hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Flowers
Flowers on The Rolling Stonesin kesäkuussa 1967 ensisijaisesti Yhdysvalloissa julkaistu albumi. Euroopassa Decca Recordsin julkaisema painos oli niin sanottu export-versio. Britanniassa "Flowersia" ei ollut saatavilla ennen 1970-luvun puoltaväliä. Albumi oli korkeimmillaan Yhdysvaltain Billboard -listan sijalla 3 ja myi kultaa.
Albumi on eräänlainen kokoelmalevy, joka sisältää yhtyeen vuoden 1967 alkupuoliskon singlet sekä kappaleita kahdelta aikaisemmalta Britanniassa julkaistulta albumilta ("Aftermath" ja "Between the Buttons"). Kyseiset albumit oli julkaistu 
Yhdysvalloissa eri kappaleilla kuin Britanniassa ja "Flowers" -albumi sisältää kappaleita, jotka puuttuivat kyseisten albumien Yhdysvaltain versioista. Lisäksi kolme kappaletta olivat ennenjulkaisemattomia; "My Girl" on albumin "Between the Buttons" sessioista, "Ride on, Baby" ja "Sittin' on a Fence" ovat albumin "Aftermath" sessioista.
Myös viimeisimmät singlehitit "Ruby Tuesday", "Let's Spend the Night Together" ja "Have You Seen Your Mother, Baby, Standing in the Shadow?" sisältyvät albumille.
Albumin kannessa Rolling Stonesin jäsenet ovat kuvattuina kukiksi. Toisin kuin muilla jäsenillä, Brian Jonesin kukassa ei ole lainkaan lehtiä. Kyseessä oli Mick Jaggerin ja Keith Richardsin raaka vitsi, joka oli heidän Jonesiin kohdistaman kylmäkiskoisuuden siihenastinen huipentuna. Kukkien kasvokuvat ovat peräisin "Aftermath" -albumin brittiversion kannesta. Vaikka levyn "flower power" -tyyppinen kansi onkin tyyliltään ja väritykseltään psykedeelinen, se ei juurikaan edusta albumin sisältöä.A-puoli
B-puoli
Autoblinda
Autoblinda oli italialainen panssariauto, josta oli kolme mallia: AB 40, AB 41 ja AB 43.
Panssariautomallin kehitys kumpusi Italian siirtomaapoliisin tarpeista suorituskykyiselle autolle. Samoihin aikoihin myös ratsuväki halusi uutta panssariautomallia. Näistä tarpeista lähtien mallin suunnitelmat tuotiin julki vuonna 1939. Moottori sijaitsi takana ja tornissa oli eteenpäin suunnattu Breda modello 38 -konekivääri. Toinen konekivääri oli suunnattu taaksepäin ja ajoneuvoa pystyttiin ajamaan joko edestä tai takaosan ohjaamosta.
Suunnitelmista Autoblinda 40 kehittyi edelleen tuotantoon vuoden 1940 puolivälissä, jolloin sen torniin asennettiin kaksi konekivääriä yhden sijasta. Autoblinda 40 oli yhdessä malli 41:n kanssa käytössä enimmäkseen Italian tiedustelupartioiden käytössä Egyptin ja Libyan läntisessä autiomaassa ja Tunisiassa.Tuotannon aikana ilmeni tarve raskaammalle aseistukselle, jolloin malli uudelleensuunniteltiin Autoblinda 41 -malliksi, joka oli muutoin sama ajoneuvo, mutta siihen asennettiin L 6/40 -panssarivaunun 20 millimetrin Breda modello 35 -tykillä ja koaksiaalisella Breda modello 38 -konekiväärillä varustettu torni. Pian huomattiin tämän idean paremmuus ja useimmat siihen asti valmistetuistakin AB 40 -malleista muunnettiin AB 41:ksi. Neljänneksessä vaunuista torni oli myös varustettu ilmatorjuntakonekiväärillä.
Syyskuussa 1942, aluksi enimmäkseen Italian siirtomaapoliisilla, oli käytössä 298 AB 41:stä.. Malli oli käytössä sotatoimissa Balkanilla, Pohjois-Afrikassa, Neuvostoliitossa, Italiassa ja Unkarissa.
Vaunuun valmistettiin normaalirenkaiden lisäksi hiekka-aavikolla käytettäväksi tarkoitettuja renkaita. Se voitiin myös muuttaa rautatiekiskoilla liikkuvaksi raidepyörät, lisämerkkivalot ja torniin asennettavan kohdevalaisimen sisältävällä asennussarjalla. Näin muunnettuja vaunuja käytettiin Balkanilla partisaanien vastaiseen partiointiin.
Kehitystyötä jatkettiin 47 mm panssarintorjuntatykin asentamiseksi torniin. Myös saksalaisen 50 mm tykin asentamista harkittiin. Vain muutama AB 43 ehdittiin rakentaa ennen Italian antautumista, eivätkä ne olleet merkittävässä määrin käytössä. Toisten lähteiden mukaan AB 43 ei koskaan ehtinyt edes tuotantoon saakka.
Pieni määrä tornittomia Autoblinda-panssariautoja rakennettiin tykistön tulenjohto- ja tiedusteluautoiksi.
57 AB 41 -autoa oli myös Saksan armeijan käytössä. 37 AB 41:stä takavarikoitiin Italian armeijalta syyskuussa 1943 ja saksalaiset tuottivat itse 20 lisää. Viimeksi tuotetuissa malleissa oli uusi 108 hevosvoiman moottori ja sitä kutsuttiin nimillä AB 41/43 ja "Panzerspähwagen AB41 201(i)". Viimeisimmän mallin nopeus oli 81 km/h ja toimintasäde 350 km.
Eino Tainio
Eino Alfred Tainio (8. syyskuuta 1905 Kemi – 23. heinäkuuta 1970 Petroskoi) oli suomalainen kommunistipoliitikko, joka toimi Suomen kansan demokraattisen liiton kansanedustajana Lapin läänin vaalipiiristä vuosina 1945–1970. Suomen kommunistisessa puolueessa vaikuttanut Tainio oli ennen jatkosodan päättymistä neljästi vangittuna poliittisen toimintansa johdosta.
Vain kansakoulun ja käsityöläiskoulun käynyt Tainio työskenteli vuodesta 1919 alkaen työväenliikkeen eri kirjapainoissa Pohjois-Suomessa. Vuosina 1926–1929 Tainio toimi Pohjan Voima -lehden toimittajana sekä toimistonhoitajana, kunnes hänet vangittiin ensimmäisen kerran. Ennen vangitsemistaan Tainio oli myös Työväen urheiluliiton Lapin piirisihteeri. Julkisen toiminnan ohella Tainio vaikutti salaisessa Suomen kommunistisessa nuorisoliitossa.
Vapauduttuaan vuonna 1944 Tainio meni mukaan julkisen kansandemokraattisen liikkeen toimintaan. Vuonna 1945 hänet valittiin SKDL:n kansanedustajaksi ja järjestön Lapin piirisihteeriksi. Tainio nousi myös SKP:n keskuskomiteaan ja SKDL:n liittotoimikuntaan. Vuonna 1949 Tainio oli yksi Kemin "veritorstaihin" päättyneen lakon johtajista.
SKP:n jakauduttua 1960-luvun lopulla asettui Tainio tukemaan puolueen oppositiota. Keväällä 1969 hänet valittiin opposition perustaman Kommunistien maatakäsittävän neuvottelukunnan 16-henkisen työvaliokunnan jäseneksi.
Tainio valittiin presidentin valitsijamieheksi neljästi vaaleissa 1950, 1956, 1962 ja 1968.
Kemin puistoon lähelle Kemin kaupungintaloa pystytettiin vuonna 1981 Ensio Seppäsen veistämä Eino Tainion muistomerkki "Vaikka läpi harmaan kiven".
Suomen Punainen Ammattijärjestö
Punainen ammattijärjestö oli Suomessa vuosina 1931–1934 toiminut Suomen kommunistisen puolueen johtama salainen maanlaajuinen ammattijärjestö.
Punainen ammattijärjestö perustettiin kesällä 1931 sen jälkeen, kun viranomaiset olivat edellisenä vuonna lakkauttaneet kommunistien liittolaisineen hallitseman Suomen Ammattijärjestön. Kommunistit eivät suostuneet liittymään sosiaalidemokraattien lokakuussa 1930 perustamaan Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliittoon. Valtaosa SAJ:n jäsenistä jäi SAK:n ulkopuolelle, mutta myös Punainen ammattijärjestö jäi pieneksi eikä SKP pystynyt sen avulla saamaan uusia kannattajia. Punaisen ammattijärjestön jäsenmäärä jäi jopa pienemmäksi kuin SKP:n.
Punaisen ammattijärjestön perustamiseen vaikutti SAJ:n lakkauttamisen lisäksi Kommunistisen internationaalin jyrkentynyt politiikka. Komintern-johtoinen Punainen ammattiyhdistysinternationaali (Profintern), johon uusi ammattijärjestö liittyi, suhtautui tuolloin varsin kielteisesti yhteistyöhön sosiaalidemokraattien kanssa. Punainen ammattijärjestö lakkautettiin vähitellen, kun Komintern luopui "kolmannen kauden" ohjelmastaan kansanrintama-politiikan hyväksi. Elokuussa 1933 SKP:n keskuskomitea päätti Kominternin linjaa seuraten kehottaa kannattajiaan liittymään sosiaalidemokraattien hallitsemiin ammattijärjestöihin ja Punainen ammattijärjestö lakkautettiin heinäkuussa 1934.
Punaisen ammattijärjestön järjestörakenne noudatteli SKP:n toimintamallia. Myös ammattijärjestön toiminnan perusyksikkö oli kolmihenkinen solu.
Ernst Aeppli
Ernst Aeppli (1892 Brittnau, Aargaun kantoni, Sveitsi – 1954 Zürich) oli sveitsiläinen Jungin koulukuntaan kuulunut psykoanalyytikko, joka piti myös unien tulkintaa tärkeänä.
Osallistuttuaan opettajaseminaariin Zürichissä Aeppli toimi luokanopettajana Haslibergissa ja myöhemmin saksalaisessa koulussa San Remossa. Ensimmäisen maailmansodan aikaan vuosina 1914–1918 hän toimi rajavartioston lääkintäkorpraalina, opiskellen samanaikaisesti Zürichin yliopistossa yhtä aikaa Carl Jungin kanssa.
Aeppli valmistui vuonna 1923 filosofian tohtoriksi. Hän toimi psykologina Zürichissa ja julkaisi useita teoksia.
Aepplin teoksista on otettu uusia painoksia vielä vuosikymmeniä myöhemmin.
Ohut punainen viiva (elokuva)
Ohut punainen viiva ("The Thin Red Line", 1964) on James Jonesin samannimiseen kirjaan perustuva sotaelokuva, jonka tapahtumat sijoittuvat toisen maailmansodan Guadalcanalin taisteluun. Elokuvan ohjasi Andrew Marton.
Terrence Malick ohjasi samasta kirjasta uuden elokuvan "Veteen piirretty viiva" vuonna 1998.
Sotamies Doll on päättänyt selviytyä sodasta hengissä päästäkseen takaisin vaimonsa luo. Avioliitto oli kestänyt vain kahdeksan päivää kun Dollin täytyi lähteä rintamalle. Doll päättää, ettei hän enää seuraa sokeasti upseerejaan vaan tekee omat ratkaisunsa. Upseerien johtamat hyökkäykset ovatkin huonosti toteutettuja, mutta Doll onnistuu pelastamaan päivän kerta toisensa jälkeen. Lopulta C-komppania onnistuu valtaamaan pääkohteen ja elokuvan viimeinen kohtaus pystyy välittämään onnistuneesti sodan kauhun ja tarkoituksettomuuden.
Silfverswan
Silfverswan ("Silfversvan") on suomalainen aatelissuku, joka introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1650 sukuna numero 457. Suomessa elävä sukuhaara on introdusoitu Suomen aateliin sukuna numero 183. Suku on peräisin Espoosta Uudeltamaalta.
Suvun jäsenet ovat tulleet tunnetuiksi sotilaina. Uudenmaan rykmentin kapteeni "Henrik Joensson" Espoosta aateloitiin vuonna 1648. Hänen poikansa, vuonna 1709 kuollut kapteeni "Henrik Henriksson Silfversvan" omisti Mäkkylän ja Kvisbackan tilat Espoossa. Suvun ruotsalainen haara kuoli vuonna 1965 viimeisen naispuolisen jäsenen kuollessa. Myös Venäjällä elää suvun jäseniä.
Gyldenstolpe
Gyldenstolpe on Ruotsin vallan aikainen suomalainen aatelissuku. Gyldenstolpen aatelissuku alkaa Mikael Wexioniuksen aateloinnista 1650.
Kosovon demokraattinen puolue
Kosovon demokraattinen puolue (, "PDK"; ) on Kosovon suurin puolue. Vuoden 2007 parlamenttivaaleissa puolue sai 34 prosenttia äänistä ja julistautui vaalien voittajaksi. Puolueen puheenjohtaja on Hashim Thaçi.
PDK oli hallituksessa vuosina 2001–2004, mutta vuoden 2004 parlamenttivaaleissa se sai vain 30 paikkaa 120:sta
Maine
Maine voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Twyfelfontein
Twyfelfontein on kalliopiirrosalue Namibiassa. Alue on UNESCOn maailmanperintökohde.
Piirrokset on tehty parintuhannen vuoden aikana ajanlaskumme alun molemmin puolin. Niiden tekijät olivat metsästäjä-keräilijäheimoja, joiden uskonnollisiin rituaaleihin kuvat kuuluivat. Ne esittävät sarvikuonoja, elefantteja, strutseja ja kirahveja sekä ihmisten ja eläinten jalanjälkiä ja abstrakteja kuvioita. Eläinten joukosta voi tunnistaa hylkeitä, mikä on erikoista, koska alue sijaitsee yli sata kilometriä rannikolta. Alueella on yli 2 500 piirrosta ja joitakin luoliin tehtyjä kalliomaalauksia.
Piirrosten tekeminen loppui, kun alueelle muutti uusia paimentolaisheimoja noin vuonna 1000.
Raimo Salo
Raimo Johannes Salo (s.1953 Kyyjärvi) on suomalainen muusikko ja evp. opistoupseeri.
Raimo Salo on pienviljelijäperheen poika Kyyjärveltä. Isä oli kolmen sodan veteraani. Keskikoulun jälkeen Raimo Salo aloitti muusikkouransa 1970-luvulla ollessaan Ruotsissa metallityöläisenä Volvon Skövden tehtailla. Tällöin hän toimi "Trollboys"-nimisen yhtyeen kitaristina. Vuosina 1973–1975 Salo toimi ammattimuusikkona Suomessa muun muassa Finlandia-orkesterissa, mutta varusmiespalveluksen jälkeen hän jäi puolustusvoimiin opistoupseeriksi. Opistoupseerina Salo palveli kenttätykistössä sekä muun muassa Puolustusvoimien elektroniikkahuollon ja viestialan huollon tehtävissä. Jo toimi- ja opistoupseeriaikoinaan Salo esiintyi satunnaisesti, mutta jäätyään Ilmavoimista eläkkeelle vuonna 2006 yliluutnanttina hän palasi muusikoksi ja on sittemmin esiintynyt muun muassa Ilmavoimien Big Bandin solistina. Salo on nykyisin erikoistunut tulkitsemaan sota-ajan harvinaisuuksia, kuten Toivo Kärjen rintamalla säveltämiä iskelmiä. Lisäksi Raimo Salo on tuottanut sotahistoriallisia tv-dokumentteja Yleisradiolle ja hänet on palkittu useilla kunniamerkeillä työstään veteraanien, lottien, sotaleskien ja sotaorpojen hyväksi.
Eteenipropeenikumi
Eteenipropeenikumi (EPR) on eteenistä ja propeenista Zeigler-Natta-katalyyteilla valmistettu polymeeri. Eteenipropeenikumit voidaan jakaa kahteen ryhmään, "eteenipropeenikumeihin" ja "eteenipropeenidieenikumeihin". Eteenipropeenikumit ovat eteenin ja propeenin kopolymeereja, eteenipropeenidieenikumit taas eteenin, propeenin ja jonkin dieenin polymeereja.
Eteenipropeenikumi muistuttaa raakakumia ja sitä käytetään paljon autonrenkaissa, säiliöiden pinnotteissa, kuljetinhihnoissa sekä esimerkiksi jalkineissa. Eteenipropeenikumit kestävät erittäin hyvin happea, otsonia ja UV-valoa, niillä on hyvä lämmön- ja pakkaskestävyys sekä mainiot sähköiset ominaisuudet. Toisaalta ne kestävät huonosti öljyä ja hiilivetyjä ja tarttuvat huonosti.
Poly-1-buteeni
Poly-1-buteeni (PB) valmistetaan polymeroimalla 1-buteenia liuoksessa Ziegler–Natta-katalyyteillä. Poly-1-buteenin kulutuskestävyys on erinomainen. Hiekkalietteellä tehdyssä putkien kulutuskokeissa polybuteenin kuluminen oli mitätöntä verrattuna UHMW-polyeteeniin tai teräkseen.
Fibronektiini
Fibronektiini on soluväliaineessa oleva glykoproteiini tai tarkemmin ryhmä eri solujen tuottamia glykoproteiineja. Ne ovat luonteeltaan multiadhesiivisia eli niillä on kyky tarttua muihin soluväliaineen komponentteihin ja solukalvon reseptoreihin. Solut voivat tarttua fibronektiinin välityksellä soluväliaineeseen.
Suomalaiset tutkijat Erkki Ruoslahti ja Antti Vaheri löysivät fibronektiinin 1970-luvulla. Löytö tehtiin vahingossa tutkijoiden etsiessä syöpäsolujen pinnalta "syöpäantigeeniä". Samoihin aikoihin myös tutkijat Richard Hynes ja Carl G. Gahmberg löysivät tahoillaan saman yhdisteen. Ruoslahti ja Hynes selvittivät, miten fibronektiini tarttuu solujen pintaan, ja Ruoslahti selvitti fibronektiinin keskeiset kolme aminohappoa. Vaheri nimesi proteiinin fibronektiiniksi vuonna 1976 ( = säie, "nectere" = sitoa). Tämän jälkeen fibronektiiniä on tutkittu paljon.
Fibronektiini on dimeeri, joka muodostuu kahdesta kysteiinitähteiden välisillä rikkisidoksilla toisiinsa liittyneestä proteiinialayksiköstä. Fibronektiinin kyky tarttua molekyyleihin johtuu siitä, että fibronektiinin aminohappoketju muodostaa proteiiniin toiminnallisesti riippumattomia kohtia eli domeeneja. Ne koostuvat itsenäisesti laskostuvista osista eli moduuleista, joita on kolmea eri tyyppiä: tyyppi I (yhteensä 12), tyyppi II (yhteensä 2), tyyppi III (yhteensä 15). 
Fibronektiinigeenejä on vain yksi, joten se erottuu tässä mielessä muista soluväliaineen rakenneproteiineista. Kuitenkin fibronektiiniproteiineja on erilaisia, mikä selittyy niiden synteesin aikana tapahtuvasta erilaisesta lähetti-RNA -molekyylin silmukoinnista. Tämän vaihtelevan silmukoinnin avulla määräytyy, miten erilaiset solutyypit pystyvät eri fibronektiineihin kiinnittymään.
Solureseptorit voivat tarttua fibronektiiniin useisiin kohtiin, joista tärkein on kolmen aminohapon (arginiini, glysiini ja asparagiinihappo) muodostama jakso, jota kutsutaan RGD:ksi. Se on fibronektiinin toiminnan ohella keskeinen myös useiden muiden proteiinien rakenteessa. Esimerkiksi verihiutaleet tarttuvat fibriinissä olevaan RGD-jaksoon.
Solujen välitilassa fibronektiini toimii solunpintafibronektiininä kiinnitäen soluja toisiinsa tai tyvikalvoonsa. Se on tärkeä alkiokehityksen aikana morfogeneettisissä liikkeissä, solujen liikkumisen säätelyssä ja kudosvaurioiden korjausprosesseissa. Sillä on kyky tarttua useisiin yhdisteisiin: integriinityyppisiin fibronektiinireseptoreihin, kollageeniin, proteoglykaaneihin, glykoproteiineihin ja toisiin fibronektiineihin. Solut pystyvät liikkumaan fibronektiinimolekyylien peittämää pintaa pitkin, mikä on tärkeää alkion ja sikiön kehityksessä solujen ja kudosten erilaistuessa ja muodostuessa (morfogeneettiset liikkeet).
Vereen liuenneena fibronektiini toimii fagosyyttien opsonina (merkitsee vieraat aineet fagosyyttejä houkutteleviksi) ja edistää verihiutaleiden tarttumista toisiinsa.
Lämpökynttilä
Lämpökynttilä on parafiinikynttilä pienessä pyöreässä alumiiniastiassa. Kynttilän sydän on yleensä irtonainen. Tuikkukynttilän parafiini muuttuu kokonaan nestemäiseksi, kun kynttilä on palanut jonkin aikaa. Lämpökynttilää ei saa polttaa liian suljetussa paikassa parafiinin leimahtamisvaaran takia. Lämpökynttilöitä myydään yleensä usean kymmenen kynttilän pakkauksissa.
Lämpökynttilöistä puhutaan usein nimellä tuikku. Tuikku on Havin rekisteröimä tavaramerkki.
Lämpökynttilöitä käytetään pääasiassa pienissä lyhdyissä sekä pöytäkoristeina. Lämpökynttilän valaisutehoa ja näyttävyyttä voi parantaa siten, että vaihtaa alumiinisen kuoren käyttötarkoitukseen sopivaan lasiseen kuoreen, jolloin liekki näkyy paremmin. 
Kynttilöiden paloajat vaihtelevat, mutta ovat yleensä nelisen tuntia. Tarjolla on myös hieman tavallista kokoa isompia noin kuusi tuntia palavia lämpökynttilöitä.
Lämpökynttilöiden turvallisen käytön perusperiaatteet ja samalla Kuluttajaviraston myyntipakkauksiin edellyttämät merkinnät ovat seuraavat:
Paristokäyttöisessä lämpökynttilän näköisessä sähkökynttilässä valon tuottaa ledi. Se on paloturvallinen vaihtoehto esimerkiksi kynttilälyhtyihin.
Kaikki kunnossa (albumi)
Kaikki kunnossa on Goonin ensimmäinen pitkäsoitto, joka julkaistiin vuonna 2007.
Hippulat vinkumaan
Hippulat vinkumaan on lastenmusiikkiyhtye Fröbelin Palikoiden neljäs albumi. Se julkaistiin vuonna 1996.
Miklós Mészöly
Miklós Mészöly (19. tammikuuta 1921 Szekszárd – 22. heinäkuuta 2001 Budapest) on unkarilainen modernistinen kirjailija, jonka tuotanto on kokeellista, pohtivaa ja älyllistä. Mészölyn teoksia on käännetty monille kielille. Suomeksi ovat ilmestyneet novelleja kokoelmassa "Maailma uutena: valikoima unkarilaisia novelleja 1929–1970" (WSOY, 1973), romaanit "Saulus" (Kirjayhtymä, 1974) ja "Urheilijan kuolema" (Taifuuni, 1999) sekä novellikokoelma "Repeämiä kartassa" (Kampus Kustannus, 2007).
Zupadibum
Zupadibum on lastenmusiikkiyhtye Fröbelin Palikoiden viides albumi. Se julkaistiin vuonna 1998.
Saa tonttuilla!
Saa tonttuilla! on lastenmusiikkiyhtye Fröbelin Palikoiden kuudes albumi. Se julkaistiin lokakuussa vuonna 2000. Levy sisältää sekä yhtyeen omia että perinteisiä joululauluja.
Parhaat palat
Parhaat palat on lastenmusiikkiyhtye Fröbelin Palikoiden kokoelmalevy, ja kaikkiaan 7. albumi. Se julkaistiin yhtyeen 15-vuotisjuhlan kunniaksi marraskuussa vuonna 2002. Levy sisältää lauluja yhtyeen levyiltä ja videoilta, videoilla julkaistuja bonus-kappaleita ja uusia sovituksia sekä kaksi ennen julkaisematonta laulua.
Pii-paa
Pii-paa on lastenmusiikkiyhtye Fröbelin Palikoiden 8. albumi. Se julkaistiin vuonna 2004.
Abel P. Upshur
Abel Parker Upshur (17. kesäkuuta 1790 Northamptonin piirikunta, Virginia – 28. helmikuuta 1844 Potomac) oli amerikkalainen lakimies ja poliitikko. Hän toimi aktiivisesti Virginian osavaltiopolitiikassa ja myöhemmin laivastoministerinä (1841–43) ja ulkoministerinä (1843–44) John Tylerin hallinnossa.
Upshur menehtyi 28. helmikuuta 1844 USS Princeton -höyrylaivalla sattuneessa onnettomuudessa. Upshur oli laivalla yhdessä presidentti Tylerin ja monen muun tuon ajan merkkihenkilön kanssa, kun yksi laivan tykeistä räjähti surmaten viisi laivalla ollutta henkilöä. Upshurin lisäksi surmansa saaneiden joukossa oli laivastoministeri Thomas Gilmer.
Cherie Currie
Cherie Currie (s. 30. marraskuuta 1959, Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hän nousi 1970-luvulla maineeseen The Runaways -tyttöbändin laulajana. The Runawaysin hittejä oli mm. 'Cherry Bomb' .Rockmusiikkilehti "Bomb!" kuvaili The Runawaysin nuorta laulajaa Currieta rajun rocklaulajan ja esiintyjän "Iggy Popin ja Brigitte Bardotin kadonneeksi lapseksi".
Currie toimi The Runawaysissa vuosina 1975–1977.
Julkaistuaan The Runawaysin kanssa kolme albumia häneltä ilmestyi kaksi muuta albumia: "Beauty's Only Skin Deep" (Polygram) ja "Messin' With The Boys" (Capitol, kaksossisar Marien kanssa). Heidän levyttämänsä kappale "Since You Been Gone" oli jonkintasoinen menestys ja mukana USA:n 100 parhaimman listalla.
Elokuvia joissa Currie on esiintynyt, ovat muun muassa "Tyttölaakso" (1979) ja "Kahlittu kauhu" (1983). Hän oli 1990-luvulla naimisissa Robert Haysin kanssa. Nykyään Currie työskentelee moottorisahataiteilijana.
Vuonna 2010 ilmestyneessä elokuvassa The Runaways Cherietä näyttelee Dakota Fanning. Elokuva perustuu Currien omaelämäkerralliseen kirjaan "Neon Angel: A Memoir of a Runaway" (tarkoittaa suomeksi: "Neonenkeli: Runawayn muistelmat"), jossa hän kertoo esim. huume-ongelmastaan ja raskaasta kiertue-elämästä.
Adrian Lyne
Adrian Lyne (s. 4. maaliskuuta 1941) on brittiläinen elokuvaohjaaja. Hän oli vuonna 1988 ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi elokuvastaan "Vaarallinen suhde" (1987).
Alesja Turava
Alesja Turava (, s. 6. joulukuuta 1979) on valkovenäläinen kestävyysjuoksija, joka on menestynyt parhaiten 3 000 metrin estejuoksussa.
Turava on estejuoksun entinen maailmanennätyksen haltija. Hänen ennätyksensä on 28. heinäkuuta 2002 Gdańskissa juostu 9.16,51, joka on myös Valko-Venäjän ennätys. Hän paransi urallaan maailmanennätystä kaksi kertaa.
Turava voitti vuoden 2006 estejuoksun Euroopan-mestaruuden ja 1 500 metrin juoksussa sisäratojen EM-pronssia vuonna 2002.
Alesja Turavan sisar Ryta Turava on tunnettu kilpakävelijä.
Roland Joffé
Roland Joffé (s. 17. marraskuuta 1945 Lontoo) on englantilais-ranskalainen elokuvaohjaaja, jonka töitä ovat "Kuoleman kentät" (1984), "Linnake" (1986), "Salaisuuksien varjossa" (1989), "Ilon kaupunki" (1992), "Tulipunainen kirjain" (1995) ja "There Be Dragons" (2011).
Joffé oli 1980-luvulla kahteen otteeseen ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. Hän voitti Kultaisen palmun vuoden 1986 elokuvasta "Linnake".
Dietrich von Hildebrand
Dietrich von Hildebrand (12. lokakuuta 1889 Firenze – 26. tammikuuta 1977 New Rochelle, New York) oli saksalainen katolinen filosofi ja teologi, jota paavi Pius XII kutsui epävirallisesti ”1900-luvun kirkonopettajaksi”. Hän kirjoitti uskonnonfilosofiasta ja teologiasta, sekä kehitti edelleen Edmund Husserlin fenomenologiaa.
Val Guest
Valmont Maurice ”Val” Guest (11. joulukuuta 1911 – 10. toukokuuta 2006) oli brittiläinen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän käsikirjoitti kaikkiaan yli 70 elokuvaa ja ohjasi yli 50. Guest tuli tunnetuksi varsinkin Hammer Film Productionsille 1950-luvulla tekemistään tieteiselokuvista. Hän teki työtä myös televisioon ja jatkoi uraansa 1980-luvulle saakka.
Vuonna 1962 Guest sai yhdessä Wolf Mankowitzin kanssa Bafta-palkinnon käsikirjoituksestaan elokuvaan "Maailmanloppu" ("The Day the Earth Caught Fire"). Palkintoa edelsi kaksi aiempaa ehdokkuutta vuosilta 1960 ja 1961.
Vuodesta 1955 lähtien hän oli naimisissa näyttelijä Yolande Donlanin kanssa. Guest vietti vanhuuden päiviään Kaliforniassa, jossa hän menehtyi eturauhassyöpään 94 vuoden ikäisenä.
Bullitt
Bullitt on vuonna 1968 ensi-iltansa saanut Peter Yatesin ohjaama toiminnallinen rikoselokuva, jonka pääosassa on Steve McQueen. Frank P. Keller sai elokuvan leikkauksesta Oscar-palkinnon.
Elokuva kertoo kovaotteisesta poliisista Frank Bullittista, jonka tapoihin kuuluu tehdä kaikki päinvastoin kuin esimies sanoo. Frank saa kollegoineen tehtäväksi suojella erästä avaintodistajaa, vain yhden viikonlopun ajan. Todistajaa pidetään eräässä hotellihuoneessa, joka on koko ajan poliisien tarkkailussa. Mutta poliisit kuitenkin onnistutaan yllättämään ja todistaja loukkaantuu ja myöhemmin menehtyy sekä yksi poliiseista loukkaantuu, mutta jää henkiin. Tästä vaivaantuneena alkaa Frank tutkia asiaa tarkasti kollegansa Delgettin kanssa, saadakseen iskun tekijät kiinni.
"Bullitt" valittiin vuonna 2007 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Bullittin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Elokuvakirjoittaja Kati Sinisalo on todennut: ”Säveltäjä Lalo Schifrin sai kaahausjaksot San Franciscon kaduilla kuulostamaan ja näyttämään rytmikkäältä tanssilta.”
Arpad Elo
Arpad Emrick Elo (; 25. elokuuta 1903 – 5. marraskuuta 1992) oli Unkarissa syntynyt, vuonna 1913 Yhdysvaltoihin muuttanut tieteilijä. Hän toimi fysiikan professorina Marquetten yliopistossa Milwaukeessa, Wisconsinissa.
Elo harrasti shakkia ja voitti kahdeksan kertaa Wisconsinin-mestaruuden. Hän kehitti itsensä mukaan nimetyn Elo-lukujärjestelmän, josta hänet muistetaan parhaiten.
Gerardo Barbero
Gerardo Barbero (21. elokuuta 1961 – 4. maaliskuuta 2001) oli argentiinalainen shakin suurmestari. Hän oli argentiinanmestari vuonna 1984 ja pelasi kuusissa shakkiolympialaisissa vuosina 1978–1994. Hän asui vuodesta 1986 Budapestissa, Unkarissa, jossa hän menehtyi silmäsyöpään 39-vuotiaana.
Michael Sapieha
Michael Julian Claude Sapieha, myös "Mikush Sapieha" (6. lokakuuta 1966 Teheran, Iran) on brittiläinen iranilaissyntyinen näyttelijä.
Sapieha on esiintynyt kanadalaisissa televisiosarjoissa sekä englannin että ranskan kielillä. Suomessa hänen tähdittämistään sarjoista on nähty 11-osainen minisarja Kartanon tytär vuonna 1998 "(Marguerite Volant, Kanada 1996)". Kapteeni James Chasen rooli toi hänelle seuraavana vuonna tunnustuksen Kanadan historiallisten draamasarjojen parhaasta miespääroolista.
Johannes Mario Simmel
Johannes Mario Simmel (7. huhtikuuta 1924 Wien Itävalta – 1. tammikuuta 2009 Zug, Sveitsi) oli itävaltalainen kirjailija. Hän oli vuosikymmenten ajan erittäin tuottelias, ja hänen tunnetuimpien teostensa joukkoon lukeutuu "Ei aina kaviaaria" ("Es muss nicht immer Kaviar sein") (1960). Monen kirjan pohjalta on tehty myös elokuva, ja lisäksi hän on kirjoittanut elokuvakäsikirjoituksia.
Simmelin isä oli kemisti, äiti oli työssä filmiyhtiössä. Molemmat olivat kotoisin Hampurista. Simmel vietti lapsuutensa Wienissä ja Lontoossa. Hän kouluttautui 1943 kemistiksi ja toimi sota-aikana tutkijana. Toisen maailmansodan jälkeen hän toimi amerikkalaisten sotaviranomaisten tulkkina ja toimittajana, vuodesta 1950 saksalaisen Quick-lehden palveluksessa Euroopassa ja Amerikassa. Hän kirjoitti runsaat 30 romaania ja muutamia näytelmiä. Esikoisteos "Begegnung im Nebel" ilmestyi 1947. Vakoiluromaani "Ei aina kaviaaria" oli hänen läpimurtoteoksensa. Häntä on pidetty moralistina. Teoksissaan hän käsitteli ajankohtaisaiheita, kuten asekauppaa, geenitekniikkaa ja ympäristöongelmia.
Pitkään Simmeliä pidettiin pelkästään viihdekirjailijana, mikä saksalaisella kielialueella merkitsi kriitikkojen hyljeksintää, vaikka hän olikin yleisön suosikki. Die Zeit -lehti nosti kuitenkin 1980-luvulla hänet pois puhtaan viihteen lokerosta. Joidenkin romaanien sanotaan pohjautuvan todellisuuteen, olevan ehkä jopa omaelämäkerrallisia.
Simmelin teosten pohjalta on tehty elokuvia, muun muassa "Villit viisikymppiset" ("Die Wilden Fünfziger", 1983), "Vakoilijoitten vakoilija iskee" ("Diesmal muß es Kaviar sein", 1961), "Vakoilijoitten vakoilija" ("Es muß nicht immer Kaviar sein", 1961), "Miestä väkevämpää" ("Mit Himbeergeist geht alles besser", 1960).
Simmelille myönnettiin Hermann Kesten -mitali vuonna 1993 ja Itävallan liittovaltion ansiomitali "Bundesverdienstkreuz" vuonna 2005.
Ingeborg Bachmann
Ingeborg Bachmann (25. kesäkuuta 1926 – 17. lokakuuta 1973) oli itävaltalainen runoilija ja kirjailija. Hänestä tuli filosofian tohtori Wienin yliopistosta 1949. Hän muutti vuonna 1953 Roomaan, jossa hän kuoli 47-vuotiaana kotinsa tulipalossa saamiinsa vammoihin.
Bachmannin ja Paul Celanin 2009 julkaistu kirjeenvaihto "Herzzeit" on herättänyt huomiota, sillä se on paljastanut heidän suhteensa paljon tiiviimmäksi kuin aiemmin oli tiedetty. kriitikkojen silmätikkuina olleet molemmat kirjailijat ovat vasta kuolemansa jälkeen saaneet arvostusta, ja heitä pidetään kirjallisen modernismin tienviitoittajina.
Bachmann sai Georg Büchnerin palkinnon (1964) ja Itävallan suuren kirjallisuuspalkinnon (1968). Hänet on haudattu Klagenfurtiin Zentralfriedhof Annabichliin.
Bachmannin mukaan on nimetty kirjallisuuden Ingeborg Bachmann -palkinto. Vuonna 1977 perustettu palkinto myönnetään vuosittain Bachmannin synnyinkaupungissa Klagenfurtissa.
Leikkurihai
Leikkurihai eli brasilianvalohai ("Isistius brasiliensis") on pieni, noin puolimetrinen ruskeaihoinen ja suurisilmäinen valohaiden heimon kala, jolla on vatsapuolellaan runsaasti valo-elimiä. Niistä oletetaan olevan hyötyä saaliseläinten houkuttelussa. Lajia tavataan maailmanlaajuisesti trooppisilla ja subtrooppisilla merialueilla.
Muiden haiden tavoin leikkurihai on lihansyöjä, mutta se ei itse tapa saalistaan vaan loisii isompia eläimiä. Sillä on vahvat leuat ja kokoonsa nähden isot hampaat, joilla se pureutuu kiinni esimerkiksi hylkeeseen tai valaaseen. Se muodostaa huulillaan imukupin ja pyörähtää irrottaakseen palan lihaa. Tällä tavoin sen tiedetään purreen irti jopa sukellusveneen kumiosia. Puremajälki on pyöreä ja rosoreunainen, mistä juontuu lajin englanninkielinen nimi "cookiecutter shark". Leikkurihai ei ole ihmiselle vaarallinen.
Oscar-gaala 2005
Oscar-gaala 2005 oli 77. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain elokuva-akatemia jakoi Oscar-palkinnot vuoden 2004 parhaille elokuville. Gaala pidettiin 27. helmikuuta 2005 Kodak-teatterissa Hollywoodissa. Palkintotilaisuuden juontajana toimi koomikko-näyttelijä Chris Rock.
Palkintojen ehdokkaat julkaistiin 25. tammikuuta 2005. Eniten ehdokkuuksia keräsi Martin Scorsesen elokuva "Lentäjä", joka oli ehdolla yhdessätoissa eri kategoriassa. Sekä Marc Forsterin elokuvalla "Finding Neverland – tarinan lähteillä" että Clint Eastwoodin "Million Dollar Babyllä" oli seitsemän ehdokkuutta.
Julius Shulman
Julius Shulman (10. lokakuuta 1910 – 15. heinäkuuta 2009) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja.
Shulman syntyi New Yorkissa venäjänjuutalaisten maahanmuuttajavanhempien neljästä lapsesta kolmanneksi. Hän muutti vuonna 1912 maatilalle Connecticutiin ja vuonna 1920 Los Angelesiin.
Shulman valmistui Roosevelt High Schoolista vuonna 1928 ja jatkoi opintojaan Kalifornian yliopistolla. Hän sai ensimmäisen puolisonsa Emman (k. 1973) kanssa ainoan lapsensa Judyn vuonna 1945. Kolme vuotta Emman kuoleman jälkeen Shulman avioitui uudelleen. Hänen toinen puolisonsa Olga kuoli vuonna 1999 .
Shulman lukeutuu sukupolvensa merkittävimpiin arkkitehtuurivalokuvaajiin. Hänen työstään on julkaistu varsinkin 1990–2000-lukujen vaihteessa lukuisia kirjoja, kuten omaelämäkerrallinen "Architecture and its Photography" (1998).
Abraham Sutzkever
Abraham Sutzkever (; 15. heinäkuuta 1913 – 19. tammikuuta 2010) oli juutalainen runoilija. Hän vietti nuoruusvuotensa Euroopassa ja joutui toisessa maailmansodassa Vilnan ghettoon.
Sutzkever syntyi Smorgonissa eli Smarhonissa, silloisen Puolan kaupungissa, joka nykyisin kuuluu Valko-Venäjään.
Sutzkever muutti vuonna 1947 Tel Aviviin, Israeliin, jossa hän asui siitä lähtien. Hän oli tunnetuimpia jiddišiksi kirjoittaneita runoilijoita.
Godfrey Rampling
Godfrey Lionel Rampling (14. toukokuuta 1909 – 20. kesäkuuta 2009) oli brittiläinen yleisurheilija. Hän menestyi parhaiten 4 × 400 metrin viestijuoksussa.
Rampling voitti 4 × 400 metrin viestissä hopeaa vuoden 1932 olympialaisissa Los Angelesissa ja kultaa vuoden 1936 olympialaisissa Berliinissä. Hän voitti kaksi kultaa Brittiläisen imperiumin kisoissa 1934. Hänen tyttärensä Charlotte Rampling on kuuluisa elokuvanäyttelijä.
Vsevolod II
Vsevolod II Olgovitš () (k. 1. elokuuta 1146) oli Tsernikovin ruhtinas sekä Kiovan Venäjän ruhtinas vuosina 1139–1146. Hän nousi valtaan Vjatšeslav I:n kuoltua vuonna 1139. Vsevolod II hallitsi Kiovaa kuolinvuoteensa 1146 saakka.
Igor II
Igor II Olgovitš (ven. Игорь II Олегович) (k. 19. syyskuuta 1147) oli Kiovan Venäjän ruhtinas lyhyen aikaa vuonna 1146. Hän nousi valtaan Vsevolod II:n kuoltua vuonna 1146. Igor II hallitsi Kiovaa lyhyen aikaa, kunnes menetti vallan Izjaslav II:lle. Igor II kuoli vuonna 1147.
Henri Sigfridsson
Henri Sigfridsson on vuonna 1974 syntynyt suomalainen pianisti, joka valittiin 2007 professoriksi Grazin musiikkiyliopistoon Itävaltaan. Hänen professuurinsa alkoi maaliskuussa 2008. Sigfridsson aloitti pianonsoiton 10-vuotiaana Turun konservatoriossa. Sieltä hän jatkoi Sibelius-Akatemian nuorisokoulutukseen ja siirtyi myöhemmin solistiselle osastolle professori Erik T. Tawaststjernan oppilaaksi. Lisäksi Sigfridsson on opiskellut 1995–1997 Weimarin musiikkikorkeakoulussa professori Lazar Bermanin ja 1995– Kölnin musiikkikorkeakouluissa Pavel Gililovin johdolla.
Sigfridsson on menestynyt hyvin useissa pianokilpailuissa. Vuonna 1992 hän tuli jaetulle toiselle sijalle Maj Lind -pianokilpailussa ja samana vuonna hän sai toisen palkinnon Nyborgin pohjoismaisessa pianokilpailussa. Weimarissa pidetyn Franz Liszt -kilpailun hän voitti 1994, vuonna 1995 hän voitti pohjoismaisen solistibiennalen Reykjavíkissa ja vuonna 2000 toisen palkinnon Géza Anda -kilpailussa Zürichissä. Maaliskuussa 2004 hän sai toisen palkinnon Maria Callas Grand Prix -kilpailussa Ateenassa. Bonnin Beethoven-kilpailun Sigfridsson voitti vuonna 2005.
Sigfridsson on asunut ja musisoinut pitkään Saksassa. Hän on esiintynyt Ruhrin pianofestivaalilla sekä Luzernin festivaalilla ja Ravinia-festivaalilla. Sigfridsson on soittanut useiden sinfoniaorkestereiden solistina. Orkestereiden joukossa ovat Zürichin Tonhalle-orkesteri, Pietarin filharmoninen orkesteri, MDR sinfoniaorkesteri, Camerata Academica Salzburg ja Stuttgartin kamariorkesteri. Suomalaisten orkesterien solistina Sigfridsson esiintyy säännöllisesti ja Kuhmon Kamarimusiikissa hän vieraili 2006 ja 2007.
Gardnar Mulloy
Gardnar Putnam Mulloy (22. marraskuuta 1913 – 14. marraskuuta 2016 Miami, Florida) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja, joka tuli tunnetuksi varsinkin Bill Talbertin pelitoverina. Hänet kelpuutettiin vuonna 1972 Rhode Islandissa sijaitsevaan International Tennis Hall of Fameen. Mulloyn tiedetään pelanneen melko aktiivisesti lajiaan vielä yhdeksänkymppisenä.
Mulloy voitti Yhdysvaltain avoimen mestaruuden nelinpelissä vuosina 1942, 1945, 1946 ja 1948. Kaksinpelissä hän selviytyi finaaliin vuonna 1952, mutta hävisi Frank Sedgmanille.
Izjaslav II
Izjaslav II Mstislavitš (ven. Изяслав II Мстиславич) (1097–1154) oli Kiovan Venäjän ruhtinas vuosina 1146–1154. Hän nousi valtaan syrjäytettyään Igor II:n vuonna 1146. Izjaslav hallitsi Kiovaa kuolemaansa saakka, vuoteen 1154.
Supaplex
Supaplex on Michael Stoppin ja Philip Jespersenin ohjelmoima ja Dream Factoryn vuonna 1991 julkaisema "Boulder Dash" -klooni. Se julkaistiin alun perin Atari ST:lle, Amigalle ja MS-DOS:lle. Pelissä on 111 tasoa.
Pelin idea on, että pelaaja on "Murphy", tietokoneen sisälle joutunut hahmo. Sen tehtävänä on poistaa bugeja koneelta keräämällä "infotroneja". Tasot koostuvat 60x24 ruudusta. Ne sisältävät pelihahmon ja infotronien lisäksi muun muassa kiviä ja vihollisia.
Dorothy Cheney
Dorothy ”Dodo” Bundy Cheney (1. syyskuuta 1916 Los Angeles, Kalifornia – 23. marraskuuta 2014 Escondido, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja. Hän voitti Australian mestaruusturnauksen kaksinpelin vuonna 1938.
Hän oli May Suttonin tytär ja pääsi itse International Tennis Hall of Fameen vuonna 2004. Hän jatkoi pelaamista yhdeksänkymppiseksi saakka, pelaten muun muassa vuonna 2011 yli 90-vuotiaiden naisten sarjassa Yhdysvaltojen mestaruuskilpailuissa.
Klimppisoppa
Klimppisoppa on 1800-luvun lopulta peräisin oleva eteläpohjalainen ja satakuntalainen perinneruoka. Klimppisoppa valmistetaan naudan luista, lavasta tai potkasta, vedestä, mausteista ja kasviksista. Aineksia keitetään noin kaksi tuntia, kunnes lihat ovat kypsiä, sen jälkeen liemi siivilöidään. Pinnalle muodostunut rasva poistetaan, lihat kuutioidaan ja lisätään keittoon. Lopuksi keittoon lisätään vehnätaikinasta pyöräytettyjä palleroita ("klimppejä") ja keitetään muutama minuutti, kunnes ne ovat kypsiä.
Samantapainen ruoka on "klimppivelli". Siinä ei välttämättä ole lihaa, vaan se voi olla makeutettu esimerkiksi rusinoilla.
Klimppisoppa tai -velli tunnetaan ympäri Suomen monella eri nimellä ja reseptillä. 1980-luvulla toteutetussa pitäjäruokaprojektissa se tai sen muunnelma nimettiin Anjalankosken, Askolan, Haapaveden, Honkajoen, Humppilan, Ilmajoen, Karijoen, Korppoon, Kortesjärven, Köyliön, Lapinjärven, Lapväärtin, Lavian, Liljendalin, Maalahden, Maksamaan, Myrskylän, Nokian, Oripään, Pattijoen, Perttelin, Pukkilan, Pyhtään, Pirttikylän, Rantasalmen, Ruotsinpyhtään, Ruukin, Teiskon, Teuvan, Tuuloksen, Urjalan, Vehkalahden, Vihannin, Vöyrin ja Ylivieskan pitäjäruoaksi.
Sianlihakastike
Sianlihakastike, arkikielessä läskisoosi, on suomalainen perinneruoka, joka on valmistettu sianlihasta. Sianlihan lisäksi läskisoosi sisältää nimensäkin mukaan kastiketta. Läskisoosin kanssa tarjoillaan usein perunamuusia, maustekurkkuja ja etikkapunajuuria.
Pascale Bussières
Pascale Bussières (s. 27. heinäkuuta 1968 Montréal, Québec, Kanada) on kanadalainen näyttelijä.
Suomessa Bussièresin roolisuorituksiaan on nähty muun muassa televisiosarjoissa Kartanon tytär "(Marguerite Volant, Kanada 1996)" ja Emilie "(Blanche, Kanada 1993)" sekä elokuvassa Roolipeli "(La Répétition, 2001)"
Porilainen
Porilainen on grilliruoka, joka koostuu kahdesta paahtoleivästä ja niiden välissä olevasta noin sentin paksuisesta palasta sipulimakkaraa, nykyään kyseistä makkaraa valmistetaan nimellä "Metsästäjä". Sipulimakkaran ja leivän lisäksi Porilaisessa on raakaa sipulia hakkeena tai renkaina, kurkkusalaattia, sinappia ja ketsuppia. Aidon Porilaisen tunnistaa nimenomaan oikeasta leivästä ja tietynlaisesta makkarasta.
Aidon Porilaisen ohje:
Aitoon Porilaiseen ei kuulu esimerkiksi kananmunaa, juustoa, majoneesia eikä muita vastaavia ainesosia.
Porilainen yhdistetään nykyään erityisesti Porin kaupunkiin, jonka eräänlaisena "perinneruokana" sitä pidetään. Porin seudulla on myös muita vastaavia grilliherkkuja, Porin Reposaaressa Porilainen tehdään silakkapihvistä ja Ulvilassa lauantaimakkarasta.
Porilaisen keksivät 1950-luvulla Helsingin yliopiston Satakuntalaisen Osakunnan opiskelijat. Sitä varten kehitettiin Porissa toimineessa Satakunnan osuusteurastamossa oma makkara, joka sai nimekseen "Metsästäjä". Satakuntalainen Osakunta aloitti myöhemmin porilaisten myymisen Kolmen sepän patsaan läheisyydessä sijainneella grillillään.
Alkuperäiseen porilaiseen tuli kahden paahdetun vehnäleivän väliin noin sentin paksuinen siivu Metsästäjä-makkaraa. Mausteena oli raakaa sipulia hakkeena, kurkkusalaattia sekä sinappia ja ketsuppia.
Tilliliha
Tilliliha eli vasikanviillokki on suomalainen perinneruoka, joka valmistetaan useimmiten vasikanlavasta tai muusta luullisesta naudanlihasta keittämällä tilliliemessä. Hapanimelä valkokastike, joka valmistetaan keitinliemeen, maustetaan sokerilla ja etikalla tai sitruunalla. 1970- ja 1980-luvulla tillilihaa oli usein tarjolla kouluruokailussa, mutta koska oppilaat olivat tyytymättömiä ruoan makuun, se on jäänyt koulujen ruokalistalla harvinaiseksi.
Aito Records
Aito Records on helsinkiläinen vuonna 2000 perustettu levy-yhtiö. Yhtiön ideologiaan kuuluu moniarvoisen, persoonallisen ja laadukkaan musiikin tuottaminen sekä julkaisu. Aito Recordsin julkaisema musiikki on vahvasti akustista ja siinä on kuultavissa pohjoista musiikkiperinnettä maailmanmusiikkivaikutteisiin yhdistettynä. Akustisuus, konstailemattomuus ja luonnollisuus ovat keskeisiä asiasanoja. Vuoden 2008 loppuun mennessä Aito Records on julkaissut yhteensä neljätoista täyspitkää albumia, joista uusimpana keväällä 2008 julkaistu Milla Viljamaan Paras aika päivästä.
Aito Recordsin perustaja ja toimitusjohtaja on muusikkonakin tunnettu Pekka Lehti. Lehti on basistin urallaan esiintynyt muun muassa J. Karjalaisen, Värttinän, Dalindèon, sekä oman yhtyeensä Oudon Voiman riveissä keräten laajasti tunnustusta eräänä Suomen johtavista instrumentalisteista. Lehden uusin projekti on Aito Recordsille levyttävä Lepistö&Lehti -duo Värttinästä tutun hanuristin Markku Lepistön kanssa.
Vuonna 2007 Aito Records aloitti toimintansa myös agentuurina nimellä Aito Records & Agency. Levy-yhtiön alainen agentuuri keskittyy pääasiassa julkaisemiensa artistien keikkaedustukseen, tosin mukana on myös uuden Suomi-jazzin eturiviä edustava Timo Lassy Band. Samalla yhtiö aloitti tiedotuspalveluiden tarjoamisen rytmi- ja maailmanmusiikin parissa työskenteleville tahoille pääosin kotimaan kentällä. Tavoitteena on olla luomassa uusia käytäntöjä sekä toimintamalleja marginaalimusiikin alalle ja yhtiön osalta odotettavissa on kasvua kyseisellä sektorilla lähitulevaisuudessa.
Ranya Paasonen
Ranya Paasonen (o.s. ElRamly, s. 9. tammikuuta 1974 Madras, Intia) on suomalainen kirjailija. Paasonen on viettänyt lapsuutensa isänsä kotimaassa Egyptissä sekä Intiassa, Tšadissa, Saudi-Arabiassa ja Libyassa. Helsingissä hän on asunut vuodesta 1987 lähtien. Paasonen valmistui filosofian maisteriksi 1995 Helsingin yliopistosta pääaineenaan seemiläiset kielet.
Esikoisteos, tyttönimellä Ranya ElRamly julkaistu romaani "Auringon asema" (Otava 2002), kertoo egyptiläisen Ismaelin ja suomalaisen Anun suhteesta ja yhteisestä elämästä. Kertoja on toinen heidän kahdesta tytöstään: kahden kulttuurin välissä kasvanut tytär kertoo isänsä ja äitinsä rakkaustarinan ja kuvailee perheen elämää Egyptissä, Libyassa ja Suomessa sekä omaa itsenäistymistään. Nimellä puhutaan kirjassa vain kahdesta henkilöstä, Ismaelista ja Anusta. Tyttöjen ja intialaisen naapurin nimet jäävät mainitsematta. Kertomus liikkuu saumattomasti maasta toiseen sekä ajasta toiseen. Siinä ei tapahdu paljoa, ainoastaan tunteista kerrotaan.
Paasoselle myönnettiin teoksestaan Kalevi Jäntin palkinto, Runeberg-palkinto ja Kiitos kirjasta -mitali. Kirja on ilmestynyt saksaksi, latviaksi, puolaksi ja tanskaksi. Romaanin oikeudet on myyty myös Norjaan.
Robert Adler
Robert Adler (4. joulukuuta 1913 – 15. helmikuuta 2007) oli itävaltalaissyntyinen keksijä.
Adler syntyi Wienissä ja sai filosofian tohtorin arvon fysiikasta Wienin yliopistolla vuonna 1937. Hän muutti Yhdysvaltoihin ja aloitti vuonna 1941 työskentelyn Zenith Electronicsin tutkimusosastolla.
Vaikka Adlerilla oli hallussaan sankka joukko yhdysvaltalaisia patentteja, hänen tunnetuimpana keksintönään pysyi nykyaikainen langaton kaukosäädin.
Adler jäi eläkkeelle Zenithistä vuonna 1982, mutta toimi sen teknisenä neuvonantajana aina vuoteen 1999. Hänet palkittiin vuonna 1980 Edison-mitalilla, ja hänelle myönnettiin vuonna 1997 televisioalan Emmy-palkinto. Hän menehtyi korkean iän mukanaan tuomiin sydänvaivoihin hoivakodissa Boisessa, Idahossa 93-vuotiaana.
Mérida (osavaltio)
Mérida () on yksi Venezuelan osavaltioista. Osavaltion pääkaupunki on Mérida. Se sijaitsee maan länsiosissa lähellä Kolumbian rajaa.
Osavaltiossa on vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 828 592 asukasta ja sen pinta-ala on 11 300 neliökilometriä.
Mérida (Venezuela)
Santiago de los Caballeros de Mérida, lyhyemmin Mérida, on Méridan osavaltion pääkaupunki Venezuelassa. Kaupungin pinta-ala on 25 neliökilometriä ja sen väkiluku oli vuonna 2011 noin 214 000 asukasta. Kaupunki tunnetaan lempinimellä "herrasmiesten kaupunki" ja se on suosittu turistikohde.
Assarakos
Assarakos () oli kreikkalaisessa mytologiassa Dardanian kuninkaan Trosin ja Kallirhoen toiseksi vanhin poika. Hänen veljiään olivat Ilos ja Ganymedes, ja näiden lisäksi hänellä oli sisar Kleopatra.
Assarakos peri valtaistuimen isältään sen jälkeen kun hän hänen vanhempi veljensä Ilos päätti mieluummin hallita Iliosta, perustamaansa kaupunkia, joka myöhemmin tunnettiin Troijana. Vaimonsa Hieromnemen kanssa Assarakos sai pojan, joka sai nimen Kapys.
Brentanon koulukunta
Brentano koulukunta viittaa filosofeihin, jotka opiskelivat Franz Brentanon (1838–1917) oppilaana ja saivat tältä vaikutteita. Brentanon filosofinen ajattelu on levinnyt hyvin laajalle hänen oppilaidensa töiden ansiosta, ja sillä on ollut paljon vaikutusta nykyajan filosofiaan, mielenfilosofiaan, psykologiaan ja kognitiotieteeseen. Vaikka koulu ei koskaan ollut koulukunta perinteisessä merkityksessä, Brentano pyrki pitämään sen jotakuinkin yhtenäisenä. Brentanon kaksi tunnetuinta oppilasta, Alexius Meinong ja Edmund Husserl, kuitenkin siirtyivät lopulta yhä kauemmaksi Brentanon teorioista.
Koulukuntaan voidaan lukea kuuluneeksi muun muassa seuraavat henkilöt (suluissa paikka ja aika, jolloin he olivat Brentanon oppilaana):Brentanon oppilaat perustivat edelleen uusia koulukuntia tai liikkeitä, ja opettivat merkittäviä oppilaita:
Sellaiset ajattelijat kuin Bertrand Russell, Roderick Chisholm, G. E. Moore, Gilbert Ryle, John Searle, Barry Smith, Kevin Mulligan, Peter Simons ja Jan Woleński ovat puolestaan levittäneet Brentanon vaikutusta analyyttiseen filosofiaan omalla tutkimuksellaan ja julkaisutoiminnallaan.
Rannikkolaulumesikko
Rannikkolaulumesikko ("Gavicalis fasciogularis") eli aiemmalta nimeltään australianmangrovemesikko on kukkien mettä imevä australialainen varpuslintu.
Rannikkolaulumesikko on rastaan kokoinen ja sen höyhenpuku on pääosin harmaa, vatsapuolelta vaaleampi. Siipisulat ja pyrstö ovat vihreät, silmillä on tumma naamari ja poskella keltainen kuvio.
Rannikkolaulumesikko on kotoperäinen australialainen laji. Se elää mantereen itärannikolla yleisenä Queenslandissa ja harvalukuisena Uudessa Etelä-Walesissa. Lajin elinalueen koko on 20 000–50 000 neliökilometriä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Lajin kantaa vaarantavat metsien hakkuut ja lisäksi sitä uhkaavat torjunta-aineet sekä maaperään joutuvat myrkyt.
Rannikkolaulumesikon elinympäristöä ovat trooppiset ja subtrooppiset mangrovesademetsät, harvemmin muun tyyppiset metsät ja puustoiset suot. Se vierailee joskus taajamien puutarhoissa.
Linnun ravintoa ovat kukkien mesi ja pienet selkärangattomat.
Laatikkoleija
Laatikkoleija on eräs leijamalli, jonka kantavuus ja nousukyky ovat parempia kuin normaalileijan.
Laatikkoleija muodostuu neljästä laatikon muotoon asetetusta rimasta; rakenne pysyy ryhdissään kahden sisäpuolelle asennetun kahdesta tietyn mallisesta rimasta tehdyn tukirakenteen avulla.
Kummastakin päästä ulottuu noin kolmannesmatkaan tuulenpitävästä ohuesta kankaasta tehty verhoilu, joka muodostaa rungon ympärille kaksi päädyistään avointa laatikkoa. Tästä tulee leijan nimikin. Verhoilu pysyy ryhdissään siten, että rimojen ympärille on rakennusvaiheessa ommeltu niitä ympäröivä kangastuppi.
Keskelle jää vastaavan kokoinen avoin tila; jotkut rakentajat liittävät tukirakenteeseen parinkymmenen sentin yläpuoliset pidennykset, joiden varaan asennetaan erilliset kapeat tukisiivet, jotka parantavat leijan ohjattavuutta ja nousukykyä. Joissakin malleissa on myös alakulmissa vastaavat joskin kapeammat siivet - näin eritoten silloin, jos leijan on tarkoitus nostaa ilmaan siihen liitettyjä mittauskojeita. Kojeet asennetaan tavallisimmin alempaan aukkoon tai sitten tukirakenteiden välille pingotettujen ohuiden vaijerien varaan keskelle leijaa.
Leijan alapuolisiin kulmiin kiinnitetään neljä silmukkaruuvia, joista vedetään noin puoli metriä pitkät erilliset metallilangat yhdeksi pisteeksi, joka on säädettävä niin että se on tarkasti leijan alapinnan keskipisteen kohdalla. Tähän pisteeseen kiinnitetään ohjauslanka; useimmiten suositaan ohutta teräsvaijeria, koska laatikkoleijan veto varsinkin kovalla tuulella on hyvin voimakas. Laatikkoleija ei myöskään tarvitse erillistä pyrstöä.
Laatikkoleija nousee hyvin jyrkästi, noin 80 asteen kulmassa. Sen kantokyky on suuri verrattuna konventionaaliseen leijaan.
Laatikkoleijaa on käytetty runsaasti ilmatieteellisten mittausten apuvälineenä; mm. Benjamin Franklin teki huomattavan osan ukkosta koskevista tutkimuksistaan juuri laatikkoleijan avulla.
Varsinaista keksijää on mahdoton nimetä; Kiinassa ja Japanissa leijoja on kuitenkin lennätetty jo parintuhannen vuoden ajan. Kirjallisuudessa esiintyy runsaasti väitteitä, että suurimmat näistä leijoista olisivat pystyneet jopa nostamaan ihmisen; varmaa todistetta tästä ei kuitenkaan ole olemassa, vaikka teoriassa se on mahdollista.
Paul D. Boyer
Paul Delos Boyer (31. heinäkuuta 1918 – 2. kesäkuuta 2018) oli yhdysvaltalainen tieteilijä, jolle myönnettiin vuonna 1997 Nobelin kemianpalkinto adenosiinitrifosfaatin synteesin takana olevan entsymaattisen mekanismin tutkimuksesta. Hän jakoi palkintonsa John E. Walkerin ja Jens Christian Skoun kanssa.
Boyer syntyi Provossa, Utahin osavaltiossa, ja opiskeli Provo High Schoolissa. Hän jatkoi opintojaan Brigham Youngin yliopistossa, josta hän suoritti vuonna 1939 "Bachelor of Sciencen" tutkinnon kemiasta. Hän sai stipendin Wisconsiniin.
Juuri ennen Wisconsiniin lähtöään Boyer meni naimisiin Lyda Whickerin kanssa. Parille syntyivät lapset Gail, Alexandra ja Douglas.
Boyer sai vuonna 1943 Wisconsin-Madisonin yliopistolta filosofian tohtorin arvon biokemiasta. Hänestä tuli vuonna 1963 Kalifornian yliopiston Los Angelesin kampuksen kemian ja biokemian osaston professori. Hän on ollut Kansallisen tiedeakatemian jäsenenä vuodesta 1970 lähtien.