Rubber Soul
Rubber Soul on The Beatles -yhtyeen kuudes Britanniassa ilmestynyt albumi, joka julkaistiin joulumarkkinoille 3. joulukuuta 1965. Se oli yhtyeen ensimmäinen albumi, joka oli kokonaisuudeltaan enemmän kuin pelkkä kokoelma yksittäisiä lauluja tai singlejä. Albumi myös merkitsi Beatlesille uuden aikakauden alkamista niin musiikillisesti kuin filosofisestikin. Yhtye esimerkiksi teki uusia studiokokeiluja ottamalla mukaan sitarin, fuzz-basson ja urkuharmonin. Myös sanoituksissa Beatles haki yksinkertaisten rakkauslaulujen sijaan uutta, syvällisempää suuntaa. Kahden albumin tauon jälkeen kaikki kappaleet olivat yhtyeen itse tekemiä, mikä oli standardikäytäntö myös jatkossa.
Yhtyeen kotimaassa Britanniassa levy oli listaykkösenä yhdeksän viikon ajan ja pysyi listalla kaikkiaan 42 viikkoa. Myös kriitikoilta "Rubber Soul" on saavuttanut arvostusta, ja esimerkiksi vuonna 2003 "Rolling Stone" -lehti valitsi sen viidenneksi 500 kautta aikojen parasta albumia -listallaan. Lisäksi monet Beatles-kirjailijat pitävät albumia yhtenä hienoimmista Beatlesin kirjoittamista ja äänittämistä mestariteoksista.
Yhdysvalloissa albumin julkaisi 6. joulukuuta Capitol Records Britannian-painoksesta eroavana versiona. Siltä puuttuivat kappaleet ”Drive My Car”, ”Nowhere Man”, ”What Goes On” ja ”If I Needed Someone”, joiden tilalla olivat Britanniassa jo edellisellä "Help!"-levyllä ilmestyneet ”I’ve Just Seen a Face” ja ”It’s Only Love”. Yhdysvalloissa "Rubber Soul" oli listaykkösenä kuusi viikkoa, ja sitä on myyty siellä yli neljä miljoonaa kappaletta.
Beatlesin edellinen albumi "Help!" oli ilmestynyt elokuussa 1965, mutta siitä huolimatta yhtyeen levy-yhtiö EMI ja tuottaja George Martin halusivat edellisvuosien tapaan uuden albumin joulumarkkinoille.
Kun "Rubber Soulin" sessiot alkoivat 12. lokakuuta, Beatlesilla oli kasassa vain vähän materiaalia, minkä vuoksi yhtyeen oli pakko kirjoittaa ja äänittää tusinan verran uusia kappaleita neljän viikon aikana. "The Beatles – suuri historia" -kirjan kirjoittajan Tenho Immosen mukaan yhtye vastasi haasteeseen luomalla innovatiivisia poplauluja, kuten ”Norwegian Wood (This Bird Has Flown)”, ”Nowhere Man” ja ”In My Life”. Lisäksi Beatles laajensi studiokokeilujaan ottamalla mukaan kappaleisiin sitarin, fuzz-basson ja urkuharmonin. Kappaleissa ”Michelle” ja ”Girl” käytettiin kreikkalaistyylisiä kitaramelodioita. George Martinin pianosoolon kappaleessa ”In My Life” haluttiin kuulostavan cembalolta, joten se äänitettiin puolinopeudella ja oktaavia alempaa, minkä jälkeen nauha muutettiin normaaliin pyörimisnopeuteen.
Albumi äänitettiin Abbey Roadin studioilla loka–marraskuussa 1965. Ensimmäisenä työstettiin kappaletta ”Run for Your Life”. Sessioiden päätyttyä yksi kappale jäi uupumaan, jolloin mukaan otettiin edellisen "Help!"-levyn sessioissa yli jäänyt ”Wait”,Immonen: s. 250. johon tehtiin vielä hieman päällekkäisäänityksiä. Yhdysvaltain-painoksen kappaleet ”I’ve Just Seen a Face” ja ”It’s Only Love” oli äänitetty 14. ja 15. kesäkuuta 1965.
Sessioissa nauhoitettiin myös yksi kappale, joka ei päätynyt albumille. Kyseinen ”12-Bar Original” oli Beatlesin ensimmäinen instrumentaali, ja yhtye yritti tehdä siitä Booker T. & the M.G.’s -tyylistä R&B- ja soul-kappaletta. ”12-Bar Original” julkaistiin lopulta vuoden 1996 "Anthology 2" -kokoelmalla.
"Rubber Soul" merkitsi uusien ideoiden alkamista niin musiikillisesti kuin filosofisestikin. Tenho Immonen on todennut, että levyn myötä yhtyeen jäsenet alkoivat kasvaa aikuisiksi. John Lennonin mukaan albumin mukana päättyi yhtyeen ”lapsenomainen heimovaihe”, ja vastaavasti alkoi uusi, ”itsetajuinen kausi”. Albumi oli Beatlesin ensimmäinen, joka oli kokonaisuutena enemmän kuin pelkkä kokoelma yksittäisiä lauluja tai singlejä.Immonen: s. 249.
Yhtye oli päättänyt ennen albumin levyttämistä, että kaikki kappaleet tulisivat olemaan sen jäsenten itse tekemiä. Kyseistä kaavaa jatkettiin aina yhtyeen hajoamiseen asti, pienenä poikkeuksena "Let It Be" -albumin vajaan 40 sekunnin pituinen lainakappale ”Maggie Mae”.
Albumin neljästätoista kappaleesta seitsemässä John Lennonin osuus kirjoittajana on yli puolet. Kokonaan hänen tekemiään ovat ”Nowhere Man”, ”Girl” ja ”Run for Your Life”, ja lisäksi ”Norwegian Wood (This Bird Has Flown) on lähes täysin hänen käsialaansa. ”The Word” on Lennonin ja Paul McCartneyn yhdessä tekemä, mutta enimmäkseen Lennonin aikaansaama. Myös ”What Goes On” oli alkujaan Lennonin varhainen kappale, joka äänitystilanteessa kirjoitettiin McCartneyn ja rumpali Ringo Starrin kanssa osittain uudelleen. ”In My Life” -kappaleen sävellystä sekä Lennon että McCartney väittivät myöhemmin omakseen, mutta sanoitus on Lennonin. McCartney kirjoitti yksin laulut ”You Won’t See Me” ja ”I’m Looking Through You”. Hän teki myös valtaosan kappaleesta ”Michelle”, jonka väliosan kirjoittamisessa Lennon auttoi häntä. ”Drive My Car” on McCartneyn sävellys, mutta Lennon oli apuna sen sanoittamisessa. George Harrison kirjoitti kappaleet ”Think for Yourself” ja ”If I Needed Someone”.
Harrisonin rooli studiossa oli merkittävä, sillä hän teki lukuisia sovitusehdotuksia, jotka määrittävät levyn äänimaailmaa. Hänen mieltymyksensä amerikkalaiseen soul- ja R&B-musiikkiin vaikuttivat ”Drive My Carin” basso- ja kitaraosuuksien syntyyn. Harrisonin kasvava kiinnostus intialaista musiikkia kohtaan puolestaan kuului ”Norwegian Wood (This Bird Has Flown)” -kappaleessa soivassa sitarissa. Se oli samalla ensimmäinen kerta, kun kyseistä soitinta kuultiin poplevyllä.Immonen: s. 254.
Rumpali Ringo Starr sai ensimmäistä kertaa nimensä lauluntekijätietoihin kappaleessa ”What Goes On”, jonka tekijäksi hänet yhdessä Lennonin ja McCartneyn kanssa merkittiin. Starrin itsensä mukaan hänen panoksensa oli ”noin viisi sanaa”.
Itse musiikin lisäksi myös sanoituksissa yhtye haki uutta suuntaa verrattuna aiempiin yksinkertaisiin tyttö-poika-tarinoihin.Immonen: s. 252. Laajempien teemojen tavoittelu oli pienimuotoisesti aloitettu jo edellislevyn kappaleissa ”Help!” ja ”You’ve Got to Hide Your Love Away”. Beatlesin musiikkikustantaja Dick James oli kritisoinut yhtyettä siitä, ettei suurin osa sen sanoituksista etene mihinkään tai kerro tarinaa. Uuteen sanoitustyyliin vaikuttivat myös Bob Dylanin kappaleet ”Subterranean Homesick Blues” ja ”Like a Rolling Stone”, jotka kuultuaan Beatlesin jäsenet ymmärsivät, kuinka kauas poplaulujen aiheita pystyi siirtämään, ja että heidänkin tulisi ottaa jatkossa asia huomioon. Monet muut brittiläiset yhtyeet olivat jo seuranneet Dylanin viitoittamaa tietä ja julkaisseet singlejä, jotka olivat perinteisiä popkappaleita syvällisempiä. Esimerkiksi The Rolling Stonesin ”(I Can’t Get No) Satisfaction”, The Kinksin ”See My Friends”, The Animalsin ”We Gotta Get out of This Place” ja The Whon ”My Generation” sisälsivät sosiaalisia ja seksuaalisia näkemyksiä, jotka Tenho Immosen mukaan saivat Beatlesin sanoitukset näyttämään hieman kesyiltä.
"Rubber Soulin" järjestyksessään toinen raita ”Norwegian Wood (This Bird Has Flown)” oli yksi ensimmäisistä Beatles-kappaleista, jossa pääosassa oli musiikin sijaan sanoitus. Jo sen ensimmäiset sanat olivat tavallisuudesta poikkeavat: ”Minulla oli kerran tyttö/Vai pitäisikö sanoa/Että hänellä oli kerran minut”. Sanoitus otettiin sittemmin mukaan englantilaista runoutta esittelevään antologiaan.
Brittipainoksen avauskappale ”Drive My Carin” tekstin on tulkittu sisältävän seksuaalisia vihjeitä. Myös sukupuoliroolit ovat kääntyneet päinvastaisiksi, sillä tekstissä nainen kohdistaa sanansa miehelle. Kappaleen viimeisessä säkeistössä Lennonin ja McCartneyn laulamissa sanoissa on pieniä eroja. ”Drive My Caria” seuraava ”Norwegian Wood (This Bird Has Flown)” käsittelee John Lennonin avioliiton ulkopuolista suhdetta. Lennonin ystävän Pete Shottonin mukaan kyse oli Lennonille läheisestä lehtinaisesta. Kolmas kappale ”You Won’t See Me” äänitettiin albumin viimeisessä sessiossa 11. marraskuuta. Laulun teksti käsittelee McCartneyn ja Jane Asherin parisuhdetta, ja kappaleessa kertoja valittaa, kuinka hän kärsii siitä, ettei toinen vastaa puheluihin eikä halua tavata.
”Nowhere Man” on ensimmäisiä Beatles-kappaleita, joka ei kerro rakkaudesta. Se syntyi, kun Lennon oli eräänä aamuna viiden tunnin ajan yrittänyt tehdä uutta laulua, kunnes lopetti ja meni makaamaan vuoteeseen. Silloin hän oli alkanut ajatella olevansa ”mies ei missään istumassa ei missään”, ja laulu sai alkunsa. ”Nowhere Man” on ”Helpin” ja ”I’m a Loserin” tavoin kappale, joka käsittelee Lennonin omaa riittämättömyyden tunnetta. ”Think for Yourself” on albumin ensimmäinen kahdesta George Harrisonin kirjoittamasta laulusta. Harrison muisteli myöhemmin, että se käsitteli todennäköisesti Britannian hallitusta. Paul McCartney soittaa siinä fuzz-bassoa.
”The Word” oli McCartneyn yritys tehdä hyvä laulu vain yhtä nuottia käyttämällä. Sanoitus edustaa Beatlesille siirtymävaihetta, sillä siinä sekoittuvat yhtyeen alkuajoille tyypillinen ”tyttö tapaa pojan” -tyylinen tarina ja myöhempien vuosien hippityylinen ”rauhaa ja ymmärrystä” -teema. Vaikka ”The Word” kertoo rakkaudesta, se ei ole rakkauslaulu, vaan siinä käsiteltävä rakkaus tuo ”vapautta ja valoa” ja opastaa ”oikealle tielle”. Myöhemmin John Lennon sanoi laulun kertovan oivaltamisen hetkestä, jonka kannabiksen ja LSD:n käyttäjät väittävät kokevansa. A-puolen päättävä ”Michelle” oli ollut raakileena olemassa jo 1950- ja 60-lukujen vaihteessa. Tuolloin McCartney oli kuullut liverpoolilaisissa taideopiskelijajuhlissa erään opiskelijan soittavan ranskalaiselta kuulostavaa laulua, ja hieman myöhemmin McCartney sävelsi kappaleesta parodiaversion. "Rubber Soulin" äänityksissä hän ja John Lennon viimeistelivät kappaleen. McCartney halusi säilyttää alkuperäisen ranskalaisen tunnelman, joten hän nimesi kappaleen ranskalaisen naisen nimen mukaan, ja lisäsi sanoitukseen joitakin ranskankielisiä sanoja.
Albumin B-puolen aloittaa Ringo Starrin laulama country-tyylinen ”What Goes On”. Beatles oli esittänyt sen tuottaja George Martinille jo maaliskuussa 1963 mahdollisena ehdokkaana ”Please Please Me” -singlen seuraajaksi. ”Girl” valmistui sessioiden viimeisenä kappaleena, ja se oli John Lennonin suurimpia suosikkeja hänen omista Beatles-kappaleistaan. Laulussa esiintyvän tytön esikuvana ei ollut kukaan todellinen ihminen, vaan haavekuva täydellisestä naisesta. Kappaleen teksti käsitteli myös kristinuskoa ja erityisesti katolilaista ajattelua, jonka mukaan onnen saavuttaminen edellyttää kärsimystä.
”I’m Looking Through You” käsittelee ”You Won’t See Men” tavoin Paul McCartneyn ja Jane Asherin suhteen säröilystä. Kappaleessa syytetään naista siitä, että tämä on muuttunut, ja vihjataan, että rakkaus on loppumassa. Tenho Immosen mukaan sanoitus oli McCartneyn siihen mennessä katkerin. ”In My Life” -kappaleen pohjana toimi John Lennonin kirjoittama runo,
jossa hän muisteli lapsuutensa suosipaikkojaan Liverpoolissa. Runossa oli mainittu monia liverpoolilaisia paikannimiä, mutta laulun tekstistä tuli yleismaailmallisempi kuoleman ja rappeutumisen kohtaamista käsittelevä teos. Laulun kohta, jossa mainitaan kuolleet ja elävät ystävät, viittaa aivokasvaimeen kuolleeseen Stu Sutcliffeen sekä Lennonin pitkäaikaiseen ystävään Pete Shottoniin. Lennon on kertonut, että ”In My Life” oli hänen ensimmäinen kappaleensa, joka todella ja tietoisesti kertoi hänen omasta elämästään.
Kappale ”Wait” äänitettiin jo edellislevy "Helpin" sessioissa, mutta jätettiin kyseiseltä albumilta pois. "Rubber Soulillekin" se otettiin vain siksi, että muuten valmiilta levyltä puuttui yksi laulu. George Harrisonin ”If I Needed Someone” on folkrock-tyylinen kappale, joka säveltäjänsä mukaan sai vaikutteita etenkin The Byrds -yhtyeen levytyksistä ”The Bells of Rhymney” ja ”She Don’t Care About Time”. Albumin pättää ”Run for Your Life”, joka John Lennonin mukaan oli pelkkä kiireessä tehty ”hutaisu”. Idean laulun aiheeseen hän sai Elvis Presleyn laulun ”Baby Let’s Play House” säkeestä "I’d rather see you dead little girl, than see you with another man". () Nämä rivit myös aloittavat ”Run for Your Lifen”.
"Rubber Soulin" Yhdysvaltain-painos eroaa kappalelistan osalta Britannian-versiosta. Beatlesin Yhdysvaltain levy-yhtiö Capitol Records pyrki luomaan siitä The Byrds- ja Bob Dylan -tyylisen folkrock-albumin, jonka se oletti miellyttävän enemmän amerikkalaista yleisöä. Albumille lisättiin Britanniassa edellisellä "Help!"-albumilla ilmestyneet ”I’ve Just Seen a Face” ja ”It’s Only Love”, jotka olivat puuttuneet saman levyn Yhdysvaltain-painoksesta. Vastaavasti albumilta poistettiin laulut ”Drive My Car”, ”Nowhere Man”, ”What Goes On” ja ”If I Needed Someone”, jotka ilmestyivät lopulta kesäkuussa 1966 albumilla "Yesterday and Today". "Rubber Soulin" Yhdysvaltain-painos eroaa äänimaailmaltaan huomattavasti siitä, miltä Beatles oli tavoitellut albumin kuulostavan.
Myös joissakin samoissa kappaleissa on eroja. Esimerkiksi ”I’m Looking Through You” -kappaleen stereoversion alussa on virhe, joka kuitenkin on jätetty levylle. Se on mukana myös kanadalaisessa versiossa. Kappaleessa ”The Word” John Lennonin laulu on tuplattu, ja lopun häivytys kestää pidempään. Tavallisen stereopainoksen lisäksi Yhdysvalloissa julkaistiin myös ”Dexter stereo” -versio, johon oli lisätty kaikuefektiä.
Paul McCartneyn mukaan albumin nimi "Rubber Soul" () oli peräisin mustilta bluesmuusikoilta, jotka käyttivät Mick Jaggerista ja hänen Rolling Stones -yhtyeensä esittämästä musiikista nimitystä ”plastic soul” (). John Lennon on kertonut, että "Rubber Soul" oli McCartneyn keksimä nimi. Lennonin mukaan se oli pelkkä sanaleikki, jolla oletettavasti tarkoitettiin englantilaista soulia.
"Rubber Soulin" kansikuvan otti Robert Freeman, ja siinä on vääristyneen muotoiset kasvokuvat yhtyeen jäsenistä. Lopputulos syntyi vahingossa, kun Freeman ja Beatles olivat kokoontuneet valitsemaan kanteen päätyvän kuvan. Freeman heijasti diat valkoiselle pahville, mutta koska pahvit olivat hieman kallellaan, kuvat näkyivät pitkulaisina. Yhtyeen jäsenet innostuivat lopputuloksesta ja pyysivät Freemania tekemään lopullisista kuvista vastaavanlaisia.
Kannen Rubber Soul -logon suunnitteli ja piirsi Freemanin kutsusta lontoolainen art director Charles Front. Häntä ei koskaan merkitty levyn tietoihin sen tekijäksi, vaikka logoa jäljiteltiin 1960-luvun hippiaikakaudella runsaasti. Vuonna 2007 Bonhams huutokauppasi logon 10 000 punnalla. Sitä ennen logo oli ollut 42 vuotta Frontin ullakolla.
Albumin kannessa oli uutta ja poikkeuksellista se, ettei siinä ollut esittäjän nimeä.
Britannian- ja Yhdysvaltain-versioiden kansikuvat eroavat hieman toisistaan. Britannialaisessa versiossa Rubber Soul -logo on punainen, mutta Yhdysvaltain-versiossa painoksesta riippuen ruskea tai vihreä.
Parlophone-levymerkki julkaisi "Rubber Soulin" Britanniassa 3. joulukuuta 1965. Albumi nousi "Record Retailer" -lehden listalle 11. joulukuuta ja kärkeen 25. joulukuuta. Ykkösenä se pysyi yhteensä yhdeksän viikon ajan, ja listaviikkoja kertyi yhteensä 42. "Rubber Soul" nousi kärkeen myös "Disc Weekly"-, "Melody Maker"- ja "New Musical Express" -lehtien listoilla. Suomessa albumi oli listaykkönen tammikuussa 1966.
Yhdysvalloissa albumin julkaisi 6. joulukuuta Capitol Records. Joulukuun 25. päivänä "Rubber Soul" nousi ensimmäisen kerran Billboard 200 -listalle, ja ensimmäisen kuudesta listaykkösviikostaan se saavutti 8. tammikuuta 1966. Levy säilyi Billboardin listalla kaikkiaan 59 viikkoa. Lisäksi albumi nousi "Cash Boxin" ja "Record Worldin" listojen kärkeen. "Rubber Soulia" myytiin Yhdysvalloissa ensimmäisen yhdeksän päivän aikana 1,2 miljoonaa kappaletta, ja kokonaismyyntimäärä on sittemmin noussut yli neljän miljoonan.
Suomessa "Helsingin Sanomat" käsitteli albumia sunnuntaina 19. joulukuuta 1965 ilmestyneessä numerossaan. Arvostelija kiinnitti huomiota yhtyeen musiikilliseen muutokseen. Hän vertaa kappaletta ”Michelle” edellislevy "Helpin" lauluun ”Yesterday”, jotka molemmat käyvät hänen mielestään esimerkkinä yhtyeen uudesta tyylistä. Lähimpänä vanhojen menestysten tyyliä on kappale ”Wait”, joka tuo mieleen "A Hard Day’s Night" -albumin tunnelman.
Yhdysvaltalainen "Rolling Stone" -musiikkilehti sijoitti "Rubber Soulin" viidenneksi vuonna 2003 julkaistulla 500 kautta aikojen parasta albumia -listallaan. Lisäksi monet Beatles-kirjailijat pitävät "Rubber Soulia" yhtenä hienoimmista Beatlesin kirjoittamista ja äänittämistä mestariteoksista.
Albumilla ollut ”Michelle” saavutti amerikkalaisen äänilevyteollisuuden myöntämän Grammy-palkinnon ”Vuoden lauluna”. Englantilainen The Overlanders levytti kappaleen ja nousi tulkinnallaan sikäläisillä listoilla kolmeksi viikoksi ykköseksi. ”Michellestä” tehtiin seuraavien kuuden vuoden aikana yli 600 cover-versiota.
Suomalaisen musiikkitoimittaja Jake Nymanin mukaan "Rubber Soul" on teknisestä näkökulmasta edistyksellinen, aikaansa edellä oleva albumi. Nyman toteaa "Onnenpäivät 2" -kirjassaan, että "Rubber Soulin" myötä mahdollisesti ensimmäistä kertaa oivallettiin LP-levyn mahdollisuudet taiteellisen kokonaisuuden luomiseen. Esimerkiksi The Beach Boysin Brian Wilson loi yhtyeen "Pet Sounds" -albumin vuonna 1966 "Rubber Soulin" innoittamana.
Beatles-tutkija Mark Lewisohn on kuvannut "Rubber Soulia" ”kestäväksi ja hyvin tarpeelliseksi sillaksi "Helpin" moitteettoman popmusiikin ja "Revolverin" kokeilevien ideoiden välillä”.
"With the Beatles"- ja "Beatles for Sale" -albumien tavoin "Rubber Soulilta" ei julkaistu Britanniassa yhtäkään singleä. Sen sijaan julkaistiin kahden A-puolen single ”Day Tripper” / ”We Can Work It Out”, joka ilmestyi samanaikaisesti albumin kanssa sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa.
Suomessa albumin kappale ”Michelle” nousi singlelistan toiseksi.Nyman: s. 14–15. Yhdysvalloissa julkaistiin helmikuussa 1966 single ”Nowhere Man” / ”What Goes On”, mutta molemmat kappaleet ilmestyivät siellä "Rubber Soulin" sijaan kesäkuussa 1966 albumilla "Yesterday and Today".
Koska albumin kappaleita ei julkaistu läheskään kaikissa maissa singleinä, monet muut esittäjät kiinnostuivat niiden levyttämisestä. Esimerkiksi kappaleesta ”Michelle” tehtiin vuoteen 1972 mennessä 629 cover-versiota. The Overlanders -yhtyeen versio nousi tammikuussa 1966 Britannian listaykköseksi kolmen viikon ajaksi.
Muusikot