Jurakausi
Jurakausi oli geologinen kausi noin 206–144 miljoonaa vuotta sitten mesotsooisella maailmankaudella. Kausi oli ensimmäinen dinosaurusten kukoistuskausi. Kehittyi valtavia nelijalkaisia kasvinsyöjäliskoja ja kaksijalkaisia petoliskoja. Kaudella oli nykyistä lämpimämpää ja laajoja trooppisia metsiä sekä aavikoita. Jättimanner Pangea hajosi kaudella mannerliikunnoissa kahteen osaan, Lauraasiaan ja Gondwanaan. Kausi on nimetty Juravuorten mukaan. Nisäkkäät olivat tällä kaudella enimmäkseen pienikokoisia ja elivät dinosaurusten varjossa. Merissä eli kalaliskoja ja joutsenliskoja ja muun muassa simpukkamaisia brakiopodeja, kotiloita ja muita nilviäisiä ja luukaloja. Kausi alkoi trias-jurakauden joukkosukupuutolla ja päättyi pieneen sukupuuttoaaltoon. Ilmasto viileni kauden lopussa.
Supermanner Pangea alkoi hajota jo noin 200 miljoonaa vuotta sitten aivan jurakauden alussa, ja jurakauden puolivälissä suunnilleen 170–150 miljoonaa vuotta sitten manner oli hajonnut pohjoiseksi Lauraasiaksi ja eteläiseksi Gondwanaksi. Lauraasiassa oli Aasia, Eurooppa ja Pohjois-Amerikka, Gondwanassa muun muassa Etelä-Amerikka ja Afrikka, Australia ja Etelämanner. Lauraasian ja Gondwanan välinen salmi päästi maapalloa lämmittävän ja päiväntasaajan seutua kostuttavan merivirran kulkemaan.
Atlantti oli kapea, niin kuin Tethysmerikin, joka oli Välimerta edeltävä, Intian valtameren ja Atlantin yhdistävä meri. Gondwana alkoi hajota myöhäisjurakaudella eli Lias-kaudella. Australia ja Etelämanner lähtivät yhdessä omille teilleen, ja Intia nopealle matkalle kohti Aasiaa. Afrikka ja Etelä-Amerikka pysyivät koko jurakauden ajan kiinni toisissaan. Pohjoista Pohjois-Amerikkaa peitti matala meri. Maata ei ollut kummallakaan navalla.
Keski-Atlantti ja Meksikonlahti aukesivat noin 170 miljoonaa vuotta sitten keskijurakaudella, ja Etelä-Atlanttikin noin 153 miljoonaa vuotta sitten hieman ennen jurakauden loppua. Samoihin aikoihin Madagaskar irtosi Afrikasta.
Päätellen merenpohjan kerrostumien strontiumista jurakauden lopuilla hieman alle 160 miljoonaa vuotta sitten kallioperää rapautui vähän, ja raskasta Sr-87:ää kulkeutui meriin vain vähän, kauden lopuilla määrä kasvoi jonkin verran.
Maapallolla vallitsi jurakaudella lämmin ilmasto. Jäätiköitä ei ollut missään. Kauden alkupuolella oli jonkun verran triaskautta viileämpää ja kosteampaa. Ilmasto lämpeni kauden loppua kohti. Kauden keskivaiheille oli selvästi nykyistä lämpimämpää. Kaudella jatkui se tilanne, jossa päiväntasaajaseuduilla oli aavikoita, mutta hajoavan Pangean itäosissa oli jurakauden alkupuolella jo laajoja trooppisia metsiä. Aavikkovyöhykkeen reunalla oli joko kesä- tai talvisateiden alueita. Kauden lopulla viileänlauhkeaa oli vain 50 leveysasteesta pohjoiseen olevien mantereiden sisäosissa. Noin 190 miljoonaa vuotta sitten jurakauden alkupuolella Maan ilmakehässä oli happea noin 15 %. Jurakaudella ilmakehän happipitoisuus nousi pitkästä aikaa. Noin 180 miljoonaa vuotta sitten happea oli 22 % ja hiilidioksidia noin 0,35 %. Noin 165 miljoonaa vuotta sitten hiilidioksidia oli nykyiseen verrattuna nelinkertainen määrä, mikä putosi myöhemmin hieman, ja 150 miljoonaa vuotta sitten hiilidioksidia oli kolminkertainen määrä nykyiseen verrattuna.
Kautta sanotaan käpypalmujen aikakaudeksi. Yleensä pienet puut ja pensaat olivat niitä. Kukkakasvit ilmestyivät, mutta eivät vielä olleet kovin yleisiä. Suuret saniaiset olivat hallitsevia ja havupuut olivat tavallisia. Oli mammuttipetäjien, mäntyjen ja araukaarioiden sukuisia puita. Neidonhiuspuut olivat yleisiä. Jurakautinen rehevä metsä koostuikin usein erilaisista neidonhiuspuu-lajeista, joita oli erityyppisiä pensaista mahtaviin puujättiläisiin, reheväkasvuisista lämpimän ilmaston havupuista kuten punapuista ja varsinaisen puuston alla kasvaneesta puusaniais- ja käpypalmukerroksesta. Kortteet, sammalet, lieot, sanikat ja saniaiset olivat tavallisimpia aluskasveja. Lisäksi aluskasvillisuudessa saattoi olla kasviryhmiä, joita nykyään ei enää tavata.
Kaudella oli trooppisia metsiä ja kohtalaisen isoja aavikoitakin. Ruohostoalueita ei vielä ollut ja niiden tilalla kasvoi luultavasti jotain toisen tyyppistä kuivan maaperän kasvillisuutta, luultavasti pensastoa. Navoilla 70 asteen pohjoispuolella oli viileänlauhkeita metsiä.
Varhaisella jurakaudella eli synapsideja ja prosauropodeja.
Myöhäisjura oli suurien, painavien nelijalkaisten pitkähäntäisten kasvinsyöjädinosaurusten, sauropodien kukoistusaikaa. Ne saivat ravintonsa saniaisaroilta, joilla kasvoi käpypalmuja (Cycadales), sekä muunlaisistakin ympäristöistä. Myöhäisjurakaudella eli myös stegosauruksia, harjaliskoja. Esimerkkinä hyvin suuresta kasvinsyöjädinosauruksesta on jurakauden lopun ja liitukauden alun "Diplodocus", jollaisia eli noin 155–140 miljoonaa vuotta sitten. Kasvinsyöjädinosauruksia saalistivat suuret teropodit (Theropoda), esimerkiksi "Ceratosaurus", "Allosaurus" ja "Megalosaurus". "Allosaurus" oli kasvinsyöjä-"Diplodocuksen" aikalainen ja eli jura- ja liitukausien vaihteessa noin 160–135 miljoonaa vuotta sitten. Myöhäisjurakaudella eli harjalisko "Stegosaurus" noin 156–145 miljoonaa vuotta sitten. "Stegosauruksella" oli harjamainen luupanssari ja piikikäs häntä, jolla se saattoi puolustautua petoja vastaan. "Stegosaurus" itse oli kasvinsyöjä ja noin 7 metriä pitkä sekä tonnin painoinen. "Ceratosaurus" oli saalistaja, joka painoi tonnin ja oli noin 6 metriä pitkä kahdella jalalla kävelevä hirviö. Pitkäkaulaiset sauropodit kasvoivat mielettömän suureksi. Jurakaudella eläneet jättiläiset "Diplodocus" ja "Brachiosaurus" hävisivät kuitenkin jurakauden lopussa, "Argentinosauruksen" kaltaiset uudemmat pitkäkaulaiset sauropodit tulivat niiden tilalle. Ne eivät kuitenkaan olleet edeltäjiään pienikokoisempia.
Myöhäisellä jurakaudella kehittyvät linnut pienistä coelurosaureista. Ensimmäinen liskolintu "Archaeopteryx" eli noin 150 miljoonaa vuotta sitten. Linnut kuuluvat liskolantioisiin (Saurischia), kuten myös kahdella jalalla kävelevät teropodit ja pitkäkaulaiset sauropodit. Linnunlantioisiin (Ornitschia) kuului harjalisko, "Stegosaurus".
Noin 200 miljoonaa vuotta sitten eli hieman rottaa muistuttava "Megazostrodon", joka oli ensimmäisiä nisäkäslajeja. Yli 164 miljoonaa vuotta sitten eli 0,5 metrin mittainen majavaa muistuttava vesinisäkäs, joka lienee syönyt hyönteisiä ja kaloja.
Hyönteiset kehittyivät voimakkaasti jurakaudella. Lentoliskot olivat vielä varsin pieniä kuten "Dimorphodon" ja "Rhamphorhyncus".
Merissä vilisi kaloja ja monia merimatelijoita, kuten kalaliskot (Ichthyosauria) ja joutsenliskot (Plesiosauria). Maan ja veden rajassa eli krokotiilin kaltaisia (Teleosauridae, Metriorhynchidae). Meressä eli planktonia (tunnusfossiili calpionelid), brakiopodeja ja ammoniitteja jopa 62 erityyppisessä ekosysteemissä.
Pliensbach- ja Toarcis-vaiheiden vaihteessa 183 miljoonaa vuotta sitten tapahtui merkittävä "pienempi eläimistön joukkosukupuutto". Tuho kohdistui pääosin vesieläimiin, varsinkin nilviäisiin, muiden muassa ammoniitteihin. Tuhon syyksi arvellaan merenpohjan hapettomuutta, joka liittyi Karoo-Ferrarin alueelle Etelä-Afrikassa tapahtuneeseen tulivuorenpurkaukseen. Jättipurkaus jopa noin 6000 km:n säteellä liittyi alkavaan Gondwana-mantereen hajoamiseen. Laavaa purkautui 2,5 miljoonaa km³.
Jurakausi jaetaan varhaisjuraan ("Early Jurassic"), keskijuraan ("Middle Jurassic") ja myöhäisjuraan ("Late Jurassic"). Stratigrafiassa, kerrostumiin liittyen, puhutaan alajurasta ("Lower Jurassic"), keskijurasta ("Middle Jurassic") ja yläjurasta ("Upper Jurassic"), joita Euroopassa on perinteisesti myös kutsuttu nimillä Lias (valkea jura), Dogger (ruskea jura) ja Malm (musta jura).
Jurakauden ajoituksessa on 5–10 miljoonan vuoden heittoja.