hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Harbin
Harbin () on Heilongjiangin maakunnan pääkaupunki koillisessa Kiinassa. Se sijaitsee Songhua-joen eteläisellä rannalla. Harbin on koillisen Kiinan poliittinen, taloudellinen, tieteellinen ja kulttuurillinen keskus. Varsinaisen kaupungin alueella on 5 878 939 (2010) asukasta. Rovaniemi on Harbinin ystävyyskaupunki.
Harbin sijaitsee Songhuan, joka on yksi Amurin sivujoista, rannalla. Harbinin ilmasto on talvisin kylmä. Öisin lämpötila voi laskea jopa –40 °C:ta. Talviaika kestää usein jopa lokakuusta huhtikuun loppuun. Kasvukausi jää näin melko lyhyeksi.
Harbin oli alun perin vain pieni kalastajakylä ja se alkoi kasvaa kaupungiksi vasta 1900-luvulla. Kasvu alkoi kun Venäjän keisarikunta alkoi rakentaa Kiinan itäistä rautatietä Mantšuriaan. Venäjän sisällissodan seurauksena kaupunkiin muutti monia venäläisiä, joista suuri osa oli juutalaisia. 1900-luvun alkupuolella kaupungissa olikin jopa parikymmentätuhatta juutalaista. Suurin osa heistä muutti toisen maailmansodan jälkeen ulkomaille.
Japanin miehitettyä Mantšurian vuonna 1931 Harbinista tuli osa Japanin luomaa Mantšukuon nukkevaltiota. Kaupungissa toimi Japanin armeijan biologisten aseiden tutkimuskeskus. Neuvostoliitto miehitti kaupungin vuonna 1945 ja he luovuttivat vallan Kiinan kommunisteille vuotta myöhemmin. Kaupunki oli tärkeä kommunistien sotilaallinen keskus Kiinan sisällissodassá. Sodan jälkeen 1950-luvulta 1980-luvulle Harbinista tuli nopeasti tärkeä Kiinan teollisuuden keskus.
Harbinin kaupungissa asuu 5 878 939 (2010) ihmistä. Koko Harbinin kunnan alueella asukkaita on 10 635 971. Valtaväestön muodostavat han-kiinalaiset (93,45 %). Suurimmat vähemmistöt ovat mantšut (4,6 %) ja korealaiset (1,27 %). Lisäksi kaupungissa asuu muun muassa hui-kiinalaisia (0,45 %) ja mongoleja (0,14 %).
Harbinia kutsutaan joskus Pikku-Moskovaksi tai itämaiseksi Pariisiksi johtuen sen venäläis- ja eurooppalaisvaikutteisesta arkkitehtuuristaan. Zhong Yang Street, joka on yksi kaupungin pääkaduista, on jäänne 1900-luvun vaihteen kansainvälisestä liiketoiminnasta. 1,4 kilometriä pitkällä kadulla on barokki-, bysantti- ja juutalaistyylisiä ulkosivuja, pieniä venäläisiä leipomoja, ranskalaisia muotitaloja, amerikkalaisia pikaruokaloita ja japanilaisia ravintoloita.
Venäläinen Pyhän Sofian ortodoksinen kirkko sijaitsee myös keskisessä osassa Harbinia. Vuonna 1932 valmistunut kirkko on nykyään monikulttuurisen arkkitehtuurin museo.
Talvella kaupungissa vietetään Snow and Ice -juhlaa (vuosittain vuodesta 1985 lähtien) tammikuun alusta neljä viikkoa Sun Islandin alueella joka on muutenkin harbinilaisten virkistysalue niin kesällä kuin talvellakin. Työt ovat näkyvillä niin kauan kunnes sulavat keväällä.
Harbin on prefektuuritason kaupunki, jolla on ns. alimaakunnallinen status. Piirikuntatasolla Harbin jakautuu yhdeksään kaupunkipiiriin, kahteen piirikuntatason kaupunkiin ja seitsemään piirikuntaan.
Kuolleet Intiaanit
Kuolleet Intiaanit oli seinäjokinen rock-yhtye, joka tunnetaan surrealistisista sanoituksistaan sekä näyttävästä ja teatterimaisesta esiintymisestään. Yhtyeeseen kuului neljä jäsentä: "Ilmari Tuulenhalkoja" (laulu ja megafoni), "Emil Topaz" (kitara ja laulu), "Johannes Tyrannos" (basso ja laulu) sekä "Juhana Amadeus" (rummut). Live-tilanteissa yhtyeellä oli lisäksi kosketinsoittaja, joka myös laulaa taustalla. Myös muita vierailevia soittajia ja esiintyjiä oli toisinaan mukana. Viimeisimmällä kiertueella kosketinsoittajana toimi "Mikael Rynigen", joka soitti myös uusimmalla levyllä. Kuolleet Intiaanit ei antanut haastatteluja.
Yhtye levytti kaksi pitkäsoittoa sekä muutamia lyhyempiä äänitteitä. Pitkäsoitto "Puuluuranko" julkaistiin maaliskuussa 2005, ja yhtye tämän jälkeen valmisti musiikkivideon jokaisesta levyn kappaleesta. Videot julkaistiin kuukausittain yhtyeen verkkosivuilla.
Kuolleiden Intiaanien viimeisin EP on "4D-EP". Levyn 500 kappaleen painoksesta jokaiseen tehtiin ainutlaatuiset kannet. EP myytiin loppuun ensimmäisellä myyntiviikollaan, ja se nousi singlelistan ensimmäiseksi. EP:llä on myös yksi kappale, joka ei ole yhtyeen oma vaan yhtyeen kansitaiteilijan Antti Ruuhelan Käärmeet-yhtyeen.
Kuolleiden Intiaanien viimeisin pitkäsoitto ""Silinteritie"" ilmestyi 30. elokuuta 2006. Levy nousi ilmestymisviikollaan Suomen virallisen listan sijalle 18.
Levy-yhtiön tiedotteen mukaan bändi on tällä hetkellä tauolla eikä siksi keikkaile tai valmistele uutta levyä.
Keikoilla esiintyessään yhtyeen jäsenet pukeutuivat useimmiten mustiin pukuihin ja silinterihattuihin (vrt. The Residents). He ovat esiintyneet myös pakkopaidoissa ja punamustaraitaisissa puvuissa. Asuun kuuluivat myös valkoiseksi maalatut kasvot sekä mustat silmänympärykset. Yhtye ei koskaan soittanut encorea eikä pitänyt välipuheita tai yleensäkään kommunikoinut sanoin yleisön kanssa. Lavalla oli soitinten lisäksi usein myös muita esineitä, kuten polkupyörä tai paperimassasta tehty kärpässieni ja puhelin, jotka kuuluivat esitykseen. Esityksissä oli usein teatraalisia elementtejä.
Albumit
EP:t ja singlet
Ceyhan
Ceyhan ([dʒeːˈhan]) on kaupunki Turkin Adanan maakunnassa. Se sijaitsee sisämaassa lähellä Välimeren rannikkoa Ceyhanjoen varrella. Kaupungissa on 105 241 asukasta (vuonna 2010), joten se on Adanan maakunnan toiseksi suurin kaupunki Adanan jälkeen.
Ceyhan on Kaspianmereltä öljyä tuovan Baku–Tbilisi–Ceyhan-öljyputken päätepiste.
Metropolialue
Metropolialue, suurkaupunkialue eli metropoli tarkoittaa sitä aluetta, jonne kaupunkialueen välitön taloudellinen ja sosiaalinen vaikutus ulottuu. Tähän alueeseen kuuluvat itse suurkaupunki, sen esikaupungit ja niiden lähialueet. Metropolialueelle ei ole yksiselitteistä määritelmää tai aluerajausta, vaan se vaihtelee maittain. Eurostat on pyrkinyt määrittelemään Euroopan metropolialueet omassa Urban Audit -kaupunkitutkimuksessaan.
Helsingin seutu on Suomen ainoa suurkaupunkialue. Euroopan suurimpia metropolialueita ovat Lontoo, Pariisi, Moskova ja Ruhrin alue.
Metropolialueiden yhteenkasvanutta kokonaisuutta kutsutaan megalopoliksi.
Valtatie 11
Valtatie 11 on Nokialta Poriin johtava itä-länsi-suuntainen valtatie. Tie on verraten lyhyt, 101 kilometriä. Valtatie 11 on tärkeä teollisuuden kuljetusten käyttämä reitti. Tie on kokonaisuudessaan kaksikaistainen.
Tie kulkee seuraavien kuntien kautta: Nokia – Sastamala – Kokemäki – Ulvila – Pori.
Tarkempi reitti:
Tie sai numeronsa vuoden 1938 tienumerointijärjestelmän käyttöönoton yhteydessä. Tie oli tuolloin varsin kiemurteleva: Tampereelta tie kulki yhdessä valtatien 9 kanssa Nokian keskustaan, josta edelleen Nokian Siuron kautta Suoniemen Salmin kylään. Täällä valtatiet haarautuivat ja 11-tie kulki Mouhijärven, Suodenniemen, Lavian ja Kullaan kirkonkylien kautta Porin Ruosniemelle ja edelleen Poriin. Länsipäässään tie kulki melko tasaisessa maastossa, mutta Lavian ja Tampereen välillä oli useita jyrkkiä ja korkeita mäkiä. Vanhaa valtatien reittiä noudattavat nykyiset seututiet 257, 259 ja 2505.
Nykyinen linjaus on lähes kuin viivoittimella vedetty. Niinpä nopea ja oikaiseva tie saikin Tampereella nimekseen "Porin pikatie" ja vastaavasti Porissa "Tampereen pikatie". Nykyinen tie on valmistunut pääosin 1950-luvulla; Nokian pohjoispuolinen ohitus Siuron tienhaarasta Nokian Sarpatintielle valmistui 1968 ja moottoritie Tampereelle vasta vuonna 1973. Nykyisin valtatie 11 ei ala enää Tampereelta vaan Nokialta. Tampereen pään moottoritien tienumero on 12. Varsinkin entisten Kullaan, Kiikoisten ja Mouhijärven kuntien alueilla tie kulkee pitkiä matkoja asumattomien metsäseutujen halki. Valtatiellä ovat ajaneet pikavuoroliikennettä aikaisemmin V. Keto-Seppälä Oy, Länsilinjat Oy ja OnniExpress, nykyisin Onnibus (1.1.2012 alkaen) ja Satakunnan Liikenne (2.6.2014 alkaen). Liikenneturvallisuuden kannalta ongelmallisimmaksi tienkohdaksi on osoittautunut Nokian Siuron pohjoispuolella sijaitseva Murhasaari, jossa on sattunut useita vakavia onnettomuuksia. Paikalla sijainneet levähdysalueet on poistettu käytöstä.
Vuonna 2004 Häijääseen seututien 249 liittymään rakennettiin kiertoliittymä ja 2007 Murhasaaren mäkeen rakennettiin keskikaiteellinen ohituskaista. Tampereen läntisen kehätien perusparannukseen liittyen Kankaantaan liittymä Nokialla rakennettiin eritasoliittymäksi vuonna 2008. Syksyllä 2012 Nokian kohdalle valmistui Koukkujärven eritasoliittymä.
Tiehallinto suunnittelee tien parantamista koko matkalla vuoteen 2030 mennessä. Tielle rakennettaisiin ohituskaistoja, jyrkkiä mäkiosuuksia loivennettaisiin ja rakennettaisiin eritasoliittymiä.
Tiehallinto ja Porin kaupunki suunnittelevat valtatien 11 jatkamista nykyisestä päätekohdastaan, valtatien 2 eritasoliittymästä, lentoaseman eteläpuolitse valtatielle 8, jonne rakennettaisiin uusi eritasoliittymä.
Pietro Mascagni
Pietro Mascagni (7. joulukuuta 1863 Livorno – 2. elokuuta 1945 Rooma) oli yksi tärkeimpiä italialaisia säveltäjiä 1900-luvun vaihteessa.
Mascagnin vuonna 1890 ensiesityksensä saanut ooppera "Cavalleria rusticana" oli sensaatio ja suurin vaikuttaja verismin esiinmarssissa. "Cavallerian" lisäksi "L’amico Fritz" ja "Iris" ovat pitäneet suosionsa Euroopassa. Mascagnin kynästä lähti 15 oopperaa, yksi operetti, useita orkesteriteoksia, lauluja ja pianomusiikkia. Elinaikanaan hän oli hyvin suosittu niin säveltäjänä kuin kapellimestarinakin.
Zeta Aurigae
Zeta Aurigae eli Haedus I on tunnettu pitkäjaksoinen pimennysmuuttuja ja kaksoistähti Ajomiehen tähdistössä. Se sijaitsee 850 valovuoden päässä Maasta. Tästä tähdestä on tehty monia maalauksia. Tähti olisi näyttävän näköinen läheltä: sininen tähti kiertää punaista hieman himmeämpää jättiläistähteä jaksolla 972,2 päivää (2,66 vuotta). Tähden näennäinen kirkkaus on 3,69 ja absoluuttinen -3,23.
Sinisen B-tähden rata on soikea, ja sen kaltevuus on 3 astetta. Keskietäisyys tähtien välillä on 4.2 AU ja vaihtelee välillä 5.9 AU – 2.5 AU.
Kun kaksoistähden sininen B-komponentti menee punaisen jättiläistähden taakse, tähden valo pimenee 15 % eli 0,15 magnitudia.
Spektrityyppi K4II, pintalämpötila 3 950 K, kirkkaus 4 800 aurinkoa, säde 148 RO, massa 5.8 MO.
Pintalämpötila 15 300 K, kirkkaus 1 000 LO, säde 4.5 RO, massa 4.8 MO.
Y Canum Venaticorum
Y Canum Venaticiorum (Y CVn) eli "La Superba" on Ajokoirien tähdistössä oleva punainen puolisäännöllinen muuttuva tähti, jonka kirkkaus vaihtelee suunnilleen välillä 4,8–6,3 puolisäännöllisesti tyypin SRB mukaan noin 158 päivän jaksoissa. On epäilty jopa 2 000 päivän jaksoja. La Superba on syvänpunainen B-V 2.5. Punaisempia ovat mm V Aquilae, R Leporis ja T Lyrae.
Tähti luokitellaan spektriluokan C7 tai CN5 ylijättiläiseksi. Tähtien kehitysteorian mukaan tähti ei ole varsinainen ylijättiläinen vaan jättiläinen, jolla on hiilestä ja hapesta koostuva ydin. Tähti on hiilirikas toisin kuin useimmat jättiläistähdet. Tähti on 710 valovuoden päässä ja yksi viileimmistä paljain silmin havaittavista tähdistä, pintalämpötila 2 100 K tai 2 800 K. Kun lämpösäteily otetaan huomioon, tähti paistaa 4 400 auringon voimalla. Tähden säde on 2 AU. La Superba on kehittymässä kirkkaaksi jättiläiseksi, ja sen massa on 3 auringon massaa tai yli. Tähti menettää kymmenesmiljoonasosan massastaan vuodessa nopeudella 10 km/s tähtituulena. Tähtituuli on synnyttänyt 2.5 valovuoden eli 0,2 asteen läpimittaisen kaasuvaipan.
Menneisyydessä tähti menetti massaa 50 kertaa nopeammin kuin nyt, mikä viittaa siihen, että tähti on alkanut singota ulkokerroksiaan ja kehittyä valkoiseksi kääpiöksi. La Superba on taivaan kirkkaimpia J-tähtiä, joissa on hiilen harvinaista isotooppia 13.
Sakara Records
Sakara Records on vuonna 2003 perustettu metallimusiikkiin keskittyvä suomalainen levy-yhtiö. Se on julkaissut muun muassa Stam1nan ja Mokoman albumeita. Yhtiön jakelusta ja promootiosta vastaa Sony Music Entertainment.
Sakara Recordsin perustivat Mokoma-yhtyeen jäsenet vuonna 2003, jotta Mokoma voisi omatoimisesti julkaista levyjään EMI:n purettua sopimuksensa yhtyeen kanssa. Yhtiön rekisteröity nimi on Sakara-tuotanto Oy, ja sen toimitusjohtajana toimii kitaristi Tuomo Saikkonen ja hallituksen puheenjohtajana laulaja Marko Annala.
Sittemmin Sakara on laajentanut toimintaansa myös muihin yhtyeisiin. Ensimmäisenä levytyssopimuksen tehnyt yhtye oli lemiläinen Stam1na loppuvuodesta 2004, ja huhtikuussa 2006 Sakara teki sopimuksen suomalaisen surmacore-legendan Rytmihäiriön kanssa. Kaikki kolme yhtyettä laulavat suomeksi. Yhtyeet tekivät syksyllä 2006 seitsemän konsertin yhteiskiertueen nimellä "Sakara Tour". Kiertueen erikoisuuksiin kuului yhden kappaleen kultakin yhtyeeltä sisältänyt jokaisesta konsertista äänitetty livesingle, jonka konserttilippunsa ennakkoon hankkineet saivat jälkikäteen toimitettuna. Kiertueelta julkaistiin myös live-dvd "Sakara Tour 2006".
Sakaran jakelijana Suomessa ja Skandinaviassa toimi Playground Music vuodesta 2005 lähtien, ja yhtiön musiikkia vietiin myös muualle Eurooppaan saksalaisen ZYX Musicin kanssa toukokuussa 2007 aloitetun Saksan, Itävallan, Sveitsin ja Benelux-maat kattavan yhteistyösopimuksen myötä. Yhtiön albumeista Keski-Euroopassa julkaistiin ensimmäisenä Mokoman "Kuoleman laulukunnaat". Stam1na konsertoi loka–marraskuussa 2007 Baltiassa ja Saksassa yhdessä Apocalyptican ja Sturm und Drangin kanssa.
Lokakuussa 2007 Sakara perusti Aapeli-peliyhteisöpalvelun omistavan Apaja Online Entertainmentin kanssa Suomen ensimmäisen virtuaalisen ihailijatuotekaupan, josta Aapelin käyttäjät voivat ostaa virtuaalihahmoilleen Sakara-aiheisia asusteita. Toinen esimerkki yhtiön kyvystä hyödyntää nykytekniikkaa on Tampereen Yo-talolla 24. marraskuuta 2007 järjestetty Mokoman levynjulkaisukonsertti, jota oli mahdollista seurata suorana webcast-lähetyksenä Internet-yhteisöpalvelu IRC-Gallerian Mokoma-yhteisön kautta.
Ensimmäinen englanninkielinen yhtye Black Bile liittyi Sakaran yhtyekatraaseen joulukuussa 2007. Tammikuussa 2008 Sakara kiinnitti riveihinsä Pokolta siirtyneen englanniksi laulavan Diablon, jonka kanssa yhtiö aikoo suunnata entistä vahvemmin ulkomaille. Saman vuoden maaliskuussa yhtiö teki sopimuksen aiemmin Universalille levyttäneen YUP:n kanssa.
Sakara on suomalaisten pienlevy-yhtiöiden edunvalvontayhdistyksen IndieCo ry:n jäsen. Sakara valittiin vuoden indielevy-yhtiöksi Musiikki & Median Industry Awards -gaalassa lokakuussa 2010.
Vuoden 2012 syksyllä levy-yhtiö myi ensimmäisen platinalevynsä, kun Stam1nan "Viimeinen Atlantis" -albumin myynti ylitti 20 000 kappaleen rajan. Kultaa ovat myyneet Stam1nan albumi "Nocebo" (2012) ja Mokoman albumi "Sydänjuuret" (2010) sekä Mokoman musiikki-dvd (2006).
Les Danaïdes
Les Danaïdes on Antonio Salierin säveltämä ooppera, joka kantaesitettiin Pariisin Paris Opérassa vuonna 1784. Ooppera oli suuri menestys.
Ranieri Calzabigi kirjoitti "Les Danaïdesin" libreton alun perin Gluckia varten, mutta Palais Garnier’n aikavaatimukset osoittautuivat liian tiukoiksi jo seitsemääkymmentä ikävuotta lähestyvälle mestarille, joka pyysi Salieria säveltämään teoksen musiikin.
"Les Danaïdesin" suurellisten marssien, kuorojen ja balettien onnistuneesta toteutuksesta huolimatta Salieria on kiitettyä eniten laulumelodioiden kirjoituksesta – ilmavat ja kauniit melodiat syntyivät säveltäjän kynästä helpontuntuisesti. Danauksen rooli on poikkeus aikana, jona merkittävät bassoroolit olivat oopperassa harvassa. Viidestä näytöksestään huolimatta teos kestää vain noin kaksi tuntia.
Vauhtiajot
Vauhtiajot on Seinäjoella järjestettävä kolmipäiväinen autourheilu- ja musiikkitapahtuma, jossa esiintyy useita kotimaisia ja joitakin ulkomaisia laulajia ja yhtyeitä ja jonka aikana järjestetään useita autourheilukilpailuja. Lisäksi tapahtuman aikana valitaan "Miss Vauhtityttö".
Ensimmäiset alkuperäiset Seinäjoen vauhtiajot ajettiin 20. toukokuuta 1973. Kilpailu järjestettiin yleisellä tiellä, Lapuan maantiellä, joka suljettiin kaksipäiväisten kilpailujen ajaksi.
Ennen ensimmäistä asfaltti/katuratakisaa Etelä-Pohjanmaan Urheiluautoilijat olivat järjestäneen seitsemän (?) maaratakisaa Seinäjoen raviradalla. Raviradan uusimisen vuoksi oli kilpailu kuitenkin siirrettävä muualle, jolloin syntyi idea katuratakilpailun järjestämisestä. Vuonna 1973 Ilkka Seppä, Pentti Peltokangas ja Terho Tammi esittelivät ideansa Seinäjoen päättäjille. Luvat saatiin ja kilpailu ajettiin kaksipäiväisenä Rengastien - Lapuan maantien alueella. Kilpailuja tultaisiin ajamaan tällä konseptilla vuosittain aina vuoteen 1983 asti.
Parhaimmillaan Seinäjoen vauhtiajot keräsi yleisöä noin 11 000 henkeä, ja tämä pelkästään autourheilun avulla, tuolloin ei tapahtumaan vielä kuulunut rockfestivaalia. Vauhtiajoissa kilpailivat aikoinaan lähes kaikki silloiset suomalaiset tähdet, kuten Keke Rosberg, Pauli Toivonen, Leo Kinnunen, Tuisku Urpiala, Raimo Ratti Mäkelä, Matti Alamäki, jne. Vauhtiajojen historiaan kuuluu myös yksi surullisempi luku, sillä vuonna 1976 helsinkiläinen, 24-vuotias Kai Berner menetti henkensä törmättyään epäonnistuneen ohitustilanteen seurauksena Formula Veellä liikenneopasteeseen.
Vauhtiajot ajettiin viimeisen kerran alkuperäisellä katuradalla 15. toukokuuta 1983. Syynä tähän oli Lapuan maantien muuttuminen kantatieksi, jonka jälkeen sitä ei enää voitu sulkea kilpailua varten. Vauhtiajoja yritettiin herätellä henkiin vielä 80-luvun lopulla, jollain kilpailu ajettiin kolme kertaa Kapernaumissa sijainneella radalla, mutta vuoden 1988 jälkeen kilpailua ei enää alkuperäisessä muodossaan ajettu.
Vauhtiajot heräteltiin uudelleen eloon vuonna 2004 jolloin musiikkiesiintyjät otettiin mukaan.
Valtatie 13
Valtatie 13 on luoteis-kaakkoissuunnassa Kokkolasta Jyväskylän ja Mikkelin kautta Lappeenrantaan ja edelleen Nuijamaan raja-asemalle johtava valtatie. Nuijamaalta tie jatkuu Venäjän puolella Viipuriin. Tien pituus on 499 kilometriä. Tien Lappeenrannan ja Nuijamaan välinen osuus kuuluu yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon.
Tie on muutamia lyhyitä nelikaistaisia osuuksia lukuun ottamatta kaksikaistainen, ja sen laatu vaihtelee. Kaakkois- ja Keski-Suomessa tie on ajoittain kapea ja mutkainen. Lisäksi Jyväskylän ja Lappeenrannan seudulla tiellä kulkee paljon raskasta liikennettä. Keväällä 2009 Äänekosken ja Karstulan välisen tieosuuden nopeusrajoitus laskettiin pysyvästi 80 kilometriin tunnissa.
Tie kulkee seuraavien maakuntien kautta: Keski-Pohjanmaa – Pohjanmaa – Keski-Pohjanmaa (uudelleen) – Keski-Suomi – Etelä-Savo – Etelä-Karjala.
Tie kulkee seuraavien entisten ja nykyisten kuntien kautta: Kokkola – (Alaveteli) – Kaustinen – Kruunupyy – Kaustinen (uudelleen) – Veteli – Perho – Kyyjärvi – Karstula – Saarijärvi – Äänekoski – Uurainen – Laukaa – Jyväskylä – Laukaa (uudelleen) – Toivakka – Kangasniemi – Mikkeli – (Ristiina) – (Suomenniemi) – Savitaipale – Lemi – Lappeenranta – (Nuijamaa).
Tie 13 oli vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä yksi Viipurista lähteneistä säteittäisistä valtateistä. Sodan jälkeisten alueluovutusten seurauksena tie katkaistiin päättymään Lappeenrantaan.
Tie on 1950–1980-lukujen aikana rakennettu pääosin seuraamaan vuoden 1938 reittiä. Merkittävimmät erot ovat seuraavat: Lappeenrannan Lauritsalan ja Nuijamaan välinen maantie numeroitiin Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen 1990-luvulla valtatieksi 13.
Vuosina 2004–2005 Nuijamaan rajanylityspaikka siirrettiin uuteen paikkaan entisen rajanylityspaikan länsipuolelle. Hankkeeseen liittyen valtatie 13 rakennettiin uuteen paikkaan 2,1 kilometrin matkalta sekä tehtiin muita tiejärjestelyjä. Hankkeen tie- ja liikennejärjestelyjen kustannukset ilman arvonlisäveroa olivat noin 14,5 miljoonaa euroa. Uusi tie avattiin liikenteelle Venäjän puoleisen raja-aseman valmistuttua 8. syyskuuta 2006. Lisäksi erillisenä urakkana rakennettiin raskaan liikenteen odotuskaistaa noin kolmen kilometrin matkalle.
Mikkelin eteläpuolella tielle on rakennettu 90-luvun lopulla kaksi ohituskaistaa ja myöhemmin vuosina 2007-2008 kaksi keskikaiteellista ohituskaistaa lisää.
Mikkelin eteläpuoliselle, valtatien 15 kanssa yhteiselle osuudelle suunnitellaan pieniä parantamistoimenpiteitä: nelikaistaista osuutta on tarkoitus jatkaa 0,8 kilometrillä kantatien 62 liittymän eteläpuolelle. Lisäksi Tuukkalanvuoren kohdalle suunnitellaan keskikaiteellista ohituskaistaa. Hankkeen kustannusarvio on 3,65 miljoonaa euroa, ja se on tarkoitus toteuttaa vuonna 2007.
Lisäksi valtatien 4 parantamissuunnitelmat Jyväskylän seudulla, valtatien 5 parantamissuunnitelmat Mikkelissä sekä valtatien 6 parantamissuunnitelmat Lappeenrannassa koskevat myös valtatietä 13.
Valtatie 13 ja Valtatie 4 parannellaan Äänekosken Huutomäen kohdalla eritasoliittymäksi, hanke valmistuu syksyllä 2018.
Kansas City (Kansas)
Kansas City on Yhdysvaltain Kansasin osavaltiossa sijaitseva kaupunki. Kaupungissa asui vuoden 2010 väestönlaskennassa 145 786 ihmistä. Kansas City on Kansasin osavaltion kolmanneksi suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Missourijoen ja etelämpää virtaavan Kansasjoen yhtymäkohdassa. Kaupunki muodostaa kaksoiskaupungin Missourin osavaltioon kuuluvan samannimisen suurkaupungin kanssa.
Kansas City -nimisiä kaupunkeja on myös Oregonin ja Tennesseen osavaltioissa.
Kansasin Kansas City on kasvanut lähes 150 000 asukkaan kaupungiksi Wyandotten piirikunnassa.
Kajaanin kaupunginteatteri
Kajaanin kaupunginteatteri on Kajaanissa toimiva teatteri, joka on myös Oulun läänin alueteatteri (vuodesta 1978).
Teatteri perustettiin virallisesti nykyisessä muodossaan vuonna 1969. Teatteritoimintaa Kajaanissa on ollut kuitenkin jo vuodesta 1906.
Teatteri on jaettu kahteen näyttämöön: isoon näyttämöön teatteritalolla sekä Sissilinnan pieneen näyttämöön. Teatteri on tullut kuuluisaksi rohkeista, omaperäisistä näytelmistään, ja se on saanut runsaasti näkyvyyttä etenkin teatteripiireissä ympäri maata ja Keski-Eurooppaa myöten, jossa Kajaanin kaupunginteatteri on vieraillut teatterifestivaaleilla. Ikävää julkisuutta teatteri sai kuitenkin syksyllä 2004, jolloin Kajaanin kaupunginvaltuustossa pohdittiin teatterille myönnettävän tuen huomattavaa leikkaamista, joka olisi uhannut koko teatterin tulevaisuutta.
Kajaanin kaupunginteatteri valmistaa 5–7 näytelmää vuosittain, jotka jakaantuvat ison näyttämön, Sissilinnan pienen näyttämön ja alueteatterin kesken. Teatteri valittiin vuoden teatteriksi vuonna 2003 ja titteli luovutettiin eteenpäin vuonna 2005 järjestetyssä teatterigaalassa teatterin isolla näyttämöllä, jolloin titteli meni helsinkiläiselle Q-teatterille.
Ehkäpä tunnetuimpia Kajaanin kaupunginteatterin valmistamia näytelmiä ovat Kristian Smedsin ohjaamat Kainuu-trilogian näytelmät, Huutavan ääni korvessa (pohjautuu teoksiin Huutavan ääni erämaassa, kirjoittanut Lars Levi Laestadius sekä Punainen viiva, kirjoittanut Ilmari Kianto), Georg Büchnerin Woyzeck sekä trilogian vuonna 2004 lokakuun 30. päivänä ensi-iltansa saanut Anton Tšehovin Kolme Sisarta.
American Basketball Association (2000–)
American Basketball Association (ABA) on Pohjois-Amerikan toiseksi merkittävin koripalloliiga yliopistoliigojen ulkopuolella. Toistaiseksi se ei ole saanut mahtavan NBA:n palkkarakennetta eikä kansainvälistä arvostusta, mutta Yhdysvalloissa siihen on liittynyt jo kymmeniä seuroja, jotka ovat pelanneet mestaruuksista.
Alkuperäinen ABA-liiga perustettiin vuonna 1967 ja kilpaili suosiosta NBA kanssa, joka oli jo 20 vuotta aiemmin perustettu. ABA kilpaili NBA:n kanssa kymmenen vuotta suosiosta, kunnes vuonna vuonna 1976 se yhdistyi NBA kanssa.
American Basketball Association perustettiin uudelleen vuonna 1999 ja käytti kaksi ensimmäistä kautta (2000–2001 ja 2001–2002) nimenään ABA 2000. Kauden 2002–2003 kohdalla ABA poisti nimestään liitteen "2000".
Woyzeck
Woyzeck on Georg Büchnerin vuosina 1836–1837 kirjoittama näytelmä.
"Woyzeck" on tarina miehestä, Friedrich Johann Franz Woyzeckista, joka on keskellä elämän myllerrystä. Hänellä on tyttöystävä Marie, ja heillä on yhteinen lapsi. Woyzeck on köyhä ja tämän vuoksi toimii koekaniinina tohtorille, joka suorittaa mielivaltaisia kokeitaan Woyzeckilla. Tarina kertoo kuinka sorrettu ja herkkä nuori mies Woyzeck joutuu vastakkain elämän ikävien puolien kanssa ja kuinka kaikki kärjistyy lopulta traagiseen loppuunsa.
"Woyzeck" jäi Büchnerin kuoleman johdosta viimeistelemättä, ja näytelmä löytyikin vasta 40 vuotta Büchnerin kuoleman jälkeen. "Woyzeckiä" on esitetty ympäri maailman teattereissa; Suomen ehkä tunnetuin versiointi näytelmästä oli Kristian Smedsin Kajaanin kaupunginteatterin työryhmän kanssa koostama (lähde?). Smedsin näytelmä pyöri täysille saleille jakaen voimakkaasti mielipiteitä omaperäisellä tyylillä rakennettujen kohtaustensa takia.
Sen lisäksi että "Woyzeckiä" on esitetty teatterinäytelmänä, on sitä nähty muissakin taidemuodoissa: säveltäjä Alban Berg teki oopperan "Wozzeck", Werner Herzog teki näytelmästä samannimisen elokuvan, ja Tom Waits ja Robert Wilson puolestaan musikaalin. Lisäksi Hector ja Joona Muhli ovat kirjoittaneet ja säveltäneet aiheesta suomenkielisen laulun nimeltä Woyzeck.
Ike Turner
Izear Luster ”Ike” Turner, Jr. (5. marraskuuta 1931, Clarksdale, Mississippi – 12. joulukuuta 2007, San Marcos, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen muusikko ja tuottaja, joka tunnetaan yhteistyöstään Tina Turnerin kanssa.
Izear Luster Turner, Jr. syntyi 5. marraskuuta 1931 Clarksdalessa, Mississippissä. Hän oppi Pinetop Perkinsiltä soittamaan pianolla boogie woogieta jo nuorena. Teini-ikäisenä Turner työskenteli radiotiskijukkana, ja ensimmäisen yhtyeensä hän perusti high school -aikoinaan.
Vuonna 1951 Turnerin yhtye The Kings of Rhythm levytti Memphisissä Sam Phillipsin Sun-studiolla laulaja ja saksofonisti Jackie Brenstonin kanssa nimellä Jackie Brenston & His Delta Cats kappaleen "Rocket 88", jota jotkut pitävät kaikkien aikojen ensimmäisenä rock'n'roll-kappaleena. Levytyksen jälkeen Turnerin yhtye jatkoi studiomuusikkoina, ja he levyttivät monen tunnetun bluesmuusikon taustalla. Turner vaihtoi pianosta kitaraan. Hän toimi myös kykyjenetsijänä Modern Recordsille. Hän toi julkisuuteen vaikutusvaltaisia bluesartisteja, kuten Robert Nighthawkin, Elmore Jamesin, Otis Rushin ja Sonny Boy Williamsonin.
1950-luvun puolivälissä Turner siirtyi yhtyeineen St. Louisiin, missä he menestyivät paikallisissa R&B-ympyröissä. Turner levytti välillä myös omalla nimellään. Yksi The Kings of Rhythmin laulusolisteista oli nuori Anna Mae Bullock. Turner ja Bullock menivät naimisiin 1958 ja saivat yhteisen lapsen.
Bullock vaihtoi nimekseen Tina Turner. Hänestä tuli hyvin suosittu, ja Ike vaihtoi yhtyeensä nimeksi The Ike & Tina Turner Review. Tina Turner laulajanaan yhtye sai paljon listamenestystä 1960-luvulla. Ike tuli kuitenkin riippuvaiseksi kokaiinista ja muuttui Tinan mukaan väkivaltaiseksi, mikä vaikeutti heidän yhteistyötään. Suosion notkahduksen jälkeen Ike toi 1960-luvun lopulla yhtyeen ohjelmistoon versioitaan tuoreista rock and roll -hiteistä, ja yhtyeen menestys parani jälleen. Yhtyeen versio "Proud Marysta" toi heille listamenestystä ja Grammyn vuonna 1971. Yhtyeen viimeinen hitti oli "Nutbush City Limits" (1973). Tina jätti Iken vuonna 1975 ja aloitti soolouran.
Ike Turner jatkoi muusikon uraansa ilman Tinaa, mutta ei koskaan saavuttanut entisen kaltaista menestystä. Hänet pidätettiin monta kertaa huumausainerikoksista. Hänet nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen Tinan kanssa 1991. Hän sai joitain Grammy-ehdokkuuksia vielä 2000-luvulla.
Ike Turner kuoli kotonaan Kaliforniassa 76-vuotiaana 12. joulukuuta 2007. Ruumiinavauksen perusteella hän kuoli kokaiinin yliannostukseen.
Columbia (Missouri)
Columbia on Yhdysvaltojen Keskilännen Missourin osavaltion kaupungeista merkittävimpien joukossa. Se sijaitsee Interstate-valtetien 70 puolivälissä osavaltion metropolien Saint Louisin ja Kansas Cityn puolivälissä.
Asukasluvuksi on laskettu vuonna 2010 väestönlaskennassa 109 040 asukasta, joista 79 prosenttia oli valkoisia. Vuoteen 2015 mennessä väkiluku nousi lähelle 120 000:ta. Sillä se nousi Missourin neljänneksi suurimmaksi kaupungiksi.
Missourin valtionyliopiston keskeinen kampus on Columbiassa. Se perustettiin vuonna 1822, jolloin se oli ensimmäinen yliopisto Mississippi-joen länsipuolella.
Kaupungin väestö on keskimäärin nuorta ja aktiivista. Kaupungissa on noin 75 ravintolaa ja baaria. Alueella järjestetään elokuva- ja musiikkifestivaaleja. Kaupungissa on kielletty marijuanan poltto, ja siellä suositaan kierrätystä.
Kaupunkia pidetään vasemmistolaisena, sitä ympäröivää maaseutua taas konservatiivisena.
Jimmy Connors
James Scott "Jimmy" Connors (s. 2. syyskuuta 1952 itäinen Saint Louis, Illinois) oli Yhdysvaltojen menestyneimpiä tenniksen ammattilaisia.
Ammattilaiseksi hän siirtyi vuonna 1972. Häntä pidettiin kentällä peräänantamattomana luonteena, joka ei luovuttanut pahassakaan häviötilanteessa.
Connors saavutti yhteensä kahdeksan Grand Slam -turnausvoittoa, muttei kertaakaan kyennyt valloittamaan Ranskan avointa tennisturnausta. Connors on voittanut enemmän ATP-turnauksia kuin kukaan muu (kaikkiaan 105). Maailmanlistan ykköseksi hänet rankattiin heinäkuussa 1974. Vasemman ranteen leikkaus piti hänet poissa kentiltä pitkään, mutta hänen ammattilaisuransa jatkui silti 39-vuotiaaksi asti. Kerrotaan myös hänen oikkuiluistaan kilpailujärjestelmää vastaan sekä suhteesta toiseen maailmanluokan tennistähteen Chris Evertiin.
Hän on International Tennis Federationin maailmanmestari vuodelta 1982.
Miihkali Perttunen
Mihaila (Miihkali) Arhipanpoika Ivanov-Perttunen (syystalvella 1815 – 3. syyskuuta 1899) oli tunnettu runonlaulaja ja -taitaja. Hänet tunnetaan myös nimellä Miihkali Arhippainen.
Miihkali Perttunen, Vienan Karjalan maineikkaan runonlaulajan Arhippa Perttusen poika, syntyi kirkonkirjojen mukaan Valtasenvaaran Arhipan talossa, Latvajärven kylässä, Vuokkiniemen piirissä vuonna 1815. On kuitenkin epäselvää, mikä oli hänen todellinen syntymäaikansa, sillä perinteisen vienalaisen tavan mukaan verotuksellisista syistä saatettiin lapselle ilmoittaa virheellinen syntymäaika.
Miihkali oli sokea, ja tästä syystä hänen kutsumanimensä oli "Sokie-Miihkali". Häntä laulattivat useat henkilöt, sekä runonkerääjät että matkamiehet, ja kertoman mukaan hän myös lauloi mieluusti kelle tahansa halukkaalle kuulijalle.
Miihkalin puolison Palakan sisar Okahvie Mäkeläinen oli myös taitava runonlausuja. Miihkalilta runontaito periytyi tiettävästi ainakin Anni Tenisovalle, mutta ei kuitenkaan kenellekään hänen omille tai veljiltään huollettavikseen jääneille lapsilleen, joita oli yhteensä kuusi kappaletta. Kuitenkin heistä Pekko Ivanovilla eli "Saaren Pekolla" tiedetään olleen tietäjän kykyjä.
Joensuun Ilosaaressa, Karjalantalon edustalla on Miihkali Arhippaisen patsas, jonka on veistänyt Alpo Sailo (suunniteltu 1946–47, pystytetty 1973) I. K. Inhan valokuvan perusteella.
Vuonna 1991 Arhippa Perttusen säätiö pystytti Vuokkiniemelle edellisen patsaan kopion.
Amtrak
Amtrak eli virallisesti National Railroad Passenger Corporation (”Amtrak” on lyhenne sanoista "American track") on Yhdysvalloissa toimiva valtion omistama kansallinen matkustajajunayhtiö. Se perustettiin kongressin päätöksellä vuonna 1970, ja sillä on sopimukset lähes kaikkien yksityisten rautatieyhtiöiden kanssa. Amtrak ostaa niiltä matkustajaliikennepalveluita, maksaa niille infrastruktuurin ylläpidosta ja hoitaa hallinnon kuten aikataulujen suunnittelun.
Virallisesti Amtrak on itsenäinen voittoa tavoitteleva yritys, mutta Yhdysvaltain hallinto omistaa sen käyttämän junakaluston. Yhdysvaltain presidentti nimittää ja senaatti vahvistaa Amtrakin hallituksen jäsenet.
Yhdysvaltain pitkän matkan raideliikenne on keskittynyt enimmäkseen rahtiliikenteeseen ja Amtrak omistaa vain vähäisen määrän raiteita, muualla Amtrak vuokraa käyttöoikeuksia rahtiliikenteeltä. Lailla on määrätty henkilöjunien etuajo-oikeus sopimuksien mukaisina aikoina.
Pitkät matkat eri Yhdysvaltain osien välillä ovat osasyynä henkilöliikenteen vähäiseen määrään Yhdysvalloissa. Amtrak ylläpitää joitakin hyvin pitkän matkan reittejä eri osavaltioiden halki. Näistä reiteistä pisin on California Zephyr Chicagosta San Franciscoon, kaksi päivää ja yli 3 900 kilometriä. Suosituin näistä on Kalliovuoret ylittävä Empire Builder Chicagosta Portlandiin ja Seattleen. Lyhyemmillä, alle päivän matka-ajan kestävillä rataosuuksilla runsaampaa henkilöliikennettä Amtrak hoitaa muun muassa Chicagon ympäristössä, Seattlen alueella, Koillisrannikolla ja Kaliforniassa. Muutama Amtrakin liikennöimä reitti ulottuu Kanadaan, tullimuodollisuuksien ajaksi junat pysähtyvät rajalla. Meksikoon ei Yhdysvalloista ole säännöllistä henkilöliikennettä, mutta muutamat rahtiliikenneyhtiöt toimivat tämän rajan yli.
Rahtiliikenteen vaatimukset rataverkon kunnolle ovat erilaiset kuin henkilöliikenteellä, ja tämä käytännössä estää Yhdysvaltain sinänsä laajan rataverkon kaikkien osien käyttämisen henkilöliikenteessä. Esimerkiksi opastinlaitteiden puutteellinen kunto rahtireiteillä aiheuttaisi vaaratilanteita nopeammalle henkilöliikenteelle. Lähijuna- ja raitiotieliikennettä Yhdysvalloissa hoitavat useimmiten paikalliset yhtiöt.
Amtrak liikennöi päivittäin yli 300 reitillä yli 500 kaupungin välillä. Reittien yhteispituus on lähes 34 000 kilometriä, ja ne ulottuvat 46 Yhdysvaltojen osavaltioon sekä Kanadan puolelle.
Latvajärvi
Latvajärvi on kylä Latvajärven itäisellä rannalla, Maaselän harjanteella Vienan Karjalassa, Karjalan tasavallassa, noin viiden kilometrin päässä Suomen rajasta. Latvajärvi on Vienan runokylistä kaikkein merkittävin. Siellä elivät ja sieltä olivat kotoisin kaikki Perttusen runonlausujasuvun jäsenet, muun muassa Arhippa ja Miihkali Perttunen.
Nykyään Latvajärvelle on Suomen puolelta vedetty sähköt Vienan runokylät -projektin aloitteesta, mutta turismia hankaloittaa sijainti rajavyöhykkeellä.
Lezgin kieli
Lezgin kieli (lezgiksi лезги чӀал, "lezgi č’al") on lezgien puhuma dagestanilainen kieli. Sillä on virallinen asema Dagestanin tasavallassa Venäjällä.
Lezgiä puhutaan Dagestanin tasavallan kaakkoisosassa Suleiman Stalskin, Kurahin, Magaramkentin, Ahtyn, Dokuzparan sekä osittain Hivin, Rutulin, Derbentin, Kiziljurtin ja Hasavjurtin piireissä. Pohjois-Azerbaidžanissa lezgin puhujat asuvat Qusarin, Quban, Xaçmazin, İsmayıllın, Qəbələn ja Oğuzin piireissä. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan lezgin puhujia oli Neuvostoliitossa 434 200 henkeä, joista 204 400 asui Dagestanissa ja 156 100 Azerbaidžanissa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan lezgiä puhui Venäjällä 397 300 henkeä, joista 345 900 Dagestanissa. (lukuihin sisältyvät myös lezgiä toisena tai vieraana kielenä puhuvat).
Vuonna 1989 Venäjän lezgeistä 93,9 % puhui lezgiä äidinkielenään ja 0,7 % toisena kielenä. Vuonna 2002 lezgiä osasi 92,9 % koko Venäjän ja 99,1 % Dagestanin lezgeistä.
Venäjällä kansallisuudeltaan lezgeistä 90,3 % osaa venäjää (73,2 % vuonna 1989). Suuri osa lezgeistä puhuu myös azeria. Vuonna 2002 azeria osasi 5,1 % Venäjän lezgeistä.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 402 200 lezgin puhujaa.
Lezgin kieli kuuluu dagestanilaisten kielten lezgiläiseen ryhmään, jossa se muodostaa tabasaranin ja agulin kanssa itäisen alaryhmän. Kieli jakautuu kolmeen päämurteeseen. Dagestanissa puhutaan Kjurin ja Samurin päämurteita, jotka jakautuvat useisiin alamurteisiin. Azeri on vaikuttanut huomattavasti Azerbaidžanissa puhuttuihin Quban murteisiin.
Lezgin kirjakieli sai alkunsa 1700-luvulla, jolloin arabialaista aakkostoa käyttäen kirjoitettiin muistiin ensimmäiset lezginkieliset runot. Kirjallisuuden kielenä käytettiin myös turkkia (azeria), persiaa ja arabiaa. 1800-luvun loppupuolella kielitieteilijä Pjotr Uslar laati kyrilliseen kirjaimistoon perustuneen kirjoitusjärjestelmän, joka ei kuitenkaan saanut laajempaa käyttöä. Dagestanin kieliin mukautettua arabialaista aakkostoa lezgit käyttivät vuoteen 1928 saakka, jolloin siirryttiin latinalaiseen kirjaimistoon. Vuonna 1938 otettiin käyttöön kyrillinen kirjaimisto, jossa venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään Dagestanin muiden kielten tapaan erilaisten kirjainyhdistelmien ja merkin Ӏ avulla. Kirjakielen normit perustuvat Kjurin päämurteen Gjunein murteeseen.
Kirjakieltä käytetään etupäässä Dagestanissa. Koulujen alaluokilla lezgi toimii opetuskielenä ja ylemmillä luokilla sitä opiskellaan aineena. Kielellä julkaistaan oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta. Mahatškalassa ilmestyy sanomalehti "Lezgi gazet" ja maaseudulla 8 paikallislehteä. Lisäksi julkaistaan naistenlehteä "Dagustandin dišegli", kirjallisuuslehteä "Samur", lastenlehteä "Kard", islamilaista lehteä "Assalam" ym. Kieltä käytetään myös radiossa ja televisiossa. Derbentissä toimii lezginkielinen ammattiteatteri. Azerbaidžanissa lezgiä opetetaan muutamissa Qusarin piirin kouluissa.
Lezgin asema kieliyhteisön keskinäisen kanssakäymisen välineenä on vahva ja kirjakielen käyttöala melko laaja. Kieltä pidetään varsin elinvoimaisena eikä se toistaiseksi ole uhanalainen.
Dargin kieli
Dargin kieli (dargiksi дарган мез, "dargan mez") on dargien puhuma dagestanilainen kieli. Sillä on virallinen asema Dagestanin tasavallassa Venäjällä.
Dargia puhutaan Dagestanin Akušan, Dahadajevin, Kaitagin, Levašin, Sergokalan sekä osittain Agulin, Buinakskin, Kajakentin ja Karabudahkentin piireissä. Puhujia asuu myös Gunibin piirin Megebin kylässä, Babajurtin ja Hasavjurtin piireihin perustetuissa uudisasutuksissa sekä Izberbašin, Kaspijskin ja Mahatškalan kaupungeissa. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan dargin puhujia oli Venäjällä 348 300 henkeä, joista 278 900 asui Dagestanissa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan dargia puhui 503 500 henkeä, joista 429 300 Dagestanissa. (lukuihin sisältyvät myös dargia toisena tai vieraana kielenä puhuvat).
Vuonna 1989 Venäjän dargeista 97,9 % puhui dargia äidinkielenään ja 0,2 % toisena kielenä. Vuonna 2002 dargia osasi 96,7 % koko Venäjän ja 99,1 % Dagestanin dargeista.
Kansallisuudeltaan dargeista 88,2 % osaa venäjää (69,5 % vuonna 1989). Osa dargeista puhuu myös kumykkia ja muita Dagestanin kieliä.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 485 700 dargin puhujaa.
Dargi kuuluu dagestanilaiseen kieliryhmään, jossa sillä on eniten yhteistä lakin kanssa. Dargit ovat Keski-Dagestanin alkuperäisväestöä, jonka kontaktit turkkilaisten ja iranilaisten kielten, arabian ja venäjän puhujiin ovat jättäneet jälkensä lähinnä kielen sanastoon. 1950–1970-luvuilla osa vuoriston asukkaista muutti tasangolle, jonne syntyi uusia dargikyliä.
Kieli jakautuu noin 70 paikallismurteeseen, jotka kuuluvat 16 murreryhmään. Eräät murteet poikkeavat toisistaan huomattavasti. Kaitagia ja kubatšia voidaan pitää jopa erillisinä kielinä. Kaitagit ja kubatšilaiset pyrittiin viimeisimmässä väestönlaskennassa rekisteröimään erillisinä etnisinä ryhminä, mutta lähes kaikki heistä ilmoittivat olevansa dargeja.
Vanhin arabialaisella kirjaimistolla tehty darginkielinen muistiinpano on vuodelta 1493. Kielen muistomerkeistä tärkein on 1600-luvun alussa laadittu lakikokoelma. Ennen Venäjän vallankumousta dargiksi julkaistiin yhteensä 34 kirjaa. Arabialaista kirjaimistoa käytettiin vuoteen 1928 saakka, jolloin siirryttiin latinalaiseen aakkostoon. Vuonna 1938 otettiin käyttöön kyrillinen kirjaimisto, jossa venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään Dagestanin muiden kielten tapaan erilaisten kirjainyhdistelmien ja merkin Ӏ avulla. Kirjakielen normit perustuvat Akušan murteeseen.
Dargia käytetään opetuskielenä koulujen alaluokilla ja ylemmillä luokilla sitä opiskellaan aineena. Kielellä julkaistaan oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta. Mahatškalassa ilmestyy sanomalehti "Zamana" ja maaseudulla 7 paikallislehteä. Lisäksi julkaistaan naistenlehteä "Dagista hunul adam", kirjallisuuslehteä "Derhab", lastenlehteä "Lačin" ja islamilaista lehteä "Assalam". Kieltä käytetään myös radiossa ja televisiossa. Mahatškalassa toimii darginkielinen ammattiteatteri.
Dargin asema kieliyhteisön keskinäisen kanssakäymisen välineenä on vahva ja kirjakielen käyttöala melko laaja. Kieltä pidetään varsin elinvoimaisena eikä se toistaiseksi ole uhanalainen.
Lakin kieli (dagestanilainen)
Lakin kieli (lakiksi лакку маз, "lakku maz") on lakien puhuma dagestanilainen kieli. Sillä on virallinen asema Dagestanin tasavallassa Venäjällä.
Lakia puhutaan Dagestanin vuoristoalueella Lakin, Kulin sekä osittain Akušan, Tšarodan, Rutulin ja Dahadajevin piireissä. Vuonna 1944 osa lakeista muutti tasangolle Hasavjurtin kaupungin lähelle, jonne muodostettiin Novolakin piiri. Lakeja asuu paljon myös Mahatškalan, Kaspijskin, Hasavjurtin ja Buinakskin kaupungeissa sekä muualla entisessä Neuvostoliitossa. Historiallisen Lakian alueella on jäljellä enää vain neljännes kielen puhujista.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan lakin puhujia oli Venäjällä 104 300 henkeä, joista 92 500 asui Dagestanissa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan lakia puhui 153 400 henkeä, joista 142 500 Dagestanissa. (lukuihin sisältyvät myös lakia toisena tai vieraana kielenä puhuvat).
Vuonna 1989 Venäjän lakeista 95,1 % puhui lakia äidinkielenään ja 0,4 % toisena kielenä. Vuonna 2002 lakia osasi 98,7 % Dagestanin lakeista.
Kansallisuudeltaan lakeista 93,8 % osaa venäjää (81,6 % vuonna 1989). Osa lakeista puhuu myös kumykkia ja muita Dagestanin kieliä.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 145 900 lakin puhujaa.
Lak kuuluu dagestanilaiseen kieliryhmään, jossa sillä on eniten yhteistä dargin kanssa. Rakenteeltaan se poikkeaa huomattavasti dagestanilaisesta kantakielestä ja toimii ikään kuin pohjoisten ja eteläisten kielten välittäjänä. Sanastoon ovat vaikuttaneet iranilaiset ja turkkilaiset kielet, arabia ja venäjä. Kieli jakautuu 7 murteeseen, joiden välillä on lähinnä äänteellisiä eroja.
Lakia kirjoitettiin arabialaisella kirjaimistolla 1300–1400-luvuilta lähtien. Tärkeimmät kielenmuistomerkit ovat ilmeisesti 1400-luvulla tehty arabialaisen Al-Busirin runoelman sanasanainen käännös, 1700-luvun alun historiallinen kronikka ja vuonna 1734 arabiasta käännetty lääkekirja. Kirjallisuutta alettiin painaa 1900-luvun alussa ja 1910-luvulla ilmestyivät ensimmäiset lakinkieliset sanomalehdet.
Arabialaista kirjaimistoa käytettiin vuoteen 1928 saakka, jolloin siirryttiin latinalaiseen aakkostoon. Vuonna 1938 otettiin käyttöön kyrillinen kirjaimisto, jossa venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään Dagestanin muiden kielten tapaan erilaisten kirjainyhdistelmien ja merkin Ӏ avulla. Kirjakielen normit perustuvat Kumuhin murteeseen.
Lakia käytetään opetuskielenä koulujen alaluokilla ja ylemmillä luokilla sitä opiskellaan aineena. Kielellä julkaistaan oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta. Mahatškalassa ilmestyy sanomalehti "Ilči" ja maaseudulla kolme paikallislehteä. Lisäksi julkaistaan naistenlehteä "Zunttal hami", kirjallisuuslehteä "C’ubarz", lastenlehteä "C’aba lačin" ja islamilaista lehteä "Assalam". Kieltä käytetään myös radiossa ja televisiossa. Mahatškalassa toimii lakinkielinen ammattiteatteri.
Lakin asema kieliyhteisön keskinäisen kanssakäymisen välineenä on vahva ja kirjakielen käyttöala melko laaja. Kieltä pidetään varsin elinvoimaisena eikä se toistaiseksi ole uhanalainen.
Pogromi
Pogromi ( < громить 'tuhota') oli Venäjän juutalaisiin kohdistunut väkivaltainen hyökkäys. Pogromissa tuhotaan ja ryöstetään juutalaisten koteja, liiketiloja ja synagogia.
Termi syntyi Venäjällä 1800-luvun alussa, ja ensimmäisenä pogromina pidetään vuonna 1821 Odessassa järjestettyjä juutalaisvastaisia mellakoita, joissa kuoli 14 juutalaista. Termi vakiintui käyttöön Venäjän eteläosissa vuosina 1881–1884 järjestettyjen laajamittaisten juutalaisvastaisten mellakoiden yhteydessä, joissa juutalaisia syytettiin keisari Aleksanteri II:n murhasta. Vuodet 1917–1921 olivat venäjänjuutalaisille pahinta vainon aikaa, jolloin maassa tapettiin ja raiskattiin jopa lapsia. Yitzhak (Isaac) Ochberg (1878–1937) salakuljetti noina vuosina juutalaislapsia Etelä-Afrikan Kapkaupunkiin ja Johannesburgiin ja perusti sinne muun muassa orpokoteja.
Myöhemmin termillä on viitattu epätarkasti myös natsi-Saksan aikaisiin juutalaisten vainoihin esimerkiksi Puolassa ja myös Kristalliyöhön Saksassa sekä muihinkin etnisiin vainoihin.
Romania käynnisti omat suunnitelmalliset juutalaisvainonsa diktaattori Ion Antonescun johdolla kesäkuussa 1941. Ensimmäiseksi järjestettiin Iașin pogromi, jossa juutalaisia teloitettiin joukoittain ja kuljetettiin saksalaisiin keskitys- ja tuhoamisleireihin.
Gheton kansannousu
Gheton kansannousut olivat aseellisia kapinoita, jolla ghettoihin toisen maailmansodan aikana suljetut juutalaiset pyrkivät vastustamaan siirtämistään keskitys- tai tuhoamisleireille. Tunnetuin ja suurin kansannousu tapahtui Varsovan ghetossa huhtikuussa 1943, mutta samanlaista vastustusta oli myös muiden Puolan kaupunkien ghetoissa.
Edellytykset kapinaan ryhtymiselle ghetossa eivät useinkaan olleet hyvät, vaikka halua siihen olisi ollut. Natsit kuljettivat ghetoista tuhoamisleireille usein tuhansia ihmisiä päivässä, ja kuljetuksiin joutuneiden kohtalo oli yleensä varsin pian tiedossa gheton sisällä. Aseiden salakuljettaminen suljettuun ghettoon oli usein vaikeaa tai lähes mahdotonta, ja gheton asukkaita riivasivat nälkä ja taudit. Esimerkiksi Łódźin ghetossa juutalaisten neuvosto toivoi myöntyväisellä politiikalla voivansa pelastaa tuholta edes osan juutalaisväestöstä. Vastarintaa organisoineet järjestöt, kuten Żydowski Związek Walki ja Żydowska Organizacja Bojowa, olivat usein vähemmistönä.Jossain määrin aseellista vastarintaa tehtiin myös seuraavien kaupunkien ghetoissa:
Veikko Samuli
Veikko Antero Samuli (s. 29. maaliskuuta 1947 Tampere) on suomalainen säveltäjä, sovittaja ja musiikkituottaja. Hän on toiminut myös studiomuusikkona. Hänen tärkeimpiin yhteistyökumpaneihinsa ovat kuuluneet muun muassa sanoittajat Juha Vainio ja Raul Reiman sekä tuottaja Jaakko Salo. Samulin sävellyksiä ovat muun muassa Katri Helenan kappaleet ”Syysunelma”, ”Katson autiota hiekkarantaa” ja ”Mun sydämeni tänne jää” sekä Armi Aavikon ja Dannyn duetoima ”Tahdon olla sulle hellä” ja Kari Tapion ”Myrskyn jälkeen”.
Kajaanissa järjestettiin Veikko Samulin säveltäjäkonsertti Vihreät Niityt -iskelmäviikolla heinäkuussa 2010.
Veikko Samuli syntyi 29. maaliskuuta 1947 Tampereella mutta vietti lapsuutensa Ylämaalla, jossa hän asui vuoteen 1965 asti.
Muutettuaan Helsinkiin Samuli aloitti musiikinopiskelun. Aluksi hän otti laulutunteja ja opiskeli Sibelius-Akatemiassa kirkkomusiikkia, mutta neljän vuoden jälkeen hän innostui kevyestä musiikista ja keikkailusta. Säveltäjänura ei lähtenyt heti lentoon. Hän kävi esittelemässä tuotoksiaan Musiikki-Fazeria johtaneelle säveltäjälle Toivo Kärjelle, mutta Kärki piti niitä vielä keskeneräisinä. Samuli ryhtyi keikkamuusikoksi, kun Kärki kehotti häntä hankkimaan käytännön kokemusta viihdemusiikista. Hän soitti Dannyn taustayhtyeessä Made in Finlandissa koskettimia 1970-luvun alussa.
Samuli pääsi myös studioon soittamaan yhtyeen kanssa ja hänet pestattiin myöhemmin tuottaja Jaakko Salon apulaistuottajaksi. Hän pääsi tekemään sovituksia käännösiskelmiin, kuten lauluihin ”Oon voimissain” ("I Will Survive") ja ”Menolippu”.
Sanoittaja-säveltäjä-yhteistyö Raul Reimanin kanssa alkoi vuonna 1979. Yhteistyönä syntyivät muun muassa Jonna Tervomaan ”Minttu sekä Ville” ja Matti Eskon ”Lämmin, hellä, pehmoinen”. Kikan kappaleista Veikko Samulin ovat esimerkiksi Vainion sanoittamat ”Mä haluun viihdyttää” ja ”Sukkula Venukseen”. Kari Tapiolle Veikko Samuli on tehnyt muun muassa ”Myrskyn jälkeen”, ”Valoon päin”, ”Sinut tulen aina muistamaan” ja ”Se jokin alkaa” sekä Markku Arolle ”Ollaan lähekkäin” ja Nisa Sorayalle ”Huone 105”. Samulin säveltämää lastenmusiikkia edustaa muun muassa Jorma Toiviaisen sanoittama ”Atsipoppaa”.
Veikko Samuli loi 1980-luvulla Suomen pop-musiikkiin aivan omanlaatuisen soundin, jota alettiin tuolloin kutsua muusikkopiireissä Veikko Samuli -soundiksi. Tämän tunnisti usein kappaleen taustalla melodisesti soivasta analogisesta syntetisaattorisoundista.
Samuli palkittiin vuonna 2007 Kullervo Linna -palkinnolla ansioistaan iskelmä- ja tanssimusiikin parissa. Palkinnon suuruus oli 4 200 euroa.