Klassinen kreikka
Klassinen kreikka käsittää muinaiskreikan kielen historian antiikin Kreikan arkaaisella ja klassisella kaudella eli noin vuosina 800–300 eaa. Muinaiskreikan aikaan kuuluu myös hellenistinen eli jälkiklassinen aika. Tämän ajan kreikan kieli muodostaa kuitenkin oman vaiheensa, koinee-kreikan eli hellenistisen kreikan. Klassista kreikkaa edelsivät puolestaan mykeneläinen kreikka ja alkukreikka.
Nykyisin klassisena kreikkana tunnetaan käytännössä Ateenassa puhuttu Attikan murre. Sillä on luotu suurin osa antiikin Kreikan arvostetuimmasta kirjallisesta kulttuuriperinnöstä ja sitä on arvostettu puhtaana kreikkana vastaavasti kuin Ciceron latinaa on pidetty klassisena latinana. Klassista kreikkaa kirjoittivat muun muassa Kreikan arvostetuimmat näytelmäkirjailijat Aiskhylos, Sofokles ja Euripides, merkittävimmät filosofit kuten Platon ja Aristoteles sekä historioitsijat Thukydides ja Ksenofon.
Klassinen kreikka jakaantui useisiin paikallisiin murteisiin. Käytännössä jokaisella poliksella eli kaupunkivaltiolla oli oma murteena, mutta murteet muodostivat laajempia murreryhmiä. Murrejako syntyi osittain jo ennen kuin kreikkaa puhuvat heimot asettuivat nykyisen Kreikan alueelle. Varsinainen murteiden muodostuminen tapahtui kuitenkin sen jälkeen. Koko kreikan kielen historian ajan kieli on ollut jakautunut useisiin murteisiin, jotka eivät ole noudattaneet mitään maantieteellisiä rajoja, ja vaikka olisivatkin, rajat olivat koko ajan liikkeessä, sillä helleeniset kansat liikkuivat usein paikasta toiseen. Esiklassisen ja klassisen ajan murteet ovat dokumentoituna kirjallisessa muodossa 700-luvulta eaa. alkaen ja ne kehittyivät varmuudella jo kauan ennen tätä.
Klassisen kreikan päämurteet olivat:Kreikkalaisessa kirjallisuudessa itsessään esiintyy erottelu joonialaisiin, doorilaisiin ja aiolialaisiin, ja nykyaikainen tutkimus on vahvistanut tämän jaon; muut ryhmittelyt perustuvat yksinomaan tutkimukseen.
Murteet luettiin osaksi yhtä kreikan kieltä, eikä mitään niistä pidetty jotenkin ”oikeampana” kreikkana ennen kuin kielen muoto vakiintui koineeksi hellenistisellä kaudella. Ajan kuluessa arvostetuimmaksi muotoutui kuitenkin attikalainen kreikka, ja se myös vaikutti eniten kreikan kielen myöhempään kehitykseen.
Murteiden väliset erot olivat pääasiassa fonologisia, mutta niissä oli myös joitakin morfologisia eroja sekä sanastollisia eroja. Murteet olivat yleensä puhuttuna suhteellisen ymmärrettäviä toista murretta puhuville. Merkittävien polisten murteet, kuten Ateenan attikalainen ja Spartan lakonialainen, todennäköisesti tunnettiin laajemmin ympäri kreikankielistä maailmaa ja niitä ymmärrettiin paremmin, kun taas jotkut murteet olivat muille vaikeampia ymmärtää.
Muinaisen makedonian suhteesta kreikkaan ja sen murteisiin on eri näkemyksiä. Joidenkin tutkijoiden mukaan se oli yksi kreikan murteista, joskin muille vaikeampi ymmärtää; joidenkin mukaan taas oma kielensä.
Klassisen kreikan kielioppi vastaa pääosin kielioppia, joka on kuvattu artikkelissa muinaiskreikka. Alla on kuvattu erityisesti klassista kreikkaa kuvaavia piirteitä.
Seuraavat alkukreikassa tapahtuneet äännemuutokset pätevät kaikkiin klassisen kreikan murteisiin:Huomaa, että äänteet /w/ ja /j/, kun ne seurasivat vokaalia eivätkä edeltäneet vokaalia, yhdistyivät varhain vokaalin kanssa diftongiksi, eivätkä näin jääneet pois.
Äänteen /h/ ja /w/ poisjättäminen konsonantin jälkeen kompensoitui edeltävän vokaalin pidennyksellä. Äänteen /j/ poisjättäminen konsonantin jälkeen aiheutti monimutkaisia muutoksia, kuten edeltävän vokaalin doftongisoitumista, tai edeltävän konsonantin palatalisaation tai jonkun muun muutoksen. Joitakin esimerkkejä:Esimerkki klassisesta kreikasta: