Kosovon sota
Kosovon sota oli Kosovossa ja lähialueella 1996-1999 käyty aseellinen selkkaus, jossa osapuolina olivat albaaniseparatistit, Jugoslavian hallituksen joukot ja läntinen sotilasliitto Nato. Nato tuki albaanisiviilejä ilmaiskuin.
Kosovon maakunta oli Serbian eteläinen, autonominen alue. Kosovolaiset ovat etnisesti albaaneja ja uskonnoltaan pääosin muslimeja. Jugoslavian valtiossa Kosovolla oli suhteellisen laaja autonomia, mutta siitä huolimatta se pysyi köyhänä ja kehittymättömänä. Serbien ja albaanien välillä oli kitkaa. Jugoslavian hallitus syrji albaaneja.
Kosovolaisista noin kymmenen prosenttia muodostava serbivähemmistö ryhtyi 1980-luvulla valittamaan etnisestä sorrosta. Serbian presidentti Slobodan Milošević aloitti serbejä puolustavan nationalistisen kampanjan. Kosovon autonomia peruttiin, ja serbit pääsivät tärkeisiin asemiin.
Tämä sai Kosovon vapautusarmeija UCK:n aloittamaan aseellisen taistelun Kosovon itsenäisyyden puolesta. UCK:n sissit hyökkäsivät serbipoliiseja ja -viranomaisia vastaan. Serbia vastasi UCK:n toimiin rajuilla operaatioilla, joissa kokonaisia kyliä ryösteltiin, poltettiin ja siviilejä tapettiin sissejä etsittäessä. Konflikti päättyi Naton väliintuloon maalis–kesäkuussa 1999.
Ensiksi albaanikapinallisten Kosovon vapautusarmeija valtasi suuria alueita Kosovosta vuoden 1998 alkupuolella lähinnä maaseudulla. Serbit vastasivat tähän kesällä 1998 erikoispoliisin, paramilitäärien ja sotilaiden voimin tehdyin hyökkäyksin sekä albaanisiviileihin kohdistetuin väkivaltaisin etnisin puhdistuksin. Etyj neuvotteli aselevon, joka särkyi tammikuussa 1999. Syynä olivat albaanisissien uudestaan aloittamat sotatoimet ja serbien vastaus niihin mm. Račakissa. Nato aloitti ilmaiskut serbijoukkoja vastaan.
Ilmaiskujen alettua serbit kiihdyttivät ja raaistivat etnistä puhdistusta Kosovossa. Nato-johtajat joutuivat myöntämään, etteivät iskut pystyneet estämään Kosovon albaanien karkotuksia. Yhteensä albaaneja karkotettiin jopa miljoona, kuolleiden määrää ei tiedetä.
Naton pommeja osui usein harhakohteisiin, kuten Kiinan suurlähetystöön. Sotilasliitto pommitti Serbian pohjoisosissa myös alueita, joiden yhteys Milosevicin hallintoon oli hyvin epäselvä. Varsinaista YK:n turvallisuusneuvoston hyväksyntää ilmaiskuilla ei ollut.
Pommitusten jatkuttua kolme kuukautta Serbia oli valmis rauhansopimukseen. Sopimus loi Kosovoon YK-hallinnon, ja alueelle lähettiin huomattava määrä kansainvälisiä rauhanturvajoukkoja, joihin kuuluu myös suomalaisia sotilaita. Kosovon vapautusrintama UCK riisuttiin aseista, olkoonkin että se siirsi toimintansa Makedoniaan, jossa se käynnisti uuden sissisodan albaanien oikeuksien turvaamiseksi. Kolmasosan Makedonian väestöstä muodostaville albaaneille taattiinkin vähemmistöjen perusoikeudet UCK:n lopullisessa aseistariisunnassa. Sodan tuloksena Kosovo itsenäistyi vuonna 2008.
Naton toimien vastustajat lännessä, mm. Noam Chomsky, katsoivat lännen asettuneen poliittisista, ei humanitaarisista syistä Kosovon albaanien puolelle.
Albaanit ovat ei-slaavilainen indoeurooppalainen kansa, joka islamisoitui turkkilaisten ottomaanien vallan aikana. Alun perin serbialainen Kosovo albanisoitui turkkilaisvallan aikana. Äärinationalistiset serbit halusivat serbialaistaa Kosovon jo 1900-luvun alussa vaikka väkivaltaisin albaanien karkotuksin. Heidän mielestään Kosovo oli serbien pyhää maata, koska siellä oli käyty Kosovo Poljen taistelu. Toisen maailmansodan aikana Kosovo kuului Albaniaan ja albaanien Waffen SS vainosi serbejä.
Toisen maailmansodan jälkeisessä Jugoslaviassa serbejä muutti yhä pyhästä Kosovosta pois, ja toisaalta albaanien väkiluku kasvoi. Tämä huomattiin jo Titon aikana, mutta Tito kitki serbinationalismin jyrkät ilmenemät pois. Titon aikana Kosovolla oli laaja autonomia ja Kosovon albaaneja oli merkittävissä asemissa. Etniset jännitteet kytivät kuitenkin koko ajan pinnan alla. Titon kuoleman jälkeen keväällä 1981 Pristinan yliopistolla puhkesi laajoja opiskelijamielenosoituksia. Mielenosoituksiin liittyi pian eri alan työntekijöitä, maanviljelijöitä, poliiseja ja sotilaita. Opiskelijat arvostelivat yliopiston oloja. Mielenosoitusten syyt eivät olleet alun perin poliittisia, mutta tilanne kärjistyi nopeasti. Mielenosoittajat korostivat monesti albanialaista identiteettiään, eivätkä nähneet itseään jugoslaaveina. Serbian johto julisti alueelle hätätilan ja lähetti alueelle joukkoja. Levottomuudet saatiin hallintaan. Tuhannet albaanit saivat vankeustuomioita. Useita protestoivia opiskelijoita erotettiin. Arviot kuolleista ja loukkaantuneista vaihtelevat. Jännitteet serbien ja albaaneiden välillä jatkuivat serbien joutuessa albaanien hyökkäysten kohteeksi levottomuuksien jälkeen. 1980-luvun lopussa serbinationalistit valittivat albaanien ahdistelevan Kosovon serbejä ja ajoivat jo vuonna 1986 Kosovon etnistä puhdistamista albaaneista. Kosovon serbien etuja ajavat nationalistit muotoilivat kantansa niin sanotussa "muistiossa", joka vuoti julkisuuteen serbian taide- ja tiedeakatemiasta vuonna 1986.
Nationalismia hyväkseen käyttänyt kovan linjan sosialistipoliitikko Slobodan Milošević sanoi vuonna 1987 pitämissään puheissaan puolustavansa nimenomaan Kosovon serbejä.
Vuonna 1989 serbit ottivat valtaa pois Kosovon albaaneilta lakkauttaen alueen itsehallinnon. Serbit serbinkielistivät yliopiston ja koulujen opetussuunnitelmia, mikä johti albaanien boikottiin, ja yksikään albaani ei mennyt opiskelemaan yliopistoon ja professorit erosivat ajan mittaan tehtävistään. Albaanit yrittivät jatkaa koulutusta luvattomissa kouluissa.
Serbipoliisi kohdisti albaaneihin kidutusta, väkivaltaa ja jopa tappoi albaaneja, mikä herätti vastalauseita Sloveniassa ja Kroatiassa.
Jugoslavia hajosi vuonna 1991, kun Slovenia, Kroatia ja Bosnia itsenäistyivät. ja nämä kansat eristäytyivät toisistaan. Vuoden 1991 kansanäänestyksessä yli 99 % albaaneista kannatti Kosovon itsenäisyyttä. Vuonna 1992 albaanit perustivat varjohallituksen Ibrahim Rugovan johdolla.
Passiivista vastarintaa jo 80-luvulla ajanut Kosovon albaanijohtaja Ibrahim Rugova pyrki pitämään Kosovon rauhallisena, mutta pyysi turhaan maahan rauhanturvajoukkoja. Ulkomaita eivät Kosovon albaanien ongelmat kiinnostaneet. Vaikka Rugovan LDK-puolue olikin väkivallaton, se suhtautui jyrkän kielteisesti muihin kuin albaaneihin. Johtavan LDK:n kilpailijapuolueet olivat albaanien parissa marginaalissa. Entisen Jugoslavian jouduttua taloussaartoon tilanne näkyi Kosovossa kasvavana työttömyytenä varsinkin kaupungeissa ja yhä useamman ajautumisena kansainvälisten avustusten varaan. Mafiarikollisuus voimistui täälläkin. Muutamia Kroatian ja Bosnian serbejä muutti Kosovoon, jota monet serbit karttoivat köyhyyden takia.
Muita entisen Jugoslavian konflikteja selvitelleet Badinterin komitea ja Daytonin rauhankokous sivuuttivat Kosovon, koska merkittäviä taisteluja ei ollut siellä käyty vuoteen 1995 mennessä albaanien ja serbien välisestä syvenevästä vastakkaisasetteluista huolimatta. Kosovo köyhtyi ja serbit painostivat albaaneja yhä enemmän näiden muuttaessa pois sieltä.
Kosovon vapautusarmeija UÇK (sama kuin KLA) kehittyi pienestä aktivistiliike LPK:sta, joka oli vuonna 1993 alkanut suunnitella aseellista vastarintaa.
Alussa UÇK jakautui oikeistolaiseen ja vasemmistolaiseen siipeen.
UÇK teki vuodesta 1995 alkaen monia pommi-iskuja serbipoliisia ja muita serbiviranomaisia vastaan.
UÇK muistutti vuoteen 1997 lähinnä tavanomaista rikollisjärjestöä, ja sen väitettiinkin rahoittavan toimintaansa huumekaupalla. Länsimaat karsastivat järjestöä sen marxilaisuuden takia ja pitivät sitä terroristisena.
Sekä vuonna 1996 että vuonna 1997 murhattiin 30 serbipoliisia, - virkamiestä ja serbien liittolaisiksi epäiltyjä albaaneja, tekijänä luultavasti UÇK.
Albanian presidentin Sali Berishan kaaduttua tammikuussa 1997 Kosovon naapurimaa Albania ajautui kaaokseen, jonka takia rikolliset pystyivät aiempaa helpommin salakuljettamaan Albaniasta varastettuja armeijan aseita Kosovoon, mutta on kyseenalaista, missä määrin tämä vaikutti UÇK:hon, joka haali aseita vähän joka puolelta.
Vuonna 1997 väkivallatonta vastarintaa kannattaneen Ibrahim Rugovan suosio laski albaanien parissa, koska Rugovan taktiikka ei ollut tehokas toimissa serbihallintoa vastaan, ja varsinkin, koska Rugova ei saanut tukea ulkomailta. Toisaalta Albanian kaaos katkoi Rugovan yhteyksiä hänen silloiseen liittolaiseensa Sali Berishaan.
Serbian valtuuskunta käveli joulukuussa 1997 ulos Daytonin rauhankokouksen jälkeen tulleesta kokouksesta, koska kokouksessa puhuttiin kasvaneesta albaanien ja serbien etnisestä jännitteestä ja kyseltiin Serbialta toimia.
UÇK laajensi aluettaan merkittävästi vuosina 1997–1999 hyökkäämällä serbien sotilaskohteita, poliiseja ja armeijaa vastaan. UÇK pystytti tiesulkuja varmistaen alueensa.
UÇK iski yhä enemmän serbien siviilivirkamiehiä vastaan.
Helmikuussa 1998 Milošević määräsi sisäministeriön MUP:n kukistamaan UÇK:n.. Tämän uskotaan osin johtuneen siitä, että Yhdysvallat vastusti alussa UÇK:ta ja tuki Rugovaa. Tällöin Milošević luultavasti uskoi, ettei länsi puuttuisi hänen UÇK:ta vastaan käymäänsä sotaan.
Maaliskuussa 1998 kapina oli laajimmillaan ja UÇK valtasi jopa neljänneksen Kosovosta. Silloin UÇK:n pääasiallinen tukialue oli Drenican seuduilla sijaitseva Prekazin kylä. UÇK:n taktiikka muuttui alueelliseksi puolustukseksi, ja liike tukeutui kyliin.
Vuoden 1998 alun aikoihin alkaneet mielenosoitukset muuttuivat maaliskuun mennessä yhteenotoiksi serbien ja albaanien välillä, kun nämä alkoivat kumpikin pystyttää omia tiesulkujaan. UÇK:n sissit ampuivat Drenican laaksossa 28. helmikuuta 1998 erästä serbipoliisin autoa singolla, ja tappoivat neljä poliisia. Serbien vastahyökkäys tappoi ainakin 16 albaanisissiä ja käynnisti päiviä kestäneen laajenevan kostojen ja vastakostojen sarjan, jossa kuoli paikallinen merkittävä albaani Adem Jashari ja melkein koko hänen perheensä. lopulta monia serbipoliiseja je ehkä jopa 80 albaania kuoli. UÇK julisti avoimen vapaussodan, ja verisen tapahtumasarjan takia UÇK sai runsaasti lisää jäseniä. Toisaalta myös paikalliset serbisiviilit alkoivat aseistautua. Drenican välikohtaus aiheutti sen, että mm. Yhdysvallat ja muut ulkovallat varoittivat Serbian hallitusta tekemästä albaaneja vastaan samoin kuin maa teki muslimeille Bosnian sodassa. Kun ulkomaat painostivat Serbiaa, maan hallitus päätti kysyä asioita kansalta. Suurin osa serbeistä kannatti kansanäänestyksessä 23. huhtikuuta 1998 kovia otteita Kosovon albaaneja vastaan.
Alussa sotatila syntyi välillä Drenican alueelle serbien tappaessa ja karkottaessa albaanisiviilejä.
Vuonna 1998 maaliskuusta syyskuuhun oli avoin konflikti serbipoliisien ja Kosovon vapautusarmeijan KLA:n välillä. Alussa yhteenotoissa oli albaaneja vastassa lähinnä serbipoliisi, mutta kesällä 1998 mukaan tuli armeija.
Kesällä 1998 UÇK valtasi aggressiivisin hyökkäyksin kymmeniä kyliä ja mm kaivosalueen Pristinan läheltä.
Kesällä 1998 serbit hyökkäsivät UÇK:n valtaamille alueille armeijan, erikoispoliisin ja puolisotilaallisten joukkojen voimin. Nämä joukot surmasivat myös albaanisiviilejä monesti joukoittain, polttivat talot ja viljapellot sekä tappoivat karjan. Missä albaanit olivat esim. väijyttäneet serbipoliiseja, sinne tulivat armeijan joukot ja serbipoliisi. Armeija tulitti raskain asein läheisen albaanikylän taloja, jotta albaanit saataisiin ajettua pois. Tämän jälkeen poliisi ja joissain tapauksissa paramilitäärit alkoivat "puhdistaa" taloja ihmisistä. Albaanisissit yleensä pakenivat kylistä ennen serbijoukkojen saapumista. Tämän jälkeen serbit ryöstivät ja polttivat talot. Tätä alueiden puhdistamista tapahtui vuonna 1998 lähinnä maaseudulla.
UÇK teki tehollaan siviilien joukkomurhia.
Heinäkuussa 1998 UÇK eteni Orahovacin kaupunkiin, mutta serbit ajoivat sen 17.–22. heinäkuuta taistellen kaupungista pois. Serbit surmasivat taistelujen jälkeen ehkä noin 200 albaania.
Elokuussa 1998 oli jo noin 200 000 albaanipakolaista, joista osa pakeni pois Kosovosta Albanian puolelle. Kesän taisteluissa oli kuollut noin 1000 albaania ja 200 serbiä. Serbit pyrkivät murskaamaan separatistisen liikkeen julmasti, ja monet siviilit joutuivat lähtemään kodeistaan. Syyskuussa 1998 NATO kehotti Slobodan Miloševićia lopettamaan Kosovon albaanien vainot.
Lännessä alettiin jo kesäkuussa 1998 puhua Naton ilmaiskuista, ja samaan aikaan Ibrahim Rugova pyysi Natoa auttamaan albaaneja ilmaiskuin.
Etyj lähetti Kosovoon tarkkailijoita ja kansainvälisissä neuvotteluissa pyrittiin saamaan aikaan rauha talveksi 1998–1999, mutta taistelut UCK:n ja serbien välillä jatkuivat. 15. tammikuuta ilmeisesti serbien terrorisminvastaisen yksikön tekemä Racakin joukkomurha nousi lännen tietoisuuteen.
Maaliskuussa 1999 serbit hyökkäsivät menestyksellä Kosovossa tehden UÇK:n toiminnan maakunnassa rajoitetuksi. Monet UÇK:laiset pakenivat Albaniaan. Kosovoon jäi silti ehkä muutaman tuhannen vahvuinen UÇK-joukko, jota johti vasta nimitetty Kroatian sodassa palvellut upseeri Agim Çeku.
Tilanne jatkui kapinan kukistumisen jälkeen epävarmana. Lokakuussa voimaan astunut aselepo johti Serbian asejoukkojen vetäytymiseen sovitusti laajoilta alueilta, jolloin UÇK kuitenkin täytti syntyneen tyhjiön.
Serbialla säilyi yhä oikeus rajavartiointiin ja muihin "reaktiivisiin toimiin" UÇK:n albaanisissejä vastaan.
UÇK:n ja serbien asejoukkojen välinen aselepo piti joulukuun puoliväliin asti. UÇK alkoi kiihdyttää toimintaansa uudestaan joulun aikoihin vuonna 1998, jolloin UÇK lopetti virallisesti aselevon. Etyj ei vastustanut Serbian reaktiivisina pitämiään toimia UÇK:ta vastaan, mutta Nato alkoi uhkailla Serbiaa, joka sen mukaan rikkoi aselepoa.
Serbipoliisi ja armeija tappoivat 15. tammikuuta 1999 Račakin kylässä Etyj:n ja Naton mukaan 45 albaanisiviiliä (katso aiheesta tarkemmin: Račakin välikohtaus).
Länsimaat kiinnittivät heti huomiota Račakin tapahtumiin ja uhkasivat serbejä ilmaiskuilla. Tilanteen selvittämiseksi järjestettiin Ranskan Ramboullet'ssa neuvottelut helmikuussa 1999, jona aikana sissisota oli pääasiassa pysähtynyt. UÇK hyväksyi neuvottelujen tulokset, mutta serbit eivät. Kosovon autonomiasta ja poliittisesta järjestelyistä oli saavutettu yhteisymmärrys, mutta ongelmaksi nousi sopimuksen B-liite ("appendix B"), jonka Yhdysvaltain ulkoministeri Albright esitti vain 18 tuntia ennen neuvotteluille annetun aikarajan umpeutumista. Jugoslavia olisi suostunut jo ETYJ-joukkojen läsnäoloon ja oli valmis neuvottelemaan laajemmasta "kansainvälisestä läsnäolosta", mutta ei hyväksynyt uuden esityksen sisältämää ulkomaisten sotilasjoukkojen tuloa ja niille ehdotettuja laajoja oikeuksia vapaaseen liikkumiseen koko Jugoslavian alueella. Juuri ennen sodan alkua serbiparlamentti hyväksyi päätöksen, jossa kieltäydyttiin Nato-joukkojen läsnäolosta mutta hyväksyttiin YK-joukkojen tulo Kosovoon. Julkisuudessa heräsi laajalti epäilys, että B-liite oli vain tekosyy sodan aloittamiselle. Mediassa ei tuotu esille sopimuksen lisäosia, vaan ne julkaistiin virallisesti vasta kuukausia myöhemmin.
Neuvottelujen kariuduttua Nato aloitti ilmapommitukset Jugoslaviaa vastaan 24. maaliskuuta 1999. Nimellä Allied Force kutsutut pommitukset määräsi Naton puheenjohtaja Javier Solana, joka lupasi iskujen kovenevan jatkuvasti. Pommituksille ei saatu YK:n hyväksyntää ja useat maat tuomitsivat sotatoimet Serbiaa vastaan.
Neuvottelujen kariuduttua Nato aloitti ilmapommitukset Jugoslaviaa vastaan 24. maaliskuuta 1999 kello 19.00 UTC.
Nimellä Allied Force kutsutut pommitukset määräsi Naton puheenjohtaja Javier Solana. Ensi vaiheessa piti iskeä ilmatorjuntakalustoon, toisessa vaiheessa sotilaskohteisiin 44. leveyspiirin eteläpuolella ja kolmannessa vaiheessa 44. leveyspiirin pohjoispuolella, myös pääkaupunki Belgradiin.
Nato menestyi kohtalaisen hyvin ilmassa ja ilmasta käytävässä Serbiaa vastaan, koska maan ilmavoimat ja ilmatorjuntakalusto olivat melko vanhentuneita. Suurempi ongelma oli alussa se, ettei ilmaiskuilla näyttänyt olevan vaikutusta serbien toimiin Kosovossa. Tämä huononsi tuntuvasti Naton julkisuuskuvaa tehokkaana sodankävijänä.
Naton ilmaiskujen määrä oli huomattavasti pienempi kuin esim. Persianlahden sodassa 1991. Aluksi ei edes pommitettu Kosovossa olevia panssarijoukkoja. Iskut olivat pistemäisiä, sillä siviileille ei haluttu aiheuttaa tuhoja. Taisteluhelikoptereita ei haluttu käyttää, kun kaksi putosi jo harjoituksissa. Serbisiviilit asettuivat tahallaan ihmiskilviksi esimerkiksi silloille. Serbit piilottivat lentokoneensa ja naamioivat joukkojaan hyvin. Naton risteilyohjuksia, muita ohjuksia ja pommeja osui harhaan, jopa pakenevien albaanisiviilien päälle surmaten heitä. Huono sää häiritsi monesti Naton operaatioita. Yksi lentokoneesta laukaistu täsmäase tuhosi siviilejä täynnä olevan bussin. Keski-Serbiassa erästä lasten päiväkotia oli vahingossa pommitettu, Nato tosin pahoitteli tapausta ja jatkoi pommitusta harhaosumista huolimatta. Samoin Kiinan suurlähetystöä pommitettiin (väitetysti vahingossa, mutta myöhemmin on käynyt ilmi, että kyseinen isku oli sodan ainoa, jolle CIA valitsi kohteen). Myös jotkut Naton tarkoituksella pommitettavaksi valitsemista sekä siviileille että sotilaille hyödyllisistä kohteista olivat mm kouluja ja sairaaloita.
Serbit ampuivat ilmatorjuntatykistöllä yhden Naton tutkassa näkymättömistä F-117 "Nighthawk" -koneista alas, mitä serbit juhlistivat siten, että televisiokuvissa vanhat mummot tanssivat koneen jäännösten päällä.
Nato kykeni aivan sodan alussa ampumaan monia serbien hävittäjäkoneita, jolloin loput jäivät maahan. Myöskään serbien ilmatorjuntaohjukset eivät Naton operaatiota yleensä vaikeuttaneet. Serbit kuitenkin välttivät it-tutkien käyttöä niihin hakeutuvien HARM-ohjusten vuoksi. Nato ei kyennyt käyttämään sodassa AH-64 Apacheja serbien ilmatorjunnan takia, ja muutenkin Naton koneet lensivät ammusilmatorjunnan takia korkealla.
Kesäkuussa 1999 Milošević suostui vetämään joukot pois Kosovosta ja Nato lopetti ilmaiskut.
Naton pommituksissa kuoli arviolta viisisataa serbisiviiliä.
Sota päättyi kolmen kuukauden ilmapommitusten jälkeen,
Kosovon serbejä, romaneja ja muita etnisiä vähemmistöjä pakeni kodeistaan 245 000 henkeä vuonna 1999 joko Serbian puolelle tai Kosovon sisällä. Vuonna 2011 225 000 oli edelleen sisäisinä pakolaisina. Sodan jälkeen serbien ja albaanien välinen viimeinenkin spontaani yhteistoiminta loppui. Mutta vastoin yleistä luuloa suuri osa, noin 2/3 sotaa edeltäneistä Kosovon serbeistä asui yhä Kosovossa.
Kosovon äärialbaanit kohdistivat monesti väkivaltaa ja muuta terroria jäljelle jäänyttä serbiväestöä kohtaan. Syynä oli halu kostaa serbeille kansana sodan ajan tapahtumat ja luultavasti myös halu pelotella serbejä muuttamaan pois maasta. Serbejä ahdistelivat lähinnä entiset UCK-aktivistit mutta myös monet tavalliset albaanit. Uhrit olivat monesti vanhuksia, jopa lapsia. Myös romanit saivat osansa, koska heidän väitettiin auttaneen sodassa serbejä. Albaanit murhasivat sotaa seuranneina vuosina kymmeniä serbejä. Jäljelle jääneet serbit asuivat KFOR:n suojelun turvissa, vaikka KFOR:in saattueisiinkin joskus hyökättiin. Äärialbaanit myös tuhosivat kymmeniä serbien kirkkoja. Mitrovitican yhteenottojen jälkeen väkivaltaa kohdistui yhä enemmän myös kansainvälisiin järjestöihin. Tilanne vakautui jonkin verran vuonna 2001. Kun albaaniväestön keskuuteen levisi väärä huhu, että serbit olisivat siepanneet erään albaanilapsen, he aloittivat rajun mellakan serbejä ja KFOR:ia vastaan 17. maaliskuuta 2004. Tässä mellakassa kuoli kahdessa päivässä 11 albaania ja 8 serbiä, ja satoja poliiseja haavoittui. Vuonna 2006 sovittiin Serbian ja Kosovon välillä serbeille lupa palata halutessaan Kosovoon.
Kosovo julistautui itsenäiseksi 17. helmikuuta 2008.
Sota herätti voimakkaita reaktioita eri puolilla maailmaa. Osapuolet toivat omaa näkemystään esille lehdistön lisäksi myös internetissä.
Sodan vastustajat pitivät itse Naton hyökkäystä sopimusten ja eettisten periaatteiden vastaisena ja/tai katsoivat Naton operaation provosoivan serbejä kostamaan albaaneille, ja tällöin pahentavan Kosovon kriisiä kaikkien osapuolten kannalta katsoen.
Kosovossa ei surmattu läheskään niin paljon albaanisiviilejä kuin läntiset lähteet sodan alussa väittivät. Yhdysvallat poisti murhia ja terrori-iskuja tehneen Kosovon vapautusarmeijan terroristijärjestöjen listalta luultavasti siksi, että länsi tietoisesti ruokki albaanien separatismia. Näin ollen länsi pelasi Serbiaa vastaan. Kosovon sodan jälkeen albaanit alkoivat vainota serbejä.
Presidentti Mauno Koivisto oli Suomessa näkyvin toisinajattelija Kosovon sodan suhteen. Hänen mukaansa serbeille ennen sotaa esityt vaatimukset olivat mahdottomia hyväksyä maan omien lakien puitteissa. Koiviston mielestä sodassa saavutettu sopimus olisi voitu saavuttaa ilman väkivaltaa, kärsivällisemmällä diplomatialla.
Myös tutkija Pekka Visuri julkaisi kirjan "Kosovon sota", jonka nähtiin kyseenalaistavan valtamedian kuvaa sodasta, vaikkei Visuri itse käyttänytkään kirjassa erityisen syyttävää sävyä. Myös brittiläinen kirjeenvaihtaja Robert Fisk arvioi, että Rambouillet'n konferenssissa esitettiin tarkoituksella niin kovia ehtoja, että hänestä neuvotteluiden syy vaikutti olevan enemmän rauhan estäminen kuin sen tuominen. Samoilla linjoilla kritiikissään oli norjalainen rauhantutkija Johan Galtung.
Noam Chomsky kritisoi sotatoimia ja sille esitettyjä oikeutuksia kirjassaan "Uusi sotilaallinen humanismi: Kosovon opetukset". Kirjassaan Chomsky syyttää länsimaiden intellektuelleja tapahtumien järjestyksen nurinpäin kääntämisestä, kun he esittävät pommitusten olleen vastaus albaanien joukkokarkotuksiin. Erinäisiin lähteisiin ja raportteihin viitaten Chomsky väittää albaanien massiivisten joukkokarkotusten alkaneen vasta NATO:n pommitusten käynnistyttyä. Chomskyn mukaan monet NATO:n kenraalitkin varoittivat pommitusten voivan johtaa joukkokarkotuksiin. Chomsky asettaa Kosovon tapahtumat laajempaan poliittiseen kontekstiin muistuttamalla samana vuonna tapahtuneista Turkin (NATO-maa) kurdeihin kohdistamasta aseellisesta repressiosta sekä Itä-Timorin väestöön kohdistuneista väkivaltaisuuksista. Chomskyn mukaan molemmissa tapauksissa länsimaat olivat tukemassa sortavaa osapuolta, mikä Chomskyn mukaan osoittaa, että länsimaat eivät toimi humanitarismin ohjaamana.
Vastauksena länttä syytteleviin kantoihin voi sanoa, että serbien paramilitäärit joka tapauksessa surmasivat siviilejä joukoittain tarkoituksella, vaikkei niin yleisesti kuin pelättiin. Jo pelkkä kansan karkotus asuinalueeltaan on n vastaista. Pienempialaisia karkotuksia oli myös tehty ennen Naton ilmahyökkäysten alkua. Serbit käyttivätkin Naton ilmahyökkäyksiä tekosyynä albaanien karkottamiselle. Kaikkien albaanien karkotus näytti maailmalle selvästi, että Serbian hallitus teettää alaisillaan etnisiä puhdistuksia. Naton tekemät ilmaiskut poista serbien vastuuta tekemistään albaanien karkotuksista. Voisi jopa väittää, että serbit olivat lyhytkatseisia karkottaessaan useimmat albaanit Naton ilmaiskujen takia, koska he tällöin antoivat syyn Naton ilmaiskuille. Kukaan ei ole koskaan yrittänyt kiistää UÇK:n tekemiä siviilien joukkomurhia.
KFOR-joukot aloittivat kesäkuussa 1999 ja Suomen hallitus teki päätöksen rauhanturvaajien lähettämisestä Kosovoon. Suomalaisia rauhanturvaajia osallistui operaatioon 680, joka jatkossa väheni 550:een. 1. toukokuuta 2004 lähtien Keskisen Prikaatin ("MNB Centre") komentajana toimi prikaatikenraali Antti Lankinen. 29. lokakuuta tehtävät vastaanotti eversti Jari Kallio. Samalla Keskisen Prikaatin päämaja siirtyi Suomen rauhanturvaajien pääleiriin (Camp Ville) Lipljaniin. Keskisessä Prikaatissa palvelee rauhanturvaajia kuudesta eri maasta (Suomi, Ruotsi, Irlanti, Tšekin tasavalta, Slovakia ja Latvia). Syksyllä 2006 Prikaatin nimi muuttui muotoon Keskinen Taisteluosasto Kosovo (Multinational Task Force Center - MNTF(C))muotoon NATO:n organisaatiomuutoksen takia. Toukokuun 2006 rotaation yhteydessä suomalaisten rauhanturvaajien vahvuus Kosovossa laski 400 henkeen. Camp Ville lopetti toimintansa 29.12.2010 noin 110 hengen vahvuisen purkuosaston kotiutuessa. Suomalainen Kriisinhallintajoukko Kosovossa (SKJK) lopetti toimintansa 31. joulukuuta 2010,
Martti Ahtisaari johti neuvotteluja Kosovon tulevasta asemasta 2005 alkaen ja julkaisi esityksensä Kosovon asemasta keväällä 2007. YK:n turvallisuusneuvosto ei hyväksynyt ehdotusta Venäjän vastustuksen takia.