Ural (joki)
Ural (, ) tai myös Uraljoki on Kaspianmereen laskeva joki Kazakstanissa ja Venäjällä. Se on Volgan kanssa toinen suurista joista, jotka laskevat Kaspianmeren, ja se on kolmanneksi suurin joki Euroopassa Volgan ja Tonavan jälkeen. Ural saa alkunsa eteläisiltä Uralvuorilta ja sen kokonaispituus on 2 428 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 231 000 neliökilometriä. Jokea on perinteisesti pidetty osana maantieteellisen Euroopan ja Aasian rajaa.
Uralin lähteet ovat Uralvuorten itärinteillä, missä joen alkulähde sijaitsee Kruglajan vuorella Uraltaun vuoristoharjanteella . Sieltä joki seuraa harjannetta kohti etelää 60–80 metriä leveänä vuoristojokena. Ennen Magnitogorskia se virtaa suoalueen läpi jopa viisi kilometriä leveänä. Magnitogorskin jälkeen se jatkaa taas kapeana jokena ja se virtaa syvällä omassa uomassaan saavuttaen Uralvuorten eteläpään. Orskissa se kääntyy länteen ja se virtaa ensin 300 kilometriä, jossa se halkaisee Guberlinskin vuoret 45 kilometriä pitkässä kanjonissa. Orenburgissa jokeen yhtyy sivujoki Sakmara, joka kasvattaa pääuomaa selvästi. Joki kulkee edelleen länteen ja siirtyy Kazakstaniin, jossa kääntyy Oralin kohdalla etelään. Täällä alavalla tasankomaalla joki levenee ja alkaa mutkitella aiempaa enemmän. Mutkien suvuille on jäänyt makkarajärviä ja joelle on kehittynyt lyhyitä rinnakkaisuomia. Lopulta joki saapuu Atyraun kaupunkiin, josta muutaman kilometriä alavirtaan se purkautuu Kaspianmereen monihaaraisen suiston kautta.
Ural laskee Kaspianmereen, jonka vedenkorkeus on ollut 26 metriä merenpinnan alapuolella. Vedenpinnan korkeus on 1980-luvulta kuitenkin noussut pari metriä, mikä on aiheuttanut suistossa tulvia. Suistossa on pääuomalle ruopattu suora kanava ja sille on kaivettu sivuhaaroja virtauksen nopeuttamiseksi. Suistoon on kasautunut joen tuomaa sedimenttiä ja Kaspianmeri onkin suiston ympäristössä matalaa. Satelliittivalokuvissa olevat tummat alueet viittaavat vesikasvillisuuteen, mikä merkitsee suistossa monipuolista biodiversiteettiä, jota joen tuomat ravinteet ylläpitävät. Suistossa vieraileekin runsaasti lintuja kevät- ja syysmuuton aikana. Se on tästä syystä Ramsarin sopimuksen mukainen kosteikko, jonka piiriin kuuluu 1 115 neliökilometriä suistoa ja Kaspianmeren rannikkoa. Ramsar-alue sisältyy Kaspianmeren pohjoisosien laajempaan luonnonsuojelualueeseen.
Suiston vesi sekoittuu Kaspianmeren suolaiseen veteen ja suiston murtovedessä viihtyvät sekä makean että suolaisen veden lajistot. Esimerkiksi kyhmyjoutsenia pesii siellä 11 000 paria, sinisorsia 6 000 paria ja heinätavia 22 000 paria. Alue on myös merkittävä Kaspianmeren sampien kutualue. Ympäristöä suosii yli 460 kosteikkojen eläinlajia, joihin kuuluu 76 kalalajia, 20 matelijalajia, 292 lintulajia ja 48 nisäkäslajia.
Uralin suurimpia sivujokia ovat alajuoksulta päin lueteltuina seuraavat (osa tiedoista puuttuvat). Suurempi valuma-alueen pinta-ala ei tällä kertaa tarkoita suurempaa virtaamaa, sillä vuoriston ja kuivan puoliaavikon sadannat eroavat toisistaan suuresti.
Lähteet: 1 = , 2 = , 3 = 
Joki jäätyy yläjuoksulla marraskuun alussa ja keski- ja alajuoksulla marraskuun lopussa. Jäät lähtevät alajuoksulla maaliskuun alussa ja muualla huhtikuun alussa. Pääosa joen vedestä saadaan Uralvuoriston lumien sulattua, jolloin joessa on korkeanveden aika. Silloin joessa virtaa 60–70% joen vuotuisesta kokonaisvirtaamasta. Ilmasto on mannermainen ja sadeveden osuus vuotuisesta virtaamasta on siten vähäinen. Alueen sadanta on 530 millimetriä vuodessa. Tulvan aluksi joki pääsee jäistään, jotka lähtevät rytisten samanaikaisesti koko joen pituudelta. Kun tulva hellittää, asettuu vesi hyvin matalalle. Tämä tapahtuu yleensä huhtikuussa, mutta kesällä ja syksyllä vesi nousee taas väliaikaisesti. Loppusyksyllä ja talvella on joessa vain vähän vettä.
Eteenkin kevättulvat ovat voimakkaat. Silloin joki nousee uomastaan ja tulvii ympäristöönsä. Keskijuoksulla tulvat nostavat vedenpintaa 3–4 metriä ja joen uoma leviää yli 10 kilometriä leveäksi uomaksi. Tulva aiheuttaa alajuoksulla 9–10 metrin pinnannousun ja suostossa 3 metrin vedenpinnannousun. Suostossa tulva leviää useiden kymmenien kilometrien levyiselle alueelle.
Vuoden keskivirtaama (MQ) on Orenburgissa 104 m³/s ja Kushumin yhtymäkohdassa 400 m³/s. Ylikeskivirtaamat (MHQ) ovat vastaavasti 12 100 m³/s ja 14 000 m³/s ja alikeskivirtaamat (MNQ) 1,62 m³/s ja 13,3 m³/s.
Uralvuoriston itä- ja länsipuolilla on ilmasto ja siten myös kasvillisuusvyöhykkeet keskenään hieman erilaiset. Lisäksi etelään päin mentäessä ilmasto muuttuu yhä kuivemmaksi. Uralvuoriston eteläosan eri puolilla on vielä metsäarovyöhyke, joka muuttuu vuoriston eteläosassa aroksi ja ennen Kaspianmerta puoliaavikoksi. Ilmasto on hyvin mannermainen. Eteläosissa sateet riippuvat vuodenajasta ja aluetta vaivaa toisinaan vuosien ajan kestävät kuivuusjakot. Silloin monet alueen järvet kutistuvat suolajärviksi tai kuivuvat kokonaan. Kesällä on valuma-alueen heinäkuun keskilämpötila noin 22 °C.
Varsinkin joen keski- ja alajuoksulla joen ympäristö on kuivaa ja sen kasvillisuus on ruohovaltaista, kun taas joen uomassa tulvien tuomat sedimentit ja pitempään säilyvä kosteus tekevät siitä hedelmällisen vihreän keitaan. Arolla puhaltaa jatkuvasti kohtalainen tuuli, joka voi yltyessään vaikeuttaa joella liikkumista. Joessa elää yli 50 kalalajia, joista merkittävimpiä ovat sammet, kuten beluga, toutain, karppi, monni, hauki, kuha, ahven ja tähtisampi.
Joen nykyinen nimi on verrattain myöhäinen, sillä joen nimesi uudelleen Katariina Suuri vuonna 1775. Joella oli aiemmin toinen nimi Jaik (), jota käytettiin esimerkiksi venäläisessä kronologiassa vuodelta 1140 . Turkkilaisissa kielissä jokea kutsuttiin nimellä Jaijk, jolla tarkoitettiin myös jokien jumalaa. Gerard Clauson väittää, että tämä muoto olisi peräisin jo toiselta vuosisadalta jaa. tai että se olisi ollut käytössä jo sarmaateilla 500 eaa.. Alueen baškiirin kielinen nimi on Яйыҡ () ja kazakstaniksi Жайық (). Kreikkalaiset kutsuivat sitä Ptolemaioksen mukaan Δάϊκος (Daïkos), joka on Julian Kulakovskin mielestä opittu turkkilaisilta .