hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Atarin 8-bittiset
Atarin 8-bittinen mikrotietokonesarja koostui useista Atarin valmistamista kotitietokonemalleista, jotka poikkesivat toisistaan pääasiassa muistin määrän ja koteloinnin osalta. Sarjassa julkaistut konemallit ovat ilmestymisjärjestyksessä "Atari 400", "800", "1200XL", "800XL", "600XL", "130XE", "65XE", "800XE" ja "XEGS". Ensimmäiset mallit 400 ja 800 julkaistiin vuonna 1979.
Atari käytti 400- ja 800-malleja suunnitellessaan hyväksi monivuotista videopeliasiantuntemustaan, minkä ansiosta laitteissa oli aikansa mikrotietokonemarkkinoiden parhaat grafiikkaominaisuudet. Videopiirejä oli itse asiassa kaksi: merkki- ja pikseligrafiikasta vastannut "ANTIC" sekä Atari 2600:sta tutusta "TIA"-piiristä kehitetty "CTIA", joka lisäsi ANTICin tuottamaan kuvaan värit ja spritet. ANTICissa oli myös Amigasta tutun "copperin" kaltainen ominaisuus, jolla esimerkiksi näyttötilaa pystyi vaihtamaan keskellä ruutua ilman pääprosessorin apua. Värejä laitteissa oli kaikkiaan 128 (myöhemmissä "GTIA"-piiriä käyttävissä laitteissa 256), mutta vain muutamaa niistä saattoi käyttää yhdellä pikselirivillä.
Äänipiirinä Atarin 8-bittisissä koneissa oli "POKEY", jota Atari oli käyttänyt jonkin verran myös kolikkopeleissä. Siinä oli neljä äänikanavaa sekä kanavakohtaisesti vaihdettava äänenvoimakkuus ja aaltomuoto. POKEY toimitti myös I/O- ja ajastinpiirin virkaa.
Suorittimena 8-bittisissä Atareissa oli MOS 6502C, jota ajettiin suhteellisen korkealla kellotaajuudella (NTSC 1,77 MHz, PAL 1,79 MHz), siinä missä esimerkiksi Commodore 64:n ja VIC-20:n kellotaajuudet olivat yhden megahertsin molemmilla puolin. Keskusmuistin määrä on perusmalleissa vaihdellut neljästä 128:aan kilotavuun.
Atarin 8-bittisestä sarjasta ei tullut kovin suosittua, mikä johtunee ainakin osittain Commodore 64:n markkinaylivoimasta. Laitteet saivat suhteellisen laajan käyttäjäkunnan lähinnä muutamissa Itä-Euroopan maissa kuten Puolassa.
Esko Tommola
Esko Tommola (3. elokuuta 1930 Kotka – 7. huhtikuuta 2008 Kotka) oli Yleisradion Tukholman-kirjeenvaihtaja 1960-luvulla ja sen jälkeen MTV3:n Kymmenen Uutisten uutistenlukija ja New Yorkin -kirjeenvaihtaja. Hän luki Leena Kaskelan kanssa Kymmenen Uutisia vuosina 1981–1995. Esko Tommola oli myös MTV:n uutistoiminnan perustajajoukkoa.
Tommola aloitti toimittajauransa paikallislehdessä Kymenlaaksossa ja nousi 1960-luvulla Yleisradion kautta tunnetuksi televisiokasvoksi. Tätä ennen hän oli Saksassa radioyhtiö Sender Freies Berlinin ja sanomalehti "Berliner Morgenpostin" palveluksessa. Hän kirjoitti kaksi kirjaa, ensimmäisen ruotsinsuomalaisista "Suomalaisia Ruotsissa" vuodelta 1969, ja toisen "Uuden maan rakentajat – New Yorkin suomalaisten tarina" vuodelta 1988.
Tommola oli kotoisin Kotkasta, jonne hän palasi vuonna 2001. Hän asui ennen sitä Helsingissä, vuodesta 1990 vuoteen 2001.
Viestintäalan yrittäjänä Tommola toimi yritysten, yhteisöjen, kuntien ja yksityisten ihmisten kouluttajana vuosina 1998–2004. Eläkepäivillään hän myös kirjoitti lehtikirjoituksia kotiseuduistaan. Tommolan poika Mika työskentelee Kymmenen uutisten kevennystoimittajana.
Tommola menehtyi 7. huhtikuuta 2008 Kotkassa pitkäaikaiseen sairauteen.
Scatman John
John Paul Larkin, taiteilijanimeltään Scatman John (13. maaliskuuta 1942 El Monte, Kalifornia – 3. joulukuuta 1999 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti. Hän siirtyi 1990-luvulla tekemään eurodancea.
Larkinin lapsuus Kalifornian El Montessa oli änkytyksen aiheuttaman ahdistuksen varjostama. Hän aloitti pianonsoiton 12-vuotiaana ja löysi scat-laulamisen paria vuotta myöhemmin muun muassa Ella Fitzgeraldin ja Louis Armstrongin levyiltä. Larkin koki, että pianoa soittamalla hän pystyi kommunikoimaan ilman, että hänen tarvitsi puhua. Vuonna 1996 hän kuvaili eräässä haastattelussa "piileksineensä" pianon takana, koska pelkäsi puhumista.
1970-luvulla Larkinista tuli jazz-pianon ammattilainen. Hän esiintyi paljon esimerkiksi Los Angelesissa. Vuonna 1986 hän julkaisi omaa nimeään kantaneen jazz-levyn Transition-merkille. Tätä Hollywoodissa levytettyä levyä on myöhemmin ollut vaikea löytää, eikä se herättänyt aikanaan juuri huomiota, joskin Larkin itse sanoi kerran omistavansa levystä satoja kappaleita kaapissaan. Samoihin aikoihin Larkinin ongelmat alkoholin ja huumeiden kanssa pahenivat. Kun hänen kanssaan yhteistyötä tehnyt ja niin ikään päihdeongelmista kärsinyt huilisti ja saksofonisti Joe Farrell kuoli luusyöpään, päätti Larkin parantaa elämäntapansa. Tässä häntä auttoivat pitkäaikainen ystävä Wilson McCutchan sekä uusi vaimo, Judy, joka oli myös päihdekuntoutuja. Vaimo uskoi Larkinissa piilevän potentiaalia, joka ei ollut tullut vielä esille.
Larkin muutti Berliiniin vuonna 1990 edistääkseen uraansa Saksassa, jossa jazzilla tuntui olevan kysyntää. Saatuaan seisovat aplodit esittäessään scat-laulua kappaleessa "On the Sunny Side of the Street", hän otti laulamisen pysyvästi mukaan esityksiinsä. Ajatus yhdistää scat-laulu ja moderni tanssipoppi tuli tanskalaisen Iceberg Records -yhtiön agentti Manfred Zähringeriltä. Ajatus ei vakuuttanut Larkinia välittömästi, mutta hän päätti lopulta kokeilla sitä. Koska Larkin pelkäsi yleisön huomaavan hänen änkytyksensä, Judy ehdotti, että hän puhuisi asiasta suoraan kappaleissaan. Ensimmäinen single "Scatman (Ski Ba Bop Ba Dop Bop)" syntyi tuottajien Ingo Kayas ja Tony Catania kanssa ja sen tarkoitus oli rohkaista änkyttäviä lapsia selviämään haasteensa kanssa. Kappaleen julkaisua vasten keksittiin taiteilijanimi Scatman John.
Ensimmäisestä singlestä, "Scatman", tuli maailmankuulu ja se nousi etenkin monissa Euroopan maissa listaykköseksi (mukaan lukien Suomi). Scatman Johnin toinen suuri hitti oli "Scatman's World". Vaikka myöhemmät levytykset eivät saaneet kahden ensimmäisen singlen veroista suosiota, syntyi eurodance-tyylisiä albumeita lopulta kolme kappaletta.
Vuoden 1998 lopussa Larkinilla diagnosoitiin keuhkosyöpä, mutta hän jatkoi työtään musiikin parissa sairauden aiheuttamasta rasituksesta huolimatta. Seuraavan vuoden kesäkuussa ilmestyi hänen viimeinen levynsä, "Take Your Time". Pian sen julkaisun jälkeen hän joutui tehohoitoon. Larkin vaikutti pysyvän positiivisena sairaudesta huolimatta ja sanoi elämänsä olleen "mitä parhain". Hän kuoli joulukuun alussa 57-vuotiaana kotonaan Los Angelesissa. Tuhkat siroteltiin mereen Malibu Beachilla.
Helmitaulu
Helmitaulu eli abakus on laskemisväline, jossa keskeisessä osassa ovat tankojen varteen ripustetut helposti liikuteltavat helmet. Tangot liittyvät yleensä puiseen kehykseen. Yksittäisen tangon varressa olevien helmien sijainti ilmaisee tavallisesti yhden numeron kymmenjärjestelmän mukaisessa luvussa.
Länsi-Euroopassa helmitauluja käytettiin laajalti ennen intialaisarabialaisen lukujärjestelmän yleistymistä, mutta nykyään ne tunnetaan lähinnä koulujen alimpien luokkien matematiikan opetusvälineinä. Monissa Aasian ja entisen Neuvostoliiton maissa helmitaulu on kuitenkin vakavasti otettava ja osaavissa käsissä tehokas apuväline, joka on pitänyt osittain pintansa jopa pieniä ja halpoja taskulaskimia vastaan. Esimerkiksi kiinalaiseen pankkiin töihin päästäkseen on vielä nykyäänkin hallittava helmitaulun käyttö varsin hyvin, ja helmitauluja myös näkee pankeissa nykyaikaisten tietokoneiden rinnalla.
Helmitaulu mahdollistaa yhteen- ja vähennyslaskujen lisäksi myös kerto- ja jakolaskut, ja esimerkiksi Japanissa on määritelty viralliset algoritmit myös neliö- ja kuutiojuurten ottoon.
Venäläisessä "štšoty"-helmitaulussa kunkin tangon varassa on kymmenen helmeä. Helmiä liikutellaan yleensä vaakasuunnassa siten, että vasemmassa reunassa olevien helmien määrä ilmaisee numeron 0–9. Desimaalierottimena käytetyssä tangossa on vain neljä helmeä. Venäläismallisia helmitauluja näkee varsin usein Suomessakin esimerkiksi kirpputoreilla.
Kiinalaisessa "suànpán"-helmitaulussa kukin tanko on jaettu poikkipuun avulla kahteen alueeseen: yläpuoliskolla on kunkin tangon varassa kaksi helmeä ja alapuoliskolla viisi. Yläpuoliskon helmet ovat arvoltaan "viitosia" ja alapuoliskon helmet "ykkösiä": jos esimerkiksi poikkipuuta vasten on saman tangon varassa yksi yläpuoliskon helmi ja kaksi alapuoliskon helmeä, ilmaisevat tangon helmet tällöin numeron 5+2=7.
Kiinalaisessa helmitaulussa on tyypillisesti 13 tankoa, ja yhdellä tangolla voi tarvittaessa ilmaista numeron 0–15. Taustana tälle ratkaisulle lienee Kiinassa aiemmin käytetty kantalukuun 16 perustuva painomittajärjestelmä.
Japanilainen "soroban"-helmitaulu on samankaltainen kuin kiinalainenkin, mutta kunkin tangon varassa on yläpuoliskossa vain yksi helmi ja alapuoliskossa neljä. Näin japanilainen helmitaulu on tiukemmin sidoksissa desimaalijärjestelmään, ja yksi tanko ilmaisee vain numeron 0–9.
Max Weinberg
Maxwell "Max" Weinberg (s. 13. huhtikuuta 1951 South Orange, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko ja televisiopersoona.
Weinberg tuli tunnetuksi Bruce Springsteenin E Street Bandin rumpalina (1974–1988, 1995, 1999–). Hän kuuluu edelleen E Street Bandiin ja on mukana aina Springsteenin kiertäessä koko orkesterin kanssa. Vuosina 1993–2009 Weinberg toimi keskusteluohjelma Late Night with Conan O'Brienin musiikillisena johtajana ja houseyhtye The Max Weinberg 7:n rumpalina. Late Nightiin hän päätyi kohdattuaan sattumalta ohjelman vastavalitun juontajan Conan O'Brienin New Yorkin kaduilla. Musisoinnin lisäksi Weinberg otti ohjelmassa ajoittain osaa keskusteluun ja sketseihin O'Brienin kanssa. Sketseissä hänet kuvattiin usein hieman kieroutuneena ja perverssinä luonteena. Conan O'Brien aloitti The Tonight Show'n isäntänä vuonna 2009, jolloin Weinberg yhtyeineen seurasi mukana ja vaihtoi nimekseen Max Weinberg and The Tonight Show Band. Conan O'Brien ja The Tonight Show'ta esittävä NBC ajautuivat riitoihin ohjelman esitysajasta, mikä johti O'Brienin eroon tammikuussa 2010. O'Brienin aloittaessa uutta sarjaansa TBS-kanavalla Max Weinberg ilmoitti, ettei aio tulla mukaan ohjelmaan. Sarjan yhtye on kuitenkin muuten samana kuin entinen The Tonight Show Band.
Weinberg on kirjoittanut kirjan "The Big Beat" (1991), jossa hän haastatteli eri aikakausien rockrumpaleita, sekä tuottanut Rhino Recordsin "Let There Be Drums" -kokoelmalevysarjan (1994). Hän on myös kiertänyt pohjoisamerikkalaisia oppilaitoksia oman "An Evening with Max Weinberg" -show'nsa kanssa kertomassa muusikonurastaan. Weinberg on julkaissut The Max Weinberg 7:n kanssa albumin "The Max Weinberg 7" (2000) sekä esiintynyt tai äänittänyt muun muassa Stingin, Paul McCartneyn, Peter Gabrielin, Barbra Streisandin, Ringo Starrin, Natalie Merchantin, Pete Townshendin ja Meat Loafin kanssa.
Weinberg on uskonnoltaan juutalainen. Hän asuu New Jerseyn rannikolla vaimonsa Beckyn, tyttärensä Alin ja poikansa Jayn kanssa. Myös Jay (s. 1990) on rumpali ja on tuurannut isäänsä Springsteenin "Working on a Dream" -kiertueella tämän ollessa kuvaamassa O'Brienin uutta The Tonight Show'ta. Weinbergin sisko Nancy Winston on New Yorkissa tunnettu laulaja ja pianisti. Weinberg soitti rumpuja Winstonin esikoisalbumilla "My Shining Hour" (2002). Weinberg on jääkiekkojoukkue New Jersey Devilsin innokas kannattaja.
Kapingamarangi
Kapingamarangi ("Greenwich Island") on atolli Mikronesian liittovaltiossa. Se sijaitsee valtion eteläisissä osissa. Atolli on osa Karoliinien saaristoa.
Vuosina 1916-1918 noin 90 Kapingamarangin asukkaista muutti kuivuutta pakoon Ponapen saarelle, jossa he perustivat Porakietin kylän.
Toisen maailmansodan aikana atolli oli Japanin hallussa ja Yhdysvaltain armeijan pommitusten kohteena.
Kapingamarangi on yhdessä Nukuoron kanssa sijainniltaan Mikronesian liittovaltion syrjäisin atolli. Kapingamarangin lähin naapurisaari on Nukuoro. 
Vuonna 2010 atollilla eli asukkaita 350 ja heitä kutsutaan nimellä "kapinga". Kapingamarangilaisten tärkein elinkeino on kalastaminen. Saarella viljellään myös banaania.
Vaikka Kapingamarangi kuuluu maantieteellisesti Mikronesiaan, atollin asukkaat puhuvat polynesialaiseen kieliryhmään kuuluvaa kapingamarangin kieltä. Sen läheisin sukulaiskieli on nukuoro.
Bernhard Riemann
Georg Friedrich Bernhard Riemann (17. syyskuuta 1826 – 20. heinäkuuta 1866) oli saksalainen matemaatikko. Hän antoi tärkeän panoksen analyysin ja differentiaaligeometrian aloille.
Muun muassa Riemannin integraali, Riemannin monisto, Cauchyn–Riemannin yhtälö ja Riemannin zeta-funktio kantavat hänen nimeään.
Riemannin vuonna 1851 valmistunut väitöskirja käsitteli kompleksimuuttujan kompleksilukuarvoisia funktioita. Sen tärkeimmät tulokset ovat "Riemannin kuvauslause", jonka mukaan mikä hyvänsä tason yhdesti yhtenäinen alue voidaan kuvata mille hyvänsä toiselle yhdesti yhtenäiselle alueelle "konformisesti", eli paikallisesti ja mikroskooppisesti yhdenmuotoisuuskuvauksella, joka on myös bijektio. Väitöskirjan kauaskantoisin oivallus oli se, että kompleksimuuttujien funktioden yhteydessä usein vastaan tuleva funktion monikäsitteisyys voidaan torjua tulkitsemalla funktion määrittelyjoukko tasoa mahdollisesti useaan kertaan peittäväksi pinnaksi. Tällaisia pintoja on sittemmin ruvettu nimittämään "Riemannin pinnoiksi", ja niiden ominaisuuksien selvittely on ollut topologiaksi kutsutun matematiikan alan keskeisimpiä lähtökohtia.
Reaalimuuttujan funktioiden teoriaan Riemann toi uuden integraalikäsitteen, joka mahdollisti myös monien epäjatkuvien funktioiden integroimisen.
Riemannin syvällinen panos geometriaan sisältyy hänen vuonna 1854 Göttingenin yliopiston dosentuuria varten pitämäänsä luentoon "Über die Hypthese welche der Geometrie zugrunde liegen". Riemannin näkemys geometriasta, jonka luonne saattaa vaihtua avaruuden eri paikoissa, tuli merkittäväksi Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian myötä.
Riemann esitti vuonna 1859 tutkimuksen alkulukujen lukumäärästä. Hän palautti ongelmansa kysymykseen ns. ζ-funktion nollakohtien sijainnista kompleksitasossa. Kysymys on edelleen avoin, ja sitä pidetään matematiikan kuuluisimpana avoimena ongelmana.
Riemann omisti voimakkaan intuitiivisen kyvyn nähdä matematiikan ongelmien taakse. Hänen tutkimustensa täsmällisyyttä kohtaan esitettiin aiheellista kritiikkiä. Myöhempi tutkimus on kuitenkin yleensä pystynyt paikkaamaan Riemannin päätteilyissä ilmenneitä aukkoja.
Riemann kuoli verrattain nuorena keuhkotautiin Italiassa, jonne hän oli matkustanut etsimään paremman ilmaston tervehdyttäviä vaikutuksia.
Nukuoro
Nukuoro on Pohnpein osavaltioon kuuluva atolli Mikronesian liittovaltiossa.
Arkeologisten kaivausten perusteella Nukuoro on asutettu viimeistään 700-luvulla. Suullisen perimätiedon mukaan saaren asutti ensin Samoan saaristosta lähtenyt kahden kanootin ryhmä, jota johti päällikkö Wawe. Eurooppalaiset löysivät saaret 18. helmikuuta 1806, kun Juan Bautista Monteverde oli matkalla Manilasta Limaan. 1830-luvulta alkaen saarella tehtiin kauppaa eurooppalaisten kanssa. Vuodesta 1850 lähtien lähetyssaarnaajat vierailivat saarilla säännöllisesti. Kristinuskon tulon myötä saaren alkuperäinen kulttuuri ja uskonto pääosin hävisi; esimerkiksi saarella aiemmin sijainnut temppeli ja pyhä maa oli korvattu kirkolla vuosien 1902-1905 välillä.
Nukuorossa oli vuonna 2010 yhteensä 210 asukasta. Puhutuin kieli on polynesialaisiin kieliryhmiin kuuluva nukuoron kieli, joka on läheistä sukua kapingamarangille.
Saaren pääelinkeinot koostuvat kalastuksesta ja maanviljelystä.
Nukuoron kieli
Nukuoro on austronesialainen kieli, jota puhutaan Mikronesian liittovaltiossa. Sitä puhuu äidinkielenään lähes 1 000 ihmistä. Heistä hieman alle 900 asuu Nukuoron atollilla ja loput Ponapessa. Nukuoro on läheisintä sukua kapingaramangin kielelle, jonka kanssa 55% sanastosta on yhteistä. Etenkin iäkkäämpi väestö puhuu myös pohnpein kieltä.
Nukuorossa on 10 konsonanttia /p k t m n ŋ s r h v/. ŋ tarkoittaa äng-äännettä.
Kielessä ovat tapahtuneet seuraavat äänteenmuutokset: *f > h, h > 0 (hävinnyt), l > r, w > v ja ' > 0. ' tarkoittaa kielestä hävinnyttä glottaaliklusiilia.
John Tavener
Sir John Tavener (28. tammikuuta 1944 Lontoo – 12. marraskuuta 2013) oli brittiläinen säveltäjä, joka on tunnettu erityisesti kuoroteoksistaan.
John Tavener opiskeli sävellystä Royal Academy of Musicissa. Hänen ensimmäinen suurta julkisuutta saanut teoksensa "The Whale" valmistui pian opintojen päättymisen jälkeen vuonna 1968. Tätä seuranneet teokset "In Alium", "Celtic Requiem" ja "Ultimatos Ritos" nostivat hänet pian Ison-Britannian eturivin säveltäjäksi.
Vuonna 1977 John Tavener liittyi ortodoksiseen kirkkoon, jolla oli merkittävä vaikutus hänen myöhempiin teoksiinsa. Tavernerin teoksissa lainataan usein kreikkalaisia ja venäläisiä ortodoksisen kirkkomusiikin melodioita ja rakenteita ja monet ortodoksisen mystiikan käsitteet ovat keskeisellä sijalla Tavernerin musiikissa.
John Tavener aateloitiin vuonna 2000 palveluksistaan musiikille.
Tavener oli merkittävimpiä brittiläisiä nykymusiikin säveltäjiä. Tunnetuimpia hänen sävellyksistään ovat "The Lamb" William Blaken runoon sekä prinsessa Dianan hautajaisissa esitetty "Song for Athene".
Vatukat
Vatukat ("Rubus") on ruusukasveihin ("Rosaceae") kuuluva suku. Sukuun kuuluvien varret ovat piikkiset kuten ruusuilla. Lehdet ovat yleensä kolmi-, viisi- tai seitsensormisia. lehdykät sahalaitaiset. Tyypillisiä suvulle ovat marjaa muistuttavat hedelmystöt, jotka koostuvat useista pinkeäpintaisista pienistä pallomaisista luumarjoista, joiden sisällä siemenet ovat.
Konna (kirjallisuus)
Konna (myös "huijari, petturi, roisto, rosvo, voro, kelmi, lurjus, pahis, varas, vihollinen, rikollinen") on tarinassa sankarin päävastustaja. Konna on yleensä juonen kannalta välttämätön, sillä hän estää sankaria pääsemästä tavoitteisiinsa, mistä syntyy koko tarinan jännite. Konna kuvataan yleensä pahaksi tai ainakin sellaiseksi henkilöksi, joka toimii väärin tai epäoikeudenmukaisesti.
Monesti konnia pidetään mielenkiintoisempina kuin sankareita, sillä sankarin liikkumavara on yleensä rajoitetumpi. Usein vaikuttava konna onkin onnistuneen tarinan tärkeimpiä tekijöitä.
Lahja
Lahjan antaminen eli "lahjoittaminen" on tavaran, rahan tai palveluksen luovuttaminen toiselle henkilölle tai organisaatiolle vastikkeetta. Sanaa lahja käytetään myös täten luovutetusta esineestä. Lahja voi olla mitä tahansa, joka tekee toisen iloiseksi tai vähemmän surulliseksi. Lahjoja annetaan yleisimmin juhlapäivinä kuten jouluna, syntymäpäivänä tai nimipäivänä. Annettaessa lahjaa eri kulttuurin edustajalle kannattaa ottaa huomioon toisen kulttuurin tavat.
On esitetty, että ns. elämyslahjojen (esim. kylpyläloma) suosio olisi Suomessa nousussa tavaralahjojen kustannuksella. Elämyslahjoja toivovat Suomessa muita enemmän naiset ja eteläsuomalaiset. Elämyslahjojen riskinä on pidetty sitä, että lahja osoittautuisi pettymykseksi lahjansaajalle, joka odotti toisenlaista lahjaa.
Lahja eli lahjoitus on oikeustoimi, jolla joku luovuttaa tai sitoutuu luovuttamaan vastikkeetta toiselle esineen, oikeuden tai omaisuusarvon. Lahjaa verotetaan Suomessa lahjaverolla.
Tietokirjailija Helena Valosen mukaan rahalahja sopii parhaiten nuorille saajille. Helsingin Sanomien lukijat pitivät sopivana rippi- tai ylioppilaslahjana yleisimmin 20-50 euroa, häälahjana ystävälle 50-80 euroa ja läheiselle sukulaiselle 80-100 euroa.
Suupohjan rata
Suupohjan rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Seinäjoelta Kaskisiin. Kauhajoen Aronkylässä etelälounaaseen kulkeva rata kääntyy n. 90° länsiluoteeseen. Rata valmistui vuonna 1913. Rata haarautui alun perin Teuvan Perälästä myös Kristiinankaupunkiin, mutta tämä osuus lakkautettiin vuonna 1982. Henkilöliikenne Kristiinankaupunkiin lakkautettiin 1968. Henkilöliikenne Perälän asemalta Kaskisiin oli lakkautettu jo vuonna 1965. Seinäjoen ja Kaskisten välillä on tavaraliikennettä. Rata on yksiraiteinen, huonokuntoinen ja sähköistämätön.
Vuonna 2014 Kaskisten ratatyöryhmä esitteli kannanottonsa radan kunnostuksesta silloiselle liikenne- ja kuntaministeri Paula Risikolle.
Tattarisuo
Tattarisuo () on Koillis-Helsingissä sijaitseva teollisuusalue Helsinki-Malmin lentoaseman itäpuolella Suurmetsän kaupunginosassa. Tattarisuo kuuluu Puistolan peruspiiriin. Alueella asuu 17 ihmistä (2014 alussa) ja siellä on 1 135 työpaikkaa (31.12.2012). Nimi "tattar" viittaa tattareihin, joka oli aikanaan Ruotsissa ja Suomessa käytetty nimitys romaneista. Paikannimi Tattarmossen tunnetaan jo 1770-luvulta.
Alueella on pienteollisuutta ja varastoja. Pientyöpaikka-alueella on autokorjaamoja ja autopurkamoja, rakennus- ja antiikkiliikkeitä sekä romufirmoja. Tattarisuolla sijaitsee myös muun muassa Tattarisuon autokatsastus ja karting-rata. Tattarisuon alue siirtyi Helsingin kaupunkiin vuoden 1946 suuressa alueliitoksessa ja sen asemakaava vahvistettiin vuonna 1960. Koska Tattarisuolla toimii lukuisia autoalan yrityksiä, alueen kadut on nimetty auton ja sen laitteiden mukaan.
1970-luvun lopulta lähtien, jolloin alueen ulkoilupolku tuli käyttöön, on Tattarisuon alue ollut lintuharrastajien suuressa suosiossa.
Tattarisuon metsittynyt lounaisosa onkin yksi Helsingin parhaista pesimälinnuston alueista.
Alueesta on erotettu omaksi osakseen uusi Alppikylän asuinalue.
Tattarisuota palvelevat Tattariharjuntietä kulkevat bussit. Linja 69 kulkee Jakomäen ja Malmin suuntiin ja 77 Rautatientorin ja Jakomäen suuntiin. Alueen pohjoispuolta palvelee linja 553 joka kulkee Malmin ja Hakunilan suuntiin.
Kirveslinja
Kirveslinja on käsite, jota on käytetty puhuttaessa Suomen kommunistisen puolueen (SKP) enemmistöläisestä johdosta 1980-luvun alkupuolella, jolloin vähemmistöläiset erotettiin vuosien riitelyn jälkeen kokonaan puolueesta. SKP:n opposition (ns. taistolaiset) mukaan erottamisia ajaneet halusivat "leikata puolueen keskeltä halki kuin puun kirveellä". Nimitys liitetään varsinkin puolueen puheenjohtaja Arvo Aaltoon ja puoluesihteeri Aarno Aitamurtoon.
1970-luvun lopussa SKP:n enemmistön piirissä alkoi nousta yhä voimakkaammaksi käsitys, ettei yhtenäisyystunnuksin esiintynyt puolueoppositio tosiasiassa halunnut yhtenäisyyttä. Tämä näkyi muun muassa vaatimuksena “sääntöjen palauttamisesta”, jolla viitattiin vuoden 1970 sovittuun "osapuolisopimukseen", jolla oppositiolle taattiin edustus puolueen päättävissä elimissä. Osa enemmistöläisistä halusi opposition erillistoiminnasta suivaantuneena erottaa koko opposition ja näiden kanssa turhan sopuisiksi ryhtyneet. Enemmistön ja vähemmistön väliin syntyi puolueen hajottamista vastustanut kolmaslinjalaisuus, jota edustanut Jouko Kajanoja toimi SKP:n puheenjohtajana 1982–1984. Kolmaslinjalaiset kuitenkin epäonnistuivat puolueen hajoamisen estämisessä.
Erityisen vahva kannatus kirveslinjalla oli ssä, josta myös Aalto oli lähtöisin. Oululaisen Kansan Tahto -lehden (SKDL:n pohjoissuomalainen äänenkannattaja) päätoimittaja Into Kangas oli kirveslinjan toinen henkilöitymä. Konkreettinen hajaannus näkyi Lapin piirissä jo ennen koko SKP:n hajoamista, sillä lappilainen kansanedustaja Esko-Juhani Tennilä suljettiin pois SKDL:n listoilta jo eduskuntavaaleissa 1983, vaikka hänet oli jäsenäänestyksessä listoille valittu. Tennilä pääsi eduskuntaan omalta listaltaan, jolloin hänen kannattajansa julistivat kirveen "takavarikoiduksi". Muita tunnettuja kirveslinjalaisia olivat mm. Mikko Ekorre ja Arvo Kemppainen.
Aalto nousi SKP:n puheenjohtajaksi 20. edustajakokouksessa 1984. Tämän jälkeen opposition hallussa olleet puoluejärjestöt erotettiin vuosina 1985–1986 ja vähemmistö joutui vastentahtoisesti lähtemään puolueesta. Kirveslinjalainen puoluejohto tuli myöhemmin tunnetuksi myös huonoista sijoituksista, joiden seurauksena suurin osa puolueen varoista menetettiin. Aalto joutui tämän vuoksi jättämään puheenjohtajan tehtävät 1988.
Ennusmerkki
Ennusmerkki eli enne tarkoittaa kansanperinteen tai jonkin mystiikan tai näennäistieteen oppisuunnan tuntemaa luonnossa tai ihmisissä havaittavaa merkkiä (ilmiötä tai asiaa), jonka uskotaan kertovan tulevasta, mutta jossa ei ole nähtävissä luonnollista syy-yhteyttä merkin ja ennustetun tapahtuman välillä. Ennusmerkin ja ennustetun tapahtuman välinen yhteys uskotaan siis usein olevan yliluonnollinen. Joillekin ennusmerkeille on löytynyt luonnollinen selitys, jonka jälkeen niitä ei ole enää pidetty perinteisessä mielessä ennusmerkkeinä. Eräs tällainen on joidenkin vanhusten "luiden kolotus" ennen myrskyä, jonka tiedetään nykyisin johtuvan korkeapaineesta.
Ennusmerkkejä eivät ole selittämättömät, intuitioon perustuvat käsitykset tai näyt siitä, mitä tulee tapahtumaan. Ennusmerkit ovat kaikkien nähtävissä luonnossa, joskin ne täytyy "lukea" ja tulkita aina tietyn perinteen mukaan tai liittää omakohtaisesti johonkin mahdollisesti tulevaan tapahtumaan.
Yliluonnollisten ennusmerkkien olemassaolosta käydään edelleen tieteellistä keskustelua, mutta yleisesti niitä ei pidetä todistettuina.
Enteellä voidaan tarkoittaa myös tulevasta kertovaa näkyä kuten enneunta, tai sellaista merkkiä, josta syy-yhteys on järkeiltävissä tai tieteen todistama.
Ympäristövaliokunta
Ympäristövaliokunta (YmV) on yksi eduskunnan valiokunnista. Sen tehtävänä on käsitellä ympäristön- ja luonnonsuojelua, jätehuoltoa, vesilainsäädäntöä sekä myös asumista, kaavoitusta ja rakentamista koskevat asiat, esimerkiksi laatia mietintö valtioneuvoston tai kansanedustajien ympäristö- tai asumisasioihin liittyvistä lakialoitteista.
Ympäristövaliokunnassa on 17 jäsentä ja 9 varajäsentä. Se kokoontuu tavallisesti neljä kertaa viikossa.
Perustuslakivaliokunta
Perustuslakivaliokunta (PeV) on yksi eduskunnan valiokunnista. Sen tehtävänä on valmistella perustuslakia sekä muuta perustuslain kanssa läheisessä asiayhteydessä olevaa lainsäädäntöä. Perustuslakivaliokunta antaa lausunnon perustuslain säätämisjärjestyksessä säädettävistä lakiesityksistä ja arvioi käsiteltäväkseen lähetettävien lakiesitysten perustuslainmukaisuutta ja sitä, miten ne suhtautuvat Suomen allekirjoittamiin kansainvälisiin ihmioikeussopimuksiin. Lisäksi perustuslakivaliokunta tarkastaa esitykset eduskunnan työjärjestykseksi ja vaalisäännöksi sekä eduskunnan oikeusasiamiehen johtosäännöksi. Perustuslakivaliokunta toteuttaa perustuslain ennakkovalvontaa.
Perustuslakivaliokunta käsittelee hallituksen toimenpidekertomuksen sekä oikeuskanslerin ja eduskunnan oikeusasiamiehen kertomukset. Lisäksi valiokunta arvioi eduskunnan oikeusasiamiehen ja apulaisoikeusasiamiehen vaaliin ilmoittautuneet henkilöt.
Valiokunta valmistelee myös ns. ministerivastuuasiat sekä käsittelee vaalilainsäädäntöä, ylimpiä valtioelimiä ja Ahvenanmaan itsehallintoa koskevat asiat. Myös kansalaisuus-, kieli- ja puoluelainsäädäntö kuuluu perustuslakivaliokunnalle.
Perustuslakivaliokunnassa on 17 jäsentä ja 9 varajäsentä. Se kokoontuu tavallisesti neljä kertaa viikossa.
Perustuslakivaliokunnasta tuli pysyvä lakimääräinen valiokunta vuoden 1906 eduskuntauudistuksessa.
Suomi on ainoa maa maailmassa, jossa perustuslakituomioistuimen tehtäviä hoitaa parlamentaarikkojen perustuslakivaliokunta. Valtiotieteen tohtori Jukka Tarkka pitää puoluepoliittisesti nimitettyä perustuslakivaliokuntaa ongelmana, kun kansanedustajat säätävät lakeja ja toimivat perustuslain tuomareina. Hän haluaisi sen tilalle riippumattoman perustuslakituomioistuimen, kuten Saksassa. Myös Eero Heinäluoma näkee sellaiselle perusteita.
Presidentti Sauli Niinistö puolsi selvitystä perustuslakituomioistuimen perustamisesta. Ulkoministeri Timo Soini ja RKP:n puheenjohtaja Anna-Maja Henriksson ovat puoltaneet ja pääministeri Juha Sipilä ja valtionvarainministeri Petteri Orpo vastustaneet.
Helsingin Sanomien toimittaja Teemu Luukan mukaan perustuslakivaliokunta näyttää kieltävän terveydenhoitokulujen kasvun rajoittamisen tasolle 0,9 %/vuosi, kutsuen sitä riittämättömäksi perustuslakiin vedoten. Luukka ihmettelee, miksi juuri tuo taso on riittämätön ja voitaisiinko samaan päätyä, jos terveysmenoihin käytettäisiinkin jo nyt 10 miljardia euroa enemmän tai vähemmän, ja miksi perustuslakiasiantuntijat olisivat oikein taho päättämään julkisten varojen käytöstä.
Nolla nolla nolla
Nolla nolla nolla on helsinkiläinen punkyhtye, joka perustettiin vuonna 1979. Yhtyeen ensimmäinen kokoonpano toimi aktiivisesti vuoteen 1982. Tällöin yhtyeen jäseniä olivat edesmenneen laulaja-lauluntekijä Jore Vastelinin lisäksi Ykä Knuuttila (rummut), Make Timonen (kitara), Haba Ehrström (bassokitara) sekä Pete Ehrström (kitara). Nolla nolla nolla teki paluun vuonna 2012 laulajanaan Klaus Edvards.
Nolla nolla nollan treenipaikka oli Korkeavuorenkadun pommisuoja. Ensimmäisen keikkansa yhtye teki loppuvuodesta 1979 Herttoniemen nuorisotalolla bändikilpailussa. Maaliskuussa 1980 yhtye osallistui Rockin SM-kilpailujen esikarsintoihin Lepakossa ja sijoittui viiden parhaan joukkoon. Yhtyeen jäsenet olivat alaikäisiä, mikä siihen aikaan rajoitti keikkojen saantia. Marraskuussa 1981 tämä kokoonpano teki varsinaisen toimintansa aikaisen ainoan levytyksen, "Oodeja simasuille" -EP-levyn. Levyn julkaisi Ari Kuittisen Maaemo-levy-yhtiö. Kuittisella oli myös yhteinen bändi, Cläk, Make Timosen ja Haba Ehrströnin kanssa. Levy nauhoitettiin Helsingissä Aarno Ranisen studiolla. Vuonna 1982 yhtyeen rivit alkoivat rakoilla, ja 21. huhtikuuta yhtye soitti viimeisen keikkansa, Lepakossa "Jalankulkijat jäävät suosiolla alle" -konsertissa Laman ja Neurovision kanssa.
Vuonna 1984 Nolla nolla nolla kokoontui yhdelle keikalle, "Punk elää" -teemailtaan. Keikan jälkeen yhtye sai mahdollisuuden albumin äänittämiseen. Pete Ehrström oli armeijassa ja ei osallistunut levyn tekoon. Love Kustannus julkaisi levyn "Nolla nolla nolla" samana vuonna.
Yhtye soitti joulukuussa 1993 Joren muistokonsertissa. Vuonna 1996 Love Kustannus julkaisi "Tänään täällä, huomenna poissa" -kokoelman, joka sisälsi koko yhtyeen julkaistun tuotannon ja muutamia ennen julkaisemattomia demoja ja live-esityksiä.
Vuonna 2012 Nolla nolla nolla teki muutamia keikkoja laulajanaan Klaus Edvards ja Svart Records uudelleenjulkaisi "Nolla nolla nolla" -albumin ja "Oodeja simasuille" -EP:n vinyylilevyinä. Toukokuussa 2015 yhtye julkaisi "Päinkävelijä"-EP:n ja marraskuussa 2016 albumin "Pahaa".
Mayakalenteri
Mayakalenteri on mayojen ennen eurooppalaisten tuloa käyttämä kalenterijärjestelmä. Se koostuu kolmesta eri kalenterista, jotka ovat nimeltään pitkälasku, tzolkin ja haab. Tzolkinia vastaava järjestelmä tunnetaan kaikilta Keski-Amerikan kansoilta, ja useimmille myös 52-vuotinen kalenterikierros on tärkeä. Asteekkien kalenteri on lähes sama kuin mayakalenteri, ja lähinnä päivien ja jaksojen nimitykset poikkeavat.
Pitkälasku on yksinkertaisesti päivälaskuri, jota kasvatetaan yhdellä joka vuorokausi. Laskurin lukumerkintä koostuu viidestä numerosta, jotka ovat välillä 0–19 (paitsi uinal, joka on välillä 0–17). Yksiköt ovat pienimmästä suurimpaan seuraavasti:Tzolkin- ja haab-päiväykset voi laskea suhteellisen helposti pitkälaskupäiväyksen perusteella.
Pitkälaskun alkuajankohta (päivä 0.0.0.0.0 tai 13.0.0.0.0) on elokuun 11. tai 13. päivä vuonna 3114 eaa. Pitkälaskun täysi kierros koostuu kolmestatoista baktunista, joten sen loppupäiväksi voidaan laskea joulukuun 21. tai 23. päivä vuonna 2012. Joulukuun 21. päivä on myös talvipäivänseisaus. Sen jälkeen alkaa uusi pitkänlaskun kierros.
Pitkälaskun merkintätapa muistuttaa lukujärjestelmien paikkamerkintää. Mayat kuitenkin kiersivät monin tavoin nolla-merkin puuttumisesta johtuvat ongelmat. Vasta vuonna 357 jaa. pystytettiin Uaxactúniin steela numero 18, jossa nolla esiintyy ensimmäisen kerran.
Haab-kalenteri perustuu 365 päivän mittaiseen kierrokseen, joka koostuu kahdeksastatoista 20-päiväisestä "kuukaudesta" ja niiden jälkeisestä viisipäiväisestä "wayeb"-ajasta.
"Kuukausiin" viitataan nimillä, jotka ovat pop, uo, zip, zotz, tzec, xul, yaxkin, mol, chen, yax, zac, ceh, mac, kankin, muan, pax, kayab ja cumku.
Päiviin viitataan numeroilla, jotka alkavat nollasta ja päättyvät 19:een, joskin osa piti "nollapäivää" edellisen "kuukauden" kahdentenakymmenentenä päivänä.
Tzolkin perustuu kahteen rinnakkaiseen jaksoon, joiden pituudet ovat 13 ja 20 päivää. 13 päivän jaksoon viitataan numeroilla 1–13, ja 20 päivän jaksoon nimillä, jotka ovat järjestyksessä imix, ik, akbal, kan, chicchan, cimi, manik, lamat, muluc, oc, chuen, eb, ben, ix, men, cib, caban, etznab, caunac, ahau.
Tzolkin-jakson ensimmäinen päivä on "1 imix", jota seuraavat päivät ovat "2 ik", "3 akbal", "4 kan" jne. Tzolkin-kierros kahden "1 imix" -päivän välillä kestää 260 vuorokautta, minkä aikana jokainen numero ehtii yhdistyä jokaiseen nimeen.
Kalenterikierros on haabin ja tzolkinin yhteiskierros, jonka kesto on 52 haab-vuotta. Tänä aikana jokainen mahdollinen haab-päivä ehtii yhdistyä jokaiseen mahdolliseen tzolkin-päivään.
Joissakin New age -kulteissa pitkänlaskun kierroksen päättymistä 2012 pidettiin maailmanlopun ajankohtana. Mayakalenterin mukaan sen jälkeen alkoi kuitenkin uusi pitkänlaskun kierros.
Mayojen ainoa tunnettu viittaus maailmanloppuun löytyy Dresdenin koodeksina tunnetusta käsikirjoituksesta. Se mainitsee myös ajankohdan "5Eb", jolloin vedenpaisumus tuhoaisi maailman. Tutkijoilla ei kuitenkaan ole käsitystä, mihin ajankohtaan tällä viitataan.
Työelämä- ja tasa-arvovaliokunta
Työelämä- ja tasa-arvovaliokunta (TyV) on yksi eduskunnan valiokunnista. Sen tehtävänä on käsitellä työympäristöä, työterveyshuoltoa, työvoimaa ja työllisyyttä, osallistumisjärjestelmiä sekä tasa-arvokysymyksiä ja siviilipalvelua käsittelevät asiat. Lisäksi valiokunta käsittelee suurimman osan säteilyvalvontaa ja kemikaaleja koskevista asioista. Valiokunta laatii esimerkiksi mietinnön valtioneuvoston tai kansanedustajien työelämään tai tasa-arvokysymyksiin liittyvistä lakiesityksistä.
Työelämä- ja tasa-arvovaliokunnassa on 17 jäsentä ja 9 varajäsentä. Se kokoontuu tavallisesti neljä kertaa viikossa.
1. maaliskuuta 2003 asti valiokunnan nimi oli "työ- ja tasa-arvoasiainvaliokunta".
Black Flag
Black Flag oli yhdysvaltalainen hardcore punk -yhtye. Sen perusti Greg Ginn Kaliforniassa vuonna 1976. Ginn oli yhtyeen ainoa koko ajan mukana ollut jäsen, kitaristi ja hän suurimmaksi osaksi teki yhtyeen kappaleet.
Black Flagin musiikki oli omintakeinen yhdistelmä suoraviivaista punkkia ja atonaalisia ja mikrotonaanilisia kitarasooloja sekä tempon vaihtelua. Yhtye sovitti myöhemmässä tuotannossaan kappaleihinsa elementtejä jazzista ja nykyaikaisesta taidemusiikista. Kappaleet käsittelivät usein eristäytymistä, neurooseja ja vainoharhaisuutta.
Black Flag on edelleen arvostettu yhtye ja sen jäsenet toimivat musiikin parissa. Tunnetuimpana Black Flagin pitkäaikaisin laulaja Henry Rollins.
Neitsyt Marian ylistysvirsi
Neitsyt Marian ylistysvirsi (myös "Marian kiitosvirsi "tai "Marian kiitoslaulu", ) on nimitys Luukkaan evankeliumin ensimmäisessä luvussa (jakeet 46–55) olevalle runoelmalle, jonka Maria lausuu Elisabetille, Johannes Kastajan äidille.
Latinaksi (Vulgata):
Katolisessa ja luterilaisessa hetkirukousperinteessä magnificat luetaan ehtoopalveluksessa eli vesperissä. Ortodoksisessa perinteessä se luetaan aamupalveluksessa siten, että jokaisen säkeen väliin lisätään:
Monet säveltäjät ovat säveltäneet Magnification tekstin. Muun muassa J. S. Bach, Claudio Monteverdi ("Vespro Della Beata Verginen" osana), Wolfgang Amadeus Mozart ("Vesperae de Dominican" osana), Antonio Vivaldi, Johann Kuhnau, Jan Dismas Zelenka, Charles Villiers Stanford, Sergei Rahmaninov (osana vigiliapalvelustaan), Einojuhani Rautavaara, John Rutter ja Pekka Kostiainen ovat säveltäneet oman versionsa.
Suomalaisessa virsikirjassa on Marian kiitosvirrestä mukaelmana virsi 50, "Jumalaa kiittää sieluni". Sen sävel on sama kuin jouluvirressä Enkeli taivaan.
Fahd
Fahd ibn ʿAbd al-ʿAzīz al-Saʿūd (, luultavasti 1923 Riad – 1. elokuuta 2005) oli Saudi-Arabian kuningas ja pääministeri vuodesta 1982 veljensä, kuningas Khaledin kuoleman jälkeen.
Fahd oli vanhin Saudi-Arabian perustajan kuningas Abd-ul-Aziz III:n (Ibn Saud) ja hänen lempivaimonsa, Hassa bint Ahmadi al-Sudayrin seitsemästä pojasta. Hän aloitti hallintotehtävänsä veljensä Feisalin, silloisen ulkoministerin alaisena. He olivat mukana allekirjoittamassa YK:n peruskirjaa 1945. 30-vuotiaana Fahdista tuli koulutusministeri ja 1962 sisäministeri. Feisal nousi valtaistuimelle 1964. Kun Khaledista tuli kuningas veljensä murhan jälkeen 1975, Fahdista tuli kruununprinssi ja varapääministeri.
Noustuaan kruununprinssiksi Fahd yritti muuttaa mainettaan vakavampaan suuntaan. Nuorempana hän oli ollut taipuvainen uhkapeleihin. Hänestä tuli kuningas Khaledin kuoltua 1982.
Fahd osallistui hallintokautensa alkuvuosina Lähi-idän ja kansainvälisiin asioihin edeltäjiään enemmän. Hän pyrki välittämään 15-vuotista Libanonin sisällissotaa. Vuonna 1981 hän suunnitteli rauhansuunnitelman, jonka Arabiliitto otti käyttöön. Fahd liittoutui 1990 läheisesti Yhdysvaltojen kanssa Irakin vallattua Kuwaitin, ja salli sotilastukikohdan perustamisen Saudi-Arabiaan. Toisaalta
ääri-islamilainen Saudi-Arabia tuki mm. Talibania ja tunnusti sen hallinnon. Persianlahden sodan jälkeen maassa järjestäytyi ensi kerran yksinvaltaa ja kuningashuonetta arvosteleva oppositio.
Fahd kärsi vakavan sairauskohtauksen marraskuussa 1995 ja estyi hoitamasta tehtäviään. Tämän jälkeen hänen velipuolensa, kruununprinssi Abdullah, toimi käytännössä maan valtionhoitajana.
27. toukokuuta 2005 hallitus ilmoitti Fahdin joutumisesta sairaalaan ja ilmoitti hänen tilansa olevan vakava. Lopulta 1. elokuuta Saudi-Arabian televisio ilmoitti kuninkaan kuolleen. Kruununprinssi Abdullah nimitettiin virallisesti uudeksi kuninkaaksi.
Khalid (Saudi-Arabia)
Khalid (, s. 1913, Riad – k. 13. kesäkuuta 1982) oli Saudi-Arabian kuningas 1975–1982.
Khalid nimettiin kruununprinssiksi 1965, kun hänen vanhempi veljensä Muhammad ibn Abdilaziz kieltäytyi. Khalid oli sairaalloinen ja hänen nousuaan valtaistuimelle epäiltiin.
Hän seurasi velipuoltaan Faisalia kuninkaana 1975 tämän murhan jälkeen. Hän ei ollut juurikaan kiinnostunut politiikasta, vaan jätti hallintotehtävät veljelleen Fahdille. Tästä huolimatta hän oli suosittu hallitsija.
Hänen huomattavimmaksi suunnitelmakseen jäi toinen viisivuotissuunnitelma infastruktuurin ja terveydenhuollon parantamiseksi. Hän kutsui maahan myös suuren määrän vierastyöläisiä.
Mikael Aleksandrovitš Romanov
Suuriruhtinas Mikael Aleksandrovitš Romanov (; 4. joulukuuta 1878 – 12. kesäkuuta 1918) oli Aleksanteri III:n ja Maria Fjodorovnan poika ja keisari Nikolai II:n veli. Mikaelin isoisä oli Aleksanteri II.
Nikolain lisäksi Mikaelilla oli 4 sisarustaVeljensä Georgin kuoleman jälkeen vuonna 1899 Mikaelistä tuli kruununperillinen kunnes Nikolaille syntyi poika, Aleksei, vuonna 1904.
Mikael aloitti suhteen Natalja Sergejevna Wulffertin (os. Šeremetervskaja), kahdesti eronneen aatelittoman naisen kanssa. He saivat pojan Georgin vuonna 1910. Mikael nimesi pojan veljensä Georgi Aleksandrovitš Romanovin mukaan. Georgi tunnettiin nimellä kreivi Brasov ja hän kuoli auto-onnettomuudessa 22. heinäkuuta vuonna 1931.
Mikael matkusti naisen kanssa ulkomaille ja he menivät salaa naimisiin Wienissä Pyhän Savvan serbialaisessa kirkossa 30. lokakuuta 1911. Ulkomaiset tiedustelupalvelut kuitenkin jäljittivät paria tiukasti ja Mikael menetti perintöruhtinas Aleksein syntymän jälkeen vuonna 1904 saamansa sijaishallitsijan arvonimen, eikä saanut palata kotimaahansa.
Mikael sai palata Venäjälle sodan sytyttyä. Hänen vaimonsa käytti nyt arvonimeä "kreivitär Brasova". Hän puheli duuman vasemmistoedustajien kanssa, jopa asioita, joista kuka tahansa muu olisi kyyditty pariksikymmeneksi vuodeksi Siperiaan. Suuriruhtinas Mikael komensi ensimmäisessä maailmansodassa ratsuväen "Villiä divisioonaa" ja palkittiin Pyhän Yrjön ristillä.
Nikolai II luopui kruunusta veljensä hyväksi Pihkovassa 15. maaliskuuta 1917. Seuraavana päivänä Mikael allekirjoitti Pietarissa manifestin, jossa hän sanoi suostuvansa hallitsijaksi vain, jos perustuslakia säätävä kokous niin päättäisi. Mikaelin manifesti:
Historioitsijat eivät ole yksimielisiä siitä, oliko Mikael viimeinen keisari, Mikael II. Toisten mielestä hänestä tuli keisari Nikolai II:n luovuttua kruunusta. Toisten mielestä hänestä olisi tullut keisari vain hyväksyessään aseman. Oli tai ei, hänen valtansa olisi kestänyt vain päivän, ja kysymyksestä tuli teoreettinen, kun monarkia "de facto" lopetettiin.
Luotettavimpien arkistolähteiden mukaan Mikael teloitettiin Permin lähistöllä 12. kesäkuuta 1918 Permin Tšekan käskystä.
Ukonvirva
Ukonvirva on valoilmiö, jossa korkeisiin rakennuksiin, mastoihin tai puihin ukkospilven alla syntyy koronapurkaus. Se on vastaava kuin Elmon tuli merellä laivoissa ja ilmassa lentokoneissa. Ukonvirva näyttäytyy valaisevana sinertävänä hohteena kohteen ympärillä tai kohteessa, usein ikään kuin suihkuten terävien kärkien suuntaisesti ulospäin. Ukonvirva voidaan laskea virvatuliin, jotka ovat joukko kansanperinteen tuntemia erilaisia valoa aikaansaavia ilmiöitä pimeässä.
Elmon tuli
Elmon tuli on laivojen mastoihin ja lentokoneisiin joskus ukkosella syntyvä sähköinen koronapurkaus, joka ilmenee ympäröivänä sinertävänvalkeana hohteena ilman ionisoituessa. Elmon tuli näyttää suihkuavan tai virtaavan terävien esineiden kärjistä. Joskus Elmon tuli rätisee, mutta se ei kuitenkaan polta. Maalla vastaava ilmiö esimerkiksi korkeissa rakennuksissa on ukonvirva.
Elmon tuli on saanut nimensä merenkulkijoiden suojelupyhimyksen "Pyhän Elmon" eli Formian Pyhän Erasmuksen mukaan, joka oli vuonna 303 kuollut Italian Formian katolinen piispa, marttyyri ja pyhimys ja yksi keskiaikaisen kristillisen mytologian 14:stä Pyhästä Auttajasta. Elmon legendan mukaan häntä kidutettiin uskonsa takia monin eri tavoin. Kerran salama iski Elmon lähelle hänen saarnatessaan ja surmasi kaikki muut paitsi Elmon. Siksi Pyhä Elmo voi suojata salamaniskuilta. Elmon kerrottiin jatkaneen saarnaamista salamaniskun jälkeenkin. Merimiehiä koettelivat äkkinäiset myrskyt ja ukonilmat, ja he rukoilivat Pyhää Elmoa. Laivan mastojen huippujen sähköpurkausten katsottiin olevan merkki Elmon suojeluksesta, ja ne tulivat tunnetuksi nimellä Elmon tuli.
Perm
Perm () on kaupunki Kamajoen varrella Uralvuoriston länsirinteellä Permin aluepiirissä Venäjällä itäisimmässä Euroopassa. Se on Permin aluepiirin hallinnollinen keskus.
Perm sijaitsee vanhalla Perman alueella, joka oli alun perin suomalais-ugrilaisten kansojen asuttama. Paikalla tiedetään olleen Jagošihan (Ягошиха) kylä 1600-luvun alkupuolella. Kylään perustettiin kuparisulatto vuonna 1723. Paikkakunta nimettiin Permiksi ja se sai kaupungin aseman 1780 (toisten lähteiden mukaan 1781).
Perm oli vuodesta 1781 lähtien laajan Permin kuvernementin pääkaupunki. Kaupunkiin tuli poliittisista syistä karkoitettuja ihmisiä. Rautatieyhteys kaupunkiin valmistui 1874; rataa jatkettiin pian Siperian rautatieksi.
Vuonna 1940 Perm yhdistettiin läheisen Molotovilikan kaupungin kanssa ja sen nimeksi tuli Molotov. Vuodesta 1957 kaupungin nimenä on ollut jälleen Perm.
5. joulukuuta 2009 kaupungissa sattui tulipalo yökerhossa, jossa kuoli yli sata ihmistä.
Permin asukasluku on vaihdellut viime vuosina miljoonan asukkaan tietämillä. Vuoden 2010 väestönlaskennassa Permin kaupunkipiirikunnan asukasluku oli 991 170, johon sisältyi 8 maaseutuasukasta varsinaisen kaupungin asukkaiden lisäksi. Kaupungin asukasluvun on raportoitu kuitenkin kohonneen 1,001 miljoonaan vuoden 2012 alussa.
Perm on teollisuuskaupunki. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, ase-, kemian-, petrokemian-, metsä-, puunjalostus- ja elintarviketeollisuus sekä öljyntuotanto ja -jalostus. Kaupungissa on myös vesivoimala KamGES (КамГЭС).
Permiläinen Motoviliha (per. 1736) valmistaa mm. panssarivaunujen tykkejä. Yhtiörypäs Permski motostroitelnyi kompleks valmistaa mm. lentokoneiden suihkumoottoreita ja kaasuturbiineja.
Permin matkustajaliikenteen päärautatieasema on Perm-2; kaupungista on rautatieyhteys länteen Kiroviin, itään Nižni Tagiliin ja kaakkoon Jekaterinburgiin. Kaupungissa on myös lentokenttä ja jokisatama.
Perm on merkittävä kulttuuri- ja tiedekaupunki. Permin yliopisto perustettiin 1916.
Permin kuvernementti
Permin kuvernementti (myös "lääni"; ) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1796–1923. Se käsitti Keski- ja Pohjois-Uralin länsi- ja itäpuolella sijaitsevan alueen. Pohjoisessa se rajoittui Vologdan, idässä Tobolskin, etelässä Orenburgin ja Ufan sekä lännessä Vjatkan kuvernementteihin. Hallinnollinen keskus oli Perm. Pinta-ala oli 291 760 neliövirstaa, josta noin 45 % sijaitsi Aasian puolella. Asukkaita oli 1700–1800-lukujen vaihteessa 940 000 ja vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 3,0 miljoonaa henkeä.
Kuvernementti käsitti vuonna 1780 perustetun Permin käskynhaltijakunnan. Se jakautui 12 kihlakuntaan, joiden keskuksia olivat Irbit, Jekaterinburg, Kamyšlov, Krasnoufimsk, Kungur, Ohansk, Osa, Perm, Šadrinsk, Solikamsk, Tšerdyn ja Verhoturje. Asukkaista oli vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 95,2 % talonpoikia ja 6 % kaupunkilaisia. Venäläiset muodostivat väestöstä 89,6 %, tataarit, baškiirit, mišäärit ja teptjaarit 5 %, udmurtit, komit, komipermjakit, marit ja mansit 4 %. Alueen kaivos- ja metalliteollisuudella oli suuri taloudellinen merkitys.
Vuonna 1919 Permin kuvernementista erotettiin Jekaterinburgin kuvernementti, joka käsitti kuusi Uralin itäpuolella sijainnutta kihlakuntaa. Vuonna 1923 Permin kuvernementti liitettiin Uralin alueeseen.
Kessai Note
Kessai Hesa Note (s. 7. elokuuta 1950, Airok, Ailinglaplap) on Marshallinsaarten entinen presidentti. Parlamentti valitsi hänet presidentiksi 3. tammikuuta 2000 ja uudelleen vuonna 2004. Vuonna 2008 seuraajaksi tuli Litokwa Tomeing.
Note valmistui Marshall Islands High Schoolista. Hän on naimisissa Mary Neimoj Yamamuran kanssa ja heillä on viisi lasta.
Note oli Marshallinsaarten ensimmäinen presidentti, joka ei ollut taustaltaan päällikkösuvun jäsen.
Kalkot Mataskelekele
Kalkot Mataskelekele on vanuatualainen poliitikko ja maan entinen presidentti. Hänet valittiin presidentiksi 16. elokuuta 2004 ja hänen virkakautensa loppui 16. elokuuta 2009. Mataskelekeleä seurasi väliaikaisena presidenttinä Maxime Carlot Korman. Mataskelekele on kotoisin Vanuatun pääkaupunki Port Vilasta, Efaten saarelta. Hän opiskeli Scotch College Melbournessa ja on koulutukseltaan lakimies. Mataskelekeleä edelsi Vanuatun presidenttinä Josias Moli.
Festus Mogae
Festus Gontebanye Mogae (s. 21. elokuuta 1939) toimi Botswanan presidenttinä vuosina 1998–2008. Hän on kotoisin Serowen kylästä. Mogaen edeltäjä valtionpäämiehenä oli Quett Masire ja seuraaja Ian Khama.
Mogae on opiskellut taloustiedettä Sussexin ja Oxfordin yliopistoissa, Englannissa. Hän oli Botswanan varapresidentti vuosina 1992–1998.
20. lokakuuta 2008 Mogaelle myönnettiin palkinto hyvästä hallinnosta. Tarkemmiksi syiksi kerrottiin Mogaen vahvistaneen maansa demokratiaa, jakaneen timanttikaupoista saatua varallisuutta kansalle ja ottaneen rohkean johtajan roolin AIDS-epidemian keskellä.
Keskinäisen taloudellisen avun neuvosto
Keskinäisen taloudellisen avun neuvosto () eli SEV oli vuosina 1949–1991 sosialististen valtioiden talousyhteisö ja vastine Euroopan talousyhteisölle. Yhteisöstä käytettiin joissakin yhteyksissä sen englanninkielisen nimen "(The Council for Mutual Economic Assistance)" mukaista lyhennettä Comecon.
Euroopassa SEV:iin kuuluivat samat itäblokin maat, jotka olivat myös Varsovan liiton jäseniä. Muiden maanosien valtioista SEV:iin liittyivät myöhemmin Mongolia, Kuuba ja Vietnam. Lisäksi Suomi, Irak, Meksiko, Nicaragua ja Mosambik tekivät SEV:n kanssa yhteistyötä. Suomen EEC-vapaakauppasopimus tasapainotettiin ulkopoliittisesti Kevsos-sopimuksella.
Alkujaan SEV oli lähinnä Neuvostoliiton vastaveto Marshall-avulle mutta sai pian käänteisiä piirteitä. Itäisen Keski-Euroopan kehittyneet teollisuusmaat, ennen muuta Tšekkoslovakia ja Saksan demokraattinen tasavalta, olivat taloudellisesti nettomaksajan roolissa, mutta myös ne nauttivat Neuvostoliiton maailmanmarkkinahinnat kolmanneksella tai puolella alittavista energianhinnoista.
Erityisen tärkeä SEV oli Kuuballe, joka onnistui sen kautta vuosikymmenien ajan korvaamaan Yhdysvaltain taloussaarrosta johtuvan länsimarkkinoiden puutteen. Neuvostoliitto korvasi Kuuballe sen markkinamahdollisuuksien puuttumisen ostamalla Kuubasta sokeria maailmanmarkkinahinnat ylittävään hintaan.
SEV:in organisaatio pyrki saavuttamaan kaikki päätökset yksimielisesti. Erillistä veto-oikeutta jäsenillä ei ollut, vaan erimielisyyden ilmetessä ne saattoivat jättäytyä pois projekteista, joihin eivät halunneet osallistua. Näin tehdyt päätökset tyydyttivät kaikkia, mutta eivät voineet sitouttaa haluttomia maita toimintaan. Tämä oli yksi SEV:n pääheikkouksista jäsenmaiden huomattavan erilaisten teollisten kehitysasteiden ohella. SEV:ta pidettiinkin lännessä yleisesti heikohkona talousliittona, eikä sen toimivuus ollut Euroopan talousyhteisön tasoa.
Liitto lakkautettiin sen jäsenmaiden enemmistön luovuttua sosialistisesta suunnitelmataloudesta kylmän sodan päättymisen myötä. Päätös SEV:in lakkauttamisesta tehtiin tammikuun alussa 1991 ja sen toiminta päättyi saman vuoden kesäkuun lopussa.
tammikuu 1949
helmikuu 1949
1950
1962
1972
1978
1950
1956
1976