The Doors
The Doors oli yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin Los Angelesissa vuonna 1965. Yhtyeen jäsenet olivat Jim Morrison (laulu), Robby Krieger (kitara), Ray Manzarek (kosketinsoittimet) ja John Densmore (rummut). Ennen kaikkea The Doors on henkilöitynyt laulajaansa, joka on 1960-luvun populaarikulttuurin mytologisoiduimpia hahmoja. Doors julkaisi Morrisonin eläessä kuusi albumia, ja hänen kuolemansa vuonna 1971 jälkeen vielä kolme albumia.
Doors soitti bluesvaikutteista psykedeelistä rockia. Lisäksi yhtyeen musiikissa oli runsaasti vaikutteita muun muassa jazzista. The Doorsin voidaan sanoa kuuluneen 1960-luvun ”tummasävyisiin” yhtyeisiin. The Doorsilla oli merkittävä vaikutus aikansa amerikkalaiseen populaarikulttuuriin, ja sen levyjä on myyty maailmassa yli 100 miljoonaa kappaletta.
Yhtyeen tunnetuimpiin kappaleisiin lukeutuvat muun muassa ”Light My Fire”, ”Break On Through (To the Other Side)”, ”People Are Strange”, ”Hello, I Love You” ja ”Riders on the Storm”.
Elokuvaopintonsa Los Angelesissa keskeyttänyt runoilija Jim Morrison piti opiskelutoverinsa, kosketinsoittaja Ray Manzarekin musiikista ja kävi tämän yhtyeen konserteissa. Kesäkuussa 1965 Morrison oli mukana yhtyeen keikalla kitaristin sijaisena; soittotaidoton Morrison vain seisoi lavalla kitara kädessään, jotta yhtye olisi täysimiehinen ja saisi esiintymispalkkionsa. Kun Morrison ja Manzarek tapasivat sattumalta elokuussa Venicen hiekkarannalla, Morrison lausui Manzarekille runojaan. Morrisonin runous teki vaikutuksen Manzarekiin ja he perustivat The Doorsin. Yhtyeen nimi oli Morrisonin idea, jonka hän sai William Blaken runosta ja siitä nimensä ottaneesta Aldous Huxleyn teoksesta "Tajunnan ovet" ("The Doors of Perception"). Morrison muutti Manzarekin luokse, ja he alkoivat tehdä lauluja kaksistaan.
Morrisonin ja Manzarekin lisäksi yhtyeessä oli alkuvaiheissa Manzarekin kaksi veljeä, rumpali John Densmore sekä tuntemattomaksi jäänyt naisbasisti. Yhtye sai Columbialta viiden ja puolen vuoden levytyssopimuksen lokakuussa 1965. Kitaristi Robby Krieger liittyi yhtyeeseen marraskuussa. Koska sopivaa basistia ei löytynyt, Manzarek päätti soittaa bassoa itse Fenderin bassopianolla. Ensimmäiset vakituiset keikkansa Doors sai London Fog -nimisestä klubista Sunset Stripiltä tammikuussa 1966. Keväällä Columbia lakkautti levytyssopimuksen yhtyeen kanssa. Myös London Fog erotti heidät, mutta yhtye sai sopimuksen Whisky a Go Go -klubilta.
Ensimmäisillä keikoilla Manzarek vielä lauloi useimmat kappaleet, kunnes Morrisonista tuli yhtyeen ainoa laulusolisti. Alkuaikoina Morrison ei ottanut kontaktia yleisöönsä, mutta ajan myötä hänen esiintymisensä muuttuivat näyttäviksi, seksuaalissävytteisiksi ja provosoiviksi.
Doorsin maine alkoi kasvaa kesällä 1966, sillä sen esitykset olivat villejä ja arvaamattomia. Yhtye sai levytyssopimuksen Elektralta kesäkuussa.
The Doorsin esikoisalbumi "The Doors" ilmestyi vuonna 1967. Yhtye yhdisteli albumilla latinomusiikin rytmejä, rock- ja bluesvaikutteita, psykedeliaa ja kabareemusiikkia. Albumi nousi Yhdysvaltojen albumilistan kakkoseksi, ja sen toinen single ”Light My Fire” singlelistan ykköseksi. Oidipaalinen "The End" sai myös huomiota.
Esikoisalbumin menestystä pitivät yllä seuraavat albumit "Strange Days" (1967) ja "Waiting for the Sun" (1968).
Laulusolisti Morrison joutui usein viranomaisten hampaisiin epäsovinnaisen lavakäyttäytymisensä ja provokaation takia, joka joillain keikoilla johti pienimuotoisiin yleisömellakoihin. Hän joutui oikeuteen keväällä 1969 Miamissa pidetyn konsertin seurauksena, kun häntä syytettiin itsensä paljastamisesta yleisölle. Kohun seurauksena moni konsertinjärjestäjä perui sen jälkeen yhtyeen konsertteja.
"The Soft Parade" (1969) ei saanut yhtä myönteistä vastaanottoa kuin edelliset albumit, ”Touch Me” -hitistä huolimatta. Myöhemmillä levyillä "Morrison Hotel" (1970) ja "L.A. Woman" (1971) juurevat bluesvaikutteet voimistuivat. Jälkimmäinen albumi sisältää kuuluisan kappaleen ”Riders on the Storm”.
Yhtyeen viimeinen esiintyminen alkuperäiskokoonpanossaan oli New Orleansissa, Louisianassa 12. joulukuuta 1970.
Morrisonia oli ahdistanut Los Angelesissa se, että hän ei siellä saanut itse määrätä omasta elämästään. Hän muuttikin Pariisiin yhdessä naisystävänsä Pamela Coursonin kanssa keväällä 1971. Levättyään siellä jonkin aikaa Morrison alkoi soitella yhtyetovereilleen Yhdysvaltoihin. Hän kertoi musiikin alkaneen taas soineen päässään ja että hänellä oli jo ideoita seuraavaa albumia varten. Morrison kuitenkin kuoli Pariisissa vuoden 1971 heinäkuussa.
The Doors yritti aluksi jatkaa toimintaansa ilman Morrisonia ja teki kaksi vaatimattomasti menestynyttä levyä. Kolmikko matkusti alkuvuonna 1973 Englantiin etsimään uutta laulusolistia, jotta yhtye saisi uutta puhtia. He päättivät kuitenkin siellä lopettaa yhtyeen toiminnan.
Manzarek, Krieger ja Densmore palasivat vuonna 1977 vielä kerran yhdessä studioon soittamaan taustat Morrisonin aikoinaan nauhalle puhumistaan runoistaan kootulle albumille "An American Prayer" (1978).
Doorsin hajoamisen jälkeen Densmore ja Krieger perustivat yhtyeen nimeltä The Butts Band, joka julkaisi yhden albumin. Manzarek alkoi tehdä sooloalbumeita.
Vuonna 2001 Manzarek, Krieger ja Densmore esiintyivät VH1-kanavan "Storytellers"-sarjassa, jossa he esittivät Doors-kappaleita eri laulajien taustalla. Manzarek ja Krieger halusivat kolmikon jatkavan yhdessä ohjelman jälkeenkin, mutta Densmore kieltäytyi osallistumasta tinnituksensa vuoksi ja koska hän oli riidoissa Manzarekin kanssa. Manzarek ja Krieger alkoivat konsertoida yhdessä nimellä "Doors of the 21st Century". Laulajana yhtyeessä toimi The Cultin Ian Astbury. Densmore sekä Morrisonin ja Coursonin perikunnat ryhtyivät nimen käytöstä kuitenkin oikeustoimiin. Yhtye esiintyi sen jälkeen nimellä "Riders on the Storm".
Vuonna 2011 Manzarek, Krieger ja Densmore soittivat dubstep-artisti Skrillexin kappaleella "Breakn' a Sweat" ja myöhemmin Tech N9nen hip-hop-levytyksellä Doors-kappaleesta "Strange Days". Manzarek kuoli vuonna 2013.
The Doorsia pidettiin oman aikansa mittapuulla tummasävyisenä ja jopa ”goottilaisena” rockyhtyeenä. Sanoitusten ohella tähän vaikutti varsinkin Jim Morrisonin kolkko ja matalahko äänenkäyttö.
Morrison herätti suurta huomiota sanoituksillaan, jotka usein pyörivät seksuaalisuuden, hurmion, rajojen ylittämisen ja kuoleman teemojen ympärillä.
Morrison teki aluksi lähes kaikki yhtyeen sävellykset, mutta tulot sovittiin jaettavan tasan jäsenten kesken. Kriegerkin sävelsi yhtyeelle useita kappaleita ja kirjoitti joihinkin myös sanat, esimerkiksi yhtyeen ensimmäinen hitti Light My Fire oli pääasiassa Kriegerin sävellys ja sanoitus.
Doors sai 16 kappalettaan Billboard Hot 100 -singlelistalle ja kaksi listaykköseksi, "Light My Fire" (1967) ja "Hello, I Love You" (1968). Doorsin kolmas albumi "Waiting for the Sun" (1968) oli heidän ainoa listaykkösalbuminsa Yhdysvalloissa. Esikoisalbumi "The Doors" (1967) nousi listakakkoseksi.
Doorsin albumeita on myyty Yhdysvallassa 32 miljoonaa kappaletta ja koko maailmassa yli 100 miljoonaa.
Oliver Stonen ohjaama elokuva "The Doors" nosti yhtyeen uusien nuorisosukupolven tietoisuuteen 1990-luvun alussa. Stonen elokuvaversio on kuitenkin saanut varsinkin Ray Manzarekilta arvostelua.
Tom DiCillon ohjaama dokumenttielokuva "When You’re Strange" sai ensi-iltansa 2009. Elokuvassa nähdään yhtyeen jäsenistä Ray Manzarek, Robby Krieger, John Densmore sekä arkistomateriaalia Jim Morrisonista. Kertojana elokuvassa toimii Johnny Depp. Elokuvasta julkaistiin myös samanniminen soundtrack-albumi 30. maaliskuuta 2010.