Metsänhakkuu
Metsänhakkuu (joskus myös metsänkorjuu) on metsätaloudellinen toimenpide, jossa kasvanut puusto kerätään talteen. Talteenoton vaiheet ovat leimikon suunnittelu, hakkuu ja puunkorjuu. Metsänhakkuumenetelmiä ovat tavaralajimenetelmä ja kokorunkomenetelmä. Tavaralajimenetelmässä puu katkotaan hakkuupaikalla ja latva sekä oksat jätetään metsään. Näin voidaan metsästä valikoida sopivan kokoiset ja sopivaa puulajia olevat puut, kun taas kokorunkomenetelmässä tietyn alan kaikki puut viedään tienvarteen.
Tavaralajimenetelmässä metsäkoneen lavalle voidaan ottaa yksi puulaji kerrallaan metsäautotien viereen puukasalle ajamista varten ja hakea toinen puulaji sitten. Tähän sekametsän monilajisuudesta johtuvan edestakaisin ajamisen ehkäisemiseksi on kehitetty lajittelupankko, jossa peräkärryssä on eri puulajeille omat erilliset tilansa.
Tasaikäisrakenteisessa metsänkasvatuksessa ennen ainespuuta kerryttäviä hakkuita taimikko perustetaan ja hoidetaan (taimikonhoito). Jos metsässä on hakkuuta hankaloittavaa alikasvosta, se yleensä raivataan ensin.
Suomessa metsän omistaja tekee päätöksen metsänhakkuusta. Hakkuuvelvoitetta ei ole, eikä hakkuutapaa rajoiteta millään tavoin. Metsänomistajan on kuitenkin tehtävä hakkuusta metsänkäyttöilmoitus Metsäkeskukselle viimeistään kymmenen vuorokautta ennen hakkuun aloittamista.
Harvennushakkuu on puunkorjuuta, jossa harvennetaan liian tiheässä kasvavia puun runkoja. Harvennushakkuun tuloksena jokaiselle kasvavalle puulle jää tarpeeksi tilaa. Metsä harvennetaan noin 80 vuoden kasvuaikanaan tavallisesti kaksi kertaa. Ensiharvennushakkuu on ensimmäinen myyntipuuta tuottava hakkuu. Se tehdään Etelä-Suomessa puuston ollessa noin 30–40-vuotiasta ja Pohjois-Suomessa 10–20 vuotta myöhemmin. Puuston koosta ja tiheydestä riippuen ensiharvennuksessa kertyy joko vain kuitupuuta, kuitu- ja energiapuuta tai pelkkää energiapuuta . Kuitupuun hinta ensiharvennuksessa on 10-13 euroa kuutiometriltä. .
Selluloosa-, paperi- ja kartonkiteollisuudelle menevän kuitupuun arvo on noin kolmasosa tukkipuun arvosta. Ensiharvennushakkuut ovat puuntuotoltaan niin vähäarvoisia, etteivät ne aina kata hakkuukustannuksia. Valtio tukee huonosti kannattavia taimikonhoito- ja nuoren metsän hoitotöitä yksityismetsissä .
Suomen metsistä neljäsosa on ollut hakkaamatta kolmenkymmenen vuoden aikana.
Suomessa erilaisia harvennustapoja ovat yläharvennus, alaharvennus ja laatuharvennus. Alaharvennus on harvennustavoista tavallisin, ja siinä poistetaan kilpailussa suurempien yksilöiden varjoon jääneet rungot. Yläharvennuksessa poistetaan etupäässä selkeästi suurimpia puuyksilöitä, jolloin harvennksen tukkipuukertymä kasvaa. Laatuharvennus on etupäässä ensiharvennusmänniköiden harvennustapa, jossa olennaista on erityisen oksaisten, ns. susipuiden, poisto. Sairaat puut poistetaan jokaisella harvennustavalla.
Päätehakkuu on puunkorjuuta, jossa kypsään ikään kasvanut puusto korjataan talteen. Päätehakkuun ajankohta vaihtelee puulajien ja kasvupaikan mukaan. Erilaisia päätehakkuun muotoja ovat avohakkuu, siemen- ja suojuspuuhakkuu, kaistalehakkuu ja pienaukkohakkuu .
Hakkuut erityiskohteilla
Metsälain 6§: ”Jos hakkuun kohteella on metsän monimuotoisuuden säilyttämisen, maiseman tai metsän monikäytön kannalta erityistä merkitystä, hakkuu voidaan tehdä kohteen erityisluonteen edellyttämällä tavalla.” Erityishakkuita ovat muun muassa säästöpuuhakkuut, poimintahakkuut ja pienaukkohakkuut.
Hakkuualueiden rajat ja esimerkiksi vältettävät luontokohteet merkitään GPS-pohjaiseen paikkatietojärjestelmään. Hakkuukoneen automaattinen hälytysjärjestelmä hälyttää, jos hakkuu uhka suuntautua kielletylle alueelle. 
Jatkuvan eli erirakenteisen metsänkasvatuksen menetelmässä korjataan kypsään ikään ehtineet puut yksitellen tai pieniä aukkoja tehden. Myös heikkolaatuiset pienemmät puut poistetaan. Korjuuta voi verrata harvennushakkuuseen, mutta on vaativampaa, koska tavoitteena on mahdollisimman pitkälle säästää elinvoimaiset pienemmät puuyksilöt vahingoittumattomina. Jatkuva kasvatus vaatii tarkempaa suunnittelua kuin avohakkuisiin perustuva metsätalous, mutta on oikein tehtynä taloudellisesti kannattavaa. Menetelmän etuna on avohakkuiden ja puhtaan taimikkovaiheen välttäminen, jolloin metsämaisema säilyy retkeiltävänä ja esimerkiksi kanalinturiista sekä muu metsäluonnon monimuotoisuus säilyy paremmin. Norjasta on myös näyttöä, että hirvituhot vähenevät. Haasteita ovat muun muassa luontaisen taimettumisen varmistaminen, sekä maannousemasienen torjunta. Erityisesti valoa vaativat puulajit, kuten rauduskoivu ja mänty uudistuvat jatkuvasti peitteisessä metsässä perinteisiä menetelmiä heikommin.
Metsänhakkuussa puut korjataan pääasiassa koneellisesti. Talousmetsän puunkorjuu tapahtuu joko täysin tai osittain koneellisesti. Perinteisessä metsänhakkuussa puut sahattiin käsisahoilla ja korjattiin metsästä hevosvetoisella reellä. Metsänkorjuun koneellistuminen alkoi puukaadosta, joka tapahtui moottorisahan avulla. Moottorisaha korvasi puunkorjuun raskaimman vaiheen eli puunkaadon, jolloin voidaan puhua osittain koneellistetusta metsänhakkuusta. Nykyinen tapa on täysin koneellistettu metsänhakkuu, jossa puuston korjuussa käytetään maataloustraktoreita tai suuremmissa metsänhakkuukohteissa metsätraktoreita. Metsää voidaan hakata myös monitoimikoneella harvesterilla, joka osaa katkaista puun, karsia sen ja sahata sopivanpituisiksi tukeiksi ja pölleiksi. Koneellistetun hakkuun haittapuolena on koneiden aiheuttamat vahingot metsäpohjalle, sekä käyttörajoitukset erityisen kivikkoisissa ja jyrkkärinteisissä hakkuukohteissa. Aroissa hakkuukohteissa puut korjataan edelleen hevosvetoisella reellä tai vaunulla, koska tämä tapa säästää luontoa. Esimerkkinä hakkuukohteista, joissa hevosia käytetään, ovat kaupunkien puistot, luonnonsuojelualueet ja vesistöjen saaret.