Nuottikirjoitus
Nuottikirjoitus eli notaatio (latinan sanasta "nota" ’merkki’) on kirjallinen merkkijärjestelmä musiikin merkitsemiseksi. Merkitsemistä kutsutaan nuotinnukseksi.
Muinaiskulttuureissa on esiintynyt nuottikirjoitusta monessa eri muodossa ja osa havainnoista viittaa että säveliä merkittiin ylös ensimmäisen kerran jo 2000 eaa. nuolenpääkirjoituksella.
Euroopassa vielä 600-luvulla musiikinteoreetikko Isidorus Sevillalainen väitti kirjoituksissaan, että on mahdotonta merkitä musiikkia ylös. Kuitenkin 800-luvulla ensimmäiset eurooppalaiset nuottimerkinnät, neumit, alkoivat jo kehittyä. Niihin merkityt sävelet olivat vain suuntaa antavia, eivätkä ne sisältäneet tarkkaa tietoa sävelten intervallisuhteista. Vuonna 995 syntynyt Guido Arezzolainen mullisti nuottikirjoituksen käyttämällä neliviivaista nuottiviivastoa. Mensuraalinotaatio otettiin käyttöön 1200-luvulla, mikä toi mukanaan nuottien vaihtelevan pituuden. Se oli käytössä aina 1600-luvulle asti, kunnes nykyinen notaatio korvasi sen.
Nykyään käytettävä nuottikirjoitus on lähtöisin eurooppalaisesta taidemusiikista, ja sitä käytetään laajalti ympäri maailman.
Nuottiavain eli klaavi määrittää eri sävelten asemat nuottiviivastolla. Eri avaimia käytetään sen mukaan, mille sävelalueella viivastolle merkitty osuus sijoittuu. Avain on yleensä vasemmanpuoleisin viivastolla oleva merkki. Viivaston keskellä voi olla toinenkin nuottiavain, jos sävelkulku siirtyy huomattavasti korkeammalle tai matalammalle kuin missä se on viivaston alussa. Aikoinaan mikä tahansa avain voitiin sijoittaa mihin tahansa kohtaan viivastolla, mutta myöhemmin niiden paikka on vakiintunut tietyille viivoille.
Viivastolla nuotit asetetaan viivojen päälle, niiden väliin sekä viivaston ala- tai yläpuolelle joko apuviivojen kanssa tai ilman. Nuotin pään sijainti ilmaisee sävelkorkeuden, nuotin muoto sen keston. Mitä korkeammalla nuotti on, sitä korkeammalta soitetaan tai lauletaan. Sävelen keston osoittavat nuottien aika-arvot. Myös tauoilla on omat aika-arvonsa, jotka vastaavat tarkalleen nuottien aika-arvoja. Nuotin varsi voi osoittaa joko ylös- tai alaspäin. Yleensä se osoittaa ylöspäin, jos nuotin pää on kolmannen viivan alapuolella, ja alaspäin, jos se on kolmannen viivan yläpuolella.
Erikestoisten nuottien nimissä olevat murtoluvut osoittavat, mikä on mitäkin nuottia vastaavan sävelen kestoaika suhteessa "kokonuottiin": esimerkiksi neljäsosanuotin kesto on neljäsosa kokonuotin kestoajasta. Eri nuoteilla ei kuitenkaan ole yleistä vakiopituista kestoaikaa, vaan niiden kesto riippuu myös kullekin sävellykselle merkitystä temposta.
Kokonuottia suuremmat nuottiarvot ovat käytännössä harvinaisia.
Myös kuudeskymmenesneljäsosanuottia lyhempiä nuotteja voidaan vastaavasti muodostaa lisäämällä väkäsiä tai palkkeja, mutta ne ovat käytännössä harvinaisia. Niinpä 1/128- ja jopa 1/256-nuotti esiintyvät useiden säveltjien kuten Mozartin teoksissa. Äärimmäinen tapaus on yhdysvaltalaisen säveltäjä Anthony Philip Heinrichin 1800-luvulla säveltämä "Toccata Grande Cromatica", jossa esiintyy jopa 2048:sosanuotteja, joskin yhteydestä käy selvästi ilmi, että nuoteissa on yksi palkki liikaa ja niiden pitäisi itse asiassa olla 1024:sosanuotteja.
Kun nuotissa on "n" väkää tai palkkia, kyseessä on