Siirtolapuutarha
Siirtolapuutarha on puutarhaviljelykseen varattu alue, joka on jaettu keskimäärin 250-500 m2:n suuruisiin palstoihin. Palstalla sijaitsee pieni mökki. Palstoja yhdellä siirtolapuutarha-alueella on muutamista kymmenistä muutamiin satoihin. Maan omistaja on yleensä kaupunki, joka vuokraa sen siirtolapuutarhayhdistykselle (tai joissakin tapauksissa suoraan viljelijälle) pitkäaikaisella sopimuksella. Siirtolapuutarhapalstalle saa rakentaa pienehkön mökin ja istuttaa sekä koriste- että hyötykasveja. Palstan antimet tulee kuluttaa itse eikä myydä. Siirtolapuutarhoissa saa nykyisin yöpyä ympärivuotisesti, mutta palstaa tai mökkiä ei saa vuokrata eteenpäin. Se poikkeaa kaupunkien vuokraamista kasvimaapalstoista siinä, että tontit ovat isompia ja toiminta pysyvämpää – monilla perheillä on ollut sama siirtolapuutarhapalsta vuosikymmenien ajan.
Suomessa siirtolapuutarhoja syntyi alkuaan puhtaasti viljelyä varten aikana jolloin ruuasta oli pulaa. Alusta saakka viljelijät muodostivat kiinteähköjä yhteisöjä, jotka sekä huolehtivat yhteisistä töistä että järjestivät tansseja tai muita huveja. Vuosikymmenten myötä toiminta painottui enemmän virkistyskäyttöön. Yhteisönä siirtolapuutarhat ovat jonkinlaisia "maalaiskyliä kaupungin kupeessa", ihmiset tuntevat toisensa ja aikaa vietetään paljon yhdessä. Alueilla on yleensä myös yhteisiä tiloja, kuten sauna tai juhlatilaa.
Siirtolapuutarhoja on lähes 60 ympäri Suomea ja viljelijöitä näissä yhteensä noin 6000. Uusia alueita perustetaan edelleen.
Ryhmäpuutarha on toinen siirtolapuutarhasta käytetty nimike. Aikoinaan siirtolapuutarhan ja ryhmäpuutarhan ero oli se, että siirtolapuutarha sijaitsi kunnan vuokraamalla maalla, kun taas ryhmäpuutarhan maan vuokranantaja oli joku muu (yksityinen taho tai yhteisö). Enää tuota eroa ei ole - siirtolapuutarha ja ryhmäpuutarha ovat synonyymeja.
Siirtolapuutarhojen juuret ovat 1700-luvun lopun Englannissa, jossa kehittyi ajatus köyhille tarkoitetuista puutarha- ja viljelypalstoista. Laki köyhien puutarhoista säädettiin Englannissa vuonna 1819. Idea siirtyi Manner-Eurooppaan, ja sekä Tanskaan että Saksaan perustettiin köyhien puutarhoja 1800-luvun alkupuolella. Puutarhoissa perheet viljelivät leivän jatketta ruokapöytään ja viettivät yhteistä aikaa raittiissa ilmassa.
Siirtolapuutarhaliikkeen isänä pidetään saksalaista Dr. Gottlieb Moritz Schreberiä (1806-61). Hän oli äärimmäisen kiinnostunut nuorten kasvatuksesta ja kansanterveydestä sekä niiden riippuvuuksista. Ensimmäinen varsinainen siirtolapuutarha perustettiin Schreberin kuoleman jälkeen, vuonna 1869 Leipzigiin. Tuo siirtolapuutarha muotoutui kuitenkin Schreberin kasvatusfilosofian pohjalta – pääpaino oli virkistyksessä ja ulkoilmaelämässä, ei niinkään puutarhaviljelyssä. Ensimmäiset viljelypainotteiset siirtolapuutarhat perustettiin Punaisen Ristin toimesta Berliiniin ja Lyypekkiin 1900-luvun ensimmäisinä vuosina.
Suomessa toimintaa esiteltiin 1902. Porvooseen perustettiin siirtolapuutarhayhdistys vuonna 1915, mutta ensimmäinen maailmansota pysäytti hankkeen. Vuonna 1916 Tampereelle perustettiin Hatanpään siirtolapuutarha, (nykyään Niihaman ryhmäpuutarha). Se on Suomen vanhin edelleen toimiva siirtolapuutarhayhteisö, joka kuitenkin siirrettiin Hatanpäältä Niihamaan vuonna 1977. Helsingin Ruskeasuon (1918) siirtolapuutarha on maan vanhin alkuperäispaikallaan oleva siirtolapuutarha.
Suomen Siirtolapuutarhaliitto ry. perustettiin vuonna 1930 ja vuonna 1935 liitto aloitti Siirtolapuutarha-lehden julkaisemisen. Tunnettu alkuvuosien aktiivihenkilö oli opettaja E. J. Reinilä. Hän oli mukana perustamassa nykyistä Niihaman ryhmäpuutarhaa ja toimi sen puheenjohtajana alkuvuosikymmenet. Reinilä toimi myös Siirtolapuutarhaliiton puheenjohtajana koko 1930-luvun, ja oli muun muassa aktiivisesti mukana perustamassa Siirtolapuutarha-lehteä.
Espoossa
Heinolassa
Helsingissä
Hyvinkäällä
Hämeenlinnassa
Järvenpäässä
Jyväskylässä
Joensuussa
Kangasniemellä
KokkolassaKotkassa
Kouvolassa
Kuopiossa
Lahdessa
Lappeenrannassa
Mikkelissä
Oulussa
Porissa
Tampereella
Turussa
Vantaalla