hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Konstantinopolin neljäs kirkolliskokous
Kahdeksas ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 869 Konstantinopolissa. Sitä kutsutaan myös nimellä "Konstantinopolin neljäs kirkolliskokous".
Paavi Hadrianus II:n ja keisari Basileuksen aikana pidettyyn kokoukseen osallistui 102 piispaa, kolme paavin legaattia ja neljä patriarkkaa. Kokous katsoi aiemmin pidetyn, patriarkka Fotios Suuren paavi Nikolaus I:ä ja Konstantinopolin patriarkka Ignatiosta vastaan kutsuman kokouksen laittomaksi ja tuomitsi sen päätökset poltettaviksi. Kokous tuomitsi Fotioksen ja katsoi hänen ottaneen laittomasti patriarkan arvon itselleen.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
1. Lateraanikonsiili
Ensimmäinen lateraanikonsiili oli yhdeksäs ekumeeninen, eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous.
Kirkolliskokous pidettiin 16.–27. maaliskuuta vuonna 1123 Rooman lateraanikirkossa. Tähän paavi Calixtus II:n aikana pidettyyn konsiiliin osallistui noin 900 piispaa ja apottia. Ensimmäinen lateraanikonsiili päätti kirkon ja keisarin riidan ylimmästä hallintovallasta eli nk. investituurariidan. Se myös tuomitsi simonian eli kaupankäynnin kirkollisilla viroilla.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
2. Lateraanikonsiili
Kymmenes ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 1139 Rooman Lateraanikirkossa. Sitä kutsutaan myös nimellä "Toinen lateraanikonsiili".
Paavi Innocentius II:n aikana pidettyyn konsiiliin osallistui noin tuhat prelaattia sekä keisari Konrad III. Konsiili pyrki ratkaisemaan kirkkoa tuolloin repineen kiistan vastapaavi Analektus II:n asemasta. Kokous myös määräsi selibaatin pakolliseksi läntisen kristikunnan papeille. Kirkolliskokous myös erotti Sisilian kuninkaan Roger II:n kirkon sakramenttiyhteydestä eli julisti tämän pannaan. Se myös kielsi varsijousen käyttämisen kristittyjen välisissä sodissa. Viimeksi mainittu kielto jäi tosin käytännössä ilman merkitystä.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
3. Lateraanikonsiili
Yhdestoista ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 1179 Rooman lateraanikirkossa. Sitä kutsutaan myös nimellä "Kolmas lateraanikonsiili".
Paavi Aleksanteri III:n ja keisari Fredrik I:n aikana pidettyyn kokoukseen osallistui 302 piispaa. Konsiili piti kolme istuntoa 5., 14. ja 19. maaliskuuta ja hyväksyi yhteensä 27 kaanonia.
3. Lateraanikonsiili lujitti kirkollista yhtenäisyyttä erottamalla vastapaavien viimeiset kannattajat kirkon yhteydestä. Se pyrki myös lujittamaan kirkkokuria. Konsiili kävi myös taisteluun harhaoppeja vastaan julistamalla kataarit harhaoppisiksi ja asettamalla valdolaiset tarkkailun alaisiksi. Se myös kehotti maallisia vallanpitäjiä aseelliseen taisteluun harhaoppisia vastaan.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
4. Lateraanikonsiili
Kahdestoista ekumeeninen eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi” itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 1215 Rooman Lateraanikirkossa. Sitä kutsutaan myös nimellä "Neljäs lateraanikonsiili".
Paavi Innocentius III:n aikana pidetyssä kirkolliskokouksessa läsnä olivat paavin lisäksi Konstantinopolin ja Jerusalemin latinalaiset patriarkat, 71 arkkipiispaa, 412 piispaa, 800 apottia, maroniittikatolilaisten priimas sekä pyhä Dominicus. Aleksandrian ja Antiokian latinalaiset patriarkat eivät olleet saapuvilla, mutta lähettivät edustajansa.
4. Lateraanikonsiili on monessa suhteessa merkittävin keskiajan kirkolliskokouksista. Konsiilin tavoitteina oli investituurariidan heikentämän kirkon opillisen yhtenäisyyden tukeminen, taistelu harhaoppeja vastaan sekä Palestiinaan syntyneiden kristillisten kuningaskuntien tukeminen.
Kirkolliskokous hyväksyi ensimmäisen koko katolista kirkkoa sitovan uskontunnustuksen ja julisti siitä poikkeavat uskonkäsitykset harhaoppisiksi. Harhaoppiset tuli kirkon mielestä erottaa kirkon sakramenttiyhteydestä eli heidät tuli julistaa pannaan. Se myös kehotti maallisia vallanpitäjiä taisteluun harhaoppeja vastaan ja vaati heitä tuomitsemaan katumattomat harhaoppiset kuolemaan sekä takavarikoimaan näiden omaisuuden. Kirkolliskokous päätti myös, että juutalaisten ja muslimien tuli käyttää erityistä hattua ja ommella vaatteisiinsa keltainen merkki, jotta heidät olisi helpompi tunnistaa.
Kirkolliskokouksesa annettiin sinunaus Liivinmaalle suuntautuneeseen ristiretkeen ja Riikaan rakennetulle tuomiokirkolle.
Opillisesti 4. Lateraanikonsiili vahvisti transsubstantiaation eli opin siitä, että ehtoollisen leipä ja viini muuttuvat todellisesti Jeesuksen ruumiiksi ja vereksi. Se myös vaati kirkon jäseniä ripittäytymään vähintään kerran vuodessa sekä ottamaan samoin ehtoollisen vastaan vähintään kerran vuodessa. Tämä lujitti kirkkoa ja antoi samalla kirkon viranhaltijoille tilaisuuden kontrolloida uskovia. Konsiili myös vahvisti paavin valtaa. Samoin se antoi lukuisia papistoa koskevia määräyksiä, esim. papiston oikeudesta harjoittaa papinviran ohella muita ammatteja. 4. Lateraanikonsiilissa määriteltiin myös ensimmäistä kertaa virallisesti paholaisen rooli kristinuskossa.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Lyonin ensimmäinen kirkolliskokous
Lyonin ensimmäinen kirkolliskokous oli kolmastoista ekumeeninen eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi” itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous. Se pidettiin vuonna 1245 Lyonissa.
Paavi Innocentius IV:n johtamaan konsiiliin osallistuivat Konstantinopolin, Antiokian ja Aquileian eli Venetsian patriarkat, 140 piispaa, latinalainen keisari Balduin II ja Ranskan kuningas Ludvig IX. Konsiili kutsuttiin koolle ensisijaisesti pohtimaan mongolien uhkaa. Kirkolliskokous mm. erotti kirkosta ja suisti vallasta keisari Fredrik II:n.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Lyonin toinen kirkolliskokous
Neljästoista ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 1274 Lyonissa. Sitä kutsutaan myös nimellä "Lyonin toinen kirkolliskokous".
Paavi Gregorius X:n aikana pidettyyn kirkolliskokoukseen osallistuivat paavin lisäksi Antiokian patriarkka, Konstantinopolin patriarkka, 15 kardinaalia, 500 piispaa ja yli tuhat muuta edustajaa.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Viennen kirkolliskokous
Viidestoista ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuosina 1311–1312 Viennen kaupungissa Ranskassa. Sitä kutsutaan myös nimellä "Viennen kirkolliskokous".
Paavi Klemens V:n kutsumaan kokoukseen osallistuivat paavin lisäksi Antiokian patriarkka, Aleksandrian patriarkka, 300 piispaa sekä Ranskan kuningas Filip IV, Englannin kuningas Edward II ja Aragonian kuningas Jaakko II.
Kokous kutsuttiin koolle vahvistamaan Ranskan kuninkaan toimeenpanema ja paavin hyväksymä Temppeliherrain ritarikunnan hajottaminen. Päätös tästä saavuttikin lopulta hyväksynnän ja Temppeliherrain ritarikunta lakkautettiin.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Konstanzin kirkolliskokous
Konstanzin kirkolliskokous oli Kuudestoista ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, yleiseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous. Se pidettiin vuosina 1414–1418 
Konstanzissa. Kokouksen sai aikaan keisari Sigismund Luxemburgilainen painostamalla paavi Johannes XXIII:n tekemään aloitteen siitä.
Paavi Gregorius XII:n muodollisesti koolle kutsuma kokous sai läntisen kirkon suuren skisman (vatikaanin paavin ja Avignonin vastapaavin välisen hajaannuksen) loppumaan valitsemalla uudeksi paaviksi Martinus V:n.
Katolinen kirkko katsoo kirkolliskokouksen olleen ekumeeninen viimeisten neljän istuntonsa (nrot 42–45) sekä eräiden aiempien paavin hyväksymien dekreettien osalta. Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Prahan yliopiston rehtori Jan Hus poltettiin kerettiläisyydestä syytettynä roviolla Konstanzin kirkolliskokouksen kuluessa 6. heinäkuuta 1415. Kirkolliskokoukseen saapunut Hus oli vangittu keisari Sigismundin antamasta turvakirjasta piittaamatta. Husin kuoleman aiheuttama kuohunta käynnisti hussilaissodat.
Firenzen kirkolliskokous
Seitsemästoista ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, yleiseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous avattiin vuonna 1431 Baselissa, mutta siirrettiin 1438 Ferraraan ja 1439 Firenzeen. Siksi sitä kutsutaan myös nimillä Baselin kirkolliskokous ja Firenzen kirkolliskokous.
Paavi Eugenius IV:n ja keisari Sigismundin aikana pidetyn kirkolliskokouksen päätavoite oli Böömin alueen rauhoittaminen. Kirkolliskokouksessa pyrittiin myös katolisen ja ortodoksisen kirkon yhdistämiseen.
Katolinen kirkko katsoo kirkolliskokouksen olleen ekumeeninen ensimmäisten 25 istuntonsa osalta. Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Mika Waltarin historiallinen romaani Nuori Johannes sijoittuu osittain Firenzen kirkolliskokoukseen.
5. Lateraanikonsiili
Kahdeksastoista ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous avattiin vuonna 1512 Rooman Lateraanikirkossa. Sitä kutsutaan myös nimellä "Viides lateraanikonsiili".
Paavien Julius II ja Leo X ja keisari Maksimilian I:n aikana pidettyyn kokoukseen osallistui 15 kardinaalia ja noin 80 arkkipiispaa ja piispaa. Kokous käsitteli lähinnä kirkkojärjestystä.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Trenton kirkolliskokous
Katolisen kirkon yhdeksästoista ekumeeninen kirkolliskokous pidettiin vuosina 1545–1563 Trentossa, joka sijaitsee Pohjois-Italiassa. Sitä kutsutaan myös nimellä Trenton kirkolliskokous (latinaksi Concilium Tridentinum).
Paavi Paavali III:n kutsuma kokous kesti paavien Julius III, Marcellus II ja Paavali IV hallintojen ajan ja päättyi Pius IV:n paaviuden aikana. Keisarina kokouksen alkaessa oli Kaarle V ja sen päättyessä Ferdinand. Läsnä oli viisi paavin kardinaalilegaattia, kolme patriarkkaa, 33 arkkipiispaa, 235 piispaa, seitsemän apottia, seitsemän luostarijärjestön johtajaa ja 160 muuta teologia.
Kirkolliskokous kutsuttiin koolle protestanttisen reformaation vastareaktiona, ja tarkoitus oli vahvistaa katolisen kirkon oppia ja rakenteita. Protestanteille myönnettiin läsnäolo-oikeus, mutta heitä ei osallistunut kirkolliskokoukseen.
Kokous dogmatisoi eli julisti osaksi ilmoitettua, muuttumatonta totuutta ja katolilaisille pakollisiksi uskonkappaleiksi katolisen kirkon virallisen opin asioista, joissa protestantit olivat eri mieltä, muun muassa sakramenteista, vanhurskauttamisesta, Raamatun kaanonista ja kiirastulesta. Kokouksessa myös kanonisoitiin latinankielisen messun virallinen muoto ja määrättiin sillä korvattavan paikalliset muunnelmat. Kirkon oppia ei ollut aiemmin dogmatisoitu näin tarkasti.
Lisäksi kokous uudisti kirkon rakenteita ja kirkkojärjestystä sekä määräsi useita uusia käytäntöjä, jotta monien mielestä byrokratisoitunutta kirkkoa voitaisiin hallita paremmin. Nyt lakkautettiin lopullisesti muun muassa anekauppa, joka oli muuttunut pelkäksi harmin aiheeksi; sen tuotto hupeni liian moniin ahnaisiin välikäsiin: oli itse asiassa varsin tavallista, että rosvot tai jopa anekauppiaan itsensä palkkaamat vartijat ryöstivät hyvin menestyneen kauppiaan ja ohittivat moisen rikoksen varastamalla tämän aneet - jotka teoriassa antoivat kaikki pahimmatkin rikokset anteeksi. Tämän vuoksi koko anekäytäntö todettiin toivottomaksi jatkaa ja lakkautettiin. Pietarinkirkkoa rahoitettiin nyt suorilla lahjoituksilla ja vain lähialueilla - tosin tällaisia lahjoituksia vastaan sai myös synninpäästön, mutta tämä jäänne aneista hiipui nopeasti.
Myös kirkkokuria tiukennettiin ja jesuiitat saivat tehtäväkseen laatia kysymyksiin ja vastauksiin perustuvan katekismuksen kansaa varten.
Sen sijaan Lutherin ja eräiden muiden protestanttien vaatimaa kansankielistä Raamattua ei haluttu levittää.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous
Kahdeskymmenes ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous avattiin vuonna 1869 Vatikaanissa. Konsiili kesti vuoteen 1870, jolloin se käytännön syistä keskeytyi, vaikkei sitä muodollisesti suljettukaan. Sitä kutsutaan myös nimellä "Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous".
Paavi Pius IX:n kutsumaan kokoukseen osallistui paavin lisäksi 11 patriarkkaa, kuusi arkkipiisparuhtinasta, 49 kardinaalia, 680 arkkipiispaa ja piispaa, 28 apottia ja 29 luostarijärjestöjen johtajaa. Kirkolliskokous mm. dogmatisoi paavin erehtymättömyyden.
Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Kirkolliskokouksen lopuksi määriteltiin dogmi, jonka mukaan paavi on erehtymätön niissä asioissa, mitkä on hän lausunut piispanistuimeltaan "ex cathedra" (lat. istuimelta). Tämä perustuu kolmeen ensimmäisen paavin, Pietarin, aseman määrittävään raamatun kohtaan (Matteus 16:18–19, Luukas 22:31–32 ja Johannes 21:15–17).
Käytännössä monet paavit ovat oikeudestaan huolimatta välttäneet antamasta lausuntoja "ex cathedra", koska tämä sitoisi myös heidän seuraajiaan teologisesti tai seuraajien olisi joko uudelleen tulkittava edeltäjiensä päätöksiä tai mahdollisesti jopa tehtävä vastakkaisia päätöksiä, mikä heikentäisi katolisen kirkon perinteen uskottavuutta raamatuntulkinnan rinnalla.
Schmalkaldenin sota
Schmalkaldenin sota käytiin 1546–1555 keisari Kaarle V:n ja Saksan protestanttisten ruhtinaiden muodostaman Schmalkaldenin liiton välillä. Sota päättyi Augsburgin valtiopäivillä 1555 solmittuun Augsburgin uskonrauhaan. Schmalkaldenin sota lasketaan yhdeksi varsinaisista uskonsodista, muut olivat Ranskan hugenottisodat, Alankomaiden vapaussota ja kolmikymmenvuotinen sota Saksassa.
Schmalkaldenin liitto oli perustettu jo vuonna 1531, mutta suora sotilaallinen yhteenotto keisari Kaarle V:n ja liiton välillä vältettiin aina vuoteen 1546 asti. Aikaisemmin italialaissodat ja turkkilaiset olivat Kaarlen suurimmat uhkakuvat, mutta kun 1544 solmittiin Crépyn sopimus Ranskan kuningas Frans I:n kanssa, vapautuivat Kaarlen voimavarat Schmalkaldenin liittoa vastaan. Sopimus myös purki aikaisemman Ranskan ja protestanttien välisen liiton. Myös välirauha turkkilaisten kanssa solmittiin. Lisäksi Kaarlen onnistui solmia salainen liittosopimus protestanttisen Saksin herttua Moritsin kanssa.
Sotatoimet alkoivat kesällä 1546, kun Schmalkaldenin liiton armeija operoi Etelä-Saksassa. Syksyyn mennessä keisari kokosi oman armeijansa ja kohtasi liiton armeijan Ingolstadtissa.
Kun liiton armeija operoi etelässä, Morits otti tilaisuudesta vaarin ja hyökkäsi serkkunsa Saksin vaaliruhtinas Juhana Fredrikin maihin. Yllätetty vaaliruhtinas marssi johtamansa liiton armeijan kanssa pohjoiseen lyödäkseen Moritsin ja vallatakseen maansa takaisin. Kaarle V seurasi perässä oman keisarillisen armeijansa kanssa. Keisarin armeija vahvistui nopeasti: ensiksi keisarin veljen arkkiherttua Ferdinandin armeijalla, ja myöhemmin vielä Moritsin armeijalla. Keisari löi liiton armeijan täydellisesti Mühlbergin taistelussa 24. huhtikuuta 1547. Juhana Fredrik jäi vangiksi ja Morits sai tavoittelemansa vaaliruhtinaan arvon ja Juhana Fredrikin maat.
Vaikka Schmalkaldenin liiton armeija olikin murskattu, Kaarle ei saavuttanut lopullista voittoa protestanteista. Protestantit jatkoivat vastarintaa ja Kaarlella ei ollut sotilaallista voimaa tai poliittisia mahdollisuuksia vallata jokaista protestanttien tukikohtaa Saksassa. Augsburgin valtiopäivillä 1548 Kaarle V antoi Augsburgin välituomion kompromissiratkaisuksi. Protestantit eivät osanneet päättää esityksen hyväksymisestä tai hylkäämisestä ja 1552 Morits vaihtoi puolta aloittaessaan Ranskan kuningas Henrik II:n kanssa sodan keisaria vastaan. Keisarin oli 1552 suostuttava Passaun välirauhaan, mutta lopullinen ratkaisu saatiin vasta Augsburgissa 1555.
Augsburgin uskonrauhassa 1555 päätettiin periaatteeksi "Cuius regio, eius religio", "kenen maa, sen uskonto" ja protestantit saivat siten pitää asemansa. Reformoitujen asemaa ei käsitelty, ja protestanteiksi kääntyneet saivat pitää katoliselta kirkolta läänityksinä saamansa maat. Asiaa puitiin eteenpäin kolmikymmenvuotisessa sodassa.
Michael Stipe
John Michael Stipe (s. 4. tammikuuta 1960, Decatur, Georgia) on yhdysvaltalainen lauluntekijä, laulaja ja vuosina 1980–2011 toimineen R.E.M.-yhtyeen keulahahmo. Hänet tunnetaan erityisesti yhtyeen alkuaikojen mumisevasta laulutyylistään ("murmuring"), surrealistisista sanoituksistaan sekä poliittisesta aktivismistaan (viimeksi John Kerryn kannattajana Yhdysvaltain presidentinvaaleissa).
Monissa R.E.M:n kappaleissa Stipe laulaa duettona stemmoja yhdessä Mike Millsin kanssa. "Out of Time" -levyn "Shiny Happy People" -kappaleen hän laulaa yhdessä The B-52's -yhtyeen Kate Piersonin kanssa.
R.E.M:n yhtyeen ohessa Stipe on vieraillut monien artistien kuten Natalie Merchantin (entisen tyttöystävänsä) levyillä, pitänyt taidenäyttelyitä ja tuottanut Single Cell -yhtiönsä kautta elokuvia (mm. "Being John Malkovich" ja "Velvet Goldmine").
Stipe on Kurt Cobainin ja Courtney Loven tyttären Frances Bean Cobainin kummisetä. Kummitäti on Drew Barrymore.
Stipe on ns. pescovegetaristi (kasvissyöjä, joka syö kalaa muttei muita eläintuotteita).
Stipe on julkisesti kertonut olevansa biseksuaali.
Moukarinheitto
Moukarinheitto on yleisurheilulaji, jossa tavoitteena on heittää kädensijalliseen teräsvaijeriin kiinnitettyä metallipalloa mahdollisimman pitkälle. Miesten käyttämä moukari painaa 7,26 kg ja naisten 4 kg. Pituus vaijerin kanssa on välillä 117,5–121,5 senttimetriä. Kuulan vähimmäisläpimitta on 110 millimetriä. Ringin läpimitta on 213 senttimetriä. Moukarinheittäjät antavat heitolleen vauhtia pyörähtämällä ringissä 3–4 kertaa ja vapauttamalla moukarin käsistään oikealla hetkellä. Käsiä pidetään suorina suuren kehänopeuden saavuttamiseksi.
Miesten moukarinheitto on ollut olympialaisten ohjelmassa vuodesta 1900, mutta naisten tuloksia IAAF alkoi kirjata vasta 1995. Naisten moukarinheitto oli olympialaisten ohjelmassa ensi kertaa vuoden 2000 kisoissa Sydneyssä. Yleisurheilun MM-kisoissa laji oli kuitenkin jo vuotta aikaisemmin.
Moukarinheitto on ainoa heittolaji, joka ei kuulu kymmenotteluun.
Moukarinheitto on kuulunut olympialaisten lajivalikoimaan vuoden 1900 olympialaisista lähtien. Naisten moukari tuli olympialaisten ohjelmaan vuonna 2000. yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa miesten moukarinheitto on ollut ensimmäisistä MM-kilpailuista alkaen, vuodesta 1983. Naisilla moukarinheitto on ollut MM-laji vuodesta 1999 lähtien. Parhaiten arvokisojen moukarinheittokilpailuissa ovat menestyneet Neuvostoliitto, Yhdysvallat, Puola ja Unkari.
Vain viralliset, IAAF:n vahvistamat maailmanennätykset.
Vain viralliset, IAAF:n vahvistamat maailmanennätykset.
Autuas Victor III
Paavi Autuas Victor III (n. 1026 – 16. syyskuuta 1087) oli paavina 24. huhtikuuta 1086 – 9. toukokuuta 1087. Hänen oikea nimensä oli Dauferus ja hänen isänsä oli Beneventon prinssi Landolfo V. 30-vuotiaana Dauferus meni Monte Cassinon luostariin ja muutti nimensä Desideriukseksi. Hänestä tuli pian luostarin apotti ja vuonna 1059 Nikolaus II nosti hänet kardinaaliksi.
Desiderius teki monia tärkeitä palveluita paavi Pyhä Gregorius VII:lle, joka kuolinvuoteellaan nimesi Etelä-Italian kardinaaleille Desideriuksen varteenotettavimmaksi seuraajakseen. Hänet valittiin 24. huhtikuuta 1086, mutta oli aidosti vastahakoinen hänelle osoitettua kunniaa kohtaan. Pitkälle venyneen paaviksi vihkimisen jälkeen, joka tapahtui vasta 9. toukokuuta 1087, hän vetäytyi välittömästi Monte Cassinoon. Toscanan kreivitär Matilda houkutteli hänet takaisin Roomaan, mutta oleskelu siellä jäi lyhytaikaiseksi vastapaavi Klemens III ja hänen voimakkaiden kannattajiensa takia. Elokuussa hän piti Beneventossa kirkolliskokouksen, jossa Klemens III julistettiin pannaan, maallikoiden investituura kiellettiin ja sota Afrikassa olevia saraseeneja vastaan julistettiin. Kirkolliskokouksen aikana Victor sairastui ja vetäytyi Monte Cassinoon, jossa hän kuoli syyskuun 16. päivä.
Keski-Euroopan mäkiviikko
Keski-Euroopan mäkiviikko () on mäkihypyn seuratuimpia tapahtumia. Se koostuu neljästä Saksan ja Itävallan maaperällä käytävästä mäkihyppykilpailusta. Mäkiviikko kilpaillaan vuodenvaihteessa ja se päättyy loppiaisena.
Ensimmäinen Keski-Euroopan mäkiviikko kilpailtiin jo vuosien 1952 ja 1953 vaihteessa, jolloin kokonaiskisan voiton vei Josef Bradl. Mäkiviikko on sittemmin kuulunut mäkihypyn maailmancupin ohjelmaan heti sen ensimmäisestä kaudesta 1979–1980 lähtien. Useimmat mäkihyppääjät pitävät mäkiviikkoa koko lajin kovimpana mahdollisena sarjamuotoisena kilpailuna eli kovempana kuin esimerkiksi maailmancupia. Vain kaikkein tasaisin kilpailija pystyy voittamaan sen. Useiden mielestä mäkiviikon voitto on heti olympiakullan jälkeen kovin saavutus mäkihyppääjältä. Yhteensä yhdeksän mäkihyppääjää on saavuttanut mäkiviikon voiton lisäksi henkilökohtaisen olympiakullan ja maailmanmestaruuden: Helmut Recknagel, Toralf Engan, Hans-Georg Aschenbach, Matti Nykänen, Jens Weißflog, Espen Bredesen, Kazuyoshi Funaki, Thomas Morgenstern ja Kamil Stoch.
Mäkiviikolle ominaista on muista mäkihyppykilpailuista poikkeava käytäntö, jossa hyppääjistä muodostetaan kilpailun ensimmäiselle kierrokselle kamppailupareja, ja pudotuspelityyliin voittaja parista, samoin kuin viisi parasta häviäjää (ns. "lucky losers"), pääsevät mukaan kilpailun toiselle kierrokselle. Tämä järjestelmä otettiin käyttöön mäkiviikolla 1996–1997.
Mäkiviikon kokonaiskilpailun sijoitus määräytyy neljän kilpailun yhteispistemäärän perusteella.
Mäkiviikon kisoista jaetaan myös normaaliin tapaan mäkihypyn maailmancupin pisteitä.
Jos karsinta joudutaan olosuhteiden vuoksi siirtämään kilpailupäivälle tai perumaan kokonaan, kilpailussa hypätään normaaleilla säännöillä pudotuspelin sijaan. Tästä syystä mäkiviikolla 2007–2008 vain Oberstdorfin kilpailussa käytettiin pudotuspelisysteemiä.
Eniten mäkiviikon voittoja on ottanut Suomen Janne Ahonen, viisi kertaa. Saksaa ja Itä-Saksaa edustanut Jens Weißflog on voittanut neljä kertaa sekä Norjan Bjørn Wirkola ja Itä-Saksan Helmut Recknagel kolme kertaa. Suomalaisista mäkiviikon on voittanut kahdesti Veikko Kankkonen ja Matti Nykänen.
Saksan Sven Hannawald (2001–2002), Puolan Kamil Stoch (2017–2018) ja Japanin Ryōyū Kobayashi (2018–2019) ovat ainoina voittaneet kaikki neljä mäkiviikon osakilpailua samalla kaudella. Suurimmalla voittomarginaalilla mäkiviikon on voittanut Puolan Adam Małysz.
* Kilpailu hypättiin poikkeuksellisesti Bischofshofenin mäestä, koska Innsbruckin kilpailu peruttiin voimakkaan tuulen takia.
4 voittoa
3 voittoa
Ei osakilpailuvoittoa
Tauriini
Tauriini (CHNSO, "2-aminoetaanisulfonihappo") on biologisesti tärkeä kemiallinen yhdiste. Se eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1827 sonnin sapesta, joten yhdiste nimettiin sen mukaisesti: sonni eli kreik. Ταύρος ja latinaksi "taurus". Puhdas tauriini on valkoista, oikeastaan lähes väritöntä, kiteistä ainetta, joka maistuu lievästi happamalta. Tauriinin moolimassa on 125,15 g/mol, sulamislämpötila on noin 300 °C; sulaessaan tauriini samalla hajoaa. Tauriinin CAS-numero 107-35-7.
Tauriinia on suhteellisen helppoa valmistaa teollisesti. Lähtöaineena on 1,2-dikloorietaani eli etyleenidikloridi, jota saadaan öljynjalostuksen yhteydessä tuotetusta eteenistä liittämällä eteenimolekyyliin klooria.
Tauriini on aminohappo mutta ei karboksyylihappo. Tauriini ei osallistu ihmiselimistössä alfa-aminokarboksyylihappojen tapaan proteiinien synteesiin. Sen sijaan sitä esiintyy ihmisen elimistössä vapaana aminohappona mm. aivoissa, joissa se on toiseksi yleisin vapaa aminohappo. Tauriinia on lisäksi silmän verkkokalvossa, sydän- ja luustolihaskudoksessa sekä sapessa. Tauriinia erittyy myös äidinmaitoon.
Aikuisessa ihmisessä tauriinia on noin 1 g ruumiinpainokiloa kohti. Aikuisilla tauriinia voidaan syntetisoida B6-vitamiinin läsnä ollessa rikkiä sisältävistä alfa-aminohapoista, kysteiinistä tai metioniinista. Päivittäin tauriinia kyetään syntetisoimaan keskimäärin 0,4–1,0 mmol (50–125 mg), ja synteesi tapahtuu pääasiallisesti maksassa ja aivoissa. Synteesi on voimakkaampaa miehillä kuin naisilla. Tauriinin muodostuminen on melko hidasta ja voimakas lihasrasitus hidastaa sitä entisestään, joten ravinnosta saatavalla tauriinilla on merkitystä. Tauriini ei kuitenkaan ole ihmiselle välttämätön ravintoaine eikä sille ole annettu saantisuositusta.
Toisin kuin aikuiselle ihmiselle imeväisikäiselle lapselle tauriini on välttämätön ravintoaine, jota on saatava joko äidinmaidosta tai äidinmaidonkorvikkeesta. Energiajuomien ohella synteettistä tauriinia käytetäänkin äidinmaidonkorvikkeiden valmistukseen.
Energiajuomiin tauriinia on lisätty 1990-luvun lopulta asti. On kuitenkin tutkittu ettei tauriinilla ole niissä merkittävää terapeuttista, joskaan ei haitallistakaan vaikutusta.
Joillekin nisäkkäille tauriini on elintärkeä koko elämän ajan. Esimerkiksi kissan on saatava riittävästi tauriinia päivittäisestä ravinnostaan. Tauriinia kissan luonnolliseen ruokavalioon tulee sen pyytämistä pikkujyrsijöistä ja linnuista, jotka se syö luineen ja sisäelimineen. Kuumentaminen tuhoaa suurimman osan tauriinista. Teollisiin kissanruokiin onkin tarpeen lisätä synteettistä tauriinia. Tauriinin puute voi aiheuttaa kissanpennuilla sokeutumisen. Emokissan tauriininpuutos voi johtaa kuolleiden tai epämuodostuneiden pentujen syntymiseen.
Apinalla tauriininpuutoksen on havaittu aiheuttavan samantyyppisiä silmän verkkokalvon muutoksia kuin kissalla. Tauriinin voidaan olettaa vaikuttavan myös ihmislasten verkkokalvon kehitykseen, vaikka suoraa näyttöä asiasta ei olekaan.
Mustaherukka
Mustaherukka ("Ribes nigrum") eli mustaviinimarja on herukoiden sukuun kuuluva yksikotinen pensas, joka kasvaa suurimmassa osassa Eurooppaa sekä villinä että viljeltynä.
Mustaherukka on 1–1,5 metriä korkea pensas. Lehtilapa on 6–10 cm leveä ja 3–5-liuskainen. Lehti on päältä kalju ja alta karvainen. Lehtien liuskat ovat suippoja. Mustaherukan kukinto on nuokkuva monikukkainen terttu. Kukan tukilehti on huomattavasti lyhyempi kuin kukkaperä. Kukat ovat kaksineuvoisia ja väriltään punertavan tai ruskehtavan vihreitä. Verhiö on karvainen ja keltanystyinen. Terälehdet ovat verholehtiä lyhyempiä. Kukkapohjus on kellomainen. Hedelmä on halkaisijaltaan 6–12 mm ja väriltään tavallisesti musta marja, mutta myös vihreähedelmäisiä yksilöitä tavataan.
Mustaherukka on puutarhamarjojen C-vitamiinikuningas, jo 50 grammaa riittää täyttämään päivittäisen C-vitamiinin tarpeen. Mustaherukassa on myös runsaasti E- ja K-vitamiineja sekä kuituja. Mustaherukan siementen rasvahappokoostumuksen uskotaan suojaavan erilaisilta verisuonitaudeilta ja auttavan atooppisissa ihotulehduksissa, PMS:ssä, sokeritaudissa, MS-taudissa ja alkoholismissa. Mustaherukoilla uskotaan myös olevan naisten hormonitasapainoa säätelevä vaikutus. Mustaherukasta voidaan valmistaa hyytelöä, hilloa, mehua ja likööriä. Marjat ovat myös hyvä lisuke joihinkin ruokiin.
Mustaherukka on euraasialainen laji. Sen luontainen levinneisyysalue ulottuu Britteinsaarilta Itä-Aasiaan. Euroopassa sitä tavataan kaikkialla Välimeren maita, Islantia ja aivan pohjoisimpia tundraseutuja lukuun ottamatta. Suomessa mustaherukkaa on luonnonvaraisena koko maassa, mutta aivan Pohjois-Lapissa se on harvinainen. Kuitenkin paikoittain se on hyvin menestyvä.
Mustaherukka suosii kosteahkoja savi- ja humuspitoisia kasvupaikkoja. Yleisimmillään se on lehtokorvissa ja puronvarsilehdoissa, jokien ja purojen varsilla ja vesistöjen lähellä. Mustaherukka pitää ravinteikkaasta maasta ja viihtyy sekä aurinkoisessa että puolivarjoisessa kasvupaikassa.
Mustaherukkaa viljellään laajalti marjojensa vuoksi. Jos pensaita leikataan joka vuosi, niitä ei tarvitse tukea. Suomessa suosituimpia lajikkeita ovat ’Öjebyn’, ’Melalahti’ ja ’Mortti’. Keskisato vuodessa on noin 3 000 kiloa hehtaarilta.
Joseph Merrick
Joseph Carey Merrick (5. elokuuta 1862 – 11. huhtikuuta 1890) oli viktoriaanisen ajan Englannissa elänyt mies, joka tunnettiin epämuodostumiensa vuoksi nimellä ”Elefanttimies”.
Merrick syntyi Leicesterissä kolmilapsisen perheen esikoisena. Hänessä alkoi näkyä epämuodostumia noin kolmevuotiaana. Hänen äitinsä kuoli pojan ollessa 11- tai 12-vuotias, ja noin 15-16-vuotiaasta alkaen hän asui köyhäintalossa, oli kengänkiillottaja kaduilla ja sai kuulla paljon pilkkaa työssään. Hän vietti suurimman osan elämästään sirkuksen vetonaulana. Myöhemmin hän saavutti rujon ulkomuotonsa vuoksi ihmisten ja jopa kuningatar Viktorian myötätunnon. Epämuodostuneiden ihmisten esitteleminen kuitenkin kiellettiin 1886.
Elefanttimiestä hoitanut lääkäri Frederick Treves otti 1886 tämän hoiviinsa. Siitä alkaen hän eli lahjoitusvarojen varassa, ja Traves saattoi jopa laajentaa sairaalaansa yläluokan runsaan tuen ansiosta. Kuningas Edward VII vieraili tapaamassa elefanttimiestä ja piti häneen säännöllisesti yhteyttä.
Merrick nukkui yleensä istuma-asennossa pystyäkseen hengittämään. Hän kuoli 11. huhtikuuta 1890 laskettuaan päänsä tyynylle, jolloin hänen niskansa murtui.
Merrickin uskotaan kärsineen Proteus-oireyhtymästä, joka on perinnöllinen epämuodostumia aiheuttava sairaus. Tämä diagnoosi tehtiin vasta 1970-luvulla. Merrickin elinaikana lääkärit uskoivat hänen sairastavan elefantiaasia eli elefanttitautia. Merrickin luurankoa säilytetään Royal London Hospitalissa.
Tiedemiehet ovat tutkineet proteus-oireyhtymästä kärsivien geenimuutoksia, tutkijat ovat selvittäneet geenimutaation osuutta taudin syntyyn. Yhdysvaltalaisen National Genome Research -instituutin tutkijat löysivät sairastuneissa kudoksissa mutaation geenissä AKT1. Tutkijoiden tarkoituksena on varmistaa vielä Merrickin jäännöksistä, sairastiko hän proteus-sairautta.
David Lynch on ohjannut Merrickin elämään löyhästi perustuvan elokuvan "Elefanttimies".
Amerikkalainen progressive metal yhtye Mastodon on omistanut kappaleet "Elephant Man", "Joseph Merrick" ja "Pendulous Skin" Merrickille.
Super Mario Bros.: Lost Levels
Super Mario Bros.: The Lost Levels (alkup. nimi Super Mario Bros. 2) on Nintendon kehittämä ja alun perin vuonna 1986 Nintendo Entertainment System -pelikonsolille julkaisema "Mario"-tasohyppelypelisarjan videopeli. Peli julkaistiin Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa ensimmäisen kerran vuonna 1993 "Super Mario All-Stars" -kokoelman mukana. Peli julkaistiin myös Game Boy Color -käsikonsolille yhdessä alkuperäisen Super Mario Bros. -pelin kanssa nimellä "Super Mario Bros. Deluxe", joka toimi myös lähtökohtana "Super Mario Advance" -uudelleenjulkaisusarjalle.
Teknisesti Lost Levels on lähes identtinen ensimmäisen "Super Mario Bros." -pelin kanssa, mutta sen kentät ovat aiempaa haastavammat. Tämän vuoksi Nintendo ei alun perin halunnut julkaista peliä Yhdysvalloissa. Lost Levels esitteli vain kolme uutta hahmoa: lentävän version pahamaineisesta Blooper-vihollisesta ("naamio" alkuperäisessä "Bergsala Oy:n" käännöksessä) sekä punaisen nopeammin liikkuvan version piraijakasvista (Piranha Plant) ja uusimmissa Mario-peleissä paluun tehneen "myrkkysienen" (Poison Mushroom), joka on Mario-pelien "taikasienen" (Magic Mushroom) vastakohta. Kun myrkkysieneen törmää, Super Mario muuttuu tavalliseksi Marioksi, tavallinen Mario puolestaan kuolee.
Edeltäjästään eroten uimakentissä tapaa normaalisti maan päällä liikkuvia vihollisia ja pyöriviä tulipallotankoja esiintyy normaaleissa tasoissa (eikä ainoastaan linnoissa). Lisäksi pelissä oli uutena asiana puhaltavat lehtimyrskyt, jotka vaikeuttavat liikkumista radalla. Erona alkuperäiseen "Super Mario Bros." -peliin oli myös se, että peliä ei voi pelata kaksinpelinä. Pelissä on vain yksinpeli, jossa pelaaja saa valita, pelaako Mariolla vai Luigilla. Toisin kuin alkuperäisessä Super Mario Bros. -pelissä, hahmoilla on eroa: esimerkiksi Luigi hyppää korkeammalle kuin Mario, mutta pysähtyy hitaammin.
Juonellisesti peli on suora jatkumo edellisestä Mario-pelistä "Super Mario Bros". Mariolle hävittyään Bowser sieppaa jälleen prinsessa Peachin. Peli julkaistiin Japanissa nimellä Super Mario Bros. 2, mutta Yhdysvalloissa julkaistu Super Mario Bros. 2 on täysin eri peli. Myös länsimainen SMB2 on myöhemmin julkaistu Japanissa nimellä "Super Mario Bros. USA".
Super Mario Bros. 2
Super Mario Bros. 2 on Nintendon kehittämä ja alun perin 1988 Nintendo Entertainment System-pelikonsolille julkaisema "Mario" -tasohyppelypelisarjan videopeli.
Alkuperäisen Super Mario Bros. -pelin julkaistiin Japanissa jo 1986, mutta sitä ei julkaistu NES:ille Pohjois-Amerikassa eikä Euroopassa. Koska kolmas Super Mario Bros. -peli oli jo tulossa, Nintendo näki järkevimpänä täyttää ensimmäisen ja kolmannen pelin välisen aukon. Amerikan Nintendon ehdotuksesta Japanissa julkaistu "Doki Doki Panic" -peli muutettiin Mario kakkoseksi, sillä se oli jo ennestään japanissa suuri hitti. Itse asiassa "Doki Doki Panic" oli alun perin suunniteltu jo Mario-peliksi ennen kuin Nintendo solmi sopimuksen Fuji Televisionin kanssa Yume Kōjō -tapahtuman maskottien käyttämisestä kehitteillä olevaan pelimoottoria varten, jolloin "Doki Doki Panic" sai alkunsa. Länsimaissa "Doki Doki Panic" kuitenkin sitten palautettiin alkuperäisen suunnitelman mukaan Mario-peliksi. Myöhemmin tämä Mario-peli julkaistiin myös Japanissa nimellä "Super Mario USA".
Pelin juoni sijoittuu Subconin unimaahan. Pelissä voi pelata Mariolla, Luigilla, Peachilla tai Toadilla, joilla pyritään selviytymään kentistä eteenpäin kohti Wart-sammakon linnaa, jossa Wart pitää Subconin kansaa vangittuna.
Pelin tyyli poikkeaa muista 2D-Mario-peleistä. Pelissä vihollisia ei voi päihittää hyppäämällä niiden päälle, vaan pelaajien on vedettävä nauriita sekä muita esineitä maasta ja heiteltävä niillä vihollisia. Myös pelin viholliset eroavat aiempien Mario-pelien vihollisista, ja kyseessä on ensimmäinen Mario-peli, jossa hahmoilla oli "elämämittari".
Jokaisessa pelin kentässä voi pelaaja valita haluamansa neljästä pelihahmosta kentän suorittamista varten. Jokaisella hahmolla on omat erikoisominaisuutensa pelaamisen kannalta: Mario on perushahmo, Luigi yltää hypyillään korkeimpiin kohtiin, Toad poimii tehokkaammin juureksia ja Peach pystyy mekkonsa avulla leijumaan jonkun matkaa ilmassa.
Myöhemmissä Mario-peleissä on tavattu Super Mario Bros. 2:n "Shyguy"-hahmojen eri versioita sekä Pokey-kaktusvihollinen. Alkuperäinen SMB2 julkaistiin länsimaissa lopulta Super Nintendo Entertainment Systemille vuonna 1993 osana "Super Mario Allstars" -kokoelmaa, jossa peli sai nimen "". Myös länsimainen SMB2 on myöhemmin julkaistu Japanissa nimellä "Super Mario Bros. USA". SMB2 on julkaistu myös osana "Super Mario Advance" -uudelleenjulkaisusarjaa, jonka aloitti "Super Mario Bros. Deluxe" Game Boy Colorilla. Sama peli sisälsi myös Mario Bros. -pelin moninpeliä varten.
Castor (tähti)
Castor (α Geminorum) on kuudesta komponentista muodostuva tähti Kaksosten tähdistössä. Castor ja Pollux ovat saaneet nimensä kreikkalaisen taruston kaksosten, Kastorin (lat. Castor) ja Polydeukeen (lat. Pollux) mukaan. Se on Kaksosten päätähdistä toiseksi kirkkain, hyvä kakkonen Polluxille. Castor on 15 parsekin eli 51,6 valovuoden päässä, ja sen näennäinen kirkkaus V on 2,88. Tähden spektriluokka on A2Vm ja väri-indeksi 0,04. Castor on itse asiassa kuusi eri tähteä. Kaikkien Castorin tähtien yhteinen kirkkaus on 52,4 aurinkoa. Castor kuuluu Castorin liikkuvaan tähtiryhmään, jossa on myös mm. Vega ja Fomalhaut ja jonka ikä on 100–300 miljoonaa vuotta. Castorin metallipitoisuus Fe/H on -0,20.
Viimeistään vuonna 1718 huomattiin, että Castor on itse asiassa kaksoistähti komponenttien magnitudin ollessa 2,9 ja 2,0. Saattaa olla, että Cassini oli havainnut tämän jo vuonna 1678. Välimatkaa Castor AB:n komponenteilla oli 6 kaarisekuntia ja kiertoaika toistensa ympäri noin 350 vuotta. Tähtien väli on noin 100 AU. Kirkkaamman spektriluokka on A1V, himmeämmän A2-5Vm.
Tähtiparin molemmat komponentit ovat vielä spektroskooppisia kaksoistähtiä, jolloin systeemin tähtien lukumäärä nousee neljään. Castor AB:tä voidaan merkitä AabBab. Castor A:sta tulee flareja, voimakkaita leimahduksia, mikä on tyypillistä nuorille punaisille kääpiöille tai entisille T Tauri -tähdille. Castor A on aktiivinen röntgenalueella, mikä ei ole tyypillistä A-tyypin pääsarjan tähdelle. Aikaisemmin oletettiin, että Castor Aa ja Ab olisivat samaa tyyppiä, kuten myös keskenään Castor Ba ja Bb. Tämä ei ole täysin varmaa. Castorin komponenttien spektri kertoo, että molemmat ovat kaksoistähtiä, mutta niiden luonteesta ei ole varmaa tietoa.
Castor A on A1V-tyypin tähti, jonka massa on 2,15 aurinkoa ja säde ehkä 2,3 auringon sädettä ja luminositeetti visuaalisessa, silmin nähtävässä alueessa 17 -- 34 aurinkoa tai enemmän, riippuen Aa:n tyypistä.
A:n komponenttien kiertoaika on 9,21 päivää melko elliptisellä radalla (soikeus "e" = 0,499) ja seuralaisen spektrityyppi ehkä (K6-M1)V yhden näkemyksen mukaan.
B:n komponenttien kiertoaika on noin 2,93 päivää melko ympyrämäisellä radalla. Castor B:n seuralaisen spektriluokka lienee erään näkemyksen mukaan M(1-2)V. Toinen väite on, että olisi kaksi A5-luokan tähteä, joiden säde on 1,5 aurinkoa, kirkkaus 6 aurinkoa ja systeemin kokonaismassa 2,3 Aurinkoa.
Castorilla on lisäksi vielä himmeä kumppani noin 73 kaarisekunnin eli noin 1 100 AU:n päässä, jolla on sama parallaksi ja liikesuunta avaruudessa. Kiertoaika Castor AB:n ympäri on noin 10 000 vuotta, tai todennäköisemmin rata on Castoria ohittava hyperbeli. Se on YY Geminorum, joka on spektroskooppinen kaksoistähti, ja pimennysmuuttuja. Tämän spektriluokka on dM1e+dM1e ja kirkkaus 9,1-9,7, joka vaihtelee säännöllisesti jaksolla 0,81 päivää. Näin Castorin tähtijärjestelmässä on kuusi jäsentä.
Henrik III (Saksa)
Pyhä Rooman keisari Henrik III () (1017–1056) kuului Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan frankkilaisen Salian-suvun hallitsijoihin. Hänestä tuli Saksan kuningas isänsä Konrad II:n kuoleman jälkeen 4. kesäkuuta 1039. Paavi Klemens II kruunasi hänet keisariksi vuonna 1046.
Henrikistä tuli kymmenvuotiaana Svaabian ja Baijerin herttua, 1038 Burgundin kuningas. Vuonna 1036 Henrik avioitui Knuut Suuren 16-vuotiaan tyttären, Gunhildan, kanssa. Henrikin isä Konrad oli hyvissä ajoin sopinut Knuut Suuren kanssa, että tämä saisi hallita osia Pohjois-Saksasta ja että heidän lapsensa naitettaisiin. Avioliitto solmittiin nuorimmassa laillisessa iässä, mutta Gunhilda kuoli vain kaksi vuotta myöhemmin matkalla Adrianmeren rannalla, luultavasti malariaan.
Henrik meni uusiin naimisiin vuonna 1043 Agnes de Poitoun, Akvitanian herttua Vilhelm V:n tyttären kanssa. He saivat tyttären Judith ja pojan, josta tuli keisari Henrik IV.
Vuonna 1046 Henrik piti hoviaan Merseburgissa ja Meissenissä, jossa hän päätti Pommerin ("Dux Bomeraniorum") ja Böömin herttua Břetislavin ja Puolan Kasimir I:n välisen riidan. Tämä on luultavasti ensimmäinen maininta nimestä Pommeri.
Henrik pyrki uudistamaan kirkkoa, mutta hän myös käytti investituuraa eli oikeutta nimittää kirkon toimihenkilöt edistämään uskonnollisia ja poliittisia tavoitteitaan. Hänen poikansa Henrik IV jatkoi samaa politiikkaa, mikä lopulta johti keisarin ja paavin väliseen investituurariitaan.
Öljyntorjunta-alus Halli
Öljyntorjunta-alus Halli on Suomen valtion ympäristöministeriön öljyntorjunta-alus, jonka miehittää operoinnista vastaava Rannikkolaivasto. Alusta käytetään öljyntorjuntatehtävien lisäksi huolto- ja kuljetustehtäviin.
Alus on 61,5 metriä pitkä ja sen leveys on 12,8 ja syväys 4 metriä. Sen uppouman ollessa 2 100 tonnia. Aluksen voimanlähteenä on kaksi 975 kilowatin moottoria, joiden avulla se saavuttaa 11 solmun maksiminopeuden. Alus on luokiteltu jääkulkuluokkaan 1A. Aluksella on neljäntoista hengen miehistö.
Alus kykenee keräämään öljyä 40 metrin leveydeltä ja sen tankkeihin mahtuu 1 400 kuutiota kerättyä materiaalia.
Alus peruskorjataan syksyllä 2010 ja se palaa valmiuteen kesään 2011 mennessä. Peruskorjauksen yhteydessä uudistetaan aluksen sähköjärjestelmä, apukoneet, hätägeneraattori, koneistovalvonta, öljynkeräys- ja merenkulkujärjestelmät sekä majoitustilat. Hallin peruskorjaustyöstä vastasi STX Finlandin Helsingin telakka.
Henrik III
Henrik III on ollut useiden hallitsijoiden nimenä:
Pehr Brandell
Pehr Brandell (1781 Piitime — 1841 Ullånger) oli lukijalaisliikkeeseen kuulunut ruotsalainen pappi.
Brandell lähti kotoaan 19-vuotiaana isänsä kuoltua. Hän teki töikseen postin kantoa, kunnes pestautui rengiksi. Vuonna 1802 hän koki ensimmäisen herätyksen eräässä tanssitilaisuudessa, jonka jälkeen hän alkoi varoitella tansseista myös tovereitaan. Vuonna 1806 hän kirjautui Piitimen triviaalikouluun. Rahavaikeuksien takia hän oli lopettaa koulun, mutta sai koulun rehtorilta taloudellista apua.
Hänet vihittiin papiksi 1812 Högsjöhön. 1817 hänet siirrettiin papiksi Noraan, jossa hän toimi yli 20 vuotta. Hän koki hengellisen murroksen todennäköisesti ensimmäisinä pappisvuosinaan. Ångermanlannissa tapahtui 1819–1823 lukijalaisuuden nopea leviäminen. Herätys kasvoi voimakkaasti ja laajeni. Brandellin saarnoja ei ole säilynyt jälkipolville, sillä hän ei kirjoittanut saarnojaan. Juuri Noran kirkosta, jossa Brandell vaikutti, tuli Ångermanlannin keskeisin pyhäkkö. Noran kirkkoon mahtui yli 2000 sanankuulijaa ja se tuli usein Brandellin saarnatessa ääriään myöten täyteen, kaukaakin tulleista kuulijoista.
Brandellin apulainen, pastori Pehr Eric Bylund kirjoittaa vuosista 1823–1826 seuraavaa: "”Silloin hänen luonaan virtasi lakkaamatta autuutta etsiviä ihmisiä. Useita päiviä aamusta iltaan jonotti ihmisiä, jotka vanginvartijan tavoin kysyivät: Mitä minun pitäisi tehdä jne.”"
Lapin Mariana tunnettu lappalaisnainen löysi elävän uskon juuri Brandellin avulla. Lars Levi Laestadius tapasi Lapin Marian Åselessa 1844. Laestadius ei todennäköisesti tavannut Brandellia ennen tämän kuolemaa.
Kirkkojen maailmanneuvosto
Kirkkojen maailmanneuvosto (lyhenne KMN) on kristillisten kirkkojen kansainvälinen yhteistyöelin, jonka päämaja sijaitsee Sveitsissä, Geneven naapurikaupungissa Le Grand-Saconnex’ssa.
Kirkkojen maailmanneuvostoon kuuluu 349 kirkkoa yli 120 maasta. Se perustettiin toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1948 Amsterdamissa toteuttamaan ekumeenisen liikkeen päämääriä.
Kirkkojen maailmanneuvostossa on mukana ortodoksisia kirkkoja, protestanttisia kirkkoja, kuten esimerkiksi baptistit, luterilaiset, metodistit, reformoidut, ja anglikaaninen kirkko. Suurin kirkkokunta katolinen kirkko ei ole Kirkkojen maailmanneuvoston jäsen. Se osallistuu kuitenkin neuvoston kokouksiin tarkkailijajäsenenä. Katolisilla on erilaisia jäsenyyksiä ja tarkkailijoita erilaisissa toimikunnissa ja KMN:n sisäisessä organisaatiossa, ja katolisella kirkolla ja KMN:llä on yhteistyöelin.
Amsterdamin yleiskokouksessa 1948 KMN hyväksyi peruskirjan jäsenyyskriteereistä:
Peruskirjaa muutettiin New Delhin yleiskokouksessa 1961, jolloin mukaan otettiin mm. kolminaisuusoppi:
Peruskirjan tarkoitus on ilmentää käsitystä siitä, mikä on kristillisen kirkon tuntomerkki. Peruskirja rajaa ulkopuolelle muun muassa juutalaisuuden ja islamin. Kristillisperäisistä uskonnoista määritelmän ulkopuolelle jäävät esimerkiksi mormonit ja jehovan todistajat.
KMN:n yleiskokous pidetään seitsemän vuoden välein.
Yleiskokousten välisenä aikana toimintaa johtaa KMN:n keskuskomitea, johon kuuluu 158 jäsentä ja joka kokoontuu noin vuoden välein. Komiteaan kuuluu muun muassa jatkuvasti toimivat toimeenpaneva komitea, ohjelmakomitea ja talouskomitea. Suomessa KMN:n kumppanina toimii Suomen ekumeeninen neuvosto.
Kirkkojen maailmanneuvoston keskuskomiteassa on neljä suomalaista. Brasilian Porto Alegren kokouksessa 2006 keskuskomitean jäseniksi valittiin Lapuan hiippakunnan piispa Simo Peura ja vs. suunnittelija Aaro Rytkönen Suomen luterilaisesta kirkosta. Suomen ortodoksisesta kirkosta jäseniksi tulivat isä Heikki Huttunen ja teologian maisteri Outi Vasko.
Basileios Suuri
Basileios Suuri (, eli noin vuosina 330–379, tunnetaan myös nimellä Basileios Kesarealainen) oli kreikkalainen kirkkoisä, joka jatkoi Pyhän Atanasioksen työtä vakiinnuttaen ortodoksisen kirkon opin ja vastustaen areiolaisuutta.
Basileios syntyi Kappadokian Kesareassa hurskaaseen perheeseen ja opiskeli Ateenassa. Opintojensa jälkeen Basileios toimi muun muassa puhetaidon opettajana, mutta luopui urastaan. Hänen yhtenä tärkeimpänä työnään voidaan pitää hänen laatimiaan luostarisääntöjä.
Johannes Khrysostomos
Johannes Khrysostomos ("Kultasuu"), usein suomessa myös muodossa Johannes Krysostomos, (347–407) oli yksi kuuluisimmista Konstantinopolin piispoista ja kreikkalaisista kirkkoisistä.
Johannes syntyi Antiokiassa ja toimi aluksi lakimiehenä. Vihkiydyttyään munkiksi Johannes kilvoitteli kuusi vuotta munkkina ja ryhtyi sitten diakoniksi ja papiksi. Hänet valittiin Konstantinopolin piispaksi vuonna 398, ja tehtävässään hän usein ja toistuvasti arvosteli pääkaupungin ja hovin kevytkenkäistä elämää sekä papiston heikkoa moraalia. Keisari erotti hänet virastaan useita kertoja. Hänet karkotettiin vuonna 404 valtakunnan itäosiin Cucusukseen (nykyinen Göksun Turkissa) ja määrättiin vuonna 407 siirtymään Pitsundaan Mustanmeren rannalle, jonne matkalla hän kuoli.
Hänet tunnetaan muun muassa hänen nimeään kantavasta ortodoksisen kirkon liturgiasta, jälkeen jääneistä useista saarnoistaan ja kirjeistään.
Muun muassa W. A. Mozart on nimetty Johannes Khrysostomoksen mukaan (koko nimi Joannes Chrysostomos Wolfgangus Theophilus Mozart).
Johanneksen kirjallinen tuotanto oli erittäin laaja. Häneltä on säilynyt opetuspuheita useista Raamatun kirjoista, oraatioita, kirjeitä, teos pappeudesta, katekeesejä sekä useita muita teoksia. Patrologia Graecan niteisiin 47–64 on koottu Johanneksen säilyneet teokset.
Eskimo-aleuttilaiset kielet
Eskimo-aleuttilaiset kielet on kielikunta, jonka kieliä puhutaan Grönlannissa, Kanadassa, Alaskassa ja Itä-Siperiassa. Kielikunnasta käytetään toisinaan myös nimiä eskaleuttilaiset kielet ja eskimolais-aleuttilaiset kielet. Eskimo-aleuttilaiset kielet luokitellaan toisinaan paleosiperialaisten kielten ryhmään, vaikkakaan siihen kuuluvien eri kielikuntien keskinäistä sukulaisuutta ei ole pystytty osoittamaan.
Eskimo-aleuttilaiset kielet koostuvat kahdesta kieliryhmästä, jotka ovat eskimokielet ja aleuttilaiset kielet. Tarkempi kielten luokittelu on alla.
Eskimokielet
Aleuttilaiset kielet
Aleuttilaiset kielet ja eskimokielet erkaantuivat toisistaan noin 2000 eaa. Eskimokielet puolestaan jakaantuivat kahteen haaraan noin vuonna 1000 jaa.