Paul von Lettow-Vorbeck
Paul Emil von Lettow-Vorbeck (20. maaliskuuta 1870 Saarlouis, Preussi – 9. maaliskuuta 1964 Hampuri, Saksan liittotasavalta) oli saksalainen kenraali. Hänet muistetaan parhaiten siitä, että ensimmäisen maailmansodan aikana hän komensi Itä-Afrikassa olleita saksalaisia joukkoja, jotka suuresta alivoimastaan huolimatta onnistuivat jatkamaan sissivastarintaansa sodan loppuun asti.
Lettow-Vorbeckin joukot käsittivät 14 000 miestä, joista vain 3 000 oli saksalaisia ja loput askareita eli saksalaisten puolella taistelleita afrikkalaisia. Näillä voimilla hän onnistui sitomaan yhteensä noin 300 000 miestä käsittäneet brittiläiset, belgialaiset ja portugalilaiset joukot neljän vuoden ajaksi.
Lettow-Vorbeck osallistui kapteenina vuonna 1900 Kiinan boksarikapinan kukistamiseen. Vuosina 1904–1907 Lettow-Vorbeck oli Saksan Lounais-Afrikassa (nyk. Namibia) kukistamassa hottentottien ja hererojen kapinaa, ja sai tuolloin kokemusta maastossa käytävästä sissisodasta. Hän haavoittui silmään ja oli toipumassa Etelä-Afrikassa, jossa tapasi Jan Smutsin. Vuodet 1909–1912 Lettow-Vorbeck oli Saksan merijalkaväen (Kaiserliche Marine-Infanterie) pataljoonankomentaja Wilhelmshavenissa Ala-Saksissa. Vuonna 1913 hänet ylennettiin everstiluutnantiksi ja nimitettiin Kamerunin turvajoukkojen komentajaksi.
Lettow-Vorbeck nimitettiin Saksan Itä-Afrikan (nyk. Tansania) joukkojen komentajaksi vuoden 1914 alussa, puoli vuotta ennen maailmansodan puhkeamista. Sodan alettua hän päätti ottaa aloitteen itselleen ja hyökkäsi elokuussa 1914 brittien rautatietä vastaan Keniassa. Suurin taistelu brittien ja Lettow-Vorbeckin joukkojen välillä käytiin marraskuun 1914 alussa satamakaupunki Tangan omistuksesta. Briteillä oli Tangan taistelussa kahdeksankertainen ylivoima ja heidän maihinnousunsa Tangaan sujui hyvin, mutta Lettow-Vorbeck houkutteli heidät taktisella perääntymisellä sisämaahan. Siellä hän tuotti väijytyksellä briteille niin suuret tappiot, että he joutuivat perääntymään takaisin Tangaan. Seuraavien vuosien ajan Lettow-Vorbeck johti sissi-iskuja brittijoukkoja vastaan eri puolilla itäistä Afrikkaa. Maaliskuussa 1916 häntä nujertamaan lähetettiin buuritaustainen kenraali Jan Smuts, joka ei kuitenkaan siinä onnistunut. Lettow-Vorbeck ylennettiin sodan aikana 1915 everstiksi ja 1917 kenraalimajuriksi. Tukijoukkoja hänelle ei kuitenkaan juuri lähetetty, koska Saksa tarvitsi niitä Euroopassa.
Saatuaan tiedon Saksan tekemästä aselevosta Lettow-Vorbeck antautui 25. marraskuuta 1918 briteille Sambian Abercornissa, vaikka olisi edelleen kyennyt jatkamaan operaatioitaan. Palatessaan tammikuussa 1919 Saksaan häntä juhlittiin sankarina. Heinäkuussa 1919 hän johti freikorps-joukkoja, jotka miehittivät Hampurin estääkseen vallankumouksellisia spartakisteja ottamasta sitä haltuunsa. Lettow-Vorbeck joutui eroamaan Saksan armeijasta vuonna 1920 tuettuaan julkisesti epäonnistunutta Kappin vallankaappausta. Hän julkaisi muistelmakirjat "Meine erinnerungen aus Ostafrika" (1921) ja "Heia Safari" (1922). Vuosina 1929–1930 hän oli oikeiston edustajana valtiopäivillä.
Lettow-Vorbeck sai eronsa yhteydessä arvonimenä kenraaliluutnantin ja 1939 jalkaväenkenraalin arvon. Hän eli vuoteen 1964; hänen viimeisenä elinvuotenaan Länsi-Saksan valtio maksoi vanhoille askarisotilaille rahakorvauksia sotapalveluksesta ja aikanaan maksamatta jääneistä palkoista.