Ratsuväki
Ratsuväki tarkoittaa sotajoukkoja, jotka liikkuvat ja taistelevat ratsain. Ratsuina käytetään yleensä hevosia tai kameleita. Jalkaväkeä, joka siirtyy hevosilla ja taistelee jalkaisin, kutsutaan rakuunoiksi.
Nykyaikaiset ratsuväkiyksiköt eivät enää käytä hevosia kuin juhlatilaisuuksissa. Taistelutilanteessa ne liikkuvat panssaroiduilla ajoneuvoilla, helikoptereilla tai lentokoneilla.
Ratsuväkiperinnettä ylläpitävät Suomessa mm. Ratsumieskilta RY ja Reserviratsastajat ry.
Ennen rautakautta ratsuväen tehtävää taistelukentillä suorittivat kevyet sotavaunut. Liikkuvuuden vahvuudet huomattiin varsin varhain, mutta sen hyödyntämistä rajoittivat vaikeudet värvätä suuria joukkoja sekä silloisten pienikokoisen hevosten kykenemättömyys kantaa raskaita haarniskoja.
Aluksi sotavaunuja käyttivät sivistyneiden alueiden reunoja asuttavat paimentolaiset yhteenotoissa sivistyneiden kansojen kanssa. Vakiintunut väki omaksui nopeasti sotavaunut sekä sotilasteknologiana että juhlatilaisuuksien arvostettuna kulkuvälineenä. Egyptin faarao ajoi sotavaunuilla taisteluun, samoin kuin aurinko ajoi sotavaunuilla taivaan halki egyptiläisessä mytologiassa. Myös Raamatun Vanha testamentti on täynnä kuvauksia sotavaunujen käytöstä taistelukentällä - sekä Juuda että Israel olivat ainakin Raamattuun kirjattujen tarinoiden mukaan sotavaunuarmeijoiden varustajia.
Sotavaunut korvattiin pian ratsuilla kun ruokinnan kehityttyä saatiin kasvatettua hevosia, jotka pystyivät kantamaan haarniskoidun sotilaan painon. Vaunut säilyivät seremoniakäytössä esimerkiksi kuljettamaan voittoisaa kenraalia roomalaisessa triumfissa. Ensimmäisenä todellista ratsuväkeä hyödynsivät assyrialaiset 600-luvulla eaa.
Kreikan ja Rooman armeijoissa ratsuväki esitti aluksi varsin pientä osaa(tosin roomalaisilla ratsuväellä oli suurempi merkitys) – molempien kansojen konfliktit ratkaistiin haarniskoidulla jalkaväellä. Hellenistisenä aikana ratsuväki (hippeis) nousi falangin ohelle toiseksi pääaselajiksi, ja Aleksanteri Suuri oli ensimmäinen todellinen ratsuväkikomentaja. Rooman tasavallan ratsuväki jäi suojelemaan varakasta maanomistajaluokkaa.
Rooman armeijoissa ratsuväen merkitys alkoi korostua 200-luvulla jaa. Myöhäisroomalaisella ajalla ratsuväki (equites) osoittautui merkittävämmäksi kuin legioonat. 300-luvulla ratsuväki oli jo roomalaisarmeijoiden tärkein aselaji, ja jalkaväki esitti enää toisarvoista osaa. Ratsuväki oli tällöin jo jakautunut kevyeen ratsuväkeen (equites sagittarii), joiden tehtävänä oli vihollisen häirintä, nopeat saartoliikkeet ja manööverit, keskiraskaaseen ratsuväkeen (equites alares), joka oli eräänlainen yleisjoukko, ja raskaaseen ratsuväkeen (equites clibanarii sekä equites catafractarii), jonka tehtävä oli vihollisen lyöminen taistelukontaktissa. Bysanttilaisissa armeijoissa ratsuväki oli alusta alkaen pääaselaji.
Historiallisesti ratsuväki jaettiin kevyeen ja raskaaseen ratsuväkeen; ratkaisevin ero näiden välillä oli käyttöperiaatteissa. Raskaan ratsuväen ensisijainen tarkoitus oli murtaa vihollismuodostelma rynnäköllä ja lyödä se hajalle. Kevyttä ratsuväkeä käytettiin etupäässä tiedusteluun, takaa-ajoon ja kahakointiin.
Raskaan ratsuväen käyttötarkoituksesta johtuen se joutui taistelemaan vihollisen ankarinta torjuntaa vastaan. Tämän takia raskas ratsuväki oli usein raskaasti haarniskoitu ja aseistettu, mikä edellytti myös keskivertoa isompia hevosia.
Tuliaseiden yleistyessä 1500- ja 1600-luvuilla raskaan ratsuväen haarniskoinnista alettiin asteittain luopua. Perusero raskaan ja kevyen ratsuväen välillä – eli käyttötarkoitus – säilyi kuitenkin ainakin ensimmäiseen maailmansotaan saakka.
Sittemmin panssarisodankäynnin kehittyessä ero ”kevyiden” ja ”raskaiden” joukkojen välillä on noudattanut samaa jakoa. Kevyitä panssarivaunuja sekä panssariautoja on käytetty tiedustelurooliin, kun taas keskiraskaita ja raskaita panssarivaunuja on pidetty ratkaisevina iskujoukkoina.
1900-luvulla parempien moottorien ja panssaroinnin kehitys tarjosi mahdollisuuden korvata hevosten liikkuvuus ajoneuvoilla. Muutos tuli yhä välttämättömämmäksi, sillä konekiväärin ja muiden aseiden kehitys helpotti ratsuväkimuodostelmien tuhoamista.
Luopuminen ratsuväestä taistelukentän ratkaisevana joukkona tapahtui ensimmäisessä maailmansodassa, kun ratsuväkijoukot tuhottiin niiden yrittäessä strategista läpimurtoa länsi­rintamalla. Ne esittivät siitä huolimatta tärkeää osaa sodan useilla muilla rintamilla, pääsiassa Lähi-idän taisteluissa. Tärkein syy ratsuväestä luopumiseen oli kuitenkin logistiikka. Moottoriajoneuvojen huolto, korjaus ja ylläpito vaatii vain murto-osan siitä resurssimäärästä, minkä ratsuväki vaatii. Moottoriajoneuvojen päivittäin vaatima polttoainemäärä on vain noin kymmenesosa hevosen tarvitsemasta rehusta.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen teollistuneet vallat asteittain hylkäsivät ratsuväen merkittävänä taisteluaseena. Viimeiseksi suureksi ratsuväkitaisteluksi jäi Komarówin taistelu vuonna 1920. 1920- ja 1930-luvuilla useimmat teollisuusmaat joko muunsivat ratsuväkensä ratsain liikkuvaksi jalkaväeksi tai moottoroiduksi jalkaväeksi. Viimeiset pienimuotoiset ratsuväkihyökkäykset modernissa sodankäynnissä nähtiin toisessa maailmansodassa. Näistä parhaiten muistettaneen puolalaisten ratsuväkiyksiköiden epätasainen kohtaaminen Saksan moottoroidun sotavoiman kanssa 1939.
Vaikka ratsuväkeä onkin sittemmin käytetty 1900- ja 2000-luvun sissisodissa huonojen kulkuyhteyksien alueilla, yksiköt ovat toimineet ennemminkin ratsastavana jalkaväkenä kuin ratsuväkenä.
Anglosaksisissa maissa osa panssarijoukoista kantaa ratsuväen perinteitä ja käyttää sen perinteisiä tunnuksia. Yhdys­valtain asevoimissa kevyitä ilmakuljetteisia joukkoja kutsutaan ilmaratsuväeksi ("air cavalry").
Suomen ratsuväki aselajina lakkasi toisen maailmansodan aikana sen taistellessa talvisodan alusta asti jalkautettuna. Toisin kuin anglosaksisissa maissa, joissa ratsuväen motorisointi aloitettiin jo sotien välisenä aikana, Suomessa motorisoitujen joukkojen sijasta käytettiin polkupyörin varustettuja kevyitä polkupyörä- eli jääkärijoukkoja. Ratsuväki sulautui sodan jälkeisenä aikana hiljalleen näihin joukkoihin, joiden sodan ajan tehtävät kuuluvat nykyään jääkäri­prikaateille. Organisaatiomuutoksissa ratsuväki joutui siis kilpailemaan samoista tehtävistä jalkaväen kanssa ja lakkasi olemasta. Nykyään Suomen ratsuväen perinteitä kantaa Hämeen Ratsujääkäripataljoona, Rakuunasoittokunta sekä Maasotakoulun Rakuunaeskadroona, joka kantaa Uuden­maan rakuuna­rykmentin perinteitä. Molemmat ovat lähinnä huoltoyksiköitä. Aiemmin Urheilukoulussa palvelevat alokkaat ylennettiin ratsu­miehiksi, nykyään jääkäreiksi.