Prioni
Prionit (akronyymi sanoista "proteinaceous infectious particle", proteiinin kaltainen tarttuvia tauteja aiheuttava hiukkanen) ovat tulehdusta aiheuttavia itseään jäljentäviä valkuaisainerakenteita. Ne ovat rakenteeltaan muuttuneita proteiineja, jotka eivät pilkkoudu valkuaisaineita hajottavilla entsyymeillä kuten normaalisti. Niiden tarkkaa toimintaa ja itsensä kopioinnin mekanismia ei vielä tunneta. Yleisesti kuitenkin hyväksytään, että ne aiheuttavat joukon aikaisemmin tiedettyjä, mutta vähän ymmärrettyjä sairauksia. Prionien tuottamia sairauksia kutsutaan TSE-sairauksiksi (transmissible spongiform encephalopathy, tarttuva sienimäinen aivosairaus). Näitä on lampaan scrapie, joillakin Papua-Uuden-Guinean fore-ihmissyöjäheimon jäsenillä oleva kuru, fataali familiaalinen insomnia (FFI) sekä hullun lehmän tauti, joka ihmisellä aiheuttaa Creutzfeldt–Jakobin taudin (CJD). Kaikki tuhoavat aivokudosta, ovat tappavia ja niille ei ole hoitoa.
Hoidon löytymistä vaikeuttaa se, että immuunijärjestelmä ei tunnista prionia vieraaksi eliöksi. Prioniproteiinin esiaste, PrP-proteiini on osa taudille alttiiden nisäkkäiden genomia. PrP:n normaalia tehtävää elimistössä ei tunneta.
Prionin olemassaoloa esitti ensin vuonna 1982 Stanley B. Prusiner Kalifornian yliopiston San Franciscon yksiköstä. Hän sai vuonna 1997 lääketieteen Nobel-palkinnon löydöstään.
Prioniproteiinin PrP valmistusta ohjaava PRNP-geeni on paikallistettu kromosomi 20:n lyhyen (p) haaran kohtaan 13. Jos geenissä on mutaatio geenin kodonissa 178 ja samalla kodonissa 129 on metioniini-aminohappo, puhkeaa FFI, mutta jos kodonissa 129 on valiini-aminohappo, CJD.
Yksi prionitutkimuksen keskeisimmistä kysymyksistä on se miten tauteja synnyttävä prionimuoto PrP syntyy. Nykykäsityksen mukaan prionin synty vaatii pelkän proteiinin ja siten väärin laskostunut prionimuoto ”ottaa mallia” laskostumiseensa harmittomasta prekursoriprionista, PrP:stä.
Prekursoriprioni PrP on hiirellä 210 aminohappoa pitkä, N- glykolysoitu proteiini. Sen rakenteessa on kaksi osaa eli domeenia.
Ensimmäinen on N- terminaalinen, laskostumaton ja taipuisa ”häntä”domeeni ja toinen C- terminaalinen α-helikaalinen domeeni. Prekursoriprionia eli PrP-proteiinia tuottavat pääasiallisesti neuronit mutta tutkimusten perusteella näin tekevät myös lymfosyytit ja lymfaattisten elinten stromaaliset solut. Noin vuosikymmen sitten eristettiin PrP-prionia koodaava geeni PRNP, jonka suhteen poistogeenisiä hiiriä alettiin heti tuottaa ja tutkia "pelkkä proteiini" teorian vahvistamiseksi. 
Ajateltiin, että mikäli infektiivinen PrP- prioni tarvitsisi lakostumisensa apuvälineeksi ja malliksi PrP-prionia, täytyisi PrP-proteiinia koodaavan Prnp-geenin suhteen poistogeenisten hiirten olla resistenttejä prioni-infektiolle. Hypoteesi osoittautui paikkansapitäväksi; Prnpº/º- hiirien infektoiminen scrapieta sairastaneiden hiirien aivoista tehdyllä homogenaatilla ei aiheuttanut poistogeenisissä hiirissä tautia.
Poistogeenisten Prnpº/º- hiirien kehittämisen jälkeen PrP:n funktio on ollut kiivaan tutkimuksen kohteena. On saatu selville, että prionireplikaation kontrolloinnin lisäksi PrP osallistuu mm. PrP:n kuljetukseen elimistön periferisistä osista keskushermostoon, ja että se on oleellinen neuronien vaurioitumiseen vaikuttava osatekijä. Ehdottomasti tärkein tutkimuskohde PrP:n kohdalla on kuitenkin kysymys, kuinka infektiivinen PrP laskostuu käyttäen apunaan PrP:a. Vallalla on kaksi vaihtoehtoista käsitystä. Toisen, ”template-directed refolding”- hypoteesin mukaan eksogeeninen PrP toimii mallina PrP:lle, joka indusoituu muuttumaan itsekin PrP:ksi. Hypoteesi sisältää oletuksen, jonka mukaan PrP:n spontaanin muuttumisen PrP:ksi estää normaalioloissa liian suuri energeettinen este.
Toinen hypoteesi, ”nucleation” hypothesis, olettaa, että PrP- ja PrP- muotojen välillä sijaitsee normaalioloissa tasapainotila, jossa PrP-prionimuotoa on elimistössä vain hyvin vähän.
Tasapainon heilahtaessa lisääntyneet PrP- prionit muodostavat aggregaatteja, joiden muodostuminen on infektiivisyyden ehto. Toisin sanoen yksittäiset PrP-prionit ovat hypoteesin mukaan harmittomia. Molempien mallien tarkemmat molekulaariset mekanismit ovat tutkijoille toistaiseksi tuntemattomia.
Hypoteesien lisäksi on tutkittu mahdollisten muiden avustajaproteiinien roolia laskostustapahtumassa. Vaikka prionireplikaatiota koskevat kysymykset odottavat vielä suurelta osin vastaustaan, on selvää, että PrP:n läsnäolo on replikaation ehdoton edellytys. Jos PrP-proteiinin läsnäolo on välttämätöntä prionireplikaation onnistumiselle, mikä sitten on PrP:n normaali tehtävä elimistössä? On äärimmäisen epäuskottavaa, että niinkin konservoituneen proteiinin ainoa tehtävä olisi altistaa elimistö prionitaudeille. Tähän kysymykseen ei ole vielä löydetty vastausta. On esitetty arvioita, joiden mukaan PrP voisi toimia entsyyminä tietyissä reaktioissa tai olla esim. signalointimolekyyli. Mitään varmaa PrP:n normaalitoiminnasta ei ole kuitenkaan pystytty esittämään.
Prionitaudin tuho näyttäytyy vaikutuskohteessaan aivoissa usein suorastaan traagisena. Vain vähän neuroneita on jäljellä ja aivokudos on muutenkin täysin tuhoutunut. Prionitaudeille tunnusomainen merkki on PrP- aggregaattien kerääntyminen aivoihin. PrP-molekyylejä ei kuitenkaan pidetä yksin syyllisenä aivojen tuhoon, vaan tapahtumaan liittyy varmasti muitakin tekijöitä, vaikkakin sen molekulaarinen perusta on tuntematon.
Yli 20 erilaista PRNP-geenin mutaation aiheuttamaa prionitautia on tunnistettu ihmisillä kuten 
Muiden nisäkkäiden prionitauteja ovat mm. jo edellä mainitut lampaiden ja vuohien scrapie, hullunlehmäntauti ja kauriiden CWD.
Kaikille prionitaudeille yhteinen piirre on hyvinkin pitkä taudin itämisaika. Esimerkiksi CJD voi itää yli kymmenen vuotta.
Monet muut PRNP-geenin muutokset eivät aiheuta prionitautia, mutta vaikuttavat riskiin saada nämä taudit tai itse sairauden kulkuun. Alleeli joka koodaa PRNP-varianttia - G127V tarjoaa suojan Kurua vastaan.
Vuosien lääkekehittelystä ja lukuisista lupaavista kokeiluista huolimatta prionitauteihin ei ole löytynyt parantavaa lääkettä. Tämän hetken lupaavimmat hoitokokeilut saadaan immunoterapian alueelta kehitettäessä monoklonaalisia vasta-aineita PrP:tä ja PrP:tä vastaan. Läpimurtoa ei tosin ole vielä tapahtunut. Hoitokokeiluja vaikeuttaa suuresti prionitautien vaikea diagnosoitavuus; ennen oireiden ilmaantumista diagnoosia on mahdoton tehdä ja oireiden jo ilmaannuttua hoidon aloittaminen on liian myöhäistä. Aktiivinen tutkimustyö prionitautien parissa jatkuu kuitenkin kiivaana ympäri maailmaa.