François Villon
François Villon, (s. 1431 tai 1432 Pariisissa, kadonnut 1463) oli ranskalainen runoilija keskiajan lopulla. Hän lienee ollut aikansa tunnetuin ranskalainen kirjailija. Romantikot pitivät häntä ”kirottujen runoilijoiden” ("poètes maudits") edeltäjänä.
Ainoat nykyaikaan säilyneet Villoniin liittyvät tiedot ovat kuusi hallinnollista asiakirjaa, jotka liittyvät hänen oikeudenkäyntiinsä, sekä hänen omat kirjoituksensa. On syytä tehdä ero todellisen tiedon ja tarinoiden välillä. Villon loi pohjaa itsestään kerrottavalle legendalle asettaessaan teoksissaan itsensä esille.
François Villon syntyi isättömänä vuonna 1431 tai 1432, ja hänet luovutettiin toistaiseksi tuntemattomasta syystä ”enemmän kuin isänsä”, Saint-Benoît-le-Bétournén kaniikin ja kappalaisen Guillaume Villonin kasvatettavaksi.
Villon lähetettiin opiskelemaan vapaiden tieteiden tiedekuntaan Pariisin yliopistoon, ja lopullisena tavoitteena oli papiksi valmistuminen. Vuonna 1452 hän suoritti maisterin tutkinnon Sorbonnen yliopistossa. Yliopistossa oli tuolloin voimakasta liikehdintää, ja useat tutkinnon suorittaneet, joita oli liian paljon, elivät kurjuudessa.
Vuosina 1451–1453 opiskelijalevottomuudet lisääntyivät. Yliopistossa oli yhteenottoja poliisin kanssa, ja niiden syynä oli etenkin ristiriita yliopiston ja kuninkaan välillä. Seurauksena oli luentojen peruuttaminen vuosina 1453–1455. Luentojen lopettamisen yllykkeenä oli professoreiden pitkään jatkunut lakko. Villon laiminlöi opintonsa ja lähti kohden seikkailuja. Hän käsitteli myöhemmin tätä tapahtumaa pahoitellen runossaan Testamentti (Testament):
Siitä eteenpäin Villonin elämä on lähes pelkästään nälän, väkivallan ja epidemioiden kiusaamaa elämää satavuotisen sodan kulisseissa.
Vuonna 1455 runoilija sekaantui tappelunnujakkaan ja vahingoitti pappi Philippe Sermoisea vakavasti kainaloon. Kyseessä saattoi olla kilpakosija tai rappiolla oleva toinen pappi. Villon hoidatti itseään parturilla, ja joutui poistumaan Pariisista. Villonin papillisen aseman sekä aiemman rikkeettömän menneisyyden tähden Sermoise antoi hänelle kuolinvuoteellaan anteeksi. Villon sai anteeksiantokirjeen tammikuussa 1456. Saman vuoden jouluyönä hän osallistui murtovarkauteen Navarran collègessa.
Villon joutui taas poistumaan Pariisista, joka oli muuttunut hänelle entistä epämiellyttävämmäksi paikaksi asua ja oleilla. Hänen ystävänsä Guy Tabarie oli ryhtynyt liian suulaaksi ja pidätettäessä vuonna 1458 ja kidutuksen uhan alaisena tunnustanut varkaudet ja syyttänyt niistä Villonia. Ennen pakoaan Villon kuitenkin kirjoitti "Le Lais" -runoelman vuoden 1457 ensimmäisten kuukausien aikana. Hän tarkoitti sen jäähyväislahjaksi ystävilleen ja ilmoitti siinä halunsa mennä Angersin kaupunkiin. Tämän tiedon Guy Tabarie vahvisti poliiseille ja täydensi ilmoitustaan, että Villon suunnitteli katumusmatkaa munkkisukulaisensa luokse.
Tässä vaiheessa Villon katoaa, eikä tiedetä pääsikö hän perille Angresiin. Tiedossa on ainoastaan, että hän jatkoi matkustelua Loiren laaksossa.
François Villon ilmaantui esiin Bloisn kaupungissa suunnilleen joulukuussa 1457 Orléansin herttuan Kaarlen hovissa. Kaarle oli itsekin runoilijana kunnostautunut ruhtinas, ja hän oli tulevan kuningas Ludvig XII:n isä. Käsikirjoituksessa, johon Villon kyhäili omia runojaan ja myös hovimiesten aikaansaannoksia, on kolme Villonin itsensä ja vieläpä todennäköisesti omakätisesti allekirjoittamaa runoa. Pisin näistä runoista ""Épître à Marie d'Orléans"" on runoiltu Marie d’Orélansin syntymän johdosta 19. joulukuuta 1457, hän oli Orléansin Kaarlen ja Marie de Clévesin tytär. Tämä käsikirjoitus sisältää myös muiden joukossa runon ”"Ballade des contradictions"”, joka on usein nimeltään myös ”"Concours de Blois"”, koska siitä on kyse kolmannesta kaikkiaan kymmenestä balladista, jotka ovat runoilijoiden tekemiä ja alkavat Orléansin Kaarlen säkeellä: ”"Je meurs de soif en couste la fontaine"” ('Kuolen janoon kaivon äärellä').
Viimeisin Villonin lisäys Orléansin Kaarlen käsikirjoitukseen on runo ”"Ballade franco-latine"”, joka on valmistunut keskellä runokilpailua ja heti ”Concours de Blois” runon jälkeen. Kyseessä on kahden kaksikielisen runon kompositio, dialogi itsensä Orléansin Kaarlen ja tämän suosikin Fredet’n välillä. ”"Ballade franco-latine"”, kuten professori Gert Pinkernell osoittaa, on asioiden suorasanainen selvittely Fredet’n kanssa. Villon on saanut nuhteita Kaarlelta, ja eräs hänen hovipojistaan, jota tosin ei nimetä, syyttää häntä valheista ja nousukasmaisuudesta. Villon jättää herttuan Boissa sijaitsevan hovin, todennäköisesti melko pian tämän tapahtuman jälkeen.
Loka-marraskuussa 1458 Villon yrittää epätoivoisesti solmia yhteyden entiseen, lyhytaikaiseen mesenaattiinsa käyttäen hyväkseen herttuan matkaa Vendômeen, jossa hänen tulee osallistua vävynsä Alençonin Jean II petosoikeudenkäyntiin. Villoin kirjoittaa tällöin Kaarlelle runot "Ballade des proverbes" sekä "Ballade des menus propos", mutta tuloksetta. Häntä ei enää oteta vastaan ruhtinaan hovissa.
Suurin osa teksteistä löytyy