Metaetiikka
Metaetiikka on etiikan osa-alue, joka tutkii moraalisten arvostelmien ja teorioiden luonnetta, niiden pätevyyden ehtoja sekä eettisten käsitteiden alkuperää ja merkitystä. Metaetiikka tutkii moraalifilosofian kysymyksiä ja mahdollisuutta ennen kaikkea ontologian, epistemologian sekä filosofisen ja empiirisen moraalipsykologian näkökulmista.
Etiikan muita osa-alueita ovat normatiivinen etiikka, jonka teoriat pyrkivät etsimään teoreettista perustaa oikean ja väärän käsityksille, sekä deskriptiivinen eli kuvaileva etiikka, joka puolestaan pyrkii kuvaamaan ihmisen moraalista toimintaa todellisuudessa. Metaetiikan alaa ovat muun muassa näiden etiikan osa-alueiden teoreettiset taustaoletukset.
Metaetiikan kysymyksiä ovat esimerkiksi:
Metaetiikan tärkeimpiin kysymyksiin kuuluu, ilmaisevatko moraalisessa puheessa käytetyt käsitteet kuten hyvä ja paha, oikea ja väärä uskomuksia, ja jos ilmaisevat, onko näillä uskomuksilla totuusarvoa. Toisin sanoen, onko moraalisista asioista mieltä ylipäänsä puhua.
Kielen lauseet jakautuvat deskriptiivisiin, tosiasiallista asiantilaa kuvaaviin de facto -lauseisiin, ja preskriptiivisiin, jonkin hyväksyttävänä pitämistä kuvaaviin de jure -lauseisiin.
Deskriptiivinen tosiasialause on esimerkiksi ”Aurinko on tähti”. Lause ilmaisee selkeän uskomuksen, ja lauseessa ”aurinko” on looginen subjekti ja ”on tähti” ilmaisee ominaisuuden ja sen määrittelyn eli predikaatin. Tämän lauseen totuus voidaan päätellä havaintojen avulla: Lause ”Aurinko on tähti” on tosi, jos ja vain jos aurinko todella on tähti. Tosiasialauseet voivat ilmaista selkeästi joko tosia tai epätosia uskomuksia.
Preskriptiivisten eli pitämislauseiden suhteen tilanne on epäselvempi. Esimerkiksi lause ”insesti on moraalisesti väärin” on loogisesti samanmuotoinen kuin ”Aurinko on tähti” – siinä on looginen subjekti, jolla on määrätty ominaisuus. Mutta väitteen totuusarvoa ei voida osoittaa havainnoimalla. Ominaisuus ”on väärin” ilmaisee selvästi, että sen lausuja ei hyväksy sitä, mutta ilmaiseeko se kognitiivista uskomusta, joka voi olla tosi tai epätosi, vai pelkkää tunnetilaa?
Nykyaikainen metaeettinen debatti keskittyy pitkälle tämän ongelmavyyhden ympärille.
Erilaisia metaeettisiä kantoja on lukuisia. Yksi tapa jaotella kantoja on seuraava:
Moraalinen kognitivismi on kanta, jonka mukaan moraali on ennen kaikkea rationaalisen ajattelun ominaisuus, siinä missä moraalinen non-kognitivismi näkee moraalin perustavalla tavalla epärationaalisena. Valinta kognitivismin ja non-kognitivismin välillä on siis perustavanlaatuinen sen suhteen, kuinka moraali tulisi nähdä ja kuinka moraalisista asioista tulisi keskustella.
Kognitivistisista kannoista esimerkiksi moraalinen realismi on käsitys, jonka mukaan hyvyys ja pahuus ovat tavalla tai toisella asioiden objektiivisia ominaisuuksia. Tästä syystä moraalirealismista puhutaan toisinaan myös arvo-objektivismina, erotettuna arvosubjektivismista.
Moraalirealistisia kannoista naturalismi ja intuitionismi ovat yleisimpiä. Esimerkiksi katolisessa kristillisyydessä on joskus esiintynyt naturalismia lähellä olevia, mahdollisesti manikealaisuudesta periytyviä käsityksiä, joiden mukaan hyvä ja paha ovat tavalla tai toisella metafyysisiä ja luontoon kuuluvia asioita. Saman tyyppisiä ajatuskulkuja löytyy myös Martti Lutherilta. Toisaalta myös yritykset luoda tieteeseen perustuvaa moraalia (esimerkiksi sosiaalidarvinismi) ovat yleensä naturalistisia metaeettisiltä taustaoletuksiltaan.
Kognitivistisista kannoista intuitionismi esiintyy usein erilaisina omatuntokäsitteinä, joiden mukaan ihmisellä on erityinen kapasiteetti tai moraalinen aisti tunnistaa oikeaa ja väärää sekä hyvää ja pahaa. Intuitionismi on useimmiten moraalirealistinen kanta, mutta myös anti-realistisia eettisen intuitionismin muotoja on mahdollista muodostaa. Kuuluisia intuitionisteja ovat muun muassa G. E. Moore, joka hyökkäsi naturalisteja vastaan syyttämällä näitä naturalistisesta virhepäätelmästä sekä W. D. Ross, jonka mukaan ihmisten tulee noudattaa ’’prima facie’’ eli ensi näkemältään havaitsemiaan velvollisuuksia.
Nonkognitivistinen preskriptivismi katsoo, että moraaliväitteiden sisältö ei ole ollenkaan ilmaistavissa kuvaavin eli deskriptiivisin termein, vaan ne sisältävät lähinnä toimintakehotuksia ”tee näin” tai ”vältä näin tekemistä”. Esimerkiksi moraalifilosofi R. M. Hare edustaa preskriptivististä ajattelutapaa.
Emotivismi, jonka kuuluisimpia muotoilijoita on J. L. Austin, näkee moraaliväitteiden ilmaisevan ensisijaisesti närkästyksen ja hyväksynnän tunteita, joille ei voida antaa totuusarvoa. Tästä syystä emotivismia nimitetään usein moraalin ”buu–hurraa” –teoriaksi. Austinin emotivismille läheistä sukua on Simon Blackburnin kvasirealismi, jonka mukaan moraaliväitteet ovat muodollisesti kuvailevia väitteitä, mutta jotka todellisuudessa vain heijastelevat väitteen esittäjän preferenssejä, ja pyrkivät suostuttelemaan muita preferoimaan samansuuntaisesti.
Nonkognitivistisiset kannat rajaavat rajusti moraaliin liittyvää puhetta, sen mahdollisuuksia ja oletettua mielekkyyttä. Tästä syystä monet nonkognitivistit kannattavat käytännössä erilaisia eettisen subjektivismin, relativismin tai skeptisismin muotoja. Näin ei kuitenkaan ole kaikissa tapauksissa.
Metaetiikan keskeisiin kysymyksiin kuuluu moraalisten uskomusten ja motivaation välinen suhde. Jos henkilö sanoo vilpittömästi uskovansa, että ”Varastaminen on väärin!”, estääkö tämä uskomus kyseistä henkilöä varastamasta?
Eettinen internalisti uskoo, että moraalisten uskomusten ja moraalisen toiminnan välillä vallitsee välttämätön suhde: aito moraaliväite on aina ilmaus motivaatiosta myös toimia ilmaistun uskomuksen suuntaisesti.
Eettinen eksternalismi väittää päinvastaista. Sen mukaan moraalinen motivaatio on itsenäinen ilmiö suhteessa moraalisiin uskomuksiin ja niistä esitettyihin väitteisiin. Tämä ei tarkoita, etteivätkö ihmiset toimisi moraaliarvostelmiensa mukaisesti, vaan ainoastaan, että suhde uskomusten ja toiminnan välillä ei ole välttämätön, vaan kontingentti.