Gulag
GULAG (lyh. eli leirihallitus, leiriasioiden keskusvirasto, erotuksena gulag, joka tarkoittaa yksittäistä leiriä) oli Neuvostoliiton turvallisuuspoliisin NKVD:n osa, joka hallinnoi ojennustyöleirejä. Leirejä oli noin 30 000.
Leireille lähetettiin kielletystä poliittisista toiminnasta tuomittuja, mutta niille päätyi myös muita vankeja. Yleisesti leireille tuomittujen tehtävänä oli rakentaa taloja ja yleisiä liikenneyhteyksiä, kuten kaupungeissa metroja, maaseudulla isoja rautatieyhteyksiä, patoja ja kanavia. Jotkin lähteet pitävät Gulagin yhtenä alkuperäisenä kehittäjänä Naftali Frenkeliä.
Ojennustyöleireille lähetettiin eri arvioiden mukaan ainakin 4,0–6,0 miljoona ihmistä, mahdollisesti enemmän, jopa 17,0–18,0 miljoonaa. Näistä poliittisia vankeja oli noin 14,0 miljoonaa. Ennen toista maailmansotaa gulageilla oli ollut joidenkin tietojen mukaan jo 10,0–12,0 miljoonaa ihmistä. Enimmilään, eli vuonna 1950, leireillä oli yhtäaikaisesti yli 2,5 miljoonaa henkeä.
Kuolonuhrien määrää on vaikea arvioida, mutta tavallisesti sen oletetaan olevan vähintään noin 1,5 miljoonaa ihmistä. Eräiden arvioiden mukaan leireillä tai niiden olosuhteiden seurauksena kuoli 7,0 miljoonaa ihmistä.
Gulagissa olleista 10–15 prosenttia oli naisia.
Ensimmäiset vankileirit perustettiin heti vallankumouksen alussa vuonna 1918, ensimmäisten joukossa perustettiin Nižni Novgorodiin tyhjillään olevaan nunnaluostariin. Yksi ensimmäisistä varsinaisista ojennusleireistä perustettiin Solovetskin luostarin saarelle vanhaan munkkiluostariin 13. lokakuuta 1923. Solovetskin saarelta käsin perustettiin aluksi Vienan Karjalan alueelle eri tarpeisiin kymmeniä eri kokoisia leirejä.
Yksi tunnetuimmista ja suurimmista Karjalassa olevista ojennustyöleireistä oli Vienanmeren kanavatyömaa, joka tunnettiin aikaisemmin Stalinin kanavana. Tällä BelBaltlag-leirillä kirjattiin olleen esimerkiksi joulukuussa 1932 yhteensä 107 900 vankia. Vaihtuvuus oli suurta ja leirillä kuoli eri lähteiden mukaan noin 200 000–250 000 ihmistä kahdenkymmenen kuukauden aikana.
Ojennustyöleirejä syntyi kaikkialle entisen Neuvostoliiton alueelle. Leirit nimettiin yleensä paikkakunnan mukaisesti, kuten SvirLag (Syvärin leiri), UhtLag (Uhta), SevŽelDorLag (Pohjoisen rautatien leiri), SKMITL (Solovetskin ja Karjalan–Murmanskin ojentava leiri, Solovetskije i Karelo–Murmanskije lagerja, SKMITL, missä ITL=ojennustyöleiri). tai BelBaltlag (Vienanmeren–Itämeren ojentava työleiri, sanoista Belomoro–Baltiski ITL), Kokonainen kaupunki saatettiin tyhjentää alkuperäisistä asukkaista ja perustaa tilalle ojennustyöleiri (Bamlag).
Gulagin ojennustyöleireille tuomittiin yleensä poliittisesta kumouksellista toiminnasta tuomittuja henkilöitä, jotka olivat saaneet tuomion Neuvostoliiton rikoslain 58. pykälän mukaan. Pykälän mukaisen tuomion saattoi saada kuka tahansa, milloin tahansa ja mistä vain. Tuomion saattoi saada kielletyn kirjallisuuden levittämisestä tai toimimisesta ihmisoikeusjärjestössä. Tavallista oli myös, että tuomion saanut ihminen sai rangaistuksen lisäksi vielä tietyn pidennyksen, mikä tarkoitti, ettei rangaistuksen päätyttyä saanut mennä tiettyihin kaupunkeihin ennen määräajan kulumista umpeen.
Toisen maailmansodan jälkeen monet entiset sotavangit saivat tuomion ”synnyinmaan pettämisestä” ja joutuivat siten ojennustyöleireille useiksi vuosiksi. Tavallista oli myös, että kun oli tuomittu kerran 58. pykälän mukaan, saattoi tuomion kärsittyään saada lisätuomion, joka saattoi olla huomattavasti pitempi kuin ensimmäinen. Saattoi käydä myös niin, että vangit eivät päässeet lisätuomion vuoksi ollenkaan leiriltä ulos vapauteen.
Gulag alkoi pienentyä Stalinin kuoleman jälkeen. Kurin pettäminen johti muun muassa Ekibastuzin ja Kengirin leireissä kapinoihin, joiden kantavina voimina olivat balttilaiset ja ukrainalaiset vangit.
Stalinin aikaisille ojennustyöleireille oli ominaista, että ”oikeista” rikoksista tuomitut kriminaalivangit, jotka kutsuivat itseään nimellä "blatnyje" (sanasta "blat", ”sisäpiirin vaikutusvalta”), olivat niin sanotusti sosiaalisesti läheisinä etuoikeutetummassa asemassa kuin poliittiset vangit, joita nimiteltiin usein vihollisiksi tai fasisteiksi. Kriminaalivankien suussa heidän nimensä oli "fraijer", joka oli alkujaan jiddišistä tai saksan rikollisslangista "Rotwelschistä" itäeurooppalaisiin kieliin levinnyt sana. Se tarkoittaa rikollisen uhria tai prostituoidun asiakasta, ”pokaa”. Nimitys viittaa siihen, että ”fraijerin” ryövääminen tai raiskaaminen oli venäläiselle ammattirikolliselle rutiinia, eivätkä vanginvartijatkaan tohtineet sitä estää. Rikollisten ja alamaailman alakulttuuri sulautui osaksi vankiloiden kulttuuria ja säännöstöä, ja esiintyi myös sellaista, että kriminaalivanki yleni vanginvartijaksi.
Gulag on vaikuttanut Venäjän kirjallisuuden historiaan. Esimerkiksi runoilija Osip Mandelštam kuoli Gulagissa. Gulagin vankien elämää ovat kuvailleet teoksissaan monet venäläiset kirjailijat, Solženitsynin lisäksi muun muassa Varlam Šalamov, Jevgenija Ginzburg, Lev Kopelev ja Andrei Sinjavski.
Puolalaisista Gulag-kuvauksista merkittävin on puolalaisen Gustaw Herling-Grudzińskin monille kielille käännetty "Inny świat" (”Toinen maailma”).