Fjodor Logginovitš Heiden
Kreivi Fjodor Logginovitš Heiden (; ; 27. syyskuuta 1821 Viapori, Suomen suuriruhtinaskunta – 31. elokuuta 1900 Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen jalkaväenkenraali. Hän toimi Suomen kenraalikuvernöörinä vuosina 1881–1898. Heidenin 17 vuotta kestänyt virkakausi kenraalikuvernöörinä kattoi koko suuriruhtinas Aleksanteri III:n hallintokauden sekä suuriruhtinas Nikolai II:n hallintokauden neljä ensimmäistä vuotta.
Heiden syntyi hollantilaiseen perheeseen Suomenlinnassa. Hänen isänsä Lodewijk (Ludwig) Sigismund Guslavus van Heyden (s. 1772) oli Alankomaista muuttanut aatelinen, jolla oli saksalais-roomalaista valtakunnankreivillistä sukua. Isä asettui vuonna 1795 Alankomaiden Napoleonin miehityksen aikana Venäjälle, jossa kohosi amiraaliksi (venäläisittäin "Loggin Petrovitš Geiden"). Äitinsä Anna Akeleyen puolelta hän oli tanskalaista sukua. Nuorin poika sai kasteessa nimen Friedrich Moritz ja lähti sotilasuralle, vaihtaen uskontonsa protestantismista ortodoksisuuteen ja nimensä Fjodor Logginovitšiksi.
Nuori kreivi Heiden koulutettiin paašikoulussa. Hän valmistui 19-vuotiaana vänrikiksi. Viitisen vuotta hän työskenteli Venäjän keisarillisen armeijan yleisesikunnassa, mutta sai 1845 siirron Kaukasian rintamalle taistelemaan vuoristoheimoja vastaan. Hän haavoittui Kaukasiassa 1847, ja toivuttuaan sai komennuksen kenraaliadjutantti Grabbenin Konstantinopoliin lähteneeseen lähetyskuntaan. Heiden osallistui myös Venäjän sotaretkeen Unkarin kapinallisia vastaan Itävallan keisarin apuna. Hän osallistui Gross-Schereinin ja Heimanstadtin taisteluihin Transilvaniassa (Siebenbürgenissä) saaden siitä osakseen kunniamaininnan päiväkäskyssä ja ylennettiin everstiksi 1849.
Rauhan tultua Heiden palveli Henkivartiokaartin jääkärirykmentissä sekä H. M. henkilökohtaisessa palveluksessa. Krimin sodan aikana hän oli Baltian armeijakunnan esikuntapäällikkönä joutumatta mihinkään erityiseen taistelutoimintaan. Heiden ylennettiin vuonna 1855 34-vuotiaana kenraalimajuriksi.
Vuonna 1854 Heiden avioitui hovineiti kreivitär Elisabet Zubovin (1833–1894) kanssa, jonka isä, Nikolai Zubov, oli keisarillinen hovimestari, ja äiti kreivitär Aleksandra Raimond-Modene. Avioliitosta syntyi 7 lasta: 3 poikaa ja 4 tytärtä.
Heiden toimi erityisesti esikuntatyössä ja nimitettiin hänen majesteettinsa kenraaliadjutantiksi. Hän osallistui sotaministeri Dmitri Miljutinin uudistustyöhän, jonka tavoitteena oli korjata Krimin sodan aikana ilmenneitä puutteita. Hänet nimitettiin 1.1.1866 pääesikunnan päälliköksi. Hän oli mukana lähes kaikkia tärkeimpiä sotilaallisia uudistuksia toimeenpantaessa ja usein sotaministerinäkin Miljutinin poissa ollessa, esimerkiksi Turkin sodan aikana. Hän oli johtamassa Turkin sodan liikekannallepanoa ja Venäjän asevelvollisuuskomitean puheenjohtajana, jonka tuloksena säädettiin 1874 yleinen asevelvollisuus (Suomessa 1878).
Kuten usein oli tavallista uuden kansallisuuden itselleen adoptoineille ei-syntyperäisille venäläisille, Heiden omaksui vahvasti venäläismielisen arvomaailman. Hänestä tuli slavofiili, joten Suomen kenraalikuvernöörinä hän katsoi tehtäväkseen Suomen venäläistämisen. Hän ei kuitenkaan saanut suomalaisten keskuudessa yhtä pahaa mainetta kuin seuraajansa Nikolai Bobrikov, sillä hänen toimintatapansa oli hienovaraisempi.
Heiden suosi pääasiassa Suomalaista puoluetta, päinvastoin kuin edeltäjänsä Nikolai Adlerberg. Tämä synnytti käsityksen, että hän olisi tukenut Suomen autonomiapyrkimyksiä.
Heiden piti kielipolitiikkaa venäläistämisen tärkeimpänä välineenä. Ruotsin kieli sitoi Suomea henkisesti länteen, joten sen käyttöä oli pyrittävä vähentämään. Tähän tavoitteeseen hän pyrki tukemalla suomen kielen käyttöä valtionhallinnossa, yliopistossa ja armeijassa. Hän ei pitänyt suomen kieltä samanlaisena uhkana kuin ruotsin kieltä, sillä hänen näkemyksensä mukaan suomi oli kehittymätön kieli, ja jäisi joka tapauksessa vähitellen suuren kulttuurikieli venäjän jalkoihin. Fennomaanit eivät tienneet näistä Heidenin näkemyksistä, joten he ottivat kiitollisina vastaan kenraalikuvernööriltä tulevan arvokkaan tuen asialleen.
Vanhassa historiantutkimuksessa asia esitettiin niin, että Heiden toimi aluksi Suomen ystävänä, mutta kääntyi slavofiiliksi vuoden 1890 tienoilla. Tämä "Heidennin linjaksi" kutsuttu tulkinta on myöhemmin hylätty, koska Heidenin muistiinpanot ja suunnitelmat osoittavat hänen omaksuneen slavofiilisyyden jo 1880-luvun alussa.
Kielipolitiikan lisäksi Heiden pyrki lisäämään venäläisvaikutusta suosimalla virkanimityksissä sellaisia henkilöitä, jotka olivat asuneet pitkään Venäjällä ja osasivat hyvin venäjää. Hän kiinnitti myös huomiota Suomen ja Venäjän välisten kauppasuhteiden kehittämiseen ja vaati tullimuodollisuuksia vähennettäväksi. Mitä enemmän Suomi kävisi kauppaa Venäjän kanssa, sitä enemmän se integroituisi osaksi Venäjän valtakuntaa.
Heiden oli kiinnostunut myös Suomen aseman juridisesta selkiyttämisestä. Hän halusi määritellä tarkoin sen, mitkä asiat kuuluvat Suomen päätösvaltaan ja mitkä asiat ovat Venäjän päätettävissä. Heidenin kanta asiaan oli, että jos asialla oli "yleisvaltakunnallista merkitystä", siitä piti päättää Venäjällä. Kysymys Suomen itsenäisen lainsäädäntövallan rajoista alkoi siis jo Heidenin kaudella nousta julkisuuteen, ja hänen seuraajansa Bobrikovin kaudella siitä tulikin kiihkeän keskustelun aihe.
Näkyvin Heidenin virkakauden venäläistämistoimenpide oli vuoden 1890 postimanifesti, jossa Suomen Posti määrättiin Venäjän sisäministeriön alaisuuteen. Tämän manifestin näkyvyys perustui paljolti siihen, että Suomen vaakunaleijona vaihtui postimerkeissä Venäjän kaksipäiseen kotkaan. Postimanifestia on myös pidetty jonkinlaisena alkusoittona vuonna 1899 alkaneelle sortokaudelle.
Heiden erosi virastaan vanhuuden ja sairauden vuoksi tammikuussa 1897. Uusi kenraalikuvernööri nimitettiin kuitenkin vasta vuonna 1898. Väliaikana virkaa toimitti Stepan Gontšarov.