Emma Väänänen
Emma Maria Väänänen (avionimi Emma Heino, 22. joulukuuta 1907 Mikkelin maalaiskunta – 20. helmikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Väänäsen näyttelijäntyön on sanottu kummunneen hänen omaperäisestä huumoristaan ja jäntevästä voimastaan. Väänäsellä oli lukuisia teatterikiinnityksiä 1930- ja 1940-luvuilla, sittemmin hän teki useita teatterivierailuja. 1950-luvulla Väänänen oli Yleisradion Radioteatterin keskeinen voima ja 1960-luvulla hän kuului Televisioteatterin näyttelijäkaartiin. Väänänen oli myös elokuvanäyttelijä ja aikansa filmitähti. Hänet palkittiin osistaan "Niskavuori"-elokuvissa sekä osastaan kanavanvartijan vaimona elokuvassa "Elokuu". Taiteelliselta rekisteriltään laaja-alainen Väänänen säkenöi myös useissa Valentin Vaalan komedioissa, kuten "Gabriel, tule takaisin". Hänet palkittiin Pro Finlandialla vuonna 1958.
Emma Väänäsen lapsuudenperhe oli suuri. Hän ei ollut erityisen kiinnostunut näyttelemisestä lapsuudessaan. Muutos tuli 11-vuotiaana, jolloin hän näki Suomen Kansallisteatterissa näytelmän "Tukkijoella". Hän eläytyi sen tapahtumiin niin perusteellisesti, että takana istunut yleisö joutui pyytämään häntä hillitsemään itsensä. Väänänen muutti nuorena Helsinkiin ja toimi avustajan tehtävissä sikäläisillä näyttämöillä. Esiintymisjännityskään ei lopulta muodostunut esteeksi Väänäsen näyttelijänuralle.
Väänänen aloitti uransa Sörnäisten Työväen Näyttämöltä, missä hän näytteli Tohvelisankarin rouvaa vuonna 1927. Seuraavana vuonna hän pääsi Suomen Näyttämöopistoon.
Väänäsen uran alku oli joltisenkin ohdakkeinen, mutta pian seurasi sarja teatterikiinnityksiä:Väänäsen menestysrooleja olivat muun muassa pääosa näytelmässä "Äiti tietää rakkaudesta". Näytelmää esitettiin yli sata kertaa. Hänen muita näyttämötehtäviään olivat esimerkiksi Katri (kappaleessa "Daniel Hjort"), Portia ("Venetsian kauppias"), Läpikäytävän Henna ja Tuomari Martta.
Toisen maailmansodan aikana Väänänen oli mukana rintamakiertueilla, kuten ajan suomalaisnäyttelijöillä oli tapana. Kesällä 1955 hänet nähtiin Pyynikin Kesäteatterissa klassikkonäytelmässä "Putkinotko". Kaksitoista vuotta myöhemmin hän näytteli samassa näytelmässä Mikkelin Naisvuoren kesäteatterissa.
Valkokankaalla Väänänen teki lukuisia henkilötutkielmia vaikeassa elämäntilanteessa olevista naisista, mutta mukaan mahtui muutama komediallinen hahmokin. Hänen filmiuransa alkoi vuonna 1941 pienellä sivuosalla elokuvassa "Suomisen perhe", varsinainen läpimurto oli pääosa elokuvassa "Kirkastettu sydän" vuonna 1943. Elokuvatöistään Väänänen sai kaikkiaan neljä Jussi-palkintoa, jokaisen naispääosasta. Ensimmäinen, vuonna 1947 palkittu suoritus oli nimiosa elokuvassa "Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä". Vuonna 1952 hän sai Jussin tulkinnastaan miehenkipeänä vanhanapiikana Valentin Vaalan ohjaustyössä "Gabriel, tule takaisin". Viisi vuotta myöhemmin palkittiin Väänäsen vahva tulkinta kanavanvartijan vaimona elokuvassa "Elokuu". Vuonna 1958 hänelle myönnettiin Jussi-palkinto Loviisan roolista värielokuvassa "Niskavuoren naiset". Väänänen itse piti nuorta Loviisaa mielenkiintoisimpana elokuvatehtävänään, joten myös vanhan Loviisan tulkitseminen oli hänelle mieluinen kokemus. Vaalan teos on Väänäsen ainoa värielokuva. Väänänen sai tunnustusta myös ennen Jussi-palkinnon perustamista. Hänet palkittiin Joel Rinteen kanssa vuosien 1943–1945 parhaina näyttelijöinä pääosista Ilmari Unhon elokuvassa "Kirkastettu sydän". Väänänen näytteli niin ikään muutamissa lyhyissä fiktioissa.
Emma Väänänen näytteli Radioteatterissa vuodesta 1949 vuoteen 1961. Hänellä oli rooleja niin draamoissa, komedioissa kuin jännityskuunnelmissakin. Persoonallisen äänensä ansiosta hän sai usein tulkittavakseen merkittäviä roolitehtäviä, ja jos niitä ei ollut, hän vieraili puhenäyttämöillä. Kriitikot arvostivat Väänäsen myötäelämisen kykyä, taidokkaita luonnekuvauksia ja erinomaista radioääntä.
Väänäsen taiteellisia voittoja olivat muun muassa kerjäläisnainen Pär Lagerkvistin kuunnelmassa "Pyöveli" ja Elisabetin osa Friedrich Schillerin "Maria Stuartissa". Väänänen teki erinomaista työtä myös Riikana Ilmari Kiannon romaaniin perustuvassa näytelmässä "Punainen viiva"; hänen tulkintaansa on luonnehdittu riipaisevaksi. Ferdinand Brucknerin kuunnelmassa "Englannin Elisabet" Väänänen sai oivan tilaisuuden koko taiteellisen asteikkonsa esiintuomiseen: rooli tarjosi mahdollisuuden ilmentää sekä Elisabetin turhamaisuutta että tämän kylmää laskelmoivuutta. Radiohistoriaan on jäänyt myös Onni Hallan sovitus Alan Patonin romaanista "Liian myöhään vesipääsky", jossa Väänänen näytteli kertojan ja tarkkailijan roolit.
Väänänen ei vierastanut myöskään uusia medioita: uransa viimeisessä vaiheessa 1961–1969 hän työskenteli Televisioteatterissa. Elokuvan keinot hallinneena hän menestyi myös televisiossa. Väänäsen ensimmäinen rooli oli Maijan osa Maiju Lassilan näytelmässä "Kun lesket lempivät" (1961). Kaikkiaan hän oli mukana yli 40 televisionäytelmässä.
Emma Väänänen avioitui kuvaaja Eino Heinon kanssa kesäkuussa 1945. Pariskunta oli tavannut muutamaa vuotta aiemmin elokuvan "Neljä naista" kuvauksissa.