hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Thüringen
Thüringenin vapaavaltio on Keski-Saksassa sijaitseva osavaltio. Osavaltiossa asui 2 158 128 ihmistä vuoden 2016 lopussa. Alueen pääkaupunki on Erfurt, jossa asuu 200 000 asukasta. Muita merkittäviä kaupunkeja ovat Gera, Jena, Weimar, Gotha, Eisenach ja Suhl.
Thüringen oli jakautuneena useaksi pikkuvaltioksi 1500-luvulta alkaen. Vuonna 1920 nämä yhdistettiin Saksan valtakunnan Thüringenin osavaltioksi. DDR lakkautti osavaltion vuonna 1952. Thüringen palautettiin osavaltioksi vuonna 1990 Saksojen yhdistyttyä.
Saksi-Anhalt
Saksi-Anhalt () on Saksassa sijaitseva osavaltio. Alueella oli vuoden 2014 lopussa 2 235 548 asukasta. Osavaltio on pinta-alaltaan 20 452 km².
Sen pääkaupunki on Magdeburg. Osavaltio on perustettu vuonna 1990 Saksan yhdistyessä. Sitä ennen alue kuului Saksan demokraattisen tasavaltaan (Itä-Saksaan) ja oli jaettuna Magdeburgin ja Hallen piirikuntiin.
Esa Pulliainen
Esa Pekka Pulliainen (s. 1. tammikuuta 1957 Helsinki) on suomalainen kitaristi. Hänet tunnetaan Agents-yhtyeen kitaristina ja sovittajana. Hän on myös tuottanut muiden artistien levyjä. Vuonna 2003 Esa Pulliaiselle myönnettiin säveltaiteen valtionpalkinto. Vuonna 2015 hän sai Vantaan kulttuuripalkinnon (10 000 eur).
Pulliainen työskenteli ensin eri yhtyeiden roudarina ennen liittymistään Tuomari Nurmion Köyhien ystävät -yhtyeeseen. Hän oli mukana yhtyeen ainoaksi jääneellä levyllä "Kohdusta hautaan" vuonna 1979. Köyhien ystävien hajottua Pulliainen ja osa sen muusta jäsenistöstä perustivat Agents-yhtyeen.
Esa Pulliainen on tunnettu myös luomastaan, niin sanotusta ”Agents-soundista”, jonka on sanottu yhdistelevän 1960-luvun rautalankamusiikkia, rockia ja iskelmää. Vuosina 1979–2006 hän käytti yleensä vaaleansinistä, Suomen lipulla koristettua Fender Stratocaster -sähkökitaraa, jonka perusteella F-Musiikki teetti aikanaan erän replikoita.
Esa Pulliainen on tehnyt myös sävellyksiä, esimerkiksi ”Luonasi”-kappale on Esa Pulliaisen säveltämä ja sanoituksen hän on tehnyt yhdessä Jorma Kääriäisen kanssa. Suurin osa Pulliaisen sävellyksistä on julkaistu Agentsin levyillä. Myös Tuomari Nurmion vuoden "Kohdusta hautaan -levyllä" on yksi Esan Pulliaisen säveltämä instrumentaalikappale ”7-Ender” sekä joitakin Tuomari Nurmion ja hänen yhteissävellyksiä kuten "Ankara". Lisäksi Pulliainen on tehnyt sävellyksiä myös muun muassa Milanalle, Kari Tapiolle, The Swinghufvuds -yhtyeelle, The JP’sille ja Fourbangersille.
Esa Pulliaisella on myös kokoonpano Esa Pulliainen C-Combo, joka aloitti vuonna 2008 nimellä Esa Pulliainen Cocktail Combo. Yhtye aloitti toimintansa aluksi instrumentaaliyhtyeenä ja vuonna 2013 julkaistiin instrumentaalilevy yhtyeen nimellä. Nykyään yhtye tekee yhteistyötä Mr. Breathlessin ja muiden artistien kanssa, esimerkiksi Mr. Breathlessin kanssa on ilmestynyt uusi albumi nimeltään "Keep on Rockin’".
Pulliaisen sukujuuret ovat luovutetussa Karjalassa, hänen isänsä on kotoisin Salmista.
Pikkuaivot
Pikkuaivot (lat. "cerebellum") on aivojen osa, joka sijaitsee isoaivopuoliskojen alapuolella takaraivossa kallon takaosassa. Verta pikkuaivoihin kuljettavat nikamavaltimot.
Kuten isoaivot, pikkuaivot ovat voimakkaasti poimuttuneet ja jakautuneet oikeaan ja vasempaan puoliskoon, hemisfääriin, joita yhdistää toisiinsa pikkuaivomato. Lisäksi pikkuaivoissa on isoaivojen tapaan harmaasta aineesta muodostunut pikkuaivokuori ja sen sisällä valkeata ainetta. Aivorunkoon pikkuaivot liittyvät pikkuaivovarsien välityksellä, jotka ovat muodostuneet hermoradoista. Aivokalvoista kovakalvo muodostaa pikkuaivojen päälle pikkuaivoteltan.
Pikkuaivojen keskeinen tehtävä on koordinoida lihasliikkeitä ja liikesarjoja, kuten polkupyörällä ajoa, ja liikkeiden ajoitusta, kuten heittoliikettä, yhdessä tyvitumakkeiden ja motorisen aivokuoren kanssa. Pikkuaivot ovat tärkeät myös tasapainon säilymisen kannalta, josta ne saavat informaatiota sisäkorvan asento- ja liikereseptoreilta. Pikkuaivot säätelevät sekä hieno- että karkeamotoriikkaa. Pikkuaivot eivät itse aloita liikkeitä, vaan ne ovat liikkeiden koordinoinnin apuyksikkö. Pikkuaivot sovittavat yhteen eri lihasten toimintaa siten, että liikkeistä tulee tarkkoja ja tilanteeseen sopivia.
Astiankuivauskaappi
Astiankuivauskaappi on pestyjen astioiden kuivaamiseen tarkoitettu keittiökaluste. Yleensä tiskipöydän yläpuolelle sijoitettavassa kaapissa on kiinteiden hyllyjen sijaan ritilätelineet, joissa astiat voivat valua kuiviksi.
Yhdysvalloissa Louise R. Krause sai vuonna 1932 patentin (US 1860617) keksimälleen pesualtaan yläpuolelle sijoitetulle ovilla varustetulle astiankuivauskaapille (dish drying cabinet), jossa puinen tukirakennelma piti astiat pystyasennossa niin, että vesi valui altaaseen ja ilma pääsi kiertäessään kuivaamaan astiat. Yhdysvaltalainen Angiolina Scheuermann sai patentin (US 1733907) vastaavanlaiselle, hieman pienemmälle kaapille (Drainer and Depository for Dishes) jo edellisen vuosikymmenen lopulla lokakuussa 1929. Scheuermannin kaapissa lautaset oli tuettu rautalangasta taivutetulla pidikkeillä, hyvin paljon suomalaisen astiakaapin tapaan. Saksassa Margarete Schütte-Lihotzkyn vuonna 1926 suunnittelemaan Frankfurtin keittiöön kuului astiankuivausteline pesualtaan yläpuolella.
Heitä aiemmin skotlantilainen Robina Wood oli saanut patentin aterinkorilla ja vettä keräävällä rännillä varustetulle, pöydälle asetettavalle astiankuivaustelineelle (dish drainer) Yhdysvalloissa vuonna 1895 (US 542912) ja Isossa-Britanniassa vuonna 1894 (GB189410066 Improvements in and relating to the Drying of Dishes and the Like).
Suomessa astiankuivauskaappia kehitti Maiju Gebhard Työtehoseurassa vuosina 1944–1945. Eduistaan huolimatta astiankuivauskaapin käyttö ei ole levinnyt kaikkiin maihin, mutta se on Suomen lisäksi suosittu esim. Italiassa ja jonkin verran suosittu Ruotsissa.
Suomalaisen astiankuivauskaapin lähin esikuva oli ruotsalainen astiankuivausteline, jota pidettiin pöydällä. Gebhard huomasi, että monissa kodeissa telinettä ei käytetty, vaan astiat kuivattiin käsin ja siirrettiin välittömästi kaappiin. Gebhardin oivallus oli sijoittaa kuivaustelineet kaappiin tiskipöydän yläpuolelle, missä astiat saivat rauhassa valua kuiviksi, aivan kuten amerikkalaisessa mallissa. Näin voitiin välttää yksi kodinhoidon työvaihe. Gebhardin laskelmien mukaan ennen pesukoneiden käyttöönottoa perheenemäntä käytti tiskaamiseen ja astioiden kuivaamiseen lähes 30 000 tuntia elämästään.
Enso-Gutzeit aloitti astiankuivauskaapin valmistamisen 1948. Vuonna 1954 telineitä alettiin valmistaa muovipäällystetystä teräslangasta puhtaanapidon helpottamiseksi. Telineiden ja kaappien mitat standardoitiin vuonna 1982.
Hägersten (kaupunginosa-alue)
Hägersten on Tukholman kunnan entinen kaupunginosa-alue. Se sijaitsi kunnan eteläosassa ("söderort"). Se lakkasi olemasta 1. tammikuuta vuonna 2007, kun se ja Liljeholmenin kaupunginosa-alue yhdistettiin uudeksi Hägersten-Liljeholmenin kaupunginosa-alueeksi.
Hägerstenin pinta-ala oli 6,25 km². Vuonna 2004 siellä oli 29 847 asukasta. Etelässä Hägersten rajoittui Skärholmenin ja Älvsjön kaupunginosa-alueisiin sekä Huddingen kuntaan. Hägerstenin itäpuolella oli Liljeholmenin kaupunginosa-alue ja pohjoisessa Mälaren. Hägersteniin kuuluivat seuraavat kaupunginosat: Fruängen, Hägersten, Hägerstensåsen, Mälarhöjden ja Västertorp.
Stabiae
Stabiae oli Rooman valtakunnan kaupunki Campaniassa. Se sijaitsi noin 15 km Herculaneumista kaakkoon Napolinlahden rannalla. Kaupunki tuhoutui Pompejin ja Herculaneumin ohella Vesuviuksen purkautuessa vuonna 79.
Ennen roomalaisia ja heidän huviloitaan aluetta asuttivat oskin kieltä puhuneet samnilaiset. Alueelta on tehty hautalöytöjä ajalta 700 eaa - 300 eaa.
Purkauksen jälkeen kaupunki rakennettiin pian uudelleen, nykyisin paikalla sijaitsee Castellammare di Stabian kaupunki. Antiikin Stabiaesta on jäljellä muinaisjäännöksiä. Siellä on suoritettu kaivauksia muun muassa Villa San Marcossa ja Villa Ariannassa.
Hässelby-Vällingby
Hässelby-Vällingby on yksi Tukholman kunnan 14 kaupunginosa-alueesta. Se sijaitsee kunnan länsiosassa ("västerort"). Hässelby-Vällingbyssä on lähes 62 000 asukasta, ja sen pinta-ala on 19,60 neliökilometriä. Etelässä ja idässä Hässelby-Vällingbyn rajanaapureita ovat Bromman ja Spånga-Tenstan kaupunginosa-alueet, lännessä taas Järfällan kunta. Hässelby-Vällingbyhyn kuuluvat seuraavat kaupunginosat: Hässelby Gård, Hässelby Strand, Hässelby Villastad, Grimsta, Kälvesta, Nälsta, Råcksta, Vinsta ja Vällingby.
Katarina-Sofia
Katarina-Sofia oli yksi Tukholman kunnan kaupunginosa-alueista. Se sijaitsi kunnan sisäosassa ("Innerstaden"). Kaupunginosa-alue lakkasi olemasta 1. tammikuuta vuonna 2007, kun se ja Maria-Gamla stanin kaupunginosa-alue yhdistyivät uudeksi Södermalmin kaupunginosa-alueeksi.
Katarina-Sofiassa oli vuonna 2004 42 750 asukasta, ja sen pinta-ala oli 3,36 km². Kaupunginosa-alueeseen kuuluivat seuraavat kaupunginosat: Danviksklippan, Lugnet, Hammarby Sjöstad, Henriksdalshamnen ja Hammarbyn teollisuusalue.
Oplontis
Oplontis oli muinaisitalialainen kaupunki Campaniassa. Se sijaitsi Herculaneumista kaakkoon, Pompeijista itään ja Stabiaesta pohjoiseen Napolinlahden rannalla. Kaupunki tuhoutui Pompejin, Herculaneumin ja Stabiaen kera Vesuviuksen purkautuessa vuonna 79.
Nykyisin paikalla sijaitsee Torre Annunziatan kaupunki.
Antiikin Oplontiksesta on jäljellä muinaisjäännöksiä. Siellä on suoritettu kaivauksia Villa Poppaeassa. Toinen merkittävä löytö tehtiin vuonna 1974 kun löydettiin L. Crassius Tertiuksen huvila. Se löytyi 300 metriä Villa Poppaeasta itään kun paikalle rakennettiin koulua. Sieltä löydettyä esineistöä on Napolin arkeologisessa museossa.
Boscoreale
Boscoreale oli muinaisitalialainen kaupunki Campaniassa. Se sijaitsi Pompejista pohjoiseen ja Oplontiksesta koilliseen Vesuviuksen juurella. Kaupunki tuhoutui Pompejin ja Herculaneumin kera Vesuviuksen purkautuessa vuonna 79. Antiikin Boscorealesta on jäljellä muinaisjäännöksiä. Siellä on suoritettu kaivauksia muun muassa Villa Pisanellassa ja Publius Fannius Synistorin huvilassa.
Boscoreale on myös nykyinen kaupunki, jossa on vajaat 30 000 asukasta.
Antti Aarne
Antti Amatus Aarne (alk. Limnell; 5. joulukuuta 1867 Pori – 5. helmikuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen kansanrunouden tutkija ja professori.
Aarnen vanhemmat olivat seppämestari Johan Limnell ja Maria Ahlqvist. Isä kuoli varhain ja äitikin Aarnen kouluaikoina. Lahjakas ja ahkera orpo selviytyi kuitenkin opinnoistaan hyvin. Hän pääsi ylioppilaaksi Porin suomalaisesta yksityislyseosta 1889 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1893. Vuodet 1895–1898 hän opiskeli stipendin turvin Moskovassa, jossa hän kokosi myös aineistoa kansansatuja käsittelevää väitöskirjaansa varten. Aarne väitteli tohtoriksi vuonna 1907; hänen väitöskirjansa "Vergleichende Märchenforschungen" käsitteli vertailevaa saduntutkimusta.
Elättääkseen perheensä Aarne työskenteli suomen kielen opettajana Kokkolassa ja Sortavalassa. Aarne toimi Kokkolan suomalaisen yhteiskoulun johtajana 1898–1902 ja Sortavalan lyseossa nuorempana lehtorina 1902–1920 ja rehtorina 1904–1908. Hän oli Helsingin yliopiston suomalaisen ja vertailevan kansanrunouden tutkimuksen dosenttina 1911–1922 ja ylimääräisenä professorina 1922–1925. Aarne kuoli vuonna 1925, vain 57-vuotiaana.
Aarne kehitti kansansatujen luokittelun eri satutyyppeihin, joka oli pohjana Aarne–Thompson-luokittelujärjestelmälle. Aarne julkaisi luokituksensa vuonna 1910 teoksessaan "Verzeichnis der Märchentypen". Formalisteihin lukeutunut Vladimir Propp kuitenkin kritisoi luokitusta. Vuonna 1928 amerikkalainen folkloristi Stith Thompson laajensi Aarnen motiivipohjaista luokittelua. Thompson teki toisen lisäyksen luokitukseen 1961, ja loi samalla niin sanotun AT-numerojärjestelmän. Vuonna 2004 Hans-Jörg Uther laajensi AT-luokitusjärjestelmää edelleen (Aarne–Thompson–Uther- eli ATU-luokitus).
Antti Aarne oli naimisissa vuodesta 1896 Eeva Anderssonin (1872–1948) kanssa. Heillä oli kolme tytärtä, joista nuorin Aune Vuokko Laine (aiemmin Teitti) toimi kirjakauppiaana.
Aarnen arvostus on vaihdellut eri aikakausina paljon. Omana aikanaan häntä pidettiin mielenkiinnottomana opettajansa Kaarle Krohnin ideoiden kehittäjänä, mutta toisaalta hänen saduntutkimuksensa toimivat malleina muille eurooppalaisille ja yhdysvaltalaisille tutkijoille. 1960- ja 1970-luvulla Aarnen kertomustypologia sai kovaa kritiikkiä ja hänen katsottiin edustavan vanhentunutta suuntausta ja jopa määritelleen kertomusten keskeistä sisältöä väärin. Nykytutkimus pitää Aarnen ja hänen ankaran arvostelijansa Vladimir Proppin kuvaustapoja toisiaan täydentävinä. Suomessa kansallismielisyys on toisinaan innoittanut tutkijoita jopa ylistämään Aarnea ylenpalttisesti.
Tietokonegrafiikka
Tietokonegrafiikka on tietotekniikan ala, joka keskittyy kuvien tuottamiseen ja käsittelyyn digitaalisessa muodossa tietokoneen avulla. Toimisto-ohjelmissa käytettyä esitysgrafiikka kutsutaan karkeaksi tietokonegrafiikaksi.
Tietokonegrafiikka voidaan jaotella seuraaviin osa-alueisiin:
Kista (kaupunginosa-alue)
Kista oli yksi Tukholman kunnan kaupunginosa-alueista. Se sijaitsi kunnan länsiosassa ("Västerort"). Kaupunginosa-alue lakkasi olemasta 1. tammikuuta 2007, kun se ja Rinkebyn kaupunginosa-alue yhdistyivät uudeksi Rinkeby-Kistan kaupunginosa-alueeksi.
Vuonna 2004 Kistan kaupunginosa-alueella oli 30 142 asukasta. Siihen kuuluivat seuraavat kaupunginosat: Akalla, Husby, Kista ja Hansta.
Kistan alue on tunnettu siellä sijaitsevista teknologiayrityksistä. Kistassa sijaitseva 32-kerroksinen Kista Science Tower on Ruotsin korkein konttoritalo.
Sveitsiläiskaarti
Sveitsiläiskaarti (, , ) on sveitsiläisistä koostuva sotilasyksikkö, jonka tehtävänä on paavin ja Vatikaanivaltion turvallisuuden takaaminen.
Sen perusti paavi Julius II vuonna 1506 pyytämällä hyvinä palkkasotilaina tunnettuja sveitsiläisiä turvaamaan Vatikaania aseilla. Vatikaanin Sveitsiläiskaarti on yksi maailman vanhimpia edelleen toimivia sotilasosastoja. Sen vuosipäivä on 6. toukokuuta.
Sveitsiläiskaarti on Vatikaanin ainoa sotilaallinen yksikkö, ja sen päätehtävä on huolehtia paavin turvallisuudesta. Seremoniaroolin ohella kaarti on nykyaikainen ja hyvin koulutettu turvallisuusyksikkö. Italian armeija vastaa tarvittaessa Vatikaanivaltion sotilaallisesta puolustuksesta. Paavi Johannes Paavali II:ta vastaan tehdyn murhayrityksen jälkeen osa sveitsiläiskaartilaisista toimii vartiointitehtävissään siviilipukuisina esittäen turisteja tai Pietarinkirkon henkilökuntaa. Kaarti on joutunut taisteluun vain kerran historiansa aikana, kun se vuonna 1527 puolusti paavia Kaarle V:n sotajoukkoja vastaan. Kaartin vahvuus on ollut 135 miestä vuodesta 2018.
Perusvaatimukset kaartiin pääsemiseksi ovat:
Kaartilainen saa automaattisesti Vatikaanin kansalaisuuden. Kaartilaiselle kyse on kunniatehtävästä, ja yksikköön onkin hakijoita paljon enemmän kuin tarvitaan. Kahden vuoden palveluksen jälkeen kaartilainen voi halutessaan päättää palveluksensa, jolloin hän menettää kansalaisoikeutensa. Kaarti käyttää italian ja saksan kieliä.
Vatikaanin sveitsiläiskaartin kuuluisat juhla-asut on suunnitellut Jules Repond, joka toimi kaartin komentajana vuosina 1910–1921. Juhla-asuja käytetään vain juhlapäivinä, arkisin sotilailla on tummansininen sotilaspuku.
Harukin lause
Harukin lause on geometriaan liittyvä lause, joka kuuluu seuraavasti: 
"Olkoon a, b ja c kolme ympyrää. Oletetaan, että b ja c leikkaavat pisteissä A ja A', a ja c pisteissä B ja B' sekä a ja b pisteissä C ja C'. 
Tällöin" formula_1
Janat AA', BB' ja CC' ovat kukin ympyröiden radikaaliakseleita, joten ne leikkaavat yhteisessä pisteessä R. Koska A,A',B,B' ovat kaikki C:n kehällä, on AB'R ja BA'R yhdenmuotoisia inversion suhteen. Siten BA'/AB'=BR/AR, ja vastaavasti CB'/BC'=CR/BR, AC'/CA'=AR/CR. Tällöin BA'/CA'*CB'/AB'*AC'/BC'=BA'/AB'*CB'/BC'*AC'/CA'=BR/AR*CR/BR*AR/CR=1.
Mukkula
Mukkula on Lahden kaupunginosa noin 5 km etäisyydellä keskustasta. Aluetta rajaavat etelässä Niemen teollisuualue, lännessä Vesijärvi, pohjoisessa Kilpiäisten asuinalue ja idässä Vääksyntie eli valtatie 24. Mukkula on kuulunut Hollolaan, josta se liitettiin Lahteen vuonna 1933. Ruotsiksi nimi on ollut Mokulla tai Muckula. Hollolan syyskäräjillä 1466 on esiintynyt lautamiehenä Lars Mukkain. Tuuloksessa on vastaavasti elänyt Hein Muckulan -niminen asukas.
Mukkula tunnetaan joka toinen vuosi järjestettävästä kansainvälisestä kirjailijakokouksestaan, joka siirtyi pidettäväksi Hollolan Messilässä kesällä 2009. Vuodesta 2003 alkaen Mukkulan rannassa on lisäksi vuosittain juhlittu Summer Up -festivaalia, joka on kaksipäiväinen urbaanin musiikin festivaali. Se keräsi vuonna 2013 noin 30 000 kävijää.
Mukkulan palveluihin kuuluvat muun muassa peruskoulu (lukio lakkautettiin vuonna 2007). Mukkulassa on myös kirjasto, ostoskeskus, keski-Lahden seurakuntaan kuuluva Mukkulan kirkko, päiväkoti, kesähotellina toimiva Lahden ammattikorkeakoulun opiskelija-asuntola, 1700-luvun lopulla rakennetun Mukkulan kartanon yhteydessä toimiva leirintäalue ympäröivine puistoineen. Mukkulan kartanon alue tarjoaa mahdollisuuden virkistyskäyttöön kesällä ja talvella.
Pyörätiet ja bussiyhteydet Lahden keskustaan ovat hyvät. Linja 21 ajaa Niemenkadun kautta Mukkulaan ja kääntyy ostoskeskukselta Pilkotunmäelle, linjat 31 ja 32 ajavat Mukkulankatua ohi ja palvelulinja 35 ajaa Niemenkadun kautta ohi. Näillä busseilla pääsee ilman vaihtoa Riihelään (21), Renkomäkeen (31), Saksalaan (32) ja Päijät-Hämeen Keskussairaalalle (35). Mukkulan läpi kulkee tieyhteys sekä pyöräily- ja retkeilyreitti Kilpiäisten kautta Hollolan Kukkilan kylään. Väylän kautta ajetaan Lahden ja Kalliolan välisiä linja-autovuoroja.
Vääksyntien (Vt 24) pysäkeiltä pääsee lähiliikenteen busseilla Vääksyn suuntaan. Merrasjärven pikavuoropysäkiltä pääsee pikavuoroilla suoraan Helsinkiin, Jämsään, Jyväskylään ja Hartolaan. Merrasjärven pysäkkiä käyttävät myös Helsinki-Jämsä-Jyväskylä -erikoispikavuorot, jotka ohittavat Lahden keskustan. Mukkulan laidalla Holman pikavuoropysäkiltä pääsee linja-autolla Heinolan suuntaan.
Mukkulassa on Nesteen halpajakeluketjuun kuuluva Neste Express-kylmäasema ja Neste-Taukotuuli-liikenneasema.
Urim ja tummim
Urim ja tummim olivat välineet, joilla leeviläinen ylimmäinen pappi tulkitsi ja sai ilmoitusta Jumalan tahdosta. Niillä ilmeisesti heitettiin arpaa ja Jumalan ajateltiin näin antavan vastauksen (2. Moos. 28:30 ja 4. Moos. 27:21).
Ylimmäinen pappi kantoi urimia ja tummimia juhlallisen pukunsa rintakilvessä. Urim on suomeksi "valo", "kirkkaus" tai "ilmoitus", ja tummim on "täydellisyys", "totuus" tai "oikeus" (mormonismissä käännös annetaan usein muodossa "valot ja täydellisyydet" johtuen sanojen -im monikkomuodosta).
Myöhempien aikojen pyhien liikkeessä on urimilla ja tummimilla on merkittävä osa. MAP-kirkon perustaja Joseph Smith kertoi kääntäneensä Mormonin kirjan löytämistään kultalevyistä kahden urimiksi ja tummimiksi kutsutun kristallikivien avulla.
Gerd Müller
Gerhard "Gerd" Müller (s. 3. marraskuuta 1945 Nördlingen) on saksalainen jalkapalloilija.
Maajoukkueurallaan 68 maalia 62 ottelussa ja Bundesliigassa 365 maalia 427 ottelussa tehneen Müllerin voidaan sanoa olevan yksi kaikkien aikojen parhaista jalkapallohyökkääjistä. Vuoden 1972 aikana hän teki 85 maalia, mikä pysyi yhden kalenterivuoden aikana tehtyjen maalien ennätyksenä vuoteen 2012 saakka, kunnes Lionel Messi ylitti sen. Müllerin lempinimi oli "der Bomber" ("Pommittaja").
Müller aloitti jalkapallouransa synnyinkaupunkinsa Nördlingenin joukkueessa TSV 1861 Nördlingenissä. Vuonna 1964 hän siirtyi Bayern Müncheniin. Seura, josta on tullut sittemmin Saksan kautta aikain menestynein, ei pelannut tuolloin Bundesliigassa ja edellisestä ja tuohon aikaan ainoasta Saksan mestaruudestakin oli vierähtänyt yli 30 vuotta. Bayern nousi Bundesliigaan vuonna 1965.
1960-luvun lopussa ja 1970-luvulla Müller oli voittamassa Bayernissa monta mestaruutta. Joukkuetovereina hänellä oli muun muassa Franz Beckenbauer, Sepp Maier ja Hans-Georg Schwarzenbeck jo 1960-luvun puolivälistä alkaen ja Paul Breitner ja Uli Hoeneß 1970-luvun alusta. Müller oli voittamassa Bundesliigan mestaruutta neljä kertaa, kuten myös Saksan cupia, kolme kertaa Euroopan cupia ja kerran sekä Cup-voittajien cupia että Intercontinental Cupia. Müller oli seitsemällä kaudella Bundesliigan paras maalintekijä ja kahdella kaikkien Euroopan pääsarjojen paras maalintekijä. Hänen nimissään on edelleen euro-otteluissa tehtyjen maalien ennätys, 66 maalia, jotka hän teki 74 ottelussa, ja Bundesliigassa tehtyjen maalien ennätys.
Bayernista Müller siirtyi viidentoista vuoden jälkeen vuonna 1979 Yhdysvaltoihin silloiseen North American Soccer Leagueen (NASL). Hän pelasi Fort Lauderdale Strikersissa kolme kautta ja teki 40 maalia 80 ottelussa.
Müller teki 68 maalia pelaamissaan 62 maaottelussa. Hänen uransa Saksan jalkapallomaajoukkueessa alkoi vuonna 1966 ja päättyi 7. heinäkuuta 1974 maailmanmestaruuteen kotistadionilla Münchenissä. Hän teki tässä Alankomaita vastaan pelatussa, 2–1 päättyneessä loppuottelussa ratkaisevan maalin. Hänen neljä maaliaan maailmanmestaruuskilpailuissa 1974 ja kymmenen maaliaan maailmanmestaruuskilpailuissa 1970 tekivät hänestä 32 vuodeksi kautta aikain eniten maaleja jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa tehneen pelaajan. Meksikon kisoissa 1970 Müller voitti maalikuninkuudenkin. Vuoden 2006 MM-kilpailuissa Saksassa hänen ohitseen nousi Brasilian Ronaldo 15 osumallaan.
Müller pelasi myös vuoden 1972 Euroopan-mestaruuskilpailuissa, jotka Saksan liittotasavalta voitti. Müller oli neljällä osumallaan turnauksen paras maalintekijä. Kaiken kaikkiaan hän pelasi kolmessa arvoturnauksessa (MM 1970 ja 1974, EM 1972) 15 peliä ja teki niissä 18 maalia.
Jalkapallouransa jälkeen Müller ajautui alkoholismiin, josta hän kuitenkin toipui käytyään läpi alkoholivieroituksen. 1990-luvun alkupuolella hänet palkattiin töihin Bayern Münchenin organisaatioon. Hän toimi pitkään Bayernin kakkosjoukkueen apulaisvalmentajana.
Tommy Remengesau
Thomas Esang "Tommy" Remengesau (s. 29. helmikuuta 1956 Koror) on palaulainen poliitikko, joka toimii maansa presidenttinä.
Hänet valittiin presidentiksi 2000, ja jatkokaudelle 2004. Perustuslaki rajoittaa peräkkäiset kaudet kahteen, joten 2008 hän ei ollut ehdokkaana, mutta 2012 hänet valittiin jälleen presidentiksi.
Desoutter II
Desoutter 1930-luvulla suunniteltu ja rakennettu englantilainen versio hollantilaisesta yhteyslentokoneesta.
Englantilainen Desoutter-lentokonetehdas valmisti lisenssillä 28 kappaletta hollantilaisen Koolhoven F.K.41 -pienkonetta markkinoiden sitä Desoutter Mk.I-nimellä. F.K.41 -lentokonetta oli valmistettu kuusi kappaletta. Desoutter Mk.II oli hieman modifioitu versio, Mk.I:n Cirrus Hermes-moottorin sijaan siinä oli De Havilland Gipsy III, sivuperäsin ja tuulilasi oli uudelleen suunniteltu.
Desoutter Mk.II -mallia rakennettiin kaikkiaan 13 kappaletta.
Det Danske Luftfartselskab osti vuonna 1931 toiseksi viimeisenä valmistetun Desoutter Mk.II-koneen, jonka tunnukseksi tuli OY-DOD. Vuonna 1934 kone myytiin luutnantti Michael Hansenille, seuraavana vuonna Nordisk Luftrafik -yhtiölle ja 1938 Nordjysk Aero Servicelle. Vielä samana vuonna Michael Hansen osti koneen takaisin itselleen ja kävi sillä Kapkaupungissa.
Kyseinen koneyksilö ostettiin Tanskan Punainen Ristin keräämillä varoilla Suomeen, kun Suomen Punainen Risti oli pyytänyt ambulanssikonetta Ruotsista ja Tanskasta. Michael Hansen lensi koneen Malmille 28. lokakuuta 1941. Koneella oli tuolloin lennetty 1 199 h 30 min. Kone sai Suomen Ilmavoimien ja Punaisen Ristin kokardit ja tunnuksen DS-1. Se oli yhteys- ja ambulanssikoneena Lentolaivueissa 42 ja 48 sekä Pommituslentolaivue 44:ssä marraskuuhun 1944 asti, jolloin se vaurioitui laskussa Kemissä. Koneessa käytettiin sekä pyörä- että suksilaskutelinettä ja sillä lennettiin ambulanssi- ja yhteyskoneena 475 tuntia Suomessa.
Valtion lentokonetehtaalla työskennelleet Torsti Tallgren ja Armas Jylhä kunnostivat koneen sodan jälkeen ostettuaan sen Karhumäen Veljeksiltä, jotka olivat ostaneet koneen sen moottorin takia. Tallgren ja Jylhä varustivat koneen Mk.I:n tapaan Cirrus Hermes -moottorilla. Kone palasi siviili-ilma-alusrekisteriin tunnuksella OH-TJA marraskuussa 1947, mutta tuhoutui 4. joulukuuta 1947 Tampereella.
Cessna 165 Airmaster
Cessna Model C-165 Airmaster oli yhdysvaltalainen, Cessna Aircraft Companyn valmistama yksimoottorinen yleisilmailukone.
C-165 Airmasterin ensimmäinen versio, C-34, esiteltiin 1935. Toinen versio, C-37, tuli markkinoille kahta vuotta myöhemmin. C-37 -mallissa oli edeltäjäänsä leveämpi ohjaamo, sähkökäyttöiset laskusiivekkeet ja hieman pidempi siipi. C-37:ää valmistettiin kuitenkin vain 46 kappaletta hyvistä suorituskyvystään ja lento-ominaisuuksistaan huolimatta. C-34:n pohjalta kehitettiin vuoteen 1941 mennessä mallit C-38, C-145 ja C-165, joille annettiin lisänimi Airmaster. C-34:ää ja siihen pohjautuvia koneita valmistettiin kaikkiaan 186 kappaletta.
Veljekset Karhumäki hankki ja rekisteröi C-37 -koneen tunnuksella OH-VKF helmikuussa 1938. Karhumäen käytössä koneella lennettiin 483 tuntia ja 15 minuuttia ennen sen pakko-ottamista Suomen ilmavoimien käyttöön talvisodan kynnyksellä lokakuussa 1939. Ilmavoimien käytössä kone siirtyi alkuun täydennyslentolaivue 39:n toisen lentueen, eli koulutuslentueen käyttöön. Kone kärsi starttivaurion maaliskuussa 1940, minkä jälkeen se lähetettiin korjattavaksi Karhumäen tehtaalle. Korjausten yhteydessä kone sai ilmavoimien tunnuksen CE-1. Lentolaivue 6 (LLv 6) käytti konetta sen palattua huollosta aina tammikuuhun 1941. Kone luovutettiin lentolaivue 46:lle (LLv 46) 24. kesäkuuta 1941, ja se varastoitiin seuraavana päivänä. Veljekset Karhumäki myi koneen ilmavoimille lokakuussa 1941. CE-1:llä lennettiin ilmavoimissa kaikkiaan 233 tuntia ja 55 minuuttia. Koneen moottori luovutettiin havaintovälineeksi huhtikuussa 1942 varaosapulan seurauksena. CE-1 poistettiin ilmavoimien luetteloista heinäkuussa 1943, ja myytiin takaisin Veljekset Karhumäelle saman vuoden joulukuussa. Karhumäet myivät koneen kunnostamisen jälkeen edelleen ruotsiin, jossa se rekisteröitiin siviilitunnuksella SN-ANP elokuussa 1945. Kone poistettiin Ruotsin ilma-alusrekisteristä noin yhdeksän vuotta myöhemmin marraskuussa 1954. Veljekset Karhumäki hankki koneen vuosikymmeniä myöhemmin takaisin ja sen osat saapuivat suomeen elokuussa 2008. Kone oli vuoden 2010 tiedon mukaan tarkoitus entistää näyttelykuntoon.
Riku Rinne
Riku Rinne (s. 1963 Tampere) on suomalainen nuorisoevankelista, laulaja ja kirjailija. Hän tuli tunnetuksi ensin Nokian herätyksen ylistyksenjohtajana ja myöhemmin kristillisen nuoriso- ja koululaistyönsä johdosta. Rinne valittiin evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokoukseen edustuskaudeksi 2008–2012 ja yleisvaliokuntaan.
Rinne valmistui tietoliikenneinsinööriksi vuonna 1987. Hän aloitti 25-vuotiaana vuonna 1988 työn nuorten parissa kiertämällä aluksi kouluja insinöörintyön ohessa. Vuonna 1994 Rinne irtisanoutui työstään ja aloitti päätoimisen nuoriso- ja koululaistyön saaden elatuksensa tukirenkaalta. Rinne on kirjoittanut kirjoja ja tehnyt gospelmusiikkia, radio-ohjelmia sekä tv-ohjelmia. Häntä käytettiin saatananpalvonnan asiantuntijana Hyvinkään paloittelusurman oikeudenkäynnissä. Hän on käsitellyt aihetta myös kirjoissaan.
Rinteen koulutus- ja nuorisotyötoiminta on laajentunut vuosi vuodelta ja sisältää koululaisten elämänhallintavalistusta kristillisen arvomaailman pohjalta. Hän tekee vierailuja kaikille kouluasteille (alakoulu, yläkoulu, lukio, ammattioppilaitokset) ja järjestää erilaisia koulutuksia opettajille ja opiskelijoille. Rinteen mukaan valtavan suosion ovat saaneet erityisesti vanhempainillat. Rinne on vieraillut puhumassa noin tuhannessa koulussa ja seurakunnissa paitsi kotimaassaan myös Ruotsissa, Virossa, Venäjällä ja Albaniassa. Hän on kertonut matkallaan ajaneensa riivaajia ulos albanialaisesta noidasta.
Rinteen vakiintuneita työmuotoja ovat myös Come Home -radio-ohjelma Radio Deissä. Hänen kahta tv-ohjelmaansa on esitetty TV7-kanavalla: Come Home -ohjelma nuorille sekä Come Home Kids lapsille. Lisäksi on internetissä esitettävä Come Home Live.
Rinteen mielipiteitä roolipeleistä ja metallimusiikista on aikoinaan pidetty hyvin konservatiivisina. Rinteen mukaan hän ei ole koskaan kritisoinut itse roolipeliharrastusta vaan sanoo sen riippuvan asiasisällöstä. Myös hänen mielipiteitään metallimusiikista ja lasten viihteestä on lehdissä suurenneltu.
Rinne kertoo olevansa evankelis-luterilainen, mutta hänet tunnetaan erityisesti vapaiden suuntien, kuten helluntailaisten piirissä ja hän on korostanut armolahjojen merkitystä.
Vuonna 2003 valmistunut dokumenttielokuva "Älkää peljätkö" kertoo Rinteestä ja muista Nokian herätyksen toimijoista. Vuonna 2001 Rinteen teos "KK – Kuolemankauppias" valittiin Vuoden kristilliseksi kirjaksi. 2015 Rinne julkaisi kirjoittamansa e-kirjan "Kadonneet sankarit" ilmaiseksi kotisivuillaan. Syyskuussa 2016 Riku Rinne kertoi Ristin Voitto -lehdessä, että hän ei ole puhunut saatananpalvonnasta enää kymmeneen vuoteen.
Partitiivi
Partitiivi eli "osanto" on itämerensuomalaisille kielille tyypillinen sijamuoto. Sillä ilmaistaan partiaalista eli osaobjektia tai imperfektiivistä aspektia: toiminta ei koske koko objektia tai sen kohdetta ei ole rajattu ("syön leipää = määräämättömän osan leivästä), toimintaa ei saateta loppuun tai se ei ylipäätään tapahdu ("en osta autoa), tai toiminta on inherentisti imperfektiivistä, ts. se ei voi johtaa konkreettiseen tulokseen tai muutokseen kohteen tilassa, joten tiettyjen verbien objekti on aina partitiivissa ("katselen televisiota, rakastan sinua").
Itämerensuomalaisissa kielissä partitiivi on tyypillisesti myös prepositioiden pääsanan sijamuoto ("ennen kesää, ympäri korvia").
Suomessa partitiivi on laajentanut tehtäviään yleiseksi epämääräisyyden tai rajaamattoman määrän ilmaisimeksi. Ns. eksistentiaalilauseissa myös kieliopillinen subjekti voi olla partitiivissa: "Autoja seisoo pihalla."
Partitiivin pääte on suomessa "-a, -ä, -ta, -tä". Sanan alkuperäinen konsonanttiloppuisuus voi tuottaa partitiivimuodossa sanan lopuksi "-tta/-ttä", ja nykykielessä sanatyypin ”sade/tuote” partitiivin päätteeksi onkin mahdollista hahmottaa myös "-tta/ttä." Se on alkuaan ollut erosijan, ns. separatiivin pääte. Vanha paikallissijamerkitys näkyy yhä esimerkiksi adverbeissa "ulkoa, kotoa". Tästä syystä partitiivi luetaan joskus ns. yleisiin paikallissijoihin.
Samantapaisia kehityksiä erosijaisuudesta (”jostakin pois”) osaobjektin tai rajaamattoman määrän ilmaisutavaksi tunnetaan muissakin kielissä, esimerkiksi ranskan "de"-preposition käytössä: "Je mange du pain" ’syön leipää’.
Suomen kielessä partitiivilla on varsin monitahoinen käyttöala, mikä tuottaa vaikeuksia kielenoppijoille. Partitiivin käyttöä on tutkinut erityisesti professori Terho Itkonen.
Esimerkkejä partitiivin käytöstä:
Tobin kieli
Tobi on austronesialainen kieli, jota puhutaan Palaussa, Tyynellä valtamerellä. Kieli on lähes hävinnyt. Sillä oli vuonna 1995 jäljellä 22 äidinkielistä puhujaa. Kieli on läheistä sukua sonsorolin kielelle. Kaikki tobin puhujat ovat kaksikielisiä englannin ja palaun kielten kanssa. Tobi on virallinen kieli Hatohobein osavaltiossa Palaulla.
Simone Weil
Simone Weil (3. helmikuuta 1909 Pariisi, Ranska – 24. elokuuta 1943 Ashford, Kent, Englanti) oli ranskalainen filosofi. Hän syntyi juutalaistaustaiseen lääkäriperheeseen, jolla oli älyllisiä harrastuksia. Veljensä Andrén kanssa Simone innostui geometriasta, Platonista ja muista kreikkalaisista ajattelijoista. Simone Weil sai koulutuksensa Henri IV:n lyseossa ja valmistui École normale supérieuresta filosofian opettajaksi.
Weil toimi filosofian opettajana useissa Ranskan kaupungeissa ja alkoi toimia poliittisesti. Hän kiinnostui marxilaisuudesta ja siitä, mitä Saksassa oli tapahtumassa. Sittemmin hän pettyi kommunisteihin ja aloitti työskentelyn tehtaissa, liukuhihnan ääressä, saadakseen kuvan työläisen arjesta ja siitä, miksi nämä eivät pyrkineet toimimaan elämänsä muuttamiseksi. Weil kirjoitti ihmisten itselleen ja toisilleen aiheuttamasta sorrosta ("Oppression et liberté"), tehdastyöstä ("La condition ouvrière") sekä artikkelin väkivallasta ("L’Iliade ou le poème de la force"). Samaan aikaan hän kävi keskusteluja katolisten oppineiden kanssa uskon todenmukaisuudesta ja huomasi pitävänsä buddhalaisuutta parempana kuin kristinuskoa tai juutalaisuutta.
Matkusteltuaan Italiassa ja koettuaan mystisiä elämyksiä Weil kiinnostui uudelleen kristinuskosta, joskaan ei ottanut kastetta. Hän pohti erityisesti kärsimyksen ja pahuuden ongelmaa sekä Platonin ajattelulle keskeistä havaittavan todellisuuden ja ideaalisen kauneuden suhdetta. Jumalan poissaolon käsite on hänen ajattelussaan keskeinen. Weilin uskonnollisista pohdinnoista on hänen kuolemansa jälkeen koottu teos "La Pesanteur et la Grace" (1947; suomeksi "Painovoima ja armo", suomentanut Maija Lehtonen, Otava 1957 ja 1976). Samalla Weil alkoi toimia uudelleen poliittisesti, päämääränään uuden Euroopan henkinen luominen. Hän siirtyi Lontooseen Pariisin ollessa saksalaismiehityksessä,ja kirjoitti kirjaa kulttuuristen juurten tarpeellisuudesta ("L'Enracinement"). Teoksessa hän hahmottelee ihmissielun tarpeet kasvatuksen ja poliittisen uudistamisen perustaksi. Myös tämä teos julkaistiin vasta Weilin kuoleman jälkeen (1949; suomeksi "Juurtuminen – Alkusoitto ihmisvelvollisuuksien julistukselle", suomentanut Kaisa Kukkola, 2007).
Weil on vaikuttanut usean filosofin poliittiseen ajatteluun.
Simone Weilistä on suomeksi kirjoittanut kaksi tutkimusta filosofi Jukka Hankamäki: "Tasapainon geometria" (1992) ja "Rakkauden välittäjä" (1997). Kirsti Simonsuuren suomentama "Ilias"-artikkeli on julkaistu "Parnasso"-lehdessä. Juha Varto on kirjoittanut kirjan "Mitä Simone Weil on minulle opettanut?" (2005). Mikael Olin (ÅA) on kirjoittanut gradun "Utsattheten som moralisk aktör - en faktor i Simone Weils religiösa utveckling" (1996) ja lisensiaatintyön "Utsattheten - Simone Weils väg till ett religiöst liv (1999).
Kruja
Kruja (tai "Krujë", italiaksi "Croia") on 60 000 asukkaan kaupunki Albaniassa 29 kilometriä Tiranasta koilliseen. Kaupungissa on Albanian kansallissankarin Skanderbegin linnakkeen rauniot ja se on tärkeä matkailukohde. Nimen uskotaan tulevan albanian kielen lähdettä tarkoittavasta sanasta "krua".
Krujan kaupungin lähellä on illyrialaisen Zgërdheshin linnakkeen rauniot, jotka ajoittuvat 500-luvulle eaa. 800-luvulla Bysantin valtakaudella kaupungissa sijaitsi piispanistuin ja kaupunki pysyi Bysantin hallinnassa 1100-luvulle asti. 1400-luvulla Kruja oli ottomaanien vastaisen kapinan keskus, jota johti Albanian kansallisankarikisi julistettu Skanderbeg, jonka aikana kaupunkia piiritettiin kahdesti, mutta se ei kukistunut. Lopulta ottomaanit onnistuivat valloittamaan Krujan vuonna 1478, kymmenen vuotta Skanderbegin kuoleman jälkeen.
Krujan linnake on rakennettu 548 metriä korkealla olevalle kallionkielekkeelle, josta on avoin näköala ympäröivään maaseutuun. Linnakkeen alueella on museona toimiva, 1982 valmistunut Skanderbegin linnan "rekonstruktio", jonka on suunnitellut Albanian kommunistisen diktaattorin Enver Hoxhan tytär Pranvera.
Weil
Weil tai Weill on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Philosophiae Naturalis Principia Mathematica
Philosophiae Naturalis Principia Mathematica () on Isaac Newtonin vuonna 1687 julkaisema kirja, joka loi nykyaikaisen mekaniikan tieteenalan ja mahdollisti teollisen vallankumouksen. Kirjassa esitettiin Newtonin lakeina tunnetut lauseet ja yleinen painovoimalaki. Nykyään kirjaan viitataan usein lyhyesti nimellä "Principia".
Kirja sai alkunsa Royal Societyn demonstraattorina toimineen Robert Hooken esitettyä Newtonille kirjeessä kysymyksen, millaista rataa liikkuu kappale, johon kohdistuu voima, jonka suuruus on kääntäen verrannollinen etäisyyden neliöön. Ajatus tätä muotoa olevasta voimasta oli varsin luonteva arvaus painovoimalle, sillä esimerkiksi isotrooppisesti pistemäisestä kohteesta säteilevän valon määrä pienenee suhteessa etäisyyden neliöön (koska säteily jakautuu tasaisesti sellaisen pallon pinnalle, jonka pinta-ala on formula_1). Myöhemmin Edmond Halleyn tiedustellessa Newtonilta samaa asiaa vuonna 1684 Newton ilmoitti radan olevan ellipsi. Osittain Halleyn painostuksesta tuloksen julkaisemiseen Newton aloitti "Principian" kirjoittamisen, ja kirja julkaistiin vuonna 1687.
Vaikka oletetaan, että Newton johti planeettojen liikettä kuvaavan lain käyttäen hyväkseen kehittämiään fluksioiden ja fluenttien matematiikkaa (joista nykyisin käytetään Gottfried Leibnizin termejä differentiaali- ja integraalilaskenta), perustuvat "Principian" todistukset Almagestin tapaan klassiseen geometriaan. On luultavaa, että Newton ajatteli vallankumouksellisten ajatustensa tulevan paremmin hyväksytyiksi, jos ne esitellään perinteisillä merkintätavoilla uusien matemaattisten notaatioiden sijaan. Toinen oletus on, ettei Newton halunnut uusia matemaattisia menetelmiään julkisiksi (mikä myöhemmin johtikin pitkään kiistaan Leibnizin kanssa siitä, kenelle kunnia uudesta menetelmästä kuului).
Kirjan johdannossa pohditaan absoluuttisen ajan ja avaruuden käsitteitä (joista voitiin luopua vasta Albert Einsteinin suhteellisuusteorian myötä). Johdannossa Newton esittää myös kolme mekaniikan peruslakiaan. Lopuksi Newton esittää kaksi seurauslausetta, joissa osoitetaan, että voimia voidaan laskea yhteen kuten vektorisuureita. Nykyisen fysiikan yksi keskeisimmistä käsitteistä, voima, tuli näin ensimmäistä kertaa täsmällisesti määritellyksi.
Tämän jälkeen Newton siirtyy tutkimaan planeettaliikettä, johon liittyvät keskeisimmät tulokset esitetään ensimmäisen kirjan kolmannessa luvussa. Tämän luvun alussa esitetään kysymykset, millainen voima tarvitaan, että taivaankappaleen rata olisi ellipsi, hyperbeli tai paraabeli. Kaikkiin näihin saadaan vastaukseksi, että voiman tulee olla kääntäen verrannollinen etäisyyden neliöön. Mielenkiintoista on, että Newton ei varsinaisesti todistanut, että muotoa formula_2 olevan voiman vaikutuksesta kappale liikkuisi kartioleikkauksen muotoisella radalla, vaan että kartioleikkausta pitkin kulkevaan kappaleeseen vaikuttaa muotoa formula_2 oleva voima. Vaikka onkin oletettavaa, että Newton oletti myös ensimmäisen väitteen pitävän paikkaansa, "Principian" perusteella oli mahdollista, että muutkin kuin kartioleikkauksen muotoiset radat ovat mahdollisia.
Vanhauskoisuus
Vanhauskoisuus-termiä käytetään useasta eri asiasta. Yleisimmin vanhauskoisuudella tarkoitetaan Venäjän ortodoksisen kirkon 1600-luvulla syntynyttä protestiliikettä. Venäjän vanhauskoisista käytettyjä muita nimityksiä ovat raskolnikot ja starovertsit.
Myös nykyiset Suomen evankelis-luterilaisen kirkon naispappeuden vastustajat kutsuvat joskus itseään vanhauskoisiksi.
Tsaari Aleksei Mihailovitš alkoi uudistaa kirkon käytäntöjä ja jumalanpalvelustekstejä vuonna 1656. Käytännön työn teki patriarkka Nikon. Hän muutti vanhan slaavilaisen liturgian järjestyksen kreikkalaiseen muotoon, jossa oli pieniä eroja Venäjällä käytössä olleisiin jumalanpalvelusteksteihin verrattuna. Venäläinen kirkkoväki koki uudistukset maailmanjärjestyksen perustuksien järkkymisenä. Tärkein kiistakysymys koski ristinmerkin tekoa. Nikon vaihtoi aiemmin käytössä olleen kahdella sormella tehtävän ristinmerkin kolmisormiseksi. Suuri määrä kansaa koki muutokset lopunajallisiksi merkeiksi, jotka paljastivat Venäjän valtion ja kirkon antikristuksen edustajiksi.
Vanhauskoisten johtajaksi nousi esipappi Avvakum. Kapinointi alkoi heti, kun uudistukset oli hyväksytty vuonna 1656.
Avvakum ja monia muita vanhauskoisia poltettiin roviolla vuonna 1682. Vanhauskoiset painuivat maan alle tai pakenivat valtakunnan syrjäseuduille. Vanhauskoisuuden tärkeimmiksi tukialueiksi tulivat pohjoiset syrjäiset alueet. Näitä olivat mm. Solovetskin luostari ja sen lähialueet: Pomori eli Vienanmeren rannikko, Arkangelin alue, Komi, Laatokan ja Äänisen seutu Luoteis-Venäjällä. Muita vanhauskoisten alueita olivat Vetka (entinen Puolan alue), Donin seutu ja Tsernigovtsina. Vanhauskoisilla oli Suomen puolella Ilomantsissa Megrijärven ja Pahkalammen erämaaluostarit sekä Juuan Vuokon kylässä Pyötikön luostari ja Kuusamon itäosassa Tavajärven luostari. Vanhauskoiset hajaantuivat useiksi eri lahkoiksi, joiden kaksi päähaaraa olivat papilliset ja papittomat.
Vanhauskoisia on yhä olemassa. Nykyään enemmistö vanhauskoisista elää melko yhtenäisesti, mutta ei enää eristyneenä muusta maailmasta. Vanhauskoiset asuvat nykyään Baltian maissa, Valko-Venäjällä, Pietarin alueella, Volgan seudulla, Brjanskissa ja Moldovassa. Kaikkien vanhauskoisuuden suuntauksien keskuspaikka on Moskova, jossa vanhauskoisten kirkkoja on kolme. Virossa on vajaat 10 000 vanhauskoista.
Kahdeksanpäätyinen risti. Vanhauskoisten ristitunnus on uuden ortodoksikirkon 6-päätyisestä rististä poiketen 8-päätyinen.
Ristinmerkin tekeminen. Ristinmerkin tehdessään vanhauskoiset pitävät pystyssä etu- ja keskisormen ja painavat peukalolla kämmeneen nimettömän ja pikkusormen. Symbolit näillä sormilla tarkoittavat samaa kuin nykyisessäkin ristinmerkissä (peukalo, etu- ja keskisormi yhdessä): Kolminaisuutta ja Kristuksen kahta luontoa.
Viidakkokirja
Viidakkokirja () on Rudyard Kiplingin tunnetuimpia teoksia. Se on tarinakokoelma Intian viidakoista. Keskeiset kolme tarinaa kertovat viidakossa susien kanssa kasvaneesta "Mowgli"-pojasta. Kokoelman tarinat ilmestyivät ensi kerran aikakauslehdissä 1893–1894, kirjamuodossa 1894. Osa tarinoista oli Kiplingin isän John Lockwood Kiplingin kuvittamia. Kipling syntyi Intiassa ja vietti kuusi ensimmäistä elinvuottaan siellä. Vietettyään noin vuosikymmenen Englannissa hän muutti takaisin Intiaan ja työskenteli siellä kuusi vuotta. Kipling kirjoitti tarinakokoelman Vermontissa asuessaan.
Näistä tarinoista Disney on tehnyt piirrosfilmin "Viidakkokirja" vuonna 1967. Vuosina 1967–1971 Neuvostoliitossa tehtiin Kiplingin tarinoiden pohjalta viisiosainen lyhytelokuvasarja, joka lopuksi julkaistiin yhtenä elokuvana nimellä "Mowgli" ("Maugli"). Näytelmäelokuvaksi tarina on filmattu 1942 ("Viidakon poika"), 1994 ("Rudyard Kiplingin viidakkokirja"), 1997 ("") ja 1998 (""). Toinen piirrossarja tehtiin Japanissa 1989. Disney teki omalle elokuvalleen jatko-osan "Viidakkokirja 2" vuonna 2003, ja vuonna 2016 Disneyltä ilmestyi näytelty "Viidakkokirja"-elokuva. Netflix ja The Imaginarium työstävät Viidakkokirjasta omaa elokuvaa nimeltä "Mowgli", joka julkaistaan vuonna 2018.
Keskeisten tarinoiden hahmoja ovat
Mowgli-tarinoiden lisäksi tunnetaan kertomus "Rikki-Tikki-Tavista", mungosta, joka urheasti puolustaa ihmisperhettä kobran hyökkäyksiltä.
Suomeksi kirja ja sen jatko-osa "Second Jungle Book" ovat ilmestyneet useina eri laitoksina:
Fiat 600
Fiat 600 on italialaisen Fiat autotehtaan suositun Topolino-kääpiöauton seuraajan Fiat 500 Nuovan isoveli, ja julkaistiin pari vuotta ennen pikkuveljeä.
Fiat 600 julkistettiin keväällä 1955 Geneven autonäyttelyssä. Se oli 3,3 metriä pitkä ja 1,4 m leveä, takamoottorinen neljän hengen auto. Ensimmäisessä mallissa etuvilkut olivat lokasuojien päällä, 1960-luvun alussa etuvilkku ja -parkki sijoitettiin samoihin kuoriin ajovalojen alapuolelle. Moottorina oli vesijäähdytteinen 633-kuutioinen, 21,5 hv (SAE) kehittävä voimanlähde, jolla saavutettiin suotuisissa olosuhteissa 95 km/h huippunopeus. Fiat 600:n ovet olivat vielä silloin takareunastaan saranoitua niin sanottua kaapparimallia.
Vuoden 1965 jälkeen Fiat 600 sai etureunastaan saranoidut ovet, ja moottorin tilavuus kasvoi 767-kuutioiseksi. Tämän moottorin teho oli 32 hv, ja huippunopeudeksi ilmoitettiin 110 km/h. Myös ajovaloumpiot vaihtuivat samana vuonna suurempiin ja takavalojen pohjat vaihdettiin alumiinisista muovisiin.
Sitä valmistettiin Torinossa yli 2,5 miljoonaa kappaletta ja muun muassa Jugoslaviassa (Zastava), Länsi-Saksassa (Neckar) ja Espanjassa (Seat) lisenssiversioina yhteensä noin 4 miljoonaa kappaletta. Vuoden 1970 jälkeen siitä valmistettiin vain Seat- ja Zastava- lisenssiversioita. Näkyvimpinä eroina Fiatin ja Seatin valmistaman mallin välillä ovat erilaiset ovenkahvat, puskurit, virtalukko ja penkit.
Fiat 600 on tuotu Suomeen noin 70 000 kpl, ja se on helposti ja halvalla korjattavan yksinkertaisen rakenteensa vuoksi suosittu harrasteauto niin Suomessa kuin muissakin maissa. Esimerkiksi Saksassa on laaja Fiat 600 -merkkikerho, joka järjestää vuosittain satojen "pompan nappien" kokoontumisajoja.
Fiat 600:n pohjalta tehtiin myös Multipla-tila-autoa, jossa oli kolmessa penkkirivissä paikat kuudelle matkustajalle.
Vuonna 1965 Fiat 600 maksoi Suomessa 5 190 markkaa (täsmälleen samanhintainen oli sen saksalainen vastine Neckar 770), joten se kuului markkinoiden edullisimpiin henkilöautoihin. Muita saman hintaluokan autoja olivat Citroën 2CV, Moskvitš 403 Skandinavia, Renault 4 ja Wartburg.
Fiat 600 -mallia oli vuoden 1999 lopussa Suomen ajoneuvorekisterissä 921 kappaletta, joista yksi oli Multipla-versio. Fiat 600:n hallussa on myös ennätys Suomeen yhdellä kertaa tuotujen autojen määrässä: Hangon satamaan tuotiin alkuvuonna 1971 yhdessä laivalastissa yli 3 000 autoa. Tämä määrä jääneekin alallaan lopulliseksi ennätykseksi. Viimeiset Fiat 600:t tuotiin Suomeen vuonna 1974.
Myös saksalainen, mutta Fiatin enemmistöomistama Neckar on valmistanut lähes samanlaista autoa kuin Fiat 600 lisenssillä. Moottori ja tekniikka olivat samoja kuin Fiat 600-autossa, mutta keulan tunnus ja muutamat koristeosat erottavat Neckar 770 Jagst'in Fiat 600:sta.
Palmusunnuntai
Palmusunnuntai on kristillisen kirkkovuoden juhla, joka on viikkoa ennen pääsiäissunnuntaita. Palmusunnuntain ajankohta vaihtelee vuosittain, sillä pääsiäinen on kevätpäiväntasausta seuraavan täydenkuun jälkeinen sunnuntai ja palmusunnuntai viikkoa ennen sitä. Aikaisintaan palmusunnuntai voi olla 15. maaliskuuta ja myöhäisimmillään 18. huhtikuuta. Palmusunnuntai aloittaa niin sanotun hiljaisen viikon, jolloin muistellaan Jeesuksen kärsimyksiä.
Palmusunnuntaita vietetään sen tapauksen muistoksi, kun Jeesus saapui aasilla ratsastaen Jerusalemiin. Tapauksesta kerrotaan kaikissa evankeliumeissa (, , , ). Palmusunnuntai on saanut nimensä palmunlehvistä, joita kansa levitti vaatteiden ohella Jeesuksen eteen. Ihmiset huusivat ja lauloivat ”Hoosianna”. Hoosianna on suoraan käännettynä ”oi, auta”, ”oi, pelasta”, mutta ajanlaskun alun aikoihin sitä käytettiin riemuhuutona.
Pohjoisessa ainoa elävä oksa pääsiäisen aikaan on paju, ja päivä tunnetaan myös virpa- tai virpomasunnuntain nimellä. Vanhastaan Karjalassa, nykyisin yleisesti koko Suomessa päivän perinteisiin kuuluu virpominen.
Julius Nyerere
Julius Kambarage Nyerere (13. huhtikuuta 1922 – 14. lokakuuta 1999) oli Tansanian presidentti maan muodostumisesta alkaen kunnes jäi eläkkeelle 1985. Häntä kunnioitettiin swahilinkielisellä nimellä M'zee, kunnianarvoisa vanhus, ja aiemmin nimellä M'ualimu, opettaja.
Nyerere valmistuikin alun perin opettajaksi ja opiskeli sitten Edinburghin yliopistossa historiaa ja taloustiedettä. Hän oli ensimmäinen tansanialainen, joka suoritti tutkinnon brittiyliopistossa. Palattuaan Tanganjikaan 1952 Nyerere joutui mukaan politiikkaan ja perusti 1954 Tanganjikan afrikkalaisen kansallisliiton (TANU), josta maan itsenäistyttyä Tansaniaksi 1960 tuli maan valtapuolue ja Tansaniasta käytännössä yksipuoluejärjestelmän maa.
Poliittisesti Nyerereä kuvataan "afrikkalaisena sosialistina", ja usein alleviivataan, että afrikkalaisuus tulee ensin ja sosialismi vasta toissijaisena määreenä. Hänen suuri tavoitteensa oli Tansanian yhtenäisyys yli heimo- ja luokkarajojen. Nyerere toi swahilin kansalliskieleksi ja kansantanssin ja -musiikin kouluaineeksi. Swahilin kieli oli hänelle tärkeä, ja hän käänsi itse Shakespearen teoksia swahiliksi.
Julius Nyerere teki Suomeen Tanganjikan presidenttinä valtiovierailun syyskuussa 1963 sekä Tansanian presidenttinä valtiovierailun toukokuussa 1976 ja vierailun touko-kesäkuussa 1985. Myöhemmin hän vieraili Suomessa marraskuussa 1990 ja tapasi muun muassa presidentti Koiviston Presidentinlinnassa.
Ulkopolitiikassa Nyerere kannatti panafrikkalaisuutta. Hän oli mukana perustamassa Afrikan yhtenäisyysjärjestöä 1963. Nyerere tuki useita vapautusliikkeitä, kuten Etelä-Afrikan Afrikan kansalliskongressia, Azanian panafrikkalaista kongressia ja Mosambikin vapautusrintama Frelimoa sen pyrkiessä syrjäyttämään portugalilaiset Mosambikissa ja ZANLAa ja Robert Mugabea Etelä-Rhodesian valkoisten valtaa vastaan. Vuonna 1978 hän vei Tansanian sotaan Idi Aminin Ugandaa vastaan, joka johti Ugandan tappioon ja Idi Aminin maastapakoon. Hän tuki myös France-Albert Renéa hänen valtaannousussaan Seychelleillä.
Hän perusti "Ujamaa"-kyliä yrityksenä tehostaa ja kollektivisoida maanviljelyä. Järjestelmä ei onnistunut, vaan Tansania muuttui maataloustuotteiden viejästä niiden tuojaksi. Ujamaa-kokeilun epäonnistumisen takia Nyerere ei enää asettunut ehdokkaaksi 1985 vaaleissa. Sen sijaan hän piti jäähyväispuheen, joka alkoi sanoilla: “I failed. Let's admit it.” (Minä epäonnistuin. Myönnetään se).
Nyerere kuoli Lontoossa vuonna 1999 leukemiaan.