkityksensä menettäneeltä Ruotsinsalmelta Helsingin edustalla olleeseen Viaporiin. Hän oli yksi venäläisen varuskunnan virallisista muonittajista eli marketenteista. Hän sai vuonna 1816 tarjouskilpailussa itselleen yksinoikeuden myydä Viaporin sotilaille väkiviinaa, olutta, kaljaa ja simaa, joille oli suuri kysyntä. Hän myi varuskunnalle myös ruokaa viidessä eri puodissa, ja vaurastui nopeasti.
Sinebrychoff osti vuonna 1817 itselleen Helsingin kaupungissa Ullanlinnan alueella sijainneen viinatehtaan tontin ja hankki itselleen viinan valmistus- ja myyntioikeudet, joita hän sen jälkeen uusi määräajoin kuolemaansa asti. Ostettuaan myös Vanhassakaupungissa sijainneen panimon hän hankki vuonna 1819 yksinoikeuden myös panimotoimintaan Helsingissä. Samana vuonna hän sai luvan panimonsa rakentamiseen Hietalahden torin eteläpuoliselle tontille. Toiminta tosin siirrettiin sinne Ullanlinnasta vasta vuonna 1829 uusien tilojen valmistuttua. Panimoalueelle valmistui vuonna 1842 komea päärakennus, jossa nykyään toimii Sinebrychoffin taidemuseo. Sinebrychoff perusti myös vuonna 1836 panimon vierestä ostamalleen kolmen hehtaarin laajuiselle palstalle puutarhan, josta syntyi nykyinen Sinebrychoffin puisto. Sinebrychoff ei muuttanut itse koskaan Helsinkiin, vaan asui Viaporiin rakennuttamassaan talossa, joka on myöhemmin purettu. Hän ei oppinut koskaan ruotsia tai suomea, vaan asioi venäjäksi.
Sinebrychoff oli myös merkittävä rakennusurakoitsija Helsingissä. Hän rakennutti valtion tilauksesta muun muassa Helsingin Kampissa sijainneen Turun kasarmin vuosina 1830–1833. Sinebrychoff sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 1835. Hänen liiketoimensa laajenivat lopulta ulottumaan kauas ulkomaille saakka. Hän kuoli vuonna 1848 keuhkotulehdukseen ollessaan liikematkalla Tverissä.
Naimattoman ja lapsettoman Nikolai Sinebrychoffin jälkeen Sinebrychoffin panimoa johtivat hänen nuoremmat veljensä Ivan ja Pavel Sinebrychoff sekä myöhemmin Pavelin lapset Nicolas ja Paul Sinebrychoff, jotka saivat kaikki kauppaneuvoksen arvonimen. Perheen sukuhauta sijaitsee Helsingin ortodoksisella hautausmaalla.
Sinebrychoff-panimo toi vuonna 1988 markkinoille perustajansa mukaan nimetyn Nikolai Sinebrychoff -oluen (tunnetaan myös lyhyemmällä nimellä Nikolai).
Kain Tapper
Kain Tapper (6. kesäkuuta 1930 Saarijärvi – 17. elokuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, joka käytti puuta, betonia, kiveä ja metallia teostensa materiaaleina.
Tapper oli kotoisin Saarijärveltä ja kasvoi samassa perheessä niin ikään taiteilijoiksi aikuisena ryhtyneiden veljiensä kanssa. Veljeksistä Harri (1929–2012) ja Marko (taiteilijanimeltään Marko Tapio, 1924–1973) olivat kirjailijoita. Veljessarjan nuorin, Yrjö (1932–2014), oli teatterilavastaja.
Ennen taiteilijanuraansa Tapper toimi kotiseudullaan Saarijärvellä rakennusmiehenä, metsätyömiehenä sekä uitoilla. Käytyään sotaväen 1952 Tapper haki ja pääsi Taideteollisen oppilaitoksen oppilaaksi Helsinkiin, jossa opiskeli 1952–1954. Suomen Taideakatemian koulussa Tapper opiskeli 1955.
Naamioteatteri
Naamioteatteri on näyttämötaiteen muoto, jossa esiintyjien kasvot on verhottu naamioilla tai puolinaamioilla. Erona puolinaamioiden ja koko kasvoja peittävien naamioiden välillä on se, että puolinaamioiden kanssa näyttelijä saa puhua ja esimerkiksi peittää kädellä kasvonsa. Tavalliseen naamionäyttelemiseen se ei kuulu. Naamionäyttelemisessä näyttelijän tulee näytellessään ottaa perusnäyttelemiseen kuuluvien lainalaisuuksien lisäksi huomioon monia sellaisia asioita, jotka eivät kuulu tavalliseen näyttelemiseen. Näitä naamionäyttelemisen liittyviä "kultaisia sääntöjä" ovat esimerkiksi, ettei naamion takaa saa päästä ääntäkään, naamiota ei saa riisua eikä pukea kenenkään nähden vaan on käännyttävä selin katsojiin, jos naamio täytyy pukea tai riisua ihmisten edessä. Käsiä tai mitään muutakaan ei saa nostaa naamion eteen, muutoin naamion rooli putoaa. Toisaalta naamionäytelmässä niin sanottu "roolista putoaminen" ei välttämättä ole aivan niin läpinäkyvää, kuin tavallisessa näytelmässä, sillä naamion takana voi melko huoletta virnuilla ja nauraa äänettömästi niin, ettei yleisö sitä huomaa. Naamioteatterin kultaisiin naamionkohtelusääntöihin kuuluu myös se, että naamiota on kunnioitettava ja sitä tulee pitää vasemmalla polvella, kun istutaan naamion kanssa.
Naamionäyttelemisen eräs selvin ero tavanomaiseen teatteriin verrattuna on näytelmän rytmi. Näyttelijän lavalle tulo ja lavakäyttäytyminen on paljon merkityksellisempää, sillä mimiikka ja muu lavalla olo ovat ainoita keinoja näytellä naamionäyttelemisessä, ja siten niiden rooli on korostunut.Teatteri Metamorfoosi
Lännen lokari
Lännen lokari on amerikansuomalaisen Hiski Salomaan (oik. Hiskias Möttö) tunnetuimpia kappaleita. Laulu on hänen säveltämänsä ja sanoittamansa. Salomaa levytti sen 1. kesäkuuta 1930. Ilmestymisensä aikaan se ei ollut kovin tunnettu, mutta nousi suosioon sodan aikana Aunuksen Radiossa ja sen jälkeen rauhan aikana "Metsäradiossa". Myös Tapio Rautavaara muisteli löytäneensä Lännen lokarin Suomen Aseveljien Liiton levyvarastosta sodan aikana ja soittaneensa sitä Maaselän Radiossa, jossa hän toimi kuuluttajana. Columbia Recordsin alkuperäislevytyksellä (Columbia 3158 F) harmonikkaa soittaa Willy Larsen.
Nimi "lokari" on amerikansuomalaisten käyttämän sekakielen fingelskan metsuria tai metsätyömiestä tarkoittava sana. Alkuperäinen sana on englannin "logger". Kappaleen sanoituksessa käytetään useita ”fingelskaksi” vääntyneitä sanoja:
"Piutti" ja "Retulaatsi" (Ratulaati) tarkoittavat Butten ja Red Lodgen kaivoskaupunkeja. Salomaa itse ei ammatiltaan ollut metsätyömies vaan räätäli.
Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki rikkoi 1940-luvun lopulla toimittajien nähden Salomaan Lännen lokari -levyn, koska hän vihasi laulua. Wuolijoen mukaan Yleisradion arkistosta hävitettiin myös useampi levy. Anekdoottina kerrotaan, että laulua taajaan "Metsäradiossa" soittanut Pekka Tiilikainen olisi ottanut esiin uuden levyn ja todennut, että näitähän riittää.
Niilo Tarvajärvi kutsui vuonna 1951 Wuolijoen vieraakseen Yleisradion 25-vuotisjuhlaan "Tervetuloa aamukahville" -ohjelmaansa, joka lähetettiin Helsingin Pikku-Messuhallista. Tarvajärven annettua Wuolijoelle vasaran ja Lännen lokari -levyn tämä oli rikkonut sen säpäleiksi toivoen, ettei sitä enää ikinä hankittaisi Yleisradioon. Tarvajärvi totesi tämän jälkeen Tiilikaisen pyytäneen sanomaan, että Wuolijoen juuri rikkoma levy ei todellisuudessa ollutkaan Lännen lokari.
Transnistrian lippu
Transnistrian lippu perustuu entisen Moldavian sosialistisen neuvostotasavallan lippuun. Lippu on muuten melko samanlainen, mutta värit ovat hieman eri sävyä. Lipusta on olemassa myös versio ilman sirppi ja vasara -tunnusta.
Brianchonin lause
Brianchonin lause on euklidiseen geometriaan liittyvä tulos: Sivutkoon suorat AB, BC, CD, DE, EF ja FA annettua ympyrää pisteissä G, H, I, J, K ja L. Tällöin suorat AD, BE ja CF leikkaavat samassa pisteessä.
Todistus: Olkoon M AB:n ja CD:n leikkauspiste ja N DE:n ja FA:n leikkauspiste. Nyt Newtonin lauseen mukaan sovellettuna nelikulmioon AMDN janat AD, IL ja GJ leikkaavat samassa pisteessa, olkoon piste A'. Samoin janat BE, HK ja GJ leikkaavat pisteessä B' ja janat CF, HK ja IL pisteessä C'. Nyt janat IL ja A'C' yhtyvät. Pascalin lauseen mukaan sovellettuna pisteisiin G, G, I, L, L, H pisteet A, O ja P ovat samalla suoralla, missä O on GI:n ja LH:n leikkauspiste ja P on IL:n ja HG:n leikkauspiste. Soveltamalla jälleen Pascalin lausetta pisteisiin H, H, L, I, I ja G huomataan, että C, O ja P ovat samalla suoralla.
Olkoon nyt G on AB:n la A'B':n leikkauspiste, H on BC:n ja B'C':n leikkauspiste ja P on CA:n ja IL:n leikkauspiste. Tällöin myös P on CA:n ja C'A':n leikkauspiste. Nyt soveltamalla Desarguesin lausetta kolmioihin ABC ja A'B'C' saadaan, että janat AA'=AD, BB=BE, CC'=CF leikkaavat samassa pisteessä.
Darshan
Darshan on sanskriittia ja merkitsee "nähdä", "saada näky" pyhästä hahmosta, pyhimyksestä, Jumalaa ilmentävästä olennosta tai Jumalasta.
Intialaisessa perinteessä Darshan tarkoittaa katsekontaktia Jumalaan patsaiden, jumalkuvien välityksellä tai pyhimysten ja henkisten opettajien tapaamista. Pyhien henkilöiden, temppeli- ja alttarihahmojen muodossa Jumala voi antaa darshanin eli näyn itsestään.
Intiassa ihmiset saattavat matkustaa tuhansia kilometrejä darshaniin nähdäkseen pyhän ihmisen, pyhimyksen koska tämän näkeminen uskotaan antavan siunausta ja voimistavan oppilaan sisäistä yhteyttä darshanin antajaan ja Jumalaan -omaan korkeimpaan itseen.
Martti Aiha
Hannu Martti Matias Aiha (s. 23. joulukuuta 1952 Pudasjärvi) on suomalainen kuvanveistäjä.
Aiha muutti perheensä mukana Pudasjärveltä Ruotsiin vuonna 1964. Hän valmistui mekaanikko-konepiirtäjäksi Halmstadin ammattikoulusta vuonna 1969. Aiha opiskeli Helsingin Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1970–1972 ja Suomen Taideakatemian koulussa vuodet 1972–1976. Valmistumisensa jälkeen hän toimi opettajana Lahden taideoppilaitoksessa vuoteen 1984 saakka sekä Lahden taidekoulun opettajana lukukaudella 1978–1979.
1970- ja 1980-luvuilla Aiha teki muun muassa omakuvallisia miesfiguureja kipsistä sekä avointa tilaa hyödyntäviä bamburakennelmia. 1980- ja 1990-luvuilla hänen töilleen oli tyypillistä liekkimäisyys ja ornamentaalisuus. 1990-luvulla Aiha alkoi myös maalata ja teki vuosikymmenen lopulla myös pronssiveistoksia. 2000-luvun alussa hän teki esimerkiksi puusta sorvattuja värikkäitä rakennelmia, joissa on yhtymäkohtia dadaismiin ja surrealismiin. Aiha on maininnut yhdeksi lempitaiteilijoistaan Max Ernstin.
Aiha on tehnyt orgaanisia muotoja ja kalligrafisia merkkejä heijastelevia värikkäitä suurikokoisia julkisia töitä. Esimerkiksi Oulussa linja-autoaseman edustalla sijaitsee hänen valkobetoninen veistoksensa "Futura – Tuntematon" (1986) ja Helsingin Salmisaaressa 15 metriä korkea musta alumiiniteos "Rumba" (1992). Materiaaleina Aiha käyttää muun muassa pleksilasia, puuta, alumiinia ja vaneria sekä readymade-esineitä. Aihan töitä on esillä muun muassa nykytaiteen museo Kiasmassa, Helsingin taidemuseossa, Amos Andersonin taidemuseossa ja Sara Hildénin taidemuseossa.
Vuonna 1982 Aiha sai Suomen Taideyhdistyksen dukaattipalkinnon ja vuonna 1992 Pro Finlandian. Aihan "Rumba"-teos valittiin yhdessä arkkitehti Vesa-Pekka Tuomisen suunnitteleman asuinrakennuksen muodostaman aukion kanssa vuoden 1994 ympäristötaideteokseksi. Vuonna 2013 Aihalle myönnettiin Prinssi Eugenin mitali.
Aiha asuu ja työskentelee Fiskarsissa.
Dharma
Dharma (sanskritia; devanagari धर्म, paaliksi धम्म "dhamma" '(luonnon)laki', 'oikeus', 'luonnollinen järjestys', 'hyve' jne.) on lukuisten intialaisten tai intialaisperäisten uskontojen keskeinen teoreettinen käsite, jolla tarkoitetaan ihmisestä riippumatta olemassa olevaa luonnollista järjestystä sekä tämän järjestyksen mukaista elämää.
Hindulaisuudessa dharmalla on monta merkitystä, muun muassa jumalallinen laki, olemassaolon laki, elämäntapa, oikeudenmukaisuus, uskonto, elämänohje, velvollisuus, hyve, oikeus, hyvyys ja totuus, "se joka ylläpitää kaikkeutta". Dharmalla voidaan tarkoittaa hindulaisuuden opetusta ja siksi se toimii myös uskonto-sanan vastineena. Dharma merkitsee uskonnon sisäisiä periaatteita. Esimerkiksi ihmisen dharma on oivaltaa jumalallisuus itsessään.
Hindulaisuuden ohella dharma on keskeinen käsite myös buddhalaisuudessa, jainalaisuudessa sekä sikhiläisyydessä, jotka kaikki tulkitsevat sen omalla tavallaan.
Buddhalaisuudessa dharma merkitsee Buddhan ja muiden valaistuneiden opettamaa oppia eli kaikkia niitä opetuksia, jotka auttavat ihmistä kehittymään kohti valaistumista.
2. Katri Hanki, Outi Könni, Seppo Nyyssönen: "Verso 3, Maailman uskontoja." Sanomapro 2017.
Jussi Mäntynen
Johan Rickhard Konstantin ”Jussi” Mäntynen (vuoteen 1902 saakka "Lindqvist", 8. toukokuuta 1886 Helsinki – 10. marraskuuta 1978 Turku) oli suomalainen kuvanveistäjä, tunnettu realistisista eläinaiheisista veistoksistaan. Mäntynen oli luontoharrastaja ja metsästäjä, ja perehtyi siksi eläinten anatomiaan ja liikehdintään jo nuorena. Hän työskenteli Helsingin yliopiston eläinmuseossa konservaattorina 20 vuoden ajan ennen kuin ryhtyi päätoimiseksi taiteilijaksi.
Jussi Mäntysen isä oli ammatiltaan puuseppä ja perhe asui Helsingin Hermannissa. Vuonna 1910 Mäntynen meni töihin Helsingin yliopiston eläimuseoon, aluksi hän työskenteli preparaattorin apulaisena ja vuodesta 1919 lähtien konservaattorina.
Mäntynen opiskeli kuvanveistoa Taideteollisessa keskuskoulussa, ensin lyhyitä jaksoja vuosina 1901 ja 1904 sekä pidempään 1912–1913 ja oli kuvanveistäjä Alpo Sailon oppilas vuosina 1912–1920. Hän teki 1910-luvun lopulla opintomatkan Berliiniin (1919–1920) ja kaksi matkaa Pariisiin (1926–1927 ja 1934). Opintomatkoillaan Mäntynen tutustui taidemuseoissa erityisesti eläinveistoksiin.
Mäntysen ensimmäinen työ kuvanveistäjänä oli vuonna 1922 tehty palkintoveistos maatalousnäyttelyyn. Vuonna 1924 Helsingin yliopistossa oli pohjoismaisen metsästäjäkongressin yhteydessä metsästäjänäyttely, jossa Mäntynen esitteli kuuluisan "Hirvi"-veistoksensa kipsimallin.
Jussi Mäntysen uraan vaikuttivat suuresti kaksi menestystä niittänyttä yksityisnäyttelyä, Tukholman näyttely vuonna 1934 ja näyttely Lontoossa 1939. Mäntynen osallistui Milanon triennaaliiin vuonna 1933, josta hän voitti pronssimitalin. "Grand prix'n" hän sai maailmannäyttelyistä Brysselissä 1935 ja Pariisissa vuonna 1937.
Mäntysen veistostuotanto oli laajaa ja mahdollista vain, koska hän teki konservaattorina lyhyttä työpäivää ja hänellä oli pitkät lomat. Vuonna 1938 Mäntynen lopetti yliopistolla työskentelyn kokonaan ja muutti vuonna 1943 Ruotsiin Lidingöön. Siellä veistoksista oltiin kiinnostuneempia kuin Suomessa ja siellä oli paremmat mahdollisuudet niiden myyntiin. Ruotsissa Mäntynen asui vuoteen 1967, jolloin hän muutti takaisin Suomeen ja perusti kotinsa Turkuun. Mäntynen lahjoitti Turun taidemuseolle runsaasti veistoksia vuosien mittaan, kaikkiaan liki 120 työtä. Pienoisveistoksia on pysyvästi esillä taidemuseon yläkerran ”Mäntysen huoneessa”.
Jussi Mäntynen sai Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkin ja professorin arvonimen vuonna 1949.
Jussi Mäntynen oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Irene Emilia (o.s. Niemi), he avioituivat vuonna 1907 ja liitto päättyi eroon vuonna 1925. Avioliitosta on neljä lasta. Mäntysen toinen puoliso oli Aune Margareta (o.s. Lind), he avioituivat vuonna 1926.
Ehkä tunnetuin Jussi Mäntysen teoksista on Hirvi-veistos vuodelta 1924. Veistoksen taustahahmona on taiteilijan mukaan ollut Kalevalan Hiiden hirvi. Teoksen alkuperäinen pronssivalos sijoitettiin Viipuriin Torkkelinpuistoon. Veistoksesta on tehty kolme toisintoa, jotka ovat Lahden Erkonpuistossa (1955), Turun Kupittaanpuistossa (1969) ja Helsingissä Luonnontieteellisen museon edustalla (1972).
Kati Tuominen-Niittylä
Ekaterina ”Kati” Tuominen-Niittylä (s. 4. syyskuuta 1947 Helsinki) on suomalainen muotoilija. Hänet tunnetaan muun muassa Arabian toteuttamista lintujen muotoisista "Storybirds"-kannuistaan ja Iittalan toteuttamista kahvattomista "Gluck"-kaatimista.
Tuominen-Niittylä aloitti opiskelun Taideteollisessa oppilaitoksessa mutta siirtyi Taideteolliseen korkeakouluun ja valmistui 1976.
Tuominen-Niittylä teki suomalaista keraamisen muotoilun historiaa voittamalla grand prix'n International Ceramic Festival '98 Mino -kilpailussa 1998 Japanissa. Samassa kilpailussa hän sai myös kunniamaininnan. Vuonna 2002 hän osallistui samaiseen kilpailuun taidesarjassa ja voitti jälleen, tällä kertaa Gold Prix:n, jota jaettiin niitäkin vain yksi, työllään 'Vessel'. Hänet kutsuttiin myös saman kilpailun tuomariksi v. 2005.
Hän työskenteli Arabian taideosastolla 1980–2003, mutta jättäytyi sitten vapaaksi taiteilijaksi. Hän kuuluu Arabian taideosasto ry taiteilijoiden ryhmään, joka työskentelee nimensä mukaisesti Arabian tehtaan 9. kerroksessa Helsingissä.
Crash (vuoden 1996 elokuva)
Crash on David Cronenbergin ohjaama elokuva. Se perustuu J. G. Ballardin samannimiseen kirjaan. Aiheensa vuoksi se aiheutti kohua ilmestyessään vuonna 1996. Se yhdistää väkivaltaa ja seksiä kertoen ihmisistä, jotka saavat seksuaalista tyydytystä lihan ja metallin yhtymisestä autokolareissa.
Crash (vuoden 2004 elokuva)
Crash on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut episodielokuva, jonka on ohjannut Paul Haggis. Elokuvan ensi-ilta oli Toronton elokuvajuhlilla vuonna 2004, mutta kansainväliseen jakeluun se laitettiin vasta vuonna 2005.
"Crash" sijoittuu Los Angelesiin. Elokuvassa eri yhteiskunnan osista tulevat ihmiset kohtaavat toisiaan törmäämällä toisiinsa. Törmäyksissä vapautuu liike-energian lisäksi sosiaalisia ja rodullisia jännitteitä ( ’kolari, törmäys, rysähdys’).
Kriitikot ylistivät "Crashia" sen ensi-illan aikaan, ja elokuva menestyi loistavasti myös taloudellisesti. Elokuvan budjetti oli vain 6,5 miljoonaa dollaria, ja se tuotti pelkästään Yhdysvalloissa 54,3 miljoonaa dollaria.
"Crashilla" oli vuonna 2006 kuusi Oscar-ehdokkuutta, ja se voitti kolme Oscaria: paras elokuva, paras alkuperäinen käsikirjoitus (Paul Haggis, Robert Moresco) ja paras leikkaus (Hughes Winborne). Se menestyi myös Bafta- ja Golden Globe -jaoissa.
Taloudellisten rajoitteiden takia elokuvaa kuvattiin ohjaaja Haggisin omassa kodissa, televisiosarja "Monkin" lavasteissa. Lisäksi elokuvassa käytettiin ohjaajan ja muiden kuvausryhmän jäsenten autoja.
Ehdokkaana:
Ehdokkaana:
Ehdokkaana:
Ilta-Sanomien Timo Malmi arvioi 2009 monikulttuurisen Los Angelesin ennakkoluulojen ja pelkojen mosaiikin kulkevan ja toimivan, vaikka henkilöitä ja episodeja riittääkin. Rasismiteeman osalta Malmi toteaa, että Higgsiä voi syyttää siitä, että hän ei malta olla osoittelematta ja yksinkertaistamatta.
Erik Tulindberg
Erik Eriksson Tulindberg (22. helmikuuta 1761 Vähäkyrö – 1. syyskuuta 1814 Turku) oli suomalainen säveltäjä, viulisti ja korkea virkamies. Häntä pidetään varhaisimpana tunnettuna taidemusiikin säveltäjänä Suomessa. Hän oli myös 1809–1812 Suomen hallituskonseljin valtionvaraintoimituskunnan puheenjohtaja eli periaatteessa Suomen ensimmäinen valtiovarainministeri.
Erik Tulindbergin vanhemmat olivat maanmittari ja lääninkamreeri Erik Tulindberg ja Kristina Beata Carlborg. Hänen puolisonsa vuodesta 1787 oli Margareta Kristina Nylander (k. 1843).
Tulindberg merkittiin jo 15-vuotiaana vuonna 1776 kirjoille Turun akatemiaan, josta hän valmistui maisteriksi vuonna 1782. Hän muutti vuonna 1784 Ouluun ja toimi siellä virkamiehenä. Hän oli vuodesta 1794 Oulun läänin ja vuodesta 1811 Turun ja Porin läänin lääninkamreeri. Tulindberg valittiin vuonna 1797 Ruotsin Kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi. Vuonna 1809 hän siirtyi takaisin Turkuun ja toimi Suomen suuriruhtinaskunnan hallituskonseljin jäsenenä ja valtionvaraintoimituskunnan puheenjohtajana. Hän oli tuolloin talousosaston ainoa jäsen, jolla oli akateeminen loppututkinto. Vastaavasti hän ja Carl Johan Idman (vuodesta 1814 aateloituna Idestam) olivat osaston ainoat aatelittomat.
Tyylillisesti Tulindbergin teokset edustavat 1700-luvun loppupuolen klassismia, mutta jotkin piirteet ennakoivat jo romantiikan aikakautta.
Tulindbergin teoksista kuusi jousikvartettoa on sävelletty todennäköisesti 1780-luvun alussa. Teosten käsikirjoitukset löytyivät Helsingin yliopiston kirjaston kokoelmasta vuonna 1925. Kvartettojen nuottivihkoista puuttui toisen viulun osuus ja myös alttoviuluääni oli osittain puutteellinen. Kvartettoja ovat täydentäneet John Rosas, Toivo Haapanen, Kalevi Aho 1990-luvulla ja Anssi Mattila 2004.
Tulindbergin viulukonsertto on varhaisempi teos kuin jousikvartetot. Se on ilmeisesti esitetty vuonna 1783 Turussa ja sitä pidetään ensimmäisenä suomalaisen säveltäjän luomana suurimuotoisena sävelteoksena. Konserton käsikirjoitus löytyi Tukholman musiikkiakatemian kirjastosta vuonna 1956. Tulindberg sävelsi tiettävästi myös toisen viulukonserton, mutta se on kadonnut.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1967
Vuoden 1967 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat kautta aikain viidennet jääpallon MM-kilpailut. Kisat pidettiin Suomessa, Suomi toimi kisaisäntänä toista kertaa. Kuusi ottelua pelattiin viidellä eri paikkakunnalla, Helsingissä pelattiin kaksi ottelua, Oulussa, Varkaudessa, Mikkelissa ja Lappeenrannassa pelattiin yksi ottelu.
MM-kilpailuissa pelattiin yksinkertainen sarja, jonka voittaja voitti MM-kultaa. Turnaukseen osallistuivat Suomi, Ruotsi, Norja ja Neuvostoliitto. Mestaruuden voitti Neuvostoliiton joukkue jo viidennen kerran peräkkäin. Turnaus oli tasainen, sillä kaikki ottelut Suomen, Ruotsin ja Neuvostoliiton välillä päättyivät tasapeliin. Otteluita seurasi noin 15 500 maksanutta katsojaa, eli noin 2600 katsojaa ottelua kohden.
Thomas Schelling
Thomas Crombie Schelling (14. huhtikuuta 1921 Oakland, Kalifornia – 13. joulukuuta 2016) oli yhdysvaltalainen ekonomisti, joka toimi professorina Marylandin yliopistossa. Hän jakoi vuoden 2005 Nobelin taloustieteen palkinnon yhdessä israelilaisen Robert Aumannin kanssa peliteoriaa koskevista tutkimuksistaan.
Schelling väitteli Harvardin yliopistossa ja työskenteli Yhdysvaltojen hallinnossa mm. Marshall-ohjelman parissa 1948–1950. Hän työskenteli Harvardin yliopistossa yli kolmenkymmenen vuoden ajan. 1950-luvulla hän tutki ydinasekilpailua ja kirjoitti siitä kirjan. 1980-luvulta alkaen hän tutki muiden aiheiden ohella hiilidioksidipäästöjä ja ilmastonmuutosta.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1969
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1969 olivat kautta aikain kuudennet jääpallon maailmanmestaruuskilpailut. Kisat pidettiin Ruotsissa toista kertaa jääpallon MM-historian aikana. Osallistuneita maita oli kolme; Neuvostoliitto, Suomi, sekä isäntämaa Ruotsi. Norja boikotoi MM-turnausta, koska maa protestoi Neuvostoliiton elokuussa 1968 tekemää Tšekkoslovakian miehitystä.
Mestari ratkaistiin ensimmäistä kertaa siten, että joukkueet pelasivat keskenään kaksinkertaisen sarjan, jonka voittaja voitti maailmanmestaruuden. Mestaruuden voitti Neuvostoliiton joukkue jo kuudennen kerran peräkkäin.
Itävallan keisarikunta
Itävallan keisarikunta (, aikalaisittain "Kaiserthum Oesterreich") oli 11. elokuuta 1804 – 8. kesäkuuta 1867 nykyisessä Itävallassa ja sen nykyissä naapurivaltiossa toiminut Habsburgien suvun hallitsema valtio.
Ennen keisarikunnaksi tuloaan Itävalta oli arkkiherttuakunta. Se oli yksi Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluneista käytännössä itsenäisistä valtioista, mutta sikäli erikoisasemassa, että sen arkkiherttuana oli useiden vuosisatojen ajan lähes poikkeuksetta sama henkilö kuin keisarinakin. Kun Habsburgien monarkia, johon Itävalta kuului, joutui toistuvasti sotiin Osmanien valtakuntaa vastaan, se valloitti vähitellen myös sille kuuluneita alueita, erityisesti Unkarin. Näitä ei kuitenkaan katsottu Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluviksi.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta lakkasi vuonna 1806, kun keisari Frans II luopui sen keisariudesta. Kaksi vuotta aikaisemmin hän oli kuitenkin julistanut Itävallan keisarikunnaksi ja tullut sen keisariksi nimellä Frans I. Tästä keisarikunnasta tuli vuonna 1867 Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia. Itävallan keisari oli Itävalta-Unkarin johdossa aina ensimmäisen maailmansodan päättymiseen vuonna 1918.
Itävallan keisarikunta päättyi vuonna 1867, kun muodostettiin "Valtakunnanneuvostossa edustetut kuningaskunnat ja maat ja Unkarin Pyhän Tapanin kruunun maat", josta puhekielellä on käytetty muotoa Itävalta-Unkari tai Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia kuvaamaan Itävallan keisarikunnan ja sen keisarin hallitsemien maiden sekä Unkarin kuningaskunnan valtioliittoa.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1971
Vuoden 1971 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat kautta aikain seitsemännet Jääpallon MM-kilpailut. MM-turnaus pidettiin kolmatta kertaa MM-historian aikana Ruotsissa ja turnaukseen osallistuivat Neuvostoliitto, Norja, Suomi ja Ruotsi.
Mestari ratkaistiin neljän joukkueen kaksinkertaisen sarjan perusteella. Mestaruuden voitti Neuvostoliiton joukkue seitsemättä perättäistä kertaa..
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1973
Vuoden 1973 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat järjestyksessään kahdeksannet jääpallon MM-kilpailut. MM-kilpailut pidettiin Neuvostoliitossa toista kertaa jääpallon MM-historian aikana. Kisakaupunkeina toimivat Moskova ja Krasnogorsk. MM-kilpailuihin osallistuivat Neuvostoliitto, Ruotsi, Suomi, ja Norja. MM-turnauksessa pelattiin kaksinkertainen sarja, jonka voittaja voitti MM-kultaa. Mestaruuden voitti Neuvostoliitto kahdeksatta peräkkäistä kertaa.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1975
Vuoden 1975 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat järjestyksessään yhdeksännet jääpallon MM-kilpailut. Kisat pidettiin Suomessa kolmatta kertaa jääpallon MM-historian aikana. Otteluita pelattiin Espoossa, Imatralla, Kemissä, Lappeenrannassa, Mikkelissä, Oulussa, Torniossa ja Varkaudessa. MM-turnauksessa pelattiin kaksinkertainen sarja, jonka voittaja voitti MM-kultaa.
Mestaruuden voitti Neuvostoliitto yhdeksättä peräkkäistä kertaa. Se sijoittui sarjan kärkeen tasapisteissä Ruotsin kanssa. Kisoissa tehtiin historiaa, sillä Neuvostoliitto hävisi ottelun ensimmäistä kertaa MM-historian aikana, kun Ruotsi voitti sen Torniossa pelatussa kisojen avausottelussa maalein 3–1. Neuvostoliitto voitti turnauksen myöhemmässä ottelussa Ruotsin maalein 7–2, minkä turvin Neuvostoliiton mestaruusputki jatkui, Ruotsin paremmasta maalierosta huolimatta. Suomi sijoittui kolmanneksi ja Norja neljänneksi.Matti Alatalo (OLS), Pauli Auvinen (WP-35), Juha Eklund (Vastus), Jarmo Haavisto (HIFK), Eero Hautala (WP-35), Esko Holopainen (WP-35), Seppo Jolkkonen (Vastus), Kari Kiviharju (Vastus), Seppo Laakkonen (WP-35), Veikko Niemikorpi (HIFK), Timo Okkonen (OLS), Veli Pohjolainen (LaPa), Urho Partanen (HIFK), Ulf Sainio (HIFK), Seppo Sarkima (LaPa), Tapio Tanninen (HIFK), Raimo Tirkkonen (WP-35), Pekka Vartiainen (OLS) ; Valmentajat: Esko Heltola ja Olavi Varma
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1977
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1977 olivat kautta aikain kymmenennet Jääpallon MM-kilpailut. Kisat pidettiin Norjassa toista kertaa jääpallon MM-historian aikana. MM-kilpailuihin osallistuivat Neuvostoliitto, Ruotsi, Suomi, ja Norja. MM-turnauksessa pelattiin kaksinkertainen sarja, jonka voittaja voitti MM-kultaa. Mestaruuden voitti Neuvostoliitto kymmenettä kertaa.
Domodedovon kansainvälinen lentoasema
Domodedovon kansainväinen lentoasema () (IATA: DME, ICAO: UUDD) on lentoasema, joka sijaitsee 42 kilometriä Moskovan keskustasta etelään. Se on toinen Moskovan kahdesta tärkeimmästä lentoasemasta yhdessä Šeremetjevon kansainvälinen lentoaseman kanssa.
Domodedovo on johtava kotimaan- ja IVY-maiden lentojen lentoasema ja on haastanut Šeremetjevon lentoaseman kansainvälisten matkustajien määrässä. Vuonna 2006 Domodedovo on noussut Venäjän suurimmaksi lentoasemaksi, ohittaen Šeremetjevon jopa kansainvälisten matkustajien määrässä. Vuonna 2007 kentän läpi kulki lähes 19 miljoonaa matkustajaa.
East Line Group vuokrasi Domodedovon lentoaseman toiminnot kiitoteitä lukuun ottamatta 75 vuoden sopimuksella vuonna 1996. Se on investoinut suuria summia lentoaseman kunnostamiseen. Lisäksi on panostettu matkustajien viihtyvyyteen ja lentoaseman puhtauteen. Edellä mainittuista syistä sekä Šeremetjevon lentoaseman ongelmien takia British Airways, Qatar Airways, Swiss International Air Lines, Emirates, SN Brussels Airlines (nyk. Brussels Airlines) ja Thai Airways International ovat siirtäneet kaikki Moskovan lentonsa Domodedovoon. Aeroflot on myös siirtänyt kaikki rahtitoimintonsa Šeremetjevolta Domodedovoon.
Domodedovon lentoasemalta on Aeroexpress-junayhteys Moskovan Paveletsin rautatieasemalle. Matka kestää noin 40 minuuttia. Lentomatkustajat voivat tehdä lähtöselvityksen jo rautatieasemalla.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1979
Vuoden 1979 jääpallon MM-kilpailut olivat kautta aikain 11. Jääpallon MM-kilpailut. Kisat pidettiin Ruotsissa neljättä kertaa jääpallon MM-kisahistorian aikana. Turnaukseen osallistuivat Neuvostoliitto, Norja, Ruotsi ja Suomi.
MM-turnauksessa pelattiin kaksinkertainen sarja, jonka voittaja voitti maailmanmestaruuden. Mestaruuden voitti Neuvostoliitto jo 11. perättäistä kertaa. Neuvostoliitto oli voittanut vuoteen 1979 mennessä kaikki MM-kilpailut. Ruotsi sijoittui hopealle ja Suomi sai pronssia.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1981
Vuoden 1981 Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat järjestyksessään 12. Jääpallon MM-kilpailut. Kisat pidettiin kolmatta kertaa jääpallon MM-kisahistorian aikana Neuvostoliitossa. Kisojen isäntäkaupunkina toimi Habarovsk. MM-turnaukseen osallistuivat Neuvostoliitto, Norja, Ruotsi ja Suomi.
Mestari ratkaistiin siten, että joukkueet pelasivat keskenään kaksinkertaisen sarjan, jonka voittaja voitti maailmanmestaruuden. Mestaruuden voitti Ruotsi, kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun mestaruuden voitti jokin muu maa kuin Neuvostoliitto.
Ruotsi voitti turnauksen avausottelussa Neuvostoliiton 35 000 katsojan edessä maalein 6–1. Myöhemmässä ottelussa Neuvostoliitto ei kyennyt voittamaan Ruotsia yhtä suurin lukemin, ja keskinäisten ottelujen perusteella Ruotsi voitti maailmanmestaruuden, Neuvostoliiton paremmasta maalierosta huolimatta. Neuvostoliitto sijoittui Ruotsin jälkeen hopealle, Suomi sijoittui kolmanneksi.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1983
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1983 järjestettiin Suomessa, isäntäkaupunkeina toimivat Helsinki ja Porvoo. MM-kilpailut järjestettiin Suomessa neljättä kertaa jääpallon MM-historian aikana. Järjestyksessään vuoden 1983 MM-turnaus oli kolmastoista. Turnaukseen osallistuivat Neuvostoliitto, Norja, Ruotsi ja Suomi.
MM-kilpailuissa pelattiin ensimmäistä kertaa pronssi- ja loppuottelut, kun mestaruutta ei enää ratkaistu suoraan sarjamuotoisessa kilpailussa. Yksinkertaisen alkusarjan jälkeen kaksi parasta joukkuetta pelasivat loppuottelun ja kolmanneksi ja neljänneksi sijoittuneet pronssiottelun. Loppuottelussa Ruotsi voitti Neuvostoliiton maalein 9-3. Suomi sijoittui pronssille voitettuaan pronssiottelussa Norjan. Mestaruus oli Ruotsille toinen perättäinen.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1985
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1985 olivat kautta aikain 14. jääpallon maailmanmestaruuskilpailut. Kisat pidettiin Norjassa kolmatta kertaa jääpallon MM-kisahistorian aikana. Osallistuneita maita oli viisi, kun Yhdysvallat osallistui MM-turnaukseen ensimmäistä kertaa. Muut turnaukseen osallistuneet maat olivat totuttuun tapaan Neuvostoliitto, Norja, Ruotsi ja Suomi.
Turnauksessa pelattiin yksinkertainen sarja, jonka kaksi parasta pelasivat loppuottelun ja kolmanneksi ja neljänneksi sijoittuneet pronssiottelun. Loppuottelussa Neuvostoliitto voitti Ruotsin jatkoajalle venyneessä ottelussa. Pronssiottelussa Suomi voitti Norjan.