Ilja Repin
Ilja Jefimovitš Repin (, ; 5. elokuuta 1844 Tšugujev, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 29. syyskuuta 1930 Kuokkala, Terijoki, Suomi) oli venäläinen ja Suomen venäläinen taidemaalari ja akateemikko. Hänen tuotantonsa sisältää maalauksia, piirustuksia, etsauksia ja veistoksia.
Repiniä pidetään venäläisenä taiteilijana, koska hän opiskeli ja teki tuotantonsa pääteokset Venäjällä, mutta hän syntyi Harkovan kuvernementissa nykyisen Ukrainan alueella ja vietti siellä nuoruutensa ja osan elämästään.
Repin asui Suomen-huvilallaan noin 30 vuotta, joista liki 13 vuotta itsenäisessä Suomessa. Hänellä ei kuitenkaan ollut koskaan Suomen kansalaisuutta, vaan hänellä oli henkilöllisyystodistuksena niin sanottu Nansen-passi, joka luotiin varta vasten Venäjän vallankumousta paenneita varten.
Läpi elämänsä Repin itse katsoi olevansa syntyperältään kasakka, ulaani, josta hän myös oli ylpeä. Ilja Repinin isä oli sotilassiirtolainen. Repin syntyi Harkovan lähellä Itä-Ukrainassa. Koska isä sotilaana oli jatkuvasti poissa, perhe koki jatkuvaa puutetta. Lapsuudesta pienen Iljan mieleen jäikin ennen kaikkea nälkä ja se, kuinka perheen äiti joutui levittämään kalkkia valtion kasarmeilla hänen viedessään äidille ruokaa työmaalle.
Hän sai Ukrainassa taideopetusta vuonna 1858, kun hän työskenteli tšugujevilaisen ikonimaalarin I. M. Bunakovin palveluksessa ja ansaitsi elantonsa maalaamalla muotokuvia ja ikoneja. Paikalliset ukrainalaiset kirkot ostivat hänen maalauksiaan. Hänen lahjakkuuttaan rohkaistiin myös koulussa.
Vuonna 1863 Repin lähti Pietariin opiskelemaan Keisarilliseen taideakatemiaan. Taideopiskelijana Repinin taloudellinen tilanne oli heikko, ja hän joutui tekemään sekalaisia töitä.
Repin oli jo 25-vuotiaana tunnustettu muotokuvamaalari. Hän maalasi noin 300 muotokuvaa aikansa huomattavimmista venäläisistä. Repin solmi helmikuussa 1872 avioliiton Vera Ševtsovan kanssa. Tytär Vera syntyi lokakuussa. Vuonna 1874 perheeseen syntyi toinen tytär Nadešda ja 1877 syntyi poika Juri ja 1880 syntyi nuorin tytär Tatjana.
Taideakatemian lopputyöstä "Jairuksen tyttären henkiinherätys" Repin sai kuusivuotisen apurahan, jonka turvin hän matkusti Eurooppaan ja asui Pariisissa vuosina 1876–1882. Sen jälkeen hän asui vuoden kotikylässään Ukrainassa.
Repin muutti perheineen syyskuussa 1877 Moskovaan. Hänet hyväksyttiin "Vaeltajien" eli peredvižnikkien jäseneksi vuonna 1878, ja hän oli ryhmän vaikutusvaltainen jäsen. Repin asui Moskovassa kuusi vuotta mutta muutti sitten Pietariin, jossa hän opetti taideakatemiassa ja teki useita matkoja Eurooppaan vuosina 1883, 1889, 1894 ja 1900. Häntä innostivat varsinkin Rembrandtin maalaukset. Hän maalasi paljon ystäviensä, muun muassa Leo Tolstoin ja Dmitri Mendelejevin, muotokuvia.
Useissa Repinin maalauksissa on historiamaalauksen aiheita ja joskus radikaalia yhteiskunnallista ja poliittista kritiikkiä, kuten maalauksissa "Kotiinpaluu" ja "Volgan lautturit".
Eräs Ilja Repinin pääteoksista on "Zaporižžjan kasakat kirjoittavat kirjettä Turkin sulttaanille Mohammed IV:lle". Taiteilija maalasi teosta kolmetoista vuotta 1878–1891 tutkittuaan aihetta ja matkusteltuaan Ukrainassa ja Zaporižžjan alueella. Maalauksessa ilakoivat kasakat laativat herjauskirjettä Turkin sulttaanille. Tunnelma on sekä sankarillinen että koominen. Kuvaa on joskus käytetty psykologian opetuksessa, koska sen sanotaan esittelevän naurua sen kaikissa muodoissa – sarkastisesta hymystä avoimeen hohotukseen.
Repin osti vuonna 1899 toukokuussa naisystävänsä Natalia Nordmanin (Natalia Borisovna Nordman-Severova, 1863- 1914 ) nimiin huvilan Terijoen Kuokkalasta, joka sai nimekseen Penaty. Repin joutui työskentelemään usein vasemmalla kädellään oikean käden kipeytymisen vuoksi. Repin jätti vuonna 1907 lopullisesti opetustyön Pietarin Taideakatemiassa, jonka jälkeen hän kävi Krimillä keräämässä aineistoa "Mustanmeren kasakoita" varten. Hän alkoi kirjoittaa lapsuuden muistelmia ja 1911 kirjoitti muistelmia Leo Tolstoista. Hän matkusti Roomaan Natalia Nordmannin kanssa.
Vuonna 1914 Ilja Repin valittiin Suomen taiteilijaseuran kunniajäseneksi. Natalia Nordmann kuoli Sveitsissä kesäkuussa tuberkuloosiin, jonka jälkeen Repin palasi Kuokkalaan. Vuonna 1916 Repin aloitti muistelmien kokoamisen kirjaksi "Mennyt aika läheinen".
Vuonna 1917 Suomen rajan sulkeuduttua Repin jäi Suomeen. Vaikka Ilja Repin oli bolševikkijohtajien ihailema ja myöhemmin eräs sosialistisen realismin esikuvia ja vaikka Lenin oli pyytänyt häntä takaisin Neuvosto-Venäjälle, ei taiteilija koskaan astunut Neuvostoliiton maaperälle.
Sairastuttuaan oikean käden surkastumaan Repin ei pystynyt enää luomaan maalauksia, jotka edustaisivat samaa tasoa, joka oli tuonut hänelle kuuluisuuden. Hän opetteli maalaamaan vasemmalla kädellään mutta vietti elämänsä viimeiset vuodet taloudellisissa vaikeuksissa.
Repin kuoli Kuokkalassa vuonna 1930. Sotien jälkeen Neuvostoliittoon liitetty taajama nimettiin vuonna 1948 hänen mukaansa Repinoksi.
Sodassa tuhoutunut Penatyn huvila päätettiin rakentaa uudelleen Repinin syntymän 100-vuotisjuhlavuonna. Se avattiin yleisölle museona 1962. Osa huoneista on sisustettu alkuperäiseen tyyliin ja esillä paljon Repinille kuulunutta esineistöä, kuten huonekaluja, patsaita ja maalauksia. Lukuisat luonnokset, valokuvat ja esineet kertovat Repinin tunnetuista töistä. Osa esineistöstä on alkuperäisiä, osa on kopioita.
Ensimmäisen Venäjän vallankumouksen aikoihin vuonna 1905 Repin ei pitänyt Nikolai II:n hallinnosta ja odotti aikaa, kunnes "tämä inhottavuus hajoaisi". Kun se hajosi vuonna 1917 Repin muutti näkökantaansa ja kieltäytyi palaamasta Venäjälle. Hänen asenteensa neuvostovaltaa kohtaan kiteytyi maalauksessa "Bolsevikit" (1930), jossa rumat miehet kiero hymy kasvoillaan ryöstävät pienen pojan.
Repin kieltäytyi, kun häntä yritettiin taivutella muuttamaan Neuvostoliittoon. Eräälle pariskunnalle, joka houkutteli Repiniä vuonna 1925 hän vastasi: "Tekö tarjoatte minulle rahaa, te kerjäläiset, te, jotka olette tyhjentäneet suuren Venäjän niin putipuhtaaksi, että siellä nyt miljoonat näkevät nälkää ja kärsivät kurjuutta... En ole rikas, mutta en myöskään niin köyhä, että ottaisin vastaan teidän rahojanne."
Repin kertoi pariskunnalle myös, mitä hän ajatteli siitä, että Pietarin kaupungille oli annettu uusi nimi, Leningrad. "Sanokaapa minulle, millä oikeudella kourallinen kansainvälisiä seikkailijoita on katsonut voivansa muuttaa mahtavan Venäjän Pietari Suuren kaupungin nimen jonkun maanalaisen fanaatikon, sairaan idiootin, Leninin nimiseksi?"
Repin ihaili Suomea ja piti "Gelsingforsia" (Helsingin venäläinen tsaarinaikainen nimitys) "Pariisin kolkkana". Hän tunsi useita suomalaisia taiteilijoita, muun muassa Albert Edelfeltin jo ennen muuttoaan Kuokkalaan. Lokakuussa 1919 Repin lahjoitti Suomen taideyhdistykselle kokoelmastaan 23 venäläisten taiteilijoiden työtä ja seitsemän omaa maalaustaan. Näin sai alkunsa Ateneumin Repin-kokoelma. Myöhemmin 1960-luvulla Suomessa olevia Šuvalovin kokoelmaan kuuluvia Repinin maalauksia ja piirustuksia tarjottiin Ateneumin ostettaviksi, mutta museo torjui tarjouksen ilmoittamalla, että sillä oli jo riittävästi Repinin tuotantoa. Sen johdosta suurin osa tarjotuista teoksista päätyi Moskovaan Tretjakovin galleriaan.
Vuonna 1920 Repin kutsuttiin Suomen Taideyhdistyksen kunniajäseneksi., jonka kunniaksi Helsingissä Hotelli Seurahuoneen ravintolassa järjestettiin illallinen. Sen jälkeen hän maalasi Akseli Gallen-Kallelan muotokuvan ja aloitti "Suomen suurmiehiä" -teoksen maalaamisen.
Repinin poika Juri Repin oli myös taiteilija. Nykyinen Repinin suku on Ilja Repinin Järvenpäässä asuneen veljen jälkeläisiä. Taiteilijan veljenpoika Ilja Repin valmisti kahden ortodoksisen pyhäkön ikonostaasin puuleikkaukset Järvenpään vuonna väliaikaiseksi tarkoitettuun ortodoksiseen rukoushuoneeseen vuonna 1948 ja kymmenen vuotta myöhemmin Helsingin ortodoksisen hautausmaan uuteen kirkkoon.
Neuvostoliitossa julkaistiin useita Repin-aiheisia kirjoja 1920-luvulta alkaen. 1930-luvulla käynnistettiin varsinainen Repin-kultti, kun hänen teoksiaan pidettiin malleina "edistyksellisestä" ja "realistisesta" taiteesta sosialistisen realismin kauden alettua Neuvostoliitossa. Niin bolsevikkivallankumousta edeltävällä Venäjällä kuin Neuvostoliitossakin Ilja Repiniä arvostettiin siinä missä Tolstoita, Modest Musorgskia ja Nikolai Rimski-Korsakovia. Repin itsekin maalasi vallankumousaiheisia töitä, kuten "Propagandistin pidätys", "Mielenosoittajan ampuminen", "Punaiset hautajaiset" ja "Tsaarin hirsipuun luona", jotka hän lahjoitti vallankumousmuseolle neuvostotaiteilijoiden delegaation vierailun yhteydessä kesällä 1926.
Kun Neuvosto-Venäjä valjasti Repinin osaksi propagandaansa ja Suomessa pelättiin kommunismin leviämistä itärajan yli, Etsivä keskuspoliisi kiinnostui Ilja Repinistä. Valtiollisen poliisin Repin-kansion julkisiksi tulleiden valvonta-asiakirjojen mukaan Repiniä ei suoranaisesti epäilty mistään, vaan tiedustelu suuntautui lähinnä siihen, onnistuisivatko neuvostohallituksen lähettämät houkuttelijat käännyttämään Repinin ja hänen perheenjäsenensä. Etsivän keskuspoliisin agentit muun muassa availivat Repinille tullutta kirjepostia ja taiteilijan luona käyneistä venäläisvieraista laadittiin perusteellisia ja värikkäitä raportteja. Raportti vuodelta 1926 kertoo Neuvostoliiton suunnitelmista myöntää Repinille kansantaiteilijan arvonimi, johon olisi kuulunut huomattava eläke. Tiedot oli saatu Repinin entisen oppilaan Isaak Brodskin Repinille lähettämästä kirjeestä.
Neuvosto-Venäjä lähetti erilaisia valtuuskuntia Repinin luokse, jotka lupasivat hänelle hyvää eläkettä ja asuntoa. Repin ei kuitenkaan taipunut, vaan hän vietti elämänsä vajaat 13 viimeistä vuotta itsenäisessä Suomessa.
Repin solmi lämpimiä suhteita useisiin suomalaisiin ja hänen taiteensa on varsin tunnettua ja suosittua Suomessa. Maassa on järjestetty useita Repinin näyttelyitä, ja hänen teoksiaan on täällä melko runsaasti. Myös venäläis-suomalaista Repin-aiheista tutkimusyhteistyötä on harjoitettu.