hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kim Basinger
Kimila Ann ”Kim” Basinger (s. 8. joulukuuta 1953 Athens, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä ja entinen malli. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan elokuvissa "9½ viikkoa" (1986), "Batman" (1989) ja "L.A. Confidential" (1997), josta hän sai parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon.
Basingerin vanhemmat olivat viihdealalla. Hän voitti kauneuskilpailun 18-vuotiaana ja lähti New Yorkiin malliksi. Hän halusi kuitenkin esiintymään, ja otti jo nuorena tanssi- ja laulutunteja. New Yorkissa hän opiskeli näyttelemistä ja äänenkäyttöä. Vuonna 1976 Basinger muutti Los Angelesiin ryhtyäkseen näyttelijäksi.
Alkuvuosinaan Los Angelesissa Basinger esiintyi televisiosarjoissa. Vuonna 1983 hän pääsi kunnon elokuvaosiin vastanäyttelijöinään kuuluisuuksia kuten Sean Connery ja Burt Reynolds.
Basinger oli naimisissa Alec Baldwinin kanssa 1993–2002. Heillä on yksi tytär. Basinger on ollut naimisissa myös Ron Snyder-Brittonin kanssa 1980–1988.
Alalaji
Alalaji () on tieteellisessä luokittelussa lajin jälkeen seuraava pienempi yksikkö (eli taksonominen taso). Tieteellisissä yhteyksissä alalaji osoitetaan usein lyhenteellä subsp. tai ssp. Alalajia käytetään joskus rodun synonyyminä, mutta biologiassa ne tarkoittavat hieman eri asioita.
Monotyyppisellä lajilla ei ole eri rotuja, tai lähemminkin lajiin kuuluu yksi rotu, joka muodostaa kyseisen lajin. Monotyyppiset lajit voivat esiintyä usealla tavalla: Polytyyppiseen lajiin kuuluu kaksi tai useampaa rotua (tai nykykielessä kaksi tai useampi "alatyyppi"). Nämä ovat erillisiä ryhmiä jotka eroavat selkeästi toisistaan eivätkä yleensä lisäänny keskenään, mutta jotka "lisääntyisivät" jos niillä olisi siihen mahdollisuus.
Alalajilla ei ole yksiselitteistä biologista määritelmää, vaan sen rajaamistapa riippuu eliöryhmästä samaan tapaan kuin lajilla. Yleisesti alalajilla tarkoitetaan "keskenään lisääntyvää perinnöllisesti yhtenäistä ryhmää saman lajin yksilöitä, jotka eroavat muista vastaavista ryhmistä ominaisuuksiltaan ja perintötekijöiltään". Alalajit pystyvät risteytymään keskenään, mutta risteymien hedelmällisyys on yleensä merkittävästi heikentynyt. Tämä määritelmä soveltuu vain suvullisesti lisääntyviin eliöihin.
Alalajien erottelussa voidaan käyttää erilaisia ominaisuuksia, esimerkiksi eroja rakenteessa (lehtien muoto, siipisulkien määrä, luiden mitat) ekologiassa (erot pariutumisrituaaleissa) ja perintötekijöitä. Erilaisuuksien määrälle ei ole asetettu alarajaa, mutta hyvin pieniä eroavaisuuksia ei yleensä oteta huomioon.
Suvullisesti lisääntyvillä eläimillä alalaji voidaan määritellä "ryhmäksi populaatioita, jotka asuttavat osaa lajin levinneisyysalueesta ja ovat taksonomisesti erilaisia muista saman lajin populaatioista".
Kasveilla alalaji voidaan määritellä "populaatioksi, joka muodostaa tuntomerkeiltään yhtenäisen alueellisen ryhmän".
Usein kaksi alalajia muodostaa ns. "kliinin": katkeamattoman sarjan välimuotoja, jossa niiden perinnölliset ominaisuudet vaihettuvat vaihtuvat siirryttäessä maantieteelliseltä alueelta toiselle.
Kaikilla lajeilla ei ole alalajeja. Laji voi olla perinnöllisesti yhtenäinen tai lajinsisäinen muuntelu voi olla liukuvaa, jolloin selkeitä ryhmiä ei ole olemassa. Tasapaino luonnonvalinnan voimakkuuden ja geenivirran välillä määrää tapahtuuko lajilla paikallista erikoistumista, joka voi johtaa alalajin syntyyn.
Eläintieteessä alalaji on alin virallinen taksonominen taso. Alalajin nimi on kolmiosainen: kaksiosaisen lajinimen perään lisätään alalajia osoittava lisänimi, esimerkiksi "Pusa hispida saimensis" (saimaannorppa).
Kasvitieteessä alalaji osoitetaan lyhenteellä "subsp." tai "ssp." Tason määrite kirjoitetaan tieteellisessä nimessä lajinimen jälkeen, esimerkiksi "Angelica archangelica" ssp. "litoralis" (meriputki).
Alalajia pienemmät viralliset taksonomiset tasot ovat muunnos (latinaksi "varietas", lyhenne "var.") ja muoto (lat. "forma", lyh. "f.").
Pavel Pestel
Pavel Ivanovitš Pestel (; 5. heinäkuuta 1793 Moskova - 25. heinäkuuta 1826 Pietari) oli yksi Venäjän dekabristikapinan johtohahmoista.
Saksalaissyntyinen Pestel kuului Etelän Salaseuraan, ja kannatti tasavaltaa.
Hän kuitenkin laati dekabristeille melko maltillisen perustuslakiehdotuksen, jossa ehdotettiin perustuslaillista monarkiaa silloisen kruununprinssi Konstantinin johdolla.
Pestel vangittiin päivää ennen kapinaa. Hänet hirtettiin myöhemmin kapinan kukistuttua yhdessä neljän muun päätekijän kanssa.
Alattio
Alattio eli Alta (, , kveeniksi "Alattio") on Norjan kunta ja kunnan keskustaajamana toimiva kaupunki maan pohjoisimmassa osassa Finnmarkin läänissä Alattionvuonon ympäristössä. Itse kaupunkitaajama sijaitsee vuonon perukassa ja siellä asuu 14 439 ihmistä 10,55 km²:n alueella. Osa asukkaista on kveenejä.
Alattio on Finnmarkin väkirikkain kunta. Sen pinta-alasta vain 20 km² on viljelyksessä, metsää on 223 km². Alattion keskustaajamassa on kolme keskusta, Possukoppa (Bossekop) vanhoine markkina- ja kaupankäyntiperinteineen, Joensuu (Elvebakken) idässä lentokenttineen ja satamineen sekä Alattion nykykeskusta uusimpana näistä kolmesta, jatkuvasti kehittyvänä kävelykatuineen ja kauppakeskuksineen. Kunnassa on lisäksi Tverrelvdalenin ja Rässivuonon (Rafsbotn) taajamat.
Alattion kunta rajoittuu luoteessa Lappeaan ja Hasvikiin, pohjoisessa Jäämereen ja Hammerfestiin, koillisessa Kvalsundiin, idässä Porsankiin, kaakossa Kaarasjoen kuntaan, etelässä Koutokeinoon ja lännessä Tromssan läänin Naavuonon kuntaan.
Alattio oli kveenien merkittävin kaupunki 1800-luvulle saakka, jonka jälkeen kveenien keskus siirtyi idemmäksi Vesisaareen. Vuonna 1863 Alattiosta erotettiin Talmulahden eli Talvikin kunta, joka yhdistettiin takaisin vuoden 1964 alusta. Alattion taajama sai kaupunkistatuksen 1999.
Alattiossa sijaitsee Pohjois-Euroopan suurin kalliopiirrosalue (3 000 piirrosta 2 500–6 400 vuoden takaa) tämä onkin yksi Unescon maailmanperintökohteista.
Ariniemi (Amtmannes), Joensuu (Elvebakken), Kaivuono (Kåfjord), Kaidusjoki (Transfarelva), Kalkkiniemi (Storviknes), Kreeta (Kvænvik), Lankovuono (Langfjord), Morttinen (Mortensnes), Paunu (Bognelvdalen), Porsijoki (Porselven), Reipas, Ristiniemi (Korsnes), Ruoslahti (Russeluft), Rässivuono (Rafsbotn), Suppiniemi (Sopnes), Talmulahti (Talvik), Tappolahti (Tappeluft), Tverrelvdalen, Siernöijä (Stjernøya), Seiland
Finnmarksløpet-vetokoira-ajot
Konstantin Pavlovitš Romanov
Konstantin Pavlovitš Romanov (; 8. toukokuuta 1779 Tsarskoje Selo – 27. kesäkuuta 1831 Vitebsk) oli venäläinen suuriruhtinas ja keisari Paavali I:n poika. Hänestä oli vähällä tulla Venäjän keisari vuonna 1825.
Konstantin kärsi Napoleonin sodissa muutaman pahan tappion, muun muassa Austerlitzissa. Sotien jälkeen hän toimi Puolan kuvernöörinä. Hän meni naimisiin puolalaisen ruhtinattaren kanssa 1820 ja tähän liittyen luopui salaisesti vallanperimyksestä vuonna 1822.
Aleksanteri I:n kuoltua vallanperimys Konstantinin ja tämän veljen Nikolain välillä oli epäselvä. Konstantin ei halunnut keisariksi, ja hän oli jo sopinut tämän Aleksanteri I:n kanssa. Keskenään he olivat tuolloin päättäneet kruunun siirtämisestä nuoremmalle veljelle Nikolaille. Lopulta, lähinnä Konstantinin laiskuuden vuoksi dekabristikapinalliset käyttivät sekavaa tilannetta hyväkseen aloittaen kapinan. He yrittivät nostaa Konstantinin keisariksi vuonna 1825 ilman tämän suostumusta. Nikolai kukisti kuitenkin kapinan.
Konstantin joutui pakenemaan Puolan kansannousua vuonna 1830. Hän kuoli koleraan Vitebskissä vuonna 1831.
Konstantinin ensimmäinen puoliso oli saksalaissyntyinen Sachsen-Coburg-Saalfeldin herttuatar Juliane, venäläiseltä nimeltään Anna Fjodorovna. Tästä erottuaan hän avioitui 1820 puolalaissyntyisen Joanna Grudzińskan kanssa.
Riippumatto
Riippumatto on kankaasta tai verkosta tehty, kahden pidikkeen väliin ripustettu makuualusta. Yleisen käsityksen mukaan riippumatto on kotoisin Väli-Amerikan mayaintiaaneilta suunnilleen tuhannen vuoden takaa. Riippumatot ovat olleet perinteisesti suosittuja nukkumapaikkoja laivoilla, koska riippumatto liikkuu laivan liikkeen mukana eikä nukkuja pääse näin ollen putoamaan lattialle.
Tropiikissa riippumatto on yleinen sängyn korvike, koska se on ilmavana viileämpi kuin paksu patja, koska sen ohut kangas tarjoaa huonomman asuinsijan loisille ja koska sen ripustusnarut voidaan kastella hyönteismyrkkyyn ja siten estää ryömiviä hyönteisiä kulkemasta nukkujan päälle. Hyttysverkon kanssa riippumatto suojaa nukkujan hyvin.
Ahtaissa tiloissa on etua myös siitä, että riippumatto on helppo pakata pois siksi aikaa, kun siinä ei nukuta.
Lämpimissä ilmanaloissa riippumatto toimii hyvin myös retkeilymajoitteena, ja monissa tuotteissa on yhdistetty riippumatto, sadekatos ja hyttysverkko. Viileyden lisäksi riippumaton etuna on, että se tarvitsee vain kaksi tukipistettä, kuten kaksi puuta, jolloin se toimii myös märässä tai kivikkoisessa maastossa.
Kylmemmässä ilmanalassa riippumatto toimii huonommin, koska se on itse heikko eriste, koska siihen asetettu makuupussi tai peitto painuu nukkujan painosta kasaan ja koska siihen asetettu makuualusta pysyy kääntyilevän nukkujan alla huonosti. Riippumattoa voi eristää myös ulkopuolelta, mutta tämäntapaiset ratkaisut ovat usein kömpelöitä.
Sergei Trubetskoi
Sergei Petrovitš Trubetskoi (; 9. syyskuuta 1790 Nižni Novgorod – 4. joulukuuta 1860 Moskova) oli venäläinen ruhtinas ja yksi dekabristikapinan johtohenkilöitä.
Trubetskoi valittiin dekabristikapinan johtajaksi kapinan aattona 13. joulukuuta 1825. Hän ilmeisesti pelkäsi eikä tullut Senaatintorille, minne kapinalliset kokoontuivat. Kapinan kukistuttua Trubetskoi vangittiin ja tuomittiin kuolemaan. Tuomio kuitenkin lievennettiin karkotukseksi Siperiaan, josta Trubetskoi palasi armahdettuna vuonna 1856.
Muskariini
Muskariini on väritön, hygroskooppinen, vesiliukoinen ja huoneenlämmössä kiinteä yhdiste. Muskariini esiintyy luontaisesti tietyissä sienilajeissa, kuten punakärpässienessä ja risakkaissa. Oswald Schmiedeberg eristi muskariinin punakärpässienestä ja kuvasi sen farmakologisia ominaisuuksia vuonna 1869. Muskariini oli ensimmäinen koskaan tutkittu parasympatomimeetti.
Muskariini on muskariinireseptorin agonistina, joka jäljittelee elimistön oman välittäjäaineen asetyylikoliinin toimintaa.
Muskariini aiheuttaa elimistössä tyypillisiä kolinergisia reaktioita. Verisuonet laajenevat, verenpaine laskee ja sydämen lyöntitiheys hidastuu. Keuhkoputket supistuvat ja limaneritys lisääntyy, mikä voi vaikeuttaa hengitystä etenkin astmaatikoilla. Muskariinireseptoriagonistit lisäävät tuntuvasti syljen eritystä. Samoin lisääntyvät hiki- ja kyynelrauhasten sekä nenänielun rauhasten, mahalaukun ja suolen limakalvojen rauhasten eritystoiminta. Muskariinilla ei ole vaikutusta keskushermostoon, koska se ei läpäise veri-aivoestettä positiivisesti varautuneen typpiatominsa vuoksi.
Muskariinimyrkytyksen oireet alkavat 15-30 minuutin kuluessa sienen nauttimisesta lisääntyneellä syljenerityksellä, hikoilulla ja kyyneleiden erityksellä. Suurella annostuksella näitä oireita seuraa vatsakipu, voimakas pahoinvointi, ripuli, sumeneva näkökenttä sekä hengityksen työläys. Varsinainen myrkytystila seuraa yleensä kahden tunnin sisällä aineen nauttimisen jälkeen. Myrkytyksissä kuolemantapaukset ovat harvinaisia, mutta vakavissa tapauksissa se on mahdollista sydämen tai hengityselimistön pettäessä.
Muskariinimyrkytyksissä vasta-aineena käytetään atropiinia, joka salpaa muskariinireseptoreja eli on muskariinireseptoriantagonisti.
George Clinton
George Clinton (s. 22. heinäkuuta 1941 Kannapolis, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja tuottaja. George Clinton on James Brownin ja Sly Stonen ohella funk-musiikin keskeisiä hahmoja.
Clintonin yhtyeet 1970-luvulla olivat rock-henkisempi Funkadelic sekä enemmän rhythm and blues -tradition perinteisessä soundissa torvisektioineen pysytellyt Parliament. Ennen 1970-lukua Clintonilla oli Parliaments-niminen doo wop -yhtye. Clinton sävelsi useimmat yhtyeiden kappaleet, lauloi monilla raidoilla, tuotti levyt ja vastasi musiikillisesta suunnasta. 1980-luvulta alkaen hän on julkaissut albumeita sooloartistina, mutta hänen uransa merkittävin työ on tehty Funkadelicin ja Parliamentin nimissä. Clinton kutsui musiikkiaan "P-Funkiksi". Näiden kahden projektin lisäksi Clintonin "funk-imperiumiin" kuului myös muita yhtyeitä, joista tunnetuin oli basisti Bootsy Collinsin yhtye Bootsy's Rubber Band. Soolouralla Clintonin tunnetuin kappale on "Atomic Dog", joka on vuonna 1982 ilmestyneeltä levyltä "Computer Games". Clinton on myös toiminut Princen ja muutaman muun artistin tuottajana. Vaikka ensimmäiset Funkadelicin levyt saattavat olla varsin kehnosti tuotettuja, Clintonin myöhempiä tuottajan taitoja on pidetty suuressa arvossa.
George Clinton tunnetaan värikkäänä hahmona. Hänen hiustyylinään ovat eri värein koristellut rastat ja hänen levynsä ovat täynnä omintakeista huumoria. Niin ikään Clinton tunnetaan kovana huumeiden käyttäjänä. Clinton kiertää maailmaa edelleen suuren muusikkoryhmänsä kanssa, jonka monet jäsenet soittivat hänen kanssaan jo 1970-luvulla. Pori Jazzin järjestäjien mukaan häntä on vaikea saada lavalle ja vielä vaikeampi lavalta pois. Ennen musiikkialalle siirtymistä Clinton oli ammatiltaan parturi. Hänen mainoslauseensa oli tuolloin, "leikkauta hiuksesi täällä, jotta et näyttäisi samalta kuin minä".
Steve Martin
Stephen Glenn “Steve” Martin (s. 14. elokuuta 1945 Waco, Texas) on yhdysvaltalainen koomikko, näyttelijä, tuottaja, käsikirjoittaja ja muusikko. Hän syntyi Wacossa, Texasissa ja kasvoi Orangen piirikunnassa, Kaliforniassa.
Martin työskenteli teini-ikäisenä Knott’s Berry Farm -teemapuistossa ja Disneylandissa. Hän opiskeli Kalifornian osavaltionyliopistossa pääaineenaan filosofia, mutta jätti opintonsa kesken. Vuonna 1967 Martin palkattiin käsikirjoittajaksi "The Smothers Brothers Comedy Hour" -ohjelmaan, josta hän voitti Emmy-palkinnon vuonna 1969.
1970-luvulla hän esiintyi usein ohjelmissa "The Tonight Show with Johnny Carson" ja "Saturday Night Live". Hän myös julkaisi komedia-albumit "Let's Get Small" ja "A Wild and Crazy Guy", joista kumpikin voitti Grammy-palkinnon.
Martinin ensimmäinen elokuva oli 7-minuuttinen "The Absent-Minded Waiter" (1977), joka sai parhaan lyhytelokuvan Oscar-ehdokkuuden. Vuonna 1979 Martin käsikirjoitti ensimmäisen kokopitkän elokuvansa "Superhulttio". Elokuvan ohjasi Carl Reiner ja pääosaa esitti Martin itse.
Martin näytteli ensimmäisessä "vakavassa" elokuvassaan "Pennejä taivaasta" (1981), koska ei halunnut ihmisten pitävän häntä pelkkänä koomikkona. Hän otti elokuvaa varten näyttelytunteja sen ohjaajalta Herbert Rossilta sekä opetteli steppausta kuukausia. Elokuva oli kuitenkin taloudellinen tappio.
Vuonna 1986 Martin näytteli elokuvassa "Kolme kaverusta" ("Three Amigos") yhdessä Martin Shortin ja Chevy Chasen kanssa. Elokuva oli alun perin nimeltään "The Three Caballeros", ja Martinin piti näytellä siinä Dan Aykroydin ja John Belushin kanssa, mutta Belushi menehtyi ennen kuvausten alkamista. Vuonna 1987 hän voitti "Writers Guild of America" -palkinnon elokuvasta "Roxanne". Vuonna 2005 Martin sai kotimaansa arvostetuimman komediapalkinnon "Mark Twain Prize for American Humour". Vuonna 2015 hän sai Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinnon.
Martin on näyttelemisen ohella muun muassa kirjoittanut "The New Yorker" -lehteen, käsikirjoittanut "Picasso at the Lapin Agile" -nimisen näytelmän (1993) ja juontanut Oscar-palkintogaalan vuosina 2001, 2003 ja 2010. Lisäksi hän on kirjoittanut kaksi romaania, "Shopgirl" ja "The Pleasure of My Company".
Steve Martin on toiminut tekstinsä itse kirjoittavana stand up -koomikkona. Hän on opiskellut filosofiaa, televisiokäsikirjoittamista ja teatteritiedettä, ja ehti harkita myös akateemista uraa.
Steve Martin soittaa banjoa.
Martin avioitui 28. heinäkuuta 2007 Anne Stringfieldin kanssa. Avioliitto on Martinin toinen. Hänen ensimmäinen avioliittonsa näyttelijä Victoria Tennantin kanssa kesti vuodesta 1986 vuoteen 1994.
Discovery (avaruussukkula)
Discovery (Nasan avaruussukkuloiden ("orbital vehicle") luokituksessa OV-103) on yhdysvaltalainen Nasan käytöstä poistettu avaruussukkula.
Avaruussukkula nimettiin brittiläisten Discovery-tutkimusalusten mukaan, ensisijaisesti kapteeni James Cookin "HMS Discoveryn". Sopimus Discoveryn valmistuksesta myönnettiin Rockwell Internationalille 29. tammikuuta 1979.
Discovery lensi ensilentonsa 30. elokuuta 1984. Discovery on kolmas Nasan avaruussukkula (pois lukien testisukkula Enterprise). Se lensi avaruuteen 39 kertaa. Discovery on vanhin käytöstä poistetuista sukkuloista. Lukuisten teknisten ongelmien vuoksi tämän sukkulan viimeinen laukaisu (STS-133) tapahtui 24. helmikuuta 2011. 11. marraskuuta 2010 Nasa ilmoitti sukkulan ulkoisen ajoainetankin alumiinirakenteesta löytyneen säröjä , mikä viivästytti laukaisua.
Discovery laskeutui onnistuneesti viimeiseltä tehtävältään STS-133 9. maaliskuuta 2011 kello 11.57.17 (UTC−6). Discoveryn laskeuduttua sukkulan komentaja Steven Lindsey sanoi lennonjohdolle: ”And Houston, Discovery, for the final time, wheels stopped.” Käytöstä poistettu Discovery sijoitetaan National Air and Space Museumin Steven F. Udvar-Hazy Centeriin Chantillyyn, Virginiaan.
Rautu (Viipurin lääni)
Rautu on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Kunnan pinta-ala oli 339,6 km² ja sen asukasluku 5 989 (1939). Raudun kirkonkylän venäläinen nimi on ollut vuodesta 1948 lähtien Sosnovo, ja se on nykyisin samannimisen Leningradin alueen Käkisalmen piiriin kuuluvan maalaiskunnan keskus.
Suurin osa Raudun väestöstä oli luterilaisia ja kuului Raudun luterilaiseen seurakuntaan, mutta kunnassa oli myös huomattava määrä ortodokseja, jotka kuuluivat Palkealan ortodoksisen seurakuntaan. Raudussa oli kaksi kirkkoa Raudun luterilainen kirkko ja Palkealan ortodoksinen kirkko sekä Profeetta Elian tšasouna. Raudun kirkko tuhoutui talvisodan alussa ja Palkealan kirkko sekä Profeetta Elian tsasouna sodan jälkeen. 
Venäjän keisarikuntaan kuuluessaan, ennen vuotta 1917 Rautu eli Pietarin läheisyydestä. Kaupankäynti suurkaupunkiin oli vilkasta. Rajan sulkeuduttua maatalous kehittyi voimakkaasti, siitä tuli pitäjän pääelinkeino. Kuuluisiksi tulivat Raudun rotuporsaat, joita markkinoivat ympäri Suomea porsasparisniekat.
Raudun taistelu oli Suomen sisällissodassa 1918 Raudun aseman tienoilla Karjalan rintaman komentajan Aarne Sihvon johdolla käyty taistelu. Lähinnä Pietarista tulleet Raudun kirkonkylää kohti pyrkineet venäläiset joukot joutuivat 23. maaliskuuta kolmelta taholta saarroksiin. Apujoukkojen saavuttua asema saarrettiin täydellisesti, ja 4. huhtikuuta illalla alkoi voimakas mutta tulokseton hyökkäys. Seuraavana aamuna venäläiset yrittivät murtautua saarroksista Raasulin suuntaan, mutta yritys epäonnistui, ja Maaselän kylän lähellä ns. Kuolemanlaaksossa joutui n. 700 venäläistä vangiksi ja 400 kaatui; valkoisten tappiot olivat kaatuneina ja haavoittuneina n. 600 miestä.
Rautu joutui Neuvostoliiton puna-armeijan miehittämäksi talvisodan alussa 1939 ja siirtyi osaksi Neuvostoliittoa Moskovan rauhansopimuksella 1940.
Suomalaisjoukot hyökkäsivät Rautuun jatkosodassa 1941, kunnes joutuivat vetäytymään puna-armeijan tieltä 1944.
Aliska, Haapakylä, Haukkala, Huttula, Huuhti, Jousseila (Jousseenkylä), Kaskaala, Kelliö, Keripata, Kopola, Korlee, Kuninkaanselkä, Kuusenkanta, Kärsälä, Leinikylä, Liippua, Luukkolanmäki, Maanselkä, Miettilä, Miitronmäki, Mäkrä, Nuijala, Orjansaari, Palkeala, Pienautio, Pienporkku, Pirholanmäki, Potkela, Raasuli, Rautu, Riikola, Ristautio, Räiskälä, Savikkola, Savola, Sirkiänsaari, Sumpula, Sunikkala, Suurhousu, Suurporkku, Suvenmäki, Terolanmäki, Tervola, Tokkari, Vakkila, Variksela, Vehmais, Vepsa
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 10 koulupiiriin.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Raudun väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1940.
Bufoteniini
Bufoteniini (5-HO-DMT) on tryptamiini, joka on sukua välittäjäaine serotoniinille. Se on alkaloidi, jota esiintyy useissa kasveissa, mutta alun perin se eristettiin koloradonkonnasta ("Bufo alvarius"), josta tämä hallusinogeeninen yhdiste on saanut nimensä.
Bufoteniiniä löytyy merkittävästi muun muassa "Anadenanthera colubrina" ja "A. peregrina" -puista.
Alexander Shulginin kirjoittaman TiHKAL-kirjan mukaan annostus on 8–16 milligrammaa verenkiertoon injektoituna ja vaikutusten kesto 1–2 tuntia. Shulgin kuvailee kokemukseensa sisältyneen muun muassa rinnan puristuksen tunteen, kasvojen polttelua sekä kirkkaiden väripilkkujen ja valkoisten viivojen näkemistä mustalla taustalla.
Ruskeala
Ruskeala on entinen Suomen kunta vuonna 1944 Neuvostoliitolle luovutetussa Laatokan Karjalassa. Keskusta sijaitsee Petroskoi-Värtsilä-tien varrella.
Ruskealan kunta kuului Sortavalan kihlakuntaan ja Viipurin lääniin. Kunnan pinta-ala oli 412,9 km² ja asukasluku 6 602 (1939). Ruskealan alue sijaitsee Jänisjärven länsipuolella vaihtelevassa maisemassa, jonka korkeuserot ovat suuria.
Ruskealan väestö sijoitettiin jatkosodan jälkeen Pohjois-Karjalaan seuraaviin kuntiin: Joensuu, Kontiolahti, Liperi, Pielisensuu, Polvijärvi ja Rääkkylä.
Ruskeala tunnetaan vanhastaan Otrakkalan marmorilouhimosta, joka avattiin vuonna 1767. Ruskealan marmoria on käytetty muun muassa Pietarin Iisakin kirkossa ja Talvipalatsissa sekä Helsingissä Yleisradion ja Säästöpankin rakennuksissa. Marmorilouhos on lopetettu. Vanhasta, veden täyttämästä kaivoksesta on tullut alueen tärkeimpiä matkailunähtävyyksiä. Se on myös sukeltajien suosima paikka.
Haapavaara, Höksölä, Issakanvaara, Kaalamo, Kirkkolahti, Kollitsa, Kontiolahti, Kuljakko, Kumuri, Leppäselkä, Matkaselkä, Mähkönvaara, Otrakkala, Pirttipohja, Rajakylä, Ruisselkä, Särkisyrjä, Uusi-Matkaselkä ja Vahvajärvi.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 13 koulupiiriin.
Entisen Ruskealan kunnan alue kuuluu nykyisin Karjalan tasavaltaan, missä se kuuluu pääosin Sortavalan piirin Kaalamon maalaiskuntaan. Entisessä kirkonkylässä Ruskealassa toimii aktiivinen luterilainen seurakunta.
Golgin laite
Golgin laite on tumallisten solujen kalvorakenteinen soluelin, joka osallistuu proteiinien muokkaamiseen lisäämällä niihin esimerkiksi hiilihydraattiryhmiä, jolloin syntyy glykoproteiineja. Golgin laitteen muita tehtäviä ovat eriterakkuloiden muodostaminen, eritettävän aineen pakkaaminen eriterakkuloihin, lysosomien kalvon muodostaminen sekä lysosomaalisten entsyymien valmistaminen. Lisäksi Golgin laite kuljettaa aineita solussa paikasta toiseen. Kasvisoluilla vastaavaa soluelintä kutsutaan myös diktyosomiksi.
Anatomisesti Golgin laite muodostuu lähinnä kalvorakenteista, joita kutsutaan sisternoiksi. Sisternoiden kupera puoli on kohti tumaa ja kovera kohti solukalvoa. Sen tuottamat glykoproteiinit ja muu aine näkyy mikroskoopissa lähinnä pieninä pisaramaisina muodostumina. RNA vaikuttaa osaltaan Golgin kalvoston kemiallisen toiminnan säätelyyn.
Nisäkkäiden maitorauhassoluissa eli alveolisoluissa Golgin laite muodostaa myös maidon laktoosin. Lähtöaineista glukoosi otetaan verenkierrosta ja galaktoosi syntetisoidaan alveolisolun sytoplasmassa.
Camillo Golgi löysi Golgin laitteen vuonna 1897 ja raportoi löydöstään virallisesti 1898. Golgin laitteen olemassaolosta kuitenkin kiisteltiin vuosikymmenten ajan; se vahvistettiin vasta 1950-luvulla.
Myöhäisliitukausi
Myöhäsliitukausi oli liitukauden jälkimmäinen epookki 99,6–65,5 miljoonaa vuotta sitten. Sen aikana syntyneet kerrostumat ovat liitukautisista lähimpänä maanpintaa, siksi niitä sanotaan joskus yläliitukauden fossiileiksi. Aivan kauden lopussa tapahtui dinosaurusten joukkotuho 65,5 ± 0,3 miljoonaa vuotta sitten eli välillä 65,8–65,2 miljoonaa vuotta sitten. Turonia-vaiheen alussa noin 90 miljoonaa vuotta sitten saavutettiin liitukauden lämpimin jakso eli lämpöhuippu. Se lienee osin johtunut tulivuorenpurkausten ilmakehään päästämistä kasvihuonekaasuista, lähinnä hiilidioksidista. Kukkakasvit ja lehtipuut levisivät tällä kaudella.
Ajat miljoonina vuosina, ajoitukset epätarkkoja
Hevosenkenkä
Hevosenkenkä on hevosen sarveisaineesta muodostuneeseen kavioon naulattava kaareva metallinen suojus, joka suojaa kaviota kulumiselta. Hevosenkengät keksittiin jo pronssikaudella. Hevosen kengittäminen mahdollistaa raskaamman työnteon ja nopeamman matkanteon etenkin kovalla maaperällä.
Nykyaikaiset hevosenkengät tehdään yleensä teräksestä tai alumiinista. Entisaikaan kengityssepät takoivat kengät alusta loppuun itse, mutta nykyään käytetään lähinnä tehdasvalmisteisia kenkiä, jotka seppä takoo lopulliseen muotoon. Jos hevonen joutuu liikkumaan liukkailla alustoilla (talvikeli, kilparatsastus nurmikentällä), kenkään kiinnitetään hokkeja antamaan lisäpitoa.
Kenkien on sovittava kooltaan ja tyypiltään hevosen kavioon ja käyttöön. Ne on myös irrotettava säännöllisin väliajoin (hevosesta ja olosuhteista riippuen noin 4–8 viikkoa) kasvaneen kavion oikeaan muotoon vuolemista varten. Samoja kenkiä voi kuitenkin käyttää useaan kertaan, jos ne yhä sopivat eivätkä ole liian kuluneita. Liian pitkiksi kasvaneet tai vääränmuotoisiksi vuollut kaviot voivat pakottaa hevosen jalkojen nivelet rasittaviin ja vahingollisiin asentoihin. Myös kenkien kiinni naulaaminen on tarkkaa työtä, koska kavion sisällä on herkästi vahingoittuvia kudoksia. Hevosen terveys, liikkumiskyky ja käyttökelpoisuus ovat hyvin pitkälti kiinni kavioiden terveydestä, joten kengitys ja vuoleminen on syytä teettää ammattinsa osaavalla kengityssepällä – tai ainakin hankkia itselleen kunnollista alan opetusta.
Hevosta ei aina ole välttämätöntä kengittää, sillä kaviot saattavat kulua sopivaan tahtiin omia aikojaankin, varsinkin jos hevonen on vähäisessä käytössä tai laidunlomalla. Yleensä kenkiä tarvitsemattomankin hevosen kaviot täytyy silti säännöllisesti vuolla. Kengitystarve riippuu lähinnä hevosyksilön kavioaineksen laadusta, maaperästä ja hevosen käytöstä. Joissakin tapauksissa kengitys on kuitenkin keino korjata hevosen rakennevioista johtuvia virheellisiä liikeratoja (jolloin hevonen esimerkiksi yhtenään kolhii jalkoja toisiinsa), pitää muuten ontuva hevonen kivuttomana tai hoitaa jalan tai kavion vammaa.
Varsa tai nuori hevonen kengitetään ensimmäistä kertaa vasta, kun se alkaa tarvita kengitystä kavion kulumisen vuoksi tai virheellisten jalka-asentojen tai liikkeiden korjaamiseksi. Ravurivarsojen opetus ja valmennus alkaa aiemmin kuin ratsujen, ja tästä syystä niitä ryhdytään kengittämään aiemmin. Kavioita kuitenkin vuollaan jo pienestä pitäen tarpeen mukaan, ja on tavallista totuttaa varsaa jo nuorena kengittämiseen nostelemalla sen kaikkia jalkoja ja koputtelemalla kavioita kengitystyökaluilla.
Hevosenkenkä tunnetaan onnenkaluna, joka on ollut tapana ripustaa kodin seinälle. Perinteisintä on ollut ripustaa se suupuoli ylöspäin, jotta onni ei valuisi hukkaan. Hevosenkenkä kuuluu nykyaikaisiin, melko laajalle levinneisiin taikakaluihin ja onnenmerkkeihin yhdessä neliapilan, jäniksenkäpälän ja vastaavien kanssa. Yleensä hevosenkengän onnea tuovaan vaikutukseen ei ehkä suoranaisesti uskota, mutta sen aikaansaamaan onneen liittyvä uskomusperinne tunnetaan myös Suomessa. Myös suomalaiset uudenvuodentinat valetaan yleensä hevosenkengän muotoisista tinankappaleista.
Jäniksenkäpälä
Jäniksenkäpälä on jäniksen kuivattu jalkaterä. Jäniksenkäpälää on käytetty muun muassa jauhojen levittämiseen ja poispyyhkimiseen leivonta-alustalta. Yleisimmin jäniksenkäpälä tai kaninkäpälä tunnetaan kuitenkin onnenkaluna.
Englannin kuninkaana toimi vuosina 1035–1040 vuonna 1037 kruunattu Harald Jäniksenkäpälä. Liikanimi "Jäniksenkäpälä" tuli hänen metsästystaidoistaan.
Ilmastointiteippi
Ilmastointiteippi on luja, vedenkestävä ja joustava teippilaatu. Se on tavallisesti mustaa tai hopeanväristä, mutta sitä valmistetaan myös muissa väreissä ja läpinäkyvänä. Ilmastointiteippi on kuitupohjainen, monikäyttöinen teippi, jonka saa kestävyydestään huolimatta käsin poikki reunasta repimällä.
Ilmastointiteipistä käytetään puhekielessä muun muassa kutsumanimiä "hopeateippi, ilmari" ja "jeesusteippi" (tai "jesari", "jesse"). Joskus käytetään virheellisesti termiä "roudarinteippi", joka viittaa tosiasiassa toiseen hieman samantyyppiseen teippiin (engl. roudarinteippi = gaffer tape, ilmastointiteippi = duct tape). Tuotteiden olennaisin ero on, että roudarinteippi irtoaa kiinnityspinnasta puhtaasti, ilmastointiteippi jättää tahmaa.
Ilmastointiteippi kehitettiin Yhdysvalloissa vuonna 1942 vedenkestäväksi ammuslaatikoiden sulkijaksi. Pian teipin käyttöönoton jälkeen sotilashenkilöt huomasivat ilmastointiteipin monikäyttöisyyden aseiden, ajoneuvojen ja lentokoneiden korjaamisessa. Toisen maailmansodan jälkeen teippi vauhditti asuntobuumia ja toimi ilmastointi­kanavien (eng. "ventilation duct") yhteenliittäjänä. Ilmastointiteipin väri vaihdettiin armeijanvihreästä harmaaseen, jotta se sopisi paremmin peltisten ilmastointikanavien väritykseen. 1970-luvulla ilmastointiteippirullia alettiin pakata kutistusmuoviin, jolloin tahmeiden rullien myynti helpottui ja pian sen jälkeen markkinoille tuli uusia värivaihtoehtoja.
Huolimatta "ilmastointiteippi"-nimityksestään sitä ei enää käytetä ilmastointiasennuksissa, vaan niissä käytetään itsestään vulkanoituvaa teippiä.
Ilmastointiteippiä käytetään hyvin laajasti lukemattomissa eri tarkoituksissa niin kotikäytössä kuin teollisuudessa. Esineiden kiinnittäminen, korjaaminen tai jopa koristelu onnistuu ilmastointiteipillä. Ilmastointiteippiä voi myös käyttää muistilappuna, kun sen liimaa näkyville ja kirjoittaa tussikynällä teipin selkäpuolelle muistettavan asian.
Ilmastointiteipistä on tullut vakiovaruste NASA:n avaruuslennoilla. Ilmastointiteippiä käytettiin Apollo 13-avaruuslennolla avaruusaluksen CO2-suodattimen korjaamisessa ja sillä korjattiin myös Lunar Roverin lokasuoja Apollo 17-avaruusohjelman aikana Kuussa. NASAn nykyisten ohjeiden mukaan astronautti teipataan vaarattomaksi mikäli hänestä tulee sekava ja hän uhkaa lennon turvallisuutta.
Ilmastointiteippiä voi soveltaa ensiaputoiminnassa, mikäli ensiapuun tarkoitettuja välineitä ei ole saatavilla. Ilmastointiteipillä voi tehdä esimerkiksi jalkatuen/kylmäpussin kiinnityksen, tukea käden olkatuella tai sitoa haavalapon paikoilleen. Ilmastointiteippiä on esitetty myös käytettäväksi syylänhoidossa.
Korpiklaani
Korpiklaani on suomalainen Lahdesta kotoisin oleva, sekä suomeksi että englanniksi laulava folk metal -yhtye, jonka perusti Jonne Järvelä vuonna 2003. Aikaisemmin yhtyeen sanoitukset olivat saamenkielisiä, jolloin yhtyeen nimi oli "Shaman". Yhtye saavutti suuremman yleisön, kun se sai tarjouksen levytyssopimuksesta Nuclear Blastin kanssa. Siitä lähtien Korpiklaani on esiintynyt isoilla festivaaleilla ja ollut niillä pääesiintyjänä.
Yhtyeen sanoitukset liittyvät usein suomalaiseen muinaisuskoon, ja musiikissa sekoitetaan perinteisen suomalaisen kansanmusiikin elementtejä metallimusiikkiin esimerkiksi jouhikolla, viululla, harmonikalla, huilulla ja jopa virolaisella torupill-säkkipillillä. Laulu on matalaa ja käheää vokalisointia, joka muistuttaa kuitenkin myös hyvin paljon yhtyeen "Shaman"-nimellä toimivan aikaisemman tuotantokauden joikulaulamista.
Aiemmin suomenkielisiä sanoituksia Korpiklaanille kirjoitti mm. Poropetra yhtyeessä vaikuttanut Juha Jyrkäs, (aiemmin nimellä Virva Holtiton), mutta vuodesta 2011 lähtien pääasiallinen sanoittaja on ollut runoilija Tuomas Keskimäki, joka on sanoittanut myös Jonne Järvelän soolotuotantoa. Korpiklaanin suomenkielisissä sanoituksissa on paljon vaikutteita kalevalalaisesta nelipolvitrokeisesta runomitasta.
Manala-albumilla esiintyi myös ensikertaa yhtyeen uusi viulisti Tuomas Rounakari. 
Haitaristi Juho Kauppisen jätettyä yhtyeen alkuvuodesta 2013, tuli uudeksi jäseneksi Sami Perttula.
Korpiklaani on kasvattanut tasaisesti kansainvälistä suosiotaan esiintymällä säännöllisesti ulkomailla. Korpiklaani haki vuoden 2012 Uuden musiikin kilpailuun Metsälle-kappaleella.
Heinäkuussa 2018 yhtye pääsi esiintymään Gene Simmons's Bändin kanssa Master of Rockissa kun hän lainasi Jarkon bassoa.Studioalbumit
Linkkuveitsi
Linkkuveitsi eli kääntöveitsi on taskuveitsi jonka terä niveltyy kädensijaa vasten, tavallisesti sen sisään.
Terä on yleensä korkeintaan 8-13 senttimetrin mittainen. Linkkuveitsen koko on tavallista veistä pienempi. Se mahtuukin yleensä helposti taskuun; siitä myös vanhahtava nimi "taskuveitsi".
Linkkuveitsiä on useita erityyppisiä. Yksi ero on siinä, että terää ei lukita paikalleen vaan sen saa aina taitettua takaisin sisään riittävällä voimalla. Toisentyyppisissä veitsissä terä lukittuu ja se on vapautettava jollakin tavalla, ennen kuin se taittuu sisään.
Linkkuveitsen muunnelmia ovat stiletti, niin kutsuttu perhosveitsi ja monitoimityökalut, tunnetuimpina merkkeinä Victorinox ja Leatherman. Stiletissä terä ponnahtaa jousivoimalla, joko kahvan sivusta tai sisältä, ja lukkiutuu käyttöasentoonsa. Perhosveitsessä kahva jakautuu kahteen osaan, ja terä voidaan kääntää suojaan näiden osien sisään. Leathermanin tyyppisissä työkaluissa terät ovat käännettävissä kahvan suojaan kääntöveitsien tapaan.
Maailman eniten valmistettu linkkuveitsi lienee ranskalainen Opinel. Sen terä lukkiutuu käyttöasentoonsa pyöräytettävällä lukkolaitteella.
Niin kutsutuissa monitoimilinkkuveitsissä voi olla useita erilaisia teriä: sahoja, korkinavaajia, korkkiruuveja, kynsiviiloja. Kuuluisin tällainen veitsisarja ovat Sveitsin armeijan linkkuveitset.
Sateenvarjo
Sateenvarjo on kannettava hyötyväline, jota käytetään sateelta suojautumiseen. Auringolta suojautumiseen käytettävää tyyppiä sanotaan aurinkovarjoksi tai päivänvarjoksi. Sateenvarjo valmistetaan yleensä kiristämällä vedenpitävää kangasta tai muovia kokoon taitettavan metallikehikon päälle. Myös kevyempää lasikuitukehikkoa voidaan käyttää.
Englanninkielinen sateenvarjoa tarkoittava sana "umbrella" tulee latinankielisestä sanasta "umbra", joka tarkoittaa peittämistä tai varjoa.
Auringonvarjoja tai sateenvarjoja on käytetty jo tuhansia vuosia niin muinaisessa Assyriassa, Kreikassa, Egyptissä kuin Kiinassakin. Kiinalaiset sateenvarjot tehtiin yleensä silkistä tai öljypaperista bambukehikon päälle. Eurooppaan kannettavat varjot levisivät vasta 1600-luvulla. Englannissa päivänvarjoja käyttivät aluksi vain naiset, mutta 1700-luvun puolivälissä tapa levisi miestenkin keskuuteen . Teräskehikon sateenvarjoihin keksi Samuel Fox vuonna 1852.
Kokoontaitettava sateenvarjo menee pienempään tilaan kuin perinteinen.
Belenos
Belenos (vaihtoehtoisia nimiä Belenus, Belinus, Belinu, Bellinus, Belus, Beli) eli "loistava" oli kelttiläisen mytologian valon jumala, jota palvottiin Galliassa, Britanniassa ja nykyisen Italian sekä Itävallan alueilla. Hänelle rakennettuja pyhäkköjä oli Skotlannista aina Adrianmerelle asti. Belenos tarkoittaa "loistavaa" ja hänet yhdistetään tuleen ja parantamiseen. Belenos oli myös lampaiden ja karjan suojelija. Roomalaisena aikana hänet yhdistettiin Apolloon. Hänen vaimonsa oli Belisama.
Kelttien kevätjuhla Beltane on saattanut alun perin liittyä Belenoksen palvontamenoihin.
Dmitri Pavlovitš Romanov
Suuriruhtinas Dmitri Pavlovitš Romanov (; 18. syyskuuta 1891 Iljinskoje, Moskovan läh., Venäjän keisarikunta – 5. maaliskuuta 1941 Davos, Sveitsi) oli venäläinen aatelismies, joka parhaiten muistetaan Grigori Rasputinin murhasta vuonna 1916. Romanov oli Venäjän tsaarin Nikolai II:n serkku.
Vuoden 1917 vallankumouksen aikana bolševikit murhasivat Dmitri Pavlovitšin perheen jäsenet. Bolševikit lähettivät Dmitri Pavlovitšin Persian rintamalle sotimaan valkoisia vastaan, mutta tämä pakeni brittien avulla Teheranin kautta Bombayhin ja sieltä edelleen Lontooseen. Vuonna 1919 Dmitri Pavlovitš ja Feliks Jusupov tapasivat Lontoossa. Dmitri Pavlovitš avioitui vuonna 1927 amerikkalaisen Audrey Emeryn kanssa, joka otti nimekseen prinsessa Iljinski. Heille syntyi yksi poika, Paul Romanovsky-Ilyinsky (Павел Дмитриевич Романов-Ильинский), josta tuli myöhemmin Floridassa sijaitsevan Palm Beachin kuvernööri. Dmitri Pavlovitš ja Audrey Emery erosivat vuonna 1939. Dmitri Pavlovitš Romanov kuoli tuberkuloosiin Davosissa vuonna 1941.
Kävelykeppi
Kävelykeppi on liikkumisen apuna käytettävä kahvalla varustettu keppi, johon nojaamalla liikkuja voi siirtää osan vartalon painosta jaloilta kepin varaan. Vakavammissa yhden jalan vammoissa käytetään kahta kainalo- tai kyynärsauvaa. Kävelykeppiä tai matkasauvaa voidaan käyttää myös edessä olevan maan tai jään kantavuuden tarkastamiseen ennen sille astumista. Kävelykeppiä voidaan käyttää myös itsepuolustusaseena.
Miehet ryhtyivät kantamaan kävelykeppiä 1700–1800-luvulla miekan kantamisen sijaan. Sitä voitiin käyttää aseena, mutta se ei ollut tappava (jotkut kylläkin piilottivat ohuen miekan kävelykepin sisään). Ranskalainen taistelulaji la canne perustuu lyhyen kepin käyttöön aseena, ja englantilainen bartitsu kehitettiin erityisesti kävelykepeillä miekkailuun. 1800-luvun lopulla kehitetyssä japanilaisessa taistelutaidossa Uchida-ryū tanjōjutsussa käytetään länsimaista kävelykeppiä aseena miekkaa vastaan. Vuosikymmenien myötä kävelykeppi muuttui kuitenkin lähinnä herrasmiesten vaatekaapin osaksi.
Kävelykeppi tulee aina mitoittaa käyttäjänsä mukaan, ja sen vuoksi on olemassa myös pituudeltaan säädettäviä keppejä. Kepin pituuden ohella sen yläosan muotoilu, kämmenpohjaa tukeva malli, helpottaa keppiin tukeutumista. Kävellessä keppi pidetään vammattomalla puolella ja viedään yhtäaikaa tukea tarvitsevan jalan kanssa eteen askelta otettaessa. Hartioiden ja käsivarren rentouttaminen keppikävelyn tauoilla ennaltaehkäisee jännitystiloja, joita esimerkiksi voimakas keppiin nojautumisen tarve usein aiheuttaa.
Gerry Adams
Gerry Adams (s. 6. lokakuuta 1948 Belfast, Pohjois-Irlanti) on pohjoisirlantilainen poliitikko, joka on Sinn Féinin puheenjohtaja (1983–) ja Irlannin alahuoneen jäsen.
Vuonna 1972 Adams otettiin kiinni ja häntä pidettiin tutkintavankeudessa ilman oikeudenkäyntiä heinäkuuhun 1972 saakka, minkä jälkeen hän osallistui salaisiin neuvotteluihin Ison-Britannian ulkoasiainministeri William Whitelaw’n kanssa aselevosta IRA:n ja brittijoukkojen kesken. Kun tasavaltalaisjohtajat otettiin kiinni 1973, Adams yritti paeta, mutta hänet otettiin kiinni ja vapautettiin 1976.
Vuonna 1981 Adams tuli kuuluisaksi Euroopassa ja Yhdysvalloissa toimimalla IRA:n vankilassa olevien nälkälakkoilijoiden puolestapuhujana. Syömä- ja sitä edeltäneen pitkäkestoisen peseytymättömyyslakon tavoitteena oli palauttaa poliittisen vangin asema, jonka Ison-Britannian hallinto oli lakkauttanut muutamaa vuotta aikaisemmin. Sinn Féinin puheenjohtajana Adamsia on pidetty liikkeen politiikkaan kääntymisen päästrategina.
Adams oli aiemmin Iso-Britannian alahuoneen jäsen, mutta vuonna 2011 hän erosi sieltä ja pyrki ja pääsi Irlannin parlamenttiin.
Impilinna
Impilinna on kalevalaisessa tarustossa impien eli naimattomien naisten tai neitsyiden asuttama linna. Kokko eli vaakalintu on aikeissa kaapata jonkun, ja hyökkää miesten linnaa kohti. Linnan rautakatto kuitenkin torjuu Kokon. Kokko hyökkää vuorostaan naisten linnan kimppuun, mutta sen lautakatto torjuu hyökkäyksen. Lopulta Kokko hyökkää impilinnaan. Sen suojana on pelkkä liinakatto, jonka kokko repii, saaden saaliikseen immen. Kokko valitsee parhaan ja pisimmän tyttöjoukosta.
Impilinnoiksi on kutsuttu yksin elävien naimattomien naisten asuttamia taloja. Impilinna-nimen ovat saaneet myös useat nykyajan rakennukset kuten kerrostalot, joissa asuu tai on asunut pääosin naisia.
Sakkola
Sakkola (kirkonkylän nimenä vuodesta 1948 ) on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovutetulla alueella. Kunnan pinta-ala oli 349,4 km², ja vuonna 1939 siellä oli 6 395 asukasta.
Sakkolan vanha historiallinen nimi on Sakkula. Sakkula-niminen pogosta oli olemassa jo 1200-luvulla. Pähkinäsaaren rauhassa se jäi Novgorodin puolelle, ja mainitaan Vatjan viidenneksen verokirjassa Sakkulan muodossa. Nimi muutettiin vuonna 1735, kun papisto ja virkamiehet alkoivat kirjoittaa U:n tilalle O:n ruotsin kielen ääntämisen mukaan. Kansan suussa historiallinen Sakkula-nimi säilyi kuitenkin pitkään.
Suvanto jakaa Sakkolan kahtia. Kirkonkylä sijaitsi järven pohjoispuolella. Alkujaan nykyistä kokoa suurempi järvi laski länteen päin Vuokseen ja Vuoksi Käkisalmen kautta Laatokkaan. Vuonna 1818 kevättulvien takia kaivettiin oja Suvannon ja Laatokan välillä olleeseen hiekkakannakseen. Lopulta Suvannon vesi syöksyi Laatokkaan sellaisella voimalla, että vei mukanaan suuria puita, kiviä ja rakennuksia. Jylinä kuului Pähkinälinnaan asti, missä soitettiin kirkonkelloja kolme vuorokautta. Topelius kertoo kirjassa "Vanha kaunis Suomi", että rakennuksen pirstaleilla kiekui kukko Laatokalla. Järven pinta laski seitsemän metriä ja syntyi 5 000 hehtaaria viljelyskelpoista maata. Yhteys Vuokseen katkesi kokonaan. Tämän jälkeen Vuoksen rantojen viljelijät päättivät alentaa kevättulvia. Kiviniemessä kaivettiin ja syntyi koski, jonka kautta Vuoksen vedet alkoivat virrata Suvannon ja sen uuden lasku-uoman, Taipaleenjoen, kautta Laatokkaan vuonna 1857. Tämän seurauksena Vuoksen lasku-uoma muuttui täysin ja vanhan pohjoisemman virtaus tyrehtyi, kun valtaosa Vuoksen virtaamasta alkoi kulkea Suvannon kautta.
Sakkolan väestöä sijoitettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin kuntiin: Huittinen, Lempäälä, Messukylä, Pirkkala, Punkalaidun, Tottijärvi, Tyrvää, Vesilahti ja Viiala.
Sakkolan kylät olivat Arkuntanhua, Haitermaa, Haparainen, Kaarnajoki, Karhola, Kelja, Kiviniemi, Kottila, Lapinlahti, Lohijoki, Lupra, Mönkö, Ojaniemi, Petäjärvi, Purpua, Riiska, Röykkylä, Sakkola, Valkjärvi, Viiksanlahti, Vilakkala ja Volossula.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 13 koulupiiriin.
Sakkola oli erityisen tunnettu laadukkaista porsaistaan. Sakkola kehittyi porsaspitäjäksi rajojen ollessa vielä avoimia, ja pietarilaisille tuotettiin 4–6-viikkoisia teurasporsaita. Sittemmin markkina-alue laajeni enemmälti Suomeen. Sakkolan porsaita ei tuotettu suurissa sikaloissa, vaan yksityisten ihmisten maatiloilla. Sakkolan ylivertaisten porsaiden maine heikkeni kuitenkin aiheettomasti, kun muiden pitäjien heikompilaatuisia porsaita alettiin kaupitella sakkolalaisina. Usein sanotaan, että Sakkolan porsaille tunnusomaisia olivat suuret luppakorvat.
Raja-Karjala
Raja-Karjala on historiallinen alue, joka käsittää Laatokan Karjalan pohjoisimman osan Laatokan pohjoispuolelta luovutetussa Karjalassa. Raja-Karjalaan kuuluivat Salmin kihlakunnan kunnat, Impilahti, Suistamo, Soanlahti, Salmi, Suojärvi ja Korpiselkä. Raja-Karjalassa puhuttiin yleisesti karjalan kieltä ja suurin osa väestöstä oli ortodokseja. Nykyisin entinen Raja-Karjalan alue kuuluu Venäjän Karjalan tasavallan Suojärven ja Pitkärannan piireihin.
Raja-Karjalan alue kuului alkujaan Novgorodille ja sittemmin Venäjälle kuuluneeseen Käkisalmen lääniin ja siirtyi sen mukana Ruotsille Stolbovan rauhassa 1617. Ruotsi menetti alueen Suuressa Pohjan sodassa Venäjälle 1721, jonka jälkeen alue tuli kuulumaan Viipurin kuvernementtiin. Vuonna 1812 alue liitettiin muun Vanhan Suomen mukana Suomen suuriruhtinaskuntaan.
Vuonna 1940 Suomi luovutti alueen Neuvostoliitolle talvisodan päättäneessä Moskovan rauhansopimuksessa. Jatkosodan alussa 1941 suomalaisjoukot valtasivat alueen takaisin ja väestö palasi koteihinsa. Suomi vetäytyi alueelta kesällä 1944 ja väestö evakuoitiin uudelleen muualle Suomeen. Raja-Karjalan väestö kuului suurelta osin Suomen Karjalan karjalankieliseen vähemmistöön ja heidän jälkeläisensä muodostavat edelleen enemmistön Suomen karjalankielisestä vähemmistöstä.
Sodan jälkeen Raja-Karjala venäläistyi, koska alkuperäiset asukkaat evakuoitiin talvisodan aikana ja uudelleen jatkosodan lopulla muualle Suomeen, pääasiassa Pohjois-Karjalaan (mm. Valtimolle) ja Pohjois-Savon pohjoisosiin sekä Kainuun eteläosaan ja Pohjois-Pohjanmaalle. Entisen Raja-Karjalan alueelle tuli pääasiassa venäläisiä, mutta jonkin verran myös karjalaisia ja muita kansallisuuksia.
Viipurin vanha raatihuone
Viipurin raatihuone sijaitsee kaupungin keskustassa Torkkeli Knuutinpojan torin laidalla. Rakennuksen kaksi alinta kerrosta ovat peräisin 1600-luvulta ja ylin kerros sekä nykyinen uusrenessanssia edustava julkisivu on rakennettu vuonna 1895 arkkitehti Brynolf Blomqvistin suunnitelmien mukaan.
Vanha raatihuone rakennettiin vuonna 1652 riehuneen kaupunkipalon jälkeen, jolloin tuli hävitti Viipurin edellisen raatihuoneen. Se kuitenkin vaurioitui pahoin Suuren Pohjan sodan aikana Viipurin piirityksessä vuonna 1710 sekä lievemmin vuosien 1738 ja 1793 tulipaloissa. Vanha raatihuone jäi pois käytöstä 1797, kun uusi raatihuone valmistui nykyiselle Raatihuoneentorille. 1800-luvulla rakennus oli muun muassa ruotsalais-saksalaisen seurakunnan sekä kaupunginkirjaston käytössä, kunnes sen tiloissa avattiin Viipurin historiallinen museo vuonna 1895. Samassa yhteydessä rakennusta remontoitiin sekä sisä- että ulkopuolelta. Museo toimi vanhalla raatihuoneella aina talvisotaan saakka, jolloin sen kokoelmat siirrettiin Lahteen ja Hämeenlinnaan. Sodan viimeisenä päivänä 13. maaliskuuta 1940 rakennus sai osuman palopommista ja kärsi pahoja vaurioita.
Vanhan raatihuoneen edustalla on vuonna 1908 pystytetty Torkkeli Knuutinpojan patsas.
Hulluna sinuun
Hulluna sinuun ("Mad About You") oli Paul Reiserin ja Helen Huntin tähdittämä tilannekomediasarja. Tarina kertoi tuoreesta avioparista Paul ja Jamie Buchmanista New Yorkissa. Ohjelmaa tuotettiin NBC:lle vuosina 1992–1999, seitsemän tuotantokauden ajan. Sarjassa näytteli myös "Frendeistä" tunnettu näyttelijä Lisa Kudrow Ursula Buffayn roolissa.
Sarja on voittanut neljä Golden Globe -palkintoa sekä 32 muuta palkintoa.
Kasimir Leino
Kasimir Leino (oikealta nimeltään Kasimir Agathon Lönnbohm, 17. marraskuuta 1866 Paltamo – 8. maaliskuuta 1919 Helsinki) oli kirjailija, sanomalehtimies ja teatterimies. Nykyisin hänet tunnetaan paremmin Eino Leinon veljenä kuin kirjailijana, vaikka hänellä on runsaasti omaakin tuotantoa.
Kasimir Leino syntyi Paltamon Paltaniemellä (nyk. Kajaania) liperiläistä Mustosen sukua olevan komissionimaanmittari Anders (Antti) Lönnbohmin kymmenlapsiseen suurperheeseen. Leinon äiti oli Anna Emilia Kyrenius Sortavalan läheltä. Leino pääsi ylioppilaaksi 1884, valmistui filosofian kandidaatiksi 1888 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1896.
Ylioppilasaikanaan Leino työskenteli "Hämeen Sanomat" -lehden toimittajana ja myöhemmin jonkin aikaan "Valvoja" ja "Suomen Kuvalehti" -lehtien toimittajana, samoin kuin "Uusi Suometar" -lehden taidearvostelijana. Paitsi teatterialan kriitikkona nuorsuomalaisessa "Päivälehdessä", hän oli myös Maaseututeatterin ensimmäinen johtaja 1899–1903 ja Suomalaisen teatterin apulaisjohtajana hän ehti olla vuoden ja ohjata kaksi näytelmää, ennen kuin sai potkut Kaarlo Bergbomilta 1896, syynä vähäinen innostus työhön, ilmeisesti muiden kiireiden vuoksi.
Leino kirjoitti tutkimuksen "Minna Canth näytelmäkirjailija" (1897). Hänen muita tutkimuksiaan olivat "Prosper Mérimée. Elämäkerta ja teokset kirjallisuushistorialliselta kannalta" (väitöskirja 1895) ja taidehistoriaa käsittelevä "Hovimaalaaja Aleksander Lauréus ja hänen ympäristönsä" (1908). Leinon yhdessä veljensä Eino Leinon kanssa perustama "Nykyaika"-aikakauslehti ilmestyi 1898–1899, Leino oli lehden päätoimittaja. Vuonna 1904 hän perusti "Suomen Näyttämön", joka toimi kuitenkin vain vuoden verran.
Vuonna 1886 julkaistiin Leinon ensimmäiset teokset "Runokokeita" sekä kertomukset "Sukulais-rakkautta" ja "Emmalan Elli". Vuosina 1889–1890 Leino teki matkan Saksaan, Ranskaan ja Englantiin, jolloin tutustui näiden maiden kirjallisuuteen ja taiteeseen. Matkan aikana hän kirjoitti novellikokoelman "Elämästä. Pienempiä kertomuksia" (1889) sekä uuden runokokoelman "Ristiaallokossa" (1890). Pyrkimys vapautua ajatuksen ja elämän sovinnaisuudesta jatkui runokokoelmissa "Väljemmillä vesillä" (1893) ja "Runoja" (1899). Vuonna 1908 hänen koko lyriikastaan julkaistiin valikoima "25 vuotta". Vuonna 1905 ilmestyneen kertomuskokoelman "Testamentti y.m. kertomuksia" lisäksi hän kirjoitti näytelmät "Jaakko Ilkka ja Klaus Fleming" (runodraama 1901) ja "Lehtolapsi" (1905).
Leinon lukuisista suomennoksista mainittakoon Henrik Ibsenin runodraama "Brand" (1896); Prosper Mériméen pienoisromaani "Carmen. Espanjalaisen mustalaistytön elämäntarina" (1907), "Colomba. Kertomus Korsikan oloista 1810-luvulta" (1907) ja novellikokoelma "Helmiä" (1895); Arthur Schnitzlerin huvinäytelmä "Kaksi kirjailijaa" (1908) ja näytelmä "Viimeiset naamiot" (1908); Alphonse Daudet'n "Kuninkaita maanpaossa I–II" (1907–1908) ja Guy de Maupassantin "Valittuja novelleja 1–2" (1907).