Rock and Roll All Night Long
Rock and Roll All Night Long on suomalaisen Hurriganes-yhtyeen elokuussa 1973 julkaistu esikoisalbumi, joka sisältää sekä live- että studiomateriaalia. Levyn raidat 1–4 äänitti Måns Groundstroem yhtyeen esiintyessä Klaukkalassa ja Kotkassa, ja raidat 6–11 Jukka Teittinen Finnlevyn studiossa kesällä 1973. Viides kappale ”Sweet Sue” äänitettiin osittain livenä ja osittain studiossa. Levy-yhtiö Love Recordsin tavoitteena oli tallentaa yhtyeen keikoilla vallinnut tunnelma levylle.
Kesän esiintymisissä äänitettiin myös kappaleet ”Hey Mr. Fancy” ja ”Hear Me Calling”. Ne jäivät pois albumilta, mutta ne julkaistiin myöhemmin samana vuonna kokoelmalla "Rock & Roll Juhlaa 3" ja vuonna 1997 kokoelmalla "25 Golden Greats".
Albumista myönnettiin Hurriganesin ja samalla levy-yhtiö Love Recordsin ensimmäinen kultalevy.
Vuonna 1971 perustettu Hurriganes oli tehnyt ahkerasti töitä jo kolmatta vuotta ja yhtye oli tanssipaikkojen suosikki. Suosion kasvaessa kuulijat olivat yhä useammin alkaneet kysellä myös levyä.Aaltonen & al: s. 84. Rumpali-laulaja Remu Aaltonen oli todennut yhtyeen julkaisevan levyn, kun joku pyytää sellaisen tekemään.Aaltonen & al: s. 85.
Hurriganesin suosion kasvaessa sen huomasivat muutkin kuin keikkajärjestäjät ja yleisö, ja lopulta levy-yhtiö Love Recordsista otettiin yhteyttä ja ehdotettiin kokonaisen albumin tekemistä. Tarjous oli omana aikanaan poikkeuksellinen, sillä levytysura oli tapana aloittaa singlellä. Myös englanninkielisen rocklevyn julkaiseminen oli riski. Suomalainen rockyleisö suosi pääasiassa ulkomaisia esiintyjiä. Esimerkiksi arvostetut Wigwam- ja Tasavallan Presidentti -yhtyeet levyttivät harvakseltaan, eivätkä niidenkään myyntiluvut olleet suuria. Levy-yhtiöt eivät halunneet vaarantaa talouttaan julkaisemalla rockia, kun iskelmämusiikki myi takuuvarmasti.
Love Recordsin Atte Blom kiinnostui yhtyeestä nähtyään sen esiintymässä Helsingin Vanhalla ylioppilastalolla. Ensimmäisenä Hurriganesin musiikilliset ja kaupalliset mahdollisuudet oli kuitenkin huomannut Loven vakiotuottaja, Blues Sectionissa ja Tasavallan Presidentissä bassoa soittanut Måns Groundstroem. Hänet valittiin albumin äänittäjäksi ja tuottajaksi. Groundstroem mainitsi suunnitelmistaan nauhoittaa livelevy jo talvella 1973 MUSA-lehden haastattelussa, vaikka levytyssopimuksesta ei ollut vielä päätetty.
Love Recordsin lisäksi Jukka Kuoppamäen pieni Satsanga-yhtiö oli kiinnostunut julkaisemaan Hurriganesin musiikkia. Vanhojen ystävyyssuhteiden ansiosta Måns Groundstroem sai kuitenkin yhtyeen tekemään sopimuksen Loven kanssa.
Måns Groundstroem oli valmis Hurriganesin esikoisalbumin tekoon heti, kun Love Recordsin Atte Blom oli antanut suostumuksensa. Ainoa ongelma oli levy-yhtiön taloudellinen tila. Liveäänitysten avulla voitiin tallettaa yhtyeen keikoilla vallinnut tunnelma, ja ne tulivat halvemmiksi kuin kallis studiotyöskentely. Levy-yhtiössä ei myöskään uskottu, että yhtye onnistuisi luomaan saman tunnelman aikaan studiossa. Christian Schwindt myönsi Groundstroemille viisi tuhatta markkaa äänityslaitteiden hankkimiseen. Niihin kuuluivat Revoxin neliraitanauhuri, Matti Sarapaltion rakentama kuusikanavainen stereomikseri sekä joukko telineitä, johtoja ja vanhanmallisia Shuren mikrofoneja.
Love Recordsin suunnitelma ei vakuuttanut kaikkia. Livenauhoitukset eivät olleet Suomessa onnistuneet aina edes tyydyttävästi, ja yhtye itsekin epäili lopputulosta. Remu Aaltonen oli kunnianhimoinen eikä voinut ymmärtää, miksei Hurriganesin ensimmäistä levyä pyrittäisi tekemään niin hyvin kuin mahdollista. Hän kutsuikin albumin tuottamista ”alennusmyyntilinjaksi”. Basisti Cisse Häkkinen ajatteli myönteisemmin, sillä hänen mielestään livelevy olisi totuudenmukainen eivätkä sitä kuunnelleet pettyisi nähdessään yhtyeen keikalla.
Groundstroem aloitti äänitykset albumia varten kevättalvella 1973. Ensimmäiset äänitykset tehtiin 21. maaliskuuta Haminassa, ja niitä jatkettiin Helsingin työväentalolla 23. ja 24. maaliskuuta. Lopulliselle julkaisulle ei kuitenkaan päätynyt mitään näistä äänityksistä, vaan albumi nauhoitettiin kesällä 1973. Groundstroem teki vaihtelevan tasoisia äänityksiä neljällä keikalla: Klaukkalassa, Haminassa, Kotkassa sekä Helsingin Vanhalla ylioppilastalolla. Levynkannen tiedoista poiketen albumille päätyi materiaalia Klaukkalan lisäksi myös Kotkan esiintymisestä. Groundstroem itse ei enää myöhemmin muistanut, missä yksittäiset kappaleet ovat nauhoitettu, mutta hänen mukaansa levylle kuitenkin valittiin äänitysten ”parhaat palat”. Koska Groundstroem miksasi kappaleet saman tien yhtyeen soittaessa, niille ei voitu enää tehdä juuri mitään myöhemmin studiossa.
Eri mikrofonit nauhoitettiin seuraavalla tavalla:
Samoilla keikoilla äänitettiin myös kappaleet ”Hear Me Calling” ja ”Hey Mr. Fancy”. Ne eivät kuitenkaan päätyneet Hurriganesin esikoisalbumille, vaan julkaistiin samana vuonna Love Recordsin kokoelmalla "Rock & Roll Juhlaa 3". Haminan työväentalolla 21. maaliskuuta 1973 äänitetty keikka julkaistiin vuonna 2011 albumilla "Live in Hamina 1973".
Koska esityksistä ei saatu tallennettua tarpeeksi äänentoistan kannalta riittävän hyvälaatuista materiaalia, äänityksiä piti tehdä myös studiossa.Fagerholm & Riihimaa: s. 87. Studio-osuuden äänitti Jukka Teittinen Finnlevyn studiossa. Vaikka Hurriganes ei ollut aikaisemmin työskennellyt studiossa, ilmapiiri ei ollut Groundstroemin mukaan vaivautunut, ja yhtyeen soittorutiini ja kunnianhimo olivat korkealla. Remu Aaltonen ei ollut lainkaan vakuuttunut siitä, miltä hänen laulunsa kuulosti nauhalla, ja vaati jatkuvasti lauluraidan miksaamista hiljaisemmaksi. Hän on kuitenkin kehunut äänittäjä Teittisen työskentelyä:
Studiokappaleissa ei juurikaan tehty päällekkäisäänityksiä tai käytetty muita tehosteita; lauluja hieman tuplattiin ja Albert Järvinen soitti komppi- ja soolokitarat erikseen. Aaltonen piti kuria ja kielsi monesti Järvistä: ”Älä soita jazzia”. Studiokappaleista osan miksasi Finnlevyn studiossa Ronnie Kranck ja osan Finnvoxissa Paul Jyrälä ja Antti Joki.
Albumin aloittavat kolme pitkähköä, jammailuhenkistä kappaletta ”Rock ’n’ Roller”, ”Satur’ly Night Out” ja ”Well, Ooh” ovat Hurriganesin omaa tuotantoa. Viimeksi mainittu on saanut vaikutteita Chris Farlowen vuoden 1965 kappaleesta ”Treat Her Good”.Fagerholm & Riihimaa: s. 94. Nämä karheat, kitarariffeihin perustuvat rhythm and blues -esitykset edustavat Hurriganesia raaimmillaan, mutta niissä kuuluu myös yhtyeen alkuajoille tyypillinen blues rockin ja progressiivisen rockin vaikutus. Ne sisältävät runsaasti Albert Järvisen improvisointia ja pitkiä kitarasooloja. Siinä missä Järvinen ja Remu Aaltonen soittavat hyvin uskaliaasti, Cisse Häkkinen pitää bassollaan soiton yhtenäisenä. Levyn A-puolen päättää sikermä, jonka aloittaa The Ventures -hitti ”Walk Don’t Run”. Seuraavaksi tulee ”Roy on Flashtop”, joka on Järvisen improvisoima soolonumero ja jossa on muutamia lainoja Johnny Winterin vuonna 1971 julkaistulta albumilta "Live Johnny Winter And". Sikermän päättää ”Jenka”, jossa yhtye soittaa eräänlaista jenkkateemaa.
B-puolen aloittaa puolihumoristinen vanha swing-klassikko ”Sweet Sue”, jossa Häkkinen laulaa nenäänsä. Kappale on Victor Youngin sävellys vuodelta 1928, mutta Hurriganesin tulkinta perustuu Django Reinhardtin vuonna 1935 levyttämään versioon. Kappale äänitettiin livenä, mutta myöhemmin huomattiin, ettei Häkkisen laulu kuulunut lainkaan. Esitystä pidettiin kuitenkin hauskana, joten laulu päätettiin äänittää uudelleen studiossa. Siksi soundi on paljon erottuvampi kuin muilla levyn keikkaäänitteillä. Albumin ensimmäinen varsinainen studiokappale on Little Richard -cover ”Keep on Knocking”. Sitä seuraava ”Hideaway” luo vastapainoa albumin 50-lukuun painottuvalle materiaalille. Se on Freddie Kingin blues-instrumentaali, jonka Albert Järvinen oli opetellut teini-iässä John Mayallin levyltä Eric Claptonin sovituksena. ”Hideaway” tunnettiinkin Järvisen bravuurina. ”Say Mama” on alkujaan Gene Vincentin esittämä kappale.
”My Sweet Lily” on yhtyeen omiin nimiin merkitty, Häkkisen laulama puoliparodinen teinipopkappale. Siinä The Four Seasonsin ”Sherry” ja The Raysin ”Silhouettes” yhdistyvät Paul Ankan ”Dianan” lyriikkaan. Häkkinen laulaa myös seuraavan kappaleen, joka on alkujaan 1950-luvun teinitähti Fabianin levyttämä ”Tiger”. Lähes viisiminuuttinen päätöskappale ”Indian” tehtiin viimeisenä, kun studiopuoliskon havaittiin jäävän hieman lyhyeksi. ”Indian” oli kehitelty jo vuosia aiemmin Ile Kallion ollessa yhtyeen kitaristi. Kappaleessa Remu Aaltonen matkii intiaanien äänähdyksiä, jonka päälle Järvinen soittaa kitarateemaa. Järvisen soittoa on verrattu 1960-luvun alun instrumentaaliyhtyeisiin sekä Ennio Morriconen tuotantoon."Rock and Roll All Night Longin" kansikuvan suunnitteli valokuvaaja Risto Vuorimies. Hänellä oli valokuvaajan, Ben Kailan, kanssa Saftra-niminen yritys ja työtilat Helsingin Kruununhaassa Meritullinkatu 17:ssä. Lähellä oli Beaver Jeans -farkkumyymälä, jossa Hurriganesin soittajat usein asioivat, ja niin myös Vuorimies tutustui heihin. Vuorimiehen yhteistyö Love Recordsin kanssa oli alkanut jo aiemmin, kun hän oli suunnitellut Rauli Badding Somerjoen kokoelma-albumin "Muotokuva 1:n" kannen.
Kansikuvaus järjestettiin Vanhan ylioppilastalon tyhjissä kulisseissa. Vuorimiehen mukaan Järvistä oli vaikea saada ottamaan hyvä asento, kun taas Aaltoselta ja Häkkiseltä poseeraminen kävi luonnollisesti. Häkkisen mukaan kaikki olivat kuitenkin enemmän tai vähemmän jännittyneitä, joten yhtye piti puolen tunnin tauon, jonka aikana hän ja Järvinen kävivät ”hakemassa tunnetta” viereisellä Kaivopihalla sijainneesta kapakasta.
Kuvauksissa kului paljon filmiä, mutta yksi valokuvista miellytti Vuorimiestä erityisesti: kolme hymytöntä miestä poseeraamassa – kaksi heistä nyrkit vastakkain – ja uhoamassa kolmen muskettisoturin tavoin: ”Kaikki yhden ja yksi kaikkien puolesta!” Remu Aaltosen mielestä asento on yhtä hyvä kuin kolmella sepällä, ”kun ne päivystää tossa Stokkan edessä.” Kuva oli alkujaan mustavalkoinen, mutta Vuorimies väritti sen värikynillä. Kansi siirrettiin Tervasaareen, missä se kiinnitettiin aitan seinään ja kuvattiin päivänvalossa suurelle dialle. Tausta jäi mustaksi. Ensimmäisten painosten kannet tehtiin keltaisesta ja karheasta kartongista, mikä korosti värien sävyjä, mutta uudemmissa painoksissa käytettiin keltaiseksi painettua ja kiiltävää kartonkia ja sävyt katosivat.
Albumin yläreunan täyttää puolikaaren muotoinen Hurriganes-logo. Vuorimies kopioi sen yhtyeen keikoilla käyttämästä peräkärrystä, johon tekstin oli kirjoittanut Remu Aaltosen silloinen tyttöystävä.
"Rock and Roll All Night Longin" kannet ovat avattavat, ja sisäkannessa on kuvia yhtyeestä esiintymässä ja oleskelemassa takahuoneissa. Haminan keikalta on otettu kuva, jossa Cisse Häkkisen jalkojen juuressa makaa selällään Petri Tiili, joka tuli myöhemmin kuuluisaksi nimellä Pelle Miljoona. Sisäkannen kuvat jätettiin kustannussyistä pois uusintapainoksista, mutta uusimmassa, Siboneyn julkaisemassa CD-versiossa ne ovat kuitenkin mukana. Takakannessa on yhtyeen jäsenten mielipiteitä ja aforismeja sekä teksti ”Levyä on soitettava pirun lujaa, pitäähän naapurinkin kuulla. Ei ne seinät siitä hajoo.”
"Rock and Roll All Night Long" ilmestyi elokuussa 1973 koulujen syyslukukauden alkaessa. Levy nousi albumilistoille heti syyskuussa, ja joulukuussa se oli korkeimmillaan viidennellä sijalla, mitä pidettiin erinomaisena saavutuksena suomalaiselle rocklevylle. Måns Groundstroem onkin kertonut, että albumi tuotti Love Recordsille siihen käytetyt rahat moninkertaisesti takaisin.
Albumi herätti yleistä innostusta. Jopa muusikoiden suosima, enimmäkseen jazziin suuntaunut helsinkiläinen levyliike Digelius koristeli näyteikkunansa pelkillä "Rock and Roll All Night Longin" kansilla. Levyn suosion myötä Hurriganesin arvostus Love Records -yhtiössä kasvoi jatkuvasti.
Vuoden 1974 puolella levyn myynti lähti uuteen nousuun hittisinglejen ”Do You Wanna Dance” ja ”Blue Suede Shoes” myötä. Saman vuoden lopulla yhtyeelle ojennettiin kultalevy, kun albumia oli myyty 15 000 kappaletta. Se oli merkittävä saavutus ja Love Recordsin ensimmäinen kultalevy, mutta Suosikki-lehden artikkelissa yhtye kuvattiin heittämässä tuoreita kultalevyjään roskakoriin. Remu Aaltonen kertoi, että yhtyeelle eivät kultalevyt paljoa merkitse vaan se tavoittelee timanttilevyä.
Toisin kuin suurin osa Hurriganesin myöhemmistä albumeista, "Rock and Roll All Night Long" ilmestyi ainoastaan Suomessa. Tosin vuonna 1977 myös Ruotsissa ilmestyi kokoelma-albumi "Sixteen Golden Greats", joka sisälsi alun perin "Rock and Roll All Night Longilla" julkaistut kappaleet ”Tiger”, ”Say Mama” ja ”My Sweet Lily”.
Albumin ilmestyttyä nuortenlehti Intron arvostelussa kehuttiin kappaleita ”Sweet Sue”, ”Say Mama” ja ”Tiger” ja todettiin Hurriganesin olevan ”takuulla maan hikisin ja herkullisin lavayhtye”. Lehdessä jaettiin tosin myös kritiikkiä:
MUSA-lehdessä albumin arvosteli Waldemar Wallenius, jonka mielestä albumi on pieni pettymys, sillä Hurriganes on paljon parempi yhtye kuin levy antaa ymmärtää. Tästäkin huolimatta hän toteaa "Rock and Roll All Night Longin" olevan parhaita suomalaisia rocklevytyksiä ellei paras. Albumi on hyvien rokkilevyjen tavoin naiivi – yhtye ottaa itsensä tosissaan, mutta ei liian tosissaan.
Suosikki-lehden artikkelissa albumia kehuttiin ja sanottiin sen todistavan, ettei Hurriganes ole ”pelkkä lavareteilyllä juhliva humpuukiyhtye”. Kirjoittajan mukaan yhtyeellä on paljon annettavaa musiikillisesti ”ja se kaikki tarjotaan korkeatasoisuuden tarjottimella”.
Albumin tuottanut ja liveosuuden äänittänyt Måns Groundstroem on jälkeenpäin pitänyt "Rock and Roll All Night Longia" olosuhteisiin nähden hyvänä albumina:
Muusikot
Muut
Albumi julkaistiin vinyylilevynä tunnuksella LRLP 84. Alkuperäisen painoksen tunnistaa siitä, että siinä on avattavat kannet, ja levyn voi laittaa vain etukannen sisään. Lisäksi etukannen Hurriganes-logo on väriltään vaaleanpunainen, kun se myöhemmissä painoksissa on kirkkaanpunainen.
Alkuperäinen C-kasettipainos (LRC 84) erosi kansikuvaltaan vinyylipainoksesta. Kappalelista ja -järjestys oli kuitenkin sama. Alkuperäisestä kasettipainoksesta on liikkeellä ainakin kolme hieman erilaista versiota.
CD-painos albumista on otettu vuosina 1990 ja 2001.