Conciergerie
Conciergerie on entinen palatsi ja vankila, joka sijaitsee Pariisin keskustassa Île de la Citén saarella. Se on osa Pariisin oikeuspalatsia (Palais de Justice de Paris), jota käytetään edelleen oikeussalina. Ranskan vallankumouksen aikaan Conciergeriessa virui tuhansia teloitusta odottaneita poliittisia vankeja.
Conciergerien koillisnurkassa on 1300-luvulla rakennettu kellotorni ("Tour de l’Horloge"), jonka yhteydessä sijaitsee Pariisin ensimmäinen ja vanhin julkinen kello.
Roomalaiset valtasivat Île de la Citén myöhäisantiikin aikana. Myöhemmin saaren länsiosa oli Merovingien palatsin paikka, ja 900–1300-luvulla se oli Ranskan kuninkaiden palatsi. Ludvig IX:n (1226–1270) ja Filip IV:n (1284–1314) aikaan palatsia laajennettiin ja vahvistettiin.
Ludvig IX rakennutti Sainte-Chapellen kappelin, ja Filip IV toteutti julkisivun torneineen joen puolelle ja suuren hallin. Kumpikin on hyvä esimerkki Ranskan sen ajan uskonnollisesta ja maallisesta arkkitehtuurista. Sainte-Chapelle, joka rakennettiin Ranskan kuninkaalliseen tyyliin, pystytettiin ristiretkiltä tuodun orjantappurakruunun paikaksi ja palvelemaan kuninkaallisena kappelina. ”Grande-Salle” (Suuri halli) oli yksi suurimmista Euroopassa, ja sen alempi kerros, ”La salle des gardes”, oli 209 jalkaa pitkä, 90 jalkaa leveä ja 28 jalkaa korkea. Sitä käytettiin palatsissa työskennelleiden 2 000 hengen ruokasalina. Sitä lämmitettiin neljällä suurella takalla ja valaistiin monella ikkunalla, jotka on nyt tukittu. Sitä käytettiin myös kuninkaallisiin juhla-aterioihin ja oikeusistuntoihin. Viereistä huonetta käytettiin etuhuoneena Suureen halliin suoraan yläpuolella, jossa kuningas piti parlamentin kokouksia ("Lit de justice").
Aikaisimmat Valois-dynastian kuninkaat jatkoivat palatsin kehittämistä 1300-luvulla, mutta kuningasperhe hylkäsi palatsin vuonna 1358 muuttaen joen toiselle puolelle Louvreen. Palatsi jatkoi hallinnollisten toimien palvelemista. Vuonna 1391 rakennus muutettiin vankilaksi. Sen vankeina oli tavallisia rikollisia ja poliittisia vankeja. Kuten muilla sen ajan rikollisilla, rangaistukset riippuivat hyvin paljon heidän varallisuudestaan, asemastaan ja suhteistaan. Rikkaimmat tai vaikutusvaltaisimmat vangit saivat yleensä oman sellin, jossa oli sänky, pöytä ja kirjoitusvälineet. Hieman köyhemmillä vangeilla oli varaa maksaa yksinkertaisesti sisustetuista selleistä (”pistoles”), joissa oli kova sänky ja ehkä pöytä. Köyhimmät, joista käytettiin nimitystä ”pailleux”, suljettiin pimeisiin, kosteisiin ja tuholaisten saastuttamiin selleihin (”oubliettes”, kirjaimellisesti ”unohdettu paikka”). Nimen mukaisesti heidät jätettiin sinne kuolemaan olosuhteissa, jotka mahdollistivat ruton ja muiden vankilan epähygieenisissä olosuhteissa yleisten tautien leviämisen.
Conciergeriella oli epämiellyttävä maine jo ennen kuin siitä tuli kansainvälisesti tunnettu ”giljotiinin eteisenä” Ranskan vallankumouksen verisimpänä aikana. Siihen aikaan siellä oli vallankumoustuomioistuin ja jopa 1 200 vankia. Tuomioistuin oli Suuressa hallissa vuodesta 1793 vuoteen 1795 ja antoi kuolemantuomion 2 600 vangille. Sen säännöt olivat hyvin yksinkertaiset. Vain kaksi päätöstä oli mahdollista: toteaminen syyttömäksi tai kuolemantuomio, yleensä jälkimmäinen. Tunnetuimpiin vankeihin ja uhreihin kuuluivat kuningatar Marie-Antoinette, runoilija André Chénier, Charlotte Corday, Madame Élisabeth, Madame du Barry ja girondistit. Matkalla teloituspaikalle uhrit kävelivät Salle Saint-Louis’n läpi, mistä se sai nimen Salle des Perdus, ”Tuomittujen huone”.
1800-luvulla Conciergerien käyttöä vankilana arvokkaille vangeille jatkettiin – huomattavimpana tuleva Napoleon III. Marie Antoinetten sellistä tehtiin hänen muistolleen omistettu kappeli. Conciergerielle ja Palais de Justicelle tehtiin 1800-luvun puolivälissä suuri kunnostus, joka muutti niiden ulkoasua huomattavasti. Vaikka rakennus näyttää keskiaikaiselta linnoitukselta, ulkoasu on todellisuudessa vuodelta 1858.
Conciergerie avattiin yleisölle vuonna 1914 historiallisena muistomerkkinä. Se on nykyisin suosittu matkailukohde, vaikka vain suhteellisen pieni osa siitä on yleisölle avoin – suurinta osaa käytetään edelleen oikeussalina.