Alistair MacLean
Alistair Stuart MacLean (gaeliksi Alasdair MacGill-Eain, s. 28. huhtikuuta 1922 – 2. helmikuuta 1987) oli skotlantilainen romaanikirjailija, joka kirjoitti menestysjännäreitä tai seikkailukirjoja. Niistä parhaiten tunnetut ovat ehkä "Navaronen tykit" ja "Saattue Murmanskiin". Hän käytti myös salanimeä Ian Stuart.
MacLean oli papin poika ja oppi englantia toisena kielenään äidinkielensä gaelin jälkeen. Hän syntyi Glasgow’ssa, mutta vietti suuren osan lapsuudestaan ja nuoruudestaan Daviotissa, lähellä Invernessiä. MacLean liittyi Kuninkaalliseen laivastoon vuonna 1941 ja palveli toisessa maailmansodassa torpedomiehenä. Hän on kertonut jääneensä japanilaisten vangiksi ja tulleensa kidutetuksi, mutta tästä ei ole riippumattomia todisteita. Sodan jälkeen MacLean opiskeli englantia Glasgow’n yliopistossa ja valmistui vuonna 1953. Sitten hän toimi opettajana.
Vapaa-aikoinaan MacLean alkoi kirjoittaa novelleja ja voitti "Glasgow Herald" -lehden järjestämän kilpailun vuonna 1954 merihenkisellä tarinallaan "Dileas". Collins-kustantamo pyysi häntä laajentamaan tarinan romaaniksi. MacLean kirjoitti "Saattue Muurmanskiin" -romaanin, joka perustui hänen omiin sotakokemuksiinsa. Se oli suuri menestys, ja MacLean pystyi pian omistautumaan kokonaan sotatarinoiden, vakoilujuttujen ja muiden seikkailutarinoiden kirjoittamiselle.
1960-luvun alkupuolella MacLean julkaisi kaksi kylmän sodan maailmaan sijoittuvaa romaania salanimellä "Ian Stuart". MacLean ei yrittänyt muuttaa tyyliään ja hänen faninsa saattoivat tunnistaa hänet skotlantilaisen salanimen takaa. MacLeanin kirjat tuottivat lopulta hyvin, ja hän muutti Sveitsiin veropakolaiseksi. Hän johti myös hotelliyritystä Englannissa.
MacLeanin myöhempiä kirjoja ei otettu yhtä hyvin vastaan kuin varhaisimpia. Yrittäessään säästää aikaa MacLean hairahtui joskus kohtuuttoman epätodellisiin juoniin. Hän kamppaili myös jatkuvasti alkoholismia vastaan, joka lopulta aiheutti hänen kuolemansa Münchenissä vuonna 1987. MacLean oli kahdesti naimisissa ja sai kolme poikaa ensimmäisen vaimonsa kanssa. MacLean on haudattu Sveitsin Célignyyn.
Ian Flemingiin tai muihin saman ajan jännityskirjailijoihin verrattuna MacLeanin kirjat ovat epätavallisia ainakin yhdessä suhteessa: niissä ei ole juurikaan seksiä eikä romantiikkaa, koska MacLean ajatteli, että sellaiset viihdekeinot vain hidastaisivat toimintaa. Vain kirjoissa "Loputon yö" ja "Pako yli Jaavan meren" on romanttista vivahdusta. Viimeksi mainittu kirja on poikkeus muutenkin: sen päähenkilö kuvataan kolmannessa eikä ensimmäisessä persoonassa kuten useimmissa muissa kirjoissa.
Hän tosiaankaan ei anna tapahtumien kulun juurikaan hidastua kirjoissaan. Tämä saa hänen sankarinsa kamppailemaan näennäisesti lähes mahdottomia todennäköisyyksiä vastaan ja pakottaa heidät fyysisen ja henkisen kestävyytensä äärirajoille. MacLeanin sankarit ovat yleensä rauhallisia, kyynisiä miehiä, jotka ovat kokonaan omistautuneet työlleen, ja heillä on usein jotakin salaista tietoa. Tyypillinen juonenkäänne on sellainen, että sankarin lähin toveri osoittautuu petturiksi. Desmond Bagley on toinen saman aikakauden jännityskirjailija, jonka tyyli muistuttaa MacLeania.
MacLeania viehättivät tekniset yksityiskohdat. Esimerkiksi romaaniin "Alaskan musta kulta" tehtiin tuotesijoittelu, jonka kohteena oli suomalainen sukseton ja yksitelainen Finncat-moottorikelkka. "Kuolonhypyssä" käsitellään antimaterian käyttöä aseena; samassa romaanissa esitellään yksityiskohtaisesti "kynäaseita" sekä esimerkiksi erilaisia köysiä, joita sirkustaiteilijat käyttävät. "Kaappaus San Franciscossa" -romaanissa mainitaan erikoisrakenteinen kamera, "jolla voi ottaa mustavalko- ja värikuvia sekä filmata".
Luonnolla, erityisesti merellä ja arktisella Pohjolalla, on tärkeä rooli MacLeanin tarinoissa, ja hän käytti maailman monia eksoottisia paikkoja kirjojensa tapahtumapaikkoina. Vain yksi niistä – "Kun kello lyö..." – sijoittuu hänen kotimaahansa Skotlantiin. MacLeanin parhaat kirjat ovat mahdollisesti ne, joissa hän onnistuu käyttämään omaa sodankäynnin ja merenkulun tietämystään, kuten "Saattue Muurmanskiin" -romaanissa, jota pidetään nykyään laivastokirjallisuuden klassikkona.
MacLean julkaisi 28 romaania ja novellikokoelman, mutta myös kirjoja T. E. Lawrencesta ja James Cookista. Hän kirjoitti lisäksi elokuvakäsikirjoituksia, joista muutamat perustuivat hänen romaaneihinsa, ja toisia käsikirjoituksia ovat muut kirjailijat myöhemmin muuntaneet romaanin muotoon. Vuoden 1980 tienoissa amerikkalainen elokuvayhtiö antoi MacLeanille tehtäväksi kirjoittaa sarja tarinaluonnoksia, joista sitten tehtäisiin elokuvia. Vaikka MacLean kirjoittikin kuvitteellisesta YK-järjestöstä, toiset kirjailijat kirjoittivat ne valmiiksi. Näihin lukeutuvat John Denisin "Kaapattu torni" ja Alastair MacNeillin "Kuoleman juna". Alistair MacLean palkittiin kirjallisuuden tohtorin arvonimellä Glasgow’n yliopistossa vuonna 1983.