hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Lajos Kossuth
Lajos Kossuth (19. syyskuuta 1802 Monok – 20. maaliskuuta 1894 Torino) on Unkarin kansallissankari joka innosti maataan itsenäistymään Itävallasta.
Kossuth syntyi 1802 koillisunkarilaisessa Monokin kylässä köyhään, mutta aateliseen perheeseen. Hän opiskeli oikeustiedettä ja keksi 1830-luvulla korvata puuttuvan unkarinkielisen sanomalehdistön valtiopäivien selonteoilla, mistä hyvästä hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen. Hänen rikoksensa oli lähinnä erillisen perustuslain vaatiminen Unkarille. Tuomionsa jälkeen hän sai luvan toimittaa lehteä ja kasvatti mainettaan unkarilaisten liberaalien johtajana.
Unkarin kansannousu maaliskuussa 1848 nosti Kossuthin kiistattomaksi kansanjohtajaksi, joka vapautti maaorjat. Hän toimi rahaministerin virassa "ensimmäisessä itsenäisessä Unkarin hallituksessa", jonka pääministerinä oli Lajos Batthyány ja liikenneministerinä István Széchenyi. Hän sai myös valtuudet järjestää isänmaansa puolustuksen Itävallan ja Venäjän yhteishyökkäystä vastaan. Unkarilaisten menestys taistelukentillä huipentui huhtikuussa 1849 Unkarin parlamentin päätökseen erottaa Itävallan keisari Unkarin kuninkaan virasta. Kossuth nimitettiin valtionhoitajaksi, mutta neljä kuukautta myöhemmin Unkarin armeijan oli antauduttava ylivoiman edessä. Kossuth lähti maanpakoon Turkkiin, joka kansainvälistä painostusta uhmaten kieltäytyi luovuttamasta häntä vihollistensa armoille. Myöhemmin Kossuth oli kohuttu vieras Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Hänen omistautumistaan maallensa kunnioitettiin laajalti. Etenkin yhdysvaltalaiset katsoivat, että hän edusti niitä vapaamielisiä periaatteita, joiden varassa uusi manner aikanaan asutettiin.
Vielä 1850-luvun lopulla Kossuth yritti saada Ranskasta ja Italiasta tukea Unkarin itsenäisyydelle, vierailtuaan ensin lähes kaikissa ajan voimakeskittymissä. Kossuthin päätappioksi kansainvälisellä poliittisella areenalla koitui luultavasti hänen tiukka neutraalisuutensa Yhdysvaltain orjuuskysymyksessä, joka jätti hänet molempien osapuolien kritiikin kohteeksi.
Kossuth oli tuomittu sotaoikeudessa kuolemaan, mutta kun keisari ryhtyi ansaitsemaan takaisin alamaistensa luottamusta, tuomio voitiin kumota ja Kossuthia pyydettiin palaamaan kotimaahansa. Useat Kossuthin kannattajat löysivät 1867 kaksoismonarkiaksi julistetussa Itävalta-Unkarissa uutta toivoa paremmasta tulevaisuudesta ja kohosivat tärkeisiin asemiin. Kossuth itse kierteli loppuun asti maanpaossa ja kuoli 1894 Torinossa. Keisari kuitenkin kunnioitti vanhaa vastustajaansa järjestämällä hänelle hautajaiset Budapestissa suurin juhlallisuuksin.
Nykyään Unkarissa tuskin on kylää ilman Kossuthin muistolle nimettyä katua tai muistomerkkiä.
Väinö Riikkilä
Väinö Ilmari Riikkilä (10. kesäkuuta 1906 Loviisa – 6. syyskuuta 1969 Rauma) oli suomalainen nuortenkirjailija.
Riikkilällä ei ollut kansakoulun lisäksi kirjoittamiseen muuta koulutusta. Hän oli 12-vuotias, kun hän menetti sisällissodassa punaisten puolella toimineen isänsä loppuvuonna 1918. Perheen köyhyyden vuoksi hän joutui lapsena tekemään rankkaa työtä maatalossa ruokaa ja asuntoa vastaan. Tästä orjuutta muistuttavasta vaiheesta hän kirjoitti vasta muistelmissaan vuonna 1968. Tämä vaihe on ehkä hänen poikakirjoissaan nalkuttavien äitien ja sävyisien isien taustalla, sillä kirjojen sankarien ikäisenä hänellä ei ollut vanhempia lähellä, oli vain työ ja pako kansakoulun opin kautta kirjojen tarinoihin. Maatalon heitettyä hänet pois toisen pojan tekemän rikkomuksen takia hän löysi töitä uitolta ja sahoilta. Elämä helpottui, kun hänen äitinsä meni uudelleen naimisiin ja muutti Kotkaan, jolloin hän saattoi ottaa pojan luokseen.
Riikkilä teki töitä ja kirjoitti Karhulassa, jonka Suulisniemi on hänen poikakirjojensa maisema. Hänen kirjoituksiaan julkaistiin lehdissä vuodesta 1929 alkaen. Helsinkiin muutettuaan hän sai tukea Helsingin työväenopiston kirjoittajapiirin ohjaajalta Z. Castrenilta ja Nuoren Voiman Liiton Ilmari Jäämaalta. Vuodesta 1948 alkaen hän harvoja kirjoittaja-apurahakausia lukuun ottamatta ansaitsi elantonsa Raumalla Rauma-Repolan konepajan varastonhoitajana. Hänen kirjojensa teemoja on työn tarkka kuvaus. Hän oli työskennellyt myös esimerkiksi maatyöläisenä, laivan lämmittäjänä, rakennustyöläisenä, yövartijana ja tanssimuusikkona. Riikkilän puoliso oli vuodesta 1933 Meeri Blomqvist. Perheeseen syntyi kaksi poikaa.
Riikkilän tuotanto koostuu viidestätoista kirjasta, joista kaksitoista on nuortenromaaneja. Tässä kirjallisuudenlajissa hän saavutti erittäin suositun aseman. Pertsa ja Kilu -tarinat ovat klassikkoja omassa genressään. Niissä on dekkarijuoni tarinaa kuljettamassa. Myös lasten vanhemmilla on merkittävä rooli kertomuksissa ja heidän kasvatustapansa tulee romaaneissa kuvatuksi.
Ensimmäinen kirja "Pertsa ja Kilu" valmistui 1948, mutta se ilmestyi vasta 1951. Kuuden "Pertsa ja Kilu" -kirjan kasvutarina on poikien siirtyminen kodista aivan sananmukaisestikin avarimmille vesille, ja haaveilu merimieheksi ryhtymisestä korvautui veneen hankkimisella ja ylipäätään vastuunotolla. 1970-luvulla "Pertsa ja Kilu" -kirjoista tehtiin Vili Auvisen ohjaama televisiosarja. Vuonna 2000 Taavi Vartia teki uuden televisiosarjan "Pertsasta ja Kilusta", mutta se ei perustunut Riikkilän teksteihin.
Aikuisille suunnattuja romaaneja Riikkilä kirjoitti vain kaksi. Lisäksi hän kirjoitti omaelämäkerran ja kaksi näytelmää. Lehdissä hänen tarinoitaan on julkaistu runsaasti. Riikkilä sai sanomalehti "Länsi-Suomen" taidemitalin vuonna 1959. Lisäksi hän sai Valistuksen palkinnon ja Nuorten kirjan palkinnon.
Väinö Riikkilän nimikkoseura perustettiin Raumalle vuonna 1986. Ensimmäinen Pertsa ja Kilu -palkinto jaettiin 1996.
Baseballin SM-sarja
Baseballin SM-sarjaa Suomessa on pelattu vuodesta 1981 lähtien. Ensimmäisen mestaruuden voitti Hawks. Hawks yhdistyi Helsingin Pallotovereihin ja joukkue voitti nimellä Wranglers myös seuraavana vuonna. 1982 nimi vaihtui Puumiksi - tämä olikin SM-sarjan alkuaikojen menestyksekkäin baseball-seura. Nykyisin hallitseva seura on Espoo Expos, joka on voittanut mestaruuden 15 kertaa peräkkäin.
Kerrallaan sarjassa on yleensä ollut noin viisi joukkuetta, jotka muutamia lyhytaikaisia poikkeuksia lukuun ottamatta ovat tulleet pääkaupunkiseudulta. Ainoa pääkaupunkiseudun ulkopuolelle mennyt Suomen mestaruus on Riihimäen Piraijien voitto vuonna 1994.
Baseballin SM-sarjan ensimmäinen kausi oli vuonna 1981, jolloin mestaruuden voitti Hawks. Sarjan laajuus on pysynyt aina 2000-luvun alkupuolelle saakka lähes samana. Joukkueita sarjassa on pelannut kerrallaan viisi mutta vaihtuvuus joukkueiden välillä on ollut runsasta. Kautta 1992 ei pelattu lainkaan laman takia, jonka myötä sarjan historia jakautui kahteen osaan: Ennen ja jälkeen vuoden 1992. 1980-luvun joukkueista SM-sarjassa on pelannut 2000-luvulla vain Puumat, joka on ollut mukana alusta saakka.
Baseballin SM-sarjassa 2017 pelattiin viiden joukkueen nelinkertainen ottelusarja, jossa jokainen joukkue pelasi siis yhteensä 16 ottelua. Runkosarjan kaksi parasta eteni suoraan loppuotteluun.
Mestari saatiin finaaleissa selville kolmella voitolla.
Baseballin SM-sarjan kaudella 2017 pelasi viisi joukkuetta.
Espoo Expos
Espoo Expos on vuonna 1991 perustettu espoolainen baseballseura, jonka edustusjoukkue pelaa SM-sarjassa. Exposin kotikenttä on Leppävaaran urheilupuistossa.
Expos on baseballin kolmetoistakertainen ja hallitseva Suomen-mestari. Joukkue on voittanut kaikki mestaruutensa peräkkäin, vuosina 2003–2015. Mikään muu joukkue ei ole yltänyt samaan SM-sarjan historiassa.
Exposilla on kaksi farmijoukkuetta, Perkkaa Badass ja Lintuvaara XL5. Badass on toiminut vuodesta 2003 ja Lintuvaara vuodesta 2006. Farmisarjan ottelut on pelattu turnauksina eri kentillä. Exposin juniorijoukkue Angels pelaa kotiottelunsa myös Leppävaarassa.
Samoan kieli
Samoa on austronesialainen kieli, jota puhutaan pääasiassa Samoalla ja Amerikan Samoalla. Samoan kielellä on maailmalla noin 407 000 puhujaa, joista 169 000 Samoalla ja 49 600 Amerikan Samoalla.
Useimmat Amerikan Samoalla asuvat samoan puhujat puhuvat myös englantia.
Samoa kuuluu austronesialaisten kielten malaijilaispolynesialaiseen kieliryhmään. Sen läheisimpiin sukulaiskieliin kuuluvat muun muassa tuvalu ja tokelau.
Samoan kieli käyttää 18 kirjainta, joista kirjaimia /h k r/ käytetään vain vierasperäisissä sanoissa. Konsonantit ovat f g h k l m n p r s t v '. Kirjain g äännetään ŋ. ' tarkoittaa glottaaliklusiilia ja ŋ äng-äännettä. Samoassa on viisi lyhyttä vokaalia /i e a o u/ ja viisi pitkää vokaalia /i: e: a: o: u:/. Pitkät vokaalit kirjoitetaan lisäämällä viiva (-) vokaalin yläpuolelle: ā ē ī ō ū.
Samoalla ei ole varsinaisia murteita, mutta puhe- ja kirjakielten välillä on eroa. Samoassa on muodollinen t-tyyli ja puhekielinen k-tyyli. K-tyyli tarkoittaa, että kirjakielen t äännetään k ja n muuttuu ŋ:ksi (kirjoitetaan g). Vaikka k-tyyli on puheessa yleinen, sitä ei koskaan kirjoiteta. Esimerkkilause: "tātou nonofo i'inā" (istukaamme tuonne) on k-tyylissä "kākou gogofo i'igā".
Samoassa on käytössä kaksi artikkelia. Ne ovat "le" ja "se". Artikkelia "le" voidaan käyttää sekä epämääräisenä että määräisenä artikkelina. "Se" on aina epämääräinen artikkeli. Artikkeli jätetään pois, jos substantiivi on monikollinen.
Samoassa substantiivit voidaan muodostaa verbeistä lisäämällä loppuun päätteitä, kuten "ga", "saga", "taga", "maga" tai "'aga". Esimerkiksi samoan verbi "tuli" tarkoittaa "ajaa". "Tuliga" tarkoittaa ajoa tai ajamista. Joskus substantiivi tulee myös suoraan verbin perusmuodosta. Esimerkiksi sana "tatalo" tarkoittaa "rukoilla" ja sana "‘o le tatalo" tarkoittaa "rukousta".
Monikko voidaan muodostaa poistamalla artikkeli substantiivin edestä tai lisäämällä substantiivin yhteyteen määrää ilmaiseva sana.
Substantiivin perusmuoto näytetään partikkelilla "‘o". Esimerkiksi "‘o le fale" tarkoittaa taloa. Partikkelia käytetään myös erisnimien yhteydessä. Partikkelia "‘o" ei kuitenkaan käytetä, jos substantiivi seuraa jotakin verbiä.
Genetiivi ilmaistaan sanoilla "a" tai "o", jotka tulevat ennen substantiivia. Ei ole mitään erityistä sääntöä, missä jompaakumpaa pitäisi käyttää.
Datiivi muodostetaan sanoilla "mo" tai "ma", jotka vastaavat suomen kielen päätettä "-lle".
Adjektiivit muodostuvat yleensä substantiiveista. Samoassa on useita eri tapoja muodostaa adjektiivejä. Niitä ovat esimerkiksi:Samoan kielen numerot yhdestä kymmeneen ovat:
Didier Pironi
Didier Pironi ( 26. maaliskuuta 1952 Villecresnes, Ranska – 23. elokuuta 1987 Southampton, Englanti, Iso-Britannia) oli ranskalainen kilpa-autoilija ja kilpaveneilijä. Hän opiskeli yliopistossa ennen F1-uraansa ja kuului yliopiston uintijoukkueeseen.
Pironi ajoi Formula 1 -luokassa kausina – Tyrrellin, Ligierin ja Ferrarin F1-talleissa. Kaudella hän oli lähellä voittaa maailmanmestaruuden Ferrarilla, mutta hän ajoi pahan kolarin Hockenheimissa Saksan GP:n harjoituksissa ja loukkaantui hengenvaarallisesti. Pironi jäi pois kauden viidestä viimeisestä osakilpailusta, ja maailmanmestaruuden vei lopulta Keke Rosberg 44 pisteellä. Pironi johti onnettomuushetkellä MM-sarjaa 39 pisteellä ja hän sijoittui kaikesta huolimatta MM-sarjan kokonaispisteissä toiseksi.
F1-uransa jälkeen Pironi siirtyi kilpailemaan avomeriveneillä ja sai surmansa vuonna 1987 hänen veneensä kaaduttua Wightsaaren edustalla ajetussa avomerikilpailussa. Hänen onnettomuusveneensä nimi oli Colibri.
(Vahvennetut kilpailut tarkoittavat paalupaikkaa ja "kursivoidut" kilpailun nopeinta kierrosta)
Memoriaali
Memoriaali tarkoittaa alun perin kirjallista lausuntoa, virkakirjelmää, hakemusta, anomusta tai pohjapöytäkirjaa. Se tulee ranskan sanasta "mémorial", joka taas juontaa juurensa latinan sanasta "memoria" (muisti).
Memoriaaliksi sanottiin aikaisemmin Suomessa hovioikeuden kanneviskaalin virkasyyteasioissa hovioikeuteen jättämää syytekirjelmää. Memoriaaliksi tai memoriaalipöytäkirjaksi puolestaan kutsuttiin sitä muistipöytäkirjaa, jota pidettiin oikeudessa tai virastossa asian käsittelyn aikana ja josta asia sitten lopullisessa muodossaan kokoonpantiin kantatuomiokirjaksi.
Ilmeisesti nykyään sanaa käytetään ulkomaisten kielten vaikutuksesta myös tarkoittamaan jonkun henkilön tai asian muistoksi tehtyä esinettä tai veistosta eli muistomerkkiä.
Marcus Livius Drusus
Marcus Livius Drusus (n. 120 eaa.-91 eaa.) oli roomalainen kansantribuuni vuonna 91 eaa. Hän yritti parantaa kansan asemaa ja hankkia Rooman kansalaisoikeudet liittolaiskansoille. Hänet murhattiin vuonna 91 eaa.
Hänen isänsä, myös nimeltään Marcus Livius Drusus, toimi tribuunina vuonna 122 eaa.
Gloucester
Gloucester [ˈglɒstə] on Gloucestershiren kreivikunnan pääkaupunki Lounais-Englannissa, lähellä Walesin rajaa. Kaupungissa on noin 121 900 asukasta.
Gloucester sijaitsee Severn-joen rannalla, ja sieltä vie merelle kanava, joka oli tärkeä kulkureitti teollistumisen alkuvuosina, joten Gloucester oli merkittävä satamakaupunki. Satamarakennukset ja varastot ovat olleet nyt vuosikymmeniä tyhjillään, mutta viime vuosina niihin on rakennettu luksusasuntoja, baareja ja kansallinen vesireittimuseo. Vanhojen teollisuus- ja varastorakennusten muokkaaminen asumiskäyttöön on ollut 2000-luvun vaihteessa hyvin trendikästä koko Englannissa.
Gloucester on tunnettu kirkoistaan ja katedraalistaan. Tunnetuimpia ovat:
Nero Claudius Drusus
Nero Claudius Drusus (14. tammikuuta 38 - 9 eaa.) oli roomalainen sotapäällikkö. Hän oli Rooman keisari Augustuksen poikapuoli ja tämän perijä. Drusus johti Germanian (nyk. Saksan alueen) valloitusta. Hän pakotti aikanaan markomannien heimon nykyisen Böömin alueelle. Hänen vanhempansa olivat Tiberius Claudius Nero ja Livia Drusilla.
Dunstan
Dunstan Pyhä (n. 925–988) on kellonvalajien, metallityöntekijöiden, koruseppien ja kaivertajien suojelupyhimys. Hänet nimitettiin Canterburyn arkkipiispaksi 959. Dunstan tunnetaan Englannin luostareissa aloittamistaan uudistuksista. Hänen nimikkokirkkonsa St Dunstan-in-the-West sijaitsee Fleet Streetin varrella Lontoon Cityssä.
Dunstan syntyi aatelisperheeseen Baltonsboroughissa Glastonburyn lähellä, jossa häntä opettivat irlantilaiset munkit. Hän oli jonkin aikaa setänsä, silloisen Canterburyn arkkipiispan, Athelmin palveluksessa ennen kuin siirtyi kuningas Athelstanin hoviin. Hovissa hän sai useita vihollisia, jotka syyttivät häntä noituudesta ja mustasta magiasta. Hänestä tuli benediktiinimunkki ja sai vihkimyksen sedältään Ælfheah Kaljulta noin vuonna 939. Hänestä tuli kuningas Edredin neuvonantaja Edmund I:n salamurhan jälkeen. Tämän jälkeen hän aloitti luostariuudistuksen.
Setänsä jälkeen kuninkaaksi noussut Edwy takavarikoi Dunstanin omaisuuden ja karkoitti hänet kuningaskunnasta, mutta palasi pian Edwyn veljen Edgarin tultua tämän tilalle vallankaappauksen seurauksena. Edgar nimitti hänet Worcesterin ja Lontoon piispaksi 957. Edwyn kuoltua pari vuotta myöhemmin Dunstan nimitettiin Canterburyn arkkipiispaksi.
Dunstan auttoi Edvard Marttyyria, ja tämän kuoltua, hänen velipuoltaan Ethelred Neuvotonta nousemaan kuninkaaksi.
Viimeiset vuotensa hän vietti Canterburyssa, jossa hän opetti katedraalikoulussa.
Germania
Germania oli roomalaisten käyttämä latinankielinen nimitys alueelle, joka ulottui Tonavalta Pohjanmereen ja Itämereen. Lännessä raja oli Reinin länsipuolella, idässä rajaa ei ollut tarkasti määritelty. Sen asukkaita olivat germaanit. Germaniasta itään asui sarmaatteja ja muita paimentolaiskansoja.
Roomalaisten valloittama osa jakautui kahteen provinssiin: Germania Inferioriin ja Germania Superioriin. Roomalaiset kutsuivat Reinin itäpuolista osaa Suureksi Germaniaksi (). Roomalaiset yrittivät ajanlaskun alun tienoilla valloittaa Suurta Germaniaa keisari Augustuksen aikana. Germaanit kuitenkin väijyttivät kheruskipäällikkö Arminiuksen johdolla kolme roomalaista legioonaa Teutoburgin taistelussa vuonna 9 jaa. tuhoten ne miltei kokonaan. Tämän jälkeen Augustus hylkäsi aikeensa liittää Suuri Germania Rooman provinssiksi. Hän myös kehotti seuraajiaan tekemään samoin.
Saksan nimi viittaa nykyisin Germaniaan useilla kielillä, muun muassa italiaksi "Germania" ja englanniksi "Germany". Kansallisromanttisessa kuvastossa Germania voi tarkoittaa myös Saksaa naiseksi olennoituna. Germaniasta ovat saaneet nimensä myös germaaniset kielet.
Ea
Ea (sumerilaisten Enki) oli babylonialainen veden, käsityötaidon, älyn ja luomisen jumala. Ea oli myös maagillisen puhdistautumisen jumala. Hän oli alun perin Eridun kaupungin suojelija, mutta myöhemmin hänen kulttinsa laajeni käsittämään koko mesopotamian.
Eaan liittyvät myytit, samoin kuin jumalan nimi, periytyivät sumerilaisilta ja kirjoitettiin yhdistämällä merkit E (talo) ja A (vesi). Ean tärkein temppeli oli Eridussa Eufrat-joen laaksossa melko lähellä Persianlahtea.
Sumerilainen DEN.KI(G), "maan herra", voi joidenkin tulkintojen mukaan myös tarkoittaa vuoren herraa. Ei tiedetä, onko Enkillä ja Abzu-jumalalla yhteinen alkuperä.
Enkin temppeli oli nimeltään "é-engur-a" tai "é-abzu". Titteli "en" ilmestyy varhaisella sumerilaisella Jemdet Nasr -ajalla, mikä viittaa Enki-jumaluuden merkitykseen. Enkin tunnuksia ovat muun muassa vuohi ja kala, ja kauriin ja kalojen vastakkaislla eläinradan puolilla olevat tähdistöt, myöhemmin Kauris. Enki liittyi myös Merkurius-planeettaan oikeudenmukaisuuden jumalana.
Enki ja Ninhursag -tekstissä kuvataan tarkasti Ean tekemisiä. Ninhursag on Enkin puoliso, ja he saavat Ninsar-tyttären. Merkittävä osa tätä tekstiä ovat myös Ean saamat kahdeksan haavaa, joista parantuakseen hän synnyttää kahdeksan jumalaa:Synnytettyään nämä kahdeksan jumalaa Ea määrää jokaiselle vielä kohtalon.
Mestari Eckhart
Mestari Eckhart (myös Eckart, Eckard ja Eccard, oik. Eckhart von Hochheim) (1260–1327 tai 1328) oli saksalainen teologi, filosofi ja kristillinen mystikko. Hän syntyi Erfurtissa Thüringenissä. Sana ”mestari” johtuu maisterin arvosta, jonka hän sai Pariisin yliopistosta.
Eckhart on vaikutusvaltaisimpia kristittyjä uusplatonikkoja, ja vaikka hän olikin dominikaanina periaatteessa uskollinen tomisti, hän kirjoitti paljon metafysiikasta ja hengellisestä psykologiasta mystiseen sävyyn. Monet saksalaiset filosofit, kuten G. W. F. Hegel ja Martin Heidegger, ovat saaneet vaikutteita hänen teoksistaan.
Plinius nuorempi
Gaius Plinius Caecilius Secundus (63–noin 113), joka tunnetaan paremmin nimellä Plinius nuorempi, oli roomalainen kirjailija ja oppinut. Hän oli Plinius vanhemman sisarenpoika. Hän on kirjoittanut ainoan säilyneen silminnäkijäkuvauksen Pompejin tuhonneesta Vesuviuksen purkauksesta.
Ludvig Hurskas
Ludvig Hurskas eli Ludvig I (778–840) oli frankkien kuningas ja keisari 814–840. Hänet nimitettiin Akvitanian kuninkaaksi vuonna 781, ja Ludvig oli 34-vuotiaana jo kokenut poliitikko ja sotilasjohtaja kun hänet nostettiin isänsä keisari Kaarle Suuren rinnalle kanssahallitsijan asemaan vuonna 813. Paavi Stefanus IV kruunasi hänet Reimsissä keisariksi vuonna 816.
Ludvig vietti suuren osan lapsuus- ja nuoruusvuosistaan Akvitaniassa, missä hän sai laadukkaan kirkollisen koulutuksen. Noustuaan isänsä seuraajana keisariksi hän puhdisti hovia moraaliltaan tai käytökseltään epäilyttävistä henkilöistä.
Ludvigin tärkeimpinä saavutuksina pidetään kirkollisia uudistuksia ja koulutukseen panostamista.
Ludvigin oli tarkoitus jakaa valtakunta kolmen ensimmäisestä avioliitosta saadun pojan kesken. Pojat olivat Lothar, Pipin ja Ludvig Saksalainen. Ensimmäisen vaimon Irmgarden kuoltua Ludvig meni naimisiin Judit von Welfin kanssa ja sai neljännen pojan, Kaarlen. Ludvigin pyrkimys lisätä Kaarle yhdeksi valtakunnan perijäksi aiheutti sisällissodan, kun vanhimmat pojat kääntyivät isäänsä vastaan. Lopulta veljekset voittivat isänsä ja vangitsivat hänet ja Kaarlen. Judit pakotettiin luostariin.
Vuonna 835 perhe pääsi kuitenkin sopuun, ja Ludvig palasi valtaistuimelle. Ludvigin kuoltua sisällissota syttyi uudelleen. Sota päättyi vasta vuonna 843 tehtyyn Verdunin sopimukseen, jossa päätettiin valtakunnan jaosta.
Partiopiiri
Partiopiiri on useiden maiden partiotoiminnassa käytetty hallinnollinen yksikkö, joka toimii paikallisten lippukuntien yhteistyöelimenä.
Suomen Partiolaiset – Finlands Scouter ry:llä on 11 partiopiiriä. Ne myötäilevät maakuntien rajoja, pois luettuna Finlands Svenska Scouter r.f. (FiSSc), joka on Suomen ruotsinkielisten lippukuntien valtakunnallinen partiopiiri. Piirissä on lippukuntia, ja lippukuntien määrät vaihtelevat piireissä 11:stä 150:een. Ennen piiriuudistusta piirejä oli 18 - mm. Järvi-Suomen partiolaisten alueella toimi aiemmin viisi itsenäistä partiopiiriä. Partiopiireistä pienin on Pohjois-Savon partiolaiset(PoSaPa) johon kuuluu 2 lippukuntaa. Ennen PoSaPa käsitti kaikki Pohjois-Savon maakunnan lippukunnat.
Encyclopædia Britannica
Encyclopædia Britannica (latinaa, ”brittiläinen tietosanakirja”) on vanhin englanninkielinen tietosanakirja ja maailman tunnetuimpia hakuteoksia. Se alkoi ilmestyä 1700-luvun lopulla. "Britannica" on saatavana nykyään vain sähköisenä versiona. Sen kustannuspaikkana toimii Yhdysvallat.
Sähköinen "Britannica Online" sisältää noin 120 000 artikkelia. Painetun Britannican koko on rajattu noin 65 000 artikkeliin. CD-ROM- ja DVD-ROM-versiot käsittävät yli 100 000 artikkelia.
"Britannicalla" on yli 4 000 kirjoittajaa. Aikaisempia kirjoittajia ovat olleet muiden muassa Albert Einstein (aiheesta aika ja avaruus), Sigmund Freud (psykoanalyysi) ja Orville Wright (Wilbur Wright) vuoden 1926 laitokseen.
23. tammikuuta 2009 Britannica Online ilmoitti ryhtyvänsä sallimaan käyttäjiensä ehdottamaan muutoksia artikkeleihin. Muutokset vaativat kuitenkin toimituskunnan hyväksynnän.
"Britannican" paperiversion julkaiseminen lopetettiin vuonna 2012. Myynnin huippuvuonna 1990 sitä myytiin 120 000 sarjaa, mutta jo 1996 määrä oli pudonnut 40 000:een. CD:nä se ilmestyi 1989 ja verkossa 1994.
"Nature"-lehdessä "Britannicaa" ja Wikipediaa verrattiin keskenään. Tuloksena Wikipediasta löytyi vain hieman enemmän virheitä kuin "Britannicasta". Tämä koskee vain englanninkielistä Wikipediaa.
Rauni-Leena Luukanen-Kilde
Rauni-Leena Tellervo Luukanen-Kilde (o.s. Valve, myös Rauni Kilde; 15. marraskuuta 1939 Värtsilä – 8. helmikuuta 2015 Vaasa) oli suomalainen lääkäri, kirjailija, luennoitsija, ufologi. ja salaliittoteoreetikko. Luukanen-Kilde toimi lääkärinä kansainvälisissä tehtävissä ja Lapin läänin lääninlääkärinä vuoteen 1985. Hän kirjoitti kirjoja paranormaaleista ilmiöistä ja ufoista, muun muassa teokset "Kuolemaa ei ole" (1982) ja "Tähtien lähettiläs" (1991).
Luukanen-Kilde aloitti lääketieteen opinnot Oulussa, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Turusta 1967 ja erikoistui yleislääketieteeseen (1974). Hän työskenteli lääkärinä eri puolella Suomea, muun muassa Salossa, toimi lääkärinä kansainvälisissä tehtävissä Pakistanissa ja Indonesiassa sekä Lapin läänin lääninlääkärinä vuodesta 1975. Hän toimi myös Lapin parapsykologisen seuran puheenjohtajana 1981–1986 sekä osallistui maanpuolustustyöhön muun muassa Lapin maanpuolustusyhdistyksen kautta.
Vuonna 1985 Luukanen-Kilde joutui pahaan auto-onnettomuuteen. Hän jäi lääninlääkärin virasta eläkkeelle kahden vuoden sairausloman jälkeen vuonna 1987. Eläkkeelle jäätyään Luukanen-Kilde asui pitkään Norjassa Mossin kunnan Sonissa – ja muutti vasta hieman ennen kuolemaansa takaisin Suomeen.
Luukanen-Kilden ensimmäinen puoliso vuodesta 1964 oli majuri Mauri Luukanen ja toinen puoliso vuodesta 1987 norjalainen diplomaatti Sverre Kilde (1934–1996).
Luukanen-Kilde kuoli kotonaan Vaasassa pitkäaikaiseen sairauteen 8. helmikuuta 2015.
Luukanen-Kilde esitelmöi ufoja ja parapsykologiaa käsittelevissä tilaisuuksissa. Hän kertoi esitelmissä mm. energiasta, ruumiistairtautumisista, ufokontakteista ja vastaavista. Hän oli kiinnostunut erilaisista salaliittoteorioista. Hän ilmaisi 1990-luvulla huolensa siitä, että ihmisiin istutetaan heidän tietämättään esimerkiksi rokotusohjelmien yhteydessä mikrosiruja, joiden tarkoitus on hallita ja valvoa käyttäytymistä. Tällaiset mikrosirutetut tai muuten mielenohjailun uhrit olisivat hänen mukaansa jatkuvassa 24 tuntia/vrk seurannassa. Hän myös väitti Norjan vuoden 2011 terrori-iskujen olleen salaliitto. Luukanen-Kilde esitti, että sikainfluenssarokotukset ovat vaarallisia ja niiden taustalla on salaliitto, jonka takana on WHO, Henry Kissinger ja Bilderberg-ryhmä jonka tarkoitus on vähentää maailman väestöä. Luukasen mukaan ihmiskunnalta on salattu, että avaruusolentoja on keskellämme, kuulentoja tehdään kaksi kertaa viikossa, ihmisillä on jo siirtokuntia Marsissa ja että myös Saturnukseen lennetään. Luukanen-Kilde koki, että häntä häiritään psykotronisilla aseilla ja aiheutetaan erilaisia oireita, ja siksi hän halusi Norjasta Suomeen, joka ei ole Nato-maa.
Ilkka Kantola
Ilkka Tapani Kantola (s. 17. maaliskuuta 1957 Rymättylä) on SDP:n kansanedustaja vuodesta 2007 ja entinen Turun arkkihiippakunnan piispa (1998–2005).
Kantola valmistui teologian kandidaatiksi vuonna 1985 ja lisensiaatiksi vuonna 1991. Teologian tohtoriksi hän väitteli vuonna 1994.
Kantola vihittiin papiksi vuonna 1985 ja valittiin vuonna 1994 Turun arkkihiippakunnan pääsihteeriksi. Piispaksi Kantola valittiin vuonna 1998 kun Turun arkkihiippakuntaan päätettiin arkkipiispan viran ohelle perustaa toinen piispan virka.
Kantolan ensimmäinen puoliso oli naistentautien erikoislääkäri, dosentti, lääketieteen ja kirurgian tohtori Päivi Polo. Vuonna 2005 julkisuuteen tuli Kantolan avioero sekä avioliiton ulkopuolinen suhde, mikä johti lopulta Kantolan eroamiseen piispan virasta. Kantola avioitui samana vuonna pastori Satu Norjan kanssa.
Piispan viran jälkeen Kantola työskenteli Helsingin Diakonissalaitoksella lapsi- ja perhetyön johtajana. Marraskuussa 2017 Kantola asettui ehdolle vuonna 2018 järjestettävään arkkipiispan vaaliin.
Kantola valittiin kansanedustajaksi vuoden 2007 eduskuntavaaleissa SDP:n listoilta Varsinais-Suomen vaalipiiristä. Kantola ilmoittautui helmikuussa 2008 puheenjohtajaehdokkaaksi SDP:n vuoden 2008 puoluekokoukseen. Äänestyksessä 6. kesäkuuta hän sai kahdeksan ääntä. Lopulta hänet valittiin puolueen varapuheenjohtajaksi.
Eduskunnassa Kantola toimii vaalikauden 2011 alusta perustuslaki- ja ulkoasiainvaliokunnassa sekä puheenjohtajana Yleisradion hallintoneuvostossa, jonka jäsen hän on ollut vuodesta 2007 lähtien. Aiemmin hän on toiminut myös laki- ja sivistysvaliokuntien jäsenenä sekä tulevaisuus- ja sosiaali- ja terveysvaliokuntien varajäsenenä. Kantola oli vuosina 2007–2012 eduskunnan ihmisoikeusryhmän puheenjohtaja.
Vuonna 2011 Kantola oli ehdolla SDP:n esivaalissa puolueen presidenttiehdokkaaksi vuoden 2012 vaaleihin. Kantola jäi kolmanneksi ja sai 11 % äänistä.
Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa Kantola valittiin Turun kaupunginvaltuustoon, jossa hän jatkoi myös vuoden 2012 vaalien jälkeen. Joulukuussa 2013 Kantola nimettiin SDP:n eurovaaliehdokkaaksi kevään 2014 eurovaaleissa.
Joulukuussa 2016 Kantola valittiin Eduskunnan uuden joskin epävirallisen Ukraina-ystävyysryhmän puheenjohtajaksi. Ryhmän tarkoituksena on Suomen ja Ukrainan parlamentaarikkojen välinen yhteydenpito ja vuorovaikutus, jonka tavoitteena on molemminpuolisen tietämyksen lisääminen ja syventäminen.
Dionigi Tettamanzi
Dionigi Tettamanzi (14. maaliskuuta 1934 Renate – 5. elokuuta 2017) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kardinaali. Hänet vihki papiksi Milanon arkkihiippakuntaan tuleva paavi Paavali VI 28. kesäkuuta 1957. Hänet nimitettiin Ancona-Osimon arkkihiippakunnan arkkipiispaksi 1. heinäkuuta 1989, ja piispaksi vihkiminen seurasi 23. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Carlo Maria Martini, jota avustivat Carlo Maccari ja Bernardo Citterio. Tettamanzi erosi tehtävistään 6. huhtikuuta 1991.
Tettamanzi sai 20. huhtikuuta 1995 nimityksen Genovan arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 18. kesäkuuta.
Tettamanzi ylennettiin kardinaaliksi 21. helmikuuta 1998 ja asetettiin Santi Ambrogio e Carlon kardinaalipapiksi 4. marraskuuta. Hän sai 11. heinäkuuta 2002 nimityksen ja hänet asetettiin 14. syyskuuta Milanon arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 28. kesäkuuta 2011.
Tettamanzi osallistui vuoden 2005 konklaaviin. Heinäkuussa 2012 hän sai nimityksen Vigevanon apostoliseksi hallitsijaksi; hän erosi 20. heinäkuuta 2013.
Volgogradin alue
Volgogradin alue () on hallinnollinen alue Etelä-Venäjällä Itä-Euroopassa Volgan ja Donin alajuoksujen ympärillä. Se rajoittuu pohjoisessa Saratovin alueeseen, idässä Kazakstaniin, kaakossa Astrahanin alueeseen ja Kalmukiaan, lounaassa Rostovin alueeseen, lännessä Voronežin alueeseen.
Volgogradin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon kaakkoisosassa. Aivan pohjoisin osa kuuluu Volgan ylänköön. Alueen läpi virtaavat Volga ja Don. Alue on pääasiassa aroa. Suurimmat järvet ovat Volgogradin tekojärvi Volgassa ja Tsimljanskin tekojärvi Donissa.
Toisessa maailmansodassa alueen länsi- ja eteläosa oli Saksan miehittämä 1942–1943. Volgogradin luona käytiin 1943 ratkaiseva Stalingradin taistelu, jonka jälkeen Neuvostoliitto valtasi alueen takaisin. Sodan jälkeen alueeseen liitettiin Volgan Saksalaisten autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan eteläosa, koska Volgan saksalaiset oli karkotettu Siperiaan ja Keski-Aasiaan ja heidän tasavaltansa oli lakkautettu.
Volgogradin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 2 610 161. Suurimmat kaupungit ovat Volgograd (1 021 215 as.), Volžski (314 255 as.) ja Kamyšin (119 565 as.).
Alue on ollut historiallisesti Volgan saksalaisten asuinaluetta. Saksalaismuutto alkoi Katariina Suuren kutsusta 1764–1767 ja 1900-luvun alussa saksalaisia asui Venäjällä yli miljoona, mutta heidät karkotettiin toisen maailmansodan jälkeen.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan suurimmat etniset ryhmät olivat:
Volgogradin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Volgograd (nimenä vuoteen 1925 Tsaritsyn ja 1925–1961 Stalingrad). Alue on jaettu hallinnollisesti 33 piiriin ja 18 suoraan alueen hallinnon alaiseen kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma.
Poliittisesti Volgogradin alue kuuluu ns. "punavyöhön", jolla kommunistisen puolueen kannatus on laajaa. Sekä alueen kuvernööri että Volgograd pormestari edustavat KPRF:ää.
Volgogradin alueellinen bruttokansantuote oli Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 437 414,2 miljoonaa ruplaa eli 1,17 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 167,6 tuhatta ruplaa eli noin 4 105 euroa. Tämä oli 64 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat öljynjalostus, koneenrakennus, rauta- ja värimetallurgia sekä kemian-, petrokemian-, metalli-, rakennusaine-, puusepän-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Lisäksi on öljyn ja maakaasun tuotantoa. Maatalous on keskittynyt viljan, auringonkukan siementen, sinapin siementen, kurpitsojen ja karjataloustuotteiden tuotantoon.
Alueen rautatieverkon keskus on Volgograd. Sieltä johtaa radat Keski-Venäjälle, Ukrainaan, Kaukasiaan, Astrahaniin ja Saratoviin. Volgogradissa on myös tärkeä lentokenttä. Alueella on myös Volgan-Donin kanava.
Voronežin alue
Voronežin alue () on hallinnollinen alue Lounais-Venäjällä Itä-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Lipetskin ja Tambovin alueisiin, koillisessa Saratovin alueeseen, idässä Volgogradin alueeseen, etelässä Rostovin alueeseen ja Ukrainaan sekä lännessä Belgorodin ja Kurskin alueisiin.
Voronežin alueen länsiosa kuuluu Keski-Venäjän ylänköön ja itäosa Itä-Euroopan tasankoon. Alueen läpi virtaavista joista mainittakoon Don sekä sen lisäjoet Hopjor ja Bitjug.
Voronežin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 2 335 380 henkeä. Kaupunkiväestön osuus on 63,7 %. Suurin kaupunki on Voronež (889 680 as., Voronežin kaupunkipiiri 934 767 as.). Alueen yli 30 000 asukkaan kaupunkeja olivat lisäksi Borisoglebsk (65 585 as.), Rossoš (62 865 as.), Liski (55 864 as.), Ostrogožsk (33 842 as.) ja ydinvoimalakaupunki Novovoronež (32 635 as.).
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 94,1 % on venäläisiä ja 3,1 % ukrainalaisia.
Voronežin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Voronež. Aluehallinnon johdossa ovat kuvernööri ja alueduuma. Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu kolmeen kaupunkipiirikuntaan ja 31 piiriin.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, kemian-, elintarvike-, metalli- ja rakennusaineteollisuus. Maatalous tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, auringonkukan siemeniä, vihanneksia ja karjataloustuotteita.
Toisessa maailmansodassa alue oli Saksan miehittämä 1941-43.
Vologdan alue
Vologdan alue () on hallinnollinen alue Pohjois-Venäjällä Itä-Euroopassa.
Vologdan alue rajoittuu pohjoisessa Arkangelin alueeseen, idässä Kirovin alueeseen, etelässä Kostroman, Jaroslavin ja Tverin alueisiin, lounaassa Novgorodin alueeseen, lännessä Leningradin alueeseen sekä koillisessa Karjalan tasavaltaan.
Vologdan alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon pohjoisosassa. Alueen itäosassa virtaa Vienanjoen lisäjoki Suhona. Muista joista mainittakoon Jug, Mologa ja Šeksna. Alueen eteläosassa on Volgan vesistöön kuuluva Rybinskin tekojärvi ja luoteisrajalla on Ääninen. Näiden välillä sijaitsee Valkeajärvi.
Nykyinen Vologdan alue joutui Novgorodin vaikutuspiiriin 1100-luvulla, jolloin perustettiin myös Vologdan kaupunki. Novgorodin mukana alue liitettiin Venäjään. Vuonna 1796 perustettiin Vologdan kuvernementti, joka oli nykyistä Vologdan aluetta paljon laajempi. Vologdan kuvernementti liitettiin Pohjoiseen aluepiiriin 1929, josta taas nykyinen Vologdan alue erotettiin 1937.
Vologdan alueen asukasluku on 1 202 444 henkeä (vuonna 2010).
Kaupunkiväestön osuus on 70,6 %. Suurimmat kaupungit ovat Tšerepovets (312 310) ja Vologda (301 755).
Muita kaupunkeja ovat muun muassa Sokol (38 452 as.), Veliki Ustjug (31 665 as.), Grjazovets (15 528 as.), Babajevo (12 073 as.), Vytegra (10 488 as.), Harovsk (10 079 as.),Totma (9 785 as.), Belozersk (9 616 as.), Ustjužna (9 501 as.), Nikolsk (8 511 as.), Kirillov (7 728 as.), Krasavino (7 003 as.), Kadnikov (4 796 as.). Suurimmat kaupunkityyppiset taajamat ovat Šeksna (20 953 as.) ja Kadui (11 284 as.).
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 96,6 % väestöstä on venäläisiä ja 1,0 % ukrainalaisia. Alueen länsiosassa sijaitsevissa Babajevon ja Vytegran piireissä on vanhastaan asunut vepsäläisiä. Vuonna 2002 vepsäläisiä oli 426 henkeä. Suomalaisia oli alueella 300 henkeä.
Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän väestön uskonnollista vakaumusta kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Vologdan alueen väestöstä oli:
Vologdan alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Vologda. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja lakiasäätävä kokous.
Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 26 piiriin ja kahteen kaupunkipiirikuntaan.Suluissa piirin hallinnollinen keskus.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat metalli-, teräs-, metsä-, puunjalostus-, koneenrakennus-, kevyt-, elintarvike- ja lasiteollisuus. Alueella harjoitetaan myös taide- ja käsityötä. Maataloudessa on keskitytty nauta- ja siipikarjanhoitoon. Lisäksi viljellään pellavaa, vihanneksia ja perunaa.
Alueen länsiosassa on Äänisen ja Rybinskin tekojärven yhdistävä kanava, joka on osa Volgan-Itämeren vesiyhteyttä. Vologda on rautatieristeys, josta johtaa radat pohjoiseen Arkangeliin, itään Kiroviin, etelään Moskovaan ja länteen Pietariin.
Vladimirin alue
Vladimirin alue () on hallinnollinen alue Keski-Venäjällä Itä-Euroopassa Moskovan itäpuolella. Se rajoittuu pohjoisessa Jaroslavlin ja Ivanovon alueisiin, idässä Nižni Novgorodin alueeseen, etelässä Rjazanin alueeseen sekä lännessä Moskovan alueeseen.
Vladimirin alue kuuluu pääasiassa Itä-Euroopan tasankoon vain luoteisosa sijaitsee Keski-Venäjän ylängöllä. Alueen itärajalla virtaa Oka. Muista joista mainittakoon Okan sivujoki Kljazma, joka virtaa Vladimirin kaupungin läpi.
Vladimirin kaupunki on perustettu 990 jaa. Siitä tuli Luoteis-Venäjän ja Vladimir-Suzdalin valtion pääkaupunki 1157. Se oli johtava venäläisvaltio Kiovan romahduksen jälkeen. Mongolit valloittivat alueen 1238 ja polttivat koko kaupungin. Siitä huolimatta Vladimirissa on hyvin säilyneitä muinaisia katedraaleja, kirkkoja ja luostareita, jotka edustavat vanhaa perinnettä sekä kristillisine että pakanallisine kuvioineen. Yksi Euroopan tärkeimmistä arkeologisista löydöistä korkealta paleoliittiselta kaudelta, Sungirin asutus ihmishautoineen on Vladimirin alueella. Sungir on noin 20 000–28 000 vuotta vanhaa asutusta.
Vladimirin alueen asukasluku on 1 449 000 henkeä (vuonna 2008). Kaupunkiväestön osuus on 77,7 %. Suurimmat kaupungit ovat Vladimir, Kovrov, Murom, Aleksandrov, Gus-Hrustalnyi, Koltšugino ja Vjazniki.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 94,7 % on venäläisiä ja 0,6 % tataareja.
Vladimirin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Vladimir. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja lakiasäätävä kokous.
Paikallishallintoa varten alue on jaettu 16 piiriin ja 5 kaupunkialueeseen.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, metalli-, kevyt-, kemian- ja lasiteollisuus. Lisäksi harjoitetaan taidekäsitöitä.
Maatilat vievät 38% koko alueelta. Tärkeimpiä tuotteita on jyvä, vihannekset, peruna, rehukasvit, pellava. Nauta- ja pienkarja, myös siat ovat alueen karjatalouden päähaarat. Vladimirin kuormahevonen on Venäjän tärkeimpiä työhevosia.
Alueelta johtaa rautatiet Ivanovoon, Moskovaan ja Nižni Novgorodiin. Moskova-Vladimir-Nižni Novgorod ja Moskova-Vladimir-Kazan ovat tärkeitä kauppa- sekä matkareittejä.
Uljanovskin alue
Uljanovskin alue () on alue Venäjän federaation länsiosassa, Volgan seudulla. Se rajoittuu pohjoisessa Tšuvassiaan ja Tatarstaniin, idässä Samaran alueeseen, etelässä Saratovin alueeseen sekä lännessä Penzan alueeseen ja Mordvaan. Alueen pääkaupunki on Uljanovsk, joka on nimetty kaupungissa syntyneen Vladimir Leninin sukunimen (Uljanov) mukaisesti. Uljanovskin alue perustettiin keskellä toista maailmansotaa, 19. tammikuuta 1943. 37 300 neliökilometrin alueella elää vuonna 2002 suoritetun väestönlaskennan mukaan 1 382 811 henkeä.
Alue on tärkeä tiede-, koulutus-, teollisuus- ja taidekeskus. Pelkästään pääkaupungissa on 15 korkeakoulua ja lisäksi muutama sata eri asteen koulua. Teollisuus on keskittynyt instrumenttien rakentamiseen ja koneiden kuten lentokoneiden kokoamiseen. Pääkaupungissa on myös 43 kirjastoa, seitsemän elokuvateatteria ja sinfoniaorkesteri.
Uljanovskin alue kuului Kazanin kaanikuntaan vuoteen 1552 asti, jolloin Venäjä valtasi koko kaanikunnan.
Uljanovskin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Uljanovsk (nimenä vuoteen 1924 Simbirsk). Alue on jaettu hallinnollisesti 20 piiriin ja 6 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri ja lakiasäätävä kokous. Kuvernöörinä toimii Vladimir Šamanov.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, rakennusmateriaali-, puunjalostus-, tekstiili- ja elintarviketeollisuus. Maatalous tuottaa viljaa, auringonkukan siemeniä, sokerijuurikasta ja karjataloustuotteita. Uljanovskista on rautatieyhteys Kazaniin ja Saratoviin. Volgalla on laivaliikennettä.
Uljanovskin alue kuuluu pääasiassa Volgan ylänköön, vain Volgan itäpuolella oleva alue on alankoa. Alueen merkittävin joki on Volga, joka virtaa alueen itäosan kautta. Samaran tekojärvi ulottuu alueen eteläosaan.
Uljanovskin alueen asukasluku on 1 472 000 (1999) ja väestötiheys 39,5 as./km². Suurimmat kaupungit ovat Uljanovsk (698 500 as.), Dimitrovgrad (137 200 as.), Inza (22 900 as.) ja Baryš (21 500 as.). Alueen väestön enemmistö on venäläisiä, joita on 73 % väestöstä. Lisäksi on tataareja 11,4 %, tšuvasseja 8,3 %, mordvalaisia 4,4 % ja muita 2,9 %.
Tulan alue
Tulan alue () on hallinnollinen alue Keski-Venäjällä Itä-Euroopassa Moskovan eteläpuolella. Se rajoittuu pohjoisessa Moskovan alueeseen, idässä Rjazanin alueeseen, kaakossa Lipetskin alueeseen, etelässä Orelin alueeseen ja lännessä Kalugan alueeseen.
Tulan alue kuuluu Keski-Venäjän ylänköön. Oka virtaa alueen länsiosan kautta sekä alueen pohjoisrajalla. Okan lisäjoista mainittakoon Upa. Lisäksi Don saa alkunsa alueen itäosasta.
Tulan alueen asukasluku oli 1 553 925 (2010). Alueen suurimmat, yli 30 tuhannen asukkaan kaupungit ovat Tula (501 169 as.), Novomoskovsk (131 386 as.), Donskoi (64 601 as.), Aleksin (61 732 as.), Štšokino (58 139 as.), Uzlovaja (55 282 as.), Jefremov (42 350 as.) ja Bogoroditsk (31 897 as.).
Tulan alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Tula. Hallinnollisesti alue on jaettu 23 piiriin ja 21 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, rautametallurgia sekä kemian-, rakennusaine-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Lisäksi on
ruskohiilen louhintaa. Alueen maatalous tuottaa viljaa, sokerijuurikasta ja karjataloustuotteita.
Tomskin alue
Tomskin alue () on Venäjän federaatioon kuuluva alue Keski-Siperiassa Aasiassa. Se rajoittuu luoteessa ja pohjoisessa Hanti-Mansiaan, idässä Krasnojarskin aluepiiriin, etelässä Kemerovon ja Novosibirskin alueisiin sekä lännessä Omskin ja Tjumenin alueisiin.
Tomskin alue kuuluu Länsi-Siperian alankoon. Merkittävimmät joet ovat Ob ja sen lisäjoet Tom, Tšulym ja Vasjugan. Yli puolet alueen pinta-alasta on metsää.
Tomskin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 1 047 394. Suurimmat kaupungit ovat Tomsk (546 049 as.), Seversk (108 590 as.) ja Streževoi (42 219 as.). Pienempiä kaupunkeja ovat Asino (25 618 as.), Kolpaševo (24 124 as.) ja Kedrovyi (2 451 as.).
Aiemman, vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan väestöstä 90,8 % on venäläisiä, 1,9 % tataareja ja 1,6 % ukrainalaisia. Alueella asuu jonkin verran myös pohjoisia alkuperäiskansoja: selkuppeja (1 800 henkeä), hanteja (900), evenkejä (100) ja kettejä (100).
Tomskin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Tomsk. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri sekä alueduuma. Vuoden 2013 alussa kuvernöörinä oli Sergei Žvatškin.
Vuoden 2013 alussa voimassa olleen jaon mukaan Tomskin alue on jaettu paikallishallinnon ylemmällä tasolla neljään kaupunkipiirikuntaan ja 16 piiriin. Paikallishallinnon alemmalla tasolla on 3 kaupunkikuntaa ja 115 maalaiskuntaa. Alueella on kaikkiaan kuusi kaupunkia, joista yksi eli Seversk on luonteeltaan suljettu kaupunki (ZATO).
Suluissa piirin hallinnollinen keskus.
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Tomskin alue tuotti vuonna 2010 yhteensä 284,3 miljardia ruplan osuuden eli 0,76 % Venäjän federaation bruttokansantuotteesta. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 271,4 tuhatta ruplaa eli noin 6 649 euroa. Tämä on 104 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueella harjoitetaan öljyn tuotantoa ja –jalostusta. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, metallinjalostus, sähkötekniikka, metsä-, puunjalostus-, kemian- ja elintarviketeollisuus. Maatalous on keskittynyt karjanhoitoon sekä viljan, vihannesten ja pellavan viljelyyn. Lisäksi harjoitetaan kalastusta sekä turkistarhausta ja –metsästystä.
Alueen pääkaupungista on rautatieyhteys Siperian radalle.
Perunroseepippuri
Perunroseepippuri ("Schinus molle"), josta käytetään myös nimiä roseepippuri, ruusupippuri, rosépippuri ja perunpippuripuu, on sumakkikasveihin ("Anacardiaceae") kuuluva puu, joka elää villinä Perussa. Toinen laji on Intian valtameressä olevalla saarella elävä pensas. Roseepippuria käytetään lähinnä värinsä vuoksi erilaisiin jälkiruokiin ja kalaan. Sen maku ei ole aivan yhtä terävä kuin tavallisten musta- tai valkopippurin, ja lisäksi se on hivenen makea. Suurissa määrissä käytettynä se saattaa aiheuttaa pahoinvointia.
Roseepippuri on ranskalaisen maustekauppiaan Bernard Broquéren löytö 1970-luvun puolivälin jälkeen Réunionin saarelta. Paikalliset asukkaat pitivät marjaa hyvin myrkyllisenä, mutta utelias maustekauppias päätti tutkia huhun todenperäisyyden. Kun hän totesi marjan olevan syömäkelpoinen, roseepippuri lanseerattiin kuluttajille televisiossa ja lehtiartikkeleissa. Nopeasti siitä tulikin suosittu muotimauste joksikin aikaa.
Moreeni
Moreeni voi tarkoittaa sekä jäätikön synnyttämää maalajia () että siitä koostuvia moreenimuodostumia ().
Maalajina moreeni on Suomen yleisin maalaji, ja se peittää Suomen kallioperää lähes kauttaaltaan. Suomen maapinta-alasta moreenin osuus on noin 48 %. Moreenit ovat niin kutsuttuja "lajittumattomia" maalajeja, eli ne sisältävät useaa keskenään sekoittunutta maalajitetta suurista kivenlohkareista aina hienoimpaan saveen.
Moreenimaalajien luokittelussa on jossain määrin vaihtelua, mutta yleisimmin jako tehdään runsaimmin esiintyvän lajitteen mukaan; puhutaan sora-, hiekka- tai silttimoreenista sen mukaan, mikä lajite moreenissa on vallitsevin.
Moreenilajien yleisyys Suomessa:
Moreenikerrostumien paksuus Suomen eteläosissa on tavallisesti 2–3 metriä. Rannikolla moreenikerrostumat saattavat jäädä jopa alle metrin, mutta sisämaassa kerrostumat saattavat olla 4–5 metriä paksuja.
Merkittävä piirre moreeneissa on aineksen ns. suhteistuneisuus, joka ilmenee siinä, että "hienoaines" (esimerkiksi savi) pyrkii täyttämään karkeamman runkoaineen (esimerkiksi sora ja kivet) väliin jäävän tyhjän ns. "huokostilan". Suhteistuneisuuden ansiosta aineksesta tulee erittäin tiivistä ja heikosti vettä läpäisevää.
Moreenimaastot ovat pinnaltaan useimmiten lohkareista tai kivistä. Kasvillisuus on moreenin huonosta vedenläpäisevyydestä ja pohjavedenpinnan läheisyydestä johtuen yleensä kuusi- tai sekametsää. Karkearakeisimmilla moreenimailla, joilla vedenläpäisevyys on parempi, saattaa mänty kuitenkin olla kuusta yleisempi. Rakentamisen kannalta etenkin hienoainesta runsaasti sisältävät moreenimaastot ovat hankalia niiden routimisen vuoksi.
Jääkauden aikainen mannerjäätikkö irrotti kallioperästä kiviainesta. Kiviaines kulkeutui jäätikön mukana, minkä aikana jäätikkö kulutti ja hienonsi sitä, kulkeutuen lopulta takaisin kallioperän päälle ja kerrostui. Kalliosta irronneen kiviaineksen lisäksi maamassaan saattoi sekoittua myös kallioperän päällä jääkautta ennen olleita maalajeja.
Pohjamoreeni muodostui liikkuvan jään alaosissa, mistä se jään sulaessa tai usein jo aiemmin, jäätikön vielä liikkuessa kerrostui yhtenäiseksi, muutaman metrin paksuiseksi kerrokseksi kallioperän päälle, noudattaen kallioperän pinnanmuotoja. Pohjamoreeni on jään kuormituksen ansiosta tiivistä, väriltään usein harmaata tai ruskehtavaa. Raekoostumukseltaan pohjamoreeni on yleensä silttistä hiekkamoreenia.
Pintamoreeni eli "ablaatiomoreeni" puolestaan joutui jään sisään ja jopa sen pinnalle jäätikön liikkeeseen liittyvien "työntösiirrosilmiöiden" vaikutuksesta. Pintamoreeni kerrostui pohjamoreenin päälle jään sulaessa. Syntytapansa vuoksi pintamoreeni on löyhempää ja kivisempää tai karkeampaa ja vähemmän hienoainesta sisältävää kuin pohjamoreeni.
Moreenimuodostumia on monenlaisia. Tunnetuimmat ovat: