Kososlaisuus
Kososlaisuus on vanhoillislestadiolaisuuden sisällä vaikuttanut suunta. Se on saanut nimensä saarnaaja Juhana Alfred Kososelta. Kososlaisuus syntyi 1930-luvulla Viipurissa ja se aiheutti sekaannusta vanhoillislestadiolaisuuden sisällä. Kososlaiset arvostelivat toisia vanhoillislestadiolaisia ja katsoivat ymmärtävänsä uskonasiat muita paremmin. Kososlaiset alkoivat pitää omia erillisiä seuroja Viipurissa. Kososlaisuus levisi Viipurin vanhoillislestadiolaisten mukana Helsinkiin, Imatralle, Jyväskylään, Lappeenrantaan, Ouluun ja Tampereelle.
Viipurin seudun vanhoillislestadiolaisuuden sisäinen hajaannus muuttui selvemmäksi ja ulkonaiseksi vuonna 1932, jolloin entinen uusherännyt pappi Kustavi Lounasheimo "teki parannuksen" eriseurasta ja liittyi vanhoillislestadiolaisuuteen. Kososlaiset nimittäin suhtautuivat Lounasheimoon kielteisesti ja epäluuloisesti, kuten yleensäkin pappeihin ja entisiin eriseuralaisiin. Kososlaisuus oli vuosina n 1932-1937 ulkonaisestikin erillään vanhoillislestadiolaisuudesta julkisena "eriseurana".
Juhana Kosonen sairastui vuonna 1937 vakavasti ja kutsui riidan osapuolet luokseen. Hänellä oli halu sopia asiat sairasvuoteella kuntoon. Riidat sovittiin ja Viipurissa alettiin pitää jälleen seuroja yhdessä. Kososen opetus ja perintö jäi elämään muiden seurakuntalaisten levittämänä. Kososlaisuus aiheutti ristiriitoja vanhoillislestadiolaisuuden sisällä kymmeniä vuosia. 
Seppo Särkiniemen mukaan kososlaiset uskoivat lankeamattomuuden oppiin. Uskovaisen nimen opetettiin säilyvän Elämän kirjassa synneistä huolimatta. Toisaalta kososlaisuuteen liittyi tiukka ulkonainen hurskaus, joka näkyi esimerkiksi pukeutumisessa.
Tutkija Miikka Ruokasen mukaan 1970-luvulla uskottiin kososlaisuuden olevan "väärä henki", josta on saatava "parannuksen armo". 1960-luvulla ja 1970-luvulla joskus vaadittiin tai kehotettiin monia henkilöitä tekemään parannuksen ""kososlaisesta hengestä"", varsinkin ns "hoitokokousten" yhteydessä. Kososlaisten katsottiin sallivan itselleen liiallisen kireyden arvostellessaan muiden "hempeyksiä" eli suvaitsevaa suhtautumista syntiin. Ruokasen mukaan Juhana Alfred Kososen edustaman kososlaisuuden ja 1970-luvun kososlaisuuden historiallinen yhteys on epäselvä. Molemmille oli kuitenkin yhteistä jyrkkyys.
Seppo Särkiniemen mukaan kososlaisuus syntyi Helsingissä pikkuhiljaa kanssapuheinstituution sisällä. Muistitieto kertoo, että Viipurista muuttaneiden siirtolaisten tulon jälkeen se alkoi näkyä eripuraisuutena seurakunnan sisällä. Se muun muassa esti SRK:n vuosikokouksen ja suurien seurojen järjestämisen Helsingissä 1947 sekä suviseurojen järjestämisen 1953 esityksistä huolimatta. Syksyllä 1951 Helsingin ja sen lähirauhanyhdistysten puhujat pitivät suljetun kokouksen, jossa todettiin puhujien jakaantuneen ja seurakunnissa olevan kososlaista opetusta. Kososlaisuutta yritettiin hoitaa johtokunnassa 1958, mutta tulokset olivat heikkoja. Kososlaisuus nousi esille myös 1960 muutamien seurakuntalaisten johtokuntaa vastaan kohdistamana kritiikkinä, jonka mukaan yhdistyksen johtokunta ei nauttinut seurakunnan luottamusta. Puhuttiin varjohallituksesta, joka vaikeutti yhdistyksen toimintaa ja järjesteli toimintaa yhdistyksen johtokunnan ohi. Seurakunnassa ja johtokunnassa oli näkemyseroja joiden hoitamiseksi järjestettiin Helsingin Rauhanyhdistyksellä 12.5.1962 ylimääräinen kokous, jonka puheenjohtajana oli SRK:n silloinen puheenjohtaja Eino Vaherjoki. Keskustelun jälkeen tehtiin esitys, jossa ehdotettiin, että:
Esitystä kannatettiin, ja monet "tekivät kososlaisuudesta parannuksen". Kaikki "asiasta puhutellut" eivät kuitenkaan tehneet parannusta, joten "eriseura jäi". Asiaa yritettiin 1971 jälleen hoitaa neuvottelukokouksessa, johon osallistui myös SRK:n johtokuntaa. Kososlaisuus jäi edelleen kytemään pinnan alle ja nousi esille 1977-1981 järjestetyissä lukuisissa seurakuntailloissa, joissa siitä tehtiin parannusta muiden asioiden ohella.Kososlainen eriseura Viipurissa
Kososlainen oppi ja kososlaisuus Helsingissä