hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kevin Kantee
Kevin Kantee (s. 29. tammikuuta 1984 Idaho Falls, Yhdysvallat) on yhdysvaltalaissuomalainen uransa lopettanut jääkiekkopuolustaja. Chicago Blackhawks Kanteen NHL:ään vuonna varausnumerolla 188. Kanteen pelaajaura kului kuitenkin Euroopassa. Kantee lopetti uransa vuonna 2012.
Kantee on Jokereiden kasvatti. Hän pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa Jokereissa kaudella 2003–2004. Lopullisesti Kantee vakiinnutti paikkansa Jokereiden kokoonpanossa kaudella 2004–2005, jolloin hän pelasi 46 ottelua liigassa.
Jokereissa Kantee voitti kaksi SM-hopeaa, kunnes hän siirtyi Turun Palloseuraan kesken kauden 2006–2007 . Kantee pelasi TPS:ssä lopulta vain kevään 2007, minkä jälkeen Kantee teki kahden vuoden sopimuksen Tampereen Ilveksen kanssa. Kahden Ilves-kauden jälkeen Kantee pelasi vajanaisen kauden JYP:ssä. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi Itävallan liigassa pelanneeseen slovenialaiseen HDD Olimpija Ljubljanaan. Seuraavalla kaudella Kantee pelasi Italian liigan HC Valpellicessa, jossa hän päätti uransa keväällä 2012.
Kantee varattiin NHL:ään vuonna , kun Chicago Blackhawks valitsi hänet kuudennella kierroksella varausvuorolla 188. Chicago kuitenkin luopui Kanteen oikeuksista kesällä 2006..
Kantee edusti Suomea kahdesti junioreiden MM-kilpailuissa. Hän oli mukana alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2002 ja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2004.
Pasi Häkkinen
Pasi Häkkinen (s. 25. kesäkuuta 1977 Lappeenranta) on suomalainen pelaajauransa päättänyt jääkiekkomaalivahti, ja nykyinen Kajaanin Hokin maalivahtivalmentaja.
Pienikokoisena maalivahtina Häkkisen vahvuus oli nopeissa reflekseissä. Häntä luonnehdittiin myös henkisesti vahvaksi pelaajaksi, joka ei häkelly paineista. Toisaalta hänen tyyliään moitittiin sekavaksi, mikä heijastuu suurena vaihteluna hyvän ja huonon päivän välillä.
Lappeenrannasta kotoisin oleva Häkkinen juuttui kaudella 2000–2001 SaiPassa kakkosmaalivahdiksi, vaikka oli edellisellä kaudella pelannut muutamia mainioita otteluita. Hän lähti etsimään uusia haasteita Englannin Nottinghamiin, ja sieltä Mestikseen. Kausi 2002–2003 Mestiksen Kajaanin Hokissa oli menestys ja Häkkinen valittiin muun muassa Mestiksen vuoden maalivahdiksi.
Jokereihin Häkkinen palkattiin yllättäen kaudelle 2003–2004. Ennakkoon Pasi Häkkistä pidettiin korkeintaan kakkosmaalivahtina, mutta hän onnistui saavuttamaan ykkösmaalivahdin paikan jo kauden alla eikä kauden aikana siitä luopunut. Joulukuussa 2003 Häkkinen valittiin liigan kuukauden pelaajaksi. Kaudella 2004–2005 ei vastuuta Jokereissa tullut, joten Häkkinen suuntasi Tanskan sarjassa pelaavaan Herning IK:n joukkueeseen. Yhden Tanskan kauden jälkeen Häkkinen palasi SM-liigaan Rauman Lukon joukkueeseen. 20. lokakuuta 2006 Häkkinen kaupattiin Ilvekseen Tuukka Raskin maalivahtipariksi. Häkkinen jatkoi joukkueessa myös kaudella 2007–2008.
Kaudella 2008–2009 Häkkinen pelasi Italian Serie A:ssa HC Bolzanon riveissä. Häkkinen pelasi lopulta kaksi kautta Bolzanossa ja siirtyi kaudeksi 2010–2011 Saksan kakkossarjassa pelaavaan Dresdner Eislöweniin. Häkkinen pelasi kauden Eislöwenissä ja oli 2. Bundesliigan runkosarjan paras maalivahti. Kauden jälkeen hän vaihtoi valkovenäläiseen H’K Homeliin.
Homelissa Häkkinen pelasi kauden ja voitti Valko-Venäjän pronssia. Hän torjui 49 ottelussa ja päästi vain 1,7 maalia ottelua kohden. Häkkinen palasi kauden jälkeen takaisin Saksan kakkosliigaan, kun hän teki sopimuksen Starbulls Rosenheimin kanssa. Kaudella 2012–2013 Häkkinen pelasi Saksan kakkosliigassa Starbulls Rosenheimissa.
Uplifting trance
Uplifting trance eli anthem trance on elektronisen tanssimusiikkityyli trancen alalaji, joka syntyi progressiivisen trancen vanavedessä 1990-luvun loppupuolella. Tyypillisiä piirteitä ovat sointuprogressio kaikissa elementeissä (lead-syntetisaattori, bassosoinnut, diskanttisoinnut), pidennetyt breakdown-osiot ja arpeggiot taustalla tuotaessa wash-efektejä eteen.
Uplifting trance-kappaleissa on usein pidempiä breakdowneja kuin progressiivisessa, ja niissä on happy hardcoren kaltaisia melodioita, josta lempinimi "happy trance". Kappaleissa on usein tasainen 136-142 bpm tempo.
Keith Duffy
Keith Peter Thomas Francis John Duffy (s. 1. lokakuuta 1974 Dublin, Irlanti) on irlantilainen laulaja ja näyttelijä.
Duffy oli yksi vuosina 1993–2000 toimineen Boyzone-poikabändin jäsenistä. Vuoden 2000 lopulla hän julkaisi entisen yhtyekaverinsa Shane Lynchin kanssa nimellä Keith ’n’ Shane uuden version Milli Vanillin vuoden 1988 hitistä ”Girl You Know It’s True”. Se sijoittui Britannian singlelistalla parhaimmillaan 36. sijalle.
Vuonna 2001 Duffy osallistui "Celebrity Big Brotherin" ensimmäiselle kaudelle ja sijoittui kuudesta kilpailijasta kolmanneksi. Vuosina 2002–2005 hän esitti Ciaran McCarthya brittiläisessä saippuasarjassa "Coronation Street".
Duffy soitti bassokitaraa Moya Brennanin vuoden 1999 albumilla "Whisper to the Wild Water".
Duffy meni naimisiin Lisa Smithin kanssa Las Vegasissa 24. kesäkuuta 1998. Heillä on kaksi lasta. Tyttärensä autismin vuoksi Duffy on puhunut sairaudesta julkisuudessa.
Jill Goodacre
Jill Goodacre Connick (s. 29. maaliskuuta 1965) on malli, joka esiintyi laajalti 1990-luvun Victoria's Secretin katalogeissa. Ohjattuaan yhden Harry Connick Jr:in musiikkivideon vuonna 1994, he avioituivat eikä Jill ole tehnyt paljoa mallin töitä sen jälkeen. Jill on kuvanveistäjä Glenna Goodacren tytär.
Jillillä on kolme tytärtä Harry Connick, Jr:n kanssa: Georgia Tatom (17. huhtikuuta 1996), Sarah Kate (12. syyskuuta 1997) sekä Charlotte (26. kesäkuuta 2002).
Hän on myös ollut vieraana Frendit-televisiosarjassa jaksossa Sähkökatko ("The One With the Blackout") vuonna 1994.
Ontajärvi (kylä)
Ontajärvi (, ) on maaseututaajama ja entinen kylähallintoalue Mujejärven piirin itäosassa Ontajärven länsipuolella Karjalan tasavallassa Venäjällä. Vuodesta 2006 Ontajärvi on osa Rukajärven kuntaa. Kylässä oli noin 300 asukasta vuonna 1996.
Ontajärvi sijaitsee 131 kilometriä piirikeskuksesta Mujejärvestä itään, noin 35 km Rukajärven kylästä kaakkoon. Kylässä on 1800-luvulta peräisin oleva tšasouna. Nykyinen Ontajärvi on peräisin 1950-luvulta ja oli perustettu entisen Ontajärven karjalaiskylän kohdalle tyypilliseksi metsätyökyläksi. Sen väestö on muodostunut entisestä Ontajärven kyläläisistä, entisten lähikylien asukkaista (esim. Korpilahti) ja uusista tulokkaista, jotka olivat pääosin värvättyjä valkovenäläisiä. Nykyinen Ontajärvi käsittää kaksi osaa: kylän (ven. "derevnja"), jolla tarkoitetaan vanhan kylän paikkaa, ja myöhemmin rakennetun maaseututaajaman ("posjolok").
Ontajärven kylä on perustettu yli 450 vuotta sitten. Se oli yksi vanhimmista asutuskeskuksista nykyisen Karjalan tasavallan keskiosassa. Kylä mainitaan ensi kerran Lapin pogostojen verokirjassa vuodelta 1597. Ontajärvi kuului silloin hallinnollisesti Paateneen pogostaan ja oli melko iso paikallismittakaavassa (19 taloa). Talojen määrän perusteella voi olettaa, että Ontajärvi oli perustettu ainakin muutamaa kymmentä vuotta ennen esimerkiksi 1540-1550 luvuilla tai aikaisemmin. Kylän perustajat olivat harkinnet tarkasti tulevan kylän sijaintia, koska olivat halunneet elää siellä mahdollisimman mukavasti, harjoittaa maanviljelyä ja olla turvassa. Perustamispaikkana oli valittu kannas Ontajärven ja Lajanijärven välissä. Vieressä sijaitsee kalarikas Ontajärvi ja lähimetsät ovat täynnä riistaa.
Sukkajärvi
Sukkajärvi (; ) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirissä Venäjällä. Se sijaitsee samannimisen järven itäpuolella 104 kilometriä maanteitse ja 81 kilometriä rautateitse Mujejärvestä etelään. Taajamassa on 1 400 ja kunnassa 2 000 asukasta (vuonna 2012).
Kunnan pinta-ala on 213,2 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Mujejärven piirin Lentieran, pohjoisessa Pieningän, idässä Karhumäen piirin Paateneen ja etelässä Suojärven piirin Porajärven kuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seudun joista huomattavin on Suunujoki (ven. "Suna"). Järvistä suurimmat ovat Himolanjärvi, Sukkajärvi ja Roikonniemenjärvi ("Roik-Navolotskoje"). Kaksikymmentä kilometriä Sukkajärvestä kaakkoon sijaitsee Maanselkään kuuluvan Länsi-Karjalan ylängön korkein kohta Vuottovaara ("Vottovaara"). Hyötykaivannaisiin kuuluvat rautamalmi, graniitti, kvartsiitti, gneissigraniitti, diabaasi, hiekka, sora ja turve.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Himolan ja Tumpajoen taajamat sekä Suunin asema, jolla ei ole vakinaista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 66 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 16 % valkovenäläisiä, 5 % karjalaisia, 4 % ukrainalaisia ja 1 % suomalaisia.
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1953 avatusta metsätyömaasta, josta vuonna 1956 tuli metsäteollisuuspiiri. Taajama on perustettu vuonna 1957.
Vuosina 1962–1991 Sukkajärvellä oli kaupunkimaisen taajaman status, minkä jälkeen se aleni maaseututaajamaksi. Nykyinen Sukkajärven maalaiskunta syntyi vuoden 2006 kunnallishallintouudistuksessa, jolloin aiemmin erilliset Sukkajärven, Himolan ja Tumpajoen kylähallintoalueet yhdistettiin yhdeksi kunnaksi.
Sukkajärven kautta kulkee Mujejärven, Voloman, Pieningän, Himolan ja Porajärven välinen soratie, josta haarautuu tie Lentieraan. Sukkajärven etelälaidalla on huoltoasema.
Taajaman ohi kulkee myös Suojärven ja Jyskyjärven välinen rautatie, josta Brusnitšnojessa lähtee rata Lentieraan. Radoilla on Sukkajärven, Rukolammen (ven. "Rugolambi"), Brusnitšnajan, Suunin, Himolan ("Gimolskaja") ja Kankaan ("Kangas") asemat. Sukkajärven asemalta on matkustajajunayhteydet Petroskoihin, Kostamukseen, Pietariin ja Lentieraan.
Kunnassa toimii puunjalostus- ja rakennustarviketeollisuutta, veturivarikko ja metsänhoitoalueen konttori. Kaivannaisista hyödynnetään graniittia, kvartsiittia, gneissigraniittia sekä hiekkaa ja soraa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, koulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, paikallissairaala, posti, pankki ja joukko kauppoja.
Kunnan alueella sijaitsevia kulttuuriperintökohteita ovat Himolan ja Sukkajärven kivikautiset asuinpaikat, Vuottovaaraan ja Pizanets-järven muinaiset palvontapaikat, autioksi jääneen Himolan kylän asuintalot ja talousrakennukset sekä toisen maailmansodan sotilashaudat. Sukkajärven asemalla on hotelli ja Himolanjärven rannalla lomakylä.
Himala
Himala oli kylä Muolaan kunnan itäosassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Kylä sijaitsi Punnusjärven länsirannalla noin viisi kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta itään. Himalan naapurikyliä olivat pohjoisessa Punnus, idässä Saustala sekä etelässä ja lännessä Telkkälä. Nykyisin kylä on asumaton eikä sillä ole venäläistä asutusnimeä.
Vuonna 1936 Himalan kylän pinta-ala oli 5,63 neliökilometriä, josta oli peltoa 194 hehtaaria, niittyä 37 hehtaaria ja metsää 315 hehtaaria. Punnusjärvestä Kirkkojärveen laskeva Punnusjoki muodosti kylän Punnuksen vastaisen pohjoisrajan. Himalan asutus ja pellot olivat keskittyneet kylän pohjoisosaan Punnusjärven rannalle. Kylässä oli kauppa ja kaksi pientä myllyä ja sahaa. Kylän länsiosan kautta kulki maantie Lehtokylästä Punnukseen, jonka lisäksi kylään johti kylätie Telkkälästä. Kylän peltopinta-ala lisääntyi huomattavasti Punnusjärven laskun myötä. Kylän pääelinkeino oli maanviljelys, jonka ohella monet kyläläiset harjoittivat kalastusta Punnusjärvellä. Himalan kylä kuului Telkkälän koulupiiriin, jonka koulu sijaitsi kylätien varressa metsätaipaleella Himalan ja Telkkälän kylien välimaastossa.
Himalan asukkaat evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Himalan asukkaat asutettiin Humppilaan ja Jokioisille.
Himola
Himola (; karjalaksi "Himol’a") on taajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Sukkajärven kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Himolanjärven kaakkoispuolella 28 kilometriä Sukkajärvestä etelään. Taajamassa on 309 asukasta (vuonna 2012).
Selkin pogostaan kuulunut Himolan kylä mainitaan Lapin pogostojen tarkastuskirjassa vuonna 1597, jolloin siellä oli 25 taloa. Myöhemmin se kuului Aunuksen läänin Poventsan kihlakunnan Porajärven volostiin eli kuntaan, joka oli suomalaisten miehittämä vuosina 1919–1921 ennen Tarton rauhan toteuttamista. Porajärven Klyyssinvaaran kyläkunnan Himolan kylässä oli vuonna 1905 koulu, 30 taloa ja 158 asukasta.
Porajärven kunnan lakkauttamisen jälkeen Himolasta tuli osa Klyyssinvaaran kyläneuvostoa. Vuonna 1926 kylässä oli 184 asukasta, joista 177 oli karjalaisia ja seitsemän suomalaisia. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä.
Nykyinen taajama on perustettu metsätyöläisten asutukseksi rautatien rakentamisen yhteydessä vuonna 1954. Parhaimmillaan siellä asui lähes 3 500 henkeä vuonna 1966, mutta vuonna 1991 enää 650. Vuonna 1956 perustettu Himolan kyläneuvosto (myöhemmin kylähallinto) liitettiin Sukkajärven kuntaan vuonna 2006. Taajaman kuihtuminen alkoi jo vuonna 1973, jolloin Himolan metsäteollisuuspiiri muutettiin Sukkajärven metsäteollisuuspiirin työmaaksi.
Taajaman kautta kulkee Porajärven ja Mujejärven välinen soratie sekä Suojärven ja Jyskyjärven välinen rautatie. Rautatieaseman venäjänkielinen nimi on "Gimolskaja".
Himolan lähellä on graniitti-, hiekka- ja soralouhoksia. Taajamassa toimii sepelintuotantolaitos. Palveluihin kuuluu posti.
Autioksi jäänen Himolan kylän lähettyvillä on kivikautisia asuinpaikkoja. Himolanjärven rannalla sijaitsevan kylän rakennusmuistomerkkeihin kuuluu joukko 1800–1900-lukujen vaihteen asuin- ja talousrakennuksia. Myös muut alueen kylät Klyyssinvaara, Kuutamalahti, Roikonniemi ja Uskali ovat nykyään autioina.
Himolan taajamassa on toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikka. Sen lounaispuolella Himolanjärven rannalla sijaitsee lomakylä. Lomakyliä suunnitellaan myös Himolanjärven Dengasaarelle, entisen Himolan kylän tienoille sekä Roikonniemelle. Seudun huomattavin nähtävyys on Himolan koillispuolella sijaitseva Länsi-Karjalan ylängön korkein kohta Vuottovaara (ven. "Vottovaara") muinaisine seitoineen.
Kari Silvennoinen
Kari Pekka Silvennoinen (s. 1. heinäkuuta 1956 Liperi) on suomalainen lakimies, joka vuonna 2006 vei Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen kysymyksen Suomen sodissa luovutettujen alueitten kiinteistöjen omistusoikeuksista.
Kari Silvennoinen syntyi Liperissä. Hän pääsi ylioppilaaksi Liperin lukiosta vuonna 1975 ja opiskeli Helsingin yliopistossa teoreettista fysiikkaa, tietojenkäsittelyoppia ja matematiikkaa 1975–1979. Hän siirtyi lukemaan oikeustiedettä ja valmistui vuonna 1980 varanotaariksi ja 1985 oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta ja 1997 varatuomariksi. Lisäksi hän on suorittanut jatko-opintoja yleisessä siviilioikeudessa Helsingin yliopistossa, Lapin yliopistossa ja Freie Universitet Berlinissä. Silvennoinen valmistui oikeustieteen lisensiaatiksi vuonna 2013 arvolauseella hyväksytty hyväksytyllä lisensiaatintukimuksella "Lainhuudatusvelvollisuudesta." Silvennoinen on eronnut Suomen Asianajajaliiton jäsenyydestä vuonna 2013, mutta jatkaa asianajotoiminnan harjoittamista asianajajaliiton ulkopuolella omassa toimistossaan.
Silvennoinen toimi 88 tilanomistajan asianajajana luovutettuun Karjalaan jääneiden kiinteistöjen palauttamisasiassa. Helmikuussa 2007 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin vastasi, ettei käsittele kanteita, koska kaikkia Venäjän oikeuskeinoja ei ole käytetty. Silvennoinen jatkoi asian ajamista Venäjän oikeuslaitoksessa. Juttu eteni oikeuskäsittelyyn kesäkuussa 2007 ja ensimmäinen istunto oli elokuussa.
Venäjän oikeuslaitos hylkäsi kanteet, ensin Viipurissa ja sitten Pietarissa. Venäjän federaation Korkein oikeus on antanut asiassa päätöksen 29.4.2008, jolloin se kumosi alempien oikeuksien päätökset ja ilmoitti ettei asiaa voi käsitellä lainkaan Venäjän oikeuslaitoksessa. Silvennoinen vei asian uudestaan EIT:hen keväällä 2008, ja vielä toiseen kertaan syksyllä 2008, mutta EIT ei ottanut sitä käsittelyyn.
Silvennoinen oli etsinyt asianomistajia lehti-ilmoituksin. Suomen Asianajajaliitto tutki, oliko toiminta hyvän asianajajatavan mukaista, ja ojensi Silvennoista varoituksella. Silvennoinen valitti Helsingin hovioikeuteen ja Korkeimpaan oikeuteen. Molemmat oikeusasteet pitivät kuitenkin asianajajaliiton antaman varoituksen voimassa.
Silvennoinen on tehnyt useita kansainvälisoikeudellisia tutkimuksia aiheesta. Kiinteistökysymyksen osalta hän on myös julkaisuut useita artikkeleita sekä tutkimuksia.
20. lokakuuta 2008 Korkein oikeus hylkäsi Silvennoisen ajaman hakemuksen Väinö Tannerin sotasyyllisyystuomion purkamiseksi. Oikeusministeri Tuija Brax ilmoitti "Helsingin Sanomissa", että oikeusministeriö tutkii, voidaanko tuomiot purkaa lainsäädäntöteitse. Silvennoinen ilmoitti vievänsä asian Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen. Hän jätti asian vireille 12.1.2009.
Rinkeli (maailmanpyörä)
Rinkeli on italialaisvalmisteinen maailmanpyörä, joka korvasi vanhan Helsinki-pyörän kaudella 2006 Linnanmäellä. Rinkeli on noin 35 metriä korkea eli 11 metriä edeltäjäänsä korkeampi. Laitteessa on 24 gondolia, ja sen kyytiin mahtuu samanaikaisesti 144 matkustajaa. Tunnissa laitteen kapasiteetti on noin 1 700 matkustajaa. Nimensä Rinkeli sai yleisöäänestyksessä, joka pyöri Linnanmäen internetsivuilla talvella 2005–2006. Maailmanpyörää ryhdyttiin pystyttämään maaliskuun puolivälissä, ja se otettiin käyttöön huvipuiston avauduttua perjantaina 28. huhtikuuta 2006.
Tumpajoki
Tumpajoki () on taajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Sukkajärven kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Suunujoen yläjuoksulla 18 kilometriä Sukkajärvestä luoteeseen. Taajamassa on 260 asukasta (vuonna 2012).
Seesjärven piirin Paateneen kyläneuvostoon kuuluneet Tumpajoen metsätyömaat mainitaan vuoden 1933 väestönlaskennassa. Nykyinen taajama on perustettu metsätyöläisten asutukseksi vuonna 1958. Vuonna 1996 siellä oli noin 500 asukasta. Ennen vuoden 2006 kunnallishallintouudistusta Tumpajoki oli oman kylähallintoalueensa keskuskylä.
Taajaman kautta kulkee Porajärven–Mujejärven maantieltä Lentieraan johtava tie sekä Suojärven–Jyskyjärven radalta Lentieraan haarautuva rautatie, jolla on Suunin asema. Tumpajoelta on linja-autoyhteys Pieningän ja Voloman kautta Mujejärvelle. Rautatiellä on henkilöliikennettä Lentieraan ja Sukkajärvelle. Taajaman palveluihin kuuluu lääkintäasema ja posti. Siellä on heinäkuussa 1941 kaatuneiden neuvostoliittolaisten rajavartioiden hautapaikka.
Puijon Diabetesyhdistys
Puijon Diabetesyhdistys on vuonna 1992 perustettu toimialueensa diabeetikoiden etujärjestö. Yhdistys työskentelee diabeteksesta aiheutuvien lisäsairauksien ennalta ehkäisemiseksi, valvoo diabeetikoiden yhteiskunnallisia etuja, harjoittaa valistus-, tiedotus- ja neuvontatoimintaa, vaalii terveitä elämäntapoja, tukee tutkimus- ja tiedotustoimintaa, järjestää jäsenistölleen liikuntaa, mm. allas- ja salijumppaa, lentopalloa, sauvakävelyä ym., sekä järjestää virkistystilaisuuksia. retkiä ja järjestää asiantuntija- ja keskustelutilaisuuksia. Yhdistys kuuluu Diabetesliittoon, joka on diabeetikoiden valtakunnallinen etujärjestö.
Puijon Diabetesyhdistyksen toimialueeseen kuuluu Kuopio, Keitele, Pielavesi, Rautavaara, Siilinjärvi, Varpaisjärvi. Yhdistyksen jäseneksi voi liittyä kuka tahansa diabeteksesta kiinnostunut yksityishenkilö tai yhteisö. Jäsenmaksu oli vuonna 2015 18 €/vuosi ja jäseniä noin 1300.  Yhdistys julkaisee 2 kertaa vuodessa jäsentiedotteen, jossa kerrotaan tarkemmin yhdistyksen toiminnasta.
Kiimanvaara
Kiimanvaara (myös "Kiimavaara", ; ) on taajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Lentieran kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Karkiejärven (ven. "Kargiozero") rannalla 30 kilometriä Lentierasta pohjoiseen. Taajamassa on 146 asukasta (vuonna 2012).
Repolan pogostaan kuulunut Kiimanvaaran kylä mainitaan vuoden 1679 veroluettelossa, jolloin siinä oli 10 taloa. Vuonna 1873 kylässä oli 14 taloa ja 90 karjalaista asukasta. Vuonna 1905 Repolan Kiimanvaaran kyläkuntaan kuului 14 kylää: Aimalahti, Haukkasaari, Kiimaanvaara, Kipo, Koroli, Lentiera, Luovutsaari, Pieninkä, Suoverkka, Suulaansaari, Tšolkka, Tuusenia, Vuosniemi ja Ylävaara. Kiimanvaaran kylässä oli koulu, 20 taloa ja 156 asukasta. 1800–1900-lukujen vaihteessa sinne rakennettiin ortodoksinen kirkko, joka suljettiin vuonna 1929.
Repolan piirin Repolan kyläneuvostoon kuuluneessa Kiimaanvaarassa oli vuonna 1926 129 asukasta, joista neljä oli suomalaisia ja loput karjalaisia. Vuoteen 1933 mennessä perustettiin Kiimaanvaaran kyläneuvosto, johon kuuluivat myös Kapustavaaran, Pieningän, Termannon, Tuusenian ja Ylävaaran kylät. Kyläneuvoston alueella oli yhteensä 373 asukasta, joista yksi oli suomalainen ja loput karjalaisia. Kiimanvaaran kylässä asukkaita oli 121.
Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli suomalaisten miehittämä. Seudun monista muista kylistä poiketen Kiimaanvaara selviytyi sodan tuhoista, mutta vuonna 1959 siellä oli enää 73 asukasta. Tuolloin se kuului Segežan piirin Repolan kyläneuvostoon. Myöhemmin Kiimaanvaara muuttui Lentieran metsäteollisuuspiirin työläisasutukseksi, joka muodosti oman kyläneuvostonsa ja Neuvostoliiton hajottua volostin. Sen asukasluku oli suurimmillaan yli 500 henkeä vuonna 1970. Kiimanvaaran kylähallintoalue eli volosti liitettiin Lentieran kuntaan 2000-luvun alun kunnallishallintouudistuksessa.
Kiimanvaarasta on linja-autoyhteys Lentieraan, Repolaan ja Mujejärvelle. Taajamassa on Lentieran metsäteollisuuspiirin toimintoja. Palveluihin kuuluu lääkintäasema ja kauppa. Sähköä tuottaa paikallinen dieselvoimala. Kiimanvaaralla on historiallisen asutuksen status.
Pieninkä
Pieninkä () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tervalammen ja Koverolammen rannalla 60 kilometriä Mujejärvestä maanteitse etelään. Taajamassa on 717 ja kunnassa 731 asukasta (vuonna 2013).
Pieningän kunnan pinta-ala on 1 328 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Mujejärven piirin Sukkajärven, lännessä Lentieran ja pohjoisessa Voloman kuntiin sekä idässä Karhumäen piirin Paateneen kuntaan. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön, jonka maisemaa leimaavat korkeat harjut ja jääkauden muovaamat vesistöt. Kunnan alueella virtaavia jokia ovat Voloma, Songa eli Tumpajoki (ven. "Tumba"), Pieninkä ("Peninga"), Sitrajoki ("Sidra"), Tsiasjoki ("Tšias"), Sun, Arjanuks, Varguno, Salma, Hauge, ja Korvindjoki. Suurimmat järvet ovat Volomajärvi ("Voloma"), Nižneje, Pieninkäjärvi ("Peninga"), Tšiasjärvi, Palojärvi, Nurmisjärvi, Talvisjärvi, Kupinasjärvi, Piralampi, Verhneje, Jelejärvi, Hagojärvi, Muštajärvi, Aita, Kivijärvi ja Pedrojärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka ja sora.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Pieningän asema. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 68 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 18 % valkovenäläisiä, 5 % karjalaisia ja 3 % ukrainalaisia.
Repolan kuntaan kuulunut Pieningän erämaakylä syntyi 1700-luvun puolivälissä. Pieninkäjärven rannalla sijainneessa kylässä oli vuosina 1873 ja 1905 kaksi taloa ja 15 asukasta. 1900-luvun alussa se oli osa Repolan Kiimanvaaran kyläkuntaa.
1920-luvulla Pieninkä kuului Seesjärven piirin Laasarin kyläneuvostoon. Vuonna 1926 siellä oli 13 asukasta, jotka kaikki olivat karjalaisia. Vuoteen 1933 mennessä kylä oli liitetty Kiimanvaaran kyläneuvostoon, ja sen asukasluku oli laskenut kahteen. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä.
Nykyinen Pieningän taajama sijaitsee 12 kilometriä Pieninkäjärvestä itään. Sen rakentaminen alkoi vuonna 1960. Vuonna 1989 Pieningän kyläneuvostossa oli 1 200 asukasta.
Pieningän kautta kulkee Porajärven ja Mujejärven välinen soratie sekä Suojärven ja Jyskyjärven välinen rautatie. Taajamasta on linja-autoyhteys Voloman kautta Mujejärvelle sekä Sukkajärven ja Himolan kautta Porajärvelle. Pieningän rautatieasema sijaitsee 1,2 kilometriä taajamasta kaakkoon.
Kunnan alueella toimii Leskarelin Voloman metsäteollisuuspiiri. Pieningän taajaman lähellä louhitaan soraa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti, pankki ja muutama kauppa. Taajamassa on rukoushuone.
Pieningän keskustassa sijaitsee toisen maailmansodan aikana kaatuneiden neuvostosotilaiden yhteishauta. Talvisjärven kaakkoisrannalla on lomakylä.
Voloma
Voloma () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Hovdajärven rannalla 32 kilometriä Mujejärvestä etelään. Taajamassa on 1 174 ja kunnassa 1 201 asukasta (vuonna 2012).
Voloman kunnan pinta-ala on 1 333 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Mujejärven piirin Pieningän, lännessä Lentieran sekä Repolan ja pohjoisessa Mujejärven kuntiin sekä idässä Karhumäen piirin Paateneen kuntaan. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön. Sen maisemaa leimaavat korkeat harjut ja jääkauden muovaamat vesistöt. Kunnan alueella virtaavia jokia ovat Tširkkakemijoki, Volomajoki, Talvijesjoki, Pieninkä (ven. "Peninga"), Amindomaoja, Kožala, Kivioja, Ronda, Tširka ja Kondi. Suurimmat järvet ovat Volomajärvi ("Voloma"), Kemeljärvi ("Kemel"), Tšiasjärvi, Talvijesjärvi, Kelajärvi ("Kelarvi"), Kumšajärvi ("Kumša"), Jekondjärvi, Tsirkkajärvi ("Tširka"), Amindomajärvi, Hovdajärvi, Simononjärvi, Mošeljärvi, Semjonovo, Pedrojärvi ja Nižneje Šulgojärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka ja sora.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Sonozeron asema. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 64 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 18 % valkovenäläisiä, 5 % karjalaisia ja 4 % ukrainalaisia.
Seesjärven piirin Laasarin kyläneuvostoon kuulunut Voloman metsätyömaa mainitaan vuoden 1933 väestönlaskussa. Tuolloin siellä oli 132 karjalaista ja kahdeksan venäläistä asukasta. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä. Nykyinen taajama on perustettu vuonna 1962. Vuonna 1989 siellä oli 1 700 asukasta.
Voloman kautta kulkee Porajärven ja Mujejärven välinen soratie sekä Suojärven ja Jyskyjärven välinen rautatie. Taajamasta on linja-autoyhteydet Mujejärvelle sekä Sukkajärven ja Himolan kautta Porajärvelle. Sonozeron rautatieasema sijaitsee 600 metriä Voloman taajamasta itään.
Kunnassa toimii puunhankintaa ja -jalostusta harjoittava Leskarelin Voloman metsäteollisuuspiiri sekä metsänhoitoalueen konttori. Lisäksi louhitaan soraa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto lääkintäasema, vanhainkoti, posti, pankki ja joukko kauppoja.
Voloman keskustassa on kolmen toisessa maailmansodassa kuolleiden neuvostoarmeijan lentäjien hautapaikka.
Muotka
Muotka () on taajama ja rautatieasema Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Lentieran kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Mendojärven pohjoispuolella 44 kilometriä Lentierasta kaakkoon. Taajamassa on 219 asukasta (vuonna 2012).
Muotkan taajama on perustettu vuonna 1959 Lentieran metsäteollisuuspiirin työläisasutukseksi. Se muodosti metsätyömaa 796:n ja Muotkan aseman kanssa kyläneuvoston ja Neuvostoliiton hajottua volostin, jossa oli vuonna 1989 noin 850 asukasta, mutta vuonna 1997 enää 467. Muotkan kylähallintoalue eli volosti liitettiin Lentieran kuntaan 2000-luvun alun kunnallishallintouudistuksessa.
Taajamasta on linja-autoyhteys Tumpajoen, Pieningän ja Voloman kautta Mujejärvelle. Muotkan rautatieasema sijaitsee kilometrin verran taajamasta etelään Suojärven–Jyskyjärven radalta Lentieraan haarautuvalla sivuradalla. Radalla on henkilöliikennettä Lentierasta Sukkajärvelle. Taajamassa on Lentieran metsäteollisuuspiirin toimintoja ja metsänhoitoalueen konttori. Palveluihin kuuluu lääkintäasema, posti ja kaksi kauppaa.
Muotkalla on historiallisen asutuksen status. Taajamassa on toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikka.
Civilization II
Sid Meier's Civilization II (yleisesti Civilization II tai Civilization 2) on MicroProsen kehittämä ja alun perin 1996 julkaisema "Civilization"-strategiapelisarjan videopeli. Peli julkaistiin alun perin kaksikielisenä (englanti ja ranska). Peli julkaistiin myöhemmin PlayStationille.
Civilization II:ssa on 21 kansaa. Ne ovat tasoltaan ja ominaisuuksiltaan samanlaiset. Kansat ovat: Amerikka, Atsteekit, Babylonia, Egypti,Englanti, Espanja, Intia, Japani, Keltit, Karthago, Kiina, Kreikka, Mongolia, Persia, Ranska, Rooma, Saksa, Siouxit, Venäjä, Viikingit ja Zulut
Plasmoni
Plasmoni on plasman värähtelyenergian kvantti. Kuten fotoni on sähkömagneettisen säteilyn kvantti ja fononi kiteen värähtelyn, plasmonit ilmenevät vapaaelektronikaasun värähtelyinä.
Pintaplasmoni on metallin ja eristeen tai metallin ja puolijohteen rajapinnalla etenevä plasmoni. Se on sähkömagneettinen aalto, joka etenee pinnan suuntaisesti. Pintaplasmonin aallonpituus on erilainen eri metalleilla ja plasmonin etenemiseen vaikuttaa myös pinnan karheus. Teoriassa täydellisen tasaisella metallipinnalla plasmoni voisi kulkea häviöittä, mutta käytännössä pinnan epätasaisuudet rajoittavat etenemismatkan muutamaan millimetriin. Karhealla tai sopivasti kuvioidulla metallipinnalla pintaplasmoni kykenee siirtämään energiaa ympäristöönsä. Tällöin syntyy niin kutsuttu pintaplasmoni-polaritoni. Polaritoni voi syntyä vain jos pintaplasmonin aallonpituus vastaa pinnan piirteiden mittoja. Kun nämä on valittu sopiviksi, syntyy ilmiö jota kutsutaan plasmonikytkennäksi.
Pintaplasmoneja ja plasmonikytkentää on tutkittu käytettäväksi tulevaisuuden optisissa integroiduissa piireissä sekä muualla optoelektroniikassa, etenkin LED-tekniikassa.
Wallenberg (suku)
Wallenbergin suku on yksi Ruotsin ja koko Skandinavian elinkeinoelämän vaikutusvaltaisimmista ja varakkaimmista suvuista. Suku on peräisin Itä-Götanmaalta, ja se tunnetaan pankkiiri-, tehtailija- sekä diplomaattisukuna. Suvun esi-isänä pidetään vuosina 1670-1741 elänyttä Per Hanssonia.
Suku omistaa Investor-sijoitusyhtiön, jolla on vaikutusvaltaa useissa suurissa ruotsalaisissa yhtiöissä, kuten Ericssonissa ja Scaniassa. Suku perusti sijoitusyhtiön jo vuonna 1916, ja nykyään yhtiö on suvun tärkein taloudellinen osa.
Suvun jäsenet ovat perustaneet myös useita säätiöitä.
Kuittinen
Kuittinen (; ) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Aunuksen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Mäkriänjoen varrella 19 kilometriä Aunuksesta itään. Kylässä on 800 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2012).
Kuittisen kunnan pinta-ala on 350 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Aunuksen piirin Mäkriän, lännessä Aunuksen ja Koveran ja pohjoisessa Kotkatjärven kuntiin sekä idässä Kuujärven kuntaan ja Leningradin alueeseen. Pinta-alasta 87,3 % on metsää, 6,4 % luonnonsuojelualuetta, 2,9 % maatalousmaata ja 1,9 % vesistöjä.
Kunnan länsiosa kuuluu Aunuksen tasankoon. Idässä kohoaa Äänisen ja Laatokan vedenjakaja. Seudulla virtaavat Alavoisenjoki, sen sivujoet Mäkriänjoki ("Megrega") ja Ulvanka, Mäkriänjokeen laskevat Tšilmozerka ja Pätsioja ("Petšnaja"), Ulvankan sivujoki Kadoi sekä Mäkriänjärveen ("Megrozero") laskeva Bolotnaja. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve ja suomalmi. Luonnonsuojelualueita ovat Kohtasuon, Levotsuon ja Tšilimsuon luonnonmuistomerkit. Ympäristön kokonaistila on hyvä.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Vasoinkylän eli Jokiselän taajama (ven. "Retšnaja Selga") sekä Mägrätjärven ("Megrozero") ja Suurenselän kylät. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 63 % on kansallisuudeltaan karjalaisia, 31 % venäläisiä, 4 % valkovenäläisiä ja 1 % ukrainalaisia. Kunnan alueella on kaksi puutarhapalsta-aluetta.
Serebrjakovin kauppiasveljekset rakensivat 1870-luvulla kylään vesivoimalla toimineen rautatehtaan. 1900-luvun alussa Kuittinen lähikylineen muodosti Nekkulan volostiin kuuluneen kyläkunnan. 1920-luvulla perustettiin Aunuksen piirin Kuittisen kyläneuvosto, jossa vuonna 1933 oli 1 900 asukasta .
Kuittisen kylänosat Isaila ("Isajevka"), Järtsylä ("Jartšelitsa"), Kangas ("Nabor"), Uusihiekka ("Novyje Peski"), Tsärhälä ("Tšarhalitsa") sekä kone- ja traktoriaseman asutus yhdistettiin virallisesti vuonna 1957. Vuodesta 1959 aina 1990-luvulle asti siellä toimi Kuittisen turkissovhoosi. Vuodesta 2003 lähtien kylässä vietetään siellä asuneelle runoilija Vladimir Brendojeville omistettua kirjallisuusjuhlaa.
Kuittisen kautta kulkee Mäkriän ja Kuujärven välinen asfaltoitu maantie, josta haarautuu asfaltoitu tie Yllöseen. Länsipuolella sen ohittaa Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie. Kylästä on linja-autoyhteys Aunukseen ja Kuujärvelle.
Paikallisista työllistäjistä tärkeimpiä ovat erilaiset palvelut. Nykyään alueella ei ole toimivia maatalousyrityksiä. Suurin osa työvoimasta käy töissä kunnan ulkopuolella.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, peruskoulu, kirjasto, elokuvasali ja kolme kauppaa. Myös Jokiselässä on kauppa.
Suurenselän kylällä on historiallisen asutuksen status. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat autioituneen Pätsin (ven. "Petšnaja Selga") kylän tsasouna sekä Suuren- ja Pienenselän, Pätsin ja Hatun ("Kamennyi Rutšei") vanhat asuin- ja talousrakennukset. Historiallisia kohteita ovat Pätsin karsikkometsä ja Kuittisen toisen maailmansodan muistomerkki.
Seitajärvi
Seitajärvi on Savukosken kuntaan kuuluva kylä. Kylä sijaitsee kahden järven välissä, Seitajärven länsi- ja Arajärven itäpuolella. Suomalaisasutus kylään syntyi 1800-luvulla yhden perheen, Kittilästä lähtöisin olleen Mikko Rannan perheen myötä. Kylän nimi viittaa uhripaikkaa tarkoittavaan seita-sanaan. Kylään johtava Seitajärventie otettiin museotieksi vuonna 2010.
Seitajärvi koki yhden tuhoisimmista Suomeen tehdyistä partisaanihyökkäyksistä 7. heinäkuuta 1944.
1940-luvulla Seitajärven kylä koostui viidestä maanviljelyä ja poronhoitoa harjoittavasta talosta. Asukkaat olivat toisilleen sukua olevia Arajärviä, Olliloita ja Ylilokkia. Nykyään Seitajärvellä ei ole vakituista asutusta.
Vuonna 2005 Seitajärvellä järjestettiin Lapin kamariorkesterin sota-ajan viihdekonsertti.
MTV Unplugged in New York
MTV Unplugged in New York on grungeyhtye Nirvanan neljäs levy ja yhtyeen ensimmäinen livelevy. Levy sisältää Nirvanan 18. marraskuuta vuonna 1993 äänitetyn akustisen keikan. Levy julkaistiin vasta solisti Kurt Cobainin kuoleman jälkeen. Albumi on yksi Nirvanan suosituimmista levyistä. Albumi sisältää myös muutaman cover-kappaleen, jotka Nirvana esitti keikallaan.
Yhtyeen piti alun perin julkaista yhdessä "From the Muddy Banks of the Wishkah" albumin kanssa vuonna 1994, mutta idea evättiin Cobainin kuoleman takia. "From the Muddy Banks of the Wishkah" julkaistiin vuonna 1996.
Cover-kappaleet ovat sellaisilta yhtyeiltä ja artisteilta kuin The Vaselines, David Bowie, The Meat Puppets, ja Leadbellyn folk-kappale "Where Did You Sleep Last Night". TV:ssä näytetyssä "MTV Unplugged in New Yorkissa" jätettiin pois kaksi kappaletta: "Something In The Way" ja "Oh Me". Albumi nousi ilmestyessään Billboard 200 -albumi-listalla ensimmäiselle sijalle. Albumi on voittanut Grammyn vuonna 1996 parhaasta alternative-albumista. Levyn on tuottanut "Scott Litt", "Alex Coletti", ja itse Nirvana.
"MTV Unplugged in New York" julkaistiin DVD:lle 20. marraskuuta, 2007. DVD versio sisältää sekä MTV:n julkaistun version sekä kokonaisen version, jossa on myös "Something in the Way" ja "Oh Me"
Kaikki kappaleet kirjoittanut Kurt Cobain, ellei toisin mainita.
Honolulun sinfoniaorkesteri
Honolulun sinfoniaorkesteri () on Havaijin osavaltiossa Yhdysvalloissa toimiva sinfoniaorkesteri. Henri Berger perusti sen vuonna 1900.
Honolulun sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina on vuodesta 1996 alkaen toiminut Samuel Wong. Orkesteri esittää myös populaarimusiikkia Matt Catingubin johdolla.
Ats Purje
Ats Purje (s. 3. elokuuta 1985 Tallinna, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolainen jalkapalloilija. Hän pelaa tällä hetkellä Kuopion Palloseurassa.
Virossa Purje on pelannut muun muassa FC Levadiassa, Tallinna Jalgpalli Klubissa sekä SC Real Tallinnassa. Veikkausliigan FC Interiä hän edusti kaudet 2008 ja 2009. Ennen siirtymistään ensimmäistä kertaa Kuopion Palloseuraan Purje pelasi kaksi vuotta Kyproksen liigassa.
Purje on voittanut FC Levadiassa Viron maalikuninkuuden kolmesti vuosina 2004, 2005 ja 2007. Viron jalkapallomaajoukkueessa Purje on pelannut 65 ottelua ja tehnyt niissä kymmenen maalia.
Lara St. John
Lara St. John (s. 15. huhtikuuta 1971, London, Ontario, Kanada) on kanadalainen viulisti, jolla on lisäksi skotlantilaisia sukujuuria. Hän on musikaalisesta perheestä. Hänen veljensä Scott on viulisti ja alttoviulisti, joka toimii professorina Toronton yliopistossa.
St. John aloitti viulunsoiton 2-vuotiaana ja esiintyi ensimmäistä kertaa solistina 5-vuotiaana. 10-vuotiaana hän esiintyi Lissabonissa ja tulevina vuosina Espanjassa, Ranskassa ja Unkarissa. 14-vuotiaana hän pääsi Curtis Institute of Musiciin. Valmistuttuaan sieltä kolmen vuoden kuluttua hän siirtyi Moskovan konservatorioon. Nykyisin St. John asuu vakituisesti New Yorkissa. Hänen ensimmäinen levynsä oli "Bach Works for Violin Solo" (1996).
Mjasištšev M-4
Mjasištšev M-4 () oli neuvostoliittolainen strateginen pommikone. Koneen NATO-koodinimi on "Bison". Sen suunnitteli Vladimir Mjasištšev ja valmisti Mjasištševin tehdas.
Neljällä suihkumoottorilla varustettu M-4 suunniteltiin 1950-luvulla koneeksi, jolla pystyttäisiin tekemään Yhdysvaltoihin ulottuvia pommituslentoja, sen lentosäde osoittautui kuitenkin riittämättömäksi tehtävään. Konetta valmistettiin vuosien 1953–1963 välillä 93 kappaletta, joita alkuperäisen tehtävänsä sijasta käytettiin meritiedusteluun ja ilmatankkereina; viimeinen M-4-2 tankkeri vedettiin palveluskäytöstä vuonna 1994.
"Lähde "
ADSL2+
ADSL2+ on laajakaistainen tiedonsiirtotekniikka, jota käytetään etenkin käyttäjien kytkemiseen Internetiin. ADSL2+ -tekniikan lähetysnopeus on 1 Mbps (megabittiä sekunnissa) ja vastaanottonopeus teoriassa jopa 24 Mbps. ADSL2+ Annex M-, J- sekä L -tekniikoilla lähetysnopeus nousee jopa 3,5 Mbps saakka. Uudella laajakaistatekniikalla on voitu toimittaa liittymiä aina 9 kilometriin saakka DSL-keskittimeltä.
Vanhempi ADSL-tekniikka mahdollistaa enintään 8/1 Mbps -yhteyden, ellei useita linjoja yhdistetä rinnakkain. Vanhalla tekniikalla ei ole myöskään voitu toimittaa liittymiä kuin noin 1–5 kilometrin päähän lähimmästä puhelinkeskuksesta. Hieman ADSL:ää uudempi tekniikka on ADSL2, mutta se jää ADSL2+ -tekniikan jalkoihin suurimmillaan 12/1 Mbps -nopeudellaan. Annex J -tekniikalla tosin siinäkin teoreettinen lähetysnopeus nousee 3,5 megabittiin sekunnissa.
Uusin ADSL -tekniikan laajennus on ADSL2+ G.Bond. Tekniikan avulla yhdistetään kahden ADSL2+ Annex M 24/3 Mbps linjan kapasiteetti saumattomasti toimivaksi yhdeksi 48/6 Mbps nopeudella toimivaksi linjaksi, jota jo ainakin Nebula, sekä SuomiCom tarjoavat. Tekniikan käyttö edellyttää kahta puhelinkaapeliparia huoneistoon asti. G.Bond tarjoaa enemmän luotettavuutta, sillä linjat myös varmistavat toisiaan.
Dammam
Dammam () on kaupunki Saudi-Arabiassa ja maan itäisen Al-Šarqiyyan provinssin pääkaupunki.
Kaupungin väkiluku on kehittynyt Saudi-Arabian väestönlaskentojen mukaan seuraavasti: 482 321 (1992), 744 321 (2004) ja 903 312 (2010). Vuonna 2010 Dammam oli Saudi-Arabian viidenneksi väkirikkain kaupunki Riadin, Mekan, Jeddan ja Medinan jälkeen.
Koska Dammamin alueella ei ole historiallisesti ollut juurikaan luonnonvaroja, ei alueella ollut pitkään myöskään merkittävää kaupunkiasutusta. Osmanien valtakunta hallitsi aluetta 1500-luvulta lähtien, mutta ajan kanssa heidän otteensa alueesta heikkeni. 1700-luvun lopulla Saudien suku alkoi levittää valtaansa alueelle. Saudien laajenemishalujen taustalla oli into levittää wahhabilaista tulkintaa islamista. Hekään eivät saaneet kuitenkaan vakaata otetta alueesta. 1800-luvun alkupuolella nykyisen Dammamin paikalla oli Rahmah bin Jabir al-Jalahimahin rakentama linnoitus. Al-Jalahimah oli osallinen Bahrainin valtataisteluissa ja hän pakeni paikalle kiistojen kärjistyttyä. Bahrainia nykyisin hallitseva khalifa-heimo kukisti hänet ja valtasi myös Dammamin alueen vuonna 1826. Heidän valtansa jatkui aina vuoteen 1844 saakka, jolloin Saudit valtasivat alueen. Khalifat palasivat alueelle 1850-luvun puolella ja heidän puolellaan asioihin yrittivät sekaantua britit, jotka hyökkäsivät Dammamiin vuonna 1861. Osmanien valtakunta palautti puolestaan valtansa alueelle vuonna 1871. Saudien alaisuuteen alue päätyi lopullisesti vuonna 1913, kun Ibn Sa’ud valtasi Osmanien varuskunnan puolustaman Hofufin kaupungin. Valtauksen myötä Saudit hallitsivat viimein nykyisen Saudi-Arabian itäosia. Virallisesti maan itäosat liitettiin Saudi-Arabian kuningaskuntaan vuonna 1932.
Standard Oil aloitti öljyn etsinnän alueella vuonna 1935. Vuonna 1938 kaupungin lähistöltä löydettiin öljyä, joka johti suureen muutokseen seudulla. Pienestä rannikkotaajaman kasvu räjähti ja siitä muodostui suuri satamakaupunki. Kaupungin ja sen lähistön yleisilme onkin uudenaikainen. Öljylähteiden löytymisen myötä paikalle virtasi ulkomaalaisia työntekijöitä, jotka asutettiin tuolloin Dammamin leirinä tunnetulle alueelle, josta kehketyi sittemmin Saudi Aramcon pääkonttori. Myös lähistön asutukset kasvoivat. Vielä 1980-luvulla Dammam oli erillinen kaupunki lähellä Al-Khobaria, Dhahrania, ja Al-Qatifia. Kaupunkien laajetessa ne lopulta kasvoivat yhteen.
Kaupungissa toimii Kuningas Faysalin yliopisto (jonka päätoimipiste läheisessä Hofufin kaupungissa) ja sitä palvelee Kuningas Fahdin kansainvälinen lentoasema. Öljyteollisuuden ohella kaupungissa on maataloutta ja siellä tuotetaan meijerituotteita. Seudun koetiloilla on paljon ulkomailta tuotua lihan- ja maidontuotantokarjaa.
Dammamin satama, viralliselta nimeltään Kuningas Abdulazizin satama, on merkittävä satama Persianlahden rannalla. Saudi-Arabian Persianlahden satamista Jubailin satama kuuluu esimerkiksi Yhdysvaltain satamajärjestön (AAPA) laatimalla listalla maailman sadan suurimman rahtisataman joukkoon (2013), mutta vuonna 2010 maansa neljänneksi suurimmaksi yltänyt Dammamin satama ei yllä tälle maailmanlistalle.
Open Sesame (Freddie Hubbardin albumi)
Open Sesame on jazz-levy, jonka Blue Note -levy-yhtiö julkaisi vuonna 1960.
Latu
Latu on hiihtoura. Erään määritelmän mukaan suksenjälkeä voidaan kutsua laduksi, kun samaa uraa on hiihdetty kolmesti viimeisimmän lumisateen, kovan tuulen tai muun latua peittävän tai sotkevan ilmiön jälkeen.
Nykyään latu tarkoittaa monille valmiiksi latukoneella tehtyä uraa, joka on leveydeltään mitoitettu sopivaksi nykyisille kunto- ja kilpahiihtosuksille. Perinteisillä metsäsuksilla näille kuntoladuille ei ole juuri asiaa, sillä metsäsukset ovat koneladulle liian leveitä.
Ready for Freddie
Ready for Freddie on Freddie Hubbardin jazz-albumi, jonka Blue Note -levy-yhtiö julkaisi alun perin vuonna 1961.
Fokker 100
Fokker 100 on Fokkerin valmistama kaksimoottorinen keskipitkän kantaman lentokone. Konetyyppi lensi ensilentonsa 30. marraskuuta 1986, ja sen tuotanto päättyi vuonna 1997, jolloin sitä oli valmistettu yhteensä 283 kappaletta. Konetyypin pienempi malli tunnetaan nimellä Fokker 70.
Kone esiteltiin yhdessä Fokker 50:n kanssa 24. marraskuuta 1983. Fokker 100 oli Fokker F.28 Mk 4000 -koneen seuraaja. Edeltäjäänsä verrattuna Fokker 100:ssa oli pidempi runko, suuremmat ja uudistetut siivet, Rolls-Roycen suihkumoottorit, uudistettu ohjaamo ja matkustamo sekä modernimpaa tekniikkaa.
Rakenne on alataso sekä kaksimoottorinen ratkaisu rungon perään asennettuna. Peräsintä kutsutaan niin sanotuksi T-malliseksi peräsimeksi, jossa korkeusvakaaja on sivuvakaajan huipussa eli äärimmäisenä ylhäällä.
Tunnistamista saattaa helpottaa ohjaamon ikkunoiden muotoilu, joka vaikuttaa lähestulkoon identtiseltä nykyisien Airbusin valmistamien liikennelentokoneiden kanssa. F-100:aa muistuttavalla siipi- ja runkoprofiililla ei vuoteen 2010 mennessä ole esiintynyt vastaavia ratkaisuja ollenkaan. Kaikkien Airbusien moottorit sijaitsevat siivissä.
Konetyypin konstruktio on samankaltainen silloisen McDonnell Douglas DC-9:n kesken. Myös brittiläisvalmisteinen BAC 1-11 sekä neuvostoliittolaisvalmisteinen Tupolev Tu-134A muistuttavat Fokker F-100:aa. Konstruktion niin sanottuna esi-isänä voitaneen pitää ranskalaisvalmisteista Sud-Aviation SE-210 Super Caravelle-suihkumatkustajakonetta. Sekin käytti Fokkerin tapaan, Rolls-Roycen valmistamia suihkumoottoreita.
Taulukossa kuvattu tekniset tiedot Rolls-Royce Tay 620 -moottoreilla.
Pavel Tšernov
Pavel Viktorovitš Tšernov (, s. 7. tammikuuta 1950 Gorkin alue) on Karjalan tasavallan pääministeri. Tšernov on naimisissa ja hänellä on yksi poika.
Tšernov aloitti opiskelun Mordvan valtion yliopistossa (tuolloin nimetty N. Ogarjevin mukaan) vuonna 1967 ja valmistui rakennusinsinööriksi vuonna 1972. Vuosina 1972–1980 hän työskenteli asennus- ja rakennushallinnon mestarina, töidenteettäjänä, osaston johtajana ja yli-insinöörinä Vojatsussa Karjalan tasavallassa. Vuosina 1985–1988 hän toimi Neuvostoliiton teollisen rakennusministeriön Luoteishallinnon varajohtajana. Vuonna 1998 hänestä tuli Karjalan tasavallan rakennustoimen, rakennusteollisuuden ja rakennustaiteen valtionkomitean puheenjohtaja (ministeri) ja vuonna 2000 Karjalan tasavallan hallituksen varapuheenjohtaja. Vuonna 2002 hänestä tuli varapääministeri ja vuonna 2003 pääministeri.
Aimo
Aimo on suomalainen miehen etunimi. Nimi perustuu suomen kielen sanaan "aimo", joka merkitsee ’hyvää’, ’mainiota’, ’aikamoista’ tai ’runsasta’. Lapissa nimi Aimo oli käytössä jo 1500-luvulla. Aimon nimipäivä on 29. marraskuuta. "Aimo" on Suomessa käytössä myös sukunimenä.
Väestörekisterikeskuksen mukaan on Suomessa ollut kirjoilla vuoden 2009 loppuun mennessä 13 446 Aimo-nimistä miestä ja muutama nainen.
Martijn Meerdink
Martijn Meerdink (s. 15. syyskuuta 1976 Winterswijk, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa seuratasolla maansa pääsarjassa, Eredivisiessä pelaavaa FC Groningenia. 181 senttimetriä pitkä Meerdink on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Meerdink on aiemmin ammattilaisurallaan edustanut kahta seuraa, De Graafschapia ja AZ Alkmaaria. Läpimurtonsa hän teki melko vanhana kaudella 2005/2006, jolloin hän teki maajoukkuedebyyttinsä maaliskuussa Ecuadoria vastaan pelatussa ottelussa ja sai lisäksi paikan alustavassa MM-ryhmässä. Saksan MM-kisoihin häntä ei kuitenkaan lopulta valittu.
Roni (nimi)
Roni on suomalainen miehen etunimi. Ronin nimipäivä on 5. syyskuuta jolloin on myös Mainion nimipäivä. Syyskuuhun 2016 mennessä Suomessa on ollut noin 4 670 Roni-nimistä miestä ja alle 20 naista.
Nimi on mahdollisesti lyhentymä Hieronymus-nimen rinnakkaismuodosta "Jeronimus" tai muunnelma nimestä Ronald. Heprean kielessä Roni tarkoittaa iloa.
Listan henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Riddarholmskyrkan
Riddarholmskyrkan, Riddarholmenin kirkko eli Ritariholman kirkko on Tukholman keskustassa Riddarholmenin saarella ja kaupunginosassa, lähellä kuninkaallista linnaa sijaitseva kirkko. Se oli vuosisatojen ajan Ruotsin kuninkaallisten hautauskirkko. Kirkko ei ole vuoden 1809 jälkeen ollut jumalanpalveluskäytössä, vaan sitä käytetään vain hautajais- ja muistotapahtumiin. Kirkon seinillä ovat edesmenneiden Serafiimiritarikunnan jäsenten, muun muassa monien Suomen tasavallan presidenttien, vaakunat.
Kirkko on Tukholman vanhin rakennus. Se on Tukholman ainoa säilynyt keskiaikainen luostarikirkko. Sen vanhimmat osat sijoittuvat 1200-luvulle, jolloin se rakennettiin fransiskaaniluostarin kirkoksi. Kirkko on vihitty käyttöön noin vuonna 1300. Uskonpuhdistuksen yhteydessä vuonna 1527 luostari kuitenkin suljettiin ja kirkko muutettiin protestanttiseksi kirkoksi. Kun saarelle alkoi 1600-luvulla muuttaa aatelisia, tulivat käyttöön nimet Riddarholmen ja Riddarholmskyrkan.
Kirkkoon lisättiin torni ensimmäisen kerran Kalmarin unionin unionikuningas Hannun valtakaudella, mutta salaman iskettyä siihen se paloi maan tasalle. Palaneen tilalle rakennettiin 1600-luvulla uusi, barokkityyppinen torni, joka kuitenkin paloi 1835. Uusi torni on uusgoottilainen valurautatorni ja sen on suunnitellut Erik Gustaf Göthe.
Kirkkoon on haudattu 17 kuninkaallista perheineen eli kaikki Ruotsin hallitsijat vuonna 1632 kuolleesta Kustaa II Aadolfista aina vuonna 1950 kuolleeseen Kustaa V:en asti, lukuun ottamatta Roomaan haudattua kuningatar Kristiinaa. Sittemmin Ruotsin kuninkaallisten hautapaikkana on toiminut Kungliga begravningsplatsen Solnassa. Vuosisatojen ajan on uskottu, että kirkossa on vuonna 1290 kuolleen Maunu Ladonlukon hauta, mutta haudan avanneet tutkijat ovat todenneet, että kyseessä on 1400-1500-luvulla eläneen ihmisen ruumis. Onkin arveltu, että 1500-luvulla hallinnut kuningas Juhana III nimesi vainajat uudestaan vahvistaakseen omaa valtaansa. Tutkimuksia on tarkoitus jatkaa, ja lupahakemus muiden hautojen avaamiseksi on jätetty. Kirkkoon on haudattu myös joitakin kolmikymmenvuotisessa sodassa taistelleita sotilaita.