hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Enonkosken luostari
Enonkosken luostari on Enonkoskella Ihamaniemen kylässä sijaitseva Suomen ainoa evankelis-luterilainen luostari ja Enonkosken luterilaisen luostariyhteisön keskuspaikka. Luostari toimii Ihamaniemen entisessä kyläkoulurakennuksessa. Luostari aloitti toimintansa vuoden 1994 helmikuussa. Luostariyhteisöä synnyttämässä oli ryhmä ajatuksesta innostuneita kuten Helsingin piispa Samuel Lehtonen ja professori Pentti Laasonen sekä Loviisan kirkkoherra Veli-Matti Hynninen. 
Luostari toimii Mikkelin hiippakunnan piispan alaisuudessa ja yhteistyössä Enonkosken kappeliseurakunnan kanssa.. Vuonna 2017 Mikkelin hiippakunta tuli aktiivisesti luostarinyhteisön toimintaan mukaan Suomen evankelisluterilaisen luostarin tuki ry:n kautta. Piispa Seppo Häkkisen aloitteesta kirkolliskokous myönsi luostariyhteisön käyttöön kolmivuotisen avustuksen retriittitoimintaa ja hengellistä ohjausta kehittävän papin palkkaukseen. 
Luostarissa ei ole pitemmän aikaa ollut kuin yksi vakituinen asukas, mutta siellä on sen toiminnan aikana asunut talkoolaisia ja kilvoittelijoita eri pituisia aikoja. Luostarista löytyy majoitustiloja 10–12 vieraalle. Luostarissa järjestetään muun muassa retriittejä ja muita hengelliseen elämään liittyviä tapahtumia. Luostarin päivä koostuu yhteisistä rukoushetkistä aamulla, keskipäivällä ja illalla, yhteisestä työskentelystä ja aterioinnista sekä yksinololle, luonnossa liikkumiselle ja lukemiselle varatusta ajasta. Puutarhassa viljellään juureksia ja marjoja. Vanhasta luokkahuoneesta on sisustettu luostarin Pyhän Kolminaisuuden kappeli.
Luostarin piirissä toimivat ymmärtävät toiminnan luostariyhteisön käsitteen kautta. Nykyaikainen luostarielämä voi olla väliaikaista vetäytymistä hiljaisuuteen tai osallistumista yhteisön toimintaan talkoolaisena. Luostariyhteisöä määrittää hiljaisuus ja yksinkertainen ja vaatimaton elämäntapa. Luostarissa ei ole perinteisiä sääntöjä, kuten katolisissa ja ortodoksisissa luostareissa, vaan luostarin asukkaat saavat olla naimisissa. Luostarin asukkaan ei tarvitse sitoutua luostariin, koska luterilaisella kirkolla ei ole munkiksi- tai nunnaksivihkimystä. Toiminnasta ja kiinteistöstä vastaa tukiyhdistys Suomen evankelisluterilaisen luostarin tuki ry.
Vuonna 2014 luostariyhteisö alkoi julkaista päivittäisiä rukoushetkitekstejä, joiden jakelukanavaksi kehitettiin yhteistyössä Itä-Suomen yliopiston kanssa mobiilisovellus iOS ja Android-käyttöjärjestelmän puhelimille. Sosiaalisen median kautta käyttäjille tarjoutuu mahdollisuus hiljentyä hetkeksi omassa arjessa. Luostariyhteisön voidaankin katsoa koostuvan sen hengelliseen yhteyteen hakeutuvista rukouskilvoittelijoista riippumatta siitä oleskelevatko he luostarissa.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous päätti 9.11. 2017 myöntää luostarin toiminnan kehittämiseksi ja hengellisen elämän kehittämiseksi Kuopion ja Mikkelin hiippakunnissa 50 000 vuotuisen apurahan kolmeksi vuodeksi. Tavoitteena on vakiinnuttaa luostarin toiminta tukemaan ihmisten hengellistä elämää Itä-Suomessa.
Helsingin keskuspuisto
Helsingin keskuspuisto () on Helsingin kaupungin suurin puisto. Keskuspuisto alkaa etelässä Töölönlahdelta keskeltä kaupunkia ja ulottuu pohjoiseen Haltialaan ja Vantaanjoelle, Helsingin pohjoisrajalle. Puisto on laajuudeltaan noin 700 hehtaaria (1 000, mikäli Haltialan pellot lasketaan mukaan) ja etelä-pohjoissuunnassa noin kymmenen kilometriä pitkä. Se edustaa hyvin etelärannikon rikasta ja vaihtelevaa luontoa.
Vakiintunut, arkikielinen käsitys ja hallinnollinen rajaus Keskuspuiston alueesta eroavat jossakin määrin toisistaan: esimerkiksi Haltialan/Vantaanjoen aluetta kutsutaan hallinnollisesti Helsinkipuistoksi. Olympiastadionin ympärillä sijaitseva Eläintarhan puistoalue lasketaan toisinaan Keskuspuiston osaksi, mutta suppeammassa merkityksessä Keskuspuiston katsotaan usein alkavan vasta Norden­skiöldin­kadun pohjoispuolelta. Toisaalta Lääkärinkadun pohjoispuolinen alue mielletään yleisesti ja esitetään kartoissa Keskuspuistona, vaikka se ei kuulu Keskuspuiston osayleiskaavaan ja alueelle on laadittu kiistoja herättäneitä rakennussuunnitelmia. Kaupunkisuunnittelulautakunta päätti 24. elokuuta 2006, että Keskuspuistolle ei laadita uutta omaa osayleiskaavaa eikä aluetta pienennetä siitä rajauksesta, joka tehtiin vanhan Keskuspuiston osayleiskaavan korvanneessa Yleiskaavassa 2002.
Puiston pohjoisosassa on neljä luonnonsuojelualuetta: Pitkäkosken rinnelehto, Haltialan aarnialue, Niskalan puulajipuisto ja Ruutinkosken rantalehto. Muita arvokkaita luontokohteita ovat muun muassa Maunulan pähkinäpensaslehdot (luonnonsuojelulain mukainen suojeltu luontotyyppi) sekä kaksi rauhoitettua luonnonmuistomerkkiä puiston pohjoisosassa: kynäjalavaryhmä ja Kuninkaantammi. Lisäksi Keskuspuiston eteläreunassa, Lääkärinkadun pohjoispuolisella alueella on arvokas lehtometsä, jossa kasvaa erityisesti suojeltu lehtonata ("Festuca gigantea").
Puiston alueella elää runsaasti nisäkkäitä; näitä ovat esimerkiksi mäyrä, kettu, metsäjänis, rusakko, lumikko ja piisami. Linnuista vakioasukkaita ovat muun muassa palokärki, hippiäinen, närhi, tiaiset, rautiainen, lehtokerttu, satakieli, sirittäjä ja pikkusieppo.
Keskuspuistossa on ulkoilureittejä noin sata kilometriä, joista osa on talvisin hiihtäjien käytössä latuina.
Varsinaisen Keskuspuiston poikki kulkee Nordenskiöldinkadun pohjoispuolella neljä liikenneväylää (Hakamäentie, Metsäläntie, Pirkkolantie ja Kehä I) sekä rantarata, mutta ulkoilureitit ylittävät tai alittavat ne kaikki eri tasossa. Vuonna 2013 avattiin Eläintarhan ja varsinaisen Keskuspuiston yhdistävä Auroran jalankulkusilta Nordenskiöldinkadun yli. Lisäksi runkolinja 560 alittaa Keskuspuiston Paloheinäntunnelissa Kuninkaantammen ja Paloheinän välillä.
Keskuspuiston eteläpäässä on Laakson ratsastusstadion. Ruskeasuolla Keskuspuiston laidassa sijaitsee Ruskeasuon ratsastushalli. Pirkkolan liikuntapuisto on myös osa Keskuspuistoa, ja siellä on suuri urheilukenttä, uimahalli ja palloiluhalleja.
Teket
Teket ovat kansa Kongojoen alueella Keski-Afrikassa. Suurin osa heistä asuu Kongon tasavallan alueella, mutta heitä on myös Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Gabonissa. Teket puhuvat useita eri teken kielen murteita ja osa puhuu myös ranskaa.
Teket polveutuvat bantuista, joita asettui Kongojoen alueelle ensimmäisen vuosituhannen alkupuolella. 1400-luvulle tultaessa teket olivat perustaneet paikallisesti voimakkaan kuningaskunnan, joka kävi kauppaa orjilla ja tupakalla, jota liikkui Kongojokea pitkin. He sotivat lounaisia naapureitaan myös kongoja vastaan. 1700-luvun alkupuolella tekejen kuningaskunta ulottui Kongojoen molemmille puolille ja Malebon altaalta Bolobon alueelle. Vuosisadan lopulla teket kuitenkin menettivät osia alueistaan naapurikansoille. Vuonna 1880 Pierre Savorgnan de Brazza perusti Malebon altaalle kauppa-aseman, josta muodostui sittemmin Brazzavillen kaupunki. Alueella oleskellessaan hän tapasi tekekuningas Ilo Makokon ja sopi tämän kanssa alueen tulosta Ranskan siirtomaaksi. Vuonna 1896 teket kapinoivat siirtomaavaltaa vastaan ja ranskalaisten kukistaessa kapinaa noin kolme neljäsosaa tekeistä sai surmansa. Kongon tasavalta itsenäistyi Ranskasta vuonna 1960.
Tekejen perinteisiin elinkeinoihin kuuluvat maanviljelys, metsästys ja kalastus. Nykyisin monet heistä myös työskentelevät kaupungeissa, kuten Kongon tasavallan pääkaupunki Brazzavillessä. Perinteisemmät elinkeinot ovat säilyneet maaseudulla. Teket jakautuvat useisiin eri alaryhmiin, kuten fumuihin ja sisiin.
Tekejen perinteiseen uskoon kuuluu näkymättömän maailman olemassaolo, jota hallitsee luojajumala Nziam. Erilaiset henget jotka ilmenevät usein luonnonvoimina toimivat välittäjinä näkymättömän ja näkyvän maailman välillä. Tavalliset ihmiset voivat olla yhteydessä henkiin rukousten ja rituaalien kautta.
Die Welt
Die Welt on saksalainen sanomalehti, jota kustantaa Axel Springer AG. Sen perustivat 1946 brittiläiset miehitysjoukot, ja se on poliittiselta katsannoltaan keskusta-oikeistolainen (oman määrittelynsä mukaan ”liberaali kosmopoliitti”).
Lehden levikki oli vuoden 2016 ensimmäisellä neljänneksellä noin 182 000. Se ilmestyy kuutena päivänä viikossa. Sen päätoimitus on Berliinissä; Hampurissa ilmestyy paikallisversio.
Megaraptor
Megaraptor on sukupuuttoon kuollut suurten teropodidinosaurusten suku, joka eli myöhäisellä liitukaudella. Sen tarkasta koosta ei olla varmoja, mutta sen arvellaan olleen noin 3–4 metriä korkea ja 8 metriä pitkä. Sillä oli kaksi sirppimäistä kynttä kummassakin kädessä. Se oli kevytrakenteinen, kaksijalkainen peto, jolla oli suuri pää ja terävät, sahalaitaiset hampaat vahvoissa leuoissa.
Ensimmäinen löydetty "Megaraptorin" fossiili oli yksi sen kynsistä. Se muistutti vahvasti dromaeosaurien kynsiä, minkä vuoksi sitä aluksi pidettiin suurena dromaeosaurina. Myöhemmin löydettiin kokonainen käsi, jolloin paljastui että kynsi kuului peukalolle.
Nykyään "Megaraptoria" pidetään joko karnosaureihin kuuluvana allosaurina, joka oli läheistä sukua "Neovenatorille", tai mahdollisesti coelurosaureihin kuuluvana tyrannosaurina.
Axel Springer (yritys)
Axel Springer SE on saksalainen, Berliinissä toimiva kustannusalan yritys. Yhtiön alkuperä ulottuu vuoteen 1946, jolloin brittiläiset joukot ryhtyivät julkaisemaan miehityssektorillaan Berliinissä uutta sanomalehteä nimeltä Die Welt.
Lehden osti vuonna 1953 saksalainen toimittaja Axel Springer, ja siitä on sittemmin kehittynyt Saksan suurin lehtitalo yli 150 sanoma- ja aikakauslehdellään, joista tunnetuimpia ovat muun muassa Die Welt, Bild, Auto Bild sekä Business Insider. Vuonna 2017 yritys toimi yli 40 maassa ja sillä oli yli 15 000 työntekijää.
Springerin perustaja Axel Springer oli CDU:n jäsen ja oikeistokonservatiivi. Hänen kuoltuaan (vuonna 1985) 26,1 prosenttia pörssiin viedystä yrityksestä siirtyi hänen leskelleen Friede Springerille ja muille perillisille. Friede Springlerin johdolla seuraavina vuosina määräysvalta palautettiin suvulle.
Axel Springer AG on kritisoinut Saksan vasemmistoa ja muslimitaustaisia siirtolaisia. Se tukee avoimesti Israelin valtiota. Axel Springer AG oli ainoa saksalainen kustannusyritys, joka vuoden 2005 vaaleissa kieltäytyi julkaisemasta vasemmiston vaalimainoksia.
Vaikka Springer-kustantamo sanoo olevansa puolueeton, se kuitenkin hyökkäsi 1960- ja 1970-luvuilla vasemmiston kimppuun ja 1990 ja 2000-luvulla muslimitaustaisten siirtolaisten kimppuun.
1960- ja 1970-luvuilla Springer sai vastaansa vasemmistolaisia nuorisojärjestöjä. Ensimmäinen arvostelija oli saksalainen vasemmistokirjailija Reinhard Lettau, joka vuonna 1968 arvosteli Springerin julkaisuja Berliinin vapaassa yliopistossa. Samana vuonna joukko vasemmisto-opiskelijoita saarsi Springerin kustantamon päämajan Berliinissä. Vuonna 1972 Baader-Meinhof ryhmä teki kuusi pommi-iskua Springerin Hampurin toimistoa vastaan (kolme pommia räjähti ja 17 ihmistä loukkaantui), ja vuonna 1975 Springerin Pariisin toimistossa räjähti pieni pommi.
Axel Springer perusti uudelleen niitä sanomalehtiä, jotka kansallissosialistit sulkivat 1930-luvulla. Springer ei muuttanut natsihallinnon aikana ulkomaille eikä hän myöskään joutunut keskitysleirille. Sodan jälkeen hän julkaisi Berliinin raunoilla pieniä kirjoituksia, joista syntyi Axel Springer Verlag.
Edward Teller
Edward Teller (15. tammikuuta 1908 Budapest, Itävalta-Unkari – 9. syyskuuta 2003 Stanford, Kalifornia) oli Yhdysvalloissa toiminut fyysikko, jota pidetään vetypommin isänä. Hänet tunnetaan myös Jahnin-Tellerin ilmiön löytämisestä kollegojensa kanssa. Unkarilaissyntyisenä hän oli alkuperäiseltä nimeltään Ede Teller.
Tellerin opiskellessa Münchenin yliopistossa, hän menetti kyseisessä kaupungissa oikean jalkansa 1926 auton ajettua tahattomasti hänen päältään. Teller joutui käyttämään proteesia ja ontui siksi lopun ikäänsä.
Teller opiskeli Saksassa ja kutsuttiin vuonna 1935 sekä Lontoon yliopiston luennoitsijaksi että George Washingtonin yliopiston professoriksi Washingtoniin. Hän toimi sitten useissa yhdysvaltalaisissa yliopistoissa.
Teller työskenteli Robert Oppenheimerin Manhattan-projektissa 1942–1946. Kylmän sodan aikana, kun Neuvostoliitto oli kehittänyt oman ydinaseensa, Yhdysvallat halusi panostaa lisää vetypommiin. Teller palasi Los Alamosiin 1950 laittamaan vauhtia vetypommiprojektiin. Hän piiskasi alaisiaan ja syytti näitä mielikuvituksen puutteesta, mikä johti huonoihin henkilösuhteisiin laboratorion sisällä. On edelleen epäselvää, ketkä lopulta osallistuivat ns. Teller–Ulam-rakenteen suunnitteluun; tämä oli kuitenkin ensimmäinen toimiva vetypommirakenne.
Tellerin ja työtoverien välinen kuilu syveni, kun hän todisti oikeudessa Oppenheimeria vastaan 1954. Hän oli siellä ainoa tiedeyhteisön jäsen, joka piti Oppenheimeria turvallisuusriskinä.
1980-luvulla Teller ohjasi Ronald Reaganin Strategic Defense Initiative eli "Tähtien sota" -aloitetta.
Hänen sanotaan olleen Stanley Kubrickin filmin "" nimikkohahmon yksi esikuva, vaikka näyttelijä Peter Sellers sanoi hahmonsa pohjautuneen pikemminkin Wernher von Brauniin.
Asterales
Asterales on kaksisirkkaisten asteridien Euasteridae II -ryhmään kuuluva kasvilahko. Sen tunnetuimpia edustajia ovat kellokasvit (Campanulaceae) ja mykerökukkaiset eli asterikasvit (Asteraceae).
Lahkon fytokemiaan kuuluvat eräät iridisoivat eli välkehtivät yhdisteet ja fruktosaanit kuten inuliini, joka tavallisesti korvaa tärkkelyksen vararavintona. Nivelten anatomiaan kuuluu kolme johtojännelieriön aukkoa, joista kustakin lähtee kolme johtojännettä lehteen. Lehtiasento on kierteinen. Kukassa on teriöstä erilliset heteet ja pohjuskehrä eli diskus. Sikiäimessä on paljon siemenaiheita ja pitkä vartalo. Siemenen endospermi (vararavintosolukko) on runsas ja siinä on imuelimiä eli haustorioita.
Lahkoon kuuluu 11 heimoa, joista mykerökukkais-, kello- ja raatekasveja tavataan myös Suomessa.Lahkon yhteyteen on aiemmin sijoitettu myös systemaattiselta asemaltaan epävarma heimo, jota nykyisin kuitenkin usein pidetään omana lahkonaan Bruniales.
Kaksoissuhde
Geometriassa kaksoissuhde on neljän samalla suoralla olevien pisteiden formula_1, formula_2, formula_3 ja formula_4 muodostama suhde 
formula_5
missä janat on varustettu etumerkein. Usein merkitään myös 
formula_6.
Jos formula_7, pisteet formula_1, formula_2, formula_3, formula_4 muodostavat harmonisen pisteistön.
Kompleksiluvuille kaksoissuhde määritellään samaan tapaan lausekkeena
formula_12
Termien järjestys määritelmässä ei ole vakiintunut, vaan tämän lisäksi yleisesti käytetään myös muita vastaavia määritelmiä kaksoissuhteelle.
Projektiivisen geometrian nelikulmiolause
Projektiivisen geometrian nelikulmiolause on projektiiviseen geometriaan liittyvä perustulos. Sen mukaan jos A, B, C ja D ovat tason pisteitä, G on AC:n ja BE:n leikkauspiste, E on AD:n ja CB:n leikkauspiste, F on AB:n ja DC:n leikkauspiste, H on EG:n ja AB:n leikkauspiste, I on EG:n ja CD:n leikkauspiste, niin (A, H, B, F) ja (D, I, C, F) ovat harmonisia pisteistöjä.
Tom (joki)
Tom () on Obin 827 kilometriä pitkä sivujoki Länsi-Siperian kaakkoisosissa Venäjällä. Joen pääuoma saa alkunsa Hakassiasta Abakanin selänteeltä ja kulkee Kemerovon alueen halki Tomskin alueelle, jossa se yhtyy Obiin noin 50 kilometriä Tomskin pohjoispuolella (2677 kilometriä Obin suusta).
Tomjoen alajuoksu on navigoitavissa Mrassujoen haaraan saakka (643 km).Joen vuotuinen keskivirtaama on joen alajuoksulla Tomskissa 1067,5 m/s. Alimmillaan virtaama on kevättalvella. Kevättulva osuu huhti-kesäkuulle; toukokuun keskivirtaama kohoaa Tomskissa keskimäärin yli 4700 kuutioon sekunnissa.
Tomin varrella olevista kaupungeista suurimmat ovat (yläjuoksulta alkaen):
Tomjoen oikealta rannalta on löydetty useita satoja esihistoriallisen ajan kalliopiirroksia, jotka on pääosin luotu hiekkakiveen. Löytöpaikkoja on useita ja ne sijaitsevat noin 30 kilometrin osuudella Kemerovon ja sen alapuolisen Jurgan kaupungin välillä. Löytöpaikoista tunnetuin on jo vuonna 1721 kuvattu Tomskaja Pisanitsa.
Modulaatio (musiikki)
Modulaatio (latinan sanasta "modulari" ’mitata, järjestää’) eli sävellajinvaihdos on musiikillinen tehokeino, jossa musiikin sävellaji vaihtuu. Yleensä moduloitaessa siirrytään johonkin läheiseen sävellajiin, esimerkiksi dominanttiin tai subdominanttiin.
Klassisessa harmoniassa tunnetaan kolme modulaatiotyyppiä:Modulaatio voi myös tapahtua äkillisesti ilman mitään sidossointuja (ns. äkkimodulaatio). Populaarimusiikissa pyritään toisinaan kohottamaan kappaleen tunnelmaa moduloimalla puolisävelaskel taikka kokosävelaskel ylöspäin. Englanninkielisessä terminologiassa käytetään nimeä ”gear-up” (suom. ”isommalle vaihteelle siirtyminen”) moduloitaessa melodiaa kvartilla tai kvintillä ylöspäin, mikä oli suosittua 1970-luvun musiikissa.
Tom (Amur)
Tom () on Amurin sivujokeen Zejaan laskeva 433 kilometriä pitkä joki Amurin alueella Venäjällä. Se saa alkunsa Amurin alueen ja Habarovskin aluepiirin rajaseudulta. Joen varrella on Belogorskin kaupunki.
Panssari
Panssari tarkoittaa vahvoja erikoisteräksestä valmistettuja levyjä, joita käytetään esimerkiksi sotalaivan tai panssarivaunun suojaamiseen vihollisen ammuksilta. Myös eräillä eläimillä, esimerkiksi kilpikonnalla, on ympärillään luusta muodostunut suojakilpi, jota kutsutaan panssariksi.
Nykysodankäynnissä on käytössä useita erilaisia panssarityyppejä. Maailmansotien tuloksena kehitettiin tehokkaampia suojautumiskeinoja vihollisen tulelta. Ontelokranaateilta suojaamaan on kehitetty reaktiivipanssarirointi ja komposiittipanssarointi.
Reaktiivipanssarointi sijoitetaan usein panssarivaunujen tai ajoneuvojen normaalin panssarin päälle useina eri komponentteina. Osuman saadessaan reaktiivikomponentti räjähtää, vaimentaen panssarintorjunta-aseen tehoa 60–90 prosentilla. Reaktiivipanssari ei kuitenkaan välttämättä sovellu keveiden panssariajoneuvojen suojaksi, sillä räjähdys voi vaurioittaa itse ajoneuvoa. Poikkeuksena kuitenkin on Rafaelin kehittämä LBR (Low Burning Rate explosive) -reaktiivipanssari, jota käytettiin esimerkiksi Bradley-rynnäkköpanssarivaunun lisäsuojana Irakissa. Reaktiivipanssaroinnista ei kuitenkaan ole hyötyä kineettisiä ammuksia vastaan, sillä ne eivät käytä läpäisyyn räjähdysaineen tuottamaa energiaa, vaan liike-energiaa.
Komposiittipanssaroinnissa on sisällä ”onttoja” kohtia, jotka ontelokranaatin osuessa vaimentavat räjähdyksen päästäen ammuksen läpi ainoastaan ensimmäisestä seinämästä, mutta jättäen toisen seinämän ehkäksi. Nykyään on kuitenkin kehitetty niin sanottuja tupla-onteloita, joissa on kaksi räjähdyspanosta. Ensimmäinen tuhoaa komposiittipanssarin ensimmäisen seinämän, ja toinen läpäisee tämän jälkeen panssarin kokonaan.
Brennus
Brennus oli gallialaisheimo senonien päällikkö. Vuonna 390 eaa. tai 387 eaa. senonit voittivat Brennuksen johdolla roomalaiset Allian taistelussa ja hyökkäsivät sen jälkeen Roomaan. Kertomusten mukaan ainoastaan Capitoliumin kukkula jäi valloittamatta, muun Rooman valloittajat ryöstivät.
Liviuksen mukaan roomalaiset joutuivat maksamaan raskaat lunnaat gallialaisille ja valittivat lunnaiden punnitustavasta, jolloin Brennus heitti miekkansa vaakakuppiin ja sanoi: ""Vae victis!"" ("Voi voitettuja!")
Dipsacales
Dipsacales on varsinaiskaksisirkkaisten, Rosopsida, Euasteridae II -ryhmään kuuluva lahko, jonka tunnettuja sukuja ovat muun muassa kuusamat ("Lonicera"), virmajuuret ("Valeriana") ja vanamot ("Linnaea").
Lahkoon kuuluu puita, pensaita ja ruohoja. Niiden lehdet sijaitsevat vastakkaisesti ja ovat hammaslaitaisia. Kukinto on viuhkomainen tai kukat sijaitsevat yksittäin, ovat yleensä nelilukuisia, ja niissä on kehänpäällinen tai osittain -alainen sikiäin ja useimmiten mesiäisiä. Hedelmä on kotamainen, marja tai luumarja.
Lahkoon kuuluu kaksi heimoa:
Lisäksi lahkoon on aiemmin sisällytetty heimot Columelliaceae ja Desfontainiaceae, nykyään Desfontainiaceae on sisällytetty heimoon Columelliaceae jonka katsotaan kuuluvan lahkoon Bruniales.
Senonit
Senonit () olivat gallialainen heimo. Galliassa he asuivat Seinen ja Marnen rannoilla. Senonien toinen haara tunkeutui noin 400 eaa. Pohjois-Italiaan. He piirittivät etruskien kaupunkivaltiota Clusiumia, jolloin etruskit pyysivät roomalaisia apuun. Tämä johti senonien ja roomalaisten väliseen sotaan. Senonit voittivat roomalaiset Allian taistelussa ja hyökkäsivät sen jälkeen Roomaan. Senonit poistuivat vasta roomalaisten maksettua suuret lunnaat.
Olavi Majlander
Olavi Enok Majlander (10. heinäkuuta 1916 Iitti – 3. lokakuuta 1978 Siilinjärvi) oli suomalainen poliitikko. Hän toimi Suomen kristillisen liiton kansanedustajana ja järjestyksessä neljäntenä puheenjohtajana vuosina 1970–1973.
Olavi Majlander kuoli 3. lokakuuta 1978 Rissalan lentoturmassa. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi kokoomuksen Vuokko Juhola.
Olavi Päivänsalo
Olavi Johannes Päivänsalo (30. kesäkuuta 1916 Keuruu – 15. lokakuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hän oli yksi Suomen kristillisen liiton perustajajäsenistä ja puolueen ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1958–1964.
Olavi Päivänsalo vihittiin papiksi vuonna 1941 ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1943 ja lisensiaatiksi vuonna 1957. Vuosina 1941–1943 hän toimi ylimääräisenä pappina Rengossa, Laukaassa ja Hyvinkäällä, vuosina 1945–1970 Helsingissä Töölön yhteiskoulun uskonnon ja sielutieteen lehtorina ja vuosina 1957–1970 koulun vararehtorina. Päivänsalo oli vuosina 1961–1972 Espoon kunnan- ja kauppalanvaltuuston jäsen.
Olavi Päivänsalo oli pappina ja poliitikkona tunnetun B. H. Päivänsalon poika. Hän johti vuodesta 1970 isänsä ja veljensä Veikon seuraajana Helsingin Kaupunkilähetystä, jonka palveluksessa hän oli ollut jo vuodesta 1944. Olavi Päivänsalo sai rovastin ja sosiaalineuvoksen arvonimet.
Sacavém
Sacavém on kaupunki Portugalissa vain muutama kilometri Lissabonista koilliseen. Vuonna 2011 siellä oli 18 469 asukasta. Kaupunki on tunnettu keramiikastaan. Hallinnollisesti Sacavém kuuluu Louresin kunnan Sacavém e Prior Velho -pitäjään. Sacavém oli oma pitäjänsä vuoteen 2013 asti.
Ahti Tele
Ahti Tele (21. kesäkuuta 1917 Viipuri – 2. toukokuuta 1986 Lappeenranta) oli suomalainen virkamies ja poliitikko. Hän toimi Suomen Kristillisen Liiton puheenjohtajana vuosina 1964–1967. Tele oli puolueen toinen puheenjohtaja.
Tele opiskeli 11 vuotta Viipurin musiikkiopistossa, josta hän valmistui vuonna 1936. Hän opiskeli viulunsoittoa Boris Sirpon johdolla ja tähtäsi myös kapellimestariksi, mutta luopui muusikonurasta sodan puhjettua. Tele osallistui talvi- ja jatkosotaan jalkaväessä, ratsuväessä, ilmavoimissa ja yhdysupseerina. Hän pääsi sodan aikana ylioppilaaksi vuonna 1943 ja suoritti valtiotieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1955. Valmistuttuaan valtiotieteen maisteriksi hän työskenteli pitkään sosiaali- ja terveysministeriön kansainvälisten asiain sihteerinä. Hän osallistui ILO:n ja OECD:n kokouksiin Suomen edustajana. Hän oli myös vuosina 1970–1972 toimineen valtiosääntökomitean jäsen. Tele oli vuoden 1968 presidentinvaaleissa Urho Kekkosen valitsijamiesehdokkaana ainoana Kristillisen Liiton edustajana. Hänestä povattiin puolueensa ehdokasta vuoden 1978 presidentinvaaleihin, mutta hän kieltäytyi ehdokkuudesta.
Tele harrasti urheilua muun muassa Viipurin Nyrkkeilijöissä ja Helsingin Tovereissa. Hän oli vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa nyrkkeilyottelujen ruotsin- ja ranskankielisenä kuuluttajana.
Raino Westerholm
Raino Olavi Westerholm (20. marraskuuta 1919 Kuusankoski – 1. kesäkuuta 2017 Helsinki) oli Suomen kristillisen liiton kansanedustaja ja pitkäaikainen puheenjohtaja. Westerholm toimi kansanedustajana 1970−1979, ja puoluejohtajavuosinaan 1973–1982 hän luotsasi SKL:n useisiin vaalivoittoihin. Westerholm oli syyskuusta 2016 lähtien kuolemaansa saakka vanhin elossa ollut kansanedustajana toiminut henkilö.
Westerholm asetettiin kristillisten presidenttiehdokkaaksi kahdesti. Vuoden 1978 vaalissa hän sai omalta puolueeltaan 24 valitsijamiestä, ja lisäksi yksi Urho Kekkosen vaaliliiton kokoomuslainen valitsijamies antoi äänensä Westerholmille. Vuoden 1982 vaalissa Westerholmin takana oli SKL:n lisäksi Suomen kansan yhtenäisyyden puolue, mutta hän ei saanut ainuttakaan valitsijamiestä.
Kymen vaalipiiristä eduskuntaan valittu Westerholm oli koulutukseltaan metsänhoitaja (Helsingin yliopisto 1943). Hän työskenteli Kymi Oy:n asutusosastossa vuosina 1945−1950, metsäosastossa vuosina 1951−1973 ja kiinteistöosastossa vuosina 1973−1979. Kotiseudullaan Westerholm kuului muun muassa Kuusankosken kauppalan- ja kaupunginvaltuustoon sekä kirkkovaltuustoon. Sotilasarvoltaan hän oli majuri. Hän avioitui vuonna 1945 libristi Sirkka-Liisa Eirolan (1917–2017) kanssa, ja he saivat neljä lasta.
Eino Sares
Eino Eero Sares (vuoteen 1930 Böckerman, s. 8. maaliskuuta 1907 Sakkola – 6. tammikuuta 1992 Mynämäki ) oli suomalainen poliitikko ja rovasti. Hän toimi Suomen kristillisen liiton järjestyksessä kolmantena puheenjohtajana vuosina 1967–1970. Sares toimi myös SKL:n äänenkannattaja Kristityn vastuun päätoimittajana 1960- ja 1970-luvuilla.
Eino Sares vihittiin papiksi vuonna 1932 ja hän toimi virkaatekevänä kirkkoherrana Pälkjärvellä vuosina 1932–1934, kirkkoherran apulaisena Kurkijoella vuosina 1934–35, kappalaisena Ruokolahdella vuosina 1935–1948, Imatran kirkkoherrana vuosina 1950−1954, Lapuan tuomiorovastina vuosina 1954–1961, Helsingin tuomiorovastina vuosina 1961–1965 sekä Evankelisluterilaisen Sisälähetyssäätiön toiminnanjohtajana vuosina 1966–1968. Sotilasarvoltaan Eino Sares oli reservin yliluutnantti.
Nuntii Latini
Nuntii Latini on Yle Radio 1:n latinankielinen viikkokatsaus. Nuntii latini -viikkokatsaus tunnetaan ympäri maailmaa, ja se on maailman ainoa säännöllisesti toimitettu latinankielinen uutiskatsaus. Ensimmäinen uutislähetys kuultiin 1. syyskuuta 1989.
Ohjelmaa toimittavat Jyväskylän yliopiston professori Tuomo Pekkanen ja Helsingin yliopiston dosentti Reijo Pitkäranta ja Virpi Seppälä-Pekkanen. Myös Hannu Taanilalla on ollut ohjelman kehittämisessä ja uutisten ideoinnissa suuri rooli.
Latinankielisten uutisten toimittajat eivät keksi uusia sanoja vaan poimivat latinan valmiista sanavarastosta käyttökelpoisia ilmaisuja, joilla voidaan kuvata nykypäivän tapahtumia. Näin voidaan muodostaa tarvittaessa uusia sanontoja ja sanaliittoja.
Mother Love Bone
Mother Love Bone oli seattlelainen grunge rock -yhtye, joka toimi vuosina 1988–1990. Yhtye hajosi juuri ennen suurta läpimurtoaan laulaja Andrew Woodin kuoltua heroiinin yliannostukseen. Mother Love Bonen raunioista nousi Pearl Jam ja myös projektiluontoinen yhtye Temple of the Dog, joka perustettiin Woodin muistoksi.
Aulos
Aulos () oli kaksoisoboe, joka yhdistettiin viininjumala Dionysokseen. Sitä soitettiin antiikin Kreikassa teatterissa sekä uskonnollisissa seremonioissa. Uskottiin, että aulos kiihottaa kuulijaansa, kun taas kithara rauhoitti ja kohotti kuulijansa mieltä. Soitinmusiikin kulta-aika oli noin 300 eaa.
Historien om en fjälldal
Historien om en fjälldal (Tunturilaakson historia) on Margit Sandemon, norjalais-ruotsalaisen kirjailijan kirjoittama kirjasarja. Sarja käsittää kolme kirjaa, jotka ovat:
Rastilan metroasema
Rastilan metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se sijaitsee Puotilan ja Vuosaaren asemien välissä Vuosaaren metrosillan itäpuolella. Asema palvelee Rastilan ja Meri-Rastilan asuinalueita Itä-Helsingin Vuosaaressa. Myös Rastilan leirintäalue sijaitsee aseman lähistöllä.
Rastilan asema avattiin 31. elokuuta 1998 Vuosaaren metroradan valmistuttua. Asema sijaitsee 1,955 kilometrin etäisyydellä Puotilan metroasemasta ja 1,244 kilometrin päässä Vuosaaren metroasemasta. Laituri on 137,5 metriä pitkä, ja koko laiturihalli on leveydeltään 18,8 metriä. Aseman veroton kustannusarvio oli 52,6 miljoonaa markkaa. Aseman lopulliset rakennuskustannukset vuoden 2007 rahassa olivat 12,1 miljoonaa euroa.
Rastilan metroaseman suunnittelivat arkkitehdit Irmeli Grundström ja Juhani Vainio. Arkkitehtonisina aiheina ovat kevyet kaarevat kattomuodot ja läpinäkyvyys, ja pääasialliset rakennusmateriaalit ovat teräs ja lasi. Teräsrakenteiden ja -levyjen värit ovat neutraaleja hopean ja siniharmaan eri sävyjä tai materiaalien omia värejä. Asema on tilava ja laituritasolla ilmeeltään paviljonkimainen. Toisaalta konsultti Seppo Vepsäläinen luonnehtii asemaa teknisiltä ja matkustajille varatuilta tiloiltaan suureksi muihin metron vastaaviin asemiin verrattuna. Hän kuvaa selvityksessään Rastilaa käyttömenoiltaan kalliiksi mutta vähäkäyttöiseksi asemaksi.
Asemakokonaisuus koostuu läntisestä lippuhallirakennuksesta, laiturihallista, itäisestä sisäänkäynnistä ja sähkönsyöttöasemasta, joka sijaitsee raiteen 1 puolella aseman itäpäässä. Rakennuksen viereen on varattu noin 200 polkupyörä- ja 38 autopaikkaa matkustajille. Metroasema sijaitsee kallioleikkauksessa, ja luonnonkallio hallitsee laituritason seinämää raiteen 1 puolella.
Aseman kallioseinään laiturin länsipäähän on kiinnitetty Timo Heinon 32 metriä pitkä veistosseinämä "Nonstop".
Heikki Riihijärvi (poliitikko)
Heikki Anssi Riihijärvi (21. helmikuuta 1937 Kuopio – 23. syyskuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hän toimi kansanedustajana kolmen vaalikauden ajan vuosina 1983–1995 ja puolueensa Suomen Maaseudun Puolueen puheenjohtajana vuosina 1989–1991. Riihijärvi edusti kansanedustajana silloista Kuopion vaalipiiriä.
Heikki Riihijärvi nousi eduskuntaan Kuopion vaalipiiristä vuoden 1983 vaaleissa lähes 17 000 ääntä keränneen SMP:n kunniapuheenjohtajan Veikko Vennamon vanavedessä. Vuonna 1989 hänet valittiin SMP:n uudeksi puheenjohtajaksi edeltäjänsä Pekka Vennamon siirtyessä Posti- ja telelaitoksen pääjohtajaksi. Riihijärvi erosi SMP:stä syyskuussa 1993 ja perusti oman "Suomalainen Rintama" -nimisen yhden miehen eduskuntaryhmän. Vuoden 1995 vaaleissa hän lähti keskustan ehdokkaaksi, mutta putosi eduskunnasta.
Riihijärvi oli varsinaiselta ammatiltaan pappi. Hän toimi vuosina 1969–1972 Iisalmen seurakunnan virallisena apulaisena, vuosina 1972–1975 Pyhäjärven seurakunnan kappalaisena ja vuosina 1975–1995 Iisalmen seurakunnan kirkkoherrana. Hän sai vuonna 1987 rovastin arvonimen.
Oranssi (yhdistys)
Oranssi ry on helsinkiläinen nuorisotyötä tekevä kansalaisjärjestö. Yhdistyksen toiminnan tarkoituksena on nuorten kulttuuri- ja kansalaistoiminnan tukeminen sekä nuorisoasuntojen kunnostus ja ylläpito. Oranssi ry aloitti toimintansa 1990 talonvaltausliikkeenä ja nuorten asunnottomien etujärjestönä. Oranssi-ryhmiä syntyi 90-luvun alussa myös muihin kaupunkeihin, mutta ajan myötä näiden toiminta hiipui.
Oranssin toimintakeskus on toiminut eri aikoina vallatussa taksinkuljettajien vanhassa huoltoasemassa Mei­lahden ”Putkinotkossa”, entisessä nuorisotalossa Kataja­nokan "Skattalla" ja viimeksi vanhassa päiväkodissa Hertto­niemessä. ”Hertsiga” oli ikärajaton musiikkiklubi ja tila joka tarjosi harjoitus- ja esiintymistiloja usealle teatteriryhmälle ja monille muille toimintaryhmille. Toimintakeskus sijaitsi vanhassa Herttoniemen ostos­keskuksessa, joka purettiin 2008.
Yhdistyksen nykyinen toimintakeskus Valvomo sijaitsee Suvi­lahden entisellä voimala-alueella Helsingin Kalasatamassa. Suvilahden kulttuurikeskuksessa järjestetään ympäri vuoden monenlaista avointa toimintaa, kuten tapahtumia, keikkoja, työpajoja, teatteria ja sirkustreenejä.
Yhdistyksen omistama Oranssi Asunnot Oy peruskorjaa ja ylläpitää kohtuuhintaisia nuorisoasuntoja nuorille ja nuorille perheille. Yhtiöllä on kolmetoista nuorisoasumiseen tarkoitettua puutaloa Kumpulassa, Arabiassa, Herttoniemessä, Tapanilassa, Pasilassa ja Pakilassa. Taloissa asuu noin satakolmekymmentä asukasta.
Keväällä 2015 Oranssi julkaisi internetsivuillaan pienlehtiarkiston, jossa on luettavissa yli kolmesataa suomalaista vuosina 1977–82 alkanutta pienkustannelehteä. Lehdet on jaettu vuoden 1977 jälkeisiin punklehtiin ja 1960- ja 1970-lukujen underground- ja vaihtoehtolehtiin. Lisäksi sivuille on koottu tekijähaastatteluita. Arkiston on mahdollistanut opetus- ja kulttuuriministeriön kohdeapuraha. Oranssi Ry:n yhteistyötahona arkistohankkeessa toimi Suomen Jazz & Pop Arkisto (JAPA).
Tina Mäkelä
Tina Elise Mäkelä (o.s. "Pitkänen", s. 30. kesäkuuta 1955 Lahti) on suomalainen poliitikko. Koulutukseltaan Mäkelä on diakonissa, terveydenhoitaja ja terveystieteiden maisteri.
Hän toimi kansanedustajana vuosina 1987–1995, jolloin hän edusti Keski-Suomen läänin vaalipiiriä, Suomen Maaseudun Puolueen puoluesihteerinä 1989–1991 ja puheenjohtajana vuosina 1991–1992. Hän työskenteli Jyväskylän kaupunkiseurakunnan palveluksessa vuosina 1981–1995.
Kansanedustajan työnsä ohella Mäkelä toimi vuosina 1985–1994 SMP:n Keski-Suomen piirin puheenjohtajana sekä oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1985–1994 ja Jyväskylän kaupunginhallituksen varajäsen vuosina 1987–1988.
Mäkelä on ollut kansanedustaja Ilkka Kanervan (kok.) tukiyhdistyksen, Varsinais-Suomen Linjanvetäjät ry:n puheenjohtaja.
PRH:n eli patentti- ja rekisterihallituksen mukaan Kiinteistö Oy Mynämäen Niittylinna, TTM-Kiinteistöt Oy ja CTM Sosiaali- ja terveyspalvelut ovat Mäkelän omistuksessa tai määräysvallassa ja hän on niissä hallituksen puheenjohtaja.
Hänen puolisonsa oli SMP:n entinen kansanedustaja Hannu Suhonen. Mäkelällä on aikaisemmasta avioliitostaan kaksi poikaa.
Armas Lahoniitty
Armas Onni Lahoniitty (6. lokakuuta 1944 Punkalaidun – 15. lokakuuta 2018) oli Turun kaupunginjohtaja. Puoluetaustaltaan hän oli sosiaalidemokraatti.
Lahoniitty valmistui ylioppilaaksi Tyrvään yhteislyseosta Vammalasta vuonna 1964 ja valtiotieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta vuonna 1975. Hän työskenteli myös Turun Päivälehden toimittajana.
Vuosina 1972–1980 ja 1984–1989 hän oli Turun kaupunginvaltuuston jäsen. Lahoniitty toimi Turun kaupunginjohtajana vuosina 1995–2005. Hän jäi virastaan eläkkeelle 31. joulukuuta 2005. Hänen seuraajansa Mikko Pukkinen aloitti kaupunginjohtajan virassa 1. tammikuuta 2006. Lahoniitty oli ehdolla vuoden 2007 eduskuntavaaleissa ja sai 703 ääntä
Viipurin piiri (Leningradin alue)
Viipurin piiri () on hallintopiiri Leningradin alueella Luoteis-Venäjällä. Se sijaitsee suurelta osin Karjalankannaksella ja käsittää läntisen osan aikaisemmin Suomelle kuulunutta Kannasta Terijoen aluetta lukuun ottamatta, sekä Viipurinlahden länsi- ja luoteispuolisen alueen.
Piirin nykyinen pinta-ala on 7546,04 km² ja asukasluku vuoden 2015 alussa 204 788 (181 100, 2008). Piirin hallintopaikkana on Viipuri (77 800 asukasta). Muita kaupunkeja ovat Antrea, Enso, Koivisto ja Uuras.
Suomen ja Venäjän välinen matkustaja- ja tavaraliikenne kulkee suurelta osaltaan Suomen kaakkoisosista Viipurin piiriin saapuvien maantie- ja rautatieyhteyksien, Saimaan kanavan sekä piirin suurten öljysatamien ja piirin läpi kulkevan maakaasuputkien kautta. Piirissä on koneteollisuutta, joka käyttää Vuoksen vesivoimalaitoksia (nro. 10 ja 11) energialähteenään. Myös maatalous ja turkistarhaus on suosittua.
Viipurin piiri muodostettiin 9. heinäkuuta 1940 Suomen Moskovan rauhassa 12. maaliskuuta 1940 Neuvostoliitolle luovuttamalle ja Karjalais-Suomalainen SNT:aan liitetyn alueen eteläosaan. Piirin alue käsitti suunnilleen Suomen kokonaan luovuttamat Viipurin kaupungin, Viipurin maalaiskunnan, Heinjoen, Äyräpään ja Johanneksen kunnat sekä luovutetut osat Virolahden, Säkkijärven, Ylämaan, Vahvialan, Lappeen ja Nuijamaan kunnista. Alueen suomalainen väestö evakuoitiin joko sodan aikana tai rauhan tultua ja niinpä Neuvostoliitto siirsi alueelle uutta väestöä.
Jatkosodassa Suomi valloitti alueen takaisin vuonna 1941 ja muualle Suomeen evakuoitu väestö pääsi palaamaan kotiseudulleen. Moskovan välirauhassa 19. syyskuuta 1944 alue jouduttiin toistamiseen luovuttamaan Neuvostoliitolle, jossa alue muodosti jälleen Viipurin piirin. Samana vuonna Viipurin piiri siirrettiin Karjalais-Suomalaisesta SNT:sta Leningradin piiriin kuuluvaksi. Sittemmin Viipurin piiriin on liitetty sen pohjoispuolella sijainnut Jääsken piiri ja Suomen luovuttaman Kannaksen eteläisin osa Terijokea lukuun ottamatta.
Vuonna 1948 suurin osa Viipurin piirin paikannimistöstä vaihdettiin venäläisiin uusnimiin.
Joulukuussa 2017 perustettu Itäisen Suomenlahden luonnonpuisto pitää sisällään useita Viipurin piirin saaria läheisine vesialueineen.
Venäjällä tehtiin kunnallishallinnollinen uudistus vuonna 2006. Viipurin piirin alueen aiemmasta 29 paikallishallinnollisesta yksiköstä muodostettiin tuolloin 14 kuntaa. Vuonna 2010 yhdistettiin vielä Enson (Svetogorsk) ja Jääsken (Lesogorski) kaupunkikunnat, jonka jälkeen piirissä on seitsemän kaupunkikuntaa ja kuusi maalaiskuntaa.
Kaupunkikunnat:
Maalaiskunnat:
Ennen hallintouudistusta Viipurin piiriin kuului neljä kaupunkia, kolme kaupunkityyppistä taajamaa ja 22 kylähallintoaluetta (selsovet). Viipuri itse ei kuulunut piiriin vaan oli oma hallinnollinen yksikkönsä.
Kaupungit:
Kaupunkimaiset taajamat:
Kylähallinnot:
Mikko Pukkinen
Mikko Pukkinen (s. 27. marraskuuta 1954 Isokyrö) on suomalainen elinkeinoelämän vaikuttaja, juristi ja yrittäjä. Pukkinen on toiminut urallaan yrittäjänä ja asianajajana, Elinkeinoelämän keskusliiton (EK) toimitusjohtajana (2010–2012), Turun ja Seinäjoen kaupunginjohtajana sekä useissa kansainvälisissä ja kansallisissa luottamustoimissa.
Pukkisen johtamistyyliä on luonnehdittu määrätietoiseksi, mutta sitä on myös kritisoitu.
Pukkinen on koulutukseltaan juristi ja on toiminut asianajajana. Pukkinen oli Seinäjoen kaupunginvaltuuston puheenjohtaja 1997–1999 ja toimi Seinäjoen kaupunginjohtajana vuosina 1999–2005. Vuosina 2006–2010 hän työskenteli Turun kaupunginjohtajana.
Pukkinen valittiin EK:n johtoon vuonna 2010. Hän siirtyi tehtävään Turun kaupunginjohtajan paikalta. Pukkisen valintaa pidettiin yllätyksenä, mutta aikaisempien rekrytointien valossa vähemmän niin, kirjoitti Kainuun Sanomat. Pääkirjoituksen mukaan Elinkeinoelämän keskusliitto on tyypillisesti valinnut johtajansa talouselämän ulkopuolelta, kuten politiikan, ministeriöiden ja median palveluksesta. EK:n johdossa Pukkinen sai työnantajaliitoilta arvostelua tulopoliittisesta raamisopimuksesta. Marraskuussa 2012 hänet irtisanottiin EK:n toimitusjohtajan tehtävästä. Pukkinen kommentoi irtisanomistaan lyhyesti, "Joskus vaihdetaan pelitaktiikkaa, joskus valmentajaa". Vuonna 2014 Pukkinen toimi hallinto- ja kuntaministeri Henna Virkkusen nimittämänä metropoliselvityksen vetäjänä. Syksyllä 2014 hän haki Kevan johtoon.
Pukkinen oli Suomen Kuntaliiton hallituksen varapuheenjohtaja 2001–2009 ja United Cities and Local Governments (UCLG) hallituksen jäsen 2004–2007, World Council jäsen 2007–2009 sekä Council of European Municipalities and Regions (CEMR) hallituksen jäsen 2001–2009 ja varapuheenjohtaja 2007–2009. Vuonna 2009 hän haki Kuntaliiton toimitusjohtajaksi. Hän on ollut Kuntarahoitus Oyj:n hallituksen jäsen vuosina 2007–2011 ja neuvonantaja elokuusta 2013. Vuonna 2011 Turun yliopiston kauppakorkeakoulu vihki Pukkisen kunniatohtoriksi.
Pukkisen isä Unto Pukkinen oli "Ilkka"-lehden toimitusjohtaja ja vahvasti mukana nostamassa maakuntalehteä taloudellisesta ahdingosta.
Pukkinen on naimisissa Elina Pukkisen kanssa, ja heillä on kaksi lasta. Pukkinen on sotilasarvoltaan reservin kapteeni. Hän harrastaa golfia ja metsästystä. Pukkinen on osallistunut aktiivisesti muun muassa Etelä-Pohjanmaan Golf Ry:n ja Ruuhikosken golfkentän perustamiseen.
Kempeleenlahti
Kempeleenlahti on matala Perämeren sivulahti Oulun kaupungissa. Nuottasaaren, Äimäraution ja Kiviniemen kaupunginosat sekä Kempeleen Vihiluodon kylä rajoittuvat Kempeleenlahteen. Osa alueesta on luonnonsuojelualuetta. Vesialueen ainoa saari on Selkäkari.
Lahti on laaja, niittyrantainen merenlahti, jonka rantamatalikko jatkuu kauas rantaviivasta. Ranta-alueet ovat pääasiassa olleet rantaniittyjä, jotka ovat paikoin muuttuneet kaislikoiksi. Rantakaislikon ja metsäalueen välissä sijaitsee pensaikkovyöhyke, jonka aluskasvillisuus on runsasta.
Kempeleenlahden yksityinen suojelualue käsittää 192 hehtaaria maannousun muodostamaa alavaa ranta-aluetta sekä Selkäkarin saarialueen. Lahti on seudun merkittävä lintuvesialue. Sen alueella tavataan runsaasti kahlaajia ja varpuslintuja ja se on tärkeä levähdyspaikka muuttolinnuille, muun muassa hanhille, joutsenille ja petolinnuille. Aikaisemmin lahden alueella pesi kultasirkkuja, mutta nykyisin kanta on vahvasti taantunut. Kempeleenlahden rannalla sijaitsee myös kaksi lintutornia: pohjoinen Oulun Kiviniemessä ja eteläinen Myllyojan suun lähistöllä.
Väinö J. Leino
Väinö J. Leino (6. maaliskuuta 1922 Pori – 15. joulukuuta 1993 Turku) oli varatuomari, joka toimi useissa korkeissa kunnallisissa viroissa. Hän toimi Turun kaupunginjohtaja vuosina 1964–1989, ollen näin Turun pitkäaikaisin kaupunginjohtaja. Puoluetaustaltaan Leino oli sosiaalidemokraatti.
Leino toimi kunnallisena lakimiehenä Tampereella ja Lahdessa. Riihimäen kauppalan- ja kaupunginjohtajana hän oli vuosina 1951–1961. Myöhemmin Leino siirtyi Hämeenlinnan kaupunginjohtajaksi, jossa hän oli vuoden ja kahdeksan kuukautta.
Hämeenlinnasta Leino valittiin Turun kaupunginjohtajaksi 2. joulukuuta 1963. Leino voitti kaupunginvaltuuston äänestyksen 35–17. Turun kaupunginjohtajan virassa Leino oli 1. maaliskuuta 1964–31. maaliskuuta 1989.
Rodokrosiitti
Rodokrosiitti (mangaani(II)karbonaatti, MnCO) on yleensä väriltään vaaleanpunainen mineraali, jonka väri voi vaihdella hyvin haaleanpunaisesta aina tummanpunaiseen asti. Väri voi olla myös kellertävänharmaa tai ruskea. Rodokrosiitti esiintyy usein aggregaatteina (geol. termi: toisiinsa vain ulkonaisesti liittyvien osien kokonaisuus), raidallisina, akaattia muistuttavina muodostumina (ks. kuvat).
Rodokrosiitti muodostuu maankuoren hydrotermisissä vyöhykkeissä jossa vesi ja maan sisäinen lämpö ovat kosketuksissa toisiinsa.
Rodokrosiitti saa värinsä mangaanista, ja se on nimetty kreikan kielen sanan rhodos – ruusu, ruusunpunainen – mukaan. Se onkin tärkeä mangaanimalmi, korukivikäytön lisäksi.
Rodokrosiitin viiru on valkoinen, ja kiilto on lasimainen, joskus helmiäismäinen. Se on kovuudeltaan 3,5–4 Mohs'in asteikolla, eli suhteellisen pehmeä ja helposti naarmuuntuva korukiveksi (puukko, teräs ja lasi naarmuttavat).
Mineraalin tunnettuja löytöpaikkoja Suomessa on Lapuan Simpsiö ja Ylistaron Vittinki, missä esiintyy myös sen sisarmineraalia rodoniittia. Muita mainittavia esiintymiä maailmalla ovat mm. Tschiaturi, Ural, Venäjä; Freiberg, Itä-Saksa; Jugoslavia, Unkari, Romania ja Yhdysvallat.
Rodokrosiitin kiteet ovat harvinaisia, se esiintyy useimmiten massamaisina muodostumina, mutta joskus löytyy suuriakin kiteitä. Suurimmat tähän mennessä löydetyt rodokrosiittikiteet ovat olleet pituudeltaan lähes 5 cm ja niitä on löydetty mm. Coloradosta, Yhdysvalloista; Freibergistä, Saksasta; Romaniasta ja Perusta.
Srk
Srk ("srk") on lyhenne, joka voi tarkoittaa
Juhani Leppä
Matti Leo Juhani Leppä (s. 15. heinäkuuta 1948 Turku) on suomalainen poliitikko ja aiempi Turun kaupunginjohtaja vuosina 1989–1995. Hän oli Turun kaupunginjohtajana 25 vuotta toimineen Väinö J. Leinon seuraaja. Juhani Leppä toimi kaupunginjohtajana 6 vuotta. Hänen seuraajansa Armas Lahoniitty toimi kaupunginjohtajana 10 vuotta.
Leppä on valmistunut 1972 oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta. Ennen kaupunginjohtajaksi valintaansa hän toimi 1976–1984 Turun yliopistosäätiön toimitusjohtajana sekä 1984–1989 KOP:n Turun alueen apulaisjohtajana. Vuosina 1981–1989 Leppä oli Turun kaupunginvaltuustossa kokoomuksen valtuutettuna. Hänet valittiin valtuustoon uudelleen vuoden 2008 vaaleissa.
Leppä joutui eromaan kaupunginjohtajan virasta Turun käräjäoikeuden tuomittua hänet velallisen epärehellisyydestä ehdolliseen vankeusrangaistukseen. Tuomio johtui niin sanotuista Matintalo-kaupoista, joissa osa Lepän ja muiden syytettyjen omistaman kiinteistöyhtiön SKOP:lta saamasta myyntivoitosta ohjattiin suoraan syytetyille. Myöhemmin Leppä teki kanteluita asiaa korkeimmassa oikeudessa ratkaisemassa ollutta Eeva Vuorta kohtaan. Lepän mukaan Eeva Vuori olisi tiennyt Vuoren miehen Lepän kanssa tekemässä kesähuvilakaupassa liikutellun pimeää kauppahintaa. Kantelut eivät johtaneet tulokseen.
StarttiBic
StarttiBic on kilpa-aerobicia helpoimmillaan.
StarttiBicissä jokainen kilpailija esittää saman ennalta määrätyn ohjelman.
Ensikertalaiset kilpailevat 1-luokassa jossa ennalta määrätty 1.30 minuutin pituinen ohjelma koostuu helpoista perusaskelista ja voimisteluliikkeistä. Ohjelman lopussa on lyhyt oma osio jonka aikana saa esittää oman perusaskeleista koostuvan koreografiansa.
2-luokan ohjelma on myös ennaltamäärätty 1.45 minuutin pituinen ohjelma joka sisältää vaativampia liikkeitä ja lyhyen oman osion.
Vuoden 2006 syksyllä StarttiBic -ohjelmat uudistuvat siten että valmiiden ohjelmien sijaan kilpailijat suorittavat vapaavalintaisesti lyhyitä liikesarjoja. Uudistuksilla tavoitellaan kilpailun harjoittelemisen helpottamista.
Ryhmäaerobic
Ryhmäaerobic on kilpaurheilun ja "show'n" yhdistävä urheilulaji kuten kilpa-aerobic.
Ryhmäaerobic -ohjelmat kestävät kaksi minuuttia. Ohjelmissa ei ole pakollisia liikkeitä, joten kilpailijat saavat suorittaa taitotasonsa mukaisen ja oman näköisensä ohjelman. Ryhmäaerobicin ohjelmat koostuvat tavallisen aerobicin perusaskeleista ja sarjoista. Tyyli erottaa ohjelmat joko Aerobic-, Funk tai Step -sarjoihin. Ryhmässä saa kilpailla 6-8 henkeä.
Funk-sarjassa tanssitaan funk-musiikin tahdissa.
Step-sarjassa käytetään steppilautoja.
Public school
Public school tarkoittaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa yleensä tiettyjä Englannin ja Walesin maksullisia yksityiskouluja. Termi on nykyään vanhentunut ja hiukan harhaanjohtava, sillä lähes kaikissa muissa englanninkielisissä maissa sitä käytetään tarkoittamaan valtion tai jonkin muun julkisen (engl. "public") tahon hallinnoimaa, ilmaista koulutusta tarjoavaa koulua. Tällaisista kouluista käytetään Britanniassa yleensä nimitystä ”state school” ("valtion koulu").
Public school tarkoittaa yleensä vain toiselle sukupuolelle (useimmiten pojille) tarkoitettua sisäoppilaitosta, jossa oppilaat ovat noin 13–18-vuotiaita. Monet kouluista ovat vanhoja – useimmat on perustettu 1700- tai 1800-luvulla, ja jotkut ovat yli 400 vuotta vanhoja. Tällaisiin kouluihin liitetäänkin yleensä vahvasti pitkä historia ja korkea akateeminen taso. Tunnetuimpia public schooleja ovat Eton College ja Harrow School.
"Public school" -termin alkuperä on aikakaudella, jolloin Englannissa ja Walesissa ei vielä ollut minkäänlaista kattavaa julkista koulutusjärjestelmää. "Private school" (yksityinen koulu) viittasi tuolloin yksityishenkilöiden johtamiin ja omistamiin kouluihin, jotka yleensä toimivat heidän omissa kodeissaan, kun taas "public school" tarkoitti jonkin järjestön tai yhteisön omistamia kouluja. Ilmaisuun vielä nykyäänkin liitetty yläluokkaisuus on peräisin 1800-luvulta, jolloin vain aatelisilla ja rikkailla porvareilla oli varaa kustantaa lapsilleen koulutus jossakin näistä kouluissa. Lukukausimaksut ovat vieläkin varsin korkeita – esimerkiksi Eton Collegessa vuosittainen maksu on 23 000 puntaa.
Nykyään yleisin nimitys valtiosta riippumattomille (yksityisille) kouluille on Britanniassa ”independent school”. Kaikkien tällaisten koulujen ei kuitenkaan katsota ansaitsevat public school -nimitystä, vaan sitä käytetään vain vanhimmista ja arvostetuimmista yksityiskouluista. Skotlannissa ja Pohjois-Irlannissa sijaitsevista yksityiskouluista käytetään ainoastaan nimitystä independent school, ja public school voi näillä alueilla ajoittain tarkoittaa valtion omistamaa koulua.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa on tällä hetkellä yli 2 500 yksityiskoulua, joissa on oppilaita yhteensä noin 620 000. Usein vain hyvin pieni osa näistä käsitetään public school -nimityksen arvoisiksi. Määritelmä on kuitenkin varsin avoin ja kiistelty. Seuraavat yhdeksän koulua ovat joidenkin tahojen mielestä ainoat public school -koulut:
Suomi–Venäjä-Seura
Suomi–Venäjä-Seura (SVS) on Suomen ja Venäjän välinen ystävyysseura. Se perustettiin vuonna 1944 nimellä Suomi–Neuvostoliitto-Seura. Neuvostoliiton romahdettua nimeksi tuli Suomen ja Venäjän kansojen ystävyysseura ja lopulta nykyinen nimi.
Seuralla on keskustoimisto Helsingissä sekä viisi piirijärjestöä ja 282 paikallisosastoa (2008). Jäsenmäärä on noin 12 500 ja jäsenten keski-ikä noin 60 vuotta (2014). SVS ylläpiti Lenin-museota Tampereella.
Järjestön puheenjohtajana toimi kesäkuusta 2014 marraskuuhun 2015 asti Paula Lehtomäki. Hänen tilalleen valittiin marraskuussa 2015 Katri Kulmuni.
Seuran jäsenlehti "Kontakt" ilmestyy neljä kertaa vuodessa.
SVS ylläpiti Lenin-museota Tampereella vuoden 2013 loppuun asti. Vuoden 2014 alusta museo siirtyi Työväenmuseo Werstaan alaisuuteen.
Suomen PEN -sananvapausjärjestön ex-puheenjohtaja Jukka Mallinen kirjoitti Talvitien ja Lehtomäen palauttaneen seuran ""Kremlin käsikassaraksi"".
Suomi–Venäjä-Seura saa Suomen valtiolta yli 1,1 miljoonaa euroa joka vuosi. Tämä on yli puolet ystävyysseuroille jaettavasta 2,1 miljoonasta eurosta.