hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Sethian
Sethian on suomalainen metalliyhtye.
Yhtyeen perustivat hajonneen Nattvindens Gråtin laulaja Tapio Wilska ja kitaristi Jussi Koponen vuonna 1998. Ensimmäiset vuodet yhtye vietti hiljaiseloa, kun kaksikko sävelsi materiaalia ja etsi sopivia jäseniä täydentämään kokoonpanoa. Ensimmäisen demonsa yhtye äänitti Nightwishin kosketinsoittajan Tuomas Holopaisen ja myöhemmin Discossa rumpuja soittaneen Sami Karttusen avustuksella. Kappale ”Altered States” julkaistiin italialaisen Black Widow Recordsin "Not of This Earth" -kokoelmalla.
Wilska ja Koponen soittivat 1990-luvun lopussa myös kahdella Wizzardin albumilla sekä yhtyeen kiertueilla, joiden jälkeen kaksikolla oli taas aikaa keskittyä Sethianiin. Yhtyeen kokoonpano oli kasvanut basisti Juuso Jalasmäellä ja kitaristi Marco Kautosella, mutta vakinaista rumpalia yhtyeellä ei vielä ollut. Vuoden 2001 lopussa yhtye äänitti promolevyn "Dream Domain" jälleen Holopaisen ja Karttusen avustuksella. Yhtyeen verkkosivustolla MP3-muodossa julkaistu levy herätti kiinnostusta ympäri maailman ja toi yhtyeelle myös levytyssopimuksen suomalaisen Spinefarm Recordsin kanssa. Ennen debyyttialbumin äänitystä Nightwishin rumpalia Jukka Nevalaista pyydettiin liittymään yhtyeeseen ja tämä suostui mieluusti.
Sethianin debyyttialbumi "Into the Silence" ilmestyi 28. huhtikuuta 2003. Sen äänitti Tuomo Valtonen Savonlinnan Sundi Coop -studiolla syys–lokakuussa 2002 ja miksasi Mikko Karmila Helsingin Finnvox-studiolla tammi–helmikuussa 2003. Suurimman osan sävellyksista albumille tekivät Koponen ja Jalasmäki, ja sanoituksista vastasi Wilska. Holopainen toimi jälleen vierailevana kosketinsoittajana. Ennen albumin julkaisua yhtye totesi tarvitsevansa kolmannen kitaristin live-esiintymisiä varten, joten Jalasmäki siirtyi kitaran varteen ja basistiksi värvättiin Sam Silvennoinen. Sethianin live-esiintymisissä koskettimia on soittanut paremmin Timo Rautiainen & Trio Niskalaukauksen basistina tunnettu Nils Ursin.
Yhtye on parhaillaan kestoltaan määrittelemättömän pituisella ”luovalla tauolla”.
P-15 Termit
P-15 Termit (, ) on 1955–1960 Neuvostoliitossa KB Radukassa kehitetty meritorjuntaohjus.
Neuvostoliiton voimakkaan meritaisteluohjus-kehitystyön pääsyy oli sen selvästi länsivaltoja heikompi laivasto. Kiinnostusta lienee lisännyt myös juuri toisessa maailmansodassa lyödyn Saksan sodanaikainen edistyksellinen ohjusteknologia. Ohjus otettiin palveluskäyttöön 1960.
Ennen P-15:tä käyttöön olivat jo tulleet laivoihin sijoitettu, lyhytikäiseksi jäänyt KSŠtš (КСЩ) (SS-N-1 Scrubber), Tu-16-pommittajien kantama KS-1 Kometa ja P-6 (SS-N-3 Shaddock).
Ohjuksen lähtömoottori on kiinteäajoaineinen. Varsinainen lentomoottori käyttää nestemäistä polttoainetta, kerosiinia ja typpihappoa, jonka avulla ensimmäinen 2300 kg:n painoinen malli saavuttaa kohteen 45 kilometrin etäisyydeltä ja kantaa mukanaan 454 kg:n panssarinläpäisevän ontelokranaatin. Myöhemmät kehitysversiot nostivat massan 2600 kg:n ja kantaman jopa 100 kilometriin. Termit on aliääninen ohjus, nopeuden ollessa suurimmillaan 0,9 Mach.
Ohjuksen hakupäänä oli ensimmäisessä versiossa tutka, joka käynnistyi 12 km:n päässä arvioidusta kohteesta ja hakeutui aina voimakkaimpaan kaikuun.
Ohjusta kehitettiin edelleen ja vuonna 1965 käyttöön otettiin P-15U (SS-N-2b), versio, joka aseisti Osa-II-ohjusveneet, joita valmistettiin yli 400 kpl. Vuonna 1972 otettiin käyttöön P-15M (SS-N-2c), jossa oli kehittyneempi hakupää ja uusi turvallisempi polttoaine.
Kiina sai ohjusteknologian 1959 ja alkoi rakentaa omia ohjuksia 1974. Kiinalaisvalmisteisten Termitiin perustuvien ohjusten NATO-nimikkeet ovat CSS-C-2 Silkworm/Sea Eagle ja CSS-C-3 Seersucker/Silkworm. Ominaisuuksiltaan ne vastaavat hyvin pitkälti Termitiä. Näitä ohjuksia käytettiin erityisesti Iranin–Irakin sodassa ja Persianlahdella muutenkin, esim. yhdysvaltalaisia aluksia vastaan.
Termit on myös ensimmäinen meritaisteluohjus jolla on taistelussa upotettu isompia aluksia. Kuuden päivän sodan jälkimainingeissa lokakuussa 1967 egyptiläiset 183R-ohjusveneet ampuivat neljä ohjusta kohti israelilaista Eilat-hävittäjää. Lähestyvät ohjukset havaittiin aluksella kuitenkaan kykenemättä vastatoimiin. Kaksi tai kolme ohjuksista osui Eilatiin upottaen sen.
Jom kippur -sodassa ohjuksen käyttö jatkui, arabiliittouman ampuessa niitä useita kymmeniä, saavuttamatta kuitenkaan yhtä merkittävää menestystä. Vuoden 1973 Latakian taistelussa israelilaiset pystyivät hämäämän ohjuksia tutkahäirinnällä ja ilmaan laukaistavalla metallijauheella (chaff), ja upottivat kolme syyrialaisten ohjusvenettä.
Vuonna 1971 Intia käytti Termitejä Pakistanin laivastoa vastaan upottaen hävittäjä Khyberin, ja pienempiä aluksia.
Termit ja sen kiinalaiset kopiot olivat käytössä molemmilla osapuolilla Irakin ja Iranin välisessä sodassa 1980–1988.
Termit oli käytössä Suomen merivoimien Tuima-luokan ohjusveneissä nimikkeellä Meritorjuntaohjus 66 (MtO 66). Veneet rakennettiin Neuvostoliitossa 1974–1975. Ohjusjärjestelmän vanhennuttua 1990-luvun alussa, eikä enää vastatessa nykyisiä tarpeita, siitä luovuttiin ja veneet muunnettiin miinaveneiksi.
Sukupuolisolu
Sukusolu eli gameetti on suvullisesti lisääntyvien eliöiden suvunjatkamiseen erikoistunut solu. Sukusolut syntyvät sukurauhasissa sijaitsevista ituradan soluista meioottisten solunjakautumisten kautta, ja läpikäyvät meioosin yhteydessä lisääntymiseen tarvittavan erilaistumisprosessin.
Naaraalla ituradan solut käyvät kehittyessään läpi oogeneesin ja meioosin ja lopputuloksena on haploidi munasolu. Oogeneesissa munasoluun varastoituu suuri määrä vararavintoa alkion alkukehityksen turvaamiseksi. Meioosin tuottamista haploideista tumista vain yksi kehittyy munasolun tumaksi, muut kolme tumaa surkastuvat.
Koiraalla ituradan solut käyvät kehittyessään läpi meioosin ja spermatogeneesin ja lopputuloksena ovat haploidit siittiöt. Meioosin jälkeen haploidit meioosituotteet läpikäyvät voimakkaan rakenteellisen muuntumisen. Tuma tiivistyy hyvin tiukaksi paketiksi ja siittiön siima ja sille energiaa tuottavat elimet kehittyvät.
Hedelmöityksessä vain siittiön haploidi tuma tunkeutuu munasoluun ja hedelmöittää haploidin munasolun (n + n → 2n). Syntyy diploidi tsygootti, josta uusi yksilö saa alkunsa.
Kasveilla naaraspuoliset sukusolut kehittyvät alkiorakon emosolusta (), läpikäyvät meioosin ja sen jälkeen muutaman mitoosin. Monitumaisessa alkiorakossa yksi tuma on haploidi munasolun tuma, muut ovat avustavia tumia.
Kasveilla koiraspuoliset sukusolut kehittyvät siitepölyhiukkasen emosolusta (), läpikäyvät meioosin ja sen jälkeen pari mitoosia. Siitepölyhiukkanen sisältää kolme haploidia tumaa.
Koppisiemenisillä kasveilla hedelmöityksessä siitepölyhiukkasen tumista yksi kasvattaa siiteputken, yksi hedelmöittää munasolun (n+n → 2n) ja yksi hedelmöittää kaksitumaisen keskustuman (n+n+n → 3n). Hedelmöitetystä munasolusta kehittyy diploidi yksilö (alkio), hedelmöitetystä keskustumasta syntyy siemenen triploidi ravintosolukko.
Munasolu
Munasolu () on naaraseläinten sukusolu. Se on ihmisen suurimpia soluja. Munasolu syntyy meioosissa. Toisin kuin siittiöiden muodostumisessa, yhdestä kantasolusta tulee vain yksi munasolu ja muut kolme surkastuvat pois. Munasolut kypsyvät munasarjassa ennen ovulaatiota ja poistuvat kuukautisten yhteydessä elimistöstä, ellei siittiö ehdi hedelmöittää sitä. Hedelmöityneestä munasolusta tulee tsygootti.
Munasoluja muodostuu myös syntymän jälkeen, sillä munasarjoissa on kantasoluja, jotka voivat kehittyä munasoluiksi. Kantasoluja odotetaan voitavan tulevaisuudessa käyttää hedelmättömyyshoidoissa.
Somaattinen solu
Somaattinen solu (kreikaksi "soma" = ruumis) tarkoittaa kaikkia muita soluja, jotka eivät ole ituradan solulinjassa eli eivät ole sukusoluja tai sukusolun kantasoluja. Somaattiset solut ovat diploidisia, eli niissä on kaksi homologista kopiota kustakin vastinkromosomista.
Aroniat
Aroniat ("Aronia") on ruusukasvisuku johon kuuluu kaksi Pohjois-Amerikan itäosissa luonnonvaraisena kasvavaa pensasta. Kumpikaan ei ole ollut kiinnostava hyötykasvina, koska marjat ovat luonnonvaraisessa kasvissa varsin pienet. Toisen maailmansodan jälkeen aronian siemeniä kulkeutui Saksasta Venäjälle, jossa venäläiset kasvitieteilijät jalostivat hyötykasvilajikkeen, jonka marjat ovat isoja ja mehukkaita. Myös koristekasvikäyttöön on jalostettu useita lajikkeita. Aroniat ovat levinneet Venäjälle ja Eurooppaan sekä Intiaan.
Marjoja käytetään mausteena ja raaka-aineena marjaviineissä, ja niistä valmistetaan hilloja ja hyytelöitä. Marjat ovat halkaisijaltaan n. 1,5 cm ja väriltään tumman sinivioletteja. Maku on yleensä karvas ja pensaasta riippuen joko makea tai hapan.
Aroniat ovat terveitä ja helppohoitoisia koriste- tai marjapensaita, joiden koristearvo perustuu toisaalta valkeaan kukintaan, kauniisiin ja syksyllä kauan säilyviin hedelmiin ja toisaalta kiiltävään, tummanvihreään lehdistöön, joka saa loistavanpunaisen syysvärin.
Leikkausvuonna aroniat eivät kuki eivätkä tuota marjoja.
Aroniat - sekä lajit että lajikkeet - ovat hyvin talvenkestäviä. Suomessa aronioitten menestymisvyöhyke pohjoisessa ulottuu VI-vyöhykkeelle eli Rovaniemelle.
Etelä-Suomen Sanomat
Etelä-Suomen Sanomat on alun perin nuorsuomalainen Lahden seudun ja Päijät-Hämeen maakuntalehti. Sen edeltäjiä olivat vuonna 1900 perustettu "Lahden Lehti" ja sen seuraaja "Lahden Sanomat", joka vuoden 1914 alusta yhdistettiin "Uusmaalaisen" kanssa "Etelä-Suomen Sanomiksi". Lehti oli aluksi vuoteen 1939 asti kolmipäiväinen. Sen jälkeen lehti muuttui kuusipäiväiseksi, ja vuoden 1954 joulukuusta lähtien se on ilmestynyt seitsemänä päivänä viikossa. Lehti siirtyi tabloid-kokoon 15. maaliskuuta 2016.
Lehteä kustantaa Lahdessa Mediatalo ESA Oy, joka kuuluu Keskisuomalainen-konserniin. Päätoimittajana oli 2015–2018 Perttu Kauppinen, joka siirtyi Iltalehteen. ESS:n vastaavaksi päätoimittajaksi on nimitetty Markus Pirttijoki, joka aloittaa 1. helmikuuta 2019.
"Etelä-Suomen Sanomat" on Lahden markkina-alueen luetuin lehti. Sen kokonaislevikki oli 2013 noin 51 000 kappaletta. Lukijamäärältään Etelä-Suomen Sanomat on maan seitsemänneksi suurin joka päivä ilmestyvä sanomalehti. Verkkopalvelu ess.fi tavoittaa viikoittain yli 130 000 eri kävijää.
"Etelä-Suomen Sanomat" tekee yhteistyötä kolmen muun maakuntalehden kanssa. Se kuuluu "Keskisuomalaisen", "Savon Sanomien" ja "Karjalaisen" yhteistyökoalitioon. Yhteistyö perustuu juttujen ja kokonaisten sivujen vaihtoon. "Etelä-Suomen Sanomat" julkaisee myös Väli-Suomen Mediat Oy:n kustantamaa "Sunnuntaisuomalaista".
Mediatalo ESA
Mediatalo ESA Oy on Päijät-Hämeessä toimiva mediayhtiö, joka on erikoistunut painettujen ja digitaalisten sisältöjen sekä mediapalvelujen tuottamiseen. Mediaperheeseen sisältyvät tilattavat sanomalehdet (Etelä-Suomen Sanomat ja Itä-Häme), kaupunkilehdet (Uusi Lahti, Hollolan sanomat, Päijät-Häme, Nastola-lehti ja Orimattilan aluelehti), verkkopalvelu "ess.fi", ääni- ja kuvatuotanto, radio sekä paino- ja jakelupalvelut. Syyskuussa 2016 Keskisuomalainen osti Mediatalo ESAn.
Mediatalo ESAn päätoimipaikka sijaitsee Ilmarisentiellä Lahdessa. Ilmarisentien lisäksi toimintaa on Heinolassa, jossa tehdään Itä-Häme-lehteä ja Lahden keskustassa Mediakulmassa, josta lähetetään Radio Voiman lähetykset ja jossa työskentelee osa asiakaspalvelusta ja ajoittain myös Uuden Lahden toimitus. Yhtiössä on noin 280 kokopäiväistä työntekijää ja noin 440 osa-aikaista sanomalehdenjakajaa.
Mediatalo ESAn muodostavat emoyhtiö Esan Kirjapaino Oy sekä sen tytäryhtiöt Esan Paikallislehdet Oy, Esan Kaupunkilehdet Oy, Esa Lehtipaino Oy, Esa Jakelut Oy, Esa Print Oy ja Esa Digital Oy. 1. marraskuuta 2012 perustettu Esa Digital Oy on tytäryhtiöistä tuorein.
Esan Kirjapaino Oy julkaisee kahta tilattavaa sanomalehteä; Etelä-Suomen Sanomia ja Itä-Hämettä. Lisäksi verkkopalvelu "ess.fi" ja Radio Voima ovat osa Esan Kirjapainon toimintaa. Esan Kaupunkilehdet Oy julkaisee kaupunkilehti Uusi Lahtea ja Seutuneloset-lehtiä.
Esa Digital Oy tuottaa ääni- ja kuvapalveluita, Esa Lehtipaino Oy huolehtii sanomalehtien painamisesta ja Esa Jakelut Oy sanomalehtien varhaisjakelusta. Esa Print Oy täydentää Mediatalo ESAn kokonaisuutta tarjoamalla arkkipainopalveluita.
Wikijunior
Wikijunior on Wikimedian hanke, jonka tavoitteena on kerätä ilmaisia lasten kirjoja eri kielten Wikibooks -projekteihin. Wikijunioria rahoittaa Beck Foundation.
Beck Foundation otti yhteyttä Wikimediaan, esitti ajatuksen ja tarjosi suuren rahasumman hankkeen kehittämiseen. Wikimedia Foundationin hallitus hyväksyi esityksen 16. lokakuuta 2004. Sisällön kehittäminen alkoi Wikikirjastossa 7. marraskuuta 2004.
Magyar Fehér Bor
Magyar Fehér Bor () eli ”magis” on suomalainen tuotenimi Altian markkinoimalle, unkarilaisista rypälelajikkeista valmistetulle sekoitevalkoviinille, jonka valmistuksessa käytetään tyypillisesti 85 % Welschrieslingiä ja 15 % Müller-Thurgau-rypäleitä. Viiniä on pakattu, pullotettu ja myyty Suomessa 1960-luvulta alkaen. Alko myy viiniä 0,75 litran pulloissa sekä kolmen litran hanapakkauksissa.
Vuosina 2008–2011 Magyar Fehér Bor oli Alkon myydyin viini. Vuonna 2015 Magyar Fehér Boria myytiin Alkossa 624 434 litraa, ja se oli litramäärältään neljänneksi myydyin viini.
River Phoenix
River Jude Phoenix (synt. River Jude Bottom; 23. elokuuta 1970 – 31. lokakuuta 1993) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Phoenix näytteli lukuisissa elokuvissa ja televisio-ohjelmissa.
River Jude Bottom syntyi Madrasin kaupungissa Oregonin osavaltiossa. Phoenixin vanhemmat John Bottom Amram ja Arlyn Dunitz Jochebed olivat Children of God -liikkeen lähetyssaarnaajia, mutta alun perin hänen isänsä oli katolilainen ja hänen äitinsä juutalainen, jonka sukujuuret olivat Venäjällä ja Unkarissa. Phoenixin perhe asui Venezuelassa kun lapset olivat pieniä. Perhe oli hyvin köyhä. 1970-luvun loppupuolella se hylkäsi uskonlahkon, asettui asumaan pysyvästi Floridaan, perheenjäsenet ryhtyivät kasvissyöjiksi ja perheen yhteiseksi sukunimeksi otettiin Phoenix.
Phoenixin äiti alkoi työskennellä sihteerinä televisiokanava NBC:llä, ja hänen isästään tuli puutarhuri. Vanhemmat palkkasivat lapsilleen agentin, ja kaikki viisi – River, Joaquin, Rain, Summer ja Liberty Butterfly – alkoivat esiintyä mainoksissa. Hänen vanhempansa rohkaisivat lapsiaan esiintymään elokuvissa, ja 10-vuotiaasta River Phoenixista tuli amerikkalaisissa televisio-ohjelmissa ja elokuvissa esiintynyt näyttelijä. Hänen veljensä Joaquin Phoenix on myös tunnettu näyttelijä.
River Phoenixia pidettiin yhtenä sukupolvensa lupaavimmista näyttelijöistä, ja hänet muistetaan muun muassa elokuvasta "Stand by Me – viimeinen kesä" (1986), joka perustui Stephen Kingin kirjoittamaan "The Body (Ruumis)" -kirjaan. Muita tunnettuja roolisuorituksia oli elokuvassa "Indiana Jones ja viimeinen ristiretki" (1989) sekä päärooli Gus Van Santin ohjaamassa "Matkalla Idahoon" -elokuvassa (1991), jossa mukana oli Keanu Reeves. River Phoenixin ”ensimmäinen kypsä rooli” elokuvassa "Sanovat sitä rakkaudeksi" (1993) jäi lahjakkaan näyttelijän viimeiseksi elokuvaksi. Elokuva on ainoa, jossa River laulaa itse ja myös vaati sitä. Elokuvassa näyttelivät hänen kanssaan muun muassa Dermot Mulroney, Samantha Mathis ja Sandra Bullock, joka syttyi täyteen tähteyteen vasta seuraavana vuonna.
Phoenix oli ehdokkaana miessivuosan Oscarin saajaksi vuonna 1988 suorituksestaan elokuvassa "Elämänä pakotie".
Phoenix menehtyi vain 23-vuotiaana "lumipallon" (, heroiinin ja kokaiinin yhdistelmän) yliannostukseen The Viper Room -nimisessä yökerhossa, jonka omisti näyttelijä Johnny Depp. Phoenix polttohaudattiin, ja tuhka siroteltiin perheen maatilalle Floridassa.
Hänen kuolemansa aikoihin elokuvan "Dark Blood" kuvaukset olivat kesken. Elokuva julkaistiin viimein vuonna 2014.
Phoenix vihasi sitä, että hänet nähtiin seksisymbolina, ja hän kieltäytyi hymyilemästä valokuvissa. Hän myös inhosi lentämistä ja liikkui autolla tai junalla.
Phoenix soitti ja lauloi Aleka's Attic -nimisessä yhtyeessä, jonka hän oli perustanut siskonsa Rain Phoenixin kanssa.
Ed Greenwood
Ed Greenwood (s. 1959) on kanadalainen kirjailija, joka kehitti Forgotten Realms -fantasiamaailman. Hän on kirjoittanut useita Forgotten Realms -maailmaan sijoittuvia romaaneja sekä roolipelikirjoja. Ehkä suosituin Greenwoodin kirjoissa seikkailevista hahmoista on velho Elminster. Greenwood on ammatiltaan kirjastonhoitaja.
M249 SAW
M249 on Yhdysvaltain armeijan käyttämä, belgialaiseen FN Herstalin "Minimi"-konekivääriin perustuva kevyt konekivääri (niin sanottu "SAW" eli "Squad Automatic Weapon"). M249 on ilmajäähdytteinen, kaasutoiminen ja ammusvyötä tai lipasta käyttävä täysautomaattinen, vain sarjatulta ampuva tulitukiase.
Yhdysvaltain armeija otti M249:n käyttöönsä samoihin aikoihin, kun FN aloitti mallin sarjatuotannon 1982. Siitä lähtien ase on kerännyt alkuvaikeuksien jälkeen hyvän maineen luotettavana ja tehokkaana tulitukiaseena.
Aseen piippu on nopeasti vaihdettavissa ja vaihtoa helpottamassa on myös kantokahva. Jokaiselle piipulle voidaan antaa omat kohdistusarvot erikseen, jotta aseen tarkkuus ei kärsi piippujen vaihtuessa. Piipun alla sijaitsee kaasumäntä. M249 ampuu avoimella lukolla, jotta jäähdytys olisi mahdollisimman tehokas purskeiden välillä.
Lipasta käytettäessä aseen teoreettinen tulinopeus on erittäin nopea, 1000 lks/min. Tulinopeus laskee huomattavasti vyötä käytettäessä (~750 lks/min), sillä vyön syöttäminen vaatii lisää voimaa. Suositeltu tulinopeus vaihtelee kuitenkin käytön mukaan seuraavasti:
Yhdysvaltain armeijan määrittelemä teoreettinen ampumaetäisyys M249:lle on 3600 metriä. Tehokas ampumaetäisyys on kuitenkin huomattavasti lyhyempi: 1000 metriä tulitukitehtävissä, 800 metriä aluemaaleille ja 600 metriä pistemaaleille. Aseella voi ampua myös valojuovia, joiden tehokas näyttömatka on 900 metriä.
M249 on osoittautunut kenttäkäytössä vuosien myötä varsin luotettavaksi. Silti aseen iästä johtuen viimeisimmät viat on havaittu Irakissa – nykyiset Yhdysvaltain armeijan aseet ovat yleensä yli kymmenen vuotta vanhoja. Vaikka kymmenen vuoden ikä ei sinänsä ole M249:n tyyppiselle aseelle mitenkään merkittävä, aseeseen kohdistuva normaali kulutus kuitenkin vähentää luotettavuutta.
Tyypillisimmät dokumentoidut iästä johtuvat viat ovat syöttöhäiriöt käytettäessä muovisia 200 ammuksen lippaita, joiden kiinnikkeet kuluvat käytössä. Lipas ei silloin välttämättä asetu oikein paikoilleen ja saattaa aiheuttaa vinosyöttöjä.
Tom Pryce
Tom Pryce (15. heinäkuuta 1949 Ruthin – 5. maaliskuuta 1977 Kyalami) oli walesilainen Formula 1 -ajaja, joka ajoi MM-sarjassa vuosina 1974–1977. Pryce osallistui urallaan 42 GP-kilpailuun, joista hänellä oli yksi paalupaikka ja 19 MM-pistettä.
Pryce nousi Formula 1 -luokkaan Englannin Formula 3 -luokasta, jossa hänet oli palkittu Grovewood-palkinnolla kauden parhaana kotimaisena kuljettajana vuonna 1973. Hän ajoi ulos radalta kolmessa ensimmäisessä F1-kilpailussaan, mutta MM-sarjan ulkopuolisen Mestareiden ajon paalupaikka ja voitto vuonna 1975 vakuuttivat Shadow-tallin johdon siitä, että Pryce oli tulevaisuuden nimi.
Pryce ei kuitenkaan koskaan ehtinyt osoittaa todellisia kykyjään, sillä hän sai surmansa ratavalvojan arviointivirheen takia sattuneessa onnettomuudessa Etelä-Afrikan GP:ssa vuonna 1977.
Tom Prycen kuolemaan johtanut tapahtumasarja vuoden 1977 Etelä-Afrikan GP:ssa on yksi Formula 1:n historian omalaatuisimmista, kun Prycea ihannoinnut toimittaja David Tremayne kommentoi tapahtunutta seuraavanlaisesti: ""Tragediaa itsessään - sen puhtaan satunnaisuuden vuoksi - on vaikeaa kestää ja näin on yhä tänäkin päivänä. Yrität keskittää vihasi johonkin ja pitkän aikaa sitä keskitettiin 19-vuotiaaseen poikaan Jansen van Vuureniin, joka juoksi radan poikki"""
Kilpailun 22. kierroksella Prycen tallikaveri, italialainen Renzo Zorzi joutui pysäyttämään autonsa pääsuoran varteen. Auton polttoaineputki oli katkennut, ja siitä valunut bensiini syttyi palamaan. Kaksi radan toisella puolella odottanutta ratavalvojaa odottivat hetkeä, jolloin he pääsisivät sammuttamaan palon. Heidän lähtiessään juoksemaan radan poikki Hans-Joachim Stuck ja Tom Pryce olivat juuri aloittaneet 23. kierroksensa ja lähestyivät mäenharjannetta, jonka takana ratavalvojat olivat. Nähdessään rataa ylittämässä olleet miehet heidän oli liian myöhäistä väistää. Ensimmäinen ratavalvoja ehti alta pois, mutta Pryce törmäsi toiseen. Ratavalvoja, 19-vuotias Johannesburgin lentokentän varausvirkailija Jansen van Vuuren pirstoutui radan viereen ja sai surmansa heti. Van Vuurenin kantama 18 kilogramman vaahtosammutin kuitenkin sinkoutui Prycen päähän surmaten hänet.
Prycen Shadow-auto jatkoi matkaansa kuolleen kuljettajansa jalka yhä kaasupolkimella. Kun auto lähestyi suoran päässä Crawthornen kaarretta, takaa tullut Jacques Laffite nousi Ligierillään sen rinnalle. Ranskalaiskuljettaja ei tiennyt, mitä hetkeä aiemmin oli tapahtunut. Laffiten hämmästykseksi Shadowin kuljettaja ei jarruttanutkaan mutkaan, vaan auto jatkoi suoraan ja törmäsi Laffiten Ligierin kylkeen. Molemmat autot liukuivat ulos radalta ja törmäsivät verkkoaitaan. Laffite ei saanut vammoja törmäyksessä. Tapahtumaketjun aloittanut Zorzin auton tulipalo sammui itsekseen ennen kuin kukaan ehti tehdä sille mitään.
lihavoitu merkitsee paalupaikkaa ja "kursivoitu" kilpailun nopeinta kierrosta.NC = kuljettaja ei saanut tulosta.
Aleksei Leonov
Aleksei Arhipovitš Leonov (Алексе́й Архи́пович Лео́нов, s. 30. toukokuuta 1934, Listvjanka) on venäläinen kosmonautti, josta tuli ensimmäinen avaruuskävelyn tehnyt ihminen 18. maaliskuuta 1965.
Leonov oli yksi kahdestakymmenestä ensimmäiseen kosmonauttiryhmään vuonna 1960 valituista. Hänen avaruuskävelynsä piti olla alun perin Vostok 11 -lennolla, mutta kun se peruuntui, kävely tapahtui Voshod 2:lla. Hän oli ulkona noin viisi metriä avaruusaluksesta 12 minuutin ajan 18. maaliskuuta 1965. Avaruuskävely oli päättyä katastrofiin, kun Leonovin avaruuspuku oli avaruuskävelyn aikana tyhjiössä paisunut, ja tämän vuoksi aluksen luukun uudelleen sulkeminen oli liki mahdotonta.
Vuonna 1968 Leonov valittiin Kuun kiertävälle Sojuz-lennolle, mutta kun kaikki miehittämättömät testilennot epäonnistuivat ja Yhdysvaltojen kierrettyä Kuun Apollo 8:lla, lento peruuntui. 1971 Leonovin piti osallistua epäonniselle Sojuz 11 -lennolle, mutta miehistö vaihdettiin varamiehistöön, kun kosmonautti Valeri Kubasovin epäiltiin sairastavan tuberkuloosia.
Leonovin seuraavakin lento oli merkittävä: hän oli komentajana Neuvostoliiton puolella Apollo-Sojuz -testiprojekti-lennolla (Sojuz 19), joka oli Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton ensimmäinen yhteinen avaruuslento.
Vuodet 1976–1982 Leonov oli kosmonauttiryhmän päällikkö ja Juri Gagarinin kosmonauttikoulutuskeskuksen apulaisjohtaja. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1991.
Arthur C. Clarken kirjassa "" sekä sen pohjalta tehdyssä elokuvassa on kuvitteellinen avaruusalus nimeltään "Aleksei Leonov".
Saarniraivio
Saarniraivio () on Espoon keskuksen asuinalue Suvelan ja Kiltakallion kainalossa.
Saarniraiviossa on rivitaloja ja matalahkoja kerrostaloja. Alueella on pari päiväkotia ja kaksi peruskoulua. Jalavapuiston koulu on alakoulu ja Saarnilaakson koulu yläkoulu. Saarnilaakson koulussa on myös Espoon työväenopiston toimintaa. Alueen kerrostalot ovat vinokattoisia. Niistä erottaa hyvin esimerkiksi Sokinsuontiellä, missä Saarniraivio loppuu ja mistä tasakattoisten kerrostalojen Suvela alkaa; asemakaava ratkaisee kattojen muodon.
Alue rajoittuu etelässä Espoonväylään ja Hösmärintiehen ja luoteessa Kiltakallioon. Koillisessa Saarniraivio jatkuu Sunantien yli pienenä niemekkeenä Sokinsuontielle asti. Hösmärintien eteläpuolella on Sunan pientaloalue.
Saarniraiviosta pääsee linja-autoilla Espoossa mm. Tapiolaan, Espoon keskukseen, Matinkylään, Jorviin, Kuitinmäkeen ja Soukkaan. Seutulinjoilla pääsee Helsingin Kamppiin.
Goottimetalli
Goottimetalli ("gothic metal") on musiikkityyli, jossa metallimusiikin raskaus ja raakuus yhdistyvät goottirockin dekadenssiin ja tunnelmallisuuteen. Goottimetallin lähestymistapa eroaa goottirockista usein tosin melodiarakenteista. Goottirockissa yleisesti keskitytään melodisiin kappaleisiin, kun goottimetallissa kappaleet ovat usein vallimaisia ja suurimpia melodioita kantavat laulajat ja kosketinsoittajat.
Goottimetalli-nimityksen otti käyttöön rocklehdistö Paradise Lostin "Gothic"-levyn (1991) ilmestymisen jälkeen. Levyllä yhdistyivät death ja doom metalista periytynyt raskaus ja brutaalisuus sekä goottirockista (muun muassa Joy Division, Fields of the Nephilim, The Mission, The Sisters of Mercy) peritty melodisuus ja dekadentti tunnelmatila. Ennen Paradise Lostia tätä tyyliä oli jo lähestynyt vähemmälle huomiolle jäänyt ruotsalainen Stillborn "Necrospirituals"-levyllään (1989). Stillborn toimi vaikuttajana niin Paradise Lostille kuin toiselle goottimetallin kulmakivelle Type O Negativellekin.
Tyylin synnyttäjänä voidaan pitää myös sveitsiläistä Celtic Frostia, joka toi varsinkin "Into the Pandemonium" -levyllään (1987) deathrockin (muun muassa Christian Death) ja goottirockin (muun muassa The Cure) vaikutteita tummasävyiseen, kokeilevaan ja rujoon metallisoundiinsa. Nykyisistä yhtyeistä goottimetallin esimerkkinä käyvät muun muassa portugalilainen Moonspell, norjalainen Gothminister ja suomalainen Tears of Magdalena.
Monien mielestä goottimetalli pitäisi erottaa samoihin aikoihin kehittyneestä tunnelmametallisuuntauksesta (The Gathering, Within Temptation, Lacuna Coil) tai rock metal -yhtyeistä, kuten Entwine, Sentenced ja Charon. Usein myös Nightwishin kaltaisten yhtyeiden (melodista metallia oopperalaululla) yhdistäminen goottimetallityyliin herättää kiistaa. Erimielisyys juontuu suurelta osin tyyleille alkusysäyksen antaneista levyistä ja artisteista. Esimerkiksi Paradise Lostin "Gothic"-levy toimi musiikillisena vaikuttajana sekä goottimetalli- että tunnelmametallityylejä kehittäneille orkestereille.
Vuosituhannen vaihteessa etenkin Suomessa goottimetallin suosio oli suurimmillaan HIM-yhtyeen ratsastaessa tyylisuunnan aallonharjalla. Yhtyeen kansainvälisen suosion johdosta muutkin genren edustajat, esim. To/Die/For, Poisonblack, Reflexion ja For My Pain, alkoivat saada suuremman yleisön huomiota melodramaattisella ja dekadenttisromanttisella musiikillaan. Osa orkestereista on myös luopunut goottilaisista teemoistaan myöhemmillä levyillään.
Maine coon
Maine coon on suuri kesy kissarotu. Naaraat painavat noin 4–7 kilogrammaa ja urokset noin 6–11 kilogrammaa. Isompiakin yksilöitä on, varsinkin uroksia. Kissa on rakenteeltaan korkea ja pitkäselkäinen sekä -häntäinen, mikä lisää vaikutelmaa suuresta koosta.
Maine coon on lempeä, rauhallinen ja leikkisä kissa. Sillä on tuuhea ja pitkä turkki, jota on harjattava aina tarvittaessa. Maine coonin korvanpäitä koristavat ilvesmäiset tupsut. Sen kuono on neliömäinen ja vahva. Maine cooneja on monen värisiä, kuten suomalaisia kotikissoja.
Rotu on Yhdysvaltojen Mainen osavaltion kansalliskissa. Ensimmäiset rodun edustajat tuotiin Suomeen vuonna 1989.
Maine coonit ovat ketteriä, ja ne pitävät kiipeilystä. Niille on hyvä rakentaa tukeva ulkotarha tai ulkoilutuksesta on huolehdittava valjaiden avulla. Irti sitä ei saa päästää, sillä se on hyvin luottavainen rotu ja saattaa helposti joutua onnettomuuksiin. Maine coonit tarvitsevat paljon seuraa ja tylsistyvät helposti, joten kissaa ei saisi pitää turhan pitkiä aikoja ilman virikkeitä tai leikkitoveria vahinkojen välttämiseksi. Maine coonit tulevat erittäin hyvin toimeen lasten, muiden kissojen ja jopa koirien kanssa.
Maine coon -rotu muistuttaa luonteeltaan koiraa. Se on seurallinen ja kiintyy ihmisiin. Yleensä se valitsee perheestä jonkun henkilön, jota se erityisesti palvoo.
Maine coonin alkuperästä liikkuu monenlaisia uskomuksia, joista yksi kertoo, että kissan pennut olivat kesykissan ja pesukarhun risteymiä. Tällainen lajien välinen risteytyminen on käytännössä mahdoton. On myös ajateltu, että maine coonit olivat tosiasiassa norjalaisia metsäkissoja, jotka olivat saapuneet viikinkien mukana Pohjois-Amerikkaan vuonna 1000.
Europanto
Europanto on keinotekoinen kieli, joka on kehittänyt 1996 alun perin huumorimielessä italialainen kirjailija ja kielenkääntäjä Diego Marani. Kielen nimi on yhdistelmä sanoista Eurooppa ja "panta" ( ’kaikki’) sekä samalla parodia kansainvälisesti tunnetuimman apukielen, esperanton, nimestä.
Europantossa ei ole pysyviä sääntöjä, vaan se on eräänlainen vapaa ja luova yhdistelmä Länsi-Euroopan kielistä, sisältäen sanoja ennen kaikkea englannista, saksasta, ranskasta, italiasta ja espanjasta. Marani on kirjoittanut europantoksi artikkeleita sekä novellikokoelman "Las adventures des inspector Cabillot", joka ilmestyi Ranskassa vuonna 1998.
Isä meidän -rukous europantoksi:
Notre Padre who est en la ciel,
may votre nombre est sanctificado.
Venga votre reino.
May votre voluntad est fatto,
comme en ciel, assim on la terre.
Da us notre pane de chaque giorno.
y pardonu notre deudas,
assim comment we pardonar notre deudoress.
y not induce us en tentasion,
mais free us del mauvais.
Amen.
Koiranputki
Koiranputki ("Anthriscus sylvestris") on monivuotinen, hyönteispölytteinen, sarjakukkaiskasvi. Kasvia tavataan typpipitoisilla mailla, yleensä koirien ulkoilutusalueiden tienvierillä ja viljelemättömillä pelloilla.
Koiranputken ontto varsi kasvaa 50–150 cm pitkäksi. Se kukkii juhannukselta elokuuhun valkoisin kukin.
Koiranputki on syötävää, mutta sen makua pidetään hieman epämiellyttävänä. On myös oltava varovainen, sillä koiranputki muistuttaa ulkonäöltään myrkyllisiä hukanputkia ja myrkkykatkoa. Koiranputki on viime vuosikymmeninä levinnyt rajusti maaperän rehevöitymisen ja laidunnuksen vähenemisen takia.
Koiranputkesta saattaa tulla ongelmallinen rikkakasvi, ja paras keino hävittämiseen on niittää kasvusto kukinnan jälkeen ennen siementen kypsymistä. Tämä täytyy toistaa muutamana kesänä. Se on kuitenkin paljon helpompaa kuin esimerkiksi vuohenputken hävitys.
Kreosoottipensas
Kreosoottipensas tai chaparral ("Larrea tridentata") on läntisessä Pohjois-Amerikassa kasvava ainavihanta kasvi. Sitä esiintyy yleisesti Yhdysvaltain lounaisosien ja Meksikon pohjoisosien autiomaissa.
Kreosootille tuoksuvan pensaan sauvamaisissa oksissa kasvaa vahapintaisia tummanvihreitä lehtiä. Kasvin kukat ovat pieniä ja keltaisia ja hedelmät valkoisia siemenpalloja. Kreosoottipensas jää yleensä alle metrin korkuiseksi, mutta jopa kolmemetrisiäkin yksilöitä on löydetty. Pensaat kasvavat puutarhamaisen säännöllisinä muodostelmina, sillä kasvin juuret imevät maaperästä veden niin tehokkaasti, ettei sen lähelle pudonneilla siemenillä ole elinmahdollisuuksia. Kreosoottipensas tuleekin toimeen äärimmäisen kuivissa olosuhteissa.
Kreosoottipensas voi elää äärimmäisen vanhaksi. Se saattaa myös kasvattaa juurtensa kautta uusia versoja maanpinnalle muutaman metrin päähän emokasvista. Kun yhteys juuriston kautta kuihtuu, pensaat jatkavat kasvuaan erillään. Näin kloonautumalla syntyneellä jälkeläisellä on täsmälleen sama perimä kuin emokasvillakin. Vanhimman kloonin arvellaan olevan jopa 18 000 vuotta vanhan. Mikäli klooni katsotaan alkuperäisen kasvin osaksi, kyseessä on maailman vanhin eliö.
Intiaanit ovat käyttäneet kreosoottipensasta paljon lääkeyrttinä. Kasvin lehdistä on keitetty teetä ja niitä on käytetty myös ulkoisesti kipuihin ja haavaumiin sekä esimerkiksi turvonneiden jalkojen ja keuhkokuumeen hoitoon. Pensaasta valmistettujen rohdosten on sittemmin epäilty aiheuttavan käyttäjilleen maksavaurioita ja Suomen elintarvikevirasto on kieltänyt siitä valmistettujen tuotteiden myynnin.
Herillos
Herillos (, 200-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Karthagosta.
Herillos oli Zenonin oppilas. Samoin kuin Aristonin, myös hänen ajattelunsa kehittyi myöhemmin muusta stoalaisuudesta poikkeavaan suuntaan. Aristonin tavoin myös hän keskittyi lähinnä etiikkaan, ja painotti hyveen ja paheen väliin jäävien asioiden yhdentekevyyttä. Hän ei kuitenkaan hylännyt täysin logiikkaa ja muita filosofian aloja.
Diogenes Laertios sanoo, ettei hän kirjoittanut kovin paljoa, mutta hänen teoksensa ovat täynnä voimaa. Hän hyökkäsi teoksissaan erityisesti opettajaansa Zenonia vastaan.
Sorsa
Sorsa voi tarkoittaa seuraavia:
Sorsa on myös seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
William Harvey
William Harvey (1. huhtikuuta 1578 – 3. kesäkuuta 1657) oli englantilainen lääkäri, anatomi ja fysiologi. Häntä pidetään verenkierron keksijänä, joskin idea pienestä verenkierrosta oli esitetty jo 300 vuotta aikaisemmin.
Harveyn opinnot Cambridgen yliopistossa tähtäsivät lääkärin uraan. Hän täydensi opintojaan Italian Padovassa, jossa hänen opettajaan toimi anatomi Girolamo Fabrizzi. Tämä korosti vertailevan anatomian tärkeyttä. Padovassa Harvey sai tohtorin arvon 1602 ja täydet lääkärinoikeudet 1604 Lontoossa.
Padovassa toiminut Andreas Vesalius oli 1500-luvun puolivälissä selvittänyt sydämen ja verisuoniston rakenteen, mutta niiden toimintaa ei silti ymmärretty. Fabrizzi tutki laskimon läppien toimintaa, ja antoi samalla Harveylle tärkeän sysäyksen verisuoniston tutkimiseen. Hän ei tehnyt suoranaisia mittauksia, vaan teki tärkeät löytönsä päättelemällä. Harvey esitti ajatuksensa verenkierrosta vuonna 1616 luennollaan College of Physicians -koulussa Lontoossa. Vuonna 1628 hän julkaisi teoksen "Exercitatio Anatomica de Motu Cordis et Sanguinis in Animalibus" (Anatominen tutkimus sydämen ja veren liikkeestä eläimissä). Siinä hän selitti ensimmäisenä yksityiskohtaisesti, kuinka veri kulkee ruumiissa suljetusti sydämen pumppaamana ja sen läppien ohjaamana. Näin voitiin hylätä antiikin aikainen selitys verisuonissa olevista hengistä.
Myöhemmin Harvey tutki myös elämän syntyä, embryologiaa. Hän esitti tärkeän periaatteen "Omnia ex ovo", jonka mukaan kaikki elämä on syntyisin munasta. Hedelmöittymisen merkitystä ei kuitenkaan vielä oivallettu.
Hans Bethe
Hans Albrecht Bethe (2. heinäkuuta 1906 Strassburg, Saksa – 6. maaliskuuta 2005 Ithaca, Yhdysvallat) oli saksalais-amerikkalainen fyysikko. Hänelle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1967 hänen ydinreaktioiden teoriaan ja erityisesti tähtien energiantuotantoon liittyneistä töistään. Toisen maailmansodan aikana Bethe johti Los Alamosissa sijainneen atomipommiprojektin teoreettista osastoa. Hänen ryhmänsä selvitti uraani-235:n kriittisen massan.
Bethe todisti myös ensimmäisen atomipommin räjäytystä vuonna 1945. Hän sanoi, että häntä eivät kiinnostaneet pommin vaikutukset maailmaan. ”En ole filosofi”, hän selitti. Bethe vaikutti merkittävästi myös vetypommin kehitykseen. Myöhemmin Bethe kampanjoi Albert Einsteinin kanssa ydinkokeita ja kilpavarustelua vastaan.
Hans Bethen mukaan on nimetty muun muassa Bethen yhtälö, jonka hän esitti 1933. Yhtälö kuvaa varattujen hiukkasten, kuten protonien ja alfahiukkasten, liike-energian vähenemisestä väliaineessa.
Ángel Ganivet y García
Ángel Ganivet y García (13. joulukuuta 1865 Granada, Andalusia – 29. marraskuuta 1898) oli espanjalainen kirjailija. Hän toimi Helsingissä konsulina 1896–1898, jolloin hän kirjoitti joukon artikkeleita, jotka myöhemmin julkaistiin nimellä "Suomalaiskirjeitä" ("Cartas finlandesas", julkaistu 1905, suom. 1964). Muita hänen teoksiaan ovat muun muassa "Idearium español" (1897), "La conquista del reino de Maya" (1897) ja "Los trabajos del infatigable creador Pío Cid" (1898). Helsingistä Ganivet siirrettiin konsuliksi Latviaan, jossa hän 33-vuotiaana hukuttautui Riiassa Väinäjokeen.
Ganivet syntyi Granadan kaupungissa Andalusiassa ja opiskeli Madridissa. Hän osasi monia kieliä ja palveli Espanjan konsulina Antwerpenissä ennen Helsinkiä. Espanjassa hänet on liitetty usein vuoden 1898 sukupolveen ("La generación del '98"), jonka muita edustajia on muun muassa Miguel de Unamuno. Ganivetilla oli suhde kuubalaisen Amelia Roldánin kanssa, ja heille syntyi poika Ángel.
Suomalaiskirjeet on koottu kirjoituksista, jotka Ganivet lähetti julkaistavaksi kotikaupunkinsa lehdessä "Defensor de Granadassa". Niissä hän analysoi suomalaista yhteiskuntaa, ja varsinkin hänen suomalaisten teknologiainnostusta koskevia huomioitaan on siteerattu sittemmin innokkaasti. Myös naisten tasa-arvoinen asema Suomessa herätti Ganivetissa huomiota. Ganivet asui Helsingin-aikansa Kaivopuistossa, jossa myös Espanjan konsulaatti sijaitsi.
Suomessa hänellä oli vajaan puolen vuoden kestoinen suhde wieniläissyntyisen Marie Sophie Djakoffskyn kanssa, joka oli hänen kielenopettajansa. Suhde kaatui siihen, että Ganivetin pitkäaikainen seurustelukumppani näki Edelfeltin Djakoffskystä tekemän muotokuvan ja tuli hyvin mustasukkaiseksi. Suhde päättyi siihen, ja Djakoffsky avioitui 1899 Wentzel Hagelstamin kanssa. Runoilija Manuel García on kääntänyt Ganivetin Djakoffskylle lähettämät rakkauskirjeet espanjaksi, ja ne on julkaistu vuonna 2014 nimellä "Cancionero a Mascha Diakovsky".
Nandroloni
Nandroloni, kaupalliselta nimeltään "Deca-Durabolin", on yksi maailman käytetyimmistä anabolisista steroideista. Sitä etsitään jokaisessa dopingtestissä, ja se näkyy niissä pitkään ja herkästi. Nandrolonin käyttö huomataan helposti molekyylin aineenvaihduntatuotteesta, 19-norandrosteronista (CHO). Kansainvälinen olympiakomitea on asettanut aineelle 2 milligramman rajan; jos virtsasta löytyy sitä enemmän, niin jää kiinni dopingista. Raja on 2 mg, koska ihmisen oma keho tuottaa kyseistä ainetta erittäin pieniä määriä. Muita virtsaan erittyviä nandrolonin aineenvaihduntatuotteita ovat 19-noretiokolanoloni (CHO) ja 19-norepiandrosteroni.
Valmisteissa nandroloni on usein muodossa nandrolonidekanoaatti (CHO), jonka elimistö sitten muuntaa nandroloniksi. Dekanoaatti on lisätty valmisteisiin siksi, jotta se pidentäisi annoksen vaikutuksen keston jopa kolmeen viikkoon.
Nandroloni on sukua mieshormonille, testosteronille. Sillä on kuitenkin testosteronia tasapainottomampi koostumus; nandrolonilla on voimakkaampi anabolinen vaikutus mutta heikompi androgeeninen vaikutus. Nandroloni siis edistää luukudoksen muodostumista ja valkuaisainetuotantoa.
Nandroloni on yleinen ainesosa osteoporoosilääkkeissä. Naisten vaihdevuosien jälkeen se pitää heikentyvän luumassan tiiviyttä yllä. Sitä voidaan myös käyttää tietyntyyppisten rintasyöpien hoitoon. Vakavan onnettomuuden jälkeen nandrolinia saatetaan määrätä lihaskunnon ylläpitämistä auttamaan.
Australianpähkinä
Australianmakadamia, myös makadamiapähkinä tai australianpähkinä, ("Macadamia integrifolia") on kotoisin Australian itärannikolta. Useita eri pähkinälajikkeita, myös toista saman suvun lajia, "Macadamia tetraphylla", kutsutaan nimellä australianpähkinä, mutta ainoastaan "Macadamia integrifolia" on kaupallisesti merkittävä.
Australianpähkinä on pienikokoinen puu, jonka vaaleanpunaiset tai keltaiset kukat kasvavat tiiviinä kimppuina. Lehdet ovat kiiltävät ja niiden reunat piikkiset. Sitä viljellään paljon myös muualla kuin Australiassa, etenkin Havaijilla.
Australianpähkinä muistuttaa hyvin paljon hasselpähkinää mutta on tätä jonkin verran isompi. Australianpähkinän kuori on erittäin kova ja vaikea rikkoa. Maku on pehmeän voimainen, mikä selittyy pähkinän korkealla rasvapitoisuudella. Vastaavasti siinä on vähemmän hiilihydraatteja kuin muissa pähkinöissä.
Australianpähkinää kasvatetaan koristekasvina. Sen pähkinöistä tehdään öljyä ("makadamiaöljy"), jota käytetään kosmetiikassa ja ruoanlaitossa.
Alfred von Tirpitz
Alfred von Tirpitz (19. maaliskuuta 1849 – 6. maaliskuuta 1930) oli Saksan keisarikunnan laivaston () suuramiraali, laivastoministeri ja laivaston komentaja ensimmäisessä maailmansodassa 1914–1916.
Tirpitz syntyi Kuestrinissa Brandenburgissa virkamiehen poikana ja varttui Frankfurt an der Oderissa. Hän liittyi Preussin laivastoon 1865 ja kävi Kielin laivastokoulun, josta valmistui upseeriksi 1869. Hän palveli ensin torpedolaivastossa, mutta liittyi 1871 yhdistyneen Saksan laivastoministeriön torpedo-osastoon. Vuonna 1877 hänestä tuli torpedolaivaston tarkastaja.
Tirpitz liittyi laivaston esikuntaan 1892 ja hänet ylennettiin vara-amiraaliksi 1895. Vuodet 1896–1897 hän komensi Aasian risteilijäosastoa ja valvoi Kiaochowin (Jiaozhou) ottamista Saksan satamaksi. Vuonna 1897 hänestä tuli laivastoministeri. Tirpitz oli pääasiassa vastuussa ensimmäistä maailmansotaa edeltäneestä laivaston kilpavarustelusta. Vuosien 1898, 1900, 1908 ja 1912 laivastolaeilla Saksan laivasto kasvoi vuoteen 1914 mennessä maailman toiseksi suurimmaksi, saavuttaen kaksi viidesosaa Britannian kuninkaallisen laivaston vahvuudesta. Siihen kuului seitsemän modernia dreadnought-taistelulaivaa, viisi taisteluristeilijää, 25 risteilijää, 20 vanhempaa taistelulaivaa ja yli 40 sukellusvenettä. Saksan laajennusohjelma ajoi britit kalliiseen kilpavarusteluun ja lähentämään välejään Ranskaan.
Tirpitzistä tuli suuramiraali 1911 ja hänet nimitettiin laivaston komentajaksi sodan puhjetessa. Huolimatta laajennusohjelmasta sota alkoi Tirpitzin mielestä liian aikaisin, koska vuoden 1900 laajennus oli suunniteltu 17 vuoden aikataululla. Hän alkoi ajaa sukellusveneiden määrän kasvattamista ja niiden rajoittamatonta käyttöä. Sodan aikana rakennettiin 345 venettä, ja yli 200 oli rakenteilla Saksan antautuessa.
Sodassa laivasto oli pääasiassa passiivinen ratkaisematonta Skagerrakin taistelua lukuun ottamatta. Vuoden 1915 "RMS Lusitanian" upotuksen jälkeen sukellusvenesotaa rajoitettiin. Tirpitz erosi protestina 15. maaliskuuta 1916. Hänen seuraajansa laivastoministerinä oli Eduard von Capelle.
Sodan lopulla vuonna 1917 Tirpitz oli perustamassa lyhytikäiseksi jäänyttä konservatiivista Saksalaista isänmaan puoluetta (). Sodan jälkeen hän oli oikeistolaisen Saksalaiskansallisen kansanpuolueen edustajana valtiopäivillä 1924–1928.
Natsi-Saksan laivaston taistelulaiva "Tirpitz" nimettiin hänen mukaansa.
Olavi Rimpiläinen
Väinö Olavi Rimpiläinen (s. 12. elokuuta 1937, Siilinjärvi) toimi Oulun hiippakunnan piispana vuosina 1979–2000. Hän tuli tunnetuksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon viimeisenä piispana joka kieltäytyi hyväksymästä naispappeutta.
Rimpiläinen valmistui teologian kandidaatiksi 1961 Helsingin yliopistosta. Hän väitteli teologian tohtoriksi 1971 väitöskirjalla "Läntisen perinteen mukainen hautauskäytäntö Suomessa ennen isoavihaa", ja julkaisi 1970-luvun aikana myös neljä muuta kirkkohistoriallista tutkimusta. Rimpiläinen työskenteli pappina Pielisensuun seurakunnassa Joensuussa sekä uskonnonopettajana Joensuun normaalilyseossa ennen valintaansa Kirkon koulutuskeskuksen johtajaksi 1974. Tästä tehtävästä hän siirtyi Oulun hiippakunnan piispaksi vuonna 1979.
Oulun piispana Rimpiläinen profiloitui Suomen evankelis-luterilaisen kirkon näkyvimpänä ns. vanhan virkakäsityksen kannattajana. Vaikka kirkko hyväksyi naispappeuden virallisesti 1986, Rimpiläinen pitäytyi vanhaan virkakäsitykseen ja kieltäytyi kategorisesti vihkimästä naisteologeja papeiksi. Tämän vuoksi Oulun hiippakunnassa palvelleet naispapit vihittiin papeiksi muissa hiippakunnissa. Rimpiläisen monipuolinen työ piispana jäi usein mediassa naispappeusasian varjoon. Rimpiläisen seuraajaksi Oulun piispan virkaan valittiin vuonna 2000 naispappeuden hyväksyvä Samuel Salmi.
Nykyisin Oulujoen seurakunnan kirkkoherrana toimiva "Satu Saarinen" on väitellyt naispappien kokemuksista Oulun hiippakunnassa piispa Rimpiläisen aikana. Väitöskirja hyväksyttiin Lapin yliopiston yhteiskuntatieteiden tiedekunnassa vuonna 2005.
Eläkkeelle jäämisensä jälkeen hän on ollut kirkon konservatiivisten järjestöjen, kuten Länsi-Suomen rukoilevaisten, SLEY:n ja Lähetyshiippakunnan, toiminnassa mukana.
Valletta
Valletta on Maltan pääkaupunki. Sen asukasluku oli 5 750 vuonna 2017, kun vuoden 2011 väestönlaskennassa asukasluku oli 5 748. Nimensä kaupunki on saanut Johanniittain ritarikunnan (eli Maltan ritarikunnan) suurmestarin Jean de la Vallettin mukaan.
Kaupunki perustettiin maaliskuussa 1566. Sitä ovat hallinneet foinikialaiset, kreikkalaiset, karthagolaiset, roomalaiset, Bysantti, arabit ja Johanniittain ritarikunta itse. Valletta ja sen 320 historiallista muistomerkkiä ovat Unescon maailmanperintöluettelossa.
Koska Malta on Välimeren ympäröimä saari, Vallettankin lämpötila pysyy varsin tasaisena ympäri vuoden. Lämpimimpiä kuukausia ovat heinä- ja elokuu, jolloin päivän ylin lämpötila on keskimäärin 30,7 celsiusastetta. Sateisinta on marras-, joulu- ja tammikuussa. Tammikuu on kylmin kuukausi ja keskimääräinen päivän alin lämpötila on silloin 9,2 celsiusastetta.Vallettan niemimaa, jossa on kaksi luonnonsatamaa Marsamxett ja Pääsatama, on Maltan tärkein satama.
Maltan kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin kahdeksan kilometrin päässä kaupungista. Useimmat Maltan bussilinjoista kulkevat Valettaan tai sieltä pois.
Kaupungin sisällä liikenne on rajoitettua ja monet osat on rajattu jalankulkualueiksi.
Tilliitti
Tilliitti () on kivettynyttä moreenia. Moreeni on hiekan, soran ja kivien seosta, eli lajittumatonta maalaji-ainesta. Tilliittiä, joka on kivettyneestä moreeniaineksesta muodostunut sedimenttikivilaji tavataan kerrostumista, jotka ovat syntyneet jääkausijaksoina ja joutuneet alttiiksi sedimenttikiveä muodostaville prosesseille tämän jälkeen. Tilliiteistä pystytään tutkimaan muun muassa jäätikköjen virtaussuuntia ja moreenin kerrotumisvaiheita. Eniten tilliittiä on löydetty pohjoisilta alueilta, kuten esimerkiksi Grönlannista, Kanadasta, Yhdysvalloista, Venäjän Siperiasta ja Norjasta. Etelä-Afrikasta löydetyn Dwyka-tilliitin paksuus on toista kilometriä ja itä-länsisuunnassa pituutta 1600 km.
Munuaispuu
Munuaispuu ("Anacardium occidentale"), jota kutsutaan myös cashew-pähkinäksi ja cashewpuuksi, on tropiikissa kasvava puu, jota viljellään hedelmien ja siementen takia. Itse kasvi on myrkyllinen, mutta sen hedelmät ja kypsät siemenet ovat myrkyttömiä.
Munuaispuun kukkaperä muuttuu syötäväksi 'hedelmäksi' pähkinän kypsyessä. Tämän epähedelmän kärjessä on varsinainen hedelmä, "pähkinä", jonka kuori on erittäin kova ja sisältää erittäin myrkyllistä öljyä. Pähkinän sisällä on syötävä siemen, cashew-pähkinä. Nykyään tämä kuori poistetaan koneellisesti eräänlaisessa kuumennusprosessissa ja öljy käytetään teollisesti. Etelä-Amerikassa munuaispuun hedelmät ovat suosittuja, mutta pähkinät jäävät yleensä käyttämättä. Vaikka cashew'n hedelmä kulinaarisessa käytössä on pähkinä, on se varsinaisesti kasvitieteellisessä mielessä siemen.
Munuaispuu on alun perin kotoisin Brasiliasta, mutta nykyisin Vietnam on suurin tuottaja. Vuonna 2000 suurimmat cashew-pähkinöiden viejämaat olivat Intia, Brasilia ja Vietnam.
Currylehdet
Currylehdet ovat ruoanlaitossa mausteena käytettäviä "Murraya koenigiin" lehtiä. Puu on kotoisin Etelä-Intiasta ja Sri Lankasta. Lehdet tuoksuvat currylle ja antavat samantapaisen aromin ruokaan. Currylehtiä käytetään samaan tapaan kuin laakerinlehtiä länsimaisessa keittiössä. Suosittu tapa valmistaa ruokaa on paistaa sinapinsiemeniä kirkastetussa voissa (ghee), lisätä hieman hajupihkaa ja muutamia currynlehtiä ja kaataa seos mausteeksi linssimuhennokseen tai linssikeittoon.