hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Fenyylihydratsiini
Fenyylihydratsiini on väritön tai vaaleankeltainen aromaattinen yhdiste, joka liukenee veteen. Fenyylihydratsiinin moolimassa on 108,14 g/mol, sulamispiste 19,5 °C, kiehumispiste (hajoaa) 243,5 °C, tiheys 1,1 g/cm (vesi = 1,0 g/cm), leimahduspiste 88 °C, itsesyttymislämpötila 174 °C ja CAS-numero 100-63-0. Se on syövyttävä, karsinogeeninen ja myrkyllinen aine. Fenyylihydratsiinista käytetään myös nimiä "hydratsiinobentseeni" ja "monofenyylihydratsiini".
Fenyylihydratsiinia valmistetaan bentsiinidiatsoniumkloridia natriumsulfiitin avulla. Laboratorioissa käytetään usein tina(II)kloridia. Myös aniliini ja klooriamiini reagoivat emäksisissä olosuhteissa muodostaen fenyylihydratsiinia. Yhdistettä käytetään värien ja lääkeaineiden valmistuksessa ja analyyttisenä reagenssina aldehydien ja ketonien toteamiseen.
Hermann Emil Fischer käytti fenyylihydratsiinia sokerien tutkimuksessa, josta hän sai Nobelin kemianpalkinnon.
Marjaniemen majakka
Marjaniemen majakka sijaitsee Hailuodon Marjaniemessä noin 50 kilometrin päässä Oulusta.
1770-luvulla Oulun porvarit rakensivat Hailuodon länsipuolen väylää varten ensimmäisen puisen 16 sylen korkuisen tunnusmajakan Marjaniemen kärkeen. Tämä majakka kunnostettiin Oulun kauppaseuran aloitteesta 1786 ja 1800. Valtio lunasti 1849 haltuunsa majakan ja luotsikohtauspaikan miehittämättömän ns. porttiviitta-aluksen eli porttiprikan. Myrsky vei porttiprikan usein karkuun, vuonna 1881 se korvattiinkin rautapoijulla. Puinen majakka oli tarkoitus muuttaa valomajakaksi jo vuonna 1854 rakentamalla lyhtykoju ja sinne valolaite peiliheijastimineen. Krimin sota esti suunnitelmat. Sodan jälkeen Marjaniemen tunnusmajakkaa korjattiin taas 1857.
1860-luvulla alkaneen majakoiden uudistamishankkeen neljän ensimmäisen joukossa oli Marjaniemi, jonka sai suunniteltavakseen arkkitehti Axel Hampus Dalström yleisten rakennusten ylihallituksesta. Katovuosi 1866 ja sitä seurannut nälänhätä siirsivät majakan ja sen viereen rakennettujen majakanvartijoiden asumusten valmistumisen kesään 1871. Majakan piirustukset olivat tosin valmistuneet jo joulukuussa 1869. Ensimmäisen kerran majakan valo sytytettiin 3. syyskuuta 1871.
Majakkatorni on muurattu tiilestä ja tornin ulkopinta on rapattu valkoiseksi. Tornissa on 110 askelmaa ilman välitasanteita. Majakan korkeus maanpinnasta on 25 metriä ja merenpinnan tasosta 30,2 metriä. Alun perin majakkaan asennettiin Fresnelin järjestelmän mukainen linssilaitteisto, joka näytti valoa 20 sekunnin välein etelän ja koillisen väliseen sektoriin 11 meripeninkulman päähän. Ensimmäinen polttimo toimi naurisöljyllä, jota kului n. 250 litraa vuodessa. Kesällä 1908 se korvattiin kaasuöljypolttimolla, joka pidensi majakan kantomatkaa 16 meripeninkulmaan. Vuonna 1950 majakkaan tuli asetyleenikaasuvalo ja 1962 se sähköistettiin. Vanhat kaasulaitteet asennettiin Säpin majakkaan Porin edustalle. Majakan nykyinen valoteho on 1,36 miljoonaa kandelaa. Majakan tornin ikkunassa on aiemmin ollut myös Marjaniemen kalasataman väylän lisäloisto: lisäloisto on kuitenkin poistettu ja siitä ovat muistona enää ikkunan värilasit. Majakassa on lisäksi nettikamera.
Marjaniemessä työskenteli majakkamestari ja kaksi majakanvartijaa aina vuoteen 1962, jolloin majakan viereen rakennettiin myös Marjaniemen luotsiasema. Sitä korjattiin ja laajennettiin 1987 ja siinä toimii Oulun yliopiston Perämeren tutkimuslaitos. Nykyään Marjaniemi on Raahessa sijaitsevan Perämeren luotsiaseman toinen tukiasema, jossa toimii viisi luotsikutterinhoitajaa.
Vuoden 1992 talviolympialaisten mitalitaulukko
Vuoden 1992 talviolympialaisissa oli mukana urheilijoita 64 eri maasta, jotka kilpailivat 57 olympiatapahtumassa. Mitalitaulukon ykkössijan saavutti Saksa.
Nebra
Nebra (tai Raneb) oli muinaista Egyptiä 2. dynastian aikaan vuoden 2865 eaa. tienoilla hallinnut faarao.
Nebran hallituskaudesta ei tiedetä juuri mitään, sillä tältä ajalta ei ole löydetty juurikaan kirjallisia merkintöjä. Nebra on kuitenkin ensimmäinen faarao, jonka nimessä on Ra-jumalan nimi. Tämä tarkoittaa mahdollisesti, että Nebra perusti Ra-jumalan kultin.
Mit Rahinasta Memfiksen lähellä on löydetty steela, jossa on Nebran nimi. Tämä merkitsee mahdollisesti sitä, että hänen hautansa sijaitsee (edeltäjiensä tavoin) jossain päin Sakkaraa. Nebran sinetti on löydetty Hetepsekhemwyn haudasta Sakkarassa, joten on mahdollista, että Nebra valtasi haudan itselleen.
Miranda IM
Miranda IM on pikaviestintietokoneohjelma, joka tukee ICQ-, AIM-, Windows Live Messenger-, XMPP- (ja näin myös Google Talk-), Yahoo-, IRC-, Twitter-, Gadu-Gadu-, Tlen- ja Netsend-protokollia. Miranda on tehokkaasti muokattavissa ja siihen on valmiina lukuisia lisäosia, joiden avulla Miranda tukee vähemmänkin tunnettuja protokollia. Muokattavuuden ansiosta ohjelma on myös kevyt, koska vain halutut protokollat ovat käytössä. Ohjelma on käännetty lukuisille kielille, myös suomeksi.
Miranda IM toimii vain Microsoft Windows -käyttöjärjestelmässä. Projekti aloitettiin 2. helmikuuta 2000, ja kehitystyö jatkuu edelleen.
Maria Kalaniemi
Maria Helena Kalaniemi (s. 27. toukokuuta 1964 Espoo) on suomalainen harmonikansoittaja ja säveltäjä. Vuosina 2005-2010 hän toimi taiteen keskustoimikunnan nimittämänä taiteilijaprofessorina. Kalaniemen pääsoitin on harmonikka. Kansalliseen kuuluisuuteen hän nousi 1983 ensimmäisen Kultainen harmonikka -kilvan voiton kautta. Harmonikan lisäksi hän soittaa myös viulua ja kanteletta. Hän toimii JuuriJuhla-kansanmusiikkifestivaalin taiteellisena johtajana.
Kalaniemi valmistui Sibelius-Akatemiasta musiikin maisteriksi 1991 ja hän opiskeli myös Pariisissa M. Azzolan johdolla 1989. Vuodesta 1995 alkaen Kalaniemi on toiminut Sibelius-Akatemiassa harmonikansoiton lehtorina ja suoritti taiteellisen tohtorintutkinnon kansanmusiikin osastolla 23.5.2009 .
Kalaniemi on esiintynyt lukuisissa eri yhtyeissä ja kokoonpanoissa:Radion ohjelmanauha
Riitta Väisänen
Riitta Inkeri Väisänen (s. 16. heinäkuuta 1954 Turku) on suomalainen näyttelijä, televisiojuontaja ja entinen missi. Hänet tunnetaan etenkin MTV3-kanavan "Kymppitonni"-visailuohjelman juontajana. Väisänen valittiin Miss Suomi -kilpailun ensimmäiseksi perintöprinsessaksi vuonna 1976. Samana vuonna hänet kruunattiin myös Miss Euroopaksi.
Vuonna 1985 Väisänen ryhtyi juontamaan Spede Pasasen kehittämää Kymppitonni-visailuohjelmaa, josta tuli yksi Suomen pisimpään esitetyistä televisio-ohjelmista. Hänen suorapuheista juontamistyyliään pidetään nykyään uraauurtavana ja Väisänen palkittiin usealla Telvis-patsaalla. Kymppitonnia esitettiin yli kaksi vuosikymmentä, marraskuuhun 2005 saakka. Neljän vuoden tauon jälkeen ohjelmaa alettiin esittää jälleen vuonna 2009 uudella SuomiTV-kanavalla, jolloin Väisänen palasi sen juontajaksi.
Hän esiintyi pienissä rooleissa useissa Spede Pasasen ja Ere Kokkosen elokuvissa. Väisäsen persoonasta Pasanen sai aiheita "Naisen logiikka" -televisiosketseihin.
Väisänen ideoi televisioon uuden "Kaunis elämä" -nimisen kahdeksanosaisen ohjelman ja on mukana siinä yhdessä muiden entisten missien kanssa. Ohjelma alkaa MTV3-kanavalla helmikuussa 2018.
Väisänen seurusteli useita vuosia Pertti Pasasen kanssa. Nykyisen kumppaninsa Erik Mäkkylän kanssa Väisäsellä on tytär Sofia Vilhelmiina Mäkkylä (s. 1994), joka myös tekee mallintöitä ja sijoittui vuonna 2015 Miss Rock -kilpailussa ensimmäiseksi perintöprinsessaksi. Missivuotenaan 1976 Väisänen oli kihloissa ravintoloitsija Nippe Valtarin kanssa.
Väisänen on kirjoittanut siskonsa Lea Gesellen kanssa omaelämäkerran "Miss Euroopan reunalla" (2005). Vuonna 2007 ilmestyi laihduttamiseen keskittynyt teos "Vyötärö takaisin", jonka Väisänen julkaisi yhdessä Kikka Isoviidan kanssa. Hän kirjoittaa kolumneja Kummit-lehteen ja toimii aktiivisesti juontajana erilaisissa tilaisuuksissa ympäri maan.
Vuoden 2004 europarlamenttivaaleissa Väisänen oli Suomen Keskustan ehdokkaana ja sai puolueensa naiskandidaateista toiseksi eniten ääniä. Hän oli myös ehdokkaana vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Suomen Keskustan Hämeen piirin vaalilistalla ja sai 2 659 ääntä.
Väisänen tunnetaan myös hevosharrastajana. Hän on useiden vuosien ajan pitänyt omaa tallia Orimattilassa ja kasvattanut ravihevosia oman yhtiönsä Riitan Hevos-Shown nimissä 1980-luvulta lähtien. Tunnetuin Väisäsen kasvatti on muun muassa Kymenlaakso-ajon vuonna 1993 voittanut Never Ending. Hän on myös toiminut raviohjastajana ja ajanut vuosina 1977–2003 yhteensä 309 ravilähtöä. Niistä Väisänen on voittanut 23.
Lähivakuutus
Lähivakuutus oli keskinäinen vakuutusyhtiö. Ryhmään kuului noin 60 paikallista vakuutusyhdistystä, jälleenvakuutus- ja palveluyhtiö Lähivakuutus Keskinäinen yhtiö sekä Lähivakuutus osk. Lähivakuutus osk:n ja Keskinäisen yhtiön pääkonttori oli Espoon Leppävaarassa.
Lähivakuutuksen ja Säästöpankkien omistama Henkivakuutusyhtiö Duo aloitti toiminnan keväällä 2007.
Lähivakuutuksen tuotteista on saanut Suomen Lähikaupan YkkösBonusta vuodesta 2008.
Helmikuussa 2012 kerrottiin, että Tapiola ja Lähivakuutus yhdistyvät keskinäiseksi finanssiryhmäksi Lähivakuutus-Tapiolaksi kahden vuoden sisällä. Yhdistyminen edellyttää hyväksymisen Lähivakuutuksen yhtiökokouksessa. Lähivakuutuksen ja Tapiolan yhdistymisestä päätettiin yhtiökokouksissa. Uuden yhtiöryhmän nimeksi tuli LähiTapiola. LähiTapiola aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2013.
A-Vakuutus
A-Vakuutus Oy on suomalainen OP-ryhmään kuuluva vahinkovakuutusyhtiö. Yhtiö on keskittynyt ammattiliikenteen vakuutuspalveluihin yli 70-vuotisen historiansa ajan. Vuonna 2002 A-vakuutuksesta tuli Pohjola-Yhtymän tytäryhtiö ja 2005 yrityskaupan myötä OP Ryhmän tytäryhtiö.
Fennia-ryhmä
Suomalainen Fennia-konserni, muodostuu vahinkovakuuttamiseen erikoistuneesta Fenniasta, vapaaehtoisia henki-, eläke- ja säästövakuutuksia tarjoavasta Henki-Fenniasta, varainhoitopalveluja tarjoavasta Fennia Varainhoito Oy:stä, palveluyhtiö Fennia-palvelu Oy:stä sekä Fennia Kiinteistökehitys Oy:stä.
Fennia-konsernin yhtiöistä Fennia on keskinäinen vakuutusyhtiö, jonka omistavat sen asiakkaat. Henki-Fennia ja Fennia Varainhoito Oy ovat kokonaan Fennian omistamia tytäryhtiöitä. Fennia Kiinteistökehitys Oy on osa Fennia-konsernia ja Fennia Varainhoito Oy:n tytäryritys. Fennia Kiinteistökehitys Oy:n omistavat Fennia Varainhoito Oy (70%) sekä Rakennuttajatoimisto Allianssi Oy (30 %).
Fennian juuret ulottuvat vuoteen 1882, jolloin perustettiin "Palovakuutusosakeyhtiö Fennia". Fennia-ryhmä syntyi useiden yritysjärjestelyjen tuloksena vuonna 1998. Vuonna 2001 silloisen "Yrittäjäin Fennia" -nimi muutettiin Fenniaksi. Aiemmin Fennia-ryhmään kuuluva työeläkeyhtiö Eläke-Fennia fuusioitui LähiTapiola Eläkeyhtiön kanssa, ja sulautumisen seurauksena uusi Keskinäinen Työeläkevakuutusyhtiö Elo aloitti toimintansa vuoden 2014 alussa.
Fennia-konsernin tärkeimmät yhteistyökumppanit ovat Danske Bank, Pihlajalinna, Suomen Yrittäjät, Nuori Yrittäjyys, Perheyritysten liitto ja Keskinäinen Työeläkevakuutusyhtiö Elo sekä Veritas Eläkevakuutus. Fennia-konserni on myös pitkäaikainen HelsinkiMission yhteistyökumppani.
Fennia on järjestänyt vuodesta 1990 alkaen yhdessä Design Forum Finlandin kanssa yrityksille suunnatun muotoilukilpailun (Fennia Prize), jonka tavoitteena on tukea korkeatasoisten tuotteiden ja palveluiden tuottamista ja edistää teollisuuden kilpailukykyä ja kansainvälistymistä.
If (vakuutusyhtiö)
If on vakuutusyhtiö, joka vakuuttaa ihmisiä, eläimiä, koteja ja ajoneuvoja. Ifillä on toimintaa Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa ja Baltian maissa. Yhtiö on alallaan Pohjoismaiden johtava vahinkovakuutusyhtiö. Ifissä työskentelee noin 6800 työntekijää. If kuuluu Sampo-konserniin. Ifin toimitusjohtajana on toiminut vuodesta 2002 ruotsalainen Torbjörn Magnusson.
Ifin nimi tulee englannin sanasta "if" 'jos'.
If perustettiin vuonna 1999 yhdistämällä ruotsalaisen Skandian ja norjalaisen Storebrandin vahinkovakuutustoiminnot. Vuonna 2000 yhtiö perusti Suomeen sivuliikkeen. Vuonna 2002 yhtiöön liitettiin suomalaisen Sammon vahinkovakuutus. Vuonna 2004 Skandia ja Storebrand myivät kaikki Ifin osakkeensa Sammolle. Sen myötä If siirtyi kokonaan Sammon omistukseen. If vakuuttaa kumppaninsa Keskinäisen Vakuutusyhtiö Kalevan kanssa lähes 1,5 miljoonaa ammattiliittojen ja järjestöjen jäsentä.
Marraskuussa 2012 If osti vakuutusyhtiö Trygin Suomen liiketoiminnan. Samalla If solmi mittavan yhteistyösopimuksen Nordean kanssa. Nordea myy Ifin vahinkovakuutuksia henkilöasiakkailleen osana pankkipalveluitaan konttoriverkostossa ja internetissä Suomessa, Ruotsissa ja Baltian maissa.
Lokakuussa 2017 Ifin Suomen liiketoiminnasta vastannut yhtiö "If Vahinkovakuutusyhtiö Oy" on sulautettu ruotsalaiseen emoyhtiöön "If P&C Insurance Holding Ltd (publ)". Suomessa If toimii emoyhtiön sivuliikkeenä ("If Vahinkovakuutus Oyj, Suomen sivuliike").
Ifin liiketoiminta on jaettu kolmeen liiketoiminta-alueeseen: Henkilöasiakkaat, Yritysasiakkaat ja Suurasiakkaat. Baltia on erillinen liiketoiminta-alue. Ifin tärkeimpiä tuotteita kuluttaja-asiakkaille ovat esimerkiksi autovakuutus, kotivakuutus ja matkavakuutus.
Fiat 124
Fiat 124 (1966–1974) oli italialaisen Fiatin seuraaja 1300-mallille. Auto valittiin Vuoden Autoksi 1967. Suomessa auto on tullut tunnetuksi siihen perustuvasta neuvostoliittolaisesta Ladasta.
Fiat 124:ää pidettiin perinteisenä ja hyvänä perheautona. Siinä oli eteen pitkittäin sijoitettu 1200-kuutioinen nelisylinterinen moottori (60 hv), joka siirsi voiman nelivaihteisen vaihteiston kautta takapyöriin. Fiat 124:ää valmistettiin neljänä eri korimallina: berlina (sedan), farmari, Spider (avomalli) ja coupé. Suomeen tuotiin virallisen maahantuonnin kautta vain sedania.
Vuonna 1968 tuli saataville uudistettu malli, 124 Special (124 S), jossa oli neljä pyöreää valonheitintä ja 1400-kuutioinen moottori (70 hv). Perusmalli säilyi yhä tuotannossa.
Vuonna 1970 124 koki kasvojenkohotuksen. Lisäksi tuli saataville malli Special T, jossa oli Spiderin 80-hevosvoimainen, kahdella yläpuolisella nokka-akselilla varustettu moottori.
Vuonna 1974 lopetettiin berlinan tuotanto. Peruskorimallia eri merkkisinä autoina kuitenkin valmistettiin vielä tämän jälkeenkin muualla maailmassa, muun muassa Venäjällä, Espanjassa ja Turkissa. Auton seuraaja oli Fiat 131 (Mirafiori). Italiassa autoa tehtiin noin 1,5 miljoonaa kappaletta, maailmanlaajuisesti noin neljä miljoonaa.
Turva
Keskinäinen Vakuutusyhtiö Turva on Tampereella pääkonttoriaan pitävä keskinäinen vakuutusyhtiö. Keskinäisyys tarkoittaa sitä, että vakuutuksenottajat omistavat Turvan. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että yhtiö jakaa kertyneet tuotot asiakkaiden hyväksi kilpailukykyisinä hintoina ja pitkäjännitteiseen asiakkuuteen perustuvina alennuksina. Turvassa on lähes 300 työntekijää ja yli 30 toimipaikkaa ympäri Suomen. Turvan nykyinen toimitusjohtaja on Minna Metsälä. Hänen lisäkseen johtoryhmään kuuluvat Jussi Ilveskoski, Pekka Runsas, Timo Laukas ja Satu Rinta-Jaskari.
Turva perustettiin vuonna 1910 työväestön ja työväenyhdistysten tarpeisiin nimellä Hämeen Työväen Keskinäinen Paloapuyhdistys. Yhdistys oli tarpeen, koska tavanomaiset vakuutuslaitokset eivät mielellään, tai ainakaan halvalla, vakuuttaneet paloherkkiä puisia työväentaloja. Sisällissodan seurauksena toiminta keskeytyi hetkeksi. 1930-luvulla nimeksi vaihdettiin Työväen Keskinäinen Vakuutusyhtiö Turva. Vuoden 2000 yhtiökokouksessa nimi sai nykyisen muotonsa.
Turva on LähiTapiola-ryhmään kuuluvan LähiTapiola Vahinkovakuutuksen tytäryhtiö. Turva välittää Elon työeläkevakuutuksia ja LähiTapiolan vapaaehtoisia eläke- ja henkivakuutuksia asiakkailleen omien tuotteidensa ohessa. EPSI Rating on tutkinut vuosittain suomalaisten vakuutusyhtiöiden asiakastyytyväisyyttä. Tutkimuksen mukaan Turvalla oli alan tyytyväisimmät asiakkaat vuonna 2017. Turva oli alansa ykkönen asiakastyytyväisyydessä myös vuosina 2011, 2012, 2013, 2014 ja 2016.
Turvan omistavat asiakkaat ja takuupääoman omistajat. Takuupääomasta valtaosan omistaa LähiTapiola-ryhmä. Muita takuupääoman omistajia ovat SAK, 16 ammattiliittoa sekä kaksi työväenyhteisöä.
Fiat 126
Fiat 126 on Fiatin vuosina 1972–1980 valmistama pieni henkilöautomalli, joka korvasi huippusuositun Fiat 500:n. Autoa valmistettiin Italiassa vuoteen 1980, mutta Puolassa lisenssillä valmistetun FSM 126P -mallin tuotanto päättyi vasta vuonna 2000.
Teknisesti Fiat 126 oli läheistä sukua edeltäjälleen, siinä oli 500:n moottori suurennettuna ja asennettuna moderniin koriin – kuitenkin taakse, eikä eteen.
Vuonna 1976 saataville tuli myös malli 126 Personal, joka sisälsi pieniä ulkonäkömuutoksia, muun muassa muovipuskurit. Pian tämän jälkeen tuli saataville uusi suurempi 0,65-litrainen (24 hv) moottori.
Fiat 126 -mallia oli Suomen ajoneuvorekisterissä vuoden 1999 lopussa 99 kappaletta, jotka oli rekisteröity vuosina 1973–1980.
Airfix
Airfix on englantilainen pienoismallien valmistaja. Yhtiön perusti vuonna 1939 unkarilainen liikemies Nicholas Kove. Yhtiö valmisti aluksi kumileluja. Airfixin varsinainen menestystarina alkoi vasta vuonna 1948, kun yhtiötä pyydettiin valmistamaan pienoismalli Ferguson-traktorista. Mallista tuli erittäin suosittu, ja yhtiö ryhtyi suunnittelemaan yhä uusia pienoismalleja.
Airfix on kenties tunnetuin valmistamistaan lentokoneiden pienoismalleista. Airfixin ensimmäinen lentokonemalli julkaistiin 1953. Kyseessä oli Supermarine Spitfire Mk. 1 mittakaavassa 1/72.
Airfix kasvoi voimakkaasti 1960- ja 1970-luvuilla, kun pienoismallien harrastuksesta tuli suosittua. Yhtiö laajensi valikoimaansa, ja valmisti jonkin aikaa jopa pienoisrautateitä ja ura-autoja. Ala alkoi kuitenkin kärsiä ongelmista 1980-luvulla, kun muun muassa videopelit tulivat markkinoille. Pienoismallien kokoamisessa käytettäviä liimoja ja maaleja valmistava Humbrol Ltd osti Airfixin vuonna 1986. Humbrol ajautui konkurssiin 31. elokuuta 2006, ja 10. marraskuuta 2006 englantilainen pienoisrautateitä valmistava Hornby Railways ilmoitti ostavansa Humbrolin ja Airfixin.
Tamiya
Tamiya Corporation on japanilainen pienoismallien ja radio-ohjattavien autojen valmistaja. Shunsaku Tamiya perusti yhtiön 1960-luvulla Shizuokassa. Tamiya on tunnettu malliensa korkeasta laadusta ja tarkoista yksityiskohdista. Tamiya vakiinnutti mittakaavan 1:35 sotilasajoneuvojen pienoismallien yleisimmäksi kokoluokaksi. Tamiya valmistaa myös maaliruiskuja, kompressoreita sekä muita pienoismallitarvikkeita.
Fiat 127
Fiat 127 on Fiatin vuosina 1971–1987 valmistama pieni henkilöautomalli, joka korvasi Fiat 850:n. Espanjalainen SEAT valmisti autoa lisenssillä, ja 127:n pohjalta kehitettiin tavarankuljetusmalli Fiat Fiorino. 127:n seuraajaksi esiteltiin vuonna 1983 Fiat Uno, mutta mallin valmistusta jatkettiin vuoteen 1987 saakka.
Keväällä 1971 esitelty etuvetoinen Fiat 127 oli merkittävä edistysaskel verrattuna edeltäneeseen takamoottoriseen 850-malliin. Se oli yksi ensimmäisiä nykyaikaisia pikkuautoja. Erityisesti mallin tilankäyttöä kehuttiin, sillä 80 prosenttia pohjapinta-alasta oli matkustajien ja matkatavaroiden hyödynnettävissä. 127 valittiin Vuoden Autoksi Euroopassa 1972. Moottorina oli edeltäjästä periytyvä 0,9-litrainen (47 hv), ja alkuvaiheessa ainoa korimalli oli kaksiovinen. Vuonna 1972 esiteltiin kolmiovinen hatchback, jossa takaluukku aukeni kattoon saakka ja takaistuin oli mahdollista taittaa alas tavaratilan laajentamiseksi.
Vuonna 1977 malli koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai uudet puskurit, ajovalot ja etusäleikön. Sisällä kojelauta oli uusi. Aiemman moottorin rinnalle tuli suurempi 1,0-litrainen. Seuraavana vuonna esiteltiin 127 Sport, jossa imusarjaan, venttiileihin ja kaasuttimeen tehtyjen muutoksien avulla 1,0-litraisen moottorin teho oli nostettu 70 hevosvoimaan. Vuoden 1979 uutuusmalleja olivat Top, jossa oli auki rullattava kangaskatto, sekä maastokelpoisempi Rustica. Siinä oli muun muassa vahvistettu kori ja jousitus, erilaiset vaihdelaatikon välityssuhteet sekä suojatut ajovalot.
Vuonna 1980 esiteltiin viisiovinen korimalli, joka oli alun perin SEATin kehittämä. Loppuvuonna esiteltiin myös farmarimalli Panorama, joka puolestaan perustui brasilialaisvalmisteiseen Fiat 147:ään. Seuraavana vuonna moottorivalikoima laajeni 1,3-litraisella (45 hv) dieselmoottorilla.
Toisen kasvojenkohotuksensa auto koki vuoden 1981 lopussa, jolloin se sai jälleen uudet ajovalot, etusäleikön ja puskurit. Sport-mallin moottoriksi tuli 1,3-litrainen (75 hv).
Nynetjer
Nynetjer (tai Ninetjer) oli muinaista Egyptiä 2. dynastian aikaan hallinnut faarao.
Nynetjerin hallitusajan kestosta tai edes sen ajankohdasta ei ole tarkkaa tietoa, sillä Nebran ja Peribsenin hallituskausien välillä hallitsi Nynetjerin lisäksi muitakin kuninkaita. Maa saattoikin olla jakautunut ja Nynetjer ei välttämättä hallinnut koko valtakuntaa. Nynetjerin hallituskausi, joka Manethon mukaan kesti noin 40 vuotta, sijoittuu siis johonkin vuosien 2865 eaa. ja 2700 eaa. väliin.
Nynetjerin nimi on Palermon kivessä liitetty ainakin kymmenen vuoden ajan vuosittaisten juhlien yhteyteen.
Nynetjerin haudan uskotaan sijaitsevan Sakkarassa, jossa sijaitsee (huonolaatuiseen) peruskallioon hakattu hauta. Haudan pohjapiirustusta on jouduttu todennäköisesti muuttamaan töiden edetessä, joten se on varsin erikoisen muotoinen. Haudassa oli löydettäessä tuhansia muumioita, jotka oli kasattu sinne Myöhäiskauden aikana ja sen jälkeen. Nynetjerin nimi on löydetty myös kahdesta mastabasta Gizassa ja Abydoksessa sekä Peribsenin haudassa olleesta kiven kappaleesta.
Vesisaari
Vesisaari (, , kveeniksi "Vesisaari") on kunta ja sen keskustaajamana toimiva kaupunki Pohjois-Norjassa Finnmarkin läänin itäosassa. Asukkaista noin 5 000 asuu kaupungissa. Vesisaari on Finnmarkin läänin hallinnollinen keskus.
Vesisaari sijaitsee Varanginvuonon pohjoisrannalla. Se rajoittuu lännessä Uuniemen ja Tenon, luoteessa Berlevågin, pohjoisessa Båtsfjordin ja koillisessa Vuoreijan kuntiin, sekä etelässä Varanginvuonoon. Varanginvuonon eteläpuolella on Etelä-Varanki.
Kunnan asutuskeskuksia ovat itse Vesisaaren kaupungin ohella Vestre Jakobselv (Annijoki) ja Kariel sen länsipuolella sekä Kiby, Golnes, Ekkerøy, Krapenes ja Skallelv sen itäpuolella. Vesisaari on kauppa- ja kalastuskeskus, jossa on säilyketeollisuutta ja virvoitusjuomatehdas.
Vesisaaressa toimii Norjan radion, NRK:n, Finnmarkin aluetoimitus ja siellä ilmestyy kuusipäiväinen "Finnmarken"-sanomalehti sekä "Varangeren"-viikkolehti. Vesisaari on Hurtigrutenin satama ja Vesisaaren lentoasema sijaitsee Kibyssä kaupungin itäpuolella. Kaupungin läpi kulkee eurooppatie E75. Kaupungissa toimii myös Vesisaaren museo - Ruijan kveenimuseo (), joka on kveenikulttuurin vastuumuseo Norjassa.
Vesisaari on Kemijärven ja Murmanskin ystävyyskaupunki.
Vesisaari sai kaupunkioikeudet vuonna 1883.
1800-luvulla Vesisaareen muutti suuri määrä suomalaisia, ja vuosisadan vaihtuessa yli puolet sen väestöstä oli suomenkielisiä kveenejä. Nykyisin väestö on melkein kokonaan norjalaistunut. Vesisaaressa on nykyään nähtävillä kolmikieliset nimikyltit.
Vuoden 1964 alusta Vesisaareen liitettiin entinen Pohjois-Varangin kunta ("Nord-Varanger").
Vestre Jakobselv (Annijoki), Ekkerøy (Ekreija), Hamningberg, Høvik (Heviika), Skallelv (Kallijoki), Skallenes (Kalliniemi), Kariel (Karieli), Krampenes (Kramppinen), Skullnes (Kullaselva), Kiby (Kyypi, Kyyppi), Nyhamn (Nyyhamina), Salttjern (Salttijärvi), Prestelv (Sisäjoki), Indre Kvenby (Sisäpää), Tomaselv (Turvejoki), Ytre Kvenby (Ulkojoki).
Vuoreija
Vuoreija (, , ) on kunta ja kaupunki Varangin niemimaan itäosassa Norjan Finnmarkin läänissä. Samanniminen kuntakeskus sijaitsee Vardøyan saarella. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 2 128 asukasta.
Vuoreija mainitaan kalastuspaikkana ja linnoituksena jo 1307. Vardøhusin (suom. Varjakka) linnoitus on ollut vuodesta 1738 lähtien museona.
Vuonna 1769 Vuoreijaan saapui Tanskan kuninkaan kutsusta ulkomaisia tähtitieteilijöitä havainnoimaan Venuksen ylikulkua. Wienin observatorion johtaja Maximilian Hell otti mukaansa unkarilaisen kollegansa János Sajnovicsin ja kannusti tätä vertailemaan saamen ja unkarin kieltä. Tästä tutkimusmatkasta voidaan sanoa vertailevan suomalais-ugrilaisen kielitieteen saaneen alkunsa.
Vuoreija sai kaupunginoikeudet vuonna 1789, ja 1800-luvulla se oli tärkeä Vienanmeren rannikon kauppakeskus. Toisen maailmansodan aikaan kaupunki tuhoutui pahoin, mutta rakennettiin nopeasti uudelleen. Maantietunneli mantereelta Vardøyaan valmistui vuonna 1983. Tunneli on 2 890 metriä pitkä ja käy 88 metriä merenpinnan alapuolella.
Vuoreijaan sijoitettiin vuonna 1998 Globus II -tutka-asema, jota virallisesti käytetään avaruusromun seurantaan. Tutkassa on 27-metrinen mekaanisesti kääntyvä antenni. Sama tutka oli aiemmin sijoitettuna Vandenberg Air Force Basessa Kaliforniassa, jossa se tunnettiin nimellä "Have Stare". Tutkalla uskotaan olevan samat ominaisuudet kuin yhdysvaltalaisella X-alueen korkean resoluution tutkalla ja sen uskotaan olevan osa Yhdysvaltain ohjuspuolustusta ja keräävän tietoa Venäjän ballistisista ohjuksista.
Vuoreija rajoittuu pohjoisessa, idässä ja etelässä Jäämereen, lounaassa Vesisaareen ja lännessä Båtsfjordiin.
Vuoreija on Kemijärven ja Arkangelin ystävyyskaupunki.
Kiiperi (Kiberg), Kummaväri (Komagvær), Lamppuniemi (Langbunes), Lökviika (Laukvik), Mustaniemi (Svartnes), Valasniemi (Kvalnes)
Fiat 128
Fiat 128 (1969–1985) oli suosittu perheautomalli, jonka edeltäjä oli Fiat 1100 ja seuraaja Fiat Ritmo. 128 oli Vuoden auto vuonna 1969. Fiat 128 edusti Dante Giacosan selkeää ja kulmikasta muotoilua, jonka isompi ja vanhempi Fiat 124 oli jo tehnyt tutuksi.
Fiat 128:ssa oli eteen poikittain sijoitettu 4-sylinterinen bensiinikäyttöinen rivimoottori ja etuveto – rakennetapa, joka oli tullut muotiin Minin suuren menestyksen myötä. 128:n varsinainen uutuus oli kuitenkin eripituiset vetoakselit, mikä salli moottorin ja vaihteiston sijoittamisen vierekkäin. 1975 esitelty versio 3P oli ensimmäinen viistoperäinen monikäyttöauto, joka käytti tätä rakennetapaa. Nykyisin melkein kaikki pikkuautot ovat Fiat 128 3P:n tavalla tehtyjä.
128:n ajettavuutta ja jarruja kehuttiin aikanaan, ja autoa pidettiin muutenkin ”ajajan autona”. Auto kuitenkin ruostui nopeasti ja ensimmäiset moottorit olivat huonolaatuisia. Suomeen tuotiin aluksi vain kaksiovista mallia 1 116 cm³ moottorilla. Sen SAE-normin mukainen teho on 55 hevosvoimaa. Keskikulutus on 8 litraa/100 km. Huippunopeus on 135 km/t.
128 on käytännössä edelleen tuotannossa Serbiassa ja Montenegrossa, jossa autoon pohjautuvia malleja valmistetaan Yugo-nimellä. Jugoslavialaisia Zastava-merkkisiä 128-malleja tuotiin Suomeenkin 1970-luvun lopussa, jolloin ihmeteltiin auton edullisuutta italialaiseen versioon verrattuna, mutta Zastavan laatu ei ollut italialaisen 128:n tasoa.
Suomen ajoneuvorekisterissä oli vuoden 1999 lopussa 786 Fiat 128 -autoa.
Koutero
Koutero () on kaupunki ja kaupunkipiirin keskus Murmanskin alueella Venäjällä lähellä Suomen rajaa. Koutero toimii Kouteron piirin (kaupunkipiirikunta) keskuksena. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Kouteron piirissä asui kaikkiaan 21 297 henkeä. Enemmistö väestöstä (18 820 ihmistä) asui Kouteron kaupungissa; loput olivat maaseutukylien asukkaita.
Kaupungissa sijaitsee avolouhostyyppinen rautakaivos ja siellä tuotetaan myös apatiittia. Lisäksi alueella on sahoja ja laajoja metsänhakkuita. Kouteroon johtaa 117 km:n pituinen rautatie Muurmannin radalta Kantalahdesta. Paikkakunnan nimi perustuu läheisen Kouterojärven nimeen; sana on saamelaista alkuperää ja tarkoittaa käärmettä.
Ensimmäiset malmilöydöt tehtiin ja kaivostoiminta alueella aloitettiin 1932, mutta toiminta katkesi toisen maailmansodan aikana. Asutuskeskus perustettiin kun suurimittainen kaivostoiminta ja rikastuslaitoksen rakentaminen aloitettiin 1953. Vuonna 1956 Kouteroon valmistui rautatieyhteys, ja siitä tuli kaupunkityyppinen taajama. Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1965. Kaivoskaupungit Nikel, Zapoljarnyi ja Kovdor olivat neuvostoaikana suljettuja kaupunkeja, joihin pääsi vierailemaan vain rajavartiopalvelun myöntämällä erikoisluvalla.
Neumann (yhtye)
Neumann, Neumann Band tai Neumann & Albion Rockers oli Pertti Neumannin taustayhtye 1980-luvun lopulla. Yhtye perustettiin vuonna 1988, ja vuonna 1989 se julkaisi albumin "Kotiinpaluu" Neumann-nimellä. Yhtye lopetti toimintansa 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa.
Cosplay
Cosplay, lyhennetty sanoista ”costume play” (, suomalaisittain "cossaus"), eli pukuilu, on harrastus, jossa ihmiset pukeutuvat esimerkiksi manga-, anime-, sarjakuva-, peli- tai elokuvahahmoiksi. Cosplayn juuret ovat Yhdysvaltain scifi-tapahtumissa, mutta nykymuodossaan se on rantautunut länteen Japanista, missä se on verraten suosittua ja josta suurin osa cosplay-pukujen hahmoista lainataan.
Suomessa cosplayta on harrastettu pienimuotoisesti noin 1990-luvulta alkaen. Nykyiseen suosioonsa cosplay kuitenkin kohosi Animecon III -tapahtumassa Jyväskylässä vuonna 2004, jolloin sen harrastajien määrä kasvoi räjähdysmäisesti. Tapahtuman cosplay-kisa ei ollut Suomen ensimmäinen, mutta tuolloin siitä tuli tapahtuman suosituimpia ohjelmanumeroita. Tämän jälkeen cosplay-kisoja on pidetty melkein jokaisessa suuremmassa suomalaisessa animetapahtumassa, yleensä Cosplay Finlandin järjestämänä.
Yleisöäänestyksistä kisan parhaiden pukujen valitsemisessa on sittemmin luovuttu sen populistisuuden takia ja yleisön suosikit valitaan nykyään omissa kategorioissaan. Kisoissa tuomarien valintaan vaikuttavat puvun lisäksi myös liikkeet ja ilmeet sekä hahmon luonteeseen eläytyminen lavalla.
Suomessa järjestetään useita 'coneja', joihin liittyy cosplayta. Näitä tapahtumia ovat esimerkiksi Animecon Kuopiossa, Desucon Lahdessa, eri paikkakunnilla vuosittain järjestettävä Finncon, Ropecon Espoossa sekä Tracon Tampereella. Hahmoja on lukemattomia ja tapahtumissa valokuvataan paljon niin tuttuja kuin tuntemattomiakin cosplayereita. Conit ovat yhteisöllisiä tapahtumia ja monet saapuvat paikalle pääasiassa tapaamaan ystäviään, vaikka jokaisella conilla onkin muuta ohjelmaa kuten paneeleja ja erilaisia työtupia.
Tulevaisuus
Tulevaisuus on lineaarisessa aikakäsityksessä se osa aikalinjasta, joka ei vielä ole tapahtunut. Tulevaisuuden vastakohta on menneisyys eli se osa lineaarisesta aikalinjasta, joka on jo tapahtunut. Näiden väliin asettuu nykyisyys, joka tapahtuu parhaillaan.
Tulevaisuudentutkimusta kutsutaan joskus myös futurologiaksi. Tulevaisuutta pyritään ennustamaan muun muassa ekstrapoloimalla nykyisiä teknologisia, taloudellisia tai sosiaalisia kehityssuuntia. Suomessa tulevaisuuden päätöksentekoa hoitaa eduskunnan tulevaisuusvaliokunta, sen tutkimusta Tulevaisuuden tutkimuskeskus ja kansalaistoimintaa Tulevaisuudentutkimuksen seura.
Menneisyys
Menneisyys on lineaarisessa aikakäsityksessä se osa aikalinjasta, joka on jo tapahtunut. Menneisyyden vastakohta on tulevaisuus ja nykyhetki rajaa nämä kaksi ajanjaksoa toisistaan. Tällöin oletetaan myös, että menneisyys on syy-seuraus-suhteessa nykyisyyteen ja tulevaisuuteen nähden.
Menneisyyttä tutkivia tieteenaloja ovat mm. historia, arkeologia ja paleontologia.
Naamiaiset
Naamiaiset ovat juhla, jonka osallistujat käyttävät naamioita tai naamiaispukuja eli historiallisia tai muuten epätavallisia asuja. Naamiaiset olivat erityisen suosittuja Euroopan hoveissa 1600- ja 1700-luvuilla, ja naamiaisperinne yhdistetäänkin yleisesti Venetsian karnevaaleihin. Naamiaisjuhliin kuuluu usein myös tanssia, laulua ja muita esityksiä. Keskiyötä pidetään perinteisesti naamioiden riisumisen hetkenä.
Stavanger
Stavanger on Norjan neljänneksi suurin kaupunki ja Rogalandin läänin pääkaupunki Boknavuonon etelärannalla Länsi-Norjassa. Stavanger sai kaupunginoikeudet vuonna 1425. Kaupungin arkkitehtuuri on sekoitus vanhaa ja uutta.
Stavanger sijaitsee niemimaalla, jonka länsipuolta huuhtoo Norjanmeri, idässä on Gandsin vuono. Kaupunki levittäytyy mannermaalta asuituile saarille nimiltään Hundvåg/Buøy, Austre Åmøy, Langøy, Bjørnøy, Roaldsøy, Ormøy, Steinsøy, Engøy, Sølyst, Grasholmen, Vassøy, Lindøy, Hellesøy ja Kalvøy. Korkeimpia paikkoja ovat Ullandhaug (139 m) ja Jåttånuten (138 m).
Stavangeriin perustettiin piispanistuin 1100-luvulla, kun St. Swithunin katedraali valmistui. Kaupunkioikeudet se sai 1425, mutta kaupungin kasvu oli hidasta ja vuonna 1682 uskonpuhdistuksen myötä piispanistuin siirtyi Kristiansandiin. Sen jälkeen kun Pohjanmereltä löydettiin öljyä 1960-luvulla, Stanvangerin taloudellinen merkitys on kasvanut.
Kaupungissa on elintarvike-, laivanrakennus-, metalli-, kumi-, tekstiili- ja graafista teollisuutta. Stavangerin satama kuuluu Norjan tärkeimpiin ja kaupungin rautatieasema on Sørlandin radan päätepiste. Lentoasemalta, joka sijaitsee naapuripaikkakunnalla Solassa, on yhteys Pohjanmeren öljykentille. Kaupungissa sijaitsee Norjan öljyhallinnon keskusvirasto ja öljy-yhtiöiden konttoreita. Statoililla on siellä pääkonttori ja ExxonMobil, BP, Total ja ConocoPhillips ovat perustaneet sinne aluetoimipisteen.
Vuonna 2005 perustetussa Stavangerin yliopistossa on teknillis-luonnontieteellinen, yhteiskuntatieteellinen ja humanistinen tiedekunta. Opiskelijoita yliopistossa on noin 9200. Muita korkeakouluja Stavangerissa ovat Den sosialpedagogiske høgskolen, joka tarjoaa opetusta mm. sosiaalipedagogiikassa sekä Kauppakorkeakoulu.Stavangerin satamasta lähtee kesäisin Hop On - Hop Off -turistibussi, joka ajaa kaupungin läpi ja pysähtyy tärkeimmillä nähtävyyksillä.
Vuoden 2018 alussa Stavangerissa oli yli 133 000 asukasta joten se oli asukasluvultaan Norjan neljänneksi suurin kunta.
Stavanger on Jyväskylän ystävyyskaupunki, ja kaupungit ovatkin väkiluvultaan melko samankokoiset. Vuonna 2008 kaupunki jakoi Euroopan kulttuuripääkaupungin tittelin yhdessä Liverpoolin kanssa.
Helsingborg
Helsingborg (vuosina 1912–1971 "Hälsingborg") on entinen Ruotsin kaupunki ja nykyinen Helsingborgin kunnan keskustaajama. Helsingborg sijaitsee Juutinrauman kapeimmalla kohdalla Skånen läänissä ja Skånen historiallisessa maakunnassa Etelä-Ruotsissa. Helsingborgin kaupunkitaajamassa oli 97 122 asukasta vuoden 2010 lopussa.
Helsingborg ei vuoden 1971 jälkeen ole enää ollut virallisesti kaupunki, sillä tuolloin Ruotsissa siirryttiin yhteen kuntamuotoon, ja kaupungit, kauppalat ja maalaiskunnat korvattiin "kunnilla". Kaupunki kuuluu nykyään Helsingborgin kuntaan, johon kuuluu myös laajoja maaseutualueita.
Helsingborgista on Juutinrauman yli vain neljän kilometrin matka Tanskan puolella sijaitsevaan Helsingøriin.
Helsingborg oli linnoitettu kauppakaupunki jo 1000-luvun lopulla, virallinen perustamisvuosi on 1085. Roskilden rauhassa 1658 Tanska luovutti sen Ruotsille. Vuonna 1711 kaupungissa riehui rutto. Vuosina 1418 ja 1788 kaupunki paloi pahoin. Satama valmistui vuonna 1832 ja rautatie 1865.
Helsingborg on Ruotsin vilkkaimpia satamakaupunkeja. Helsingborgin satamasta on juna- ja autolauttayhteys (4 kilometriä) Tanskaan ja Saksaan. Kaupungissa on sähkötekniikka, konepaja-, telakka-, kumi-, kemian- ja makeisteollisuutta. Kaupungin suurin yksityinen työllistäjä on kalustejätti Ikea. Myös McNeilin Nicorette-tehdas tarjoaa monia työpaikkoja tupakanvieroitustuotteiden valmistuksessa.
Helsingborgissa järjestetään jazzfestivaalit ja antiikkimessut. Kaupungissa on myös oma teatteri, Helsingborgin kaupunginteatteri. Metallibändi Soilwork on kotoisin täältä.
Jalkapallojoukkue Helsingborgs IF pelaa Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa.
Helsingborg on jaettu 32 tilastoalueeseen, jotka vastaavat usein vanhoja kaupunginosia tai asuinalueita. Luettelon numerointi viittaa oheisen kartan numeroihin.
Burt Lancaster
Burton Stephen Lancaster (2. marraskuuta 1913 New York City, New York, Yhdysvallat – 20. lokakuuta 1994 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Hän oli yksi perheen viidestä lapsesta ja varttui itä-Harlemissa. Nuorena hän vietti paljon aikaa kadulla, jossa kehitti voimistelijan taitojaan. Myöhemmin hän toimi sirkuksessa akrobaattina, kunnes vuonna 1939 saadut vammat pakottivat hänet luopumaan ammatista.
Lancaster palveli Yhdysvaltain maavoimissa toisen maailmansodan aikaan. Sodan jälkeen hänen onnistui saada rooli Broadwaylta, ja vaikka näytelmä ei ollut menestys, Lancasterin esitys sai Hollywoodin agenttien kiinnostuksen heräämään. Hän sai roolin elokuvasta "Tappajat" (1946). Hän sai hyvät arvostelut ja sitä myötä lisää elokuvaosia etenkin draamoissa, trillereissä, sota- ja seikkailuelokuvissa. Lancasterin elokuvat olivat yleensä menestyksiä tyylilajista riippumatta. Vuonna 1953 hän näytteli toisen miespääosan elokuvassa "Täältä ikuisuuteen", josta tuli hänen kuuluisin elokuvansa. Hänen uransa kohokohtia oli 1960, kun hänen työnsä palkittiin sekä parhaan miespääosan Oscarilla että Golden Globella elokuvasta "Huijarisaarnaaja".
Lancaster työskenteli myös useissa eurooppalaisissa elokuvissa ja eurooppalaisten ohjaajien kanssa, mukaan lukien, Luchino Viscontin ("Tiikerikissa", 1963, ja "Intohimo ja väkivalta", 1974) ja Bernardo Bertoluccin ("1900", 1976). Hän näytteli myös lukuisissa televisioelokuvissa. Ohjaaja John Frankenheimer teki hänen kanssaan viisi elokuvaa ja näyttelijöistä Kirk Douglas kuusi.
Burt Lancasterilla on tähti Hollywood Walk of Famella (6801 Hollywood Boulevard).
Lancaster vartioi tarkkaan yksityiselämäänsä. Hän oli naimisissa kolme kertaa ja hänellä oli viisi lasta. Hollywoodissa Lancaster tunnettiin naistenmiehenä, ja poliittiselta kannaltaan hän oli vasemmalle kallistuva liberaali, joka kannatti muun muassa homojen oikeuksia ja ammattiyhdistysliikettä ja vastusti Vietnamin sotaa. Burt Lancasterin lapsista Billy tuli tunnetuksi John Carpenterin kauhuklassikon, The Thing, käsikirjoittajana. Sydänleikkaus ja aivohalvaus veivät hänet pyörätuoliin 1990. Hän kuoli 80-vuotiaana kotonaan Los Angelesissa sydänkohtaukseen.
Biologinen kuolemattomuus
Biologinen kuolemattomuus tarkoittaa sitä, että jonkin eliön kuolevuus ei jatkuvasti lisäänny tai sen suvunjatkamiskyky heikkene sen ikääntymisen johdosta. Eliö voi tosin edelleen kuolla muista syistä, esimerkiksi onnettomuuteen, sairauteen tai mutaation seurauksena.
On teoretisoitu, että kun saadaan selville ne mekanismit, joilla tietyt solut ovat kuolemattomia, pystytään mahdollisesti myös geenimuuntelemaan kuolevaiset solut biologisesti kuolemattomiksi. Edelleen on teoretisoitu, että mikäli geeniterapian avulla voidaan muuttaa kaikki ihmiskehon solut kuolemattomiksi, ihmisestä voi tulla biologisesti kuolematon.
Tutkijoita, jotka tavoittelevat ihmisen muuttamista biologisesti kuolemattomaksi, kutsutaan biogerontologeiksi. Kuuluisin biogerontologi lienee englantilainen Aubrey de Grey.
Kantasolut ja syöpäsolut ovat biologisesti kuolemattomia, koska niiden jakaantumiselle ei ole mitään rajaa.
"Turritopsis nutricula" on tällä hetkellä ainoa tunnettu eläin, joka on biologisesti kuolematon.
Kalle Könkkölä
Kalle Kustaa Topias Könkkölä (16. tammikuuta 1950 Helsinki – 11. syyskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja kansanedustaja. Tullessaan valituksi eduskuntaan hän oli ensimmäinen vammainen kansanedustaja Suomessa.
Kalle Könkkölän isä oli insinööri ja äiti konttoristi, ja kuusilapsinen perhe asui isän työn vuoksi muutamia vuosia Äänekoskella, jossa Kalle aloitti koulunkäyntinsä. Perhe asui pitkään Keravalla, jossa isä toimi kaupungin insinöörinä. Könkkölä valmistui ylioppilaaksi vuonna 1969 ja luonnontieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1974. Opiskeluaikanaan Könkkölä lähti mukaan opiskelijapolitiikkaan, ja valmistuttuaan hän oli muutamien opiskelijaystäviensä kanssa perustamassa Helsinki-liikettä. Liike osallistui vuoden 1976 kunnallisvaaleihin, mutta ei saanut yhtään ehdokastaan Helsingin kaupunginvaltuustoon.
Könkkölä teki opintomatkoja Yhdysvaltoihin, Kanadaan, Alankomaihin, Tanskaan ja Ruotsiin. Könkkölä toimi Hengityslaitepotilaat ry:n toiminnanjohtajana vuosina 1974–1997, Tiedotuskynnys-lehden päätoimittajana vuodesta 1975 ja Valtakunnallisen vammaisneuvoston pääsihteerinä vuodesta 1998.
Könkkölä toimi pitkään vammaisten ihmisoikeusjärjestö Kynnyksen puheenjohtajana ja toiminnanjohtajana. Hän oli vammaisten kehitysyhteistyötä tukevan Abilis-säätiön perustaja ja hallituksen puheenjohtaja (2010).
Könkkölä oli toinen Vihreän liiton ensimmäisistä kansanedustajista vuosina 1983–1987. Eduskunnassa Könkkölä oli sosiaalivaliokunnan jäsenenä. Hän toimi myös Vihreän liiton puheenjohtajana vuonna 1987 ja varapuheenjohtajana vuosina 1990–1991. Könkkölä oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1985–2004. Eduskunnassa Könkkölältä evättiin aluksi oikeus henkilökohtaiseen avustajaan – nykyistä avustajajärjestelmää ei 1980-luvulla vielä ollut –, mutta Könkkölä vei asian hallinto-oikeuteen, jossa hän voitti juttunsa. Tämän jälkeen eduskunta palkkasi hänelle avustajan sihteerin töitä varten valtion alimmassa palkkaluokassa.
Könkkölä oli naimisissa arkkitehti Maija Könkkölän (o.s. Elomaa) kanssa, joka kuoli vuonna 2012. Könkkölä kuoli keuhkokuumeeseen sairaalassa syyskuussa 2018.
Ross The Boss
Ross "The Boss" Friedman (s. 3. tammikuuta 1954) on Australiassa syntynyt heavy metal-kitaristi, tunnettu Manowarin soolokitaristina.
Muutettuaan New Yorkiin Friedman liittyi punk-yhtye the Dictatorsiin 1975. Oltuaan mukana levyttämässä kolmea albumia Dictatorsille Friedman muutti Ranskaan ja alkoi työskennellä Shaking Street-yhtyeen kanssa. Shaking Street oli lämmittelybändinä Black Sabbathille heidän Heaven and Hell -kiertueellaan 1980 ja tällöin Friedman tapasi Joey DeMaion. Friedman ja DeMaio perustivat Manowarin jossa "The Boss" soitti vuoden 1988 "Kings of Metal" -albumiin saakka. Friedman lähti yhtyeestä voidakseen soittaa enemmän bluesiin kallellaan olevaa musiikkia. Manowar-aikojen jälkeen Ross the Boss on soittanut The Pack-yhtyeessä. Friedmanin taiteilijanimen johdosta Manowar-fanit ovat antaneet Bruce Springsteenille lempinimen "The False Boss".
Nykyisin Ross the Boss soittaa yhtyeessä nimeltä "Ross the Boss".
Tähtivaeltaja
Tähtivaeltaja on neljännesvuosittain ilmestyvä "Helsingin Science Fiction Seuran" lehti, jossa käsitellään science fictionia, fantasiaa, kauhua, elokuvia, kirjoja ja sarjakuvia. Lehden päätoimittajana on toiminut vuodesta 1984 Toni Jerrman.
Lehden ensimmäinen numero Tähtivaeltaja-nimellä oli 2/84 (numero 9) päätoimittajana Toni Jerrman. Tätä ennen lehdeltä oli ilmestynyt kahdeksan numeroa nimellä "Time and Space" päätoimittajanaan Tuomas Kilpi. Lehden alkuaikoina sille oli ominaista kuvia kumartelematon punk- ja rock-henkinen asenne.
Lehden tavoitteena on esitellä lukijoille uusia ja korkealaatuisia kirjailijoita, sarjakuvantekijöitä ja elokuvia. Jerrmanin mielestä lehti on onnistunut parantamaan kustantajien suomennosvalintoja ja pitämään suomalaisen sf-fandomin mieltä avoimena. Lehti esitteli suomalaiselle yleisölle Philip K. Dickin, jota myöhemmin suomennettiin erityisen paljon. Tähtivaeltaja esitteli myös animea ja mangaa yli kymmenen vuotta ennen kuin se tuli Suomessa muotiin. Kimmo Lehtonen on esitellyt lehdessä uusinta englanninkielistä tieteiskirjallisuutta Kutzpah-palstallaan. Fantasiakirjallisuuden moderneja virtauksia on esitellyt muun muassa Jukka Halme, joka lanseerasi suomeen termin uuskumma.
Tähtivaeltajassa on julkaistu paljon sarjakuvia, tekijöinä muun muassa Petri Hiltunen ja Pekka A. Manninen, Anssi Rauhala ja Kivi Larmola. Manninen on piirtänyt lehteen numerosta 4/1993 lähtien "Uniaika"-sarjakuvaa, jossa hän kuvittaa lukijoiden unia.
Tähtivaeltaja on ollut mukana järjestämässä Finnconeja vuodesta 1986. Lehden avustajina ovat sen historian aikana toimineet muun muassa Minna Jerrman, Antti Oikarinen, Ari Veintie, Hannu Blommila, Jukka Laajarinne, Vesa Sisättö, Anne Leinonen, Otto Sinisalo, Ilja Rautsi, Tiina Raevaara, Juhani Hinkkanen, Aleksi Kuutio, Elli Leppä, Johanna Sinisalo ja Jussi K. Niemelä. Lehden ulkoasua ovat suunnitelleet muun muassa Jukka Murtosaari, Tommi Hänninen, Sami Saramäki ja Maija Pietikäinen.
Helsingin SF-seura jakaa vuosittain Tähtivaeltaja-palkinnon parhaasta suomeksi ilmestyneestä science fiction -kirjasta. Vuodesta 2005 valintaraati on ensin julkistanut viisi palkintoehdokasta ja myöhemmin voittajan. Palkintoa perustettaessa lehden tekijät halusivat osoittaa, että suomeksi voitaisiin julkaista paljon enemmän tieteiskirjallisuutta, jolle on ominaista korkeatasoinen ihmiskuvaus ja kirjallinen ilmaisu, yhteiskunnallinen kantaaottavuus ja ajatusten herättäminen.
Vuodesta 2007 seura on jakanut myös Tähtifantasia-palkintoa parhaalle suomeksi käännetylle fantasiakirjalle. Palkinnon ulkopuolelle jäävät suomalaiset kirjat, koska niitä varten on Suomen Tolkien-seuran jakama Kuvastaja. Tähtifantasia-palkinnon tarkoituksena on nostaa esiin syvällistä, korkeakirjallista fantasiaa.
Harry Lime
Harry Lime on Orson Wellesin esittämä hahmo brittiläisessä elokuvassa "Kolmas mies" (1949), joka perustuu Graham Greenen tekstiin, jonka hän myöhemmin muokasi kirjaksi. Lime on amerikkalainen huijari, joka on toisen maailmansodan jälkeen asettunut Wieniin ja ryhtynyt myymään varastettua tavaraa mustan pörssin kaupassa.
Elokuvan nimen kolmannella miehellä tarkoitetaan Limen ruumista kantamassa nähtyä tunnistamatonta kolmatta miestä. Myöhemmin paljastuu, että Lime itse oli kyseinen kolmas mies, sillä hän lavasti oman kuolemansa.
Harry Lime on yksi elokuvahistorian kuuluisimmista sivuosista, ja Limen kuuluisin repliikki on hänen Prater-ajelun jälkeen esittämänsä kommentti:
William Holden
William Holden (alk. William Franklin Beedle, Jr.; 17. huhtikuuta 1918 O'Fallon, Illinois, Yhdysvallat – 12. marraskuuta 1981 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hänet valittiin vuonna 1999 Amerikan elokuvainstituutin kaikkein legendaarisempien elokuvatähtien listalle sijalle 25.
Holden aloitti uransa 1930-luvun lopussa, ja elokuva "Kultapoika" (1939), jossa hän näytteli Barbara Stanwyckin kanssa, teki hänestä tähden. Hän ehti näytellä useissa elokuvissa ennen liittymistään Yhdysvaltain armeijaan ja toiseen maailmansotaan. Sodan jälkeen hänen uransa ei kuitenkaan ottanut tulta, ja hän oli jo jäämässä unohduksiin, kun hän teki comebackin elokuvassa "Auringonlaskun katu" (1950). Hän sai ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa tästä elokuvasta. Elokuvan jälkeen hän teki 1950-luvulla lukuisia klassikoksi muuttuneita elokuvia, kuten "Eilen syntynyt" (1950), "Päivien kimallus" (1955) ja "Vankileiri 17" (1953), josta hän sai parhaan miespääosan Oscarin.
Menestyksestään huolimatta Holden alkoi kuitenkin vakavasti alkoholisoitua. Hän teki vielä paljon suosittuja elokuvia myös uransa loppupuolella. Näitä olivat muun muassa "Poreilua Pariisissa" (1964), "Casino Royale" (1967), "Hurja joukko" (1969) ja "Kasvot kuvaruudussa" (1976), josta hän sai viimeisen Oscar-ehdokkuutensa.
Holdenin viimeiseksi elokuvaksi jäi Blake Edwardsin ohjaama komedia "S.O.B."
Holden meni naimisiin Brenda Marshallin kanssa vuonna 1941. Pariskunta sai kolme lasta. He erosivat vuonna 1971 myrskyisän avioliiton jälkeen. Holden oli tulevan Yhdysvaltain presidentin Ronald Reaganin bestman tämän mennessä naimisiin Nancy Davisin kanssa vuonna 1952. 12. marraskuuta 1981 vahvasti humaltunut Holden liukastui ryijyyn, löi päänsä pöytään ja kuoli verenhukkaan. Hänen ruumiinsa löytyi neljä päivää myöhemmin. Hän oli kuollessaan 63-vuotias. Hänet tuhkattiin, ja tuhka siroteltiin Tyyneen valtamereen.
Edward G. Robinson
Edward G. Robinson (oikealta nimeltään Emanuel Goldenberg, 12. joulukuuta 1893 Bukarest, Romania – 26. tammikuuta 1973 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli romanialaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet muistetaan vahvoista rooleista muun muassa erilaisina gangsteripomoina.
Robinson muutti yhdeksänvuotiaana juutalaisten vanhempiensa kanssa Romaniasta New Yorkiin. Pojan kerrotaan osanneen kuutta kieltä sujuvasti, ja englannin oppiminenkin sujui siksi nopeasti. Hän tuli kouluaikoina tunnetuksi taitavana puhujana ja innokkaana teatteritoimintaan osallistujana.
Vasta opiskellessaan American Academy of Dramatic Arts -oppilaitoksessa hän muutti nimensä Emanuel Goldenbergistä Edward G. Robinsoniksi. Hän palveli laivastossa ensimmäisessä maailmansodassa ja aloitti sitten uransa Broadwaylla. Hän ehti tehdä muutaman mykkäelokuvan 1910- ja 1920-luvuilla, mutta tähti hänestä tuli vasta 1930-luvun äänielokuvissa. Hän tuli tunnetuksi etenkin gangsterirooleistaan, kuten läpimurtoroolistaan elokuvassa "Pikku Caesar" (1931). Muita Robinsonin tunnettuja rooleja olivat "Nainen ilman omaatuntoa" (1944), "Nainen ikkunassa" (1945), "Myrskyvaroitus" (1948) ja "Täyskäsi-Kid" (1965). Hän ei ollut koskaan ehdolla Oscarin saajaksi, mutta sai kunnia-Oscarin vuonna 1973. Edward G. Robinson kuoli syöpään, ja koska hänen viimeisen elokuvansa ("Maailma vuonna 2022", 1973) kuolinkohtauksen filmauksen aikaan kaikki olivat jo tietoisia hänen syöpänsä peruuttamattomuudesta, Charlton Hestonin kyyneleet kohtauksessa olivat aitoja.
Robinson oli harrastelijamaalari ja ehti elämänsä aikana kerätä kaksikin huomattavaa taidekokoelmaa.