Taistelulaiva
Taistelulaivalla tarkoitetaan taisteluristeilijää raskaammin panssaroitua ja järeillä tykeillä aseistettua sota-alusta, jonka ensisijainen tehtävä on vihollisen pinta-alusten tuhoaminen. Taistelulaivojen aikakautta oli ennen kaikkea 1900-luvun alkupuoli.
Terminä taistelulaiva on jatkumo 17. vuosisadan linjalaivasta, kun laivastot taistelivat taistelulinjoissa lähietäisyydeltä toisiaan vastaan. Tykistön rajallinen kantama tarkoitti lähitaistelua, jota käytiin alusten ollessa kyljitysten lyhyen hetken kerrallaan. Taistelun aikana kumpikin osapuoli pyrki laukaisemaan tykkinsä mahdollisimman monta kertaa. Tuulen vaikuttaessa merkittävästi taisteluun. Teollisen vallankumouksen myötä aluksissa käyttöönotettiin höyrykoneet, jotka vapauttivat laivastot tuulen vaikutuksesta. Sen myötä otettiin käyttöön myös uudet valmistusmateriaalit ja menetelmät, jolloin alukset valmistettiin ensin raudasta ja sitten teräksestä. Parantuneet valmistusmenetelmät mahdollistivat entistä kehittyneemmät tykit, jolloin niiden kantama ja tuhovaikutus kasvoivat.
Ensimmäisenä taistelulaivana on usein pidetty vuonna 1859 vesille laskettua Ranskan merivoimien "La Gloirea", joka oli ensimmäinen samanaikaisesti sekä panssaroitu että merikelpoinen sotalaiva. "La Gloire" oli puurunkoinen, siinä oli potkurien ohella purjeet ja sen aseistus oli purjelaivakauden perintönä sijoitettu tykkiportteihin pitkin kylkiä. Vuonna 1860 vesille laskettu Britannian kuninkaallisen laivaston "HMS Warrior" oli ensimmäinen rautarunkoinen sotalaiva. Jo 1860-luvulla rakennettiin ensimmäiset käännettävillä tykkitorneilla varustetut sotalaivat, ja purjeista luovuttiin vähitellen.
Taistelulaivojen kehityksessä alkoi aivan uusi aika "HMS Dreadnoughtista", joka laskettiin vesille vuonna 1906. "HMS Dreadnought" oli ensimmäinen järeillä tykeillä (12 tuumaa, 305 millimetriä) ja höyryturbiineilla varustettu sota-alus. Se oli nopeampi kuin yksikään aikalaisensa sekä paremmin aseistettu ja panssaroitu kuin yksikään sitä edeltänyt linjalaiva, "pre-dreadnought", joista tuli vanhanaikaisia yhdellä iskulla. "HMS Dreadnoughtin" vesillelasku aloitti ”suuren laivastokilpailun”, jonka aikana jokainen kynnellekykenevä valtio rakensi tai osti taistelulaivoja. Kyse ei ollut pelkästään sotilaallisista intresseistä vaan myös siitä, että taistelulaivoista tuli kansallisia symboleja ja ylpeydenaiheita. Taistelulaivojen tekninen kehitys oli tavattoman nopeaa: ensimmäisen maailmansodan puhjetessa vuonna 1914 "HMS Dreadnought" oli jo vanhentunut, vaikka aluksella oli ikää vain kahdeksan vuotta. Uudet taistelulaivat olivat sekä isompia, nopeampia, raskaammin aseistettuja että paremmin panssaroituja. Ensimmäiset "super-dreadnoughtit", 381 millimetrin tykistöllä varustettu Kuninkaallisen laivaston Queen Elizabeth -luokka, tulivat palveluskäyttöön 1915. Skagerrakin taistelu vuonna 1916 jäi ensimmäisen maailmansodan ainoaksi suureksi yhteenotoksi taistelulaivojen välillä.
Varhaisten taistelulaivojen uppouma saattoi olla vain 20 000 tonnin luokkaa, ja Washingtonin laivastosopimuksessa ylärajaksi sovittiin 35 000 tonnia. Toisen maailmansodan aikana taistelulaivojen uppouma saattoi olla jo jopa 70 000 tonnia.
Taistelulaivat olivat poikkeuksetta laivastojen suurimpia ja tulivoimaisimpia taistelukäyttöön tarkoitettuja aluksia. Toisen maailmansodan aikaisen taistelulaivan pääaseistus saattoi koostua esimerkiksi yhdeksästä 16 tuuman eli 406 millimetrin tykistä, joiden panssarikranaatit painoivat tyypillisesti yli 1 000 kiloa. Tuolloin useiden valtioiden laivastoissa oli myös panssari- ja taisteluristeilijöitä, jotka muistuttivat taistelulaivoja, mutta olivat yleensä hieman pienempiä.
Toinen maailmansota oli taistelulaivojen osalta käänteentekevää aikaa; toisaalta ne olivat merten valtiaita ja niillä ratkaistiin suuria taisteluita, mutta sodan loppu myös merkitsi niiden mahdin hiipumista. Ilma- ja ohjusaseiden kehittymisen myötä taistelulaivat ovat osoittautuneet kustannustehottomiksi suuren miehistötarpeen ja muiden ylläpitokustannusten takia.
Toisen maailmansodan ehkä kuuluisin taistelulaiva oli saksalainen "Bismarck", joka upotti brittiläisen taisteluristeilijä "HMS Hoodin" 24. toukokuuta 1941, mutta tuhoutui itse kolme päivää myöhemmin taistelussa Kuninkaallista laivastoa vastaan. Viimeinen taistelulaivojen keskinäinen voimainkoetus tapahtui 25. lokakuuta 1944 Surigaon salmessa Leyten saaren kaakkoispuolella osana Leytenlahden taistelua. Vastakkain olivat yhdysvaltalaisen amiraali Oldendorfin kuusi taistelulaivaa ja japanilaisen amiraali Nishimuran taistelulaivat Yamashiro ja Fusō, molemmat pienempien laivojen tukemina. Taistelu päättyi yhdysvaltalaisten selvään voittoon. Nishimuran osasto upotettiin ja amerikkalaisten tappiot jäivät pieniksi.
Ohjuksista, sukellusveneistä ja lentotukialuksista lentokoneineen tuli merisodankäynnin uusia valtiaita. Vaikka Yhdysvaltain laivasto käytti Iowa-luokan taistelulaivojaan vielä Korean, Vietnamin, Libanonin ja Persianlahden sodissa, voidaan taistelulaivojen kultakauden katsoa sijoittuneen vuosien 1905 ja 1945 välille.