hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Alderney
Alderney () on Kanaalisaarten pohjoisin saari Englannin kanaalissa, Normandian rannikolla. Alderney on osa Guernseyn brittiläistä erillisaluetta eikä kuulu Yhdistyneeseen kuningaskuntaan eikä Euroopan unioniin.
Alderney on rauhallinen ja syrjäinen turistien suosima saari. Siellä on 2 000 asukasta ja sen pääkaupunki on St. Anne. Saarella on 1930-luvun lopulla rakennettu lentokenttä, jonne on säännölliset lentoyhteydet Bournemouthista, Brightonista, Southamptonista, Jerseystä ja Guernseystä. Laivalla saarelle pääsee Normandiasta sekä muilta Kanaalisaarilta.
Toisen maailmansodan aikana saksalaiset miehittivät saaren kesäkuussa 1940. He kuljettivat lähes kaikki saaren asukkaat muualle ja perustivat saarelle neljä työ- ja keskitysleiriä. Ne saivat nimensä saksalaisten saarten mukaan: "Helgoland", "Norderney", "Borkum" ja "Sylt".
Saaren pienestä koosta huolimatta siellä on rautatie, joka on Kanaalisaarten ainoa. Se rakennettiin 1847 kuljettamaan kiviä louhokselta. Nykyään siinä kuljetetaan turisteja vanhoissa Lontoon metron vaunuissa.
Saarella on myös jalkapallostadion Arsenal Ground, jonne mahtuu 1 500 katsojaa.
Ingrid Krämer-Gulbin
Ingrid Krämer-Gulbin (s. 29. heinäkuuta 1943 Dresden) on saksalainen, urallaan Itä-Saksaa edustanut uimahyppääjä ja olympiavoittaja.
Nimellä Ingrid Krämer hän osallistui 17-vuotiaana Rooman olympialaisiin 1960 ja voitti kultaa sekä 3 metrin ponnahduslaudalla että 10 metrin kerroshypyissä.
Tokion kisoissa 1964 nimellä Ingrid Krämer-Engel hän puolusti menestyksellisesti ponnahduslautakultaansa. Kerroshypyissä hän hävisi niukasti, vain 1,35 pisteellä yhdysvaltalaiselle Lesley Bushille eikä näin pystynyt Pat McCormickin saavutukseen: molempien hyppylajien voittamiseen kaksissa peräkkäisissä olympialaisissa.
Vuoden 1968 olympialaisiin hän osallistui Ingrid Krämer-Gulbin -nimisenä. Ponnahduslautakilpailussa hän sijoittui viidenneksi.
Vuosina 1960, 1962, 1963 ja 1964 Krämer-Gulbin valittiin DDR:n parhaaksi naisurheilijaksi.
Doom-pelimoottori
Doom-pelimoottori on id Softwaren suunnittelema pelimoottori. Se suunniteltiin alun perin samannimiselle, vuonna 1993 julkaistulle ensimmäisen persoonan ammuntapelille, mutta sitä on käytetty myös useissa muissa peleissä, kuten "Hexen", "Heretic" ja "Strife".
"Doom" aiheutti aikoinaan vallankumouksen videopelien suunnittelussa, sillä peli pystyi luomaan vaikutelman astumisesta todentuntuiseen kolmiulotteiseen maailmaan. Siitä huolimatta "Doomin" pelimoottori ei ollut aito 3D-pelimoottori. Kaikki "Doomin" kentät olivat itse asiassa kaksiulotteisia karttoja, jotka koostuivat sektoreista.
Sektorien lattioille ja katoille pystyttiin antamaan korkeusarvot, jolloin pelimaailmaan voitiin saada korkeuseroja. Taitava kenttäsuunnittelu onnistui peittämään sen tosiseikan, että "Doomin" pelimoottorilla ei pystynyt luomaan toistensa päällä olevia huoneita. Pelihahmot ja muut objektit oli toteutettu kaksiulotteisen sprite-grafiikan avulla.
Vanuatu Daily Post
Vanuatu Daily Post on vanuatulainen sanomalehti. Se on maansa ainoa sanomalehti, jota julkaistaan päivittäin. Lehti julkaistaan Port Vilassa. Sen uutiset ovat englanniksi.
Yoshinobu Miyake
Yoshinobu Miyake (, s. 24. marraskuuta 1939 Tokio) on japanilainen painonnostaja, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Vain 155 senttiä pitkä Miyake voitti olympiakultaa Tokiossa 1964 ja Méxicossa 1968 sekä hopeaa Roomassa 1960. Münchenin kisoissa 1972 hän oli sarjassaan neljäs. Hän on edelleen Japanin ainoa painonnoston olympiavoittaja.
Miyake on nelinkertainen maailmanmestari (1962, 1963, 1965 ja 1966). Urallaan hän teki kaikkiaan 25 maailmanennätystä.
Oman uransa jälkeen Miyake alkoi valmentaa Japanin painonnostojoukkuetta. Hänen veljensä Yoshiyuki Miyake on kaksinkertainen painonnoston maailmanmestari ja olympiapronssimitalisti.
Alfred Adler
Alfred Adler () oli itävaltalainen psykiatri ja psykoterapeutti, joka kehitti yksilöpsykologiaa ja lanseerasi muun muassa alemmuuskompleksin käsitteen. Adler oli juutalainen, joka oli omaksunut kristinuskon.
Hän tapasi vuonna 1902 Sigmund Freudin ja he perustivat Wienin psykoanalyyttisen yhdistyksen, jonka puheenjohtajaksi Adler ryhtyi. Myöhemmin Adler, kuten aikalaisensa Carl Gustav Jungkin, otti jonkin verran etäisyyttä psykoanalyysiin ja joihinkin Freudin ajatuksista. Freud ei hyväksynyt Adlerin ajattelun eroavaisuuksia omastaan, ja miesten välit rikkoutuivat.
Alfred Adler on kirjailija ja toimittaja Margot Adlerin isoisä.
Kaleva (kansanperinne)
Kaleva tai Kalevi on myyttinen hahmo itämerensuomalaisten kansojen mytologiassa. Kaleva tunnettiin usein muinaisena jättiläisenä, mutta myös kuninkaana. Kalevala-eepoksen nimi tulee sanasta Kaleva. Kalevaa useammin suomalainen ja itämerensuomalainen tarusto tuntevat kuitenkin kalevanpojat, jotka olivat jättiläisiä tai kuninkaan poikia.
Muinaisenglantilaisessa Widsith-runoelmassa mainitaan lyhyesti Caelic, joka "hallitsi finnejä". Caelic on spekulatiivisesti yhdistetty Kalevaan.
Aerologia
Aerologia on ilmakehää tutkiva tiede, meteorologian osa-alue joka tutkii ilmakehän ominaisuuksia kuten ilmavirtauksia rajakerroksen yläpuolella (noin kilometristä ylöspäin). Tärkeimpinä työkaluinaan se on perinteisesti käyttänyt radioluotauksia, mutta nykyisin kaukokartoitus satelliitteineen, tuulikeilaimineen ja radioakustisine laitteineen on tuonut paljon uusia havaintoja.
Al-Salam al-amiri
Al-Salam al-amiri on Qatarin kansallislaulu. Se otettiin käyttöön 1996 emiiri šeikki Hamad ibn Khalifa Al Thanin astuttua valtaan.
قسماً بمن رفع السماء 
قسماً بمن نشر الضياء 
قطر ستبقى حرة 
تسمو بروح الفداء 
سيروا على نهج الأولى 
وعلى ضياء الأنبياء 
قطر بقلبي سيرة 
عز وأمجاد الإباء 
قطر الرجال الأولين 
حماتنا يوم النداء 
وحمائم يوم السلام 
جوارح يوم الفداء
Meniñ Qazaqstanım
Meniñ Qazaqstanım (Менің Қазақстаным) on Kazakstanin kansallislaulu. Laulu otettiin käyttöön 6. tammikuuta 2006. Laulu perustuu Kazahstanin autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan hymniin, joka on valmistunut 1956. Laulun on säveltänyt Šamši Kaldajakov (Шәмші Қалдаяқов) ja sanoittanut Žumeken Nažimedenov (Жұмекен Нәжімеденов). Kazakstanilaisten tietojen mukaan laulun tekstin on muokannut nykyaikaan sopivaksi Nursultan Nazarbajev, Kazakstanin presidentti.
Kira Poutanen
Kira Poutanen (s. 30. maaliskuuta 1974 Lahti) on Ranskassa asuva, lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkinnolla vuonna 2001 palkittu suomalainen kirjailija, kääntäjä ja näyttelijä. Hän on opiskellut Helsingissä ja Pariisissa (Pariisi III Sorbonne nouvelle -yliopisto) ja on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hänen pääaineinaan olivat ranskan ja englannin kääntäminen.
Poutanen on valmistunut Pariisin Florent-teatterikoulusta näyttelijäksi 2002. Hän on toiminut kaunokirjallisuuden suomentajana vuodesta 2000 ja kääntää mm. Joël Dickerin, Delphine de Viganin sekä Trent Daltonin romaaneja ranskasta ja englannista suomeen.
Näyttelijänä hän on esiintynyt useissa lyhytelokuvissa ja mainoksissa Ranskassa sekä teatterinäyttelijänä ranskalaisissa Okibu- ja Etincelles-teatteriryhmissä.
Lisäksi Poutanen on kirjoittanut kolumneja ja artikkeleita muun muassa Helsingin Sanomiin, Hyvä Terveys- sekä Elle-lehteen.
Rakkautta Borealis, Helsinki, WSOY, 2012
Ibiza, original-äänikirja, Storytel, 2018
Toinen valtiovarainministeri
Toinen valtiovarainministeri on Suomen hallitusvirka, viralliselta nimitykseltään ministeri valtiovarainministeriössä. Joukkotiedotusvälineissä hänestä saatetaan käyttää nimitystä "veroministeri", koska toiselle valtiovarainministerille yleensä määritellään tehtävät, joilla ei ole valtiontaloudellista merkitystä tulo- ja menoarviossa, kuten verohallinto ja verolait. Valtiovarainministeriötä johtaa valtiovarainministeri.
Vanhasen II hallituksesta lähtien toista valtiovarainministeriä on kutsuttu nimellä hallinto- ja kuntaministeri, Kataisen hallituksen aikana (2014) nimitys muuttui liikenne- ja kuntaministeriksi ja Sipilän hallituksen aikana (2015) kunta- ja uudistusministeriksi. Ministereinä ovat toimineet Ulla-Maj Wideroos (2003–2007), Mari Kiviniemi (2007–2010), Tapani Tölli (2010–2011), Henna Virkkunen (2011–2014), Paula Risikko (2014–2015) ja Anu Vehviläinen (2015–).
Hooka
Hooka [hūka] on nimitys, jota englannin kielessä käytetään Lähi-idässä ja Etelä-Aasiassa tunnetusta vesipiipusta. Kyseinen piippu tunnetaan myös useilla muilla nimillä, kuten šiša (Egypti, Persialahden rantojen valtiot ja Indonesia, Marokko, Pakistan, Tunisia, Somalia ja Jemen) ja nargile (Libanon, Turkki, Syyria, Irak, Jordania, Israel, Albania, Ranska, Bosnia, Kreikka, Armenia, Bulgaria ja Romania).
Hookassa savu suodatetaan vedellä. Piipussa voidaan polttaa useita eri aineita, kuten yrttejä ja hedelmiä. Vesipiipun terveellisyys riippuu siitä, mitä sillä poltetaan. Terveellisin vaihtoehto on "nakhla" eli niin sanottu hedelmäsiirappi, jonka tuotteena on viileä, hedelmänmakuinen vesihöyry. Joissakin Euroopan maissa hooka sekoitetaan bongiin, jota käytetään länsimaissa pääasiassa kannabiksen polttoon.
Itämaisen vesipiipun eri nimistä "hooka"("h") tullee englannin kieleen Intian kielissä käytetystä nimityksestä huqqa. "Hūka" (arabia حقة, urdu حقہ) saattaa viitata myös arabiankieliseen sanaan "uqqa", joka tarkoittaa pientä laatikkoa, ruukkua tai purkkia. Nämä nimet viittaavat hookan alkuperäiseen kammio-osan rakenteeseen.
"Nargile" (نارگيله) tulee persiankielisestä sanasta (نارگیل) eli 'kookospähkinä' ja sanskritin sanasta "nārikela" (नारीकेल), koska alkuperäinen "narǧīla" tuli Intiasta ja se valmistettiin kookospähkinän kuorista.
"Šiša" (شيشة) tulee persian sanasta "šiše" (شیشه, sananmukaisesti käännettynä 'lasi' eikä pullo).
"Hašiš" (حشيش) tarkoittaa arabian kielessä 'ruohoa', joka on saattanut olla tupakan toinen nimi. Toisessa lähteessä kerrotaan: "Varhaisissa arabialaisissa kirjoituksissa termi hašiš viittasi paitsi kannabishartsiin myös kuivattuihin lehtiin tai kukkiin."
Perinteisesti hookahissa poltettavaa makutupakkaa kutsutaan shishaksi.
Itämainen vesipiippu hooka muodostuu neljästä perusosasta:Letkusta imettäessä nakhlan päällä oleva hiili polttaa nakhlaa, jonka savu kulkee putken kautta pulloon. Pullossa savu suodattuu veteen ja nousee vesihöyrynä letkun kautta suuhun.
Useissa malleissa on myös yksisuuntaventtiili, jolla estetään ilman puhaltaminen pulloon. Joihinkin malleihin voidaan kiinnittää myös useita letkuja. Moniletkuiset hookat kuitenkin vaativat joko muita peittämään letkun suukappaleen yhden polttaessa tai suuntaventtiilin jokaiseen letkuun, jotta muiden letkujen kautta ei tulisi ilmaa.
Šišan ”savu” on vesimaljan kautta kulkevaa viileää vesihöyryä, josta pieni osa terveydelle haitallisista aineista – nikotiinista ja karbonyyleistä – suodattuvat vesipiipun veteen. Tämä on nähtävissä polttelun jälkeen veden sameutena ja pahana hajuna. Hookahin terveellisyys riippuu kuitenkin pitkälti siitä, mitä sen pesässä poltetaan. Markkinoilla on täysin tupakkavapaita, nikotiinittomia vaihtoehtoja.
Endogamia
Endogamia (kreik. ’endon: sisällä; gamos: avio.) eli "sisäryhmäavioliittoisuus" on sosiaaliantropologiaan kuuluva sääntö, joka määrittelee sen ryhmän, jonka joukosta aviopuoliso olisi löydettävä. Tämä ryhmä voi olla sukuryhmä, ammattiryhmä, uskonnollinen yhteisö, kasti tai yhteiskuntaluokka.
Esimerkiksi:
Kuntalehti
Kuntalehti on kunta-alan aikakauslehti, jonka keskimääräinen ilmestymistiheys on 13 kertaa vuodessa. Kuntalehteä kustantaa Kuntaliiton kustannusyhtiö KL-Kustannus Oy. Kuntalehti on suunnattu luottamushenkilöille kansanedustajista paikallisiin päätöksentekijöihin, valtion ja kuntien viranhaltijoille, julkisen sektorin asiantuntijoille, seudullisille toimijoille sekä mm. kuntien liikelaitosten ja yritysten edustajille.
Kuntalehden päätoimittajana ja KL-Kustannus Oy:n toimitusjohtajana työskenteli lehden perustamisesta saakka eli vuodesta 1993 alkaen Olli Havu aina vuoteen 2011 saakka. Havun jälkeen päätoimittajana on toiminut valt. maist. Hannu Kataja. 1.4.2016 päätoimittajana aloitti tait. maist. Marja Honkakorpi.
Kuntalehden aihealueita ovat kunnallistalous, palvelujen tuottaminen, kuntayhteistyö, työmarkkinat, yritystoiminta, elinkeinopolitiikka, kuntamarkkinointi, demokratia, kansantalous sekä valtion ja EU:n toiminta suhteessa kuntiin.
KL-Kustannus Oy:n muita tuotteita Kuntalehden lisäksi ovat Kuntamarkkinat, Kunta.tv ja Kuntatekniikka-lehti.
Ensimmäinen Kuntalehti ilmestyi alkuvuodesta 1993, jolloin se korvasi aiemmat kuntien keskusjärjestöjen lehdet: Suomen Kunnat -lehden ja Suomen Kunnallislehden.
OIE
OIE () on 1924 perustettu kansainvälinen eläinten tartuntatautien toimisto, minkä tarve todettiin 1920 Belgiassa eläintartuntataudin vuoksi. Järjestön päämaja on Pariisissa. 1942 oli suunnitteilla sen siirtäminen Berliiniin ja toisen maailmansodan jälkeen lakkauttaminen mahdollisen tilalle suunnitellun Yhdistyneiden kansankuntien järjestelmän vuoksi, mutta OIE jäi voimaan, minkä jälkeen se on solminut monia yhteistyösopimuksia muiden, myös Yhdistyneiden kansakuntien alaisten erityisjärjestöjen kanssa.
OIE kokoaa, jäsentää ja jakaa myös lintuinfluenssaan liittyvää tautitietoa samaan tapaan kuin Maailman terveysjärjestö WHO raportoi ihmisten saamista tartunnoista ja kuolintapauksista.
Järjestö pitää yllä listoja eläintaudeista. Ainakin vuonna 2000 taudit jaettiin A-listaan ja B-listaan. A-listan eläintaudit ovat vakavia, helposti leviäviä, tarttuvia eläintauteja.
A-listan tauteja ovat muun muassa
Sovjetskyin piiri
Sovjetskyin piiri (, , ) on Krimin autonomisen tasavallan itäosissa Ukrainassa sijaitseva hallinnollinen alue. Piirin itärajana toimii Asovanmeri. Piirin läpi kulkee valtatie M17, joka on osa H’ersonista Kertšiin ja Kertšinsalmen jälkeen edelleen Venäjän puolelle Krasnodarin aluepiiriin jatkavaa eurooppatietä . Myös rautatie kulkee piirin läpi.
Piirin pinta-ala on 1 080 km² ja vuoden 2001 laskennan mukaan siellä asui 37 576 ihmistä. Sittemmin väkiluku on vähentynyt lähes 10 prosenttia, sillä vuoden 2013 alussa väkiluvuksi arvioitiin 34 277 henkeä. Sovjetskyin piiri keskus on Sovjetskyin kaupunkityyppinen taajama (9 996 as.), jonka ympärillä on 11 maalaistyyppistä taajamaa, jotka rakentuvat 39:stä kyläneuvostoalueesta.
Vuoteen 1944 piirin nimi oli "Itškin piiri" ().
John De Lorean
John Zachary De Lorean (6. tammikuuta 1925 Detroit – 19. maaliskuuta 2005) oli yhdysvaltalainen autonkehittäjä. De Lorean suunnitteli nimeäänkantavan DeLorean DMC-12 -urheiluauton, joka nähtiin esimerkiksi elokuvassa "Paluu tulevaisuuteen". De Loreanin nimellä on yli 200 autotekniikkaan liittyvää patenttia.
De Lorean opiskeli Chrysler Institutessa ja siirtyi valmistuttuaan Packard Motor Car Companyn palvelukseen. De Lorean oli General Motorsin Pontiacin Advanced Engineering -osastolla luomassa muun muassa Pontiac GTO:ta. De Lorean lähti vuonna 1973 General Motorsilta perustaakseen oman autotehtaansa. Saatuaan tarpeeksi rahaa sijoittajilta hän päätti perustaa De Lorean Motor Companyn. DMC-12 -auton sarjavalmistusta suunniteltiin, mutta autoa valmistettiin vain kolmen vuoden ajan 1981–1983 Pohjois-Irlannissa. DMC ei kuitenkaan pystynyt saamaan rahoitusta ja ajautui konkurssiin.
Sinfoninen black metal
Sinfoninen black metal on pitkälti samankaltaista musiikkia kuin black metal, mutta sisältää paljon enemmän orkestraalisia elementtejä.
Emperorin tuotantoa, varsinkin vanhempaa, pidetään yleisesti tienraivaajana tälle musiikinlajille, kuten myös Limbonic Artia, Dissectionia ja Dimmu Borgiria.
Sinfoninen black metal sekoitetaan usein goottimetalliin. Esimerkki erittäin sinfonisesta black metallista on Dimmu Borgirin levy Spiritual Black Dimensions, joka on jo aika kaukana tyypillisestä black metalista. Cradle of Filth oli pitkään lajin kärkinimi, mutta yhtyeen tyylin pehmentyessä ja silottuessa 2000-luvun alussa sen levytyksiä ei enää pidetty black metalina. Nykyään se lasketaan kuuluvan dark metal -alalajiin.
Biot’n ja Savartin laki
Biot'n ja Savartin laki on sähkömagnetismia kuvaava laki, jolla on myös sovelluksia aerodynamiikassa. Alun perin laki kuvaa vakiosähkövirran synnyttämää magneettikenttää. Yksinkertaisen analogian avulla laki voidaan ulottaa myös laskemaan pyörteiden synnyttämiä ilman nopeuksia.
Biot'n ja Savartin laki seuraa Ampèren laista. Se on nimetty ranskalaisten fyysikoiden Jean Baptiste Biot'n (1774–1862) ja Felix Savartin (1791–1841) mukaan. Kaava kertoo, että jos määrittelemme differentiaalisen virta-alkion formula_1, niin sitä vastaava differentiaalinen magneettivuon tiheys on
missä
Integroimalla tätä suljetun virtasilmukan yli saadaan silmukan synnyttämä magneettikenttä määritettyä mielivaltaisessa pisteessä
Yllä esitetty muoto differentiaaliselle magneettivuon tiheydelle pätee vain tapauksessa, jossa tarkastelija (eli origo) sijaitsee tarkasteltavassa magneettikentän pisteessä. Jos tarkastelija on systeemin ulkopuolinen, täytyy yhtälöön tehdä pieniä muutoksia.
Tarkastellaan virtajohdinta, jossa kulkee sähkövirta formula_11. Kiinnitetään johtimen mielivaltaiseen pisteeseen formula_12 virta-alkion differentiaalinen pituusvektori formula_13. Merkitään vektoria formula_14 (pisteen formula_15 paikkavektori) formula_16:llä ja vektoria formula_17 (pisteen formula_12 paikkavektori) formula_19:lla. Vektorien laskusääntöjen nojalla vektori formula_20 on tällöin formula_21. Biot'n ja Savartin lain yleinen muoto saadaan korvaamalla edellä esitetyssä muodossa vektori formula_16 vektorilla formula_21. Tällöin magneettivuon tiheys pisteessä formula_15 origosta katsottuna on:
formula_25
Grawemeyer-palkinto
Grawemeyer-palkinto on yhdysvaltalainen, teollisuusmies H. Charles Grawemeyerin (1912–1993) University of Louisvilleen vuonna 1984 perustama palkinto, joita myönnetään "maailmanjärjestystä parantavista ideoista", pedagogiikan, psykologian, sävellyksen ja uskonnon aloilta. Vuonna 2015 perustettiin kuudes palkintokategoria innotuksen antamisesta (spirit). Grawemeyer-palkinnot jaetaan ideoista ja ajatuksista eikä koko elämäntyöstä ja julkisista saavutuksista. Taustansa vuoksi palkitsemisessa korostuu englanninkielellä ja Yhdysvalloissa esillä oleva elämänpiiri.
Palkinto summa oli aluksi 150 000 Yhdysvaltain dollaria, mutta se korotettiin 200 000 dollariin vuonna 2000. Sittemmin (2011) - palkinnon taustalla olleen säätiön sijoitustuottojen pienennyttyä - palkintosummaa supistettiin 100 000 dollariin.
Tunnettuja palkinnonsaajia ovat muun muassa Mihail Gorbatšov (1994, maailmanjärjestystä parantavat ideat), Pierre Boulez (2001, sävellys), Aaron T. Beck (2004, psykologia) ja Muhammad Ali (2015, innostaja). Suomalaisista palkinnon ovat saaneet Kaija Saariaho (2003, sävellys), Esa-Pekka Salonen (2012, sävellys) ja Pasi Sahlberg (2013, pedagogiikka).Grawemayerpalkinnon 30-vuotisjuhlan yhteydessä vuonna 2015 perustettiin uusi palkintoluokka innostuksen (spirit) antamisesta. Palkinnon ensimmäinen saaja oli Muhammad Ali.
Kemin rautatieasema
Kemin rautatieasema () on Suomen rataverkon liikennepaikka rataosalla Kemin kaupungissa Lapin maakunnassa. Rautatieaseman etäisyys Helsingin rautatieasemalta Haapamäen ja Oulun asemien kautta mitattuna on 858,3 kilometriä.
Rautatieasema sijaitsee Kemin keskustan ja valtatien 4 välisellä alueella, aivan keskustan palveluiden tuntumassa. Asemalla pysähtyvät kaikki henkilöjunat. Aseman lipunmyynti lakkautettiin 2. elokuuta 2014, mutta asemalla on lippuautomaatti. Kemissä on myös runsaasti tavaraliikennettä.
Asemarakennus on rakennettu rautatiehallituksen arkkitehdin Bruno Granholmin laatimien suunnitelmien mukaan, ja se on valmistunut vuonna 1903. Rakennusta on sen jälkeen korjattu useaan otteeseen, ja korjaustöiden yhteydessä rakennus on menettänyt kansallisromanttisia piirteitä omaavan ulkoisen koristelunsa.
Nykyisin Kemissä ei enää ole junasuorittajia, vaan liikennepaikan liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan keskitetysti kaukokäytöllä Oulusta käsin. Tavaraliikenteen vaihtotyöt kuitenkin vaativat runsaasti ratapihahenkilökuntaa.
Vaikka rataosat Rovaniemelle sekä Tornioon ja edelleen Kolariin erkanevat vasta Kemin pohjoispuolella Laurilan asemalla, on Kemi tärkeä rautatieliikenteen solmukohta. Kemin pohjoispuolelta Lautiosaaren vaihteelta erkanee myös sivurata Elijärven kaivokselle.
Kemin rautatieasemalla on laajahko ratapiha, joka jakaantuu henkilöliikenteen raiteisiin sekä tavararatapihaan. Ratapiha on kokonaan uusittu ja sähköistetty vuosina 2001–2004.
Rautatieasemalta johtaa myös sivurata Ajoksen satamaan. Tällä sivuradalla ovat lisäksi Veitsiluodon, Rivin ja Ajoksen ratapihat. Aseman pohjoispuolella johtaa myös sivurata Metsä-Botnian tehtaalle.
Ratapihalla sattui onnettomuus maaliskuussa 2006, kun Dv12-veturi törmäsi puutavaravaunuun.
Puijon Hiihtoseura
Puijon Hiihtoseura (PHS) on 1930 perustettu talviurheiluseura. Seuran kotipaikka on Kuopio, nimensä se on ottanut Puijon matkailu- ja urheilukeskuksesta. PHS koostuu neljästä jaostosta: ampumahiihto-, hiihto-, mäkituomari-, ja mäkijaostosta. Seurassa on jäseniä noin 600.
Puijon Hiihtoseuran urheilijoista olympiavoittoon ovat yltäneet Ari-Pekka Nikkola, Risto Laakkonen, Mika Laitinen ja Jaakko Tallus. Maailmanmestareita ovat edellisten lisäksi Matti Pietikäinen, Arttu Lappi ja Matti Hautamäki. Heistä vain Pietikäinen on saavuttanut voittonsa henkilökohtaisessa kilpailussa. Laakkonen ja Hemmo Silvennoinen ovat voittaneet Keski-Euroopan mäkiviikon, ja mäkiviikon voittajista myös Kari Ylianttila edusti uransa loppupuolella Puijon Hiihtoseuraa.
Moni nykyisistä eturivin mäkihyppyvalmentajista on PHS-taustaisia. Mika Kojonkoski on valmentanut Suomen ja Norjan maajoukkuetta ja Pekka Niemelä Ranskan ja Suomen maajoukkuetta. Ari-Pekka Nikkola oli vuodet 2006–2008 Slovenian Hiihtoliiton palveluksessa ja yli vuoden Slovenian mäkimaajoukkueen päävalmentajana. Vuosina 2007–2010 PHS:n mäkihypyn ja yhdistetyn päävalmentajana toimi Jarkko Saapunki.
Huhtikuussa 2008 Suomen mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajaksi valittiin kuopiolainen Janne Väätäinen. Samassa yhteydessä yhdistetyn päävalmentajaksi valittiin Kimmo Savolainen, joka on myös kotoisin Kuopiosta. Molemmat allekirjoittivat kaksivuotisen sopimuksen.
Philip Seymour Hoffman
Philip Seymour Hoffman (23. heinäkuuta 1967 Fairport, New York, Yhdysvallat – 2. helmikuuta 2014 Manhattan, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Hoffmanin läpimurtorooli oli vuonna 1992 elokuvassa "Naisen tuoksu", jossa hän esitti päähenkilön selkäänpuukottavaa luokkakaveria. Hoffman itse sanoi, että tuo rooli antoi todellisen potkun uralle, sillä ennen elokuvaa hän oli töissä kaupassa. Hoffman sai nimeä monenlaisten ja omalaatuisten henkilöiden esittäjänä.
Elokuvauran lisäksi Hoffman esiintyi menestyksekkäästi Broadwayllä. Hän oli kahdesti Tony-ehdokkaana: vuonna 2000 Sam Shepardin näytelmästä "True West" ja vuonna 2003 Eugene O’Neillin näytelmästä "Long Day’s Journey into Night" ("Pitkän päivän matka yöhön").
Vuonna 2005 Hoffman näytteli kirjailija Truman Capotea elokuvassa "Capote", josta hän sai kiittäviä arvosteluja ja useita palkintoja, muun muassa Oscarin, Golden Globen, BAFTAn, Screen Actors Guild -palkinnon ja useita kriitikkopalkintoja.
Hoffman ja Mimi O’Donnell asuivat pitkään yhdessä, ja heille syntyi poika ja kaksi tytärtä. Hoffmanin vanhemmat ovat Gordon S. Hoffman ja Marilyn Hoffman Connor. Hänen veljensä on käsikirjoittaja ja ohjaaja Gordy Hoffman.
Hoffman löydettiin kuolleena 2. helmikuuta 2014 asunnostaan Manhattanilta New Yorkista. Hänen kuolinsyynsä oli heroiinin, kokaiinin, amfetamiinin ja bentsodiatsepiinien yliannostus. Hän eli vain 46-vuotiaaksi. Hoffman oli vieroitushoidossa toukokuussa 2013.
Viantienjoki
Viantienjoki on pieni joki Simon kunnassa Lapin maakunnan eteläosassa. Joen alkulähteet ovat Lumiaavan–Martimoaavan soidensuojelualueen reunalla, mutta varsinainen alkupiste on Kaupinlampi-niminen vesiallas. Joen pituus on noin 30 kilometriä. Joki laskee Perämereen Simon ja Kemin kunnanrajan läheisyydessä. Keväisin joki saattaa tulvia voimakkaasti, muun muassa vuoden 2001 kevättulvat aiheuttivat huomattavia vahinkoja maataloudelle.
Viantienjoki on matala ja kivikkoinen ja siten sopimaton melontaan tai veneilyyn. Sen sijaan joki on suosittu kalastuskohde. Ennätyskalarekisterin mukaan 19. elokuuta 2004 Viantienjoesta pyydystettiin Suomen suurin kirjoeväsimppu, jolla oli painoa 35 grammaa ja pituutta 12,8 senttimetriä.
Mykiö
Mykiö on silmän värikalvon ja lasiaisen etupinnan välissä sijaitseva kaksoiskupera linssi. Sen tehtävänä on taittaa silmään tuleva valo ja kohdistaa se silmän perälle keskikuoppaan tarkan kuvan saamiseksi. Toisin sanoen näkemisen säätö eri etäisyyksille. Mykiö ei kuitenkaan yksin taita valoa, vaan sarveiskalvo taittaa suurimman osan silmään tulevasta valosta, mutta mykiö kohdistaa valon.
Mykiö on joustava ja sädekehän lihakset pystyvät säätämään sen polttoväliä. Kun sädekehän lihakset supistuvat ripustinsäikeet löystyvät ja mykiö tulee paksummaksi. Näin linssi tarkentaa lähietäisyydelle. Ikääntymisen myötä mykiön joustavuus kärsii ja tarkennus ei onnistu enää niin hyvin, tätä kutsutaan ikänäöksi.
Mykiö koostuu ohuista päällekkäisistä kerroksista. Mykiö on melko kuiva, sen vesipitoisuus on alhainen ja iän myötä vesipitoisuus pienenee entisestään. Iän myötä myös mykiön sisältämän kalsiumin määrä kasvaa ja sen valkuaisainerakenne muuttuu, mikä vähentää linssin kimmoisuutta. Aikuisen ihmisen mykiö on noin 5 mm paksu ja 9 mm läpimitaltaan.
Mykiön rakenteessa voi olla synnynnäisiä poikkeavuuksia kuten pienilinssisyys tai mykiö voi sijaita väärässä kohdassa. Mykiöön voi tulla samentumia, jotka tunnetaan harmaakaihina. Samentumat voivat olla synnynnäisiä tai ilmestyä myöhemmin. Yleensä samentumat eivät ole häiritseviä, mutta jos samentumasta on huomattavaa haittaa voidaan samentuma hoitaa leikkauksella.
Harriet (kilpikonna)
Harriet (noin 1830, Ecuadorin Galápagossaaret – 23. kesäkuuta 2006 Australia) oli galápagoksenjättiläiskilpikonna ("Geochelone nigra porteri"), jonka iäksi on arvioitu 175 vuotta. Sitä pidettiin elinaikanaan maailman vanhimpana elossa olleena eläimenä, joskin joitakin muita kilpikonnia on väitetty Harrietiakin vanhemmiksi.
Harrietia on väitetty Charles Darwinin vuonna 1835 kiinni ottamaksi, mutta tätä tarinaa pidetään todennäköisesti vääränä, sillä vuonna 1998 tehdyn DNA-testin mukaan Harriet kuuluu "Geochelone nigran" alalajiin "G. n. porteri", joka on endeeminen Santa Cruzin saarella, jolla Darwin ei koskaan käynyt. Darwin on siis todennäköisesti saanut Harrietin ja kaksi muuta Galápagokselta mukanaan tuomaansa kilpikonnaa joltakulta, joka on käynyt Santa Cruzilla.
Charles Darwin toi vuonna 1835 mukanaan Lontooseen kolme noin viisivuotiasta, lautasen kokoista kilpikonnaa, joille antoi nimet Tom, Dick ja Harry. Dick kuoli jo vuonna 1880, mutta Tom eli aina vuoteen 1949 asti. Darwinilla oli mukanaan Galápagossaarilla nuori laivasto-upseeri John Wickham, joka oli Lontooseen paluun jälkeen lähdössä kohti Australiaa (ja josta myöhemmin tuli Brisbanen kaupungin poliisituomioistuimen tuomari). Darwin antoi Harry-konnansa hänelle.
Vuonna 1842 noin 12-vuotias kilpikonna luovutettiin Australian Queenslandissa sijaitsevalle Brisbanen kasvitieteelliselle puutarhalle. Brisbanessa Harrietia luultiin yli sadan vuoden ajan koiraaksi, ja sitä yritettiin saada parittelemaan muiden Galápagosilta tuotujen naaraskonnien kanssa. Brisbanessa Harrietin piti myös antaa lasten ratsastaa selässään. Kun puutarhan eläinosasto suljettiin, Harrietista ei kuitenkaan hennottu luopua, vaan se jätettiin kulkemaan vapaana puutarhan alueelle.
Harriet eli Brisbanessa vuoteen 1958, jolloin se siirrettiin Australian Gold Coastilla sijaitsevaan Fleayn villieläinten turvakotiin, jossa myös sen oikea sukupuoli vihdoin huomattiin 1960-luvulla (ja tuolloin sen nimi myös muutettiin Harrysta Harrietiksi). Vuonna 1987 Harriet siirrettiin edelleen Queenslandin Beerwahissa sijaitsevaan Australia Zoo -nimiseen eläintarhaan, missä se vietti loppuelämänsä vuoteen 2006 saakka.
Harrietin sanotaan olleen kilpikonnaksi hyväluontoinen. Sen kerrotaan rakastaneen ihmisten huomiota ja nauttineen kilpeensä taputtamisesta. Suurimman osan päivästä Harriet torkkui kotilammellaan. Harriet söi kiinanruusuja, kesäkurpitsaa, kurpitsaa, papuja, persiljaa, lehtisikuria ja kiinankaalia.
Harrietin 175. syntymäpäivää juhlittiin 15. marraskuuta 2005. Luonnossa nämä kilpikonnat elävät "vain" noin 150 vuotta. Harrietin pitkän iän syyksi arvellaan sen viettämää stressitöntä elämää sekä sitä, ettei se koskaan muninut.
Harriet kuoli 175 vuoden ikäisenä 23. kesäkuuta 2006 sairauden aiheuttamaan sydänvikaan. Se painoi kuollessaan lähes 150 kg. Kilpikonnan viimeinen omistaja oli luonto-ohjelmia televisioon tehnyt Steve Irwin.
Viantie
Viantie on kylä Simon kunnassa Lapin maakunnassa, lähellä Kemin kunnanrajaa. Se sijaitsee Oulun–Tornion rautatien ja valtatien 4 välisellä alueella Viantienjoen varrella. Yhdessä Simoniemen kylän kanssa se muodostaa arvokkaan kulttuuriympäristön vanhoine rakennuksineen.
Viantien kylä alkoi muodostua 1900-luvun alussa rakennetun maantien, rautatien ja Viantienjoen risteyskohtaan. Kylän väkiluku on hyvien liikenneyhteyksien ansiosta kasvussa.
Viantien pysäkkinä tunnettu rautatieseisake lakkautettiin lopullisesti 1980-luvulla, kun lättähattuliikenne lakkautettiin.
Rachel Weisz
Rachel Weisz (s. 7. maaliskuuta 1970 Lontoo, Englanti) on brittiläinen Oscar-palkittu näyttelijä.
Weiszin isä on unkarinjuutalainen keksijä George Weisz, jonka perhe muutti Englantiin ennen toista maailmansotaa, hänen äitinsä on itävaltalaissyntyinen psykoanalyytikko ja näyttelijä Edith Weisz. Rachel Weisz opiskeli englantilaista kirjallisuutta Cambridgen yliopiston Trinity Hallissa. Opiskeluaikanaan hän esiintyi useissa yliopiston näytelmätuotannoissa.
Weisz aloitti elokuvauransa vuonna 1995 roolilla elokuvasta "Ketjureaktio". Samana vuonna hän esiintyi myös Bernardo Bertoluccin elokuvassa "Koskematon kauneus". Tämän jälkeen Weisz on näytellyt muun muassa elokuvissa "Muumio" (1999), "Vihollinen porteilla" (2001) "Poika" (2002), "Valamiehet" (2003) ja "Constantine" (2005).
Vuonna 2005 Weisz esiintyi Fernando Meirellesin ohjaamassa elokuvassa "Uskollinen puutarhuri", joka perustuu John le Carrén samannimiseen romaaniin. Tuosta roolista hän voitti parhaan naissivuosan Oscarin, Golden Globen ja Screen Actors Guild -palkinnon. "Eragon"-elokuvassa Weitz ääninäytteli Saphira-lohikäärmeen osan.
Vuonna 2018 Weisz näytteli Sarah Churchilliä draamakomediassa "The Favourite", josta hän sai uransa toisen Oscar-ehdokkuuden parhaasta naissivuosasta.
Weisz oli kihloissa yhdysvaltalaisen elokuvaohjaajan Darren Aronofskyn kanssa. Parille syntyi poika 31. toukokuuta 2006 Muumio-elokuvasarjan kolmannen osan kuvausten aikaan, joten Weisz joutui sivuuttamaan elokuvan omalta osaltaan. Kesäkuussa 2011 Weisz avioitui Daniel Craigin kanssa ja he saivat tyttövauvan elokuussa 2018.
Rock and Roll (kappale)
”Rock and Roll” on rockyhtye Led Zeppelinin kuuluisimpia ja tunnetuimpia kappaleita. Se on julkaistu vuonna 1971 yhtyeen albumilla "Led Zeppelin IV". Kappale julkaistiin seuraavan vuoden helmikuussa singlenä ”Four Sticks” B-puolenaan.
Kappale alkaa rumpali John Bonhamin rummutuksella, johon tulee mukaan John Paul Jonesin basso ja Jimmy Pagen kitarariffi. Kappaleessa on 1950-luvun rock and roll -vaikutteinen hyvin tunnettu kitarariffi, joka jatkuu koko kappaleen ajan. Myös rummut ovat selkeä osa kokonaisuutta ja tekevät kappaleesta nopeatempoisen ja energisen.
Kappaleen ovat versioineet muun muassa Kari Peitsamo Revival, Heart, Van Halen, Sheryl Crow ja Jerry Lee Lewis (albumilla "Last Man Standing" vuonna 2006).
A-puoli
B-puoli
Karel Gott
Karel Gott (s. 14. heinäkuuta 1939) on tšekkiläinen laulaja ja näyttelijä. Hän on Tšekin tunnetuimpia julkisuuden henkilöitä ja on tunnettu laulajana myös muualla Keski-Euroopassa.
Karel Gott syntyi Plzeňissä. Hän muutti Prahaan 1950-luvulla ja hankki sähkömekaanikon ammatin. Opiskelun ohessa hän esiintyi Prahan pubeissa laulajana. 60-luvun alussa Gott alkoi opiskella laulamista Prahan konservatoriossa ja osallistui useisiin laulukilpailuihin, alkaen saada mainetta laulajana. Vuosina 1962 ja 1963 Gott nousi kansalliseen kuuluisuuteen esiintyen Prahan teattereissa ja saavutti aseman Tšekkoslovakian pop-musiikin huipulla. Useat hänen kappaleensa olivat Karel Svobodan käsialaa.
Kommunistisen puolueen ottaessa vallan Gott pakeni Saksaan monien muiden kulttuurihenkilöiden tapaan. Muutaman kuukauden kuluttua hän palasi, mahdollisesti puolueen pääsihteerin Gustáv Husákin suostuttelemana ja jatkoi uraansa viihdyttäjänä kommunistisessa Tšekkoslovakiassa. Pop-tähden menestys oli sallittua vain puolueen ehdoilla ja Gott esiintyi kommunistien toiveiden mukaan. Hän oli ensimmäinen, joka vastusti julkisesti Peruskirja 77:ää, Tšekkoslovakian ihmisoikeusrikoksia kritisoinutta julistusta ja sen ympärille syntynyttä liikettä. Gott sai kuitenkin kansan suosion puolelleen lauluillaan, jotka olivat poliittisesti näennäisen korrekteja, mutta saattoivat sisältää pientä kritiikkiä asioita kohtaan, joita muualla ei sopinut arvostella. Aikana, jolloin viihde oli harvinaista, Gottin suosio nousi ennätyslukemiin. Kommunistit antoivat Gottille kansantaiteilijan arvonimen.
Poikkeuksellisen Gottin urasta tekee se, että hän pysyi pop-tähtenä myös kommunistisen hallinnon kaatumisen jälkeen. Samettivallankumouksen jälkeen Gott esiintyi yhdessä taiteilijoiden kanssa, jotka olivat olleet kommunistien kieltämiä 20 vuoden ajan. Uuden hallinnon myötä Gott, entinen kommunistien myötäilijä, muuttui nopeasti demokratian äänitorveksi. Takinkäännöstä arvostelevat yksilöt vaientuivat nopeasti, sillä poliitikot halusivat hyödyntää Gottin suosiota omiin tarkoituksiinsa ja kansa enimmäkseen rakasti Gottia. Gott esiintyy yhä Tšekin julkisuudenhahmona ja levyttää edelleen.
Sandra Bullock
Sandra Annette Bullock (s. 26. heinäkuuta 1964 Arlingtonin piirikunta, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalaissaksalainen, Oscar-palkittu näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa "Demolition Man" (1993), "Speed – kuoleman kyydissä" (1994), "Crash" (2004), "Odottamaton ehdotus" (2009), "Elämä pelissä" (2009), "The Heat" (2013) ja "Gravity" (2013).
Vuonna 2009 hänet palkittiin roolistaan elokuvassa "Elämä pelissä" parhaan naispääosan Oscarilla, Golden Globella ja SAG-palkinnolla. Bullock sai toisen Oscar-ehdokkuutensa vuonna 2013 roolistaan elokuvassa "Gravity".
Sandra Annette Bullock syntyi 26. heinäkuuta 1964 Arlingtonin piirikunnassa, Virginiassa, Yhdysvalloissa. Bullockin äiti oli saksalainen oopperalaulaja Helga Meyer ja Bullock vietti lapsuudessaan ja nuoruudessaan useita vuosia Euroopassa seuraten äitiään konserttikiertueilla. Bullock harrasti lapsena laulamista ja balettia. Hänen ensimmäiset julkiset esiintymisensä olivat pieniä sivurooleja äitinsä oopperoissa.
Bullock opiskeli teatteritaidetta East Carolina Universityssä. Hän kuitenkin lopetti opiskelut ennen valmistumistaan etsiäkseen näyttelijän töitä New Yorkissa. Bullock ei kuitenkaan menestynyt New Yorkissa ja elätti itsensä tarjoilijana.
Bullock muutti Los Angelesiin ja sai useita pieniä rooleja pienen budjetin elokuvissa. Ensimmäinen ison budjetin elokuva oli Sylvester Stallonen tähdittämä toimintaelokuva "Demolition Man" vuonna 1993. Bullockin läpimurtorooli on pääosa elokuvassa "Speed" vuonna 1994. Tämän jälkeen Bullock on esiintynyt useissa menestyselokuvissa, kuten Oscar-palkitussa elokuvassa "Crash". Vuoden 2010 Oscar-gaalassa Bullock voitti parhaan naispääosan Oscarin roolisuorituksestaan elokuvassa Elämä pelissä. Samana vuonna Bullock vastaanotti myös vuoden huonoimman naispääosan Razzie-palkinnon elokuvasta All About Steve.
Bullock on valittu "People"-lehden maailman 50 kauneimman ihmisen listalle vuosina 1996 ja 1999.
Bullock oli naimisissa moottoripyöräohjelmia televisiossa juontavan Jesse G. Jamesin kanssa, mutta avioliitto päättyi maaliskuussa 2010.
Bullock asui 12. ikävuoteen asti Saksassa. Hänellä on edelleen myös Saksan kansalaisuus.
Bullock adoptoi Louis-nimisen poikalapsen huhtikuussa 2010 sekä marraskuussa 2015 Laila-nimisen tytön.
Metsäkallio
Metsäkallio () on kaupunginosa, yksi uusimmista asuinalueista Vaasassa ja sijaitsee Kotirannan ja Kivihaan pohjoispuolella. Metsäkalliolla sijaitsee talvikunnossapidetty hiihtolatu.
Gregorios Palamas
Pyhä Gregorios Palamas (, 1296 Konstantinopoli – 1359 Thessaloniki) oli Thessalonikin arkkipiispa ja tunnettu teologi. Hän kehitti Jumalan tuntemisen kokemusperäisen käsitteen, jonka lähtökohtana on, ettei Jumalaa voi oppia tuntemaan älyllisen pohdinnan kautta vaan ainoastaan kokemusperäisen jumalyhteyden eli ihmisen luonnollisen tilan kautta.
Ortodoksinen kirkko pitää Gregoriosta pyhänä ja yhtenä kirkkoisistä. Ortodoksinen kirkko muistelee häntä vuosittain kahtena muistopäivänä; kiinteä muistopäivä on marraskuun 14. päivä ja toinen seuraa pääsiäisaikaa ja on Suuren paaston toisena sunnuntaina, jota nimitetäänkin pyhän Gregorios Palamaksen sunnuntaiksi.
Pyhä Gregorios puolusti ortodoksisuutta Barlaam Kalabrialaisen opetusta vastaan. Barlaam korosti filosofista tietoa Jumalan tuntemisen välineenä ja piti rukousta ajan tuhlauksena. Vuonna 1341 koolle kutsuttu kirkolliskokous tuomitsi Barlaamin harhaoppiseksi.
Gregorios Palamas syntyi vuonna 1296 anatolialaiseen aatelisperheeseen. Jo nuorena miehenä hän meni luostariin Athos-vuorelle, jossa hän tutustui lähemmin hesykasmiin, aiheeseen, jota hän myöhemmin opetti ja josta hän kirjoitti paljon. Vuonna 1347 hänet valittiin Thessalonikin arkkipiispaksi, mutta tehtävän hän saattoi ottaa vastaan vasta vuonna 1350. Poliittinen tilanne oli tuolloin vaikea ja pyhä Gregorioskin joutui välillä turkkilaisten kiinniottamaksi ja he heittivät Gregorioksen vankilaan vuodeksi.
Forssan Seudun Puhelin
Forssan Seudun Puhelin Oy (FSP) oli Lounais-Hämeessä toiminut puhelinyhtiö, jonka toimialueeseen kuuluivat Forssan kaupungin lisäksi Humppilan, Jokioisten ja Tammelan kunnat. Puhelinyhteyksien lisäksi FSP tarjosi datapalveluita, kuten kiinteitä Internet-yhteyksiä.
Yhtiön historia alkoi vuodesta 1919. Tuolloin paikallisen liikemiesyhdistyksen aloitteesta perustettiin silloinen Forssan puhelinosuuskunta. Asukkaita FSP:n toimialueella on n. 33 500. FSP lakkasi olemasta itsenäisenä yhtiönä vuoden 2010 aikana sen fuusioituessa Salon Seudun Puhelimen kanssa. Uusi yhtiö käytti nimeä SSP-yhtiöt kesäkuuhun 2014 asti, jolloin uudeksi nimeksi otettiin Lounea Oy.
Perinteisen puhelintoiminnan tuottaminen on ollut FSP:n tärkein liiketoiminta-alue aina 80-luvun lopulle saakka. 1990-luvulla toiminta on laajentunut voimakkaasti matkapuhelinpuolelle sekä tietoverkkopalvelujen rakentamiseen. FSP:llä oli oma Internet-palvelu "SurffiNet", jonka markkinaosuus toimialueella on kaksi kolmasosaa. Myös SSP-yhtiöt käytti SurffiNet-brändiä ja Lounea Oy on jatkanut sen brändin käyttöä.
Yhtiö työllisti noin 65 henkeä. FSP oli osa vanhaa Finnet-liittoa, mutta irtautui siitä vuonna 2002, ja toimi sen jälkeen "villinä" operaattorina. FSP liittyi uudelleenjärjesteltyyn Finnet-liittoon lokakuussa 2007.
RoboCop (videopeli)
RoboCop on Data Eastin ja Oceanin vuonna julkaisema kolikkopeli, joka käännettiin lukuisille tietokoneille ja pelikonsoleille. Peli pohjautuu samannimiseen Paul Verhoevenin ohjaamaan "RoboCop" elokuvaan.
Peli on sivulta katsottua tasohyppely ja shoot 'em up räiskintää, jossa pelaajan on tapettava hyökkääviä rikollisia. Kuoleminen palauttaa pelaajan tason alkupisteeseen tai pelaaja kuolee lopullisesti, jolloin hänen on aloitettava peli kokonaan alusta tai jatkettava aiemmin säilytetystä tilanteesta. Monissa käännöksissä pelaajalla on vain yksi elämä, eikä säilytysmahdollisuutta ole. Varsinaisten jaksojen välissä on monissa käännöksissä bonustasoja, joissa esimerkiksi ammutaan maalitauluja, rikollisia tai yritetään tunnistaa poliisien tietokoneen avulla rikollisen kasvoja.
Pelin käännöksissä on nähty olevan useita pelattavuudelle haitallisia ominaisuuksia, ja monien versioiden teknistä toteutusta on pidetty keskinkertaisena tai huonona. Peli myi kuitenkin suhteellisen hyvin ilmeisesti elokuvan saaman suosion takia. Pelille julkaistiin jatkoksi "RoboCop 2", "RoboCop 3" ja "Robocop vs. The Terminator" videopelit. RoboCop 2 oli samantyyppinen kuin edeltäjänsä, mutta muut jatko-osat olivat pelinä varsin erityyppisiä. RoboCop 3 taas perustui vektorigrafiikkaan.
Suomessa Niko Nirvi, joka piti itse elokuvaa "vuosikymmenen toimintaelokuvana", arvosteli RoboCop-pelin Commodore 64 -version MikroBitti-lehden numerossa 2/1989, ja antoi sille hyvin huonon arvion. Saman lehden Nordic sen sijaan innostui pelistä.
Leo Lastumäki
Leo Antero Lastumäki (28. joulukuuta 1927 Lapinkangas, Liminka – 29. tammikuuta 2012 Kemi) oli suomalainen näyttelijä.
Kansakoulun jälkeen Lastumäki kävi VR:n konepajakoulun 1946–1948 ja toimi tämän jälkeen jonkin aikaa veturinlämmittäjänä. Itseoppinut näyttelijä Lastumäki työskenteli muun muassa Porissa (1952–1954), Imatralla, Tampereen Teatterissa, vierailevana näyttelijänä Mikkelissä, Kemissä, Vaasassa ja Helsingissä. Lastumäki vieraili Vesilinnan kesäteatterissa 1954–1955. Lastumäki jäi 1973 Helsingin kaupunginteatterista vapaaksi näyttelijäksi.
Lastumäki näytteli 1950-luvulla elokuvissa pikkurooleissa, ja 1970-luvulla elokuvaura lähti uuteen nousuun, jolloin erityisen suosittu oli "Lampaansyöjät" (1972). Elokuvalla oli katsojia enemmän kuin vuoden muilla kotimaisilla yhteensä. Suurikokoisen, 195 cm pitkän Lastumäen elokuvaroolit olivat pääosin komediarooleja muun muassa Spede Pasasen, Visa Mäkisen ja Timo Koivusalon elokuvissa.
Lastumäki aloitti työt televisiossa 1964. Hän esiintyi muun muassa televisiosarjoissa "Ilkamat", "Merirosvoradio", "ÄWPK – Älywapaa palokunta", " Heksa ja Leksa" ja "Ällitälli". 
Leo Lastumäen viimeiseksi rooliksi teatterissa jäi "Mäkelän Äijä" Martti Kadeniuksen ohjaamassa näytelmässä "Maa on syntinen laulu" Simoniemen kesäteatterissa 2006.
Kesällä 2008 Lastumäki ohjasi Simossa kesäteatterille Joel Lehtosen "Putkinotkon".
Sven Pahajoki kirjoitti vuonna 2002 Leo Lastumäen kanssa tämän muistelmat "Tarinoita elämän varrelta". Lastumäki oli naimisissa viidesti. Hänen viimeisin puolisonsa oli Marketta Kärki. Hän harrasti muun muassa skeet-ammuntaa ja hänet tunnettiin innokkaana metsästäjänä.
Åbo Akademis Studentkår
Åbo Akademis Studentkår (ÅAS) perustettiin vuonna 1919 valvomaan Åbo Akademin opiskelijoiden etuja. ÅAS on yksi Suomen vanhimmista ylioppilaskunnista ja on toinen Suomen kahdesta täysin ruotsinkielisestä ylioppilaskunnasta, toinen on Svenska Handelshögskolans Studentkår. ÅAS toimii pääsääntöisesti Turussa, mutta sillä on toimintaa myös Vaasassa, sillä Åbo Akademin kasvatustieteellinen ja yhteiskunta- ja hoitotieteellinen tiedekunta sijaitsevat siellä. ÅAS:lla on noin 5200 jäsentä, joista noin viidennes opiskelee Vaasassa.
ÅAS:sta käytetään myös usein nimeä "Kåren". Kåren ei tosin välttämättä aina tarkoita ÅAS:ää instituutiona, vaan voi myös viitata ylioppilaskunnan Turun Hämeenkadulla sijaitsevaan Kåren-nimiseen rakennukseen tai Restaurang Kåreniin, joka toimii samoissa tiloissa.
ÅAS:n toiminta jakautuu kahteen sektoriin, edunvalvontasektoriin ja taloussektoriin.
Edunvalvontasektori harjoittaa perinteistä ylioppilaskuntatoimintaa, ja sen korkein päättävä elin on edustajisto, jonka 25 jäsentä valitaan joka toinen vuosi. Toimeenpaneva valta on hallituksella. Edustajisto valitsee vuosittain hallituksen sekä valiokunnat. Valiokuntia on useilla eri toimialoilla ja ne valmistelevat ehdotuksia ja auttavat hallitusta ja edustajistoa linjanvedossa. Edunvalvontasektori valitsee myös sihteeristön sekä taloussektorin johdon. Myös yhteydenpito kaikkiin ÅAS:n alayhdistyksiin kuuluu edunvalvontasektorille.
Taloussektori huolehtii ÅAS:n liiketaloudellisesta toiminnasta, johon kuuluu muun muassa ylioppilasruokaloita ylläpitävä yhtiö Kb Gadolinia, Kåren-rakennuksen hallinta ja ylläpito, sekä muutamat vuokra-asunnot eri puolilla Turkua. ÅAS:llä on myös toinen ylioppilastalo, Vaasan Havtornen.
Manchester (New Hampshire)
Manchester on kaupunki New Hampshiren osavaltiossa Yhdysvalloissa. Manchester on uuden-Englannin pohjoisosien suurin kaupunki ja sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 109 565. Kaupunki perustettiin 1700-luvulla ja se rakentui alun perin tekstiiliteollisuuden ympärille.
Manchester sijaitsee New Hampshiren osavaltiossa Yhdysvaltojen Uuden-Englannin alueella. Manchester on suurin Uuden-Englannin kolmen pohjoisen osavaltion kaupungeista. Kaupunki sijaitsee Merrimackjoen varrella ja matkaa Massachusettsin rajalle etelässä on noin 32 kilometriä. Matkaa Bostoniin on noin 100 kilometriä. Kaupungin alue on osa laaksoa, jota ympäröivät metsät ja järvet. Lähistöllä sijaitsevat myös Amoskeagin vesiputoukset.
Kesät alueella ovat tyypillisesti leutoja ja talvet pitkiä ja lumisia. Säähän vaikuttavat luoteesta puhaltavat tuulet.
Ennen eurooppalaisten saapumista nykyisen Manchesterin alueella eli pennacook-heimon intiaaneja. Intiaanit tunsivat alueen hyvänä kalastusseutuna. Eurooppalaisia kauppiaita ja turkismetsästäjiä alkoi saapua paikalle 1700-luvun alussa ja asutus paikalle perustettiin vuonna 1722. Pian tajuttiin, että Amoskeagin putouksia saatettiin hyödyntää vesivoiman lähteenä teollisuudessa. Yhdysvaltojen ensimmäisiin lukeutuvat tekstiilitehtaat rakennettiin vuonna 1805 ja nykyisen nimensä Manchester sai englantilaisen Manchesterin teollisuuskaupungin mukaan vuonna 1810. Amoskeag Manufacturing Company tuotti huipussaan miljoonia metrejä kangasta viikoittain ja työllisti 17 000 henkilöä. Yritys työllisti myös tuhansia kanadanranskalaisia siirtolaisia.
Manchesterin teollisuus kärsi rajusti 1930-luvun suuresta lamasta ja myös kilpailusta halvemman työvoiman kanssa etelävaltioissa. Amoskeag Manufacturing Company ajautui konkurssiin vuonna 1935, mutta joukko liikemiehiä pelasti yrityksen muuttaen sen nimen Amoskeag Industries. Samalla kaupungin teollisuutta monipuolistettiin. Manchester kasvoi New Hampshiren suurimmaksi kaupungiksi 1980-luvulla.
Teollisella tuotannolla on edelleen merkitystä Manchesterin taloudelle, joskaan kaupunki ei enää ole riippuvainen vain tekstiiliteollisuudesta. Paikallisiin teollisuuden tuotteisiin kuuluvat nykyään esimerkiksi lentokoneiden ja autojen osat, sekä elektroniset laitteet. Huomattavin osa taloutta ovat nykyisin finanssialan palvelut.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Manchesterissa aikavälillä 2012–2016 olivat 54 899 USD ja henkilöä kohden 28 721 USD. 14,6 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Manchesterin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 109 565 ja vuoden 2017 arvion mukaan 111 196. Kaupungin asukkaista 86,3 % oli taustaltaan valkoisia, 4,9 % afroamerikkalaisia, 8,9 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 4,8 % aasialaisia. 19,8 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 13,2 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Karen Grassle
Karen Grassle (s. 25. helmikuuta 1942 Berkeley, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan televisiosarjassa "Pieni talo preerialla", jossa hän näytteli Ingallsin perheen äitiä, Caroline Ingallsia.
Grasslen äiti toimi ravintolajohtajana ja isä huoltoasemanhoitajana. Hän valmistui high schoolista vuonna 1960. Opiskeluaikanaan hän toimi oppilaskunnan varapuheenjohtajana. Hän pääsi opiskelemaan Kalifornian yliopistoon Berkeleyyn pääaineenaan englanti, mutta hän vaihtoi pääaineekseen näyttelemisen. Hän valmistui yliopistosta 1964 ja sai stipendin Lontoon Royal Academy of Dramatic Artiin, jossa hänestä tuli ääniosaston johtaja.
Grasslen ensimmäinen varsinainen näyttelijäntyö New Yorkissa oli näytelmässä "Gingham Tree", ja hän otti taiteilijanimekseen "Gabriel Tree". Taiteilijanimellään hän osallistui myös Michael Landonin valvomiin koe-esiintymisiin tavoitteenaan Caroline Ingallsin rooli. Grassle sai osan 48 hakijan joukosta. Landon sai Grasslen kuitenkin käyttämään oikeaa nimeään. "Pientä taloa preerialla" kuvattiin kahdeksan tuotantokauden ajan, vuosina 1974–1982, ja Grassle esiintyi sarjassa vakituisesti siihen saakka. Vuonna 1983 hän esiintyi samassa roolissa vielä "Pieni talo" -sarjan päätösjaksossa ”The Last Farewell” (”Viimeiset jäähyväiset”).
Grassle oli naimisissa Leon Russomin kanssa, mutta erosi tästä ja meni naimisiin J. Ala Radfordin kanssa vuonna 1982, ja he muuttivat Kentuckyyn. Grassle jatkoi näyttelemistä teatterissa, ja myöhemmin hänestä tuli yksi Sante Fe’s Resource Theatre Companyn perustajista ja sen taiteellinen johtaja. Myöhemmin Grassle muutti tyttärensä kanssa takaisin Kaliforniaan.