Karate
Karate eli karate-do () on alkujaan okinawalainen kamppailulaji. Karate-sana tarkoittaa "tyhjää kättä" (alun perin kodete, "kiinalainen käsi"). Karaten juuret ulottuvat vanhoista okinawalaisista kamppailumuodoista aina kiinalaisiin kamppailulajeihin. Lajin perustekniikat koostuvat pääosin lyönneistä ja potkuista, mutta harjoittelussaan pidemmälle edenneet oppivat tyypillisesti myös nivellukkoja, hallintaotteita, heittoja ja hermopistetekniikoita. Suoritustekniikoiden voima muodostetaan karatessa tehokkaalla lantion käytöllä sekä jalkojen asentojen avulla. Tekniikoiden lopussa esiintyy "kime", voiman keskittäminen, johon yhdistyy voimakas uloshengitys, usein "kiai"-huudon saattelemana. Lajilla on suuri määrä erilaisia tyylisuuntia ja muotoja.
Karateksi kutsutaan Japanista Ryūkyū-saarten suurimmalta saarelta, Okinawalta lähtöisin olevaa taistelutaitoa. Nykyisessä muodossaan sitä on harjoiteltu vasta 1900-luvulta lähtien. Karaten juuret ulottuvat muinaisiin Kiinaan ja Intiaan, buddhalaisten munkkien fyysisiin harjoituksiin. Näiden harjoitteiden keksijänä pidetään munkki Bodhidharmaa, zen-buddhalaisuuden perustajaa. Aikakirjojen mukaan Bodhidharma saavuttuaan Kiinassa sijaitsevaan Shaolin-temppeliin havaitsi munkkien heikon fyysisen kunnon ja esitteli näille sarjan lihaksia vahvistavia liikkeitä, jotka saivat nimekseen Shaolin. Harjoitteiden avulla hän halusi kohottaa huonokuntoisten oppilaittensa virkeyttä, jotta nämä pysyisivät hereillä pitkillä oppitunneilla. On väitetty, että Bodhidharman esittelemät liikkeet olisivat olleet vain yksinkertaisia hengitysharjoituksia. Joka tapauksessa näistä liikkeistä katsotaan olevan lähtöisin monet myöhäisemmät taistelulajit. Tämä on mitä todennäköisimmin pelkkää legendaa.
Alusta alkaen karate on suunnattu itsepuolustukseen: Okinawan saaren asukkaat puolustautuivat ensin Kiinan ja myöhemmin Japanin miehitystä vastaan. Japanilaiset valloittivat saaren 1600-luvulla ja määräsivät aseiden hallussapitokiellon. Tämä vauhditti aseettomien taistelutaitojen harjoittelua, ja okinawalaiset alkoivat perehtyä kiinalaisiin oppeihin. Lajissa kehitettiin myös aseita, jotka eivät (yleisestä harhaluulosta poiketen) perustuneet työkaluihin. Esim. "sai" on puhdas ase (vaikka jossain lähteissä sitä väitetään mm. riisinistutuspuikoksi..), samoin kuin "nunchaku". "Tekko"-nyrkkirauta on yksiselitteinen ase, samoin kuin keihäs ja kilpi-yhdistelmä "timbei" ja "rochin".
1850-luvun jälkeen perinteiset aseet alkoivat menettää merkitystään, mutta osa mestareista kuitenkin jatkoi taitojen opettamista. Juuri tämän vuoksi aseiden käyttö elää edelleen muun muassa Ryūkyū kobujutsun muodossa. Nykyisin karaten tyylisuunnissa aseiden käyttö on jäänyt taka-alalle, ja harjoituksissa keskitytään pääasiassa aseettomaan puolustautumiseen.
Heti 1900-luvun alussa karate hyväksyttiin okinawalaiskoulujen opetusohjelmaan ja lajia esiteltiin myös yleisölle. Sotaan valmistautuvassa Japanissa alettiin kiinnostua karatesta, koska sitä ajateltiin hyväksi keinoksi parantaa kansalaisten fyysistä kestävyyttä ja taistelutahtoa. Vuonna 1922 Gichin Funakoshi kutsuttiinkin esittelemään lajia pääsaarelle. Näytös oli menestys, sillä karate otettiin heti lukuisten oppilaitosten liikuntakasvatukseen. Pian pääsaarella olikin enemmän karaten harrastajia kuin Okinawalla: Näin karate oli viety pääsaarelle ja hyväksytty budolajiksi (kuten judo, aikido ja kendo). Funakoshi teki lajiin paljon muutoksia karsien ja naamioiden vaarallisia liikkeitä. Hänen päämääränään oli, että laji sopisi kaikkien harjoiteltavaksi. Alkuaikoina ottelua ei harjoiteltu lainkaan, mutta myöhemmin ottelun suosion yleistyessä Funakoshin oli annettava tässä asiassa periksi. Näistä ansioista häntä alettiin myöhemmin kutsua modernin karaten isäksi.
Vuonna 1933, vanhojen okinawalaisten mestareiden vastustuksesta huolimatta, Funakoshi muutti karaten kirjoitusmerkin tarkoittamaan "tyhjää kättä". Vasta niinkin myöhään kuin vuonna 1939 Funakoshi perusti Tokioon ensimmäisen harjoitussalin. Syttyi toinen maailmansota ja budolajit taantuivat – moni karateka kaatui rintamalla, ja taidot ja tietämys katosivat.
Karaten leviäminen koko maailmaan alkoi toisen maailmansodan jälkeen, kun Japania miehittäneet yhdysvaltalaissotilaat alkoivat opettaa oppimiaan taitoja eteenpäin, ja suuria mestareita alkoi muuttaa Japanista Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Vuonna 1964 Eurooppaan saapui Japanin yliopistosta kolme opettajaa esittelemään wadō-ryu-tyylisuunnan karatea. Jo seuraavana vuonna nämä kolme sekä muutamat muut rupesivat opettamaan tyylisuuntaa Euroopassa. Eurooppaan muutti myös erityisesti Shotokan-tyylisuunnan opettajia; tästä johtuu Shotokanin vahva asema Euroopassa.
Suomeen karate levisi huhti-toukokuun vaihteessa 1967, kun ulkomailla lajiin tutustunut judoka Max Jensen alkoi opettaa lajia. Saman vuoden kesäkuussa Suomeen saapui Shotokan-tyylisuunnan japanilainen valmentaja Nobutaka Hosoki. Hän piti Helsingin Seurasaaressa viikon mittaisen leirin. Juhannuksen jälkeen Wado-ryu-tyylisuunnan opettaja Tatsuo Suzuki saapui Suomeen. Hän oli jo tehnyt vastaavanlaisen matkan Ruotsiin. Seuraavalla matkallaan joulukuussa 1967 Suzuki piti Suomessa kovan erikoiskurssin, jonka päätteeksi 12. joulukuuta pidettiin vyökoe, jossa myönnettiin ensimmäiset Suzukin Suomessa graduoimat eli myöntämät vyöt. Suzukin ehdotuksesta Suomen ensimmäisen karateseuran nimeksi annettiin Wadokan. Tyylisuuntana oli Wado-ryū ja säännöllinen toiminta uudessa seurassa alkoi vuodenvaihteessa 1969.
Nykyisin karatea harjoitellaan ympäri maailmaa, ja Suomessakin on noin 15 000 aktiiviharrastajan joukko.
Suomen karateliitto, joka on SLU:n jäsenjärjestö, perustettiin vuonna 1969. Tällä hetkellä Suomen Karateliiton noin sadasta seurasta runsaalla kahdellakymmenellä on tyylisuuntanaan wadō-ryū, ja se on Suomen harrastetuin tyylisuunta. Vaikka karaten historia Suomessa ei ole pitkä, on sen kehitys ollut nopeaa, mistä ovat osoituksena monet EM- ja MM-mitalit. Karate on levinnyt joka puolelle Suomea.
Nykyisin tunnetut tyylisuunnat (jap. 流派 "ryuha"), joita on noin sata, syntyivät vasta lajin levitessä Japanin pääsaarelle. Tyylisuuntien kehittyminen oli väistämätöntä, sillä kaikki muutkin japanilaiset budōlajit olivat jakautuneet tyylisuuntiin. Tunnetuimpia tyylisuuntia ovat "Shōtōkan", "Wadō-ryū", "Shitō-ryū", "Gōjū-ryū" ja "Shūkōkai". Tyylisuuntien väliset erot näkyvät erityisesti harjoittelijoiden asennoissa, "katoissa" ja käytetyissä harjoittelumenetelmissä. Lisäksi niissä suhtaudutaan eri tavoin itsepuolustukseen, kilpailuihin ja vyöarvoihin. Eri tyylisuunnat asettavat erilaisia vaatimuksia harjoittelijan fyysisille ja henkisille ominaisuuksille: osa tyyleistä korostaa voimaa ja aggressiivisuutta, toiset taas ovat pehmeämpiä. Karate on hienosäätöistä ja taiteellisen näköistä. Se kehittää myös henkistä ja fyysistä kuntoa.
"Shōtōkan ryū" (松濤館流) on maailmalla laajimmalle levinnyt tyylisuunta. Gichin Funakoshin (1868–1957) oppeihin perustuvan tyylisuunnan tekniikat ovat muuttuneet paljon ajan kuluessa. Funakoshi käytti kirjoittaessaan nimimerkkinä "Shōtō" (松濤), ja myöhemmin tyylisuunnan nimeksi annettiinkin Shōtōkan. Opetuksen tunnusomaisia piirteitä ovat kurinalaisuus ja järjestelmällisyys. Shōtōkanin tekniikat ovat näyttäviä ja voimakkaita, mutta liikkeissä pitää korostua kime.
"Wadō-ryū" (和道流) on Hironori Ōtsukan (1892–1982) perustama tyylisuunta. Nimi tarkoittaa 'rauhan tie'. Ōtsuka oli Gichin Funakoshin tärkeimpiä oppilaita tämän varhaisimpien Tokion vuosien aikana. Ōtsukan ja Funakoshin tiet kuitenkin erosivat, ja lopulta vuonna 1938 Ōtsuka rekisteröi tyylisuuntansa erilliseksi nimellä "Shinshu Wadōryū Karate-jūjutsu", joka myöhemmin lyhennettiin yksinkertaisemmaksi nimeksi "Wadō ryū". Ōtsuka oli jo ennen tutustumistaan Funakoshiin harjoittanut pitkään "Shindō Yōshin" tyylin "jūjutsua" ja toimi jopa koulukunnan pääopettajana.
Tyylisuuntaan kuuluu monia jūjutsu-tyyppisiä hallintaotteita ja maahanvientejä. Torjunnat ja vastaiskut tehdään usein väistöliikkeen kautta, vastustajan hyökkäysvoimaa hyödyntäen. Wadō-ryū pyrkii tyylisuuntana luonnollisuuteen. Rentous on tärkeää ja muihin tyylisuuntiin verrattuna perusasennot ovat hieman korkeammat.
Ottelijoina Wadō-ryūn harrastajat ovat usein nopeita ja joustavia. Tämän takia tyylisuunta on omiaan erityisesti pienikokoisille ja nopeille. Katojen näyttävyydessä tyylisuunta häviää monille muille, koska liikkeet ja asennot ovat hyvin pelkistettyjä.
Perustaja oli "Sōke" Isamu Tamotsu (1919–2000) vuonna 1955. "Zen Nippon Shōrinji ryū Renshinkan Karate-dō" -tyyli perustuu lukuisten kamppailulajien tutkittuihin oppeihin. Tekniikkaa erityisesti on hiottu todellisen taistelun ja kamppailun kannalta muun muassa Kiinasta ja Taiwanista saaduin kokemuksin. Sōke Tamotsu halusi kehittää ottelutapaa turvallisemmaksi ja tehokkaammaksi. Tyylisuuntaan vaikuttivat suuresti esimerkiksi okinawalaiset mestarit Joyen Nakazato, Zenryō Shimabukuro (1908–1969) ja Kyan Chōtoku (1870–1945). Heistä esimerkiksi Kyan oli tunnettu hyppytaidoistaan, joka näkyy Shōrinji ryūn tekniikoissa nykyäänkin.
Shōrinji-ryū Karate-dō eroaa muista tyyleistä pyörivien tekniikoiden, potkupainotteisuuden ja hyvin sovellettavien tekniikoiden, hyppypotkujen ja -lyöntien käytössä. Tyylissä edellytetään melko pystyjä ja kapeita otteluasentoja mm. etäisyyden, vauhdin ja turvallisuuden säilyttämiseksi. Lisäksi sillä on oma erottuva ottelumuoto "Bōgu-tsuki", jossa kilpailijat varustetaan muun muassa rintapanssarilla, kypärällä, alasuojilla, säärisuojilla ja hanskoilla. Tässä ottelutyylissä täyskontakti on sallittu.
1970-luvun alussa Suomeen tullut tyylisuunta on eräs yleisimpiä Suomessa harjoitettavia karaten tyylisuuntia. Suomessa nykyään harjoiteltavat Shōrinji-tyylisuunnat ovat "Kokusai Shōrinjiryū Karatedō" ja "Shōrinjiryū Renshinkan Karatedō".
Motokatsu Inouen perustama "Yuishinkai karate-jutsu" pohjautuu Yasuhiro Konishin opettamaan "Shindō jinen-ryū karateen", ja on lisäksi saanut vaikutteita muun muassa jūjutsusta ja okinawalaisista asetaidoista (kobujutsu). Nimi merkitsee suomennettuna "oikean mielen koulukuntaa", korostaen oikean kamppailuhengen merkitystä harjoittelussa. Suomalaisille Yuishinkai tarjoaa mahdollisuuden harjoitella perinteistä karatea, jossa on mukana perus- ja yhdistelmätekniikkaa, mielekästä kataharjoittelua itsepuolustukseen liittyvine sovellutuksineen sekä asetekniikkaa.
Tyylin toi Suomeen vuonna 1978 turkulainen Ilpo Jalamo; sittemmin se on levinnyt erityisesti Lounais-Suomeen. Suomen Yuishinkai ry on perustettu vuonna 1987. Kyseistä tyylisuuntaa ja/tai kobudoa harjoitellaan suomessa kolmessatoista seurassa ja lisäksi yhdistykseen kuuluu yksi Virolainen ja Slovenialainen seura.
"Shūkōkai" (修交会) on Chōjirō Tanin (1921–1998) kehittämä tyylisuunta. Sen tekniikoissa pyritään mahdollisimman voimakkaaseen suoritukseen kehon luonnollisia jännityslinjoja hyödyntäen. Laji sopii kaikille, eikä mitään erityisominaisuuksia tarvita, vaan ne kehittyvät harjoittelun myötä. Tyylisuunnan nimi tarkoittaa vapaasti suomentaen "Kaikkien tie".
"Kyokushin kaikan" (極真会館) on korealaissyntyisen Masutatsu Ōyaman vuonna 1964 kehittämä tyylisuunta, jossa kova sekä käytännönläheisyteen ja toimivuuteen perustuva harjoittelu ovat merkittävässä asemassa. Erityisesti pitemmälle kehittyneillä harjoittajilla harjoitteluun kuuluu täyskontaktisparraus ilman suojuksia ja lopulta ilman suojia otteleminen.
Shoko-ryu on Suomessa kehitetty, Suomen Karateliiton hyväksymä ja sen alainen tyylisuunta. Tyylisuunnan perustana ovat 1970- ja 1980-luvuilla Suomessa Shorinji-ryun nimellä harjoitellut tekniikat. Shoko-ryu karate on tyylisuuntana käytännönläheinen, suoraviivainen ja urheilullinen. Tyylisuunta painottaa paritekniikoita ja ottelemista, nopeita ja teräviä lyöntejä ja potkuja sekä realistisia voimakkaita suorituksia. Näyttävät mutta usein teholtaan teoreettiset tekniikat on karsittu minimiin. Toisin kuin useimmilla muilla tyylisuunnilla, Shoko-ryu -tyylisuunnalla on yhden pääopettajan sijaan viisihenkinen dan-kollegio, joka myöntää tyylisuunnassa suoritetut mustat vyöt.
Tayo-ryu karate (多様流), tarkoittaa erilaisuutta ja monipuolisuutta, mikä kuvastaa Tayo-ryu:n periaatetta. Tayo-ryu karate sai muotonsa 2010 -luvulla Suomessa. Sen taustalla vaikuttaa Wado-ryu karate sekä judo.
Tayo-ryu karaten harjoitusmetodi on suoraviivainen sisältäen karaten eri osa-alueet. Tayo-ryu karatessa huomioidaan harjoitteleva henkilö kokonaisuudessaan. Sitä kautta on mahdollistunut luoda harjoitusmetodit sekä henkilökohtainen karatepolku lapsesta varttuneeseen harrastajaan saakka. Harjoitteissa sekä vyökoejärjestelmässä periaate näkyy mm. vyökoevaatimuksien sisällöissä, missä huomioidaan esim. juniorien herkkyyskaudet sekä toisaalta harrastajien fyysiset rajoitteet.
Karaten harrastajaa kutsutaan nimellä "karateka". Karaten harjoittelu voidaan jakaa kolmeen eri osaan: kihoniin (), kumiteen () ja kataan (). Vaikka harjoituksissa ei nykyään enää lyödä kepillä jaloille, on salikuri edelleen tiukkaa. Harjoituksissa saliin tultaessa on kumarrus pakollinen. Poistuttaessa harjoittelusalista käännytään ovelta kasvot salille päin ja kumarrus. Selkä salille päin kumarrus on väärin sillä karatessa on myös tärkeää kunnioitus opettajaa kohtaan ja muita harjoittelijoita. Joissakin seuroissa noudatetaan periaatetta, että jos haukoittelee harjoituksissa, opettaja (sensei) käskee ko. henkilön tekemään punnerruksia. Opettaja eli "sensei" voi ajaa huonosti käyttäytyvän ulos harjoittelusalista eli "dōjō"sta tai tatamilta.
Karatessa käytetään valkoista väljää puuvilla-asua – housuja ja takkia – jonka japanilainen nimi on "gi". Pukuihin on saatavilla eri kangasjäykkyyksiä, sillä erikseen on katapuvut, jotka ovat kovempaa kangasta kuin normaalit. Kangasjäykkyydet usein ilmaistaan kankaan painona. Housut sidotaan kiristysnaruilla, takki solmittavilla kangassuikaleilla ja lopuksi vyöllä, joka pitää takin paikallaan ja asianmukaisella solmulla, jonka jokaisen lajin harrastajan pitäisi osata keltaisen vyön jälkeen siirtyessään oranssille vyölle.
Karateen kuuluvat tärkeänä osana vyöt, jotka ilmoittavat karatekan läpäisseen kyseisen vyöasteen tasokokeen eli graduoinnin. Suomen karateliitossa ja Suomen Wado-ryu karateliitossa vyöarvot ovat seuraavat: 6. kyū valkoinen, 5. kyū keltainen, 4. kyū oranssi, 3. kyū vihreä, 2. kyū sininen, 1. kyū ruskea ja mustat vyöt.
Vyöarvot kehitettiin vasta karaten levitessä Japanin pääsaarelle, lähinnä koska judollakin oli omansa. Vyöarvot ovat järjestyksessä: valkoinen (aloittelijan vyö), kyū-arvot eli keltainen, oranssi, vihreät, sininen ja ruskeat vyöt. Ensimmäisestä mustasta vyöstä lähtien tulevat mustan vyön dan-asteet, joita on yhdestä ylöspäin. Vyöt ansaitaan läpäisemällä vyökoe, jossa opettajat arvioivat oppilaan taitoja. Alussa vöitä saa nopeasti ja suhteellisen helposti, mutta myöhemmin harvemmin ja jatkuvasti tiukemmilla vyökoevaatimuksilla. Ylimpänä dan-asteena voidaan pitää 10. dania, koska sen saadessaan karateka on jo hyvin vanha. Mustan vyön dan-asteista korkein saavuttamalla saatu on yhdeksän. 10. dan on yleensä vain lajin/tyylin suurmestarilla, kuten wado-ryu:ssa Grandmaster Hironori Ohtsuka 2:lla. On myös opettajia, jotka ovat perustaneet oman tyylisuunnan ja myöntäneet itselleen 10. danin, mutta tätä voidaan pitää lajin luonteen vastaisena ja kyseenalaisena toimintana.
Vyöjärjestys vaihtelee tyylisuunnittain. Tämän vuoksi eri tyylisuunnissa saavutetut vyöarvot eivät ole keskenään vertailukelpoisia.
Karatesta on tullut myös kilpailulaji, jossa kisataan ottelussa ("kumite") ja katassa. Karate on olympialaji, joka on ensimmäistä kertaa olympiaohjelmassa Tokion kesäolympialaisissa vuonna 2020. Omia sarjoja ja kisoja on junioreille, nuorille ja aikuisille. Sarjat jakautuvat vielä sukupuolen sekä junioreilla ja nuorilla iän mukaan.
Karateottelu (kumite) on nopea kilpailumuoto, jossa pienikin virhe kostautuu helposti. Kumitessa tärkeää on nopeus, "peliäly" ja liikkeiden puhtaus. Kumitessa ei ole tarkoitus tyrmätä vastustajaa, vaan pisteen saa kevyemmästä, tuomarien onnistuneeksi suoritukseksi katsomasta hyökkäyksestä. Kanssakilpailijan huomattavasta vahingoittamisesta saa varoituksen. Kumitessa ottelijalla on joko punainen tai sininen vyö, tavallista kevyempi puku ja hammassuojat. Käsissä on kevyet, rystyset ja kämmenselän peittävät otteluhansikkaat. Otteluissa täytyy olla myös säärisuojat niin naisilla kuin miehilläkin. Miehillä alasuojat ja naisilla rintasuojukset ovat suositeltavat.
Katassa tehdään ennalta määrättyä liikesarjaa mahdollisimman täydellisesti. Suojia ei tarvita, mutta ottelijalla täytyy olla punainen tai sininen kisavyö. Kataa voidaan tehdä yksin tai kolmen henkilön ryhmässä (joukkuekata). Katassa arvostellaan muun muassa nopeutta, voimaa ja liikkeiden puhtautta ja todentuntua (sekä joukkuekatassa liikkeiden yhdenaikaisuutta).
Suomessa karatekilpailussa on antidoping-ohjelma, jonka Maailman Karateliitto ("World Karate Federation") on hyväksynyt.
Joissakin karatesuunnissa harjoitellaan myös perinteisiä asetekniikoita, kuten bōn ja sain käyttöä. Asetekniikoista käytetään nimeä kobujutsu. Aseharjoittelu kehittää muun muassa taktiikkaa ja etäisyystajua, ja antaa valmiuksia puolustautua aseistettua hyökkääjää vastaan.
Suomessa kobujutsu sisältyy muun muassa Yuishinkai karate-jutsuun.
Karate levisi länsimaissa nopeasti populaarikulttuurin kautta. 1950-luvulla karatesta oli mainintaa romaaneissa ja sarjakuvissa, jossa se kuvailtiin ajoittain lähes myyttisin termein. Sittemmin 1970-luvulta alkaen taistelulajit nousivat valtavirran elokuvagenreksi ja erityisesti 1980-luvulla karate sai tunnettavuutta "Karate Kid" ja yhdysvaltalaisen näyttelijän Chuck Norrisin elokuvien myötä.