Antonios Suuri
Pyhä Antonios Suuri (Kreikaksi: Ἀντώνιος, Antṓnios; latinaksi: Antonius, koptiksi: Ⲁⲃⲃⲁ Ⲁⲛⲧⲱⲛⲓ; n. 250 – 356) oli kristitty erakko ja apotti, joka vaikutti Egyptin alueella ja jota pidetään luostarijärjestelmän ja ensimmäisen varsinaisen kristillisen luostarin perustajana. Pyhää Antoniosta kunnioitetaan katolisuudessa, ortodoksisuudessa, koptilaisuudessa, anglikaanisuudessa ja luterilaisuudessa. Katolisuudessa ja ortodoksisuudessa hänen juhlaansa vietetään 17. tammikuuta ja koptilaisuudessa 30. tammikuuta. Pyhimys oli esimerkiksi kirkkoisien Basileios Suuri (n. 330–379), Gregorios Nazianzilainen (n. 330–389) ja Athanasios Suuren (n. 298–373) aikalainen. Pyhä Antonios on muun muassa ihotautien, haudankaivajien, korientekijöiden ja harjojentekijöiden suojeluspyhimys.
Pyhä Antonios syntyi Comassa, Egyptissä, noin kolmannen vuosisadan keskivaiheilla. Hänen vanhempansa, jotka olivat jalosukuisia ja varakkaita, kuolivat kun hän eli kahdettakymmenettä vuottaan ja hän peri heidän omaisuutensa. Kerran kuultuaan evankeliumia kirkossa hän päätti kirjaimellisesti noudattaa Jeesuksen sanoja täydelliseksi tulemisesta ja luopua omaisuudestaan, antaa ne köyhille ja seurata Jeesusta. Antonios vetäytyi erämaahan yksinäisyyteen mietiskelemään, rukoilemaan ja palvelemaan Jumalaa. Pyhimys vieraili askeettien luona, tutustui heidän elämäänsä ja yritti oppia heiltä. Mies asettui yhteen hautaan lähellä kotikyläänsä, missä hänen kerrotaan kohdanneen pahoja henkiä villieläinten muodossa. Vietettyään viisitoista vuotta tällaista elämää eli kolmenkymmenenviiden vuoden ikäisenä pyhä Antonios päätti vetäytyä täyteen yksinäisyyteen. Hän löysi Niilin varrelta vuoren, jossa oli vanha autio linna, ja asettui sinne asumaan. Hänen luonaan vieraili paljon ihmisiä tapaamassa ja saamassa elämänohjeita.
Myös Rooman keisarit saivat lopulta tietää Antonioksesta. Konstantinus Suuri ja hänen poikansa keisarit Konstantinus II ja Constans kirjoittivat hänelle kaikesta häneen liittyvästä kuultuaan kuin isälleen ja pyysivät häneltä myös vastausta kirjeisiinsä. Aluksi pyhä Antonios ei halunnut ottaa kirjeitä vastaan eikä iloinnut niistä erityisesti, mutta kun munkit suosittelivat ja viittasivat hallitsijoiden olevan kristittyjä, jotka saattaisivat loukkaantua, salli Antonios lukea kirjeet. Hallitsijat ottivat iloiten vastaan Antonioksen neuvot, jotka koskivat esimerkiksi Kristuksen kunnioittamista ja pelastumista.
Vuosien saatossa Antonioksen maine erakkona lisääntyi ja hänen luokseen saapui toisia erakkoja pyrkien elämään Antonioksen antaman esimerkin mukaisesti. Erakkoelämästä tuli yhä suositumpaa. Erakot perivät alkukirkon marttyyrien kunnioituksen, ja heidän askeettista elämäntapaansa pidettiin kristillisyyden korkeimpana muotona. Näin syntyi luostarilaitos. Luostarit olivat alkuun vain majoja, mutta vuosikymmenien ja -satojen kuluessa ne ovat kasvaneet ja muuttuneet suuriksi laitoksiksi ja valtaviksi instituutioiksi.
Pyhimyksen kerrotaan kuolleen 105-vuotiaana ja pyhä Hieronymys ajoittaa hänen kuolemansa vuosille 356 –357. Omasta pyynnöstään hänen hautansa pidettiin salaisuutena kahden hänet haudanneen opetuslapsen toimesta, jotta hänen ruumistaan ei alettaisi kunnioittaa.
Antonioksen oppilas Athanasios Suuri kirjoitti tämän pyhimyselämäkerran ja hagiografisen kirjallisuuden klassikon "Antonios Suuren elämä" joko vuonna 357 tai 365. Myös kirkkoisät Efraim Syyrialainen, Gregorios Nazianzilainen, Hieronymus ja Rufinus mainitsevat hänet elämäkerran kirjoittajaksi. Teos käännettiin piakkoin latinaksi, jolloin se levitti munkkiselämän aatetta lännessäkin. Tekstiä mallinaan pitäen pyhä Hieronymys kirjoitti itsekin joitakin hagiografioita.