hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mongolidinen rotu
Mongolidinen rotu eli keltainen rotu on ulkonäköön tai fyysisiin ominaisuuksiin perustuvassa luokituksessa käytetty nimitys oletetulle ihmisrodulle, johon on katsottu kuuluvaksi lähinnä Keski- ja Itä-Aasian kansat, "mongolidit". Lisäksi on mongolidiseen rotuun usein luettu kuuluviksi intiaanit.
Tähän rotuun luetuille kansoille tyypillisiä fyysisiä ominaisuuksia ovat kellertävän ruskea iho, suora musta tukka ja silmän yläluomen ns. mongolipoimu eli "epikantus", huomattavat poskiluut sekä vähäkarvaisuus. Tällaiset piirteet ovat tyypillisiä Keski- ja Itä-Aasian väestölle.
Käsite on historiallinen. Useiden tietosanakirjojen mukaan nykyisin käsitettä "mongolidi" pidetään useimmiten vanhentuneisiin rotuteorioihin perustuvana ja mahdollisesti ainakin englannissa halventavana.Unesco on jo vuonna 1950 suositellut termistä "rotu" luopumista ihmispopulaatioista puhuttaessa. Myöhemmin muun muassa American Anthropological Associationin ja Yhdysvaltain tiedeakatemian the Institute of Medicinen mukaan mongolidin tai negridin kaltaisilla rotujaotteluilla ei ole minkäänlaista biologista pohjaa.. Nykyaikaisessa genetiikassa yleisimmin käytetty käsite on "aasialainen".
Jotkut tiedeyhteisön jäsenet katsovat rotujaottelun edelleen hyödylliseksi. Muun muassa filosofi Michael Levin on esittänyt, että rotu on yhä edelleen hyödyllinen käsite ja rotukäsitteen kritiikkiä motivoivat enemmän poliittiset kuin tieteelliset syyt. Vuonna 1996 eräässä yhdysvaltalaisessa tieteellisessä julkaisussa mongolidin, negroidin ja europidin kaltaisia käsitteitä käytti yli neljäsosa artikkeleista, joskin niiden esiintyvyys oli laskenut koko 1900-luvun ajan. Vuonna 1985 tehdyn mielipidemittauksen mukaan ihmisrotujen olemassaoloon uskoi yli puolet biologeista, kehityspsykologeista ja fyysisistä antropologeista Vuonna 1999 uusitussa kyselyssä fyysistä antropologeista enää 31 % ja kulttuuriantropologeista 20 % uskoi rotuihin biologisena käsitteenä.
1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alkuun saakka suomalaiset luokiteltiin saksalaisen tieteen piirissä mongolidiseen rotuun kuuluviksi, tämä todettiin virheelliseksi ja suomalaisen rotututkimuksen yhtenä tavoitteena 1900-luvun alussa oli kumota tämä väite. Saamelaiset luokiteltiin mongolideiksi, mutta suomalaisten katsottiin kuuluvan europidiseen itäbalttilaiseen rotuun.
@
@ eli ät-merkki (vanh. taksamerkki) on englannin kielen prepositiota "at" tarkoittava lyhennemerkki. Varsinkin Yhdysvalloissa sitä käytetään yksikköhinnan merkkinä samaan tapaan kuin useimmissa Euroopan maissa ranskan à-prepositiota. Nykyisin sen tunnetuin käyttöyhteys on kuitenkin sähköpostiosoitteissa, joissa se erottaa henkilönnimen postipalvelimen nimestä. Englannin kielen prepositio "at" ilmaisee jossakin paikassa olemista, tässä yhteydessä sananmukaisesti jossain koneessa. Tällöin osoite "taneli@wikipedia.org" kääntyy suomeksi muotoon ”taneli wikipedia.orgissa”.
@-merkin alkuperästä on ollut erilaisia käsityksiä. On muun muassa arveltu sen tulevan latinan sanasta "ad" tai ranskalaisten ja saksalaisten kauppiaiden käyttämästä "à"-sanasta. Italialaisen tutkijan Giorgio Stabilen mukaan varhaisin @-merkin käyttö olisi vuodelta 1536 italialaisen kauppiaan kirjeessä, jossa sitä käytettiin mittayksikkönä.
ASCII-merkistöön @-merkki on kuulunut alusta lähtien, ja sen koodiarvo on 64 (heksadesimaalilukuna +0040).
Nykyisin hyvin tunnetun merkityksen merkki sai, kun Ray Tomlinson (1941-2016) keksi 1970-luvulla käyttää sitä erottamaan henkilönnimen postipalvelimen nimestä. Eräissä tietoteknisissä yhteyksissä sitä kuitenkin käytetään muihinkin tarkoituksiin. Esimerkiksi MS-DOS-käyttöjärjestelmän .bat-komentojonot suoritetaan siten, että tulostetaan ensin komento ja suoritetaan se sitten, mutta @-merkki komennon alussa poistaa komennon tulostuksen ennen suoritusta. OpenVMS-käyttöjärjestelmän DCL-komentokielessä @-merkki komentojonotiedoston nimen edessä tarkoittaa kyseisen komentojonon ajokäskyä.
Koska merkin joutuu usein lausumaan sähköpostiosoitetta ääneen lukiessaan, sille on kertynyt useita lempinimiä, kuten ”kissanhäntä”, ja ”miukumauku”. Nimet saattavat kuitenkin aiheuttaa sekannusta, jos kuulija ei ole tietoinen, että kyseisiä lempinimiä käytetään.
Alfred Jodl
Alfred Josef Ferdinand Jodl (10. toukokuuta 1890 Würzburg – 16. lokakuuta 1946 Nürnberg) oli saksalainen kenraalieversti toisessa maailmansodassa. Jodl toimi Wehrmachtin pääesikunnan eli OKW:n operaatiopäällikkönä ja Wilhelm Keitelin sijaisena. Jodl tapasi Adolf Hitlerin jo vuonna 1923 ja kuului myöhemmin tämän tärkeimpiin sotilasneuvonantajiin.
Jodl opiskeli Münchenin kadettikoulussa, josta hän valmistui 1910, ja liittyi armeijaan tykistöupseerina. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän toimi tykistöpatteriupseerina ja palveli länsirintamalla 1914–1916 haavoittuen kahdesti. Vuonna 1917 hän palveli lyhyen ajan itärintamalla kunnes palasi länteen esikuntaupseeriksi. Sodan jälkeen Jodl pysyi asevoimissa liittymällä Versailles’n rauhansopimuksella rajoitettuun Reichswehriin.
Vuonna 1935 Jodl ylennettiin kenraalimajuriksi. Anschlussin jälkeen 1938 Jodl komennettiin Wieniin 44. tykistörykmentin komentajaksi. Samana vuonna Jodlista tuli pääesikunnan eli OKW:n operatiivisen osaston päällikkö ja sodan aikana johtoesikunnanpäällikkö. Jodlin tehtäviä oli pitää Hitler sotilaallisen tilanteen tasalla. Hän neuvotteli päivittäin Hitlerin kanssa ja muunsi tämän suunnitelman konkreettisiksi strategioiksi. Hänestä tuli kansallissosialistisen puolueen kannattaja. Hitler ylensi Alfred Jodlin kenraalieverstiksi vuonna 1944.
Kenraalieversti Alfred Jodl allekirjoitti 7. toukokuuta 1945 Saksan ehdottoman antautumisen liittoutuneille. Jodl pidätettiin ja häntä syytettiin Nürnbergin oikeudenkäynnissä salaliitosta tarkoituksena tehdä rikoksia rauhaa vastaan, hyökkäyssodan suunnittelusta, käynnistämisestä ja käymisestä, sekä sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan. Hyvin merkityksellinen todiste häntä vastaan oli Hitlerin kansainvälisen oikeuden vastaisen Kommando-käskyn kumoamatta jättäminen. Käsky määräsi kaikki Saksan alueella tavatut kommandot – ilman sotilaspukua tavatut vihollissotilaat ja vakoojat – teloitettavaksi siinäkin tapauksessa että nämä antautuisivat.
Alfred Jodl todettiin syylliseksi kaikkiin neljään syytekohtaan ja tuomittiin kuolemaan. Hänen pyyntöään saada kuolla ampumalla ei otettu huomioon, vaan hänet hirtettiin 16. lokakuuta 1946. Jodl pyysi ja sai viimeiseksi asukseen saksalaisen jalkaväkisotilaan puvun ja saappaat. Viime töikseen hän itse äärimmäisen pikkutarkasti silitti pukunsa, kiillotti saappaansa ja siivosi vankisellinsä. Jodl käveli sotilaallisesti marssien viimeisen matkansa hirttolavalle. Ennen kuolemaantuomion täytäntöönpanoa hän lausui viimeisiksi sanoikseen: ”"Ich grüße Dich, mein ewiges Deutschland".” (”Tervehdin sinua, ikuinen Saksani”).
28. helmikuuta 1953 müncheniläinen tuomioistuin kumosi Jodlin kuolemantuomion julistaen hänet syyttömäksi rikoksiin ihmiskuntaa vastaan. Hänen omaisuutensa, joka oli takavarikoitu 1945, palautettiin hänen leskelleen Luise Jodlille..
Fluoriitti
Fluoriitti eli fluorisälpä (CaF) on halogenidimineraali, jota tavataan usein hydrotermisissä juonissa sekä sedimenttikivissä. Fluoriitin kidejärjestelmä on kuutiollinen; sen asu on tavallisesti kiteinen, mutta joskus myös massiivinen tai rakeinen. Fluoriitti esiintyy useimmiten omamuotoisina, kuutiollisina kiteinä, mutta joskus tavataan myös kahdeksankulmaisia kiteitä. Fluoriitin kiteet ovat usein kaksostuneita.
Fluoriitin nimi on johdettu latinan sanasta "fluo", joka tarkoittaa 'virrata'. Mineraalilla on varsin alhainen sulamispiste, n. 1360 °C. Tämän vuoksi fluoriittia hyödynnetään esimerkiksi teräksen valmistuksessa. Alkuaine fluori löydettiin fluoriitista, jonka mukaan se on saanut nimensä.
Vihreää fluoriittia kutsutaan myös nimellä Afrikan smaragdi.
Fluoriitti on muodostunut kiteytymällä vesiliuoksista. Sitä esiintyy tavallisesti suurten syväkivimassojen juonissa sinkkivälkkeen, lyijyhohteen, baryytin ja kvartsin kanssa. Sitä saattaa esiintyä myös alkalikivissä.
Bibliofilia
Bibliofiili (kreikan sanoista "biblion" ’kirja’ ja "philos" ’ystävä’) tarkoittaa kirjojen ystävää, keräilijää tai tutkijaa. Bibliofiiliä ei välttämättä kiinnosta niinkään teoksen kaunokirjallinen arvo, vaan kirjan ulkoasu (painotapa, paperityyppi, sidonta), ikä, harvinaisuus (esimerkiksi pieni painosmäärä) tai jokin muu erityispiirre, joka vaikuttaa sen keräilyarvoon.
Bibliofiili saattaa keräillä kirjoja myös niiden aihepiirin (esimerkiksi jonkin kuuluisan henkilön elämäkerrat) vuoksi. Itse kirjojen lisäksi bibliofiili on myös usein kiinnostunut teosten alkuperäisistä käsikirjoituksista.
Myrskylintu
Myrskylintu ("Fulmarus glacialis") on Atlantin lintu, joka on tavattu Suomesta noin 30 kertaa, yleensä kuolleena tai siipirikkona. Se on huono kävelemään, mutta loistava lentäjä ja uimari.
Pituus on 45–50 cm, siipien kärkiväli 87–112 cm ja paino 550–750 g. Myrskylintu muistuttaa väritykseltään lähinnä lokkeja, käyttäytymiseltään liitäjiä ja on ruumiinmuodoltaan näistä poikkeava. Ruumis on sukkulamainen, pää on vahva ja nokka suuri. Siivet ovat melko lyhyet, suhteellisen tylpät ja siiveniskut matalat ja läpyttävät. Liitää taitavasti jäykin siivin. Muuntelu on suurta. Vaalea värimuoto on ruumiiltaan likaisenvalkoinen, silmän ympäristössä on mustaa, selkä ja siipien yläpinta vaalean liuskeenharmaat ja käsisiiven yläpinnalla vaaleat laikut. Tummalla värimuodolla ovat selkä ja siiven yläpinnat lyijynharmaat ja muu osa ruumiista harmaa. Välimuotoja tavataan useasti. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Euroopan vanhin rengastettu myrskylintu on ollut brittiläinen vähintään 43 vuotta 10 kuukautta vanha.
Lajia esiintyy Pohjois-Atlantilla Kanadasta Islantiin, paikoin Grönlannissa, Norjassa ja Huippuvuorilla sekä Pohjanmerellä Britteinsaarilla. Maailman populaation koko on 8–32 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Suomessa se on harvinainen harhailija, se on tavattu noin 30 kertaa vuoden 2010 helmikuuhun mennessä. Suomeen päätyneet ja kuolleet linnut on useasti täytetty ja niitä voi nähdä kouluissa ja biologisissa museoissa.
Myrskylintu pesii jyrkänteillä, pikkusaarilla ja kallioilla. Pesimäajan ulkopuolella se kiertelee pohjoisen pallonpuoliskon valtamerillä.
Linnut pesivät valtavina yhdyskuntina kallionkielekkeillä ja saavat vain yhden valkoisen munan kerrallaan. Haudonta-aika on noin 55 päivää, molemmat puolisot hautovat. Poikanen oppii lentämään 7 viikon ikäisenä ja tulee sukukypsäksi 6-vuotiaana.
Lähes kaikkiruokainen. Syö kalaa, äyriäisiä, nilviäisiä, raatoja ym. Seurailee mielellään laivoja.
Nokiliitäjä
Nokiliitäjä ("Ardenna grisea") on keskikokoinen tumma avomerilintu, joka on muutaman kerran harhaillut Suomeenkin.
Pituus on 40–50 cm, siipien kärkiväli 95–110 cm ja paino noin 800 g.
Nokiliitäjät pesivät eteläisen pallonpuoliskon pikkusaarilla pääasiassa Uuden-Seelannin, Falklandsaarten ja Tulimaan ympäristössä. Maailman populaatio on kooltaan noin 20 miljoonaa yksilöä. Ne ”talvehtivat” heinäkuussa muun muassa Norjassa. Niiden muuttomatkat kuuluvat maailman pisimpiin. Ne lähtevät muutolle pesinnän jälkeen maalis-toukokuussa ja lentävät Atlantin ja Tyynenmeren länsireunoja pohjoiseen, jossa ne subarktisille vesille päästyään kesä-heinäkuussa kääntyvät länteen ja palaavat etelään valtamerten itäreunoja pitkin syys-lokakuussa, ja saapuvat takaisin pesimäpaikoilleen marraskuussa. Ne muuttavat yksittäin, eivät parvissa. Laji on tavattu Suomessa 3 kertaa vuoteen 2006 mennessä, viimeksi 1991.
Valtameren saaret ja avomeri.
Pesä on maankolossa, johon naaras munii yhden valkoisen munan. Emot hautovat vuorotellen mutta käyvät pesällä vain öisin välttääkseen lokkien ja fregattilintujen ryöstelyt. Uuden-Seelannin maorien perinteeseen kuuluu nokiliitäjien poikasten kerääminen ruuaksi Stewartsaarilla (Rakiura).
Nokiliitäjä syö kalaa, etupäässä anjovista, sekä mustekaloja ja äyriäisiä.
Orgaaninen arkkitehtuuri
Orgaaninen arkkitehtuuri on eräs modernin arkkitehtuurin tyylilajeja, joka kehittyi art nouveausta ja oli pohjana muun muassa funktionalismin synnylle. Viime vuosikymmeninä moderni arkkitehtuuri on jälleen ottanut käyttöön monia orgaanisen arkkitehtuurin keskeisiä periaatteita.
Tyylin lähtökohtana on usein elävä luonto, joka tarjoaa ideoita, esteettisiä muotoja ja rakenteellisia ratkaisuja rakennusten ulkoisten muotojen sekä sisäisten toimintojen tarkoituksenmukaiselle suunnittelulle. Myös ajatuksen siitä, että funktio (toiminto, käytännöllisyys) ohittaa muodon tärkeyden suunnittelussa, esittivät ensimmäisinä orgaanisen arkkitehtuurin edustajat, Louis Sullivan etunenässä, pohjustaen näin funktionalismin syntyä.
Harmaahaikara
Harmaahaikara ("Ardea cinerea") on kaulushaikaran ohella Suomen yleisin haikara.
Lintu on noin metrin korkuinen ja sen siipien kärkiväli on 155–195 cm.
Harmaahaikara on nimensä mukaisesti miltei kokonaan harmaa. Sillä on kuitenkin valkoinen pää, jossa mustat "kulmakarvat" jotka kaartuvat taakse töyhdöksi. Jalat ovat kellanharmaat ja nokka oranssinkeltainen. Ääni on voimakas rääkäisy, jota kuulee varsinkin hämärissä ja yöllä.
Harmaahaikaran voi kaukaa sekoittaa kurkeen, mutta haikara pitää lentäessään kaulaansa taivutettuna.
Vanhin suomalainen rengastettu harmaahaikara on ollut 6 vuotta 3 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut hollantilainen 35-vuotias yksilö, joka joutui lopulta ammutuksi.
Harmaahaikaroita on melkein kaikkialla Euroopassa ja Aasiassa, ainoastaan pohjoisessa niitä näkee harvoin. Niitä esiintyy myös Etelä-Afrikassa ja Madagaskarilla.
Euroopan pesimäkanta on 117 000–128 000 paria, joista Britteinsaarilla pesii 10 300 paria. Venäjällä on 20 000–25 000 ja Turkissa 2 000–5 000 paria. Harmaahaikarat pesivät Suomessa harvinaisena maan eteläosissa. Suomen kanta oli 1990-luvun lopulla yli 100 paria, ja se kasvaa vähitellen. Vuoden 2011 kannanarvio on 700-1000 paria.
Harmaahaikara viihtyy erityisesti matalien, rehevien järvien rannoilla, mutta niitä näkee myös soilla ja mangrovealueilla. Suomessa myös sisäsaaristossa.
Pariutumisaika sadekaudella trooppisilla seuduilla, tammi-toukokuussa muualla alueesta riippuen. Pesä on laakea risukasa puussa, usein korkealla kuusessa. Emo munii 3–5 munaa, joita se hautoo 21–26 vrk. Poikaset lähtevät pesästä 8-viikkoisina.
Harmaahaikara pyydystää pääasiassa kaloja ja sammakoita. Se seisoo liikkumattomana matalassa vedessä ja iskee salamannopeasti nokkansa varomattomaan saaliiseen. Sille kelpaavat myös käärmeet, linnunpoikaset, ravut ja pikkujyrsijät. Tehokkaina kalansyöjinä harmaahaikarat voivat aiheuttaa merkittäviä tappioita kalanviljelylaitoksilla.
Kaulushaikara
Kaulushaikara ("Botaurus stellaris") on harmaahaikaran ohella ainoa Suomessa vakituisesti pesivä haikara. Se piileksii ruovikossa, mutta soidinaikana sen pulloon puhaltamista muistuttava huuto kuuluu kauas. Vuonna 2005 kaulushaikara oli BirdLife Suomen vuoden laji, jonka pesimäkannan suuruus pyrittiin selvittämään lintuharrastajien ja yleisön avulla.
Pituus on 70–80 cm ja siipien kärkiväli 1–1,3 metriä.
Vanhin suomalainen rengastettu kaulushaikara on ollut 4 vuotta 9 kuukautta 18 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 11 vuotta 4 kuukautta, rengastettu Hollannissa.
Suuri, lennossa pöllömäiseltä vaikuttava haikara. Höyhenys kellan-ruskeankirjava, siipisulat tummaraitaiset. Hyvin piilotteleva ja jäykistyy pystyasentoon seipään näköiseksi suoja-asennossa. Lennossa näkyy pitkä nokka, kyyry kaula ja suuret kuuppamaiset leveät siivet. Jalat sojottavat lennossa pyrstön takana. Lentää nopein siiveniskuin, keveämmin kuin harmaahaikara. Lentotyyli ja silhuetti erona sorsiin hämärässä; tämä pätee muihinkin haikaroihin. Pesintäaikana kaulushaikaran ääni on sumutorvimainen puhallus. Pesii Etelä-Suomen ruovikkoa kasvavilla järvillä ja merenlahdilla.
Kaulushaikara pesii Euroopan ja Aasian lauhkeilla alueilla. Pohjoisimmat yksilöt muuttavat vesien jäätyessä etelämmäksi. Vuonna 2005 Suomessa laskettiin 986 kaulushaikarakoirasta, mutta koska laji on polygyninen, kokonaismäärä saattaa ylittää 1000 paria. Kanta on kasvanut tasaisesti 1980-luvun lopulta lähtien, ja eniten lintuja tavataan nykyään Pohjois-Savossa, Päijät-Hämeessä, Kymenlaaksossa ja Pohjois-Karjalassa.
Euroopan pesimäkannaksi arvioidaan 10 000–12 000 paria. Venäjällä on 10 000–30 000 ja Turkissa 30–500 paria.
Kosteikot, jossa on järviruokokasvustoa. Sekä merenlahdissa että järvillä.
Ainakin kaulushaikarakoiraat ovat paikkauskollisia ja palaavat samoille pesimäpaikoille. Nuoret kaulushaikarat pyrkivät levittäytymään kauemmaksi synnyinruovikoista. Kaulushaikara on moninaarainen eli polygyninen – yhdellä koiraalla voi olla 1–5 naarasta. Pesinnästä huolehtivat yleensä naaraat yksinään (pesän rakentaminen, hautominen, poikasten ruokinta), mutta yksiavioisten koiraiden arvellaan auttavan ainoata naarastaan haudonnassa ja poikasten ruokinnassa (Cramp ym. 1998).
Pesä sijaitsee tiheässä ja märässä ruovikossa. Pesyeessä on keskimäärin 5–6 munaa, muninta alkaa huhti-toukokuun vaihteessa. Poikaspesiä on havaittu kesäkuusta alkaen. Haudonta kestää 25–26 vrk. Poikaset voivat kiivetä pesästä jo 10 vuorokauden ikäisinä, yleensä viimeistään 15–20 vuorokauden ikäisinä. Poikaset saavuttavat lentokyvyn 50–55 vuorokaudessa ja itsenäistyvät sen jälkeen nopeasti (Cramp ym. 1998; von Haartman ym. 1963).
Kaulushaikara syö sammakoita ja kaloja.
Irkutsk
Irkutsk () on kaupunki Etelä-Siperiassa Venäjällä Baikaljärven länsipuolella lähellä Angaran ja sen sivujoen Irkutin yhtymäkohtaa. Se on Irkutskin alueen hallinnollinen keskus, jossa asui vuonna 2010 yhteensä 587 891 henkeä.
Ivan Pohabov perusti Irkutskin kasakkalinnoitukseksi vuonna 1661. Kaupunki siitä tuli 1686. Kaupungissa oli tuhoisa tulipalo 4.–6. heinäkuuta 1879, jolloin useita merkittäviä rakennuksia tuhoutui. Se oli Irkutskin kuvernementin pääkaupunki vuoteen 1926 asti, jolloin kuvernementti lakkautettiin. Tämän jälkeen Irkutsk oli Itä-Siperian maakunnan hallinnollinen keskus.
Irkutskissa on rauta-, teräs-, kone- ja kevytmetalliteollisuutta. Kaupungissa valmistetaan muun muassa panssarivaunuja ja lentokoneita. Lisäksi on öljynjalostamoita ja vesivoimaloita. Sähköntuotannosta vastaa Irkutskenergo.
Irkutskin rautatieasema on tärkeä Siperian rautatien asema, Krasnojarskin ja Ulan Uden välillä. Kaupungissa on myös jokisatama ja kansainvälinen lentoasema.
Irkutskissa on useita korkeakouluja, joista vanhin on Irkutskin valtionyliopisto (per. 1918). Lisäksi siellä on Baikalin talous- ja oikeustieteellinen valtionyliopisto, Irkutskin teknillinen valtionyliopisto, valtiollinen maatalousakatemia, kielitieteellinen valtionyliopisto, lääketieteellinen valtionyliopisto, kasvatustieteellinen valtionyliopisto sekä joukko yksityisiä korkeakouluja.
Jääpallo on Irkutskin seuratuin urheilulaji, kaupungin jääpalloseura Baikal-Energija pelaa Venäjän pääsarjassa. Ottelut vetävät parhaimmillaan 30 000 katsojaa. Irkutskissa järjestettiin jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 2014.
Irkutskissa on Inkerin kirkon Siperian rovastikuntaan kuuluva seurakunta.
Irkut
Irkut () on joki Burjatiassa ja Irkutskin alueella Etelä-Siperiassa Venäjällä. Irkut on 488 km pitkä ja sen valuma-alue noin 15 000 km². Se saa alkunsa Sajanvuorilta Burjatian länsiosasta läheltä Mongolian rajaa. Sieltä se virtaa lounaaseen ja itään. Irkutskin alueelle saavuttuaan Irkut kääntyy pohjoiseen ja laskee Irkutskin kaupungin luona vasemmalta Angaraan.
Fosfaatti
Fosfaatti (ortofosfaatti), PO on negatiivinen ioni eli anioni, jossa fosfori esiintyy viidenarvoisena. Fosfaateiksi sanotaan myös fosforihapon suoloja, joissa fosfaatti-ioni on anionina.
Fosfaatti-ionin konjugaattihappo on monovetyfosfaatti-ioni, HPO ja tämä taas on divetyfosfaatti-ionin HPO konjugaattiemäs. Divetyfosfaatti-ioni on fosforihapon, HPO konjugaattiemäs.
Fosfaatteja käytetään muun muassa lannoitteissa. Tavallisimpia fosfaattilannoitteita ovat superfosfaatti, tuomaskuona ja luujauho. Fosfaatteja käytetään myös pesuaineissa, hammastahnoissa ja posliinin valmistukseen. DNA:ssa fosfaatti muodostaa yhdessä deoksiriboosin kanssa DNA:n juosteen rangan. Fosfaatti on liittyneenä kahdella hapellaan deoksiriboosin viidennen ja kolmannen hiilen happeen.
Fosfaattia on käytetty pitkään pyykin- ja astianpesuaineissa vedenpehmentimenä. Fosfori on kuitenkin merkittävä vesien rehevöitymiseen vaikuttava aine ja koska EU-alueella vedenpuhdistuksen taso vaihtelee, kielsi EU ympäristösyistä fosfaatin käytön kuluttajille suunnatuissa pyykinpesuaineissa 30.6.2013 ja konetiskiaineissa 1.1.2017 alkaen. Laitos- ja teollisuuskäyttöön suunnatuissa tuotteissa fosfaattia saa kuitenkin käyttää.
Varsinaisia fosfaattikivivarantoja arvioidaan olevan 67 miljardia tonnia (Jasinski 2013) eli tilastollisesti 338 vuodeksi. Laajemmin fosfaattikiveä on vielä moninkertainen määrä, arviolta 290–460 miljardia tonnia (Jasinski 2013; Van Kauwenbergh 2010).
Vuonna 2007 riittävyydeksi nykykäytöllä laskettiin 345 vuotta. Institute for Sustainable Futuresin vanhempi tutkija Dana Cordell tosin sanoi vuonna 2008 Times-lehdelle, että nykyvauhdilla varannot loppuisivat jo 50–100 vuodessa. Helsingin Sanomat uutisoi vuonna 2014, että pelkästään jo nyt tunnettuja fosforivarantoja on arviolta 370 vuodeksi. Vuonna 2012 U.S. Geological Survey arvioi 71 miljardin tonnin helposti käytettävät varannot ja maailmassa louhittiin 0,19 miljardia tonnia vuonna 2011 (373 vuoden tahdilla). Keskivertokivessä on 0,1 % fosforia (kasveissa tyypillisestä 0,03–0,2 %), joten maan 3 · 10 tonnissa kiveä sitä on miljoonia gigatonneja eli vuosimiljooniksi, joskin pääosin sen saaminen käyttöön on nykyteknologialla kalliimpaa.
Äänisjoki
Äänisjoki eli Onegajoki () on joki Arkangelin alueella Pohjois-Venäjällä Koillis-Euroopassa. Äänisjoki sijaitsee Äänisjärven koillis- ja itäpuolella ja on 416 km pitkä, sen valuma-alue on 56 900 neliökilometriä. Monien koskien vuoksi joki ei sovellu laivaliikenteelle, mutta uittoväylänä sitä käytetään.
Äänisjoki alkaa Latšajärvestä Kargopolin kaupungin luota. Sieltä se virtaa halki soiden ja metsien aluksi pohjoiseen ja sitten luoteeseen. Äänisjoki laskee Vienanmeren Äänislahteen Onegan kaupungin luona. Merkittävimmät sivujoet ovat Vološka, Moša, Kena, Iksa ja Koza.
Mezen
Mezen tarkoittaa seuraavia:Aihepiiriin liittyy myös seuraava:
Geddy Lee
Geddy Lee OC (oikealta nimeltään Gary Lee Weinrib, s. 29. heinäkuuta 1953 Toronto, Ontario) on kanadalainen muusikko, joka toimii laulajana, basistina ja kosketinsoittajana rock-yhtyeessä Rush. Hän on syntynyt 29. heinäkuuta 1953 Torontossa Kanadassa ja on paremmin tunnettu nimellä Geddy Lee. Lee tunnetaan korkeasta lauluäänestään, mutta parhaiten bassonsoitostaan, joka on inspiroinut lukuisia kuuluisia basisteja. Tunnustusta on tullut muiltakin tahoilta, hän on ollut esimerkiksi "Guitar Player Magazinen" paras rock-basisti kuudesti. Lee harrastaa viinien keräilyä sekä urheilua. Hänet tunnetaan kovana baseball-fanina.
Geddy Leetä muistetaan muun muassa YUP-yhtyeen kappaleessa ”Geddy Lee Sucks”. YUP:n basisti Valtteri Tynkkynen on kuitenkin sanonut pitävänsä Rushista paljonkin.
Geddy Lee käyttää bassonaan Fender Geddy Lee signature-bassoa sekä monia muita Fenderin ja Rickenbackerin bassoja.
Diakonia-ammattikorkeakoulu
Diakonia-ammattikorkeakoulu (lyhyemmin "Diak") kouluttaa sosiaali-, terveys- ja kirkon alan sekä viittomakielen ja tulkkauksen ammattilaisia ja kehittää näiden alojen asiantuntemusta.
Diakonia-ammattikorkeakoulu perustettiin vuonna 1996, mutta se jatkaa jo 1800-luvulla diakonissalaitoksissa alkaneita koulutusperinteitä. Diakonia-ammattikorkeakoulu on yksityinen oppilaitos, jonka omistaa joukko kirkollisia koulutusorganisaatioita ja diakonialaitoksia (mm. Helsingin Diakonissalaitos, Oulun Diakonissalaitos ja Seurakuntaopisto). Diakonia-ammattikorkeakoulu tekee tiivistä yhteistyötä sekä eurooppalaisten diakonia-alan ammattikorkeakoulujen ja yliopistojen että eri puolilla maailmaa toimivien kristillisten järjestöjen kanssa.
Diakilla on koulutustoimintaa Helsingissä, Pieksämäellä, Porissa, Turussa ja Oulussa. Syyskuussa 2018 Diakissa oli noin 3000 opiskelijaa ja 250 työntekijää. Aikaisemmin Diakonia-ammattikorkeakoululla oli toimipisteet myös Lahdessa, Järvenpäässä ja Kauniaisissa. Tammikuusta 2016 alkaen Diak keskitti toimintaansa pääkaupunkiseudulla Helsinkiin niin että Järvenpään ja Kauniaisten toimipisteet lakkautettiin. Samalla Helsingin toimipiste muutti Sturenkadulta Arabianrantaan valmistuneeseen uuteen kampukseen, jossa tulee toimimaan myös Arcada-ammattikorkeakoulun tilat.
Ammattikorkeakoulun tutkimus- ja kehittämistoiminta ovat keskittyneet ihmisten hyvinvointiin, syrjäytymisen ehkäisyyn sekä kristillisen kasvatuksen ja diakonian kysymyksiin.
Diakonia-ammattikorkeakoulussa voi suorittaa sosiaali- ja terveysalan sekä humanistisen ja kasvatusalan AMK- ja YAMK-tutkintoja.
Sosiaali- ja terveysalan AMK-tutkinnoista tarjolla ovatHumanistisella ja kasvatusalalla tutkintonimikkeenä on tulkki (AMK). Tulkki (AMK) -tutkintoon johtavat viittomakielen ja tulkkauksen sekä asioimistulkkauksen koulutukset.
Viittomakielen tulkkeja Diak kouluttaa Turussa, missä aiemmin koulutettiin myös medianomeja (AMK), mutta kyseinen koulutus siirtyi Turun ammattikorkeakoululle vuoden 2011 alusta alkaen.
Diak on erikoistunut kirkollisten alojen koulutukseen ja osalla opinnoista voi saada pätevyyden kirkon virkoihin. Sairaanhoitajan ja sosionomin tutkinnon yhteydessä voi suorittaa diakonissan, diakonin, kirkon varhaiskasvatuksen ohjaajan tai nuorisotyönohjaajan kelpoisuuden. Sosionomi (AMK) -tutkintoon on myös mahdollista sisällyttää varhaiskasvatuksen opettajan tai lähetyssihteerin kelpoisuus.
Diakissa tarjottavat sosiaali- ja terveysalan YAMK-tutkinnot ovatTutkintoon johtavan koulutuksen lisäksi Dakonia-ammattikorkeakoulussa on mahdollista suorittaa myös avoimen ammattikorkeakoulun opintoja sekä eri alojen erikoistumiskoulutuksia ja täydennyskoulutuksia.
Mezenin piiri
Mezenin piiri () on paikallinen itsehallintoalue Arkangelin alueella Venäjällä. Alueen koillisosassa Mezenjoen alajuoksulla sijaitsevan piirin pinta-ala on 34 400 neliökilometriä. Myös Vienanmeren Mezeninlahdella sijaitseva Moržovets-saari kuuluu kunnallispiiriin.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan koko Mezenin kunnallispiirissä asui yhteensä 10 330 henkeä, joista noin kolmannes (3 575 asukasta) Mezenin kaupungissa.
Vuonna 1929 perustetun piirin hallinnollinen keskus on Mezenin kaupunki (3 575 as.). Lisäksi siihen kuuluu Kamenkan taajama ja 12 maalaiskuntaa:
Talous perustuu kalastukseen (neljä kalastuskolhoosia) ja metsäteollisuuteen (Kamenkan sahalaitos).
Tšernomorskajan kuvernementti
Tšernomorskajan kuvernementti () eli Mustanmeren kuvernementti oli Venäjän keisarikunnan kuvernementti Mustanmeren koillisrannikolla Pohjois-Kaukasiassa vuosina 1896−1920. Nykyään sen alue kuuluu Krasnodarin aluepiiriin.
Kuvernementin hallintokeskus oli Novorossijsk. Alue oli 7 346 neliökilometrin laajuinen ja väkiluku 57 478, joten se oli sekä alaltaan että väestöltään Venäjän kuvernementeistä pienin. Se jakaantui Novorossijskin, Tuapsen ja Sotšin kihlakuntiin. Kihlakuntakaupungit olivat Novorossijsk (16 897 as.), Tuapse (1 392 as.) ja Sotši (1 352 as.). Suurimmat väestöryhmät olivat venäläiset (42,9 %), ukrainalaiset (16,1 %), armenialaiset (10,9 %) ja kreikkalaiset (10,4 %).
Ennen vuotta 1896 alue kuului osana Kubanin alueeseen (oblasti). Venäjän sisällissodan aikana ja sen jälkeen kuvernementti kuului lyhytikäisiin neuvostotasavaltoihin (esimerkiksi Mustanmeren neuvostotasavalta, Kubanin-Mustanmeren neuvostotasavalta). Vuonna 1922 alueesta tuli osa Pohjois-Kaukasian aluetta.
Nanait
Nanait (aikaisemmin myös goldit) ovat kansa Habarovskin aluepiirissä Venäjän Kaukoidässä Amurin alajuoksun ympäristössä Ohotanmeren rannalla. Heitä asuu myös Ussurin ja Girinin varsilla sekä Koillis-Kiinassa Sungarin varsilla. Vuoden 2002 tilaston mukaan nanaita oli Venäjällä 12 160. Lisäksi Kiinan puolella asui vuoden 1990 väestönlaskennan mukaan 4 245. Nanait puhuvat pohjois-tunguusilaisiin kieliin kuuluvaa nanain (eli goldin) kieltä. Nanait harjoittavat kalastusta ja metsästystä.
Vanhimmissa kiinalaisissa historiallisissa lähteissä mainitaan "Sushen"-nimellä tunnettu kansa Amurin, Sungarin ja Ussurin alueella. Maininnat ovat ensimmäiseltä ja toiselta vuosituhannelta eaa. Nanaiden alueet kuuluivat sittemmin kiinalaisille ja mantšuille, kunnes niihin alettiin 1100- ja 1200-luvuilla viitata nimellä "Tzi-lya-mi" eli nivhien maana. Amurjoelta löydetyssä vuodelta 1413 peräisin olevassa kivessä sanotaan maan kuuluvan nivheille ja muille barbaareille. 1640-luvulla nanaiden alueelle alkoi saapua kasakoita. Venäläiset kuitenkin poistuivat alueelta vuonna 1689 Kiinan kanssa solmitun Nertšinskin sopimuksen nojalla. Tämän jälkeen Kiina yritti lisätä vaikutusvaltaansa alueella ja tuoda alueen tehokkaampaan hallintaan. Tässä onnistuttiinkin osittain alueilla, jonne muutti kiinalaisia maanviljelijöitä nanaiden keskuuteen. Vuonna 1858 Amurin vasen ranta ja Ussurin alueet liitettiin Venäjään, minkä jälkeen alueelle alkoi saapua runsaasti venäläisiä siirtolaisia. Nanait joutuivat tällöin luopumaan suuresta osasta perinteisiä kalastusalueitaan.
Neuvostoliiton aikana 1930-luvulla aloitettiin kollektivisointi ja nanait alkoivat keskittyä tiheämpiin asutuksiin. Tämä yhdisti aiemmin hajanaista kansaa. Nanaiden keskuuteen alkoi ilmestyä myös koulutettu yläluokka. Nanainainen Yevdokia Gaer valittiin aikoinaan Neuvostoliiton korkeimpaan neuvostoon. Nanait ovat nykyisin pitkälle kaksikielisiä ja vuonna 1979 heistä 92% osasi venäjää ja 63% nanaita. Kiinan puolella puhuttava nanain kieli on vaarassa hävitä ja sillä on vain noin 50 puhujaa.
Lahden yhteiskoulu
Ensimmäinen yritys koulun perustamiseksi tehtiin vuonna 1891, mutta vasta vuonna 1896 koulu pääsi aloittamaan toimintansa. Sen perustajiin lukeutui muun muassa myöhemmin presidenttinä toiminut Juho Kusti Paasikivi, joka myös toimi yhden lukukauden laulunopettajana. Ensimmäiset toimitilat sijaitsivat Harjukadulla sijainneessa maalari M. Heinosen talossa. Vuonna 1897 koulu muutti Aleksanterinkadulle talonomistaja Sundforsin taloon, joka sijaitsi nykyisen Lahden Seurahuoneen paikalla.
Nykyiselle tontilleen Kirkkokadulle Keski-Lahden kirkon viereen koulu siirtyi vuonna 1899 nyttemmin Museo-nimellä tunnetun koulutalon valmistuttua vuonna 1898. Tämä koulun vanhin rakennus edustaa uusgoottilaista suuntausta ja se on museoviraston suojelema. Peruskoulu ja aikuislukio toimivat pääasiassa laajennusosassa eli "Siivessä", jonka ensimmäinen vaihe valmistui vuonna 1956. Lisätilaa on rakennettu kaiken kaikkiaan seitsemän kertaa vuosina 1958, 1964, 1988, 1993, 2001, 2004 ja 2005. Kouluun hankittiin vuonna 1965 Suomen oppikouluista ensimmäisenä kielistudio.
Suuri osa Suomen yksityiskouluista siirtyi 1960- ja 1970-luvuilla kunnallisiksi peruskoulu-uudistuksen yhteydessä. Myös Lahdessa käytiin paljon keskustelua siitä, pitäisikö LYK sulauttaa osaksi Lahden kaupungin koululaitosta. Lopputulos oli kuitenkin vuonna 1975 se, että koulu säilytti yksityisen luonteensa. Se oli Suomen ensimmäinen suomenkielinen korvaava peruskoulu toteuttaen samaa perustehtävää kuin kunnalliset peruskoulut.
"Museo" peruskorjattiin ja entisöitiin 1994–95 ja vuonna 2001 koulu sai uuden kirjaston, Tietovintin; myös juhlasalin tapahtumatekniikkaa parannettiin. Vuonna 2005 valmistui uusin "Siiven" laajennus: koulu sai vanhan rinnalle uuden liikuntasalin, kolme erikoisluokkaa sekä aikaisempaa suuremman ruokalan. Koulun viimeisin remontti on aloitettu vuonna 2016 ja se arvioitu valmistuminen on vuoteen 2020 mennessä.
Peruskoulu käsittää luokat 6–9 ja oppilaita siinä on noin 600. Kyseessä on ainoa ns. korvaava koulu Helsingin ulkopuolella. Lahden yhteiskoulun peruskoulussa on mahdollisuus opiskella painotetusti matemaattis-luonnontieteellisiä aineita, kuvataidetta tai musiikkia ja musiikki- ja kuvataideluokille pyritään valintatestien kautta viidenneltä luokalta. Suurin osa koulun oppilaista tulee koulun omalta lähikoulualueelta Kiveriöstä ja Tonttilasta. Lukuvuodesta 2016–2017 lähtien lopetettiin 6. luokkien matemaattis-luonnontieteellinen luokka siten, että kyseiselle erityislinjalle haetaan vasta 7. luokalta lähtien.
Lahden yhteiskoulun lukio on luokaton yleislukio, jossa vuosittain aloittaa opiskelun noin 150 opiskelijaa. Lukion tunnit pidetään pääasiassa vanhan koulurakennuksen Museon puolella. Yhteiskoulun lukio on menestynyt hyvin MTV3:n teettämissä ylioppilaskirjoitusten arvosanoihin perustuvissa valtakunnallisissa kouluvertailuissa. Lukuvuonna 2016–2017 lukiossa aloitti uusi yhteiskunta- ja talouslinja, jolle haettiin opiskelijoita pääsykokeella. Linjan opiskelijoiden kursseilla on poikkitieteellisiä painotuksia yhteiskunnallisiin ja taloudellisiin oppikokonaisuuksiin.Lahden yhteiskoulun verkkosivut 
Lahden yhteiskoulun senioreiden verkkosivut
Merenpinnan lasku jääkaudella
Merenpinnan lasku jääkaudella: Jäätiköihin sitoutui viime jääkaudella (Veiksel-jääkaudella) lopulta niin paljon vettä, että meren pinta laski viimeisellä jääkaudella lopulta noin 120 metriä noin 22 000 vuotta sitten. Tällöin monet mannerjalusta-alueet, esimerkiksi Pohjanmeri ja Beringinsalmi olivat kuivaa maata. Tästä ovat todisteena vuonomaiset jokien laskusuut - moni jokilaakso näyttää kaikuluotausten mukaan jatkuvan meren pohjalla. Jää alkoi sulaa ensin hitaasti, sitten hyvin nopeasti, ja lopulta taas hitaammin.
Jäätiköt sitovat itseensä huomattavia määriä vettä. Jos kaikki maailman jäätiköt sulaisivat, meren pinta nousisi 63 - 75 metriä, kun
32 328 300 km³ eli noin 14 300 000 km² jäätä sulaisi. Nykyisenä lämpenevänä kautena meren pinta nousee 1-3 millimetriä vuodessa.
Eniten merenpinna muutoksiin jääkaudella vaikutti Amerikan yllä olleen Laurentiden jääkentän vaihtelu, Skandinavian jääkilpi vain hieman.
Ns. Keski-Veiksel-kaudella (MIS 3:n jälkipuolisko noin 50 000-30 000 vuotta sitten) meren pinta vaihteli välillä 60-80 m nykyisen tason alapuolella.
Noin 30 000 vuotta sitten hieman ennen pahimman jäätiköitymisen alkua meren pinta oli noin 90 metriä nykyisen alapuolella, jonka jälkeen merenpinta alkoi laskea nopeasti, saavuttaen lähes minimin noin 26 000 vuotta sitten. 
Meren pinta oli alimmillaan viime jääkauden huippuvaiheessa joskus 22 000-21 000 kalenterivuotta eli 18 000 radiohiilivuotta sitten. 21 000 vuotta sitten meren pinta oli 116 metriä nykyistä alempana, ja alkoi nousta noin 19 500 vuotta sitten, ja hyppäyksellisesti noin 17 500 vuotta sitten. Mutta merenpinta oli 16 800 vuotta sitten vielä noin 105 m nykyisen tason alapuolella, ja 15 000 vuotta sitten 95 metriä.
Merkittävämpi, nopea sulaminen käynnistyi noin 14 700 vuotta sitten.
10 000 kalenterivuotta sitten merenpinta oli 40 metriä nykyistä alempana.
Tämän jälkeen meren pinta nousi hitaasti, ja noin 5500 vuotta sitten merenpinta oli 5m nykyistä alempana.
Tämän suuren vaihtelun päällä merenpintatasossa tapahtui pienempiä muutoksia noin 1000 - 2000 vuoden jaksoissa.
vuotta sitten - taso metreissä verrattuna nykyiseen
Uusi maailmanjärjestys
Uusi maailmanjärjestys, lyhenne UMJ (englanniksi 'New World Order', lyhenne NWO) on nimitys, jota käytetään kansainvälisessä politiikassa kuvaamaan merkittävää aikakauden vaihtumista. Erityisesti sillä on viitattu kylmän sodan jälkeiseen maailmaan.
Neuvostoliiton presidentti Mihail Gorbatšov käytti termiä 7. marraskuuta 1988 YK:n 43. Yleiskokoukselle pitämässään puheessa kuvatessaan visiotaan kylmän sodan jälkeisestä maailmasta, jossa tähdellisiä ovat Neuvostoliiton aseistariisunta ja YK:n keskeinen rooli.
Myös Yhdysvaltain presidentti George H. W. Bush käytti termiä Yhdysvaltojen oikeiston uudeksi globaaliksi valtastrategiaksi 11. syyskuuta 1990 Yhdysvaltain kongressille pitämässään "Kohti Uutta Maailmanjärjestystä" -puheessa ().
Luettelo Yhdysvaltain maavoimien yksiköistä
Yhdysvaltojen maavoimien yksiköitä:
Etiopianbanaanit
Etiopianbanaanit ("Ensete") on yksi kolmesta banaanikasvien ("Musaceae") heimoon kuuluvasta suvusta.
Etiopianbanaanien suvun on kuvannut alun perin Paul Fedorowitsch Horaninow (1796–1865) teoksessaan "Prodromus Monographiae Scitaminarum" vuonna 1862. Sukuun kuului tällöin yksi laji, "Ensete edule", joka tunnetaan nykyisin nimellä etiopianbanaani ("Ensete ventricosum"). Suku ei kuitenkaan saanut yleistä hyväksyntää, ennen kuin E. E. Cheesman otti sen uudelleen käyttöön vuonna 1947 "Kew Bulletinissa" julkaistussa banaanikasvien taksonomiaa käsittelevässä artikkelissa. Etiopianbanaanit käsitti tällöin 25 lajia. Cheesman tosin myönsi, että kenttätutkimukset voivat osoittaa monen taksonin toistensa synonyymeiksi.
Simmonds julkaisi vuonna 1960 uuden etiopianbanaaneja käsittelevän luokittelun. Lajimäärä oli tällöin vähentynyt kuuteen. Hiljattain Flora of China on julkaissut uuden Yunnanista löydetyn lajin, jolle on annettu nimeksi "Ensete wilsonii". Laji muistuttaa "Ensete glaucumia" ja sen taksonominen asena on toistaiseksi vielä kiistanalainen. Myös Thaimaasta on löydetty mahdollisesti uusi laji, joka muistuttaa "Ensete superbumia", mutta sitä ei ole vielä virallisesti kuvattu. Näiden lisäksi Aasiasta voi vielä löytyä muitakin tieteelle uusia lajeja.
"Ensete"-suku sisältää 6–7 lajia:
Pohjushedelmä
Pohjushedelmä on epähedelmä, jonka seinämään sisältyy kukkapohjusta. Pohjushedelmiä ovat esimerkiksi banaanikasvien (Musaceae), kurkkukasvien (Cucurbitaceae), herukoiden ("Ribes") sekä puolukoiden, mustikoiden ja karpaloiden ("Vaccinium") hedelmät. Tarkemmin voidaan käyttää nimityksiä pohjusmarja ja pohjuspähkylä sen mukaan, mitä pohjushedelmä muistuttaa.
Vytšegda
Vytšegda (, ) on Vienanjoen suurin sivujoki Venäjällä Komin tasavallan eteläosassa ja Arkangelin alueen kaakkoisosassa. Sen pituus on 1 130 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 121 000 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaama on Syktyvkarin luona 599 ja joen suussa 1 100 kuutiometriä sekunnissa.
Vytšegda saa alkunsa Timanin selänteen eteläosasta, virtaa kohti länttä ja laskee Vienanjokeen Kotlasin kaupungin luona. Suurimmat sivujoet ovat oikealta puolelta Vol, Višera ja Vym sekä vasemmalta Nem, Severnaja Keltma, Loktšim, Sysola ja Viled.
Joki on merkittävä uittoväylä. Keväällä se on liikennöintikelpoinen 959 kilometrin matkalla Voldinoon saakka, kesällä ja syksyllä 693 kilometrin matkalla Ust-Kulomiin. Tärkeimmät satamat ovat Solvytšegodsk, Jarensk, Mežog, Aikino, Syktyvkar ja Ust-Kulom.
Vytšegdaa ja sen yläjuoksun kannaksia pitkin on kulkenut Kama-joelle ja Siperiaan johtanut muinainen kauppareitti. Vuosina 1785–1822 Vytšegdan sivujoen Severnaja Keltman ja Kaman sivujokeen Južnaja Keltmaan laskevan Džuritš-joen välille rakennettiin Katariinan kanava (ven. Severo-Jekaterininski kanal). Vähäisen käytön takia se suljettiin jo vuonna 1838.
Ižma
Ižma (, ) on Petšoran sivujoki Komin tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 531 kilometriä, valuma-alueen laajuus 31 000 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaama 154 kilometrin päässä joen suusta 203 kuutiometriä sekunnissa.
Ižma saa alkunsa Timanin selänteen eteläosasta ja virtaa kohti pohjoista. Se on liikennöintikelpoinen Uhtajoen suuhun saakka. Suurimmat sivujoet ovat Uhta, Aijuva ja Sebys. Joen varrella sijaitsee Sosnogorskin kaupunki ja Ižman piirikeskus. Seudulla asuu Ižman komeja.
Parque del Buen Retiro
Parque del Buen Retiro, tunnettu myös nimellä El Retiro, on 125 hehtaarin kokoinen puisto Madridissa, Espanjassa lähellä Pradon museota. Puisto sijaitsi aikoinaan Madridin ulkopuolella, mutta kaupunki on kasvanut ympäröimään sen kokonaan.
Alun perin puiston paikalla sijaitsi kuningas Filip IV:n vuonna 1632 rakennuttama kuninkaanpalatsi. Napoleonin sotien aikana suurin osa palatsista tuhoutui luoden tilan puistolle, joka avattiin yleisölle vuonna 1868. Muutamat jäljelle jääneet rakennukset toimivat museoina.
Puistossa kasvaa 15 000 puuta, joiden joukossa on Madridin vanhin puu, noin 400 vuotta vanha sypressi.
Puiston keskellä sijaitsee "Estanque del Retiro", suuri tekojärvi. Järven rannalla on Alfonso XII:n muistomerkki, johon kuuluu puoliympyrän muotoinen pylväsrivi ja korkealla jalustalla oleva veistos hevosen selässä istuvasta Alfonsosta.
Puistoon kuuluu myös "Palacio de Cristal", jonka Ricardo Velázquez Bosco suunnitteli vuonna 1887 Lontoossa sijaitsevan vastaavanlaisen lasipaviljongin innoittamana. Se kuuluu Espanjan hienoimpiin valurautarakennuksiin. Velázquez Bosco suunnitteli myös "Palacio de Velázquezin", jossa järjestetään nykyisin vaihtuvia näyttelyitä.
Muita nähtävyyksiä ovat muun muassa "El Angel Caído", maailman ainut Luciferin, langenneen enkelin, kunniaksi pystytetty patsas, sekä "Bosque de los Ausentes", muistomerkki Madridin terrori-iskuissa maaliskuussa 2004 menehtyneille.
Saratov
Saratov () on 837 900 asukkaan (2010) suurkaupunki Volgan varrella Euroopan-puoleisen Venäjän kaakkoisosassa. Se on Saratovin alueen hallinnollinen keskus.
Saratov on merkittävä teollisuuskeskus. Siellä on kone-, metalli-, öljynjalostus-, puu-, nahka-, elintarvike-, kemian- ja tupakkateollisuutta.
Saratovista on rautatieyhteydet Moskovaan, Volgogradiin, Astrahaniin, Kazakstaniin ja Samaraan. Kaupungissa on suuri jokisatama ja lentokenttä.
Saratovissa on yli 50 kirkkoa, joista huomattavin on Troitskin tuomiokirkko eli Pyhän Kolminaisuuden tuomiokirkko. Kaupungin lähellä on höyryveturipuisto.
Saratov on merkittävä koulu- ja tiedekaupunki. Kaupungissa toimiva Tšernyševskin yliopisto on perustettu 1909. Lisäksi kaupungissa on useita muita korkeakouluja. Kaupungissa on myös 6 Venäjän tiedeakatemian osastoa ja 21 tutkimusinstituuttia.
Iivana Julma perusti Saratovin 1590 linnoitukseksi Kubanin kasakoita vastaan. Nimi Saratov tulee tataarin kielen sanasta "Sary Tau", mikä on suomeksi "keltainen vuori". Kaupunki sijaitsi aluksi Volgan itärannalla vastapäätä nykyistä Saratovia ja oli nimeltään Pokrovsk. Kaupunki siirrettiin nykyiselle paikalleen 1674.
Saratovista kehittyi 1800-luvulla tärkeä satamakaupunki höyrylaivaliikenteen alettua ja Moskovan-Astrahanin radan valmistuttua. Saratov oli 1900-luvun alussa Venäjän kolmanneksi suurin kaupunki (asukasluku vuonna 1913 oli 198 000. Saratov oli Venäjän keisarikunnan aikana Saratovin kuvermentin pääkaupunki.
Saratoviin valmistui rautatie 1870 kun valtion rakentama Tambovin - Saratovin rata avattiin liikenteelle. Yksityinen Rjazanin - Uralskin rautatieyhtiö osti radan valtiolta 1892 ja liikennöi vuoteen 1914, jonka jälkeen rata lunastettiin valtiolle. Ennen kuin rautatiesilta Volgan yli valmistui 1916, hoidettiin liikenne Volgan yli höyrylautalla.
Ennen toista maailmansotaa kaupungissa asui noin 10 000 volgansaksalaista, mutta sodan aikana heidät karkotettiin Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Kaupunki oli ennen ensimmäistä maailmansotaa volgansaksalaisten suurin kaupunki. Saksalaisia kyliä alueella oli noin sata. Kaupungissa asui myös paljon mordvalaisia, tataareja ja jopa kalmukkeja.
Kiovan yliopisto oli ensimmäisen maailmansodan aikana evakuoituna Saratoviin 1915-1916.
Euroopan liberaalidemokraattinen puolue
Euroopan liberaalidemokraattinen puolue (ALDE Party) on europuolue, joka muodostaa Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmän yhdessä Euroopan demokraattisen puolueen kanssa Euroopan parlamentissa.
Puolue tunnettiin aiemmin lyhenteellä ELDR, mutta 33. vuosikonferenssin yhteydessä Dublinissa marraskuussa 2012 se vaihtoi nimensä "Alliance of Liberals and Democrats for Europe Party", lyh. "ALDE Party":ksi. ALDE:n europarlamentaarisen ryhmän puheenjohtajana on vuodesta 2007 asti toiminut Guy Verhofstadt ja puheenjohtajana vuodesta 2015 Hans van Baalen.
Suomesta valituista eurokansanedustajista ryhmään kuuluvat Suomen Keskustan sekä Ruotsalaisen kansanpuolueen edustajat. Kristillisdemokraatit kuului siihen aiemmin, mutta puolue siirtyi sittemmin Euroopan parlamentin konservatiiviryhmän jäseneksi.
Rynnäkköpanssarivaunu
Rynnäkköpanssarivaunu on panssarivaunutyyppi, jonka tarkoituksena on kuljettaa taistelukentälle jalkaväkeä ja tukea sitä taistelussa. Rynnäkköpanssarivaunu on tela-alustainen, kevyesti panssaroitu ja aseistettu tykillä tai konetykillä, sekä mahdollisesti myös panssarintorjuntaohjuksilla. Rynnäkköpanssarivaunuja voidaan käyttää myös tiedustelutehtävissä.
Rynnäkköpanssarivaunun perusominaisuudet:
Rynnäkköpanssarivaunun panssarointi on huomattavasti kevyempi kuin taistelupanssarivaunun, mutta kuitenkin parempi kuin miehistönkuljetusvaunuissa. Panssarointi vaihtelee muutamasta millimetristä 100 millimetriin. Raskain panssarointi sijaitsee yleensä rynnäkköpanssarivaunun keulassa. Panssaroinnin tarkoitus on suojata sotilaita jalkaväen käsiaseilta, mutta ei alikaliiperiammuksilta, panssarintorjuntaohjuksilta tai ontelokranaateilta. Rynnäkköpanssarivaunussa voi olla myös reaktiivipanssarointi.
Yleensä rynnäkköpanssarivaunut on aseistettu konetykillä, jotkut mallit panssarivaunukanuunalla. Pääaseen lisäksi rynnäkkövaunussa voi olla yksi tai useampi konekivääri ja mahdollisesti panssarintorjuntaohjusten ampumalaite tai mahdollisuus ampua ohjuksia pääaseen putkesta. Myös kevyitä ilmatorjuntaohjusjärjestelmiä voidaan yhdistää vaunuun.
Rynnäkköpanssarivaunun tärkein ominaisuus on hyvä liikkuvuus. Vaikka se on tiellä hitaampi kuin vastaavat pyöräalustaiset ajoneuvot, se kykenee telojensa ansiosta liikkumaan maastossa monipuolisemmin. Rynnäkköpanssarivaunun massa on yleensä 13–30 tonnia. Huippunopeus on yleensä 50–70 km/h.
Koska rynnäkköpanssarivaunut on tarkoitettu kuljettamaan jalkaväkeä, täytyy niissä olla siihen tarkoitettu tila. Tämä on lähes poikkeuksetta sijoitettu vaunun takaosaan. Yleensä miehistötilassa on tilaa 6–13:lle sotilaalle.
Rynnäkköpanssarivaunulla kuljetetaan jalkaväkeä taistelukentälle tai sen välittömään läheisyyteen, minkä jälkeen sen ensisijaisena tehtävänä on tukea jalkaväkeä suorasuuntaustulella. Panssarintorjuntaohjuksin aseistetut rynnäkkövaunut voivat tuhota myös vihollisen raskaasti panssaroituja ajoneuvoja.
ABCDE
F
G
H
I
J
K
L
MN
O
PQ
R
ST
U
V
WX
Y
Z
Knjaz Potjomkin-Tavritšeski
Knjaz Potjomkin-Tavritšeski () , oli vuonna 1904 valmistunut Venäjän keisarikunnan laivaston taistelulaiva. Alus oli nimetty ruhtinas Grigori Potjomkinin mukaan. Sen miehistö nousi kapinaan 1905, mitä pidettiin myöhemmin Venäjän vallankumouksen ensiaskeleena.
Laivassa tapahtunut kapina muistetaan erityisesti Sergei Eisensteinin elokuvasta "Panssarilaiva Potemkin" ("Броненосец „Потёмкин“", 1925).
"Potjomkin" liitettiin palvelukseen otettaessa Venäjän Mustanmeren laivastoon.
27. kesäkuuta vuonna 1905 Mustanmeren laivaston sosiaalidemokraattien keskuskomitea suunnitteli kapinaa syksyksi. Kapina "Potjomkinilla" puhkesi spontaanisti jo 14.6.1905. Syynä oli torpedovene n:o 267:n laivalle tuoma heikkolaatuinen liha, mistä koskevia valituksia laivan kapteeni Golikov ei ottanut huomioon. Tuloksena vallankumouksellisten toiminnasta hänet ja moni muu laivan upseereista ammuttiin. Jäljelle jääneet otettiin kiinni. Näin tehtiin myös torpedovene n:o 267:n upseereille, koska myös sen miehistö liittyi kapinaan. Kapinan johtaja Grigori Vakulenšuk haavoittui kapinassa kuolettavasti.
Laiva oli Tenderin saaressa kokeilemassa aseitaan Venäjän–Japanin sotaan lähtöä varten. Ammunnan ja upseerien kiinni ottamisen jälkeen valitsivat kapinalliset keskuudestaan komitean johtamaan laivaa ja asettamaan uuden päällystön upseerien tilalle. "Potjemkin" ja torpedovene n:o 267 lipuivat kohti Odessan satamaa, Sevastopolissa vedettiin punalippu mastoon ja julistettiin vallankumouksen laivalla alkaneen. Kaupungissa alkoi myötätuntoyleislakko. Vakulenšukin hautajaisista tuli poliittinen mielenosoitus. Laiva karkasi Romaniaan, josta sen miehistö sähkötti vetoomuksia tsaarinvallan kaatamiseksi. Miehistö luovutti laivan Constanțassa romanialaisille ja karkasi ulkomaille. Osa heistä palasi Lokakuun vallankumouksen jälkeen Venäjälle.
Alus nimettiin 12. toukokuuta 1905 "Pantelimoniksi", jolloin siitä tehtiin myös Mustanmeren laivaston lippulaiva. Sen keulatorpedoputket sekä taistelutasanteet 47 mm tykkeineen (4) poistettiin 1910–1911. Alus osallistui useisiin Mustanmeren laivaston operaatioihin ensimmäisessä maailmansodassa. Sodan aikana vuonna 1915 alukselle asennettiin kaksi 76 mm ilmatorjuntatykkiä yläkannelle. Sen loput torpedoputket poistettiin 1916 ja loput 75 mm tykit vuotta myöhemmin. Se sai 13. huhtikuuta 1917 alkuperäisen nimensä ja kuukautta myöhemmin 11. toukokuuta alus nimettiin "Boretz za Svoboduksi".
Aluksella nostettiin Ukrainan lippu 1918 ja se joutui saksalaisten käsiin Sevastopolin antautuessa toukokuussa. Alus antautui Britannian kuninkaalliselle laivastolle marraskuussa. Aluksen konehuoneet tuhottiin 9. huhtikuuta 1919, jotta alueella edenneet punaiset joukot eivät voisi hyödyntää alusta.
Akira Ishiguro
Akira Ishiguro (s. 1960) on japanilainen freelance-kosketinsoittaja. Hän on vaikuttanut lukuisissa japanilaisissa fuusiorock-yhtyeissä, kuten W.I.N.S. ja PRISM. Muista japanilaisista freelance fuusiojazz -muusikoista hän on tehnyt yhteistyötä Akira Jimbon kanssa.
Ishiguro aloitti klassisella pianolla nelivuotiaana, mutta löysi sen jälkeen progen/jazzin omaksi lajikseen. Hänen virtuoosimainen soittotekniikkansa on saanut huomiota jopa meren takana Amerikassa asti.