Jukka Nevakivi
Jukka Taneli Nevakivi (ent. Nynäs, s. 8. lokakuuta 1931 Pudasjärvi) on pitkän linjan suomalainen journalisti, diplomaatti, yliopisto-opettaja ja professori sekä kansainvälisesti tunnettu historiantutkija. Hän on julkaissut useita sekä Suomen historiaan että yleiseen historiaan merkittävästi liittyviä teoksia, joista monet ovat tulleet tunnetuiksi ulkomailla käännettyinä.
Nuori Jukka Nevakivi osallistui vapaaehtoisena lähettinä Jatkosotaan ja Lapin sotaan. Hän oli mukana myös sodanjälkeisissä jälleenrakennustöissä vuonna 1945, erityisesti Iijoen silloilla.
Nevakivi toimi rauhan tultua kotiseudullaan partiolippukunnan (Pudasjärven Metsänkävijät) perustajajäsenenä ja osallistui seuraavina vuosina Mannerheim-soljella palkittuna lukuisiin kansallisiin ja kansainvälisiin järjestötapahtumiin. Näistä mainittakoon Vierumäen suurleiri 1948, Åvatyrin pohjoismainen kesäleiri Ruotsissa 1950, maailmanjamboree Bad Ischlissä Itävallassa 1951 sekä kuningatar Elisabetin kruunajaisten yhteydessä Lontoossa pidetty partiokokoontuminen 1953.
Jukka Nevakivi päätti kouluopintonsa Oulun lyseossa kirjoittamalla ylioppilaaksi vuonna 1951. Hän opiskeli Sveitsissä Lausannen ja Genèven yliopistoissa ranskan kieltä ja kirjallisuutta vuosina 1952 ja 1959 ja valmistui lopuksi Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1956. Nevakivi kirjoittautui sitten British Councilin stipendin turvin Lontoon yliopistoon (London School of Economics and Political Sciences) ja väitteli sieltä filosofian tohtoriksi (Ph.D.) vuonna 1963.
Jukka Nevakivi työskenteli korkeakouluopintojensa ajan vuosina 1952-1963 pääasiassa poliittisiin aiheisiin keskittyvänä vapaana lehtimiehenä matkustaen laajalti maailmalla, etenkin tuohon aikaan monilukuisissa kehitysmaissa. Seuraavina vuosikymmeninä hän jatkoi järjestelmällisesti kirjoitteluaan sekä kotimaassa että ulkomailla. Aihepiiristään huolimatta hän ei osallistunut varsinaisesti politiikkaan, joskin oli ollut jo vuodesta 1965 SDP:n puoluejäsen. Mauno Koiviston pyrkiessä ensimmäistä kertaa tasavallan presidentiksi hän otti kuitenkin aktiivisesti osaa vaalikampanjaan muun muassa kirjoittaen johdannon ehdokkaan ensimmäiseen vaalijulkaisuun.
Korkeakouluopinnot suoritettuaan nuori kielitaitoinen tohtori sai kutsun Helsinkiin Ulkoasiainministeriöön. Hän aloitti sanomalehtiasiain toimistossa ja poliittisella osastolla vuodesta 1963 lähtien, jatkaen sitten ulkoasiainhallintoon Budapestiin ja Kairoon, missä hän palveli lähetystöavustajana ja -sihteerinä 1967-1970. Sen jälkeen Nevakivi toimi jälleen kotimaassa Ulkoministeriössä jaostosihteerinä ja -päällikkönä, kunnes hän v.1974 sai siirron Suomen valtuuskunnan asiantuntijajäseneksi Genèvessä perustamisneuvottelujaan jatkavan Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssiin, ETYK:iin, jossa toimi 1974-75. Diplomaattiuransa päätökseksi Jukka Nevakivi sai vielä vuonna 1976 siirron suurlähetystö- ja ministerineuvokseksi Pariisin edustustoon.
Jukka Nevakivi oli saanut hoitaa virkavapauksien turvin Helsingin yliopistosta 1970 saamaansa yleisen historian dosentin tointa ja nauttia 1972 valtion humanistisen toimikunnan myöntämää nuoremman tutkijan apurahaa. Hänestä tuli 1971 Suomen historiallisen seuran tutkijajäsen. Vuosina 1972-74 hänellä oli ollut tilaisuus toimia Pariisin yliopiston (Sorbonne Nouvelle) vierailevana suomen kielen ja kirjallisuuden professorina. Lopetettuaan työskentelynsä ulkoasiainhallinnossa Nevakivi saattoi vuonna 1980 vihdoin jatkaa akateemista uraansa. 1.8.1980 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston poliittisen historian varsinaiseksi professoriksi ja sen jälkeen laitoksensa esimieheksi. Vuonna 1990 Jukka Nevakivestä tuli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen. Hän pääsi virastaan lakimääräiselle eläkkeelle 1.1.1996.
Nevakiven akateemiseen uraan mahtui runsaasti tutkimusmatkoja ulkomaisiin yliopistoihin ja arkistoihin, kuten arabialaisessa Lähi-Idässä1956-57 ja 1959-60, Iranissa Teheranin yliopiston stipendillä 1956, Yhdysvalloissa ja Kanadassa 1962, 1973, 1986 ja 1990-92 (mm. Wilson Centerissä, Washington D.C sekä Marylandin yliopistossa). Useimmiten hänen vierailunsa kohdistuivat Euroopan maihin, varsinkin Englantiin, Ranskaan ja Skandinavian maihin (kuten useaan otteeseen Ruotsin ulkopoliittiseen instituuttiin Tukholmassa) ja Venäjälle. Jukka Nevakiven tutkimuksissa herätti huomiota niiden poikkeuksellinen laajuus ja kohdemaat. Hänen käyttämänsä etenkin venäläiset arkistot ovat olleet Suomen lähihistorian tutkimisessa merkittäviä. Jukka Nevakiven tutkimustyö on saanut myös kansainvälistä arvostusta.Itsenäiset teokset:Käännökset, kokoomateokset ja muiden kanssa laaditut tieteelliset julkaisut:Omakohtaisia tieteellisiä artikkeleita: