Oikeuspositivismi
Oikeuspositivismi on modernin oikeustieteen ja oikeusfilosofian suuntaus, jonka mukaan lait ovat ihmisten tekemiä sääntöjä, ja että lain ja moraalin välillä ei ole välttämätöntä tai sisäsyntyistä yhteyttä. Tässä näkemyksessään oikeuspositivismi edustaa yhtä ääripäätä suhtautumisessaan kysymykseen, onko lailla ja moraalilla jonkinlainen sisäinen ja sisällöllinen suhde.
Oikeuspositivismin kuuluisimpia ajattelijoita ovat mm. Hans Kelsen, Alf Ross ja H. L. A. Hart. Eroistaan huolimatta heitä yhdisti ajatus oikeudesta, joka on aina ihmisten luomaa, inhimillisen tekemisen ja toiminnan tulosta. Oikeuspositivismi vastustaa luonnonoikeutta, jonka mukaan moraaliton laki ei ole oikea laki.
Oikeuspositivismin pääjaottelu on lakipositivismin eli legalismin ja teoreettisen positivismin välillä.
Oikeuspositivismi liittyy positivismiin, tieteenfilosofiseen liikkeeseen, joka pyrki puhdistamaan tieteen teologiasta ja metafysiikasta. Positivistit katsoivat, etteivät korkealentoiset filosofian osa-alueet kuten metafysiikka ja metaetiikka ole lainkaan tiedettä, koska tiede tähtää aina varmaan lopputulokseen jotain kautta. Metafyysiset pohdinnat ovat vain asioiden turhaa pyörittelemistä, eikä muiden tieteiden tulisi täten perustua tämänkaltaisille mielettömille pohdinnoille tai uskomuksille. Oikeustieteen puolella tätä ideaa kehitteli esimerkiksi Hans Kelsen "Puhtaassa oikeusopissaan".
Positivismi sanana viittaa ihmisten siirtymiseen yhteiskunnallisessa ajattelussaan tarkastelemaan positiivista vallankäyttöä, säädettyä lakia ihmiskunnan koossapitävänä voimana. Tämä oli eräs tärkeä harppaus kohti modernia yhteiskuntaa. Aikaisemmat filosofit (vielä Thomas Hobbes ja John Lockekin) ajattelivat maailmassa olevan jonkinlaisia luonnonoikeuksia, joille ihmisten moraalisuus ja sitä kautta säädetyt lait perustuivat. Nyt luonnontieteiden noustua ja ihmisen otettua luonnonlait omaan haltuunsa, tällaisille ajatuksille ei ollut enää tilaa. Ihminen oli luonnon herra, jonka velvollisuus on käyttää luontoa hyväkseen. Tätä ajatusta pohjusti jo 1600-luvun alussa Francis Bacon.
Luonnontieteet, fysiikka ja psykologia tutkivat sitä, "miten asiat ovat" ja ratkaisevat ongelmansa kausaalisuhteen avulla: Kun A tapahtuu, siitä johtuu välttämättä, että tapahtuu myös B.
Esimerkkinä, että jos...Tällainen tutkiminen ei kuitenkaan vastaa siihen "miten asioiden pitäisi olla". Tätä kysyviä tieteen aloja ovat mm. etiikka ja oikeustiede. Moraali esittää ihmisille erilaisia käyttäytymissäännöksiä, normeja, joiden mukaan elämme, mutta koska niitä ei voi suoranaisesti tutkia havaintojen kautta, voidaan kyseenalaistaa, kuinka pitkälle niiden tutkiminen on tiedettä. Oikeustiede on monien yhteiskuntajärjestystä rakennelleiden ajattelijoiden mielestä paras esimerkki pitämisestä (miten asioiden "pitäisi" olla).
Kelsen kuvasi olemisen ja pitämisen suhdetta "imputaation" kautta. Hänen mukaansa se on kausaalisuhdetta vastaava operoimisväline pitämistä tutkivien tieteiden yhteydessä. Siinä missä luonnontieteilijät pyrkivät varmaan tietoon kausaalisuudella, oikeustieteilijät pyrkivät samaan tavoitteeseen imputaation avulla. Tällaiset suhteet ovat muotoa: Kun A tapahtuu, "pitää" tapahtua myös B.
Esimerkiksi
Niin kausaalisuhde kuin Kelsenin luoma imputaatiokin perustuvat pitkälti Aristoteleen antiikissa luomaan syllogismiin eli tietynlaiseen johdonmukaiseen päättelyyn.
Kelsenistä ja Hartista poiketen Ross pyrki luomaan jonkinlaisen yhteyden olemisen ja pitämisen välille. Tätä hän kutsui oikeuden dualismiksi.