hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mauri Kunnas
Mauri Tapio Kunnas (s. 11. helmikuuta 1950 Vammala) on suomalainen graafikko, kirjailija, kuvataiteilija ja sarjakuvapiirtäjä.
Kunnas tunnetaan parhaiten laajasta ja suositusta lastenkirjatuotannostaan, johon sisältyvät muun muassa historialliset Koiramäki-kirjat sekä lapsille suunnatut sovitukset "Kalevalan" tai "Seitsemän veljeksen" tapaisista klassikoista. Kunnas tunnetaan myös anarkistisista sarjakuvistaan, joita ovat mm. "Nyrok City ja Piitles".
Kunnaksen kirjoja on käännetty kaikkiaan 37 kielelle ja julkaistu 36 maassa. Kunnaksen kirjoja on myyty maailmassa yhteensä liki 10 miljoonaa kappaletta. Yksinomaan Kunnaksen Joulupukkia on myyty yli 1,5 miljoonaa kappaletta.
Vuonna 1981 Kunnas sai Suomen sarjakuvaseuran Puupäähatun "Nyrok Citystä". Vuonna 2003 Kunnas palkittiin Rudolf Koivu -palkinnolla teoksen "Seitsemän koiraveljestä" kuvituksesta. Hän on saanut vuosina 2003 ja 2015 tuotannostaan Kaarina Helakisa-palkinnon. Suomen tietokirjailijat ry:n jakaman Tietopöllö-palkinnon hän sai vuonna 2005. Kunnas on palkittu myös Pro Finlandia -mitalilla 2002, ja vuonna 2013 hänet nimitettiin Aalto yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun kunniatohtoriksi. Vuonna 2017 hänen teoksensa "Koiramäen Suomen historia" valittiin Finlandia Junior -palkintoehdokkaaksi.
Kunnas valmistui ylioppilaaksi Vammalan yhteislyseosta (nyk. Vammalan lukio) vuonna 1969 ja graafikoksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1975.
Kunnaksen tunnetuin hahmo on Herra Hakkarainen. Sastamalassa Herra Hakkaraisen talossa voi tutustua Mauri Kunnaksen tuotantoon. Kunnaksen tekemiin lastenkirjoihin on vuodesta 1984 yleensä piilotettu Herra Hakkarainen kävelemässä unissaan kaikenlaisissa huvittavissa paikoissa.
Kunnaksen käsikirjoittamana sarjat "Tontut" (1977), "Koiramäen talossa" (1981), "Joulupukki" (1982), "Trulli" (1982), "Koiramäen lapset kaupungissa" (1983), "Tapahtuu yöllä" (1986), "Hui kauhistus" (1987), "12 lahjaa joulupukille" (1989), "Koiramäen talvi" (1990), "Autotarinoita" (1995), "Kaikkien aikojen avaruusseikkailu" (1997), "Nuuskija-sarja" (1998) ja "Koiramäki" (2004, 2007).
Kunnaksen käsikirjoittama lastenelokuva "Joulupukki ja noitarumpu" valmistui 1996. Kunnas on piirtänyt ja käsikirjoittanut myös Walt Disneyn Aku Ankka -sarjakuvia.
Nykyisin Mauri Kunnas asuu Espoossa. Hänellä on vaimonsa Tarjan kanssa kaksi lasta: Jenna (1983) ja Noora (1987). Mauri Kunnaksen sisar on oopperalaulaja Pirkko Talola-Aaltonen. Urheilutoimittaja Kaj Kunnas on hänen pikkuserkkunsa.
Koiramäki
Koiramäki on Mauri Kunnaksen luoma lastenkirjasarja, joissa kerrotaan kuvitteellisesta suomalaisesta suvusta ja talosta 1800-luvulla. Suvun jäsenet ovat koiria, mutta tarinoissa esiintyy myös muita eläimiä. Tarinat kertovat elämästä suomalaisessa kylässä ja sen ympäristössä ja pohjautuvat usein suomalaisiin kansantarinoihin. Esikuvana kirjoissa esiintyvälle Koiramäen talolle on ollut nykyään museona oleva Yli-Kirran talo Punkalaitumella.
Hyväntoivonniemi
Hyväntoivonniemi (, ) on Kapin niemimaan kärki, joka sijaitsee Etelä-Afrikan tasavallassa noin 50 kilometriä Kapkaupungista etelään. Afrikan eteläkärkenä usein pidetty Hyväntoivonniemi ei itse asiassa ole sitä, vaan mantereen eteläisin piste on Cape Agulhas noin 150 kilometriä itäkaakkoon. Hyväntoivonniemeä kutsutaankin muun muassa paikan päällä olevissa kylteissä ”Afrikan lounaiskärjeksi”.
Lännessä Atlantilla virtaa Eteläiseltä jäämereltä kylmä merivirta ja idästä Intian valtameren puolelta lämmin merivirta, mikä selittää seudun tunnetun myrskyisyyden. Merivirtojen varsinainen risteyskohta on mantereen eteläisin kärki Cape Agulhas.
Vuodesta 1998 alkaen koko Kapin niemimaa on ollut omaleimaisen kasvillisuutensa ja eläimistönsä puolesta luonnonsuojelualuetta (Table Mountain National Park), johon Hyväntoivonniemikin kuuluu.
Portugalilainen Bartolomeu Dias kiersi Hyväntoivonniemen ensimmäisenä eurooppalaisena 1488 ja antoi sille nimen "Cabo das Tormentas" eli ”myrskyjen niemi”. Vasco da Gama jatkoi sittemmin Diasin jäljillä Intian meritien etsimistä. Portugalin kuningas Juhana II antoi paikalle nimen Hyväntoivonniemi "(Cabo da Boa Esperança)" juuri siksi, että niemenkärjelle saapuminen valoi merenkulkijoille toivoa Intian meritien löytämisestä. Vuonna 1647 Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian (V.O.C.) laiva haaksirikkoutui Kapkaupungin Pöytälahdessa (engl. Table Bay) ja miehet pelastautuivat maihin. Kun Leendert Janz, yksi pelastautuneista, kirjoitti raportin kokemuksistaan, siirsi Hollanti laivojensa täydennyspaikan Mauritiukselta Pöytälahteen vuonna 1652.
Taatakseen vitamiinit ja ruoan laivojensa merimiehille päätti V.O.C. tuoda Hyväntoivonniemelle maanviljelijöitä (holl. "boer" = buuri). V.O.C.:n edustaja Jan van Riebeek saapui ensimmäisten siirtolaisten kanssa vuonna 1652 ja perusti Kaapstadin (Kapkaupunki) hollantilaisen siirtokunnan. Myöhemmin Hyväntoivonniemessä alettiin myydä orjia.
Hyväntoivonniemeltä löytyy fynbos-kasvillisuutta, joka on ainut kasvillisuustyyppi maailmassa, joka sijaitsee vain yhden valtion alueella. Fynbos-kasveihin kuuluvat muun muassa erilaiset kanervat, isokukkainen Etelä-Afrikan kansalliskukka kuningasprotea sekä rooibos- ja honeybush-kasvit, joista valmistetaan Etelä-Afrikalle perinteistä teetä.
Mae West
Mary Jane ”Mae” West (17. elokuuta 1893 Brooklyn, New York – 22. marraskuuta 1980 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, näytelmäkirjailija ja oman aikansa seksisymboli, jota kutsuttiin elokuvan suureksi viettelijättäreksi ja häneen liitettiin suurta glamouria.
1920-luvulla West herätti huomiota uskaliailla vaudeville-show’illaan, jotka olivat suosittuja, mutta joita pidettiin yhteiskunnallisen eliitin keskuudessa vulgaareina. Hänen läpimurtoshow’nsa nimi vuonna 1925 oli ajalle hyvin haastavasti "Sex". Show’sta tuli välittömästi menestys ja se johti laajaan Yhdysvaltojen kiertueeseen. Sensorit alkoivat kiinnittää huomiota Westin esityksiin ja vuonna 1927 poliisi keskeytti hänen esityksensä, koska sitä pidettiin yleistä moraalitajua loukkaavana. West vangittiin 10 päiväksi, mikä vain lisäsi hänen saamaansa huomiota ja kansansuosiota.
West loi menestyksekkään teatteri- ja varieteeuran Broadwaylla, ennen kuin siirtyi elokuviin. Jo ensimmäinen elokuva "Night After Night" (1932) teki hänestä kuuluisan. Hänestä tuli 30-luvulla Hollywoodin suuri seksisymboli, joka uhmasi omaksuttuja moraalikäsityksiä. Hän vetäytyi elokuvista jo vuonna 1943 oltuaan mukana noin kymmenessä komediassa, joista oli itse myös kirjoittanut useimmat. Vasta loppuvuosinaan West palasi elokuviin.
West meni naimisiin 17-vuotiaana Frank Wallacen kanssa. Liitto kesti 30 vuotta ja päättyi eroon vuonna 1942. Mae Westillä ei ollut lapsia. West sai aivohalvauksen elokuussa 1980 ja syyskuussa toisen, jolloin oikea puoli hänen kehostaan halvaantui. Hän sairastui myös keuhkokuumeeseen. Marraskuuhun mennessä Westin kunto oli parantunut, mutta ennuste ei ollut hyvä ja hänet kotiutettiin. Hän kuoli marraskuussa 87-vuotiaana. Hänet haudattiin perhekryptaan Brooklyniin, jonne myös hänen vanhempansa ja sisarensa on haudattu.
Tübingen
Tübingen on ennen muuta yliopistostaan tunnettu kaupunki Baden-Württembergin osavaltiossa Saksassa. Kaupungin asukasluku on 84 496 (2012), joista opiskelijoita on noin 20 000. Kaupunki sijaitsee Neckar-joen varrella, noin 40 kilometriä Stuttgartista etelään.
Lukuisat sittemmin merkittäviksi nousseet henkilöt ovat joko asuneet kaupungissa, toimineet professorina tai opiskelleet kaupungissa, joko Tübingenin yliopistossa tai pappiskollegiossa. Näihin kuuluvat esimerkiksi:
Lillian Gish
Lillian Diana Gish (14. lokakuuta 1893 Springfield, Ohio – 27. helmikuuta 1993 New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Lillian Gish syntyi Springfieldin kaupungissa Ohiossa. Hänen vanhempansa olivat Mary Robinson McConnell ja James Leigh Gish. Isän hylättyä perheen Lillianin ja hänen nuoremman siskonsa Dorothyn äiti elätti perheen näyttelemällä. Perhe muutti Illinoisiin Lillianin enon ja tädin luo. Heidän äitinsä avasi Majestic Candy Kitchen-nimisen makeispuodin Old Majestic Theatre -teatterin naapuriin. Lillian ja hänen siskonsa kävivät St. Henry's Schoolia, jossa esiintyivät koulunäytelmissä. He myös auttoivat äitinsä kioskilla popcornin ja makeisten myymisessä. Kun Lillian sai kuulla isänsä Jamesin sairastumisesta, hän matkusti Oklahomaan tapaamaan kuolevaa isäänsä. Hän asui vähän aikaa tätinsä Maude Gishin luona, ja isän kuoltua tammikuussa 1912 hän palasi Ohioon.
Kun karkkipuodin vieressä ollut teatteri paloi maan tasalle, Mary muutti tyttärineen New Yorkiin. Siellä siskokset ystävystyivät naapurissa asuneen tytön, lapsinäyttelijä Gladys Smithin kanssa, joka myöhemmin tuli kuuluisaksi taiteilijanimellä Mary Pickford. Kun siskoksista tuli tarpeeksi vanhoja, he alkoivat näytellä teatterissa äitinsä kanssa ja työskennellä malleina. Mary Pickford esitteli siskokset D.W. Griffithille, ja sai heille sopimuksen Biograph Studios-yhtiön kanssa. Heidän ensimmäinen roolinsa oli Griffithin ohjaamassa mykkäelokuvassa "An Unseen Enemy" vuonna 1912. Vaikka Gish oli tuolloin jo 19-vuotias, hän ilmoitti studiolle iäkseen 16.
Esiinnyttyään yli 25:ssä lyhytfilmissä Hollywood-uransa kahden ensimmäisen vuoden aikana, Gishistä tuli yksi mykän elokuvan tähdistä ja häntä kutsutaankin usein lempinimellä "The First Lady of the Silent Screen". Lillian Gish suosi mykkäfilmejä ja torjui äänielokuvat, kunnes MGM vihdoin suostui päästämään hänet vapaaksi sopimuksestaan vuonna 1928. 1930-luvulla ja 1940-luvun alussa Gish näytteli teatterissa ja hoiti ikääntyvää Griffithiä ja hänen vaimoaan.
Lillian Gishin ura ei kuitenkaan monen muun tavoin loppunut äänielokuvan tuloon. Palattuaan elokuvien pariin hänet asetettiin ehdolle parhaan sivuosanäyttelijän Oscarista vuonna 1946 elokuvasta "Kaksintaistelu Auringossa" ("Duel in the Sun").
Gish esiintyi aika ajoin elokuvissa lähes elämänsä loppuun ja hän sai erikois-Oscarin urastaan vuonna 1971. Hän näytteli viimeisen kerran vuonna 1987 elokuvassa "Elokuun valaat" ("The Whales of August") Bette Davisin ja Ann Sothernin kanssa. Lillian Gishin ensimmäisen ja viimeisen elokuvan väliin jäi 75 vuotta, millä saavutuksella hän pääsi Guinnessin ennätystenkirjaan; ennätys on sen jälkeen kylläkin rikottu. Gishille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1984.
Lillian Gish ei ollut koskaan naimisissa, eikä hänellä ollut lapsia. Hän kuoli 99-vuotiaana sydämen vajaatoimintaan vuonna 1993.
Shirley Temple
Shirley Jane Temple (vuodesta 1950 Shirley Temple Black; 23. huhtikuuta 1928 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat – 10. helmikuuta 2014 Woodside, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä, laulaja, tanssija ja Yhdysvaltain Ghanan- ja Tšekkoslovakian-suurlähettiläs. Hän on elokuvan historian kenties suosituin lapsitähti.
Templen elokuva-ura alkoi kolmivuotiaana vuonna 1932, mutta kansainvälistä mainetta hän sai vuonna 1934 näytellessään elokuvassa "Bright Eyes", joka oli suunniteltu erityisesti hänen kyvyilleen. Hän vastaanotti erityisen Academy Juvenile Awardin vuoden 1935 helmikuussa, minkä jälkeen elokuvamenestykset, kuten "Curly Top" ja "Heidi", seurasivat toisiaan aina 1930-luvun loppuun asti. Temple oli yhdysvaltalaisen elokuvan suurimpia kassamagneetteja 1930-luvun puolivälissä. Suosio kuitenkin laski hänen tultuaan aikuiseksi. Hän teki viimeisen elokuvansa vuonna 1949, vain 21-vuotiaana. 1950-luvun lopussa ja 1960-luvun alussa hän kuitenkin loi uraa televisiossa.
Näyttelijäuran jälkeen Templestä tuli aktiivinen republikaanisen puolueen aktiivi. Hän pyrki vuonna 1967 Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen, mutta hän hävisi vaalit Pete McCloskeylle. Tämän jälkeen hän toimi suurlähettiläänä Ghanassa (6. joulukuuta 1974 – 13. heinäkuuta 1976) ja Tšekkoslovakiassa (23. elokuuta 1989 – 12. heinäkuuta 1992). Vuonna 1988 hän julkaisi elämäkertansa: "Child Star".
Shirley Temple meni naimisiin John Agarin kanssa vain 17-vuotiaana vuonna 1945. Pariskunta erosi vuonna 1950. Heillä oli yksi lapsi. Vuonna 1950 Temple meni naimisiin Charles Alden Blackin kanssa, ja tämä avioliitto kesti aina Charlesin kuolemaan vuoteen 2005 asti. Tästä avioliitosta syntyi kaksi lasta. Shirley Temple kuoli 85-vuotiaana helmikuussa 2014.
Vuorovesimylly
Vuorovesimylly on energiansa vuoroveden vaihteluista saava mylly. Myllyssä on akseloitu veden pinnalla pysyvä ponttoni tai useampia sellaisia. Nouseva vuorovesi nostaa ponttoneja akselia ylöspäin kiertäen. Se energia muunnetaan generaattorin avulla sähköenergiaksi. Laskeva vesi tuottaa myös energiaa kun ponttonin paino kiertää akselia alaspäin.
Koitajoki
Koitajoki () on Vuoksen vesistön latvavesiin kuuluva noin 200 kilometrin pituinen erämainen joki, joka virtaa sekä Suomen että Venäjän alueilla Suomen ja Venäjän rajan kummankin puolen.
Koitajoki alkaa Venäjän puolelta pienistä rajajärvistä ja virtaa länteen Suomen puolelle Ilomantsin pohjoisosiin. Se mutkittelee ensin kohti etelää Suomen puolella, koukkaa 50 kilometrin matkan Venäjän puolelle ja palaa takaisin Suomen puolelle Möhkön lähellä Petkeljärven kansallispuiston ja Nuorajärven maisemissa, mistä joki mutkittelee verkkaisesti länttä kohti Ilomantsin kunnan halki. Koitereesta Haapajokea pitkin purkautuvat vedet yhdistyvät Koitajokeen Hiiskosken eteläpuolella. Hiiskoski jakaa joen Koitajokeen ja Ala-Koitajokeen. Joki päätyy lännessä entisen Enon kunnan alueella Pamilon voimalaitokselle padottuun Tekojärveen, josta Koitajoki laskee Pielisen Rahkeenveteen.
Todennäköisesti Koitajoen paikkeilla on ollut jo jääkauden aikana jäätikköjoki, joka on kasannut maa-aineksia Pohjois-Ilomantsin alueelle. Koitajoki on syntynyt jääkauden jälkeisen jääjärven purkautuessa jäätikköjokien kasaamien Palokankaan hiekkadeltojen läpi ja hitaasti syövyttänyt nykyisen uomansa. Koitajoen varrella on useita vanhoja uomia, juoluoita ja hiekkatörmiä.
Suomen viimeinen aito siipiratasalus s/s Koita rakennettiin vuonna 1905 juuri Koitajoella tapahtuvaa puutavaran varppausta ja hinausta varten. Nykyisin Koitajoen reitti on erityisesti retkimelojien suosiossa rauhallisen luonteensa ja kauniiden maisemiensa takia. Karelia-soudun pienveneiden ja melojien reitti kulkee alas Koitajokea.
Koitajoella on kuvattu kolme elokuvaa: Roland af Hällströmin "Tukkijoella" (1951), Teuvo Tulion "Mustasukkaisuus" (1952) ja Markku Pölösen "Kuningasjätkä" (1997).
Siipiratasalus
Siipiratasalus on konevoimalla toimiva laiva, jossa vetolaite muodostuu yhdestä tai kahdesta siipirattaasta.
Ennen potkurin keksimistä ja yleistymistä höyryalukset varustettiin siipirattailla. Suomalaisissa laivoissa rattaat sijaitsivat yleensä laivan molemmilla kyljillä rungon keskikohdalla. Varsinkin Amerikan jokiliikenteessä on käytetty myös yhdellä aluksen perässä sijaitsevalla rattaalla varustettua alustyyppiä.
Suomen ensimmäinen siipiratasalus ja samalla Suomen ensimmäinen höyrylaiva oli Nils Ludvig Arppen Kiteen Puhoksessa rakennuttama s/s Ilmarinen, joka teki neitsytmatkansa 10. elokuuta 1833. Viimeisin Suomessa valmistunut siipiratashöyry oli s/s Koita, joka rakennettiin vuonna 1905.
Nykyisin Suomessa on matkustajaliikenteessä muutamia uusia siipiratasaluksia. Ensimmäinen uusista oli Keurusselällä liikennöivä M/S Elias Lönnrot, joka on samannimisen höyrylaivan ulkoasureplika. Lönnrot aloitti liikennöinnin vuonna 1986. Alus on ”aito” siipirataslaiva. Sen dieselkoneisto pyörittää sähkögeneraattoreita ja molemmilla siipirattailla on omat sähkömoottorit. Paitsi työntövoima, myös ohjaus toimii siipirattaiden avulla. Aluksessa ei siis ole potkuria eikä peräsintä.
Ainoa Suomessa säilynyt aito siipirataskauden alus on S/S Lahtis, josta on jäljellä vain ruostunut runko. Alusta entistetään Noukanniemessä, Jyväskylässä.
Økokrim
Økokrim (käännetty nimi: Norjalainen kansallinen virasto taloudellisten ja ympäristöön kohdistuvien rikosten tutkintaan ja syyttämiseen), jonka nimi on lyhenne Økonomisk Kriminalitetista ("Talousrikos"), on Norjan taloudellisia, ympäristöön kohdistuvia sekä tietokonerikoksia tutkiva virasto. Virasto perustettiin 1989 ja sen päätoimisto on Oslossa.
Økokrim on sekä poliisiyksikkö että syyttävä viranomainen. Tällä hetkellä viraston johtajana on Trond Eirik Schea.
Organisaatio on ollut tärkeä tekijä muutamissa suurissa oikeusjutuissa. Esimerkiksi vuosina 2002 ja 2003, DeCSS:ään liittyen, se syytti Jon Lech Johansenia, jonka puolustuksessa avusti EFF (Electronic Frontier Foundation).
Vágar
Vágar on saari Färsaarilla. Se on pinta-alaltaan Färsaarten kolmanneksi suurin saari Streymoyn ja Eysturoyn jälkeen. Vágarin suurin järvi on Sørvágsvatn. Sen asukasluku on noin 3 046 (2013). Saaren korkein kohta on Árnafjall (722 m).
Vágarilla sijaitsevat seuraavat kylät:Lisäksi saarella oli ennen kaksi kylää, jotka ovat nyt kuitenkin asumattomia:
Borðoy
Borðoy on saari Färsaarilla. Siellä sijaitsee Klaksvík, Färsaarten toiseksi suurin kaupunki.
Saarella on Klaksvíkin lisäksi seitsemän asutuskeskusta:Saarella on viisi vuorta:
Klaksvík
Klaksvík on Färsaarten toiseksi suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Borðoyn saarella, joka on yksi Färsaarten pohjoissaarista (fääriksi Norðoyar).
Ensimmäiset asutuksen merkit Klaksvíkin alueella ovat peräisin viikinkiajalta, mutta vasta 1900-luvulla alue yhdistyi muodostaen laajemman ja modernimman färsaarelaisen kaupungin, josta tuli pohjoissaarten ja laajemminkin Färsaarten kulttuurin ja kaupan keskus.
Klaksvík sijaitsee kahdella vierekkäin sijaitsevalla niemellä. Kaupungissa on tärkeä satama, joka palvelee kalateollisuutta ja sen modernia kalastusveneistöä. Alun perin alueella sijaitsi neljä maatilaa. Aikoinaan niistä kehittyi neljä kylää, Vágur, Myrkjanoyri, Gerðar ja Uppsalar, jotka lopulta yhdistyivät muodostaen Klaksvíkin kaupungin vuonna 1938. Kaupungin syntymisen aiheuttavana tekijänä oli alueelle perustettu pohjoisten saarten keskusvarasto.
Perheomisteinen, vuonna 1888 perustettu panimo Föroya Bjór sijaitsee Klaksvíkissä. Alusta asti panimon symbolina on toiminut pässi. Elokuusta 2007 lähtien Föroya Bjór on ollut Färsaarten ainoa oluen ja virvoitusjuomien valmistaja, kun Restorffs Bryggjarí meni konkurssiin.
Leirvíkiin johtavan merenalaisen tunnelin (Norðoyatunnilin) avaamisesta asti huhtikuussa 2006 Klaksvíkistä on yhteys Färsaarten muille saarille ja nykyään Klaksvík on yksi Färsaarten pääsatamista. Tunnelin myötä on käynnistynyt useita hankkeita, muun muassa uusi teollisuusalue tunnelin sisäänkäynnin liepeillä.
Vuonna 1963 rakennettu "Christianskirkjan" on Skandinavian ensimmäinen muinalaisnorjalaiseen tyyliin rakennettu kirkko. Kattorakenteet on toteutettu samalla viikinkityylillä, joka on säilynyt Färsaarelaisissa keittiöissä ja kyläkirkoissa. Tämä avoin kattorakenne on osoittautunut erityisen sopivaksi kirkkorakennuksiin, sillä tämäntyyppisten kirkkojen akustiikka on parempi kuin muiden vastaavankokoisten kirkkojen. Kirkko on omistettu Toisen maailmansodan aikana kuolleille merimiehille.
Nólsoy
Nólsoy on saari Färsaarilla. Se sijaitsee saariston keskiosissa, Streymoyn saaresta itään. Luoteisrannikolla sijaitseva Nólsoy on saaren ainoa asutuskeskus. Saarella on myös yksi vuori (Høgoyggj). Sen korkeinta kohtaa (372 m) kutsutaan Eggjarkletturiksi.
Sandoy
Sandoy on saari Färsaarilla. Sen tärkein asutuskeskus on Sandur. Saaren pinta-ala on 111 neliökilometriä ja asukasluku noin 1 264 (2013). Heistä yli kolmasosa asuu Sandurissa.
Prefekti
Prefekti () oli viranhaltija Rooman valtakunnassa. Aluksi prefekteillä oli vain sotilastehtäviä. Esimerkiksi Rooman liittolaisten auxilia-joukkoja johti yleensä prefekti. Keisariajalla ainoastaan keisari sai nimittää prefektit ja tähän aikaan alettiin myös nimittää prefektejä siviilivirkoihin.
Keisariajalla pretoriaanikaartin prefektistä ("praefectus praetorio") tuli tärkeä henkilö, koska kaarti saattoi päättää, kenestä tuli keisari.
Myöhempinä aikoina prefektillä on tarkoitettu monien erityyppisten tehtävien haltijoita.
Nanumea
Nanumea on atolli Tuvalussa, Tyynellämerellä ja yksi maan kahdeksasta hallintoalueesta.. Nanumea on maan pohjoisin atolli, ja se koostuu viidestä saaresta, joista suurin on Nanumea. Muita saaria ovat Lakena, Lefogaki, Teatua a Taepoa ja Temotufoliki. Atollin pinta-ala on noin 3,9 neliökilometriä. Saarta johtaa saarineuvosto.
Nanumean kaksi pääsaarta, Nanumean ja Lakenan erottaa kaksi laguunia. Lakenalla on myös pieni järvi.
Vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan Nanumealla on 556 asukasta. Pääsaarella on Yhdysvaltain armeijan toisen maailmansodan aikana rakentama Nanumean lentokenttä. Nanumealaiset siirrettiin sodan ajaksi Lakenalle.
Thelonious Monk
Thelonious Sphere Monk (10. lokakuuta 1917 Rocky Mount, Pohjois-Carolina – 17. helmikuuta 1982, Weehawken, New Jersey) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti ja säveltäjä, joka tunnetaan omaperäisestä improvisaatiotyylistään sekä monista jazzstandardeiksi muodostuneista sävellyksistään. Monkia pidetään yhtenä jazzin bebop-tyylin perustajista. Monkin tunnetuimpiin sävellyksiin kuuluvat "Ask Me Now", "Blue Monk", "I Mean You", "Rhythm-a-ning", "’Round Midnight" ja "Straight, No Chaser".
Erkki Kääriäinen
Erkki Kääriäinen (30. lokakuuta 1909 Pieksämäki – 6. maaliskuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen geodeetti ja Geodeettisen laitoksen professori, joka tutki postglasiaalista maannousua ja johti suurelta osin Suomen toista tarkkavaaitusta. Kääriäinen oli aktiivinen esperanton harrastaja ja toimi Suomen Esperanto-Opiston johtokunnassa. Hän toimi myös Tähtitieteellisessä yhdistyksessä Ursassa johtavissa tehtävissä.
Kääriäinen, E.: "On the recent uplift of the Earth's crust in Finland". Helsinki 1953. 106 sivua, 1 kartta.
Kääriäinen, E.: "Suomen toisen tarkkavaaituksen kiintopisteluettelo I. Bench mark list I of the Second Levelling of Finland". Helsinki 1963. 164 sivua, 2 karttaa.
Kääriäinen, E: Land uplift in Finland computed by the aid of precise levellings. "Fennia" 89, 1, 15-20. 1963
Kääriäinen, E.: "The second levelling of Finland in 1935-1955". Geodeettisen laitoksen julkaisu 61. Helsinki 1966. 313 sivua, 1 kartta.
Kääriäinen, E.: "Astronomical determinations of latitude and longitude in 1954-1960". Helsinki 1970. 95 sivua, 1 kartta.
Kääriäinen, E.: "Astronomical determinations of latitude and longitude in 1961-1966". Helsinki 1971. 102 sivua, 1 kartta.
Kääriäinen, E.: Maankohoaminen Suomessa merenkorkeushavaintojen perusteella. "Maanmittaus" No. 1-2. 1976.
Nuku Hiva
Nuku Hiva on saari Ranskan Polynesiassa. Sen asukasluku vuonna 2012 oli noin 3 000. Nuku Hiva on Marquesassaarten suurin saari ja koko Ranskan Polynesian toiseksi suurin saari Tahitin jälkeen. Saaren korkein kohta on 1 185 metrin korkeudessa oleva Tekao.
Nuku Hivan eteläosassa sijaitsee Marquesassaarten pääkaupunki Taiohae. Saaren lentoasema sen sijaan sijaitsee saaren pohjoisrannalla.
Kuuma lähde
Kuuma lähde on lähde, jossa lämmin tai kuuma pohjavesi nousee maan pinnalle.
Kuuman lähteen vettä lämmittää maankuoren geoterminen lämpö. Maan kiviaineksen lämpötila on pääsääntöisesti sitä korkeampi, mitä syvemmällä se sijaitsee. Tämä syvyydestä riippuva lämpötilan kasvu tunnetaan nimellä geoterminen gradientti. Riittävän syvälle maankuoreen tunkeutuva vesi lämpenee kuumien kivien ansiosta. Ei-tuliperäisten alueiden kuumien lähteiden lämpö on peräisin juuri tästä ilmiöstä.
Tuliperäisillä alueilla maanalainen vesi saattaa joutua kosketuksiin sulan kivimassan, magman, kanssa. Tällöin vesi saattaa alkaa kiehua tai ylikuumeta, ja paine nousee niin korkeaksi, että vesi purkautuu suihkuna maanpinnalle. Tällaista kuumaa lähdettä kutsutaan geysiriksi. Vesi voi myös suihkuta maanpinnalle höyrynä () tai sekoittua mudan ja saven kanssa (). On olemassa myös lämpimiä lähteitä, joissa kuuman ja kylmän lähteen vedet ovat sekoittuneet. Mustat savuttajat ovat valtamerten pohjissa esiintyviä kuumia lähteitä.
Kuumien lähteiden vesi sisältää usein runsaasti erilaisia liuenneita mineraaleja. Monien kuumien lähteiden terveysvaikutuksista löytyy paljon kansanuskomuksia ja myös lääketieteellisiä todisteita. Ne ovatkin usein suosittuja matkailukohteita ja niiden yhteyteen on perustettu kylpylöitä ja parantoloita.
Esimerkiksi Islanti, Unkari, Uusi-Seelanti ja Ikarian saari Kreikassa ovat tunnettuja kuumista lähteistään. Japanissa kuumat lähteet tunnetaan nimellä onsen. Niillä on suuri merkitys japanilaisessa kulttuurissa sekä terveysmatkailukohteina.
Hyvin kuumat lähteet voivat olla myös vaarallisia. Vakavia palovammoja ja jopa kuolemantapauksia on sattunut, kun ihmisiä on vahingossa tai tietämättömyyttään joutunut tällaiseen kuumaan lähteeseen.
Microsoft Flight Simulator
Microsoft Flight Simulator on Microsoftin kehittämä viihdekäytössä suosittu siviili-ilmailuun keskittyvä lentosimulaattori PC-yhteensopiville tietokoneille. Ohjelman ensimmäiset versiot kehitti jo 1970-luvun loppupuolella "subLOGIC"-yhtiö, minkä jälkeen Microsoft lisensoi sen PC-versioiden oikeudet itselleen ja julkaisi ensimmäisen PC-version vuonna 1984 (1.0).
Uusin versio, "Microsoft Flight Simulator X" (10.0), julkaistiin Suomessa lokakuussa 2006. Sen pelimaailma sisältää käytännössä koko maapallon kymmeninetuhansine lentokenttineen ja korkeuseroineen. Myös verkkolentäminen satojen muiden virtuaalipilottien kanssa on mahdollista, joidenkin pelaajien toimiessa lennonjohtajina.
Microsoft sulki 29. tammikuuta 2009 "Flight Simulator" -sarjasta vastanneen ACES Game Studio -yksikön johtamiseen liittyvien ongelmien vuoksi. "Flight Simulator X" on edelleen markkinoilla, mutta sarjan jatkuminen on epävarmaa. Microsoft Flight on nimitys uudelle Microsoftin lentosimulaattorille.
Joulukuussa 2014 Dovetail Games julkaisi Steam-jakeluun uudelleenjulkaisun Flight Simulator X:stä, jonka nimeksi tuli Microsoft Flight Simulator X: Steam Edition. Versio on käytännössä vastaava kuin alkuperäinen Flight Simulator X Gold Edition sisältäen sekä Deluxe- että Acceleration-lisäosat. Päivitys toi mukanaan takaisin aiemmin suljetun moninpelimahdollisuuden sekä muun muassa parannetun tuen Windows 8.1 -käyttöjärjestelmälle.
Lista käsittää Microsoftin julkaisemat PC-versiot. Lisäksi kahdesta ensimmäisestä versiosta on olemassa lukuisia muita versioita eri tietokoneille, monet subLOGIC:n julkaisemina.
CDC 6600
CDC 6600 oli Control Data Corporationin kehittämä ensimmäinen kaupallinen supertietokone. Se tuli markkinoille vuonna 1965, ja sen pääsuunnittelija oli Seymour Cray. Noin yhden megaflopsin nopeudella CDC 6600 oli maailman nopein tietokone vuoteen 1969 asti, jolloin seuraaja CDC 7600 syrjäytti sen.
CDC 6600:ssa oli 60-bittinen keskussuoritin, jonka apuna oli kymmenen 12-bittistä apusuoritinta. Kaikki varsinainen laskenta oli varattu keskussuorittimen tehtäväksi, kun taas apusuorittimet keskittyivät syöttö- ja tulostuslaitteiden ohjauksen kaltaisiin laskennallisesti vaatimattomampiin tehtäviin.
Koneen keskussuoritin on ehkä varhaisin esimerkki tietokonesuunnittelun RISC-ajattelusta, joskin lyhenne RISC keksittiin vasta yli kymmenen vuotta myöhemmin. Kaikki CDC 6600:n konekielen käskyt olivat yksinkertaisia ja ajoituksensa puolesta samankaltaisia, minkä ansiosta keskussuoritin pystyi suorittamaan muutamaa peräkkäistä käskyä rinnakkain. Keskussuorittimessa oli mm. kaksi kertolaskuyksikköä liukuluvuille ja yksi jakolaskuyksikkö. Käskypuskuriin tallennettiin samanaikaisesti kahdeksan peräkkäistä käskyä, joten niiden lataamista erikseen muistista ei tarvinnut odotella.
Laitteen toteuttamiseen käytettiin piipohjaisia transistoreita, jotka mahdollistivat aiemmin käytössä olleita transistoreita huomattavasti suuremman kytkentänopeuden. Tämä yhdistettynä yksinkertaiseen ajoitukseen mahdollisti koneen ajamisen 10 megahertsin kellotaajuudella. Kellojaksot olivat nelivaiheisia, joten käytännön kellotaajuus oli 40 MHz. CDC 6600:ssa oli freonijäähdytys. Myös muotoilussa oli otettu huomioon välimatkojen minimointi tietokoneen osien välillä.
Toiminnan nopeuttamiseksi CDC 6600:n keskusmuisti oli pankitettu siten, että peräkkäiset sanat oli tallennettu erillisiin muistipankkeihin. Näin laite pystyi esimerkiksi kirjoittamaan peräkkäisiin muistipaikkoihin nopeammin kuin varsinainen muistin nopeus antoi myöten.
Aikaansa nähden erikoinen ratkaisu oli myös CDC 6600:n konsoli, jossa oli koneen tilaa kuvaavien vilkkuvalojen sijaan kaksi pyöreää tutkamaista kuvaputkinäyttöä. Näyttöjen ja käyttöliittymän ohjaus oli varattu apusuoritinten tehtäväksi, joten se ei vienyt aikaa varsinaiselta laskennalta.
CDC 6600:aa myytiin kaikkiaan noin 100 kappaletta. Useita yksilöitä käytettiin ydinaseiden kehittelyyn liittyvässä laskennassa.
Sandur
Sandur on kylä Färsaarilla. Se sijaitsee Sandoyn saaren etelärannikolla ja on Sandsin kunnan keskusta. Sandurissa on noin 599 asukasta (2004). Kylä perustettiin 1000-luvulla. Sen pinta-ala on 48 neliökilometriä.
NAMBLA
NAMBLA (North American Man/Boy Love Association) on yhdysvaltalainen järjestö joka ajaa pederastian, aikuisten miesten ja nuorten poikien välisten seksisuhteiden sallimista. Järjestö on perustettu vuonna 1978. NAMBLA:n tavoite on saada hyväksyntä (vanhempien) miesten ja (nuorempien) poikien välisille suhteille korostamalla tällaisten suhteiden vapaaehtoista luonnetta. Lisäksi NAMBLA julistaa ”kaikenikäisten oikeutta nauttia omista ruumiistaan kenen ja minkä ikäisen henkilön tahansa kanssa”.
Yhdysvalloissa NAMBLA on joutunut mm. South Parkin pilkkauksen kohteeksi.
Akrar
Akrar on kylä Färsaarilla. Se sijaitsee Suðuroyn saarella. Kylä perustettiin vuonna 1817. Vuoden 2013 alussa kylän väkiluku oli 21. Akrar on osa Sumban kuntaa.
Cray-1
Cray-1 oli menestyksekäs vektorisuorittimia käyttävä supertietokonemalli, jonka valmistus aloitettiin vuonna 1976. Koneen kehitti Cray Research -yhtiö pääsuunnittelijanaan Seymour Cray.
Cray-1 oli vallankumouksellinen laite monessa suhteessa. Ilmestymishetkellään se oli sekä maailman nopein tietokone, maailman kallein tietokone, että hinta/teho-suhteeltaan edullisin tietokone. Vaikka Cray-1:stä saatiinkin suurimmat tehot irti tieteellisessä vektorilaskennassa, oli se myös tavanomaisessa laskennassa niin tehokas, että esimerkiksi monet kaupalliset tahot ottivat sen käyttöönsä.
Myöhemmistä Crayn koneista poiketen Cray-1 suoritti vain yhtä ohjelmaa kerrallaan, eli se oli käytännössä yksiprosessorikone. Se kuitenkin suoritti ohjelmaa hyvin tehokkaasti, ja erityistä lisäetua toivat vektorikäskyt, jotka oli optimoitu laskennan suorittamiseen useilla peräkkäisillä muistipaikoilla. Cray-1 suoritti myös useita käskyjä rinnakkain liukuhihnatekniikalla.
Cray-1:ssä kiinnitettiin erityistä huomiota kytkentäratkaisujen nopeuteen ja osienvälisten etäisyyksien minimoimiseen. Tämä näkyy vahvasti jo laitteen hevosenkenkämäisessä muotoilussa. Kellotaajuus oli aluksi 80 MHz, mutta se saatiin myöhempinä vuosina nostettua 120 MHz:iin. Koska laite pystyi liukuhihnatekniikkansa ansiosta suorittamaan näennäisesti jopa kaksi käskyä yhdessä kellojaksossa, oli sen teoreettinen huippusuoritusnopeus 160 - 240 MIPSiä. Huolellisella assembly-ohjelmoinnilla ja vektorikäskyjä käyttämällä kone pystyi saavuttamaan 250 MFLOPSin liukulukulaskentanopeuden. Pienet pöytätietokoneet alkoivat saavuttaa näitä nopeuksia vasta 1990-luvun loppupuolella. Nykyiset nopeimmat pc-koneissa käytettävät prosessorit ovat yli 100 kertaa nopeampia kuin Cray-1.
Huippunopeat kytkentäratkaisut vaativat huomattavan paljon sähköenergiaa, ja Cray-1:n tehontarve olikin noin 115 kilowattia. Suuri energian käyttö tuotti myös paljon hukkalämpöä, mistä johtuen koneessa oli freonipohjainen jäähdytysjärjestelmä ja jäähdytysnäkökohdat oli huomioitu erityisesti myös muotoilussa.
Cray-1 oli ensimmäinen integroituja piirejä käyttänyt Crayn kone. Vaikka teknologia oli saatavilla jo 1970-luvun alkupuolella, ei se ollut vielä riittävän nopeaa supertietokonetarkoituksiin. Vastaavasta syystä Cray alkoi käyttää laitteissaan mikroprosessoreita vasta 1990-luvulla.
Chip’s Challenge
Chip’s Challenge on pulmapeli, jonka on suunnitellut Chuck Sommerville. Pelin on kehittänyt Epyx ja sen ensimmäinen versio on julkaistu Atari Lynxille vuonna .
Peli ja sen jatko-osa "Chip's Challenge 2" on julkaistu Steam-palvelussa vuonna 2015.
Peli koostuu 148:sta tasosta, jotka pelissä seikkaileva Chip-hahmo joutuu läpäisemään saadakseen Bit Buster Clubin jäsenyyden. Jokaisella tasolla hänen on selviydyttävä maaliin päästäkseen seuraavalle. Ennen maaliin pääsemistä Chipin on usein välttämätöntä kerätä tietty määrä mikrosiruja. Joskus tarvitaan myös avaimia. Chipiä uhkaavat pelissä monet vaarat, kuten erilaiset oliot ja pommit. Usein maaliin on suoriuduttava tietyssä ajassa, jonka umpeuduttua taso on aloitettava alusta. Tason voi ohittaa hetikin arvaamalla oikein nelikirjaimisen salasanan. Kun pelaaja on riittävän monta kertaa peräkkäin epäonnistunut tason suorittamisessa, seuraavalle tasolle siirtymisestä kuitenkin kysytään automaattisesti.
Oulunsuu
Oulunsuu on Oulun keskustan itäpuolella sijaitseva laajahko noin asukkaan kaupunginosa, joka rajoittuu lännessä Kontinkankaan, Peltolan ja Värtön kaupunginosiin, etelässä Kaukovainion ja Knuutilan kaupunginosiin sekä pohjoisessa Oulujokeen. Erkkolan–Kastellin alue liitettiin Oulun kaupunkiin 1947. Siihen saakka alue kuului Oulujoen kuntaan. Uuden kaupunginosan nimeksi tuli Oulunsuu asemakaavassa, jonka Oulun kaupunginvaltuusto hyväksyi syksyllä 1949. Oulunsuun osa-alueita ovat Erkkola, Kastelli, Lämsänjärvi, Ranta-Kastelli ja Svaaninsuo.
Kastelli on kaupunginosan vanhin osa-alue, joka sijaitsee Kajaanintien eteläpuolella. Sana kastelli määritellään useissa sanakirjoissa leirilinnaksi. Alueella oletetaankin olleen keskiaikainen linna, josta kuitenkin tiedetään hyvin vähän. Kastellissa sijaitsee vuonna 1906 rakennettu Oulunsuun Pirtti, joka toimii vuonna 1895 perustetun Oulunsuun nuorisoseuran toimitilana. Kastelli kehittyi suuremmaksi puutaloalueeksi sotien jälkeen. Alueen rakennuskantaa ovat muuttaneet myöhemmin rakennetut pien- ja rivitalot sekä pulpettikatot.
Ranta-Kastelli on Kastellin pohjoispuolella oleva osa-alue, joka on muodostunut Kajaanintien ja Oulujokivarren väliin. Kajaanintien varressa on vuonna 1962 valmistunut Kastellin kirkko. Ranta-Kastellin rakennuskanta on sekoitus uutta ja vanhaa. Jokivarteen on jo pitkään ollut suunnitteilla kevyenliikenteenväylä, jota rannan tuntumassa asuvat ovat tiukasti vastustaneet. Syksyllä 2013 kevyenliikenteenväylä valmistui. Erkkola sijaitsee Ranta-Kastellin vieressä Erkkolan sillan kupeessa.
Lämsänjärven osa-alue on muodostunut samannimisen järven etelä- ja pohjoispuolelle. Järven eteläpuolisen osan rakennuskanta on pääasiassa 1980-luvulla rakennettuja omakotitaloja, kun pohjoispuolisen osan rakennuskantaan kuuluvat niin omakoti-, rintamamies-, kuin rivitalotkin. Lämsänjärvellä on kaupungin ylläpitämä uimaranta. Vastakkaisella rannalla on vuonna 1936 valmistunut hirsinen leirikeskus, joka on aikoinaan toiminut hiihtomajana.
Svaaninsuon rakennukset ovat pääasiassa 1980 ja 1990-luvuilla rakennettuja taloja. Radiomastontiellä on pelkästään rivi- ja kerrostaloja.
Rusko (Oulu)
Rusko on Oulun kaupunginosa noin kuusi kilometriä keskustasta pohjoiseen. Alue on varsin laaja, rajoittuen pohjoisessa Heikinharjun kaupunginosaan, idässä valtatiehen 20, etelässä Takalaanilaan, ja lännessä Kuivasjärveen ja Pyykösjärveen.
Alue on lähes täysin otettu kaupan- ja teollisuudenalan toiminnan käyttöön. Ainoa varsinainen asutusalue sijaitsee Posanperällä Konetien varrella.
Alueen pääliikenneväylä on Raitotie, joka yhdistää Ruskon alueen kaakossa valtatiehen 20 sekä luoteessa valtatiehen 4. Oulun rautatieasemalta Ruskoon johtaa myös sivuraide, jonka tavaraliikennettä hoitaa VR Transpoint.
Jätekeskuksen vieressä on myös Suomen uusin laskettelukeskus, Ruskotunturi, joka avattiin joulukuussa 2013. Alueella on myös kolmen linja-auto yhtiön talleja, V.Alamäen talli, Oubussin talli ja Pohjolan Matkan talli.
Salora Fellow
Salora Fellow ja sen seuraaja Salora Manager olivat suomalaisen elektroniikkavalmistaja Saloran markkinoimia kotitietokoneita. Laitteet eivät kuitenkaan olleet suomalaista tekoa, vaan ne olivat "Video Technology" -yhtiön "Laser"-sarjan koneiden klooneja, jotka valmistettiin Hongkongissa. Fellow’ta ja Manageria myytiin kuitenkin lähinnä Suomessa, ja se on muualla todella harvinainen. Vastaavasti muissa maissa suositumpia alkuperäisiä VTech Laser -koneita ei myyty Suomessa.
Salora Fellow oli klooni VTech Laser 200 -mallista ja Salora Manager VTech Laser 2001 -mallista.
Salora Fellow tuli markkinoille vuonna 1983. Sen suorittimena oli Zilog Z80, keskusmuistia oli neljä kilotavua ja näytössä kahdeksan väriä. Näppäimistönä oli ZX Spectrum -tyylinen kumimatto.
Salora Manager on julkaistu vuonna 1983.
Glenn Gould
Glenn Herbert Gould (25. syyskuuta 1932 Toronto, Ontario – 4. lokakuuta 1982 Toronto) oli kanadalainen pianisti. Erityisen tunnetuksi hän tuli Johann Sebastian Bachin teosten tulkkina, joita hän esitti hyvin omintakeisella tyylillä. Hän lopetti lavaesiintymiset vuonna 1964 ja keskittyi sen jälkeen levyttämiseen sekä radio- ja televisio-ohjelmien tekemiseen.
Gould syntyi Goldin perheeseen, mutta perhe muutti nimensä 1930-luvulla kasvaneen antisemitismin pelossa. Perhe oli kristitty, mutta Gold-nimen pelättiin leimaavan sen juutalaiseksi. Gouldin ensimmäinen pianonsoiton opettaja oli hänen äitinsä, jonka isoisä oli Edvard Griegin serkku. Kymmenvuotiaasta alkaen Gould opiskeli Toronton konservatoriossa pianonsoittoa Alberto Guerreron, urkujensoittoa Frederick C. Silvesterin ja musiikinteoriaa Leo Smithin johdolla.
Vuonna 1945 hän piti ensikonserttinsa soittimenaan urut. Seuraavana vuonna oli vuorossa ensimmäinen orkesterikonsertti Toronton sinfoniaorkesterin solistina. Ensimmäisen pianoresitaalinsa Gould piti vuonna 1947, ja radiokonserttien sarja alkoi Kanadan CBC-radioyhtiön lähetyksessä vuonna 1950. Vuonna 1955 hän teki ensilevytyksensä, josta on tullut ehkä hänen tunnetuimpansa, Bachin Goldberg-muunnelmat.
Gouldin omintakeinen soittotyyli jakoi yleisön mielipiteet. Hänen tekninen taituruutensa oli kiistaton, mutta rohkeat tulkinnat vakiintuneista klassisen musiikin teoksista herättivät vastalauseita. Gould ei koskaan soittanut kappaletta kahdesti samalla tavalla. Hänen maneerinaan oli hyräillä soittaessaan: tapa on taltioitunut monille äänitteille.
Vuonna 1957 Gould teki kuuluisan konserttikiertueen Neuvostoliittoon, ensimmäisenä pohjoisamerikkalaisena pianistina toisen maailmansodan jälkeen. Tarinan mukaan esityksen ensimmäisellä puoliskolla sali oli melko tyhjillään, mutta väliajan jälkeen sali oli täpötäynnä.
10. lokakuuta 1964 Gould antoi yllättäen viimeisen konserttinsa Los Angelesissa, syyksi konserttien lopettamiseen hän sanoi, että yleisö häiritsee häntä. Loppuelämänsä hän keskittyi tulkitsemaan musiikkia levytysstudiossa. Hän myös sävelsi sekä kirjoitti ja tuotti televisio- ja radio-ohjelmia. Hän tulkitsi viimeisinä vuosinaan uudestaan "tavaramerkkiteoksensa" Goldberg-muunnelmat. Vuoden 1981 versio eroaa suuresti alkuperäisestä, varsinkin tempojensa hitauden vuoksi.
Erakkomaista elämää viettänyt, eksentrisenä pidetty Glenn Gould kuoli vuonna 1982 aivohalvaukseen synnyinkaupungissaan Torontossa. Hänet on haudattu Toronton Mount Pleasant -hautausmaalle. Hän oli aiemmin sanonut lopettavansa pianonsoiton 50-vuotiaana. Näin hän tekikin, sillä hän kuoli joitakin päiviä 50-vuotispäivänsä jälkeen.
Gouldin muistoksi on perustettu The Glenn Gould Foundation, joka myöntää kolmen vuoden välein jaettavan Glenn Gould -palkinnon.
Tsui Hark
Tsui Hark (oik. Tsui Man-kong, s. 15. helmikuuta 1951) on hongkongilainen uuden aallon elokuvaohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja. Hän syntyi nykyisessä Vietnamissa tai Kiinan (Kanton) provinssissa. Hän kasvoi Saigonissa kiinalaisten emigranttivanhempiensa ja 16 sukulaisensa parissa.
Valmistuttuaan Austinin yliopistosta Texasista vuonna 1977 hän on työskennellyt sekä ohjaajana, tuottajana, käsikirjoittajana, leikkaajana että näyttelijänä elokuvissaan. Ohjaajana hänen ensimmäinen elokuvansa oli "Die bian - The Butterfly Murders" (1979), jonka sanotaan aloittaneen uuden aallon Hongkong-elokuvien teossa. Vuonna 1984 hän perusti yhdessä vaimonsa Shi Nansun kanssa tuotantoyhtiön Film Workshopin ja tuotti samana vuonna ensimmäisen elokuvansa "Shanghai zhi ye'n - Shanghai Blues". Näyttelijänä hän esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1980 elokuvassa "Di yi lei xing wei xian - Dangerous Encounters of the First Kind".
Hänen väliaikaiseksi tarkoitettu tuotantoyhtiönsä on tuottanut muun muassa Hongkong-klassikot "Chinese Ghost Story" 1-3 sekä "A Better Tomorrow", jossa näytteli Chow Yun-Fat.
Oric
Oric-1 ja Oric Atmos olivat brittiläisiä mikrotietokoneita, jotka tulivat markkinoille 1983 ja 1984. Ne perustuivat 1-megahertsiseen 8-bittiseen MOS 6502 -suorittimeen ja niissä oli mallista riippuen joko 16 tai 48 kilotavua keskusmuistia. Äänipiirinä oli myös MSX:ssä käytetty AY-3-8912.
Sijoittajien suosituksesta Tangerine Computer Systems perusti Oric Products International Ltd laitteiden kehittämiseen ja ensimmäinen julkaistu tietokone oli Oric-1 vuonna 1983. Tangerine oli aikaisemmin julkaissut Tangerine Microtan 65 -tietokoneen.
Oricia on verrattu etenkin ZX Spectrumiin samantyyppisen ulkonäkönsä ja ominaisuuksiensa vuoksi. Sen ehkä erikoisin piirre on näyttömuistin toteutustapa, jossa kuva on periaatteessa tallennettu kaksivärisenä, mutta välissä voi olla erityisiä kontrollitavuja, jotka vaihtavat näitä kahta väriä. Moniväriset kuvat on siis suunniteltava erityisellä tavalla, koska värialueiden rajoille vaaditaan usein muutaman pikselin mittaisia tyhjiä alueita. Oricille oli saatavilla myös levykeasema, joka käytti harvinaista 3 tuuman levykokoa Amstrad CPC:n tapaan.
Oric-mallit olivat suosittuja etenkin Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Ranskassa. Lisäksi Bulgariassa valmistettiin "Pravetz 8M" -nimisiä Oric-klooneja.
Minimi
Minimi (lyhenne min., matemaattisena merkintänä min ilman pistettä) on matemaattinen käsite. Joukon minimi on sen pienin alkio.
Käytännössä minimi on jonkin suureen, esimerkiksi jännitteen, matalin kohta. Jos jännite ohjaa vaikkapa lamppua, jänniteminimissä lamppu on himmein.
Eksaktimpi määritelmä: joukon S minimi on luku m, jos ja vain jos
formula_1
Eli joukossa S on alkio, jonka arvo on m, ja m on joukon alkioista pienin. Erityisesti, jos joukolla on olemassa pienin alkio, joukon minimi on sama kuin joukon infimum; formula_2.
Kaikissa joukoissa ei ole minimiä; esimerkiksi joukossa
formula_3
on suurin alkio, mutta siinä ei ole pienintä alkiota. Sen sijaan joukolla on infimum (suurin alaraja) ja supremum (pienin yläraja). Tässä tapauksessa
formula_4
formula_5.
Henrik III (Ranska)
Henrik III (19. syyskuuta 1551 – 2. elokuuta 1589) oli Ranskan kuningas vuosina 1574–1589. Hän oli kuningas Henrik II:n ja Katariina de’ Medicin neljäs poika. Hänet valittiin Puolan kuninkaaksi vuonna 1573, mutta kun hänen veljensä Kaarle IX pian sen jälkeen kuoli, hän palasi Ranskaan ja hänet kruunattiin sen kuninkaaksi.
Henrik III:n päätavoite oli aluksi johtaa hugenotteja vastaan käytyjä Ranskan uskonsotia, mutta olosuhteiden myötä hän siirtyi lopulta protestanttien puolelle. Jo ennen kuningaskauttaan hän oli avustanut äitiään tämän järjestämässä hugenottien joukkomurhassa, pärttylinyön verilöylyssä. Vuonna 1576 Henrik III kuitenkin antoi asetuksen, joka soi jonkin verran myönnytyksiä hugenoteille. Tämä sai katoliset aateliset muodostamaan Katolisen liigan Henrik III:n myönnytyspolitiikkaa vastaan, ja se saikin kuninkaan luopumaan luvatuista myönnytyksistä.
Vuonna 1584 kuninkaan nuorin veli ja kruununperijä, Anjoun herttua François, kuoli. Frankkien ikivanhan ”perustuslain” Lex Salican mukaan uusi kruununperijä oli Ludvig IX:n jälkeläinen Henrik Navarralainen, joka oli protestantti. Katolinen liiga, johtajana Henri Guise, muodostettiin uudestaan, tällä kertaa tavoitteenaan estää Henrik Navarralaisen kuninkuus. Guise pakotti Henrik III:n hylkäämään Navarralaisen oikeuden kruunuun, ja syttyi niin sanottu kolmen Henrikin sota, jonka osapuolina olivat Henrik III, Henrik Navarralainen ja Henri Guise.
Navarralainen voitti Henrik III:n taistelussa vuonna 1587. Guise piti Henrik III:a liian heikkona vastustamaan Navarralaista ja protestanttisuutta, ja lietsoi kapinan tätä vastaan. Guise antoi Henrik III:n paeta Pariisista tämän luvattua luopua vallasta. Pian sen jälkeen Henrik III murhautti Guisen, mikä vain lisäsi katolisten kapinamieltä. Henrik III liittoutui nyt Navarralaisen kanssa, ja yritti valloittaa Pariisin takaisin. Piirityksen aikana fanaattinen dominikaanimunkki Jacques Clément puukotti Henrik III:a, ja tämä kuoli seuraavana päivänä.
Henrik III oli viimeinen Valois-suvun kuningas. Häntä seurasi valtaistuimelle Henrik Navarralainen Henrik IV:nä.
Äänilevy
Äänilevy on äänen tallentamiseen tarkoitettu pyöreä levy.
Erilaisia äänilevyjä ovat:
Ánir
Ánir on kylä Färsaarilla. Se sijaitsee Borðoyn saaren länsiosissa. Kylä on osa Klaksvíkin kuntaa. Vuoden 2014 alussa sen asukasluku oli 60.
Musiikkituottajat – IFPI Finland
Musiikkituottajat – IFPI Finland ry (26.8.2010 asti Suomen Ääni- ja kuvatallennetuottajat ÄKT) on Suomessa toimivien äänitetuottajien kattojärjestö, jonka tarkoitus on kehittää suomalaisen musiikkialan toimintaedellytyksiä. Se vastaa Suomessa mm. kulta- ja platinalevyjen jakamisesta, Suomen Virallisesta Listasta sekä Emma-gaalan järjestämisestä. Musiikkituottajat on myös Suomen edustaja musiikkialan kansainvälisessä toimialajärjestö IFPI:ssä, sekä yksi kolmesta Gramex ry:n jäsenjärjestöstä.
Järjestöön kuuluu tällä hetkellä 18 musiikkialan yhtiötä sekä 32 jäsenyritystä edustava Suomen riippumattomien levy- ja tuotantoyhtiöiden yhdistys IndieCo. Järjestön jäsenet tuottavat noin 95% Suomessa myytävistä äännitteistä.
Jäsenet ovat:
Yhdistyksen toiminnan tarkoitus on parantaa tallennetuotannon kulttuuripoliittista asemaa ja oikeudellista suojaa, kehittää äänitteiden ja musiikkivideoiden tuotannon ja jakelun toimintaedellytyksiä sekä osallistua tuottajaoikeuksien hallinnointiin ja valvontaan. Musiikkituottajat on kansainvälisen tuottajajärjestö IFPI:n edustaja Suomessa. Se on myös yksi Gramexin kolmesta jäsenyhdistyksestä.
Yhdistys myös kokoaa viikoittain Suomessa myytyjen äänitteiden suosiota mittaavat viralliset listat:Musiikkituottajat on vastannut Suomen virallisen listan tuottamisesta vuodesta 1994 alkaen. Vuoden 2009 loppuun asti listaa tehtiin yhteistyössä Yleisradion kanssa. Yhdistys pitää luetteloa kaikkien aikojen myydyimmistä äänitteistä Suomessa sekä myöntää kulta- ja platinalevyt. Se hallinnoi myös Suomessa käytettyjä ISRC -tallennekoodeja.
Järjestö perustettiin vuonna 1970 nimellä Äänilevytuottajat. Tätä ennen alan toimijat olivat järjestäytyneet Soitinalan Tuottajaliittoon.
1982 nimeksi muutettiin Suomen Ääni- ja kuvatallennetuottajat ÄKT, joka muutettiin nykyiseen nimeen 26. elokuuta 2010.
Vuosina 1994–2001 Musiikkituottajat julkaisi 11 kappaletta "Bonus CD" -nimisiä kokoelmia. CD:n sai kaupasta mukaansa ostamalla kaksi uutta levyä.
Musiikkituottajat järjestää vuosittain Emma-gaalan vuoden menestyneimmille taiteilijoille ja alan ammattilaisille.
Järjestö on aiemmin jakanut myös Muuvi-palkintoa vuoden parhaille musiikkivideoille vuosina 1991-2009 ja Janne-palkintoa vuoden parhaimmille klassisen musiikin tuotannoille vuosina 1992-2002. Omien gaalojensa lakkauttamisen jälkeen palkinnot ovat saaneet vastaavat palkinnot Emma-gaalassa (Muuvi vuodesta 2010 ja Janne vuodesta 2006 lähiten).
Fatu Hiva
Fatu Hiva on saari Ranskan Polynesiassa. Se on Marquesas-saarten saariryhmän eteläisin saari. Fatu Hiva sijaitsee 22 kilometrin päässä Motu Naon saaresta. Fatu Hivan asukasluku oli 633 vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Saaren pinta-ala on 84 neliökilometriä. Sen ilmasto on sateisempi kuin muilla Marquesas-saarilla, ja kasvillisuus on rehevää. Suurin osa asukkaista elää Hanavaven, Omo’an ja Uian kylissä.
Fatu Hiva oli ensimmäinen Marquesas-saarista, jonka eurooppalaiset näkivät. Álvaro de Mendaña de Neira purjehti sen ohi vuonna 1595. Ensimmäiset eurooppalaiset rantautuivat saarelle vasta 1825. Katoliset lähetyssaarnaajat eivät onnistuneet saarelaisten käännyttämisessä ennen vuotta 1877. Norjalainen biologi Thor Heyerdahl asui saarella 1937–1938 vaimonsa kanssa ja kirjoitti kirjan "Fatuhiva" (1974).
Uhanalainen lintulaji fatuhivanmonarkki elää ainoastaan Fatu Hivan saarella. Niitä oli 1980-luvulla tuhansia, mutta vuonna 2006 enää 275 ja vuonna 2015 vain 50 yksilöä.