hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Elsie Naumburg
Elsie Margaret Binger Naumburg (1880 New York City – 25. marraskuuta 1953 New York City) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Naumburg opiskeli newyorkilaisissa yksityiskouluissa ja myöhemmin Saksassa Sachs Instituutissa Frankfurtin yliopistossa ja Münchenin yliopistossa. Saksassa hän tutustui trooppisten lintujen museonäytteisiin, mikä herätti hänessä tutkijan intohimon. Hän opiskeli useita vuosia professori Carl Edward Hellmayrin alaisuudessa. Palattuaan Yhdysvaltoihin ensimmäisen maailmansodan aikana Naumburg pyrki täydentämään opintojaan American Museum of Natural Historyn lintuosastossa, jonka johtajana toimi Frank Chapman. Lokakuussa 1918 Naumburg liittyi museon organisaatioon. Vuonna 1920 hän sai assistentin viran ja 1924 tutkimusapulaisen viran, jossa hän palveli loppuelämänsä ajan.
Vuonna 1908 Elsie Binger avioitui Victor Reichenbergerin kanssa, joka kuoli 1913. Hän käytti ensimmäisen miehensä sukunimeä nimetessään George Kruck Cherrien kanssa tämän Etelä-Amerikasta keräämiä lintuja. Elsie avioitui Walter Wehle Naumburgin kanssa 1923. Naumburg tutki Etelä-Amerikan lintuja, erityisesti Mato Grosson alueelta Länsi-Brasiliasta kerättyjä. Myöhemmin hän palkkasi Emil Kaempferin, joka keräsi hänelle lintuja Kaakkois-Brasiliasta.
Elsie Reichenberger kuvaili ja nimesi muun muassa raitapöllön ("Strix chacoensis"), yhdessä Cherrien kanssa vuonna 1921.
Toisen maailmansodan aikana Elsie Naumburg toimi Pelastusarmeijan sotilaskanttiinissa - hänen miehensä oli Pelastusarmeijan johtaja.
Elsie Naumburg toimi aktiivisesti useissa yhdistyksissä, kuten Naismaantieteilijöiden seura (Society of Women Geographers), National Audubon Societyn johtokunta, Linnaean Society of New York, New Yorkin Tiedeakatemia, (N.Y.) Womens City Club sekä American Ornithologists' Unionin jäsen vuodesta 1924. Hän osallistui useisiin Kansainvälisiin lintutieteen kongresseihin, viimeiseksi Uppsalassa 1950. Hän perusti miehensä kanssa Frank Chapmanin nimeä kantavan säätiön (Frank M. Chapman Memorial Fund).
Vijay Mallya
Vijay Mallya (s. 18. joulukuuta 1955 Bantwal, Mysore, Intia) on intialainen liikemies, joka on mukana muun muassa panimo-, ilmailu- ja Formula 1 -liiketoiminnassa.
Vuonna 2008 Forbes sijoitti Mallyan sijalle 962 maailman rikkaimpien ihmisten joukossa.
Loving Annabelle
Loving Annabelle on Katherine Brooksin ohjaama elokuva vuodelta 2006. Se perustuu tyttökouluelokuvaklassikkoon "Mädchen in Uniform". 
Elokuvan musiikista vastaa Aurah.
Elokuva on kuvattu Marymount High Schoolissa.
Annabelle Tillman on senaattorin tytär, jonka vanhemmat lähettävät katolilaiseen tyttökouluun hänen häiriköityään toistuvasti koulussa. 
Koulussa hänen asuntolansa valvoja on koulun runoudenopettaja neiti Simone Bradley. Muita samassa osastossa asuvia ovat Kristen, Cat ja Colins (ja piikkisika nimeltä Prissy).
Heti alussa neiti Bradleyn ja Annabellen välille syntyy jännitettä, etenkin kun Annabelle kieltäytyy riisumasta buddhalaisia rukousnauhojansa ennen kuin Äiti Immaculata pakottaa hänet siihen. Kun neiti Bradley kysyy miksi Annabellen täytyy tehdä kaikki niin vaikeaksi, Annabelle vastaa "Ensimmäinen henkilö, jota rakastin, antoi ne minulle."
Kipinät alkavat pian sinkoilla neiti Bradleyn ja Annabellen välillä, etenkin kun neiti Bradley ottaa Annabellen rantahuvilaansa iltapäiväksi. Kouluvuoden lopussa Simone ja Annabelle eivät enää pysty hillitsemään itseään ja he päätyvät harrastamaan seksiä.
Seuraavana aamuna Cat menee tapaamaan Äiti Immaculataa kun Annabelle ja neiti Bradley eivät ilmesty aamiaiselle. Äiti Immaculata menee viipymättä neiti Bradleyn huoneeseen ja löytää Annabellen ja neiti Bradleyn pukeutumassa heidän juuri herättyään ja tajuttuaan mitä kello on.
Immaculata vaatii että Simone tulee selittämään asian hänen toimistoonsa. Siellä Simone tunnustaa kaiken, mutta kertoo Immaculatalle että rakastaa Annabellea.
Annabelle näkee ulkona auton, jonka rekisterikilvissä lukee sen kuuluvan USA:n valtiolle. Hän kiirehtii etsimään neiti Bradleyn.
Kun hän lopulta löytää tämän, valtion virkamiehet ovat johdattaneet hänet ulos. Annabelle pysäyttää heidät ja laittaa buddhalaiset rukousnauhansa neiti Bradleyn käteen ennen kuin hänet viedään pois.
Elokuva lopussa Simone istuu auton takapenkillä, kun hänet viedään pois koulusta, ja Annabelle on hänen huoneessaan katselemassa Simonen ottamaa kuvaa.
Vaihtoehtoisessa lopussa DVD:llä näytetään kun Annabelle ajaa kohti tuntematonta määränpäätä. Hän pysähtyy tienvarsikauppaan ja ostaa uusimman sanomalehden. Lehden otsikko kertoo, että kaikista koulun lesboseksiskandaaliin liittyvistä syytteistä on luovuttu. Annabelle näytetään pysäköineen tien sivuun, sitten hän lähtee neiti Bradleyn rantahuvilaa, jossa neiti Bradley arvetenkin odottaa häntä.
Atlanta Film Festival
Fort Worth Gay and Lesbian International Film Festival
L.A. Outfest
Long Island Film Festival
Paris Cinema Festival
Beth Chote
Beth Chote (s. 27. tammikuuta 1991) on uusiseelantilainen näyttelijä. Hän näytteli vuonna 2003 sarjassa "Klaani" sen viimeisellä tuotantokaudella Lottie -nimistä hahmoa. Chote ehti esiintyä sarjan 21 jaksossa.
Ted Dekker
Ted Dekker (s. 24. lokakuuta 1962) on Indonesiassa syntynyt yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen teoksistaan on suomennettu muun muassa "Kehä"-trilogian kirjat Mustaa, Punaista ja Valkoista sekä Kolm3 ja Silmänräpäys.
Dekker kirjoittaa kristillissävytteisiä fantasia- ja kauhutarinoita. Hänen kirjojaan on myyty yhteensä yli kolme miljoonaa.
Michelle Ang
Michelle Ang (s. 17. lokakuuta 1983) on uusiseelantilainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa Tai-Sanin roolista "Klaanissa" vuosina 1999–2002, Akemin roolista "Xenassa" vuonna 2001 sekä Lori Leen roolista "Neighbours"-saippusarjassa vuosina 2002–2004.
Ang on etniseltä taustaltaan malesialainen, mutta hän syntyi Christchurchissa ja varttui pääasiassa Wellingtonissa. Sittemmin hän on asunut Aucklandissa. Ang aloitti televisioesiintymisen vuonna 1997 ollessaan 14-vuotias.
Tiedän yhä mitä teit viime kesänä
Tiedän yhä mitä teit viime kesänä () on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen slasher-elokuva, jonka on ohjannut Danny Cannon. Elokuvassa esiintyvät muiden muassa Jennifer Love Hewitt ja Brandy Norwood. Elokuva on jatko-osa vuoden 1997 elokuvalle "Tiedän mitä teit viime kesänä".
Julie James yrittää unohtaa ystäviensä raa’at murhat ja lähtee kotikaupungistaan opiskelemaan collegeen Bostoniin. Vuosi ensimmäisen elokuvan lopusta hän yrittää palata takaisin arkeen. Pian Julie ja hänen ystävänsä voittavat unelmaloman Bahamalle, jossa ihmisiä alkaa kuitenkin kuolla. Julie tajuaa, ettei murhaaja Ben Willis ole vielä jättänyt häntä rauhaan.
Maapähkinävoi
Maapähkinävoi on jauhetuista maapähkinöistä tehtyä tahnaa, jota käytetään leivän päällä levitteenä sekä ruoanvalmistuksessa. Yksinkertaisimmillaan maapähkinävoi sisältää vain maapähkinöitä ja hiukan suolaa. Usein siihen lisätään neutraalin makuista ruokaöljyä, joskus myös sokeria ja kaakaojauhetta.
Maapähkinävoita syödään tyypillisesti leivän päällä jonkin makean, kuten hillon, kanssa. Maapähkinävoi-hilloleipä () on tavallinen pohjoisamerikkalainen välipala.
Yhdysvalloissa maapähkinävoiksi kutsutun tuotteen pitää FDA:n asettaman standardin mukaan sisältää vähintään 90 prosenttia maapähkinää. Muualla maailmassa esimerkiksi Skippy-tuotemerkillä myydään maapähkinävoita, jossa maapähkinää on vain 79 prosenttia.
Erkki Rintala
Erkki Rintala (s. 31. toukokuuta 1935 Kauhava) oli Vaasan hovioikeuden presidentti vuosina 1989–1998. Eläkkeelle siirryttyään hän on tutkinut hovioikeuden entisen presidentin ja sotatuomarin Paavo Alkion toimintaa sota-aikana.
Polydimetyylisiloksaani
Polydimetyylisiloksaani (PDMS) on eniten käytetty piipohjainen orgaaninen polymeeri, ja on tunnettu sen tavattomista reologisista ominaisuuksista. Sitä käytetään muun muassa piilolinssien, lääketieteellisten välineiden, shampoon (dimetikoni tekee hiukset liukkaiksi ja kiiltäviksi), tilkitsemisaineiden, liukastevoiteiden ja kuumankestävien tiilien valmistamiseen.
PDMS on optisesti kirkasta ja sen on todettu olevan myös kemiallisesti inerttiä, myrkytöntä ja syttymätöntä. Sitä kutsutaan myös dimetikoniksi, ja se on yksi monista piipohjaisista öljyistä (polymeroitu siloksaani).
Yhdisteestä käytetään myös nimeä "dimetyylipolysiloksaani". Polydimetyylisiloksaanin elintarvikkeissa käytettävä E-koodi on E900 ja sen enimmäismäärärajoitus vuorokaudessa eli ADI-arvo on 1,5 mg/kg/vrk. Yhdistettä käytetään vaahdonestoaineena ja sitä saa käyttää muun muassa paistorasvoihin ja -öljyihin, kasvissäilykkeisiin, hilloihin, makeisiin, purukumiin, keittoihin ja juomiin.
PDMS:n rakennekaava on (HC)SiO[Si(CH)O]Si(CH), missä n on [SiO(CH)]-monomeerin toistumiskertojen määrä. Polymeerin synteesi voidaan aloittaa dimetyylidikloorisilaanin ja veden reaktiolla:
Polymerisaation aikana vapautuu myrkyllistä vetykloridikaasua (suolahappoa). Lääketieteellisiä tarkoitusperiä varten on kehitetty prosessi, jossa klooriatomit korvataan asetaattiryhmillä. Tällöin reaktiossa vapautuu myrkytöntä etikkahappoa. Tämän prosessin huono puoli on se, että se on paljon hitaampi verrattuna klooria sisältävään.
Rytmikorjaamo
Rytmikorjaamo eli Rytmis on Seinäjoella, Etelä-Pohjanmaalla Vaasantien varressa sijaitseva rock-henkinen klubi, jonka toimintaa pitää yllä Seinäjoen elävän musiikin yhdistys, Selmu ry. Kiinteistön ostivat vuonna 2008 Botnia Kiinteistöt Oy:ltä Selmu (omistus 28,3 %) ja lisäksi Seinäjoen kaupunki yhdessä Seinäjoen Teknologiakeskus Oy:n kanssa (yhteisomistusosuus 71,7 %). Rytmikorjaamolla on aktiivista musiikkitoimintaa läpi vuoden. Siellä myös järjestetään useita muita tapahtumia kuten esimerkiksi kokouksia, teatteriesityksiä, messuja ja näyttelyitä. Se toimii tiiviissä yhteistyössä alueen muiden klubien ja baarien kanssa, ja sitä onkin luonnehdittu joskus muun muassa ”Seinäjoen Tavastiaksi”. Rytmikorjaamon varikkoaluetta ja rakennusta on remontoitu Rytmikorjaamo-hankkeen hengessä uuteen uskoon. Tavoitteena on kehittää Seinäjoen kulttuuritoimintaa ja rakentaa Rytmikorjaamosta taiteen, kulttuurin ja erityisesti rytmimusiikin osaamiskeskus. Samassa kiinteistössä toimii myös Louhimo, joka on Seinäjoen kaupungin kulttuuritoimen hallinnoima Seinäjoen seutukunnan lasten ja nuorten rytmimusiikkiverkosto.
Rytmikorjaamon tilat sijaitsevat vanhassa rakennuksessa, joka on toiminut ennen Seinäjoen postiautovarikkona, jota nimeä siitä yhä vielä joskus käytetäänkin. Provinssirockin esiintymislavoja on myös säilytetty sen tiloissa. Postiautovarikon klubitoimitilat avattiin 26. helmikuuta 2006 ja vielä myöhemmin samana vuonna klubi sai nimekseen Rytmikorjaamo.
Rytmikorjaamon kiinteistön Vaasantien varressa sijaitsevan tontin pinta-ala on noin 20 000 neliötä. Tontilla sijaitsevat 7 703 kerrosneliömetrin varikkorakennus, pienempi asuinrakennus ja 304 neliön varastorakennus. Rakennusoikeutta alueella on käyttämättä vielä noin 6 000 kerrosneliötä. Jatkossa Varikkorakennukseen sijoittunee lisää luovan toimialan ja rytmimusiikin yritystoimintaa sekä myös tutkimus- ja koulutustoimintaa.
Projekti 627
Projekti 627 ”Kit” (, , NATO-koodinimeltään November) oli Neuvostoliiton laivaston ensimmäinen ydinkäyttöinen sukellusvene. Sitä rakennettiin 14 kappaletta, joista 12 oli mallia 627A.
Kehitystyö alkoi 1952. Tavoitteena oli aluksi rakentaa sukellusvene, joka tuhoaisi Yhdysvaltain rannikon laivastotukikohdat ydinkärkitorpedoilla. Tämän vuoksi ensimmäiseen kahteen veneeseen tuli yksi 1550 mm:n torpedoputki ja kaksi 533 mm:n putkea. Pääsuunnittelija oli V. N. Peregudov ja tutkimusta valvoi akateemikko A. P. Aleksandrov. Pian suunnitelmia kuitenkin muutettiin ja veneet varustettiin hyökkäyksiin vihollisen sotalaivoja ja kuljetuksia vastaan ja varustettiin kahdeksalla 533 mm:n putkella, jolloin nimitykseksi tuli 627A.
Voimalähteenä oli kaksi VM-A-painevesireaktoria ja kaksi potkuria. Neuvostoliittolainen reaktoritekniikka oli laadukasta, mutta ydinkäyttöinen sukellusvene oli silti huomattavasti äänekkäämpi, kuin pinnan alla akun voimalla kulkeva diesel-sähköinen. Höyrynkehityslaitteiston elinikä oli myös lyhyt, ja radioaktiivisuus alkoi nousta pitkäaikaisen käytön aikana.
Ensimmäinen luokan alus, "K-3", laskettiin vesille 9. elokuuta 1957. Vuonna 1962 "K-3" saavutti ensimmäisen neuvostoliittolaisena sukellusveneenä Pohjoisnavan, neljä vuotta Yhdysvaltain ensimmäisen ydinsukellusveneen USS Nautiluksen jälkeen. Se sai tämän saavutuksen ansiosta nimen ”Leninski Komsomol”. "K-3" museoitiin myöhemmin.
Luokan aluksille tapahtui muutamia onnettomuuksia. "K-3":lla syttyi hydraulijärjestelmän tulipalo Välimerellä 8. syyskuuta 1967 ja 39 miehistön jäsentä kuoli häkämyrkytykseen. Myös reaktoriosasto vaurioitui pahoin. Vene hinattiin Severodvinskiin, jossa osasto leikattiin irti ja korvattiin uudella. Vaurioituneet reaktorit upotettiin Karanmereen. "K-8" upposi Okean-70-sotaharjoituksessa Biskajanlahdella 11. huhtikuuta 1970 oikosulkujen vuoksi mukanaan neljä ydinkärkistä torpedoa. Miehistöstä 73 pelastui. Käytöstä poistettu "K-159" upposi hinauksessa 30. elokuuta 2003 lähellä Kiltinää, kun sitä hinattiin myrskyssä telakalle Snežnogorskiin Murmanskiin.
Projekti 627:n pohjalta rakennettiin myös yksi kokeellinen projekti 647 ŽMT:n vene, "K-27". Siinä oli VT-1-tyyppinen nestemäisellä metallilla jäähdytetty reaktori. Jo kokeiden aikana 24. toukokuuta 1968 radioaktiivisen kaasun vuoto tappoi yhdeksän aluksen miehistönjäsentä. Alus poistettiin tämän jälkeen käytöstä.
Viimeiset projekti 627:n veneet poistettiin käytöstä 1988–1992.
Puhekela
Puhekela on kaiutinelementissä vaikuttava sähkömagneettinen osa, jota ohjataan vahvistimen tuottamalla vaihtovirralla. Kaiutin on varustettu kestomagneetilla. Puhekela liikkuu kelaan viedyn virran mukaisesti kestomagneetin sisällä, toimien sähkömagneettina. Puhekela on kiinnitetty suoraan kaiutinelementin kartioon ja tuottaa näin elementin fyysisen liikkeen.
Rakenteeltaan yhdistelmä on solenoidi, jonka liike on edestakaista liikepoikkeaman rajoissa. Kaiuttimen käyttötarkoituksesta riippuen puhekelan paino, tehonkesto, resistanssi / impedanssi, pituus ja halkaisija mitoitetaan haluttuun arvoon. Puhekela on aina kompromissi ja vaikuttaa kaiuttimien sähköisten arvojen lisäksi myös mekaanisiin arvoihin. Yksinään puhekela onkin vain korkeiden taajuuksien läpäisyä (6 dB / oktaavi) jarruttava kela.
Koska kela on luonteeltaan induktiivinen ei kuorma (impedanssi) ole arvona vakio vaan voimakkaasti sidoksissa
taajuuden funktioon.
Lisäksi kotelotyyppi vaikuttaa voimakkaasti kokonaisuuden impedanssivasteeseen ja siten myös tehonkestoon.
Puhekela on yleensä valmistettu kiertämällä eristettyä kupari- tai alumiinilankaa lasikuitu- tai komposiittiputken ympäri. 
Rakenne voi kuitenkin olla peräkkäinen tai päällekkäinen. Putki voidaan myös kiertää molemmilta puolilta.
Kaksoispuhekelassa lankakierrostuksia on kaksi erillistä saman putken ympärillä, sellaisissa kaiutin elementeissä on yleensä 4 liitintä ja puhekelat voidaan kytkeä sarjaan tai rinnan.
Yleensä tärkein kompromissi puhekelan suunnitteluvaiheessa on tehonkeston, herkkyyden ja painon suhde. Keskeistä puhekelan suunnittelussa on sähkövirran tuottaman lämmön siirtäminen pois puhekelasta.
Tärkeimmät syyt ovat tehonkesto ja sähköisten ominaisuuksien mahdollisimman pieni muuttuminen puhekelan ja magneetin
lämmetessä. Puhekelaa voidaan myös jäähdyttää sopivilla ilmaraoilla, lisämassalla tai jopa öljyllä.
Dynaamisen kaiuttimen kehittyminen viimeisen sadan vuoden aikana perustuu suurimmaksi osaksi puhekelan materiaalien kehittymiseen ja paremmin toimiviin mallinnuksiin.
Puhekelaa valmistaessa tulee huomioida: DC-resistanssi, induktanssi, paino, pituus, halkaisija, materiaalit, jäähdytystarve, rakenteen tiiviys, ilmaraon suuruus, magneettikentän teho, muoto ja langan paksuus.
Kim Johnsson
Kim Johnsson (s. 16. helmikuuta 1976, Malmö) on ruotsalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajan pelipaikalla. Johnsson pelasi urallaan kotimaassaan Malmössä, NHL:ssä New York Rangersissa, Philadelphia Flyersissa, Minnesota Wildissa ja Chicago Blackhawksissa sekä Sveitsin pääsarjan HC Ambrì-Piottassa.
Kami (muusikko)
Kami (1. helmikuuta 1973 Ibaraki – 21. kesäkuuta 1999) oli japanilainen muusikko, joka oli parhaiten tunnettu Malice Mizer -yhtyeen rumpalina.
Kami kuoli vuonna 1999 nukkuessaan aivoverenvuotoon. Kuollessaan hän oli vasta 27-vuotias.
Piiri (televisiosarja)
Piiri oli vuonna 2008 Sub-kanavalla esitetty suomalainen televisiosarja. Se kertoo paikoista, joissa on tavattu paranormaaleja ilmiöitä, kuten kummittelua tai poltergeistia.
Ohjelmaa juonsi Saija-Reetta Kotirinta. Hänen lisäkseen kummitelluiksi epäiltyjä paikkoja tutki meedio Marja Pennanen.
Formula 1 (videopeli)
Formula 1 on Bizarre Creationsin kehittämä Formula 1 -aiheinen ajopeli. Pelin on julkaissut Psygnosis vuonna PlayStationille ja Windowsille.
Peli sisältää kauden 1995 tallit kuskit ja radat. Mukana on kuitenkin kaudeksi 1996 käyttöön otettu lähtövalojärjestelmä.
Suomenkielistä selostusta ei ole mukana pelissä. Englantilainen selostaja pelissä on Murray Walker. Jos voittaa kauden jokaisen kilpailun, saa extraradan. McLarenin Marlboro on korvattu sanalla McLaren. Williamsin Rothmans on korvattu sanalla Racing. Jordanin Kremlyovskaya Vodka on sensuroitu.
Kylmäkosken kirkko
Kylmäkosken kirkko on Akaan Kylmäkoskella sijaitseva Akaan seurakuntaan kuuluvan Kylmäkosken kappeliseurakunnan kansallisromanttisten piirteiden sävyttämä kirkko. Kirkon on suunnitellut arkkitehti H. R. Helin, ja se on valmistunut vuonna 1900. Se on tornillinen pitkäkirkko ja kolmas kirkko Kylmäkoskella. Kylmäkoski liitettiin Akaaseen seurakunnallisesti vuonna 2007 ja kunnallisesti neljä vuotta myöhemmin, vuonna 2011.
Alttaritaulu on Matti Petäjän maalaama vuonna 1959 ("Tulkaa minun tyköni kaikki, jotka työtä teette ja olette raskautetut").
Kirkko suljettiin tammikuussa 2011 työsuojeluviranomaisten määräyksestä homeen vuoksi. Kirkon sulkeminen sisäilmaongelmien vuoksi on Suomessa ainutlaatuista. Ongelmien aiheuttajaksi oletetaan lämmitysjärjestelmää, jonka lämpökeskus on maapenkassa. Myös kirkon katto vuosi. Korjausvarojen puutteen vuoksi kirkko uhkasi jäädä rapistumaan
Kirkon vesikatto uusittiin vuonna 2012. Sen sisäremontti valmistui keväällä 2014 ja ensimmäinen jumalanpalvelus pidettiin kiirastorstaina 17. huhtikuuta 2014. Virallisesti kirkko otettiin uudelleen käyttöön 25. toukokuuta, jolloin piispa Matti Repo vihki sen.
Kylmäkoski erotettiin omaksi seurakunnaksi 1897, ja silloin tuli ajankohtaiseksi kirkon rakentaminen. Suunnittelijaksi valittiin ensin Lars Sonck, mutta hänen materiaaliehdotustaan, kiveä, pidettiin liian kalliina, joten hän luopui tehtävästä. Uudeet suunnitelmat teki arkkitehti H. R. Helin Arkkitehtitoimisto Helin & Nyströmistä. Tiilet tuotin junalla Leppäkoskelta Viialaan ja siitä eteenpäin hevosella, ja kivijalan kivet hankittiin Riuttamäestä. Kirkko vihittiin 23.12.1900, ja vihkimisen suoritti hattulalainen Johan Jacob Westerlund, sillä Porvoon piispa oli estynyt.
Matti Hakala (ensyklopedisti)
Matti Iivari Hakala (23. maaliskuuta 1927 Kiukainen – 2. helmikuuta 2012) oli suomalainen tietosanakirjojen päätoimittaja. Koulutukseltaan hän oli valtiotieteen maisteri ja hallinto-opin kandidaatti. Hakala syntyi Satakunnan Kiukaisissa Satanahka Oy:n toimitusjohtajan Heikki I. Hakalan ja hänen puolisonsa, satakuntalaisen kulttuuri- ja poliitikkosuvun tyttären Liinan (o.s. Hosia) perheeseen, varttui Uudellakirkolla Karjalankannaksella perheen omistamassa Halolan kartanossa, kirjoitti ylioppilaaksi Oulusta. Valmistuttuaan Helsingin yliopistosta hän toimi viestinnän ja mainonnan asiantuntijatehtävissä keskeisissä pankki- ja vakuutusyhtiöissä Helsingissä.
Tietosanakirja Oy:n omistaja ja toimitusjohtaja, pääkonsuli Sven Sevelius kutsui Hakalan 24-osaisen Uuden tietosanakirjan (ensimmäinen osa 1963; sarja valmistui 1972) toimitussihteeriksi. Tietosanakirjauransa aikana Hakala toimi myös Koululaisen tietosanakirjan ja Koululaisen uuden tietosanakirjan, Kodin tietosanakirjan, Kodin uuden tietosanakirjan ja Tiedon värikkään maailman päätoimittajana, Suomalaisen tietosanakirjan vastaavana päätoimittajana ja viimeksi Suomen Almanakan kehittäjänä ja keskeisenä toteuttajana.
Eläkevuosinaan Hakala omistautui sukuhistorialliselle tutkimustyölle ja hoiti 1600-luvulta periytyvää sukutilaa Satakunnan Punkalaitumella.
Projekti 671
Projekti 671 () oli Neuvostoliiton laivaston ydinkäyttöinen hyökkäyssukellusveneluokka, jota valmistettiin vuosina 1967–1992. Aluksia rakennettiin yhteensä 49, joista 15 mallia 671 ja 617V "Jorš" (Ёрш, "kiiski"), 7 mallia 671RT "Sjomga" (Сёмга, "lohi") ja 26 mallia 671RTM(K) "Štšuka" (Щука, "hauki").
Uuden luokan kehitys käynnistettiin jo 1959 vaatimuksena 2 000 tonnin uppouma ja 300 metrin sukellussyvyys. Veneessä on kehittynyt pisaranmuotoinen runko, joka mahdollistaa suuren nopeuden. Sen sijaan ne ovat huomattavasti äänekkäämpiä kuin vastaavat Yhdysvaltain laivaston alukset, kuten Sturgeon-luokka, eikä merkittäviä toimia havaitsemisen vaikeuttamiseksi tehty.
Aseistukseksi tuli kuusi 533 mm:n torpedoputkea, joista voitiin laukaista myös ydinkärkinen E53-65K tai 40 km päähän yltävä RPK-2 Vjoga (SS-N-15 Starfish) -ohjus, jota voi käyttää pinta-aluksia vastaan, tai se voi kantaa mukanaan pienen malli 82R:n torpedon tai 90R-ydinsyvyyspommin sukellusveneitä vastaan. Alukseen mahtuu 24 torpedoa.
Luokan aluksia oli tarkoitus käyttää monipuolisesti metsästämään vihollisen sukellusveneitä tai suojaamaan omia pinta-aluksia.
Luokkaa uudistettiin 1970-luvun alussa tyyppi 671RT:ksi, johon lisättiin kaksi 650 mm:n torpedoputkea neljän 533 mm:n lisäksi uusia aseita, kuten RPK-7 Vorobeita (SS-N-16 Stallion) varten, joka kasvatti RPK-2:n kantomatkan 120 kilometriin. Lisäksi aluksen torpedo-osastoon asennettiin nosturit suuren kaliiperin aseiden käsittelemiseksi ja lataamiseksi putkiin. Pituus kasvoi 101,8 metriin. NATO antoi näille aluksi koodin Uniform, sitten Victor II.
671RT:ta rakennettiin seitsemän 1972–1978, jonka jälkeen työt keskeytettiin, kun vakoojat saivat selville NATO:n pystyvän seuraamaan näitä aluksia.
Aluksen hiljentämiseksi runkoa jatkettiin kuudella metrillä, jotta turbiinien alle saatiin äänieristys. Myös elektroniikkaa, navigaatio- ja satelliitti- ja radiojärjestelmiä uusittiin. Malli sai nimen 671RTM (Victor III). Sen tunnistaa perän päälle asennetusta towed array -laitteiston säiliöstä. Venettä rakennettiin ensimmäinen 21:n erä 1977–1985 ja Amiraliteetin telakka rakensi viisi lisää Leningradissa. Amiraliteetin rakentamiin veneisiin tuli uusi akustinen Kolos-sensorijärjestelmä, jolla varustettu malli sai nimen 671RTMK. Osa 671RTM-mallin veneistä päivitettiin 671RTMK:n varustukseen ja varustettiin uudella Granat-ohjuksella. Veneen taistelujärjestelmä Vikingin sanotaan käyttäneen japanilaisen Toshiban toimittamia tietokoneita.
Osa 671RTM/671RTMK-veneistä asetettiin sukellusveneentorjuntatehtäviin RPK-6-ohjuksella varustettuna ja osa pinta-alusten torjuntaan meritorjuntaohjuksilla varustettuna
Kaikki Victor I ja II veneet on poistettu käytöstä 1996 mennessä.
Maatyrannit
Maatyrannit ("Muscisaxicola") on tyrannien heimoon kuuluva lintusuku.
Maija Lokka
Maija Leena Lokka (s. 22. tammikuuta 1946 Sodankylä) on suomalainen oopperalaulaja. Hän aloitti opinnot Sibelius-Akatemiassa vuonna 1971 opettajanaan Liisa Linko-Malmio. Lokka esitti Suomen Kansallisoopperassa Marjan roolin Leevi Madetojan oopperassa "Pohjalaiset" vuonna 1973. Työvuosinaan hän oli Kansallisoopperassa erittäin käytetty solisti. Lokka on Aulis Sallisen toinen vaimo.
Lokan rooleihin kuuluvat mm.
Operettipäärooleja:
Luettelo Suomen lasitehtaista
Luettelo Suomen lasitehtaista sisältää Suomessa toimineita lasitehtaita.
Crank That (Soulja Boy)
Cranck That (Soulja Boy) on yhdysvaltalaisen rap -artisti Soulja Boyn ensimmäinen 
singlejulkaisu hänen ensimmäiseltä studioalbumiltaan Souljaboytellem.com:ilta. Single saavutti suuren suosion ilmestyessään. Kappale oli vuoden 2007 hittibiisi, joka nousi Billboard Hot 100 -listan kärkipaikalle ja piti kärkisijaa hallussaan jopa seitsemän viikon ajan. Lisäksi kappaleesta myytiin yli 5 000 000 soittoääntä.
Kappeleen ilmestyttyä, 28. heinäkuuta 2007 se sijoittui Billboard Hot 100 -listan 47. sijalle. Seuraavalla viikolla, 15. syyskuuta 2007 kappale nousi sijalle 28. ja pysyi siellä kaksi viikkoa, kunnes Kanye Westin "Stronger" syrjäytti sen. 6. lokakuuta kappale kuitenkin nousi ykköspaikalle ja piti sitä hallussaan seitsemän viikkoa. Kyseistä singleä myytiin 4 183 000 digitaalista kappaletta ja siitä tuli nopeiten myydyin kappale Yhdysvalloissa kautta aikojen.
Surutyrannit
Surutyrannit ("Knipolegus") on tyrannien heimoon kuuluva lintusuku. sukuun kuuluu 12 lajia.
Värjärinuolimyrkkysammakko
Värjärinuolimyrkkysammakko ("Dendrobates tinctorius") kuuluu nuolimyrkkysammakkojen ("Dendrobatidae") heimoon. Laji on elinvoimainen.
Värjärinuolimyrkkysammakko kasvaa noin 3,5 – 6 cm:n pituiseksi. Sammakon pohjaväri vaihtelee keltaisesta siniseen, mutta kaikissa on mustia laikkuja. Värjäri-nimi tulee siitä, että tarinoiden mukaan alueen asukkaat hierovat sammakon ihoa eräisiin papukaijoihin, joille kasvaa tästä eri värisiä höyheniä.
Lajia esiintyy Keski-Amerikassa Guyanan, Surinamen ja Brasilian alueella. Sen elinalue muodostuu eristäytyneistä laikuista. Värjärinuolimyrkkysammakoita pidetään myös lemmikkeinä terraarioissa.
Caparison Guitars
Caparison Guitars on japanilainen kitaramerkki. Caparison valmistaa etupäässä sähkökitaroita, mutta myös bassoja. Yhtiön perusti japanilainen Itaru Kanno vuonna 1995 työskenneltyään Jacksonilla tätä ennen.
Merkin suunnittelutoimisto sijaitsee Tokiossa ja tuotantolinja Nagoyassa. Kitaroita valmistuu vuodessa noin 600. Ne kaikki rakennetaan pääosin käsityönä.
Frans Jokelainen
Frans Jokelainen (19. heinäkuuta 1890 Paltamo – 9. toukokuuta 1933) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Risto Jokelainen ja Anna Stiina Karjalainen. Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1920 Kuntzin kanssa, joka kuoli vuonna 1924. Toiseen avioliittoon hänet vihittiin vuonna 1927 Elsa Tikan kanssa.
Jokelainen kävi kansakoulun ja Seppälän maamieskoulun. Haminan taistelukoulu hän kävi vuonna 1918 ja taktiikan soveltamiskurssit Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925.
Jokelainen työskenteli tilanhoitajana Saloisissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Jokelainen astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ja hänet ylennettiin aliupseeriksi. Takaisin Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan, josta hänet komennettiin Ouluun, missä hänen tuli kouluttaa paikallisia värvättyjä joukkoja. Suomen sisällissota hän osallistui joukkueenjohtajana 1. Krenatöörirykmentin 3. Oulun krenatööripataljoonassa ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Luhalahdella, Viljakkalassa, Mannanmäen-Kyröskosken (Nuutin) akselilla, Epilän-Tampereen akselilla, Karkussa ja Lempäälässä sekä etenemiseen Valkeakosken, Laitikkalan ja Lammin kautta Koskelle.
Jokelainen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 1. Krenatöörirykmentissä, josta hänet siirrettiin 4. heinäkuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi Tampereen vartiopataljoonaan. Hänet siirrettiin edelleen 24. marraskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ään ja 30. joulukuuta 1918 Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:een, mikä tunnettiin myöhemmin nimellä Viipurin rykmentti. Armeijasta hän erosi 29. syyskuuta 1920 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 1. huhtikuuta 1921 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Tuusulan suojeluskuntaan. Tuusulasta hänet siirrettiin paikallispäälliköksi Liminkaan 1. maaliskuuta 1925 ja Sysmään 16. maaliskuuta 1926, missä hän palveli 31. heinäkuuta 1927 saakka. Suojeluskuntatyönsä ohella hän toimi 1. elokuuta 1922 – 1. elokuuta 1924 välisen ajan työnjohtajana Mikkelin puutavara oy:n palveluksessa. Suojeluskunnasta hän erosi Sysmässä heinäkuun lopussa vuonna 1927 ja siirtyi yksityiseksi liikemieheksi. Hänet haudattiin Kuopion maalaiskuntaan.
Miamin tatuointitarinat
Miami Ink (suomessa Miamin tatuointitarinat) on amerikkalainen tositv-sarja, joka kertoo "Love/Hate" -nimisen tatuointiliikkeen arjesta Miami Beachilla Floridassa. Liikkeen omistaa Ami James yhdessä Chris Nunezin kanssa. Muita vakiotatuoijia ovat Chris Garver, Darren Brass sekä Yoji Harada. Sarjassa on esiintynyt myös muita tatuoijia, kuten muun muassa Kat Von D.
Suomessa sarjaa näyttää tällä hetkellä ilmaisista kanavista JIM, sekä Kutonen. Uudet jaksot tulevat maksutv-kanava Discovery Channelilta.
Kriss Akabusi
Kriss Kezie Uche Chukwu Duru Akabusi (s. 28. marraskuuta 1958 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on entinen englantilainen yleisurheilija, jonka päämatka oli 400 metrin aitajuoksu.
Akabusi liittyi Britannian armeijaan vuonna 1975. Hän palveli "Royal Corps of Signals" -joukoissa vuoteen 1981, jolloin siirtyi "Army Physical Training Corps" -joukkoihin. Reserviin siirtyessään hänen arvonsa oli "Warrant Officer Class 2".
Akabusi aloitti huippu-urheilu-uransa vuonna 1983. Hän oli Helsingin MM-kisoissa mukana Yhdistyneen kuningaskunnan 4 × 400 metrin viestijoukkueessa alku- ja välierissä. Loppukilpailussa, jossa Akabusi ei juossut, Yhdistynyt kuningaskunta voitti MM-pronssia. Los Angelesin olympialaisissa 1984 hän juoksi avausosuuden Yhdistyneen kuningaskunnan 4 × 400 metrin viestijoukkueessa, joka saavutti Yhdysvaltain jälkeen hopeaa ajalla 2.59,13 . Kaksi vuotta myöhemmin Stuttgartin EM-kilpailuissa hän juoksi toisen osuuden brittien pitkän viestin kultajoukkueessa . Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän sijoittui 400 metrin aitajuoksussa seitsemänneksi ja juoksi toisen osuuden 4 × 400 metrin viestissä, jossa Yhdistynyt kuningaskunta sai hopeaa yli puolitoista sekuntia Yhdysvalloille hävinneenä . Soulin olympialaisissa 1988 hän sijoittui aitamatkalla kuudenneksi ja vei toista osuutta viidenneksi sijoittuneessa brittien viestijoukkueessa .
Akabusi sijoittui kolmanneksi 400 metrin aitajuoksussa Barcelonan maailmancupissa 1989 . Seuraavana talvena hän voitti Aucklandin Kansainyhteisön kisoissa kultaa pitkällä aitamatkalla . Splitin EM-kilpailuissa hän voitti 400 metrin aitajuoksun maanosamestaruuden ajalla 47,92 , jolla hän rikkoi David Hemeryn lähes 22 vuotta vanhan Britannian ennätyksen. 4 × 400 metrin viestissä hän juoksi toisen osuuden Yhdistyneen kuningaskunnan voittaessa mestaruuden yli kahden sekunnin erolla Saksaan .
Akabusi saavutti Tokion MM-kilpailuissa 1991 pronssia 400 metrin aidoissa ajalla 47,86. Kilpailun voittanut Samuel Matete juoksi 47,64, hopeaa sai Winthrop Graham. 4 × 400 metrin viestissä Akabusi toi Ison-Britannian joukkueen maailmanmestarina maaliin ajalla 2.57,53. Hän kukisti loppukirissä Yhdysvaltain Antonio Pettigrew'n 0,04 sekunnilla . Barcelonan olympialaisissa 1992 Akabusi sai Kevin Youngin ja Winthrop Grahamin jälkeen pronssia 400 metrin aitajuoksussa ennätyksellään 47,82 . Pitkässä viestissä hän juoksi kolmannen osuuden brittien pronssijoukkueessa .
Akabusista tuli Brittiläisen imperiumin jäsen vuonna 1992. Urheilu-uransa jälkeen hän on työskennellyt tv-tuottajana ja motivaatiopuhujana. Hän on pituudeltaan 185 cm ja painoi aktiivivuosinaan 81 kg.
Olga Tšernjavskaja
Olga Tšernjavskaja (o.s. Davidova, ent. Burova, s. 17. syyskuuta 1963 Irbit) on entinen venäläinen kiekonheittäjä. Hän voitti maailmanmestaruuden vuonna 1993.
Olga Tšernjavskaja, silloiselta sukunimeltään Burova, saavutti Neuvostoliittoa edustaen ensimmäisen arvokisamitalinsa Splitin EM-kilpailuissa 1990. Hänen pisin heittonsa 66,72 m riitti hopeamitaliin. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän sijoittui viidenneksi tuloksella 64,02 m. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 hän voitti kultaa tuloksella 67,40 m. Eroa seuraavaan oli yli kaksi metriä. Helsingin EM-kilpailuissa 1994 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 62,54 m.
Vuonna 1995 uudella sukunimellään esiintynyt Tšernjavskaja saavutti Göteborgin MM-kilpailuissa pronssia tuloksella 66,86 m. Viimeisen kerran hän esiintyi arvokisafinaalissa Atlantan 1996 olympialaisissa sijoittuen kuudenneksi tuloksella 64,70 m.
Lajos Szentgáli
Lajos Szentgáli (7. kesäkuuta 1932 Budapest – 2. marraskuuta 2005) oli unkarilainen keskimatkojen juoksija
Szentgáli voitti Bernin EM-kilpailuissa 1954 kultaa 800 metrin juoksussa tiukan loppukamppailun päätteeksi ajalla 1.47,1. Hän osallistui myös 4 × 400 metrin viestijuoksuun, jossa Unkarin joukkue sijoittui viidenneksi ajalla 3.28,2. Neljä vuotta myöhemmin Tukholman EM-kilpailuissa hän sijoittui 800 metrillä viidenneksi ajalla 1.48,3.
Karigaila
Karigaila (puolaksi Korygiełło, k. 16. syyskuuta 1390 Vilna) oli yksi Liettuan suuriruhtinaan Algirdaksen ja hänen toisen vaimonsa Uliana Tveriläisen pojista. Hän hallitsi Mstsislauta sen jälkeen kun se oli vallattu Smolenskin ruhtinaskunnalta.
Karigaila sekoitetaan joskus veljeensä Constantineen, josta sai alkunsa Czartoryskin suku. Vanhemman veljensä Jagellon sovittua Krevan unionin Karigaila kastettiin Casimiriksi Krakovassa maaliskuussa 1386. Sen jälkeen hän kiirehti Puolasta itäiseen Liettuaan velipuoltaan Andrei Polotskilaista vastaan, joka oli ryhtynyt taisteluun Jagelloa vastaan. 18. huhtikuuta 1386 hän ja hänen toinen veljensä ilmeisesti kukistivat Svjatoslav Smolenskilaisen, joka oli Andrein liittolainen ja hyökkäsi Vihrajoen taistelussa Mstsislawiin. Liettuan sisällissodan aikana Karigaila komensi Vilnan linnoitusta. Linna kukistui, ja hänet tapettiin. Myöhemmin Jagello valitti, että Saksalainen ritarikunta oli vanginnut ja julmasti teloittanut Karigailan. Ritarikunta kiisti syytöksen ja väitti Karigailan kaatuneen taistelussa, ja he olivat ainoastaan löytäneet ruumiin. Karigaila on haudattu Vilnan tuomiokirkkoon.
Ivan Kramskoi
Ivan Nikolajevitš Kramskoi (; 8. kesäkuuta 1837 Ostrogožsk, Voronežin kuvernementti – 5. huhtikuuta 1887 Pietari) oli venäläinen taidemaalari ja taidekriitikko. Hän oli yksi tärkeimpiä venäläisen realismin edustajia.
Ivan Kramskoi opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuosina 1857–1863. Hän jätti akatemian ennenaikaisesti sen jälkeen, kun 14 taiteilijan ryhmä esitti vastalauseen taidekoulun vanhoillisia opetusmetodeja vastaan (Neljäntoista vastalause).
Jätettyään akatemian Kramskoi perusti Pietarin taiteilija-artellin, jonka johdossa hän myöhemmin oli. Tämän lisäksi hän oli vaeltajien koulukunnan (peredvižnikit) perustajajäsen, ja hän osallistui useisiin vaeltajien näyttelyihin. Hänet nimitettiin vuonna 1869 Akatemian jäseneksi.
Kramskoi jätti jälkeensä laajan kirjeenvaihdon, joka sisältää paljon tietoa ja kannanottoja estetiikasta sekä venäläisestä taidehistoriasta.
”On täysin mahdollista, että ilman Kramskoita...ei olisi tapahtunut avointa uuden taidesuunnan vaatimista eikä olisi ollut uutta taidesuuntaakaan, sillä nuoret taiteilijat, jotka eivät olleet järjestäytyneitä ja joilla ei ollut vahvaa vakaumusta, saatikka sitten ohjelmaa, olisivat jääneet vaille huomiota ja vaikutusta, jatkuvasti väljähtyneen akateemisuuden nujertamina. Kramskoin äly ja energia yhdisti heidät, antoi heidän pyrkimyksilleen yhteisen, määrätyn päämäärän.” – A. N. Benois, 1902
Sándor Rozsnyói
Sándor Rozsnyói (24. marraskuuta 1930 Zalaegerszeg, Unkari – 2. syyskuuta 2014 Sydney, Australia) oli unkarilainen estejuoksija.
Rozsnyói voitti Bernin EM-kilpailuissa 1954 kultaa 3 000 metrin estejuoksussa ajalla 8.49,6. Kansainvälinen yleisurheiluliitto alkoi vasta tuolloin noteerata estejuoksun virallisia maailmanennätyksiä ja Rozsnyóin aika merkittiin ensimmäiseksi viralliseksi maailmanennätykseksi vaikka joidenkin maiden kansalliset ennätykset olivat kyseistä aikaa parempia – esimerkiksi suomalainen Olavi Rinteenpää, joka Bernissä sijoittui hopealle, oli vuonna 1953 juossut ajan 8.44,4. Rozsnyói menetti välillä maailmanennätyksen mutta otti sen jälleen nimiinsä Budapestissa 16. syyskuuta 1956 juostessaan ajan 8.35,6, joka jäi hänen uransa parhaaksi ajaksi. Melbournen 1956 olympialaisissa hän saavutti hopeaa ajalla 8.43,6. Hänen edellään maaliin tullut Chris Brasher hylättiin aluksi kolmantena maaliin tulleen Ernst Larsenin tönimisestä, mutta kun sekä Rozsnyói että Larsen puhuivat Brasherin puolesta, sai tämä pitää kultamitalinsa.
Gertrude Lawrence
Gertrude Alexandria Dagmar Lawrence-Klasen (4. heinäkuuta 1898 - 6. syyskuuta 1952) oli englantilainen näyttelijä. Hän esiintyi sekä teatterissa että muutamassa elokuvassa.
Lawrence aloitti uransa 1920-luvulla ja työskenteli kuolemaansa asti. Hän näytteli muun muassa Lontoossa ja New Yorkin Broadwaylla. Puhenäyttämön lisäksi hän esiintyi musiikkikomedioissa.
Merkittävä tulevan uran kannalta oli Lawrencen tutustuminen vuotta nuorempaan näytelmäkirjailijaan Noël Cowardiin jo 1910-luvulla. Tuosta lähtien Lawrence esiintyi monissa Cowardin kirjoittamissa näytelmissä. Robert Wisen ohjaama musikaalielokuva "Star!" (1968) perustuu näyttelijän elämään. Tuotannossa Lawrencea esitti Julie Andrews ja Cowardia Daniel Massey.
Jerzy Chromik
Jerzy Chromik (15. kesäkuuta 1931 Kosztowy – 20. lokakuuta 1987) oli puolalainen estejuoksija.
Chromik paransi vuonna 1955 kahdesti 3 000 metrin estejuoksun maailmanennätystä. Hän juoksi Brnossa 31. elokuuta ajan 8.41,2 ja Budapestissa 11. syyskuuta ajan 8.40,2 voittaen samalla lajin ensimmäisen ME-miehen Sándor Rozsnyóin. Vuonna 1956 hän saavutti 3 000 metrin juoksussa huippuajan 7.56,4; tuon Trondheimin kilpailun voitti Gordon Pirie maailmanennätystä sivunneella ajalla 7.55,6. Terveysongelmien vuoksi Chromik ei osallistunut Melbournen olympialaisiin.
Varsovassa 2. elokuuta 1958 Chromik juoksi ajan 8.32,0 ottaen kesällä 1956 menettämänsä maailmanennätyksen takaisin haltuunsa Semjon Ršištšiniltä. Tämän ennätyksen rikkoi maanmies Zdzisław Krzyszkowiak kesällä 1960. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 tuore ME-mies kukisti Ršištšinin loppukirissä ja voitti kultaa ajalla 8.38,2. Rooman 1960 olympialaisissa hän karsiutui alkuerissä vaikka juoksikin vielä lokakuussa 1960 huippuajan 8.35,2.
Sydney Wooderson
Sydney Wooderson (30. elokuuta 1914 Lontoo – 21. joulukuuta 2006) oli brittiläinen keskimatkojen juoksija. Hän on ainoa yleisurheilija, joka voitti Euroopan mestaruuden sekä ennen toista maailmansotaa että sen jälkeen.
Silmälasipäinen, 168-senttinen ja 57-kiloinen Sydney Wooderson juoksi Motspur Parkissa 28. elokuuta 1937 mailin juoksun maailmanennätyksen 4.06,4. Samassa paikassa 20. elokuuta 1938 hän juoksi maailmanennätykset 800 metrillä (1.48,4) ja 880 jaardilla (1.49,2). Pariisin EM-kilpailuissa 1938 hän voitti kultaa 1 500 metrillä ajalla 3.53,6.
Sotien jälkeen vuonna 1945 Wooderson juoksi mailin aikaan 4.04,2, mutta tuolloin maailmanennätys oli jo muutaman sekunnin parempi. Oslon EM-kilpailuissa 1946 hän juoksi elämänsä ensimmäistä kertaa kilpailussa 5 000 metriä ja voitti kultaa ajalla 14.08,6, joka oli tuolloin maailman kaikkien aikojen toiseksi paras tulos.
Sotien vuoksi kahdet 1940-luvun olympialaiset peruttiin. Berliinin 1936 olympialaisiin Wooderson ei päässyt jalan murruttua juuri ennen kisoja ja Lontoon 1948 olympialaisten aikaan hän oli jo juoksijan uransa ehtoossa. Uransa viimeisessä kilpailussa vuonna 1948 hän voitti Britannian maastojuoksumestaruuden 14 kilometrin matkalla.
Lennart Strand
Lennart Strand (13. kesäkuuta 1921 Malmö – 23. tammikuuta 2004) oli ruotsalainen keskimatkojen juoksija ja olympiamitalisti.
Soutajana urheilu-uransa aloittanut Lennart Strand toimi ensimmäisinä juoksuvuosinaan maanmiestensä Gunder Häggin ja Arne Anderssonin jäniksenä. Oslon EM-kilpailuissa 1946 hän voitti 1 500 metrin juoksussa kultaa ajalla 3.48,0. Malmössä 15. heinäkuuta 1947 hän sivusi Häggin nimissä ollutta maailmanennätystä 3.43,0. Lontoon 1948 olympialaisissa hän oli ennakkosuosikki mutta jäi hopealle ajalla 3.50,4 edellään maanmiehensä Henry Eriksson, joka Oslossa oli jäänyt toiseksi. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 Strandin juoksut päättyivät alkueriin.
Leonid Moisejev
Leonid Moisejev (s. 21. lokakuuta 1952 Kasli, Tšeljabinskin alue) on neuvostoliittolainen kestävyysjuoksija, joka menestyi parhaiten maratonilla.
Moisejev sijoittui Montréalin 1976 olympialaisten maratonilla seitsemänneksi ajalla 2.13.33,4. Vuonna 1977 hän sijoittui Fukuokan maratonilla toiseksi. Hän kilpaili myös ratajuoksijana ja voitti 10 000 metrillä vuonna 1977 kultaa universiadeissa sekä sijoittui Euroopan cupin finaalissa kolmanneksi.
Prahan EM-kilpailuissa 1978 Moisejev voitti maratonilla kultaa ajalla 2.11.57,5. Hän voitti maanmiehensä Nikolai Penzinin niukasti 1,5 sekunnilla. Vuonna 1979 hän voitti maratonin spartakiadeissa. Moskovan 1980 olympialaisissa hän oli Neuvostoliiton kolmesta maratoonarista heikoin sijoittuessaan viidenneksi ajalla 2.12.14.
Pedro Pérez
Pedro Pérez Dueñas (23. helmikuuta 1952 Pinar del Rio – 18. heinäkuuta 2018) oli kuubalainen kolmiloikkaaja.
Pedro Pérez hyppäsi kolmiloikassa 16-vuotiaana tuloksen 14,61 m, 17-vuotiaana 15,77 m ja 18-vuotiaana 16,38 m. Pan-Amerikan kisoissa Calissa 5. elokuuta 1971 hän 19-vuotiaana hyppäsi uuden maailmanennätyksen 17,40 m. Ennätys syntyi toisella hyppykierroksella, ja muut hypyt kantoivat 16,92, 14,92, 17,04, 17,12 ja 17,19 metriä. Vähän ennen Münchenin 1972 olympialaisia Pérez loukkasi polvensa ja jäi olympialaisten karsintaan tuloksella 15,72 m. Neljä vuotta myöhemmin Montréalin 1976 olympialaisissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 16,81 m. Pronssimitalisti João Carlos de Oliveira loikki yhdeksän senttimetriä pidemmälle.
Pérez voitti kultaa Keski-Amerikan ja Karibian kisoissa vuosina 1970 ja 1974 sekä Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa vuonna 1971. Häntä valmensi neuvostoliittolainen olympiamitalisti ja maailmanennätysmies Leonid Štšerbakov.
Husgafvel
Husgafvel on vehkalahtelainen knaappisuku (uradel), jonka yksi haara on introdusoitu Ruotsin ritarihuoneeseen aatelisena sukuna numero 2102 nimellä Huusgavel. Jotkut suvun jäsenet ovat suomentaneet sukunimen muotoon Aalto, Haanjoki, Haantio, Harjanne, Hirvassalo, Honkio, Huurremäki, Salmenkylä ja Välisalmi.
Keskiaikaisella suvulla, joka perimätiedon mukaan polveutuu vuosina 1383 ja 1396 maatiloja Vehkalahden Reitkallissa ja Hietakylässä hankkineesta Erik Larssonista, oli 1500- ja 1600 luvulla useita haaroja, muun muassa Junkar- ja Vilken- lisänimiä käyttäneet sukuhaarat.
Suvun jäsenistä 1500-luvulla Sigfrid (Siffred) Jönsson Vilken oli amiraali, Öölannin saaren maaherra, 1600-luvulla Henrik Persson Junkar-Husgafvel oli Vehkalahden nimismies, 1600-luvun alussa Tavastilan kartanon herra Sigfrid Jönsson nuorempi oli alilaamanni, 1500-1600-lukujen taitteessa Olof Erksson oli Kaprion linnan päällikkönä Inkerinmaalla, Jöns (Johannes) Vilken oli 1560-1580-luvuilla Vehkalahden viides tunnettu ja ensimmäinen luterilainen kirkkoherra. Hänen pojastaan, Kymenkartanon voudin toimesta Kaprion linnan voudiksi siirtyneestä Erik Vilkenistä (Husgafvel) polveutuvat nykyiset Husgafvelit.Avioliiton kautta sukuun liittyy myös:
Ann Compton
Ann Compton (s. 19. tammikuuta 1947) on yhdysvaltalainen toimittaja, joka on toiminut ABC:n Valkoisen talon kirjeenvaihtajana vuodesta 1974 lähtien. Compton oli ainoa 11. syyskuuta 2001 Air Force Onessa mukana ollut radio- ja televisiotoimittaja, ja hänet palkittiin Emmyllä tekemästään reportaasista. Hän myös toimi Radio- ja televisiokirjeenvaihtajien yhdistyksen puheenjohtajana 20 vuoden ajan.
Ann Compton nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 2005.
Polyteknikkojen Orkesteri
Polyteknikkojen Orkesteri (PO) on Espoon Otaniemessä toimiva sinfoniaorkesteri. Se on perustettu vuonna 1922 ja on siten vanhin suomalainen akateeminen opiskelijaorkesteri. Orkesterin kapellimestarina toimii tällä hetkellä James Kahane. Aktiivisia soittajia PO:ssa on noin 100, joista suuri osa on Aalto-yliopiston teekkariopiskelijoita, mutta mukana on myös muiden pääkaupunkiseudun akateemisten oppilaitosten opiskelijoita ja musiikin harrastajia.
PO:n vuosittaiseen konserttiohjelmaan kuuluvat syys-, joulu- ja kevätkonsertit pääkaupunkiseudulla sekä eri puolille Suomea suuntautuva kevätkiertue. Orkesteri on konsertoinut myös ulkomailla: mm. Saksassa, Unkarissa, Tšekissä, Baltian maissa, Ruotsissa sekä Skotlannissa. Orkesterin vakio-ohjelmistoon on kuulunut alusta asti Julius Fučíkin Firenzeläinen marssi, joka nykyisin esitetään tavallisesti kevätkonsertin päätteeksi.
Orkesteri on järjestänyt vuosittain vuodesta 1928 alkaen Waputin-konserttitanssiaiset Wanhalla Polilla (nyk. GLO Hotel Art) vapunpäivänä. Tapahtumalla on vuosittain vaihtuva humoristinen teema, ja sen pääsylippuna on Waputin-vappulehti. Konserttitanssiaisissa esiintyvät myös Retuperän WBK ja orkesterilaisista koostuva Polyteknikkojen Salonkiorkesteri eli salonkiyhtye Jorma.
PO:n konserttiohjelmaa täydentävät lisäksi erilaiset hyväntekeväisyys- ja tilauskonsertit, kuten Printempo-konsertti Aalto-yliopiston muiden musiikkiyhteisöjen (Dominante, Polyteknikkojen Kuoro, Retuperän WBK, Boston Promenade, Polirytmi, Humpsvakar, Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Laulajat ja Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Naislaulajat) kanssa. Orkesterissa toimii myös useita pienyhtyeitä, mm. jousikvartetteja, käyrätorvikvartetti Cornostarat sekä Polyteknikkojen Salonkiorkesteri, joka vappuisin tunnetaan nimellä salonkiyhtye Jorma.
Baltijski zavod
Baltijski zavod ( , "Itämeren tehdas"; neuvostoaikana "S. Ordžonikidzen mukaan nimetty telakka №189") on vuonna 1856 perustettu telakka Pietarissa Vasilinsaaren eteläpäässä.
Telakalla on rakennettu lukuisia sotalaivoja, sukellusveneitä ja ydinkäyttöisiä jäänmurtajia. Vuonna 2010 telakalla laskettiin vesille ensimmäinen kelluva ydinvoimala.
Admiralteiskije verfi
Admiralteiskie verfi (, , neuvostoaikana telakka no 194) on yksi Venäjän suurimmista telakoista. Telakan perusti Pietari Suuri vuonna 1704. Sitä hallitsi Amiraliteettikollegio, joka 1800 perusti uuden amiraliteetin telakan, joka korvasi vanhan Pietarin keskustassa olevan. Vuonna 1908 telakka siirrettiin nykyiselle paikalleen.
Telakalla on rakennettu yli 300 sukellusvenettä, niistä 41 ydinkäyttöisiä. Telakka on sopimus ensimmäisen venäläisen LNG-säiliöaluksen rakentamisesta Sovcomflotin kanssa.
Severnaja verf
Severnaja verf (, suom. "Pohjoinen telakka"; neuvostoaikana "A. A. Ždanovin tehdas", aiemmin "Putilovin telakka") on vuonna 1912 perustettu laivanrakennustelakka Pietarissa.
Putilovin telakka perustettiin laivojen rakentamiseksi Venäjän keisarikunnalle. Telakka on rakentanut noin 400 laivaa, joista 170 Venäjän ja Neuvostoliiton merivoimille.
Vuodesta 2004 telakka on ollut osa moskovalaista ZAO Objedinennaja Promyšlennaja Korporatsijaa (OPK), samoin kuin toinen suuri pietarilainen telakka Baltijski zavod vuodesta 2005 lähtien.
Nikolajevin eteläinen telakka
Tšernomorski sudostroitelnyi zavod (, ) tai Mustanmeren telakka, aiemmin Nikolajevin eteläinen (Mykolavjin eteläinen), on telakka Mykolajivin kaupungissa Ukrainassa. Se on suurin Mustanmeren telakoista.
Mustanmeren telakan eli Mykolavjin eteläisen telakan ohella kaupungissa on kaksi muutakin telakkaa, joista mainittakoon ainakin Mykolavjin telakka OKEAN.
Telakka perustettiin vuonna 1879 belgialaisomistuksessa. Neuvostoaikana se nimettiin André Martyn mukaan nimetyksi telakaksi numero 198 ja myöhemmin Ivan Nosenkon mukaan telakaksi numero 444.
Telakka on rakentanut yli tuhat laivaa. Telakalla on rakennettu muun muassa panssarilaiva Potjomkin sekä kaikki Neuvostoliiton isoimmat alukset: Moskva-luokan helikopteritukialukset, Kijev-luokan alukset ja lentotukialus Admiral Kuznetsov ja sen sisaralus "Varjag".
Dermataanisulfaatti
Dermataanisulfaatti on glykosaminoglykaani, jota tavataan erityisesti ihossa mutta myös muissa kudoksissa käytännöllisesti katsoen lähes jokaisella nisäkkäällä.
Aineesta käytetään myös nimitystä kondroitiinisulfaatti B ja se eroaa kondroitiinisulfaatti A:sta ainoastaan siinä, että kondroitiinisulfaatti A:n glukuronihappo on vaihtunut glukuronihapon epimeeriksi iduronihapoksi. Nykyään ainetta ei kuitenkaan useimmiten luokitella kuuluviksi kondroitiinisulfaatteihin.
Dermataanisulfaatin arvellaan liittyvän karsinogeneesiin, fibroosiin, sydämen ja verisuonten tauteihin sekä tulehduksien ja haavojen parantumiseen.
Dermataanisulfaatti on mukana useissa mukopolysakkaaridooseissa, jotka ovat geenivirheistä aiheutuvia sairauksia. Dermataanisulfaattia kerääntyy elimistöön vaikeassa Hurlerin taudissa