Pop-taide
Pop-taide syntyi 1950-luvun puolivälissä Lontoon "Institute of Contemporary Artin" puitteissa kokoontuneen "The Independent Groupin" piirissä. Sen merkittäviä henkilöitä olivat taidekriitikko Lawrence Alloway, joka keksi termin, arkkitehdit Alison ja Peter Smithson, sekä arkkitehtuurin historioitsija Reyner Banham, taiteilijat Eduardo Paolozzi ja Richard Hamilton.
Pop-taiteen ajatus perustui siihen havaintoon, että massoittain tuotetut kulutustavarat, elokuvat, mainokset ja popmusiikki olivat tulleet kaikkien jakamaksi arkipäivän kulttuuriksi. Niistä saatiin uuden taiteen ja estetiikan ainekset.
Samoihin aikoihin Yhdysvalloissa kehitettiin vastaavanlaisia ajatuksia. Pop-taide saikin suurimman vastineensa Yhdysvalloissa 1960-luvulla, jossa sitä on pidetty vastareaktiona abstraktille ekspressionismille. Amerikkalainen pop-taide sai vaikutteita myös dada-liikkeeltä sekä presisionisteilta.
Pop-taiteen kuten popmusiikinkin tavoitteena oli ottaa haltuun mielikuvia populaarikulttuurista pikemminkin kuin taiteen elitistisestä kulttuurista. Aikoinaan pop-taide suuntautui laajoille yleisöille.
Nykyisin tunnettu populaarikulttuuri syntyi toisen maailmansodan jälkeisen Yhdysvaltain taloudellisen nousun myötä. Siihen kuuluivat Hollywood ja Disneyland, värikkäät mainokset ja pakkaukset, sekä kulutustavaroiden sulavalinjaisuus. Siihen liittyi myös nuorison ja teini-iän myötä syntynyt uusi musiikki rock ’n’ roll. Tuotannon kasvua hidasti kuluttajien puute ja Yhdysvalloissa populaaritaiteiden edustajat, mainosten ja esineiden suunnittelijat valjastettiin kansallisen kasvuprojektin kannustajiksi. Richard Hamiltonin mukaan designilla on vain yksi tehtävä – lisätä myyntiä.
Britanniassa alkunsa saaneen pop-taiteen syntyyn vaikutti merkittävimpänä yksittäisenä tekijänä kaikkeen amerikkalaisuuteen kohdistunut ihailu. Pop-taiteen varhaisia ilmentymiä olivat Eduardo Paolozzin sanoma- ja aikakauslehdistä saksitut pop-henkiset kuvakollaasit 1940-luvulla, Jasper Johnsin maalaama Yhdysvaltain lippu (1955) sekä varhaisen pop-taiteen ikoninen teos, "Just What Is It That Makes Today’s Homes So Diferent, So Appealing?" (1956).
Richard Hamilton kirjoitti kirjeessään arkkitehtipari Alison ja Peter Smithsonille vuonna 1957:.Mannereurooppalainen vastine angloamerikkalaiselle popille oli kriitikko Pierre Restanyn vuonna 1960 kokoama ryhmä "Les Nouveaux Realistes" (Uudet realistit), jonka taide tunnetaan nimellä uusrealismi (). Ryhmässä olivat muun muassa Arman, François Dufrêne, Christo, Raymond Hains, Yves Klein, Martial Raysse, Daniel Spoerri ja Jean Tinguely ja myöhemmin Niki de Saint Phalle. Dadaistien ja Marcel Duchampin antitaiteen tavoin uusrealistit pyrkivät käyttämään arkisia esineitä taiteessaan.
Länsimaisten esikuvien mukaan, jotka olivat virallisesti kiellettyjä Neuvostoliitossa, luotiin pop-taiteen vastine, sosialistisen yhteiskunnan populaarikulttuuria ironisoiva "Sots-taide" 1970-luvulla. Sots-taide oli eräs sosialistisen realismin ulkopuolisia niin sanottuja epävirallisen tai nonkonformistisen taiteen suuntauksia Neuvostoliitossa. Kuuluisimpia sots-taiteilijoita ovat muun muassa Eric Bulatov sekä taiteilijakaksikko Vitaly Komar ja Alexander Melamid.
Kun 1980-luvun postmodernismi tuotti vastineita kertaustyylien tapaan, myös pop-taide sai uus-liitteen eteensä, "Neo Pop Art"in. Osa uuspopista tarkastelee kriittisesti tai satiirisesti kaupallisuutta, kulutustavarayhteiskuntaa ja massakulttuuria, osa tukee niitä. Neopop kehittyi voimakkaasti muun muassa Japanissa.
Vaikka useat taiteilijat kokeilivat pop-taidetta 1960-luvulla, vain muutamat suomalaiset taiteilijat perustivat koko ammattiuransa sille. Varhaisimpia popin tekijöitä olivat vuosina 1960–1964 Juhani Harri, Ismo Kajander ja Kauko Lehtinen. Varhainen pop sai kuitenkin Suomessa enemmän vaikutteita ranskalaisen "Les Nouveaux Realistes" eli uusrealistien ryhmän teoksista kuin amerikkalaisesta pop-taiteesta. Uusi, kantaa ottava sisältö oli nähtävissä varsinkin Ismo Kajanderin teoksissa.
Muita suomalaisia pop-taidetta tehneitä tai sitä lähellä olleita taiteilijoita ovat muun muassa Markus Heikkerö, Simo Helenius, Erkki Kurenniemi, Harro Koskinen, Leo Lindsten, Rauni Liukko, Olli Lyytikäinen, Jarmo Mäkilä, Pekka Mäkinen, Pekka Nevalainen, Leo Niemi, Paul Osipow, Kalervo Palsa, Kimmo Pyykkö, Raimo Reinikainen, Eino Ruutsalo, Kaj Stenvall, Esko Tirronen ja Risto Vilhunen.