hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Aivoverenvuoto
Aivoverenvuoto (aivohemorragia) tarkoittaa veren vuotamista aivokudokseen tai johonkin muuhun kallonsisäiseen tilaan. Tärkein syy on kauan kestänyt ja huonosti hoidettu tai hoitamaton verenpainetauti. Aivovaltimoihin syntyy tällöin rappeutumamuutoksia ja seinämän heikkouksia. Aivoverenvuotoriskiä lisäävät veren hyytymistä ehkäisevä lääkehoito, verenvuototaudit ja aivokasvaimet. Etenkin nuorilla syynä voi olla poikkeama verisuonen rakenteessa.
Aivoverenvuodot muodostavat 10–15 prosenttia kaikista aivoverenkiertohäiriöistä. Suomessa siihen sairastuu vuosittain noin 2000 henkilöä.
Aivoverenvuodot on käytännöllistä jakaa sijainnin perusteella erityisesti aivokalvojen suhteen, koska näiden riskitekijät poikkeavat toisistaan ja hoito suoritetaan eri tavalla.Varsinaisesta aivoverenvuodosta eli intraserebraalivuodosta käytetään useimmiten lyhennettä ICH (intracerebral hemorrhage). Tällöin vuoto syntyy johonkin aivokudoksessa kulkevaan verisuoneen ja veri purkautuu aivokudokseen (kuten nimikin viittaa). Intraserebraalivuodot voivat olla kooltaan millimetreistä aina useisiin senttimetreihin. Ventrikkeleiden (aivokammioiden) lähelle syntyneet tai suuremmat vuodot purkautuvat usein ventrikkeleihin (intraventrikulaarinen vuoto) ja aiheuttavat näin ollen usein aivo-selkäydinneste- eli likvorkierron häiriöitä.
Aivoalueesta riippuen ICH aiheuttaa erilaisia oireita aina päänsärystä, lievistä tuntupuutoksista tai halvausoireista aina syvään tajuttomuuteen ja elintoimintojen häiriintymiseen. Suuret ja esimerkiksi elintoiminnoista vastaaville aivoalueille sijoittuvissa vuodoissa leikkaushoidosta usein pidättäydytään ja vuoto johtaa lähes aina kuolemaan.
Subaraknoidaalivuoto purkautuu aivojen lukinkalvonalaiseen tilaan. Vuoto näkyy tietokonekerroskuvauksessa aivojen reuna-alueilla sirppimäisenä alueena, joten se voi olla vaikeampi havaita kuin aivokudokseen purkautuva vuoto. Subaraknoidaalivuoto hoidetaan akuutissa vaiheessa yleensä kirurgisesti, krooninen (pitkittynyt, ei-akuutti) vuoto voidaan hoitaa kirurgisesti tai konservatiivisesti (ei kirurgisia hoitotoimenpiteitä).
Vuoto alkaa usein valveilla ollessa. Päässä voi tuntua äkillinen humahdus, kipu tai risahdus. Alkuoireita seuraa voimakas päänsärky, johon liittyy pahoinvointia ja oksentelua. Ylä- ja/tai alaraajojen halvaantuminen joko tois- tai molemminpuolisesti on tavallinen oire. Se voi ilmetä pelkästään lihasten halvaantumisena tai siihen voi liittyä tuntohäiriöitä.
Pikkuaivojen lisäksi verenvuodossa syntyy halvausten asemasta liikkeiden yhteistoimintahäiriöitä. Verenvuoto aivojen alempiin osiin aiheuttaa usein tajuttomuutta ja häiriöitä hengityksen säätelyssä. Vuoto kohottaa yleensä painetta kallon sisällä, ja verenpaine nousee. Aivoverenvuoto varmistetaan ja erotetaan aivoinfarktista tietokonekerroskuvauksella.
Banshee
Banshee (iiriksi "Bean Sidhe", gaeliksi "Ban Sith") on irlantilaisessa ja kelttiläisessä kansanperinteessä yliluonnollinen olento, jonka yöllisen läpitunkevan vaikerruksen ja ulvonnan uskottiin ennustavan äänen kuulleen henkilön perheenjäsenen kuolemaa. Irlannissa bansheen uskottiin varoittavan vain puhdasverisiä irlantilaisia sukuja. Walesissa on oma vastineensa bansheelle, gwrach y Rhibyn eli Rhibynin noita, joka vieraili vain vanhojen walesilaisisten sukujen luona. Kirjailija Walter Scottin mukaan myös joissakin Skotlannin Ylämaan perheissä uskottiin eräänlaisiin kodinhaltijoihin tai bansheehen.
Banshee ennustaa itkien ja valittaen erittäin kovaäänisesti omaisen tai läheisen kuolemaa. Se esiintyy useimmiten nuoren naisen, ylvään rouvan tai vanhan ruman naisen hahmossa. Banshee saattaa näyttää hyvinkin irvokkaalta: sillä voi olla terävä kieli, torahammas tai vain yksi sierain. Perimätiedon mukaan banshee ilmoittaa vain viiden suuren irlantilaissuvun jäsenten kuolemista. Banshee voi pohjautua muinaiseen kolmihahmoiseen kelttiläiseen sodan- ja kuolemanjumalattareen (Badhbh, Macha ja Mor-Rioghain), johon viittaisi myös bansheen kyky esiintyä kolmessa hahmossa. Nykyfiktiossa ja elokuvissa banshee kuvataan yleensä kirkujana, joka tappaa ihmisiä kammottavalla äänellään, joka pirstoo jokikisen lasin ympäriltään.
Jos henkilö kuulee bansheen ulvontaa, hänen läheisensä tulee kuolemaan. Bansheen ulvonta kuuluu aina kolme kertaa. Jos bansheen näkee tai kuulee tämän itkun, on itse tuomittu kuolemaan. Jos bansheita on useampia, ne saattavat varoittaa vaarasta.
Autiotupa
Autiotupa (lyhenne "at") on avoin lyhytaikaiseen majoittumiseen tarkoitettu maksuton asumus. Autiotuvat sijaitsevat yleensä erämaissa, kansallispuistoissa ja retkeilyreittien varrella. Kaikille kulkijoille avoimia maksuttomia rakennuksia ei juuri muualla maailmassa ole kuin Suomessa sekä vähäisemmässä määrin Ruotsissa, Norjassa ja Isossa-Britanniassa. Suomen Lapissa on ainakin 458 autiotupaa.
Autiotupaperinne on alkanut 1700-luvun loppupuolella, jolloin kulkureittien varrelle alettiin rakentaa majoitustiloja kulkijoille. 1800-luvulla alkoivat viranomaiset rakentaa näitä tupia. Myöhemmin 1900-luvulla autiotupia alettiin rakentaa matkailukäyttöön. Autiotupia ja -kotia on rakennettu myös poronhoidon ja metsästyksen tarpeisiin.
Tuvat voidaan karkeasti jakaa virallisiin ja epävirallisiin tai huollettuihin ja huoltamattomiin tupiin. Virallisia autiotupia ylläpitää pääasiassa Metsähallitus. Pääosa Suomen autiotuvista sijaitsee Pohjois- ja Itä-Suomessa. Autiotupien koko voi vaihdella melkoisesti. Muotkatunturin erämaassa on hädin tuskin kahden hengen majoitukseen riittävä Lahtisen kämppä ja Urho Kekkosen kansallispuistossa 16 hengen Luirojärven kämppä, jota kutsutaankin myös "Luirojärven Hilttoniksi". Myös Karhunkierroksen varrella on kaksi uutta noin 20 nukkumapaikan kämppää: Jussinkämppä ja Ansakämppä. Muita kansallispuistojen ja erämaiden tupatyyppejä ovat varaustupa ja päivätupa. Lisäksi retkeillessä voi majoittua kammissa, kodassa tai laavulla.
1900-luvun puolivälissä Lapin läänin autiotupatoimikunta kirjoitti aikaisemmin kirjoittamattomat kulkijan käskyt muistiin. Näissä säännöissä opastetaan tulisijan käytössä, puuhuollossa ja ennen kaikkea muiden matkaajien huomioimisessa. Etusija majoitukseen on aina väsyneemmällä ja myöhemmin tuvalle tulleella kulkijalla kuin siellä jo levänneellä matkaajalla.
Reumakuume
Reumakuume on A-ryhmän streptokokkibakteerin laukaisema vasta-aine- ja tulehdusreaktio, joka vahingoittaa sidekudosta yleisesti mutta erityisesti niveliä ja sydäntä. Sydämessä vahingoittuvat kaikki kolme kerrosta: sydänpussi, sydänlihas ja sydämen sisäkalvo. Useat reumakuumeen pitkäaikaisseuraukset johtuvat sydämen läppävaurioista, joiden syynä on sydämen sisäkalvon tulehdus. Reumakuumeen muita piirteitä ovat niveltulehdukset monessa nivelessä yhtä aikaa.
Harvinainen reumakuumeeseen liittyvä sairaus on korea eli "tanssitauti", jolle ovat ominaisia pakkoliikkeet. Sitä on yleensä lapsilla ja nuorilla. Reumakuume alkaa useimmiten nieluinfektiosta eli angiinasta. Syynä voi olla myös tulirokko. Reumakuume on kuitenkin muuttunut harvinaiseksi streptokokki-infektioiden antibioottihoidon ansiosta.
Potilaalla on yleensä kuumetta ja tulehduskipuja. Laboratoriokokeista lasko, CRP ja veren valkosolut ovat koholla tulehduksen merkkinä. Vasta-ainereaktio streptokokkeja kohtaan (AST-koe) on poikkeava. Potilaalla saattaa olla ihonalaisia kyhmyjä sekä punaisia tai sinipintaisia ihottumaläiskiä vatsassa tai rintakehän sivulla.
Streptokokkibakteeri hoidetaan antibiootilla, yleensä penisilliinillä tai kefalosporiinilla. Pitkäaikainen vuosia kestävä tai tarvittaessa toistuva antibioottihoito on tarpeen uusien tulehdusten ehkäisemiseksi. Tulehdusoireita lievitetään tulehduskipulääkkeillä. Muu hoito määräytyy tilanteen mukaan.
Benjihyppy
Benjihypyssä sidotaan köysi valjaiden avulla nilkkojen ympärille ja hypätään alas korkealta tasanteelta. Hyppy tapahtuu useiden kymmenien tai jopa yli sadan metrin korkeudesta. Köysi on erikoisvalmisteista ja erittäin venyvää.
Benjihypyn idea on kotoisin Vanuatun Pentecostsaarelta. Siellä paikallinen alkuasukasheimo suoritti rituaalisen miehuuskoehypyn noin 25 metristä siten, että hyppääjän jalkaan oli sidottu jäykkä liaani.
Benji teki maailmanlaajuisen läpimurtonsa, kun uusiseelantilainen A. J. Hackett hyppäsi vuonna 1987 benjin Pariisin Eiffel-tornista. Häntä olivat innoittaneet Oxfordin yliopiston huimapäisten opiskelijoiden ”The Dangerous Sports Clubin” 1970-luvun lopulla suorittamat hypyt. Laji levisi Ranskaan ja muualle maailmaan.
Benjiköysi koostuu noin 900:sta millin paksuisesta kuminauhasta. Köysi kiinnitetään usein hyppääjän molempiin jalkoihin. Lisäksi kiinnitys yleensä varmistetaan valjailla, jotta kiinnitys ei olisi vain yhden pisteen varassa. Köysiä voi olla eripaksuisia ja köyttä valittaessa otetaan huomioon hyppykorkeus ja hyppääjän paino.
Tavallisesti benji hypätään joltakin tasanteelta, kuten sillalta tai ajoneuvonosturin työkorista. Hypyn voi tehdä myös paikallaan ilmassa pysyvästä helikopterista tai kuumailmapallosta.
Benjihyppy tuli Suomeen Ranskasta, jossa lajia kutsutaan sanalla "Benji". Englanninkielisissä maissa tunnetumpi sana on "Bungy" tai "Bungee".
Skybreakers toi benjihypyt Suomeen vuonna 1990 ja on vuosien ajan kehittänyt lajia ja tuonut sen yleisön tietoisuuteen. Ensimmäinen yleisöhyppytilaisuus järjestettiin Kirkkonummen Peuramaalla keväällä 1990 ja tapahtuma sai suurta huomiota mediassa.
Benjihypyillä on Suomessa ollut useita järjestäjiä:Benjihyppy on riskeiltään verrattavissa kiipeilyyn, laskuvarjohyppyihin ja muihin vastaaviin korkealla suoritettaviin lajeihin; eli oikein tehtynä se on täysin turvallinen. Useimman hyppääjän kannalta ongelma ja riski liittyy siihen, että hän ei itse tiedä mitään lajista ja asettaa itsensä täysin järjestävän ryhmän ammattitaidon, osaamisen ja tarkkaavaisuuden armoille.
Maailmalla tapahtuneet onnettomuudet ovat käytännössä kaikki järjestäjien ammattitaidon herpaantumisen tai puuttumisen syytä. Hyppääjä pystyy omalla väärällä toiminnallaan aiheuttamaan myös vaaratilanteita, mutta ne ovat äärimmäisen harvinaisia.
Eniten kuolemantapauksia sattui tiettävästi noin 10-15 vuotta sitten Thaimaassa, kun turisteja ammuttiin katapulttina maasta kohti yläilmoja. Köysi venytettiin liian kireälle ja asiakkaita menehtyi siitä aiheutuneissa vaaratilanteissa.
Suomessa ei ole tapahtunut yhtään kuolemantapausta eikä edes "läheltä-piti"-tilannetta. Pieniä nirhaumia, haavoja ja revähtämisiä tai muita sellaisia sattuu muutamia joka kesä. Kevyen hyppääjän selkä saattaa kipeytyä, jos käytössä oleva köysi on liian paksu (eli ei jousta riittävästi), mutta suomalaisilla ryhmillä on useimmiten käytössä monia eripaksuisia köysiä. Myös silmät joutuvat hypyssä kovalle rasitukselle sillä seurauksella, että pienet vauriot ovat mahdollisia.
MP3-soitin
MP3-soitin, Digital audio player (DAP) on laite, joka kykenee toistamaan MP3-ääniformaattia ja mahdollisesti muita tiedostoformaatteja. MP3-soitin voi olla matkapuhelimessa, tietokoneohjelmassa, DVD-soittimessa, pelikonsolissa tai olla erillinen kannettava soitin, portable audio player (PAP). 
MP3-soittimet yleistyivät nopeasti vuosituhannen alussa ja niiden myynti oli huipussaan 2000-vuosikymmenen loppupuolella. Soittimien valmistajia oli monia, joista tunnetuimmat lienevät Apple – iPodin valmistaja – ja Creative. Muodin mukaisesti useita soittimia oli saatavina eri värisinä. Älypuhelimien yleistyminen päätti erillisten MP3-soittimien suosion, koska älypuhelin voi toistaa mp3 tiedostoja ja ne mahdollistivat myös musiikin streamaamisen internetistä ja videoiden katselun, jotka eivät olleet mahdollisia MP3 soittimilla.
MP3-soittimeen ladataan musiikkia USB-yhteyden välityksellä, joissakin laitteissa voi olla paikka erilliselle muistille kuten USB-muistitikulle tai SD-muistikortille jolloin soittimeen mahtuvan musiikkin määrä voi riippua myös erillisen muistin koosta. Sisäänrakennettujen muistien koot ovat tosin nykyisin useimpiin tarkoituksiin riittävät.
MP3-tiedostoja voi ladata verkosta käyttämällä vertaisverkko-ohjelmia tai verkkokauppoja. Niitä voi myös tallentaa CD-levyiltä tarkoitukseen sopivalla ohjelmalla. Varhaisimmat CD-soittimet eivät tukeneet MP3-formaattia. Yleensä soittimessa on teksti MP3, mikäli soitin toistaa myös MP3-tiedostoja. Tällöin yhdelle CD-levylle mahtuu paljon enemmän musiikkia koska MP3-tiedosto on pakattu.
Kemin kaupungintalo
Kemin kaupungintalo on Kemin kaupungintalo, vesitorni ja maamerkki. Talo on 52 metriä korkea. Kaupungintalo valmistui vuonna 1940 ja siihen on myöhemmin tehty laajennuksia. Kaupungintalo on otettu modernin arkkitehtuurin tutkimus- ja suojelujärjestö Docomomon kohdelistalle vuonna 2010.
Talon katolla on näköalatasanne ja kahvio.
Kemin ensimmäinen kaupungintalo valmistui vuonna 1896. Koska samaan rakennukseen siirtyivät myös kaupunginkirjasto ja kansakoulu, alettiin taloa kutsua "lukuhuoneentaloksi". Vuosina 1905–1930 rakennus oli Kemin Suomalaisen Porvari-yhteiskoulun käytössä. Kun yhteiskoulu sai oman koulurakennuksen, kunnostettiin lukuhuoneentalo uudelleen kaupungin virastotaloksi. Kauan eivät virastot ehtineet lukuhuoneentalossa sijaita, kun talo tuhoutui tulipalossa 13. helmikuuta 1931.
Kaupungin virastoja varten tarvittiin tiloja, mutta lisäksi kasvavassa kaupungissa ei ollut vielä vesitornia ja vesijohtoverkostoa. Kaupunginjohto päätti yhdistää nämä hankkeet yhteen tornitaloon. Talon suunnitteleminen annettiin Tampereen kaupunginarkkitehdille Bertel Strömmerille. Strömmerin suunnitelmat hyväksyttiin huhtikuussa 1939 ja niiden pohjalta päästiin rakentamaan uutta kaupungintaloa nykyiselle paikalleen. Rakennus valmistui kesällä 1940. Rakennukseen tuli 13 maanpäällistä kerrosta, joista ylimmät neljä kerrosta sisälsivät 500 m³:n suuruisen vesisäiliön. Näin Kemin kaupunki sai kaupungintalon lisäksi vesitornin.
Lapin sodan aikana 1944 saksalaiset joukot yrittivät räjäyttää talon, mutta kuin ihmeen kaupalla se jäi pystyyn. Tämä johtui siitä, että saksalaiset eivät olleet tietoisia vesitornin tyhjentämisestä, joka vähensi ratkaisevasti ylimpien kerrosten painoa. Myös rakennuksen luja raudoittaminen rakennusvaiheessa esti romahdusta. Räjäytysyrityksestä on muistolaatta talon vanhanosan kivijalassa. Muistolaatassa lukee: ”7. lokakuuta 1944 Hitlerin joukot yrittivät tuhota räjäyttämällä tämän talon, mutta rakentajien työ kesti.”
Sodan jälkeen kaupungintalo kunnostettiin ja siihen rakennettiin Strömmerin suunnitelmien pohjalta nelikerroksinen lisäosa.
Kemin kaupunki järjesti syksyllä 1963 suunnittelukilpailun kaupungintalon laajentamiseksi. Kilpailuun kutsuttiin arkkitehdit Aarne Ervi, Risto-Veikko Luukkonen ja Heikki Siren. Kilpailun parhaaksi valittiin Ervin suunnitelma "Kehittyvä Kemi", jonka pohjalta Ervi laati lopulliset suunnitelmat. Rakennustyöt aloitettiin helmikuussa 1965 ja rakennuksen lopputarkastus pidettiin helmikuussa 1969. Laajennuksen yhteydessä remontoitiin myös rakennuksen vanha osa. Vanhan osan valkeaksi rapatut julkisivut päällystettiin samanlaisilla laattapintaisilla betonielementeillä kuin uudisosakin. Uuteen osaan sijoitettiin kolme 500 kuution vesisäiliötä, joten kaupungintalon vesisäiliöiden kokonaistilavuus on 2 000 kuutiota.
Hialeah
Hialeah on kaupunki Miami-Daden piirikunnassa Floridassa Yhdysvalloissa. Kaupungissa oli vuonna 2009 218 896 asukasta, mikä tekee siitä Floridan osavaltion viidenneksi suurimman kaupungin. Vuoden väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 226 419 asukasta. Hialeah on osa Miamin ja South Floridan metropolialueita. Kaupunki on perustettu vuonna 1925.
Hialeahissa asuu Hialeah Gardensin jälkeen suhteellisesti toiseksi eniten espanjankielistä väestöä Yhdysvalloissa. Yli 90 prosenttia kaupungin asukkaista puhuu espanjaa äidinkielenään.
Hialeahin koordinaatit ovat 25°51'38" pohjoista leveyttä ja 80°17'38 läntistä pituutta. Kaupungin pinta-ala on 51,1 neliökilometriä, josta 49,8 km² on maa-aluetta ja 1,3 km² vesialuetta.
Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan kaupungissa on 226 419 asukasta, 70 704 kotitaloutta ja 57 482 perhettä. Väestötiheys on 4,543.7/km². Kaupungin asukkaista 88,01% on valkoihoisia, 2,41% afroamerikkalaisia, 0,13% alkuperäisamerikkalaisia, 0,40% aasialaisia, 0,02% Tyynen valtameren alueelta tulevia, 5,47% muihin rotuihin kuuluvia ja 3,55% kahteen tai useampaan rotuun kuuluvia. 85,17% väestöstä on latinotausta.
Miesten keskitulo on Hialeahissa 23 133 Yhdysvaltain dollaria vuodessa ja naisten keskitulo 17 886 dollaria vuodessa. Kaupungin väestöstä 18,6% ja perheistä 16% elää köyhyysrajan alapuolella. Köyhyysrajan alapuolella elävästä väestöstä 22,2% on alle 18-vuotiaita ja 22,4% yli 65-vuotiaita.
Akhaltsikhe
Akhaltsikhe (, "uusi linna", , ) on kaupunki Akhaltsikhen piirikunnassa Samtskhe-Džavakhetin alueella Georgiassa. Kaupunki toimii Samtskhe-Džavakhetin alueen hallinnollisena keskuksena ja siellä on 20 000 asukasta (2014).
Pieni Potsakhovi-joki jakaa Akhaltsikhen kaupungin kahtia: pohjoispuolen vanhaankaupunkiin ja eteläpuolen uuteen kaupunginosaan. Kaupunkinäkymää hallitsee vanha "Rabatin linnoitus", joka seisoo kukkulalla kaupungin yllä. Linnoituksessa on moskeija ja raunioitunut madrassa. Noin kymmenen kilometrin päässä Akhaltsikhen kaupungista sijaitsee vanha Saparan luostari, jonka päärakennus, pyhän Saban kirkko, on rakennettu 1200–1300-luvuilla.
Okko Laru
Okko Laru (s. 15. joulukuuta 1969) on suomalainen muusikko. Hän on toiminut lauluntekijänä, studiomuusikkona ja tuottajana.
Nykyisin Okko Laru toimii Universal Musicin kotimaisen musiikin tuottajana. Hän tekee edelleen myös lauluntekijän ja studiomuusikon töitä. Okko Laru on toiminut ammattimuusikkona useissa yhtyeissä, kuten muun muassa Broadcastissa. Larun pääinstrumentti on rummut. Okko Laru on myös tuottanut useita bändejä ja artisteja, muun muassa Hectoria, Tik Takia ja Olavi Uusivirtaa.
Algol-muuttuja
Algol-tyyppinen pimennysmuuttuja on kirkkaudeltaan muuttuva tähti, joka on saanut nimensä β Persein eli Algolin mukaan. Valonvaihtelut johtuvat pääosin kahden kirkkaudeltaan ja lämpötilaltaan erisuuruisen tähden peittäessä toisiaan.
Tähden kirkkaus on suurimman osan ajasta melko tasainen, kirkkauskäyrässä on syvä pääminimi ja melko matala sivuminimi.
Pääminimi johtuu kirkkaamman ja kuumemman tähden pimentymisestä kylmemmän taakse. Tähti on kirkkaustasanteella maksimissa, kun molemmat tähdet näkyvät yhtä aikaa. Algol-tyypissä näin on suurimman osan ajasta.
Algol-tyypin esikuvan Algolin valonvaihtelu on ollut tiedossa
pitkän aikaa, mutta se selitettiin johtuvaksi kahdesta tähdestä vasta 1800-luvun loppupuolella. Montanari kirjoitti säännöllisestä vaihtelusta vuonna 1667, ja vuonna 1783 Goodricke mittasi vaihtelun jaksoksi 2,867 vuorokautta. Hän esitti kaksi vaihtoehtoista selitystä: joko tähti käänsi tummemman puolensa maahan päin tai sitä kiersi joku tumma kappale, joka aiheutti osittaisia tähdenpimennyksiä. Vuonna 1881 Edward Charles Pickering vahvisti, että kyse oli kaksoistähdestä.
Algol-tyypin jakso on 0,1 – 10 000 vuorokautta.
UX Ursae Majoris -muuttujat ovat Algol-muuttujia, joiden
jakso on 0,07–0,5 päivää, kirkkauden vaihtelu alle 1,5 magnitudia ja absoluuttinen kirkkaus +2 – +4.
Tähtien massahävikki on yli 10 Auringon massaa vuodessa.
Zeta Aurigae -tyypin pimennysmuuttujassa on G- tai K-tyypin keltainen tai oranssi jättiläinen ja B-tyypin pääsarjan tähti. Kun oranssi jättiläinen laajenee, massavirta tähtien välillä alkaa, koska
jättiläistähti täyttää Rochen silmukan.
VV Cephei -tyypin muuttujissa suurempi tähti on tyypin M punainen jättiläinen.
Joillain pimennysmuuttujilla havaitaan voimakas kromosfäärin aktiivisuus.
W Serpentis -tähdet ovat aktiivisia Algol-systeemejä.
RS Canum Veneticorum -tähdet ovat spektriluokan F tai myöhäisempiä tähtiä, ja BY Draconis -tähdet muistuttavat RS Canum Venaticorum -tähtiä.
J-P Virtanen
Jukka-Pekka ”J-P” Virtanen (s. 17. huhtikuuta 1966) on suomalainen kosketinsoittaja. Hän on vaikuttanut yhtyeissä, artistien taustayhtyeissä ja levyillä sekä toiminut palkattuna jäsenenä eri yhtyeissä. Hänellä on myös oma nimikkoyhtye The JP's.
Kriitikko Petri Silas on sanonut, että J-P Virtanen on ”juurevan urkujazzin johtava tulenkantaja Suomessa”.
Laitos (yliopisto)
Laitos on yliopistolla hallinnollinen yksikkö, joka vastaa yhden tai useamman samaan aihepiiriin liittyvän tieteenalan opetuksesta ja tutkimuksesta. Läheisten tieteenalojen laitokset kuuluvat yleensä samaan tiedekuntaan.
Laitosten tehtävät vaihtelevat eri yliopistoissa, samoin niiden sisäinen hallinnollinen malli. Laitosta johtaa laitoksen johtaja tai esimies, jonka useimmissa yliopistoissa on oltava professori.
Laitoksen tasolla hoidetaan käytännön tutkimus- ja opetustyö sekä niiden koordinointi.
Uuno Hirvonen
Uuno Ilmari Hirvonen (24. joulukuuta 1898 Rautu – 26. kesäkuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, joka tunnetaan paremmin kirjailijanimellään Simo Penttilä (myös Akseli Koskensalpa, Artturi Koskensalpa). Hän kirjoitti aikoinaan hyvin suosittuja seikkailuromaaneja, joista myöhempään tuotantoon kuuluva Punavyö-sarja on tunnetuimpia. Hirvonen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1959.
Hirvonen oli Uusi Suomi -lehdessä toimittajana 1919–1923, toimitussihteerinä 1923–1937 ja toimituspäällikkönä 1937–1958. Hän toimi myös Suomen Näytelmä­kirjailija­liiton puheenjohtajana 1942–1946.
Hänen tunnetuimpia sankareitaan ovat herra ja ylhäisyys kenraaliluutnantti T. J. A. Heikkilä, Kalpea Kamala, Punavyö ja salapoliisin töitä harrastava helsinkiläinen varatuomari Kaarlo Rautamo. Punavyö seikkaili Arizonassa ja T. J. A. Heikkilä Meksikossa.
Penttilä käsikirjoitti myös komediallisia jännityselokuvia, joiden pääosia näytteli Joel Rinne. Niitä olivat kolme "Kuollut mies" -elokuvaa, "Valkoisen neilikan velho" (sankarin nimi oli Lauri Liesi!) ja "Kolmastoista koputus". Penttilä voitti Suomi-Filmin vuonna 1940 järjestämän käsikirjoituskilpailun, joka oli siis alku useammallekin elokuvalle. Ohjaajana oli yleensä Ilmari Unho. Sitä ennen Simo Penttilä oli jo tosin ohjannut ja käsikirjoittanut (yhdessä Lauri Ahon kanssa) mustavalkoisen mykkäelokuvan "Meren ja lemmen aallot" (1926).
"Kuollut mies" -elokuvien päähenkilö on eversti Rainer Sarmo, joka on entiseltä nimeltään Dettman, siis "kuollut mies". Jo ensimmäisessä elokuvassa "Kuollut mies rakastuu" (1942) päähenkilöllä on uskollisena apurinaan Reino Valkaman näyttelemä majuri Mikko Vehmer. Kaverusten seikkailut jatkuivat elokuvissa "Kuollut mies vihastuu" (1944) ja "Kuollut mies kummittelee".
"Herra ja ylhäisyys" filmattiin vuonna 1944. Tauno Palo oli kenraaliluutnantti T. J. A. Heikkilä ja doña Camilla Maria Teresa Escajadillon roolissa oli Regina Linnanheimo. Elokuvan vuoropuhelu on hauskaa, mutta Jorma Nortimon ohjaus kömpelöä. Pahvinen Nummelan lentokentälle pystytetty satu-Meksiko tuo mukaan tahatonta komiikkaa.
Toisen maailmansodan jälkeen Penttilän "Kalpea Kamala" -romaanit joutuivat kiellettyjen kirjojen listalle. Yleensäkin "kirjallinen eliitti" piti hänen romaanejaan roskaviihteenä, varsinkin "kalpeita kamalia", jotka pilasivat lukevan nuorison ja rahvaan maun. Tähän asenteeseen saattoi vaikuttaa vahvasti myös Penttilän sankarihahmonsa T.J.A. Heikkilän suuhun istuttama lohkaisu: "Kun kuulen sanan kulttuuri, poistan revolveristani varmistimen." Lause kuultiin alkujaan saksalaisen kirjailijan Hanns Johstin näytelmässä "Schlageter", mutta väitetään usein tulleen m.m. Goebbelsin tai Göringin suusta.
Simo Penttilä käsikirjoitti myös 1630-luvulle sijoittuvan seikkailukomedian "Sadan miekan mies" (1951), jolla tavoiteltiin amerikkalaisten historiallisten seikkailuelokuvien tunnelmaa Errol Flynnin tyyliin. Tämän elokuvatarkastamo palkitsi langettamalle elokuvalle korkean 15 prosentin rangaistusveron.
Beta Lyrae -muuttuja
Beta Lyrae -tyyppinen pimennysmuuttuja niin on lähekkäinen kaksoistähti, että toinen tähti on painovoiman ansiosta venynyt soikeaksi. Tähdet pimentävät vuorotellen toisiaan, ts. niiden ratojen kaltevuus on lähellä havaitsijan suuntaa.
W Ursae Majoris -muuttuja
W Ursae Majoris -pimennysmuuttuja (W UMa -tähti, EW-tähti) on tähtipari, jossa kaksi toisiaan koskettavaa tähteä kiertää hyvin lähekkäin toisiaan. Tähdet peittävät eli pimentävät toisiaan vuorotellen. Tähdet ovat yleensä vain hieman eri kokoisia. Kun tähdet loistavat rinnakkain, niistä tulee enemmän valoa kuin silloin, kun tähdet osittainkin peittävät toisensa.
Tähden valonvaihtelu on jatkuvaa, ja kaksi valokäyrässä olevaa minimiä ovat melkein yhtä syviä. Molemmat tähdet täyttävät Rochen silmukan. Näiden tähtien kromosfääri on myös hyvin aktiivinen.
W Ursae Majoris -tyypin tähdet ovat niin sanottuja kosketuskaksoistähtiä, jotka pimentävät jatkuvasti toisiaan. Tähdillä on yhteinen kaasukehä. Näillä tähdillä havaitaan monesti Aurinkoa suurempaa aktiivisuutta, purkauksia ja voimakas kromosfääri.
Tämäntyyppiset tähdet ovat monesti myöhäistä spektrityyppiä G ja K olevia pääsarjan tähtiä, ts. ne muistuttavat omaa Aurinkoamme. 
Aurinkoa kuumemmille A- ja F-tyypin tähdille jakso on 0,4–0,8 vuorokautta, G- ja K-tyypin tähdille 0,22–0,4 vuorokautta.
Aurinkoa kuumempia A- ja F-tyypin tähtiä sanotaan A-tyypin W Ursae Majoris -muuttujiksi, Auringon lämpöisiä tai kylmempiä G- ja K-tyypin tähtiä W-tyypin W Ursae Majoris -muuttujiksi. Kokonaismassa on monesti välillä 0,5–1,5 Auringon massaa. Massojen suhde on usein 2:1, mutta se saattaa olla jopa 10:1. Kirkkauden vaihtelut ovat monesti 0,9 magnitudia. W Ursae Majoris -tähtiä on 10 % pimennysmuuttujista.
W Ursae Majorisin spektrityyppi on F8Vp+F8Vp, 
kirkkaudenvaihtelu 7,75–8,48 ja jakso noin 8 tuntia.
Kromosfääri
Kromosfääri eli värikehä on Auringon ympärillä sijaitseva kaasukehä. Sen paksuus on noin 2 000 kilometriä ja lämpötila noin 10 000 K eli paljon korkeampi kuin Auringon pinnalla. Auringonpimennyksen aikana kromosfääri näkyy punaisena renkaana Auringon ympärillä.
Kromosfääri nähdään vedyn punaisessa H-alfa-viivan valossa. Kromosfäärin alla on Auringon pinta eli fotosfääri ja yllä kuuma korona. Fotosfäärin ja kromosfäärin välillä on 500 kilometrin paksuinen kerros jossa lämpötila nousee 4 500 kelvinistä 6 000 kelviniin. Kromosfäärin ja koronan välillä on noin 2 000 kilometrin paksuinen siirtymäkerros, jossa kineettinen lämpötila nousee asteittain jopa miljoonaan asteeseen.
Muilla tähdillä on havaittu fotosfäärin ja kromosfäärin aktiivisuuteen liittyviä spektriviivoja.
Koronagrafi
Koronagrafi on laite, jolla peitetään Auringon tai tähden säteily esimerkiksi tummalla metallilevyllä.
Koronagrafi on keksitty vuonna 1930. Laitteen tarkoitus on estää kaukoputkeen Auringosta tai tähdestä tuleva kirkas valo, niin että esimerkiksi Auringon korona ja purkaukset tai tähden lähellä olevat himmeät kohteet erottuvat. Koronagrafilla nähdään esimerkiksi Beta Pictoriksen ja Fomalhautin pölykiekko.
Koronagrafi voi olla tulevaisuudessa merkittävä havaintoväline kuvattaessa eksoplaneettoja.
Koronagrafia on kehitetty vuoteen 2007 mennessä siten, että itse tähden lisäksi voidaan peittää tähteä ympäröivät interferenssirenkaat. Tällöin tähden mahdollinen eksoplaneetta on paljon helpompi havaita kuin aiemmin.
IRAS
IRAS ("InfraRed Astronomical Satellite") oli tähtitieteellinen satelliitti, joka kartoitti avaruuden kohteita infrapunasäteilyn aallonpituuksilla. Se laukaistiin avaruuteen 25. tammikuuta 1983 Yhdysvaltain Vandenbergin avaruuskeskuksesta. Satelliitin toteuttivat Alankomaat, Iso-Britannia ja Yhdysvallat. Alankomaiden työosuuden rahoitti sen avaruushallinto NIVR ja Yhdysvaltain osuuden NASA. Satelliitin toiminta-aika oli kymmenen kuukautta. Marraskuuhun 1983 mennessä se oli ehtinyt kartoittaa 96 % taivaasta neljään kertaan infrapunasäteilyn aallonpituuksilla. Tuona aikana se ehti löytämään 350 000 infrapunakohdetta avaruudesta.
IRAS on rakenteeltaan lieriömäinen satelliitti, jonka kyljessä on aurinkopaneeli. Satelliitin korkeus on 3,6 m, leveys aurinkopaneeleineen 3,24 m ja pituus 2,05 m. Satelliitin laukaisumassa oli 1073 kg. IRAS-satelliitti laukaistiin Maata kiertävälle aurinkosynkrooniselle radalle noin 900 km:n korkeuteen, jossa sen radan inklinaatio oli 99 astetta. Satelliitin kiertoaika maapallon ympäri oli 102,9 minuuttia.
IRAS-satelliitin tavoitteena oli kartoittaa taivaan kiinteitä infrapunakohteita, kuten tähtiä, niiden syntyalueita ja galakseja. Kartoitustyön ohella taivaalta löydettiin uusia liikkuvia kohteita, kuten pikkuplaneettoja ja komeettoja. IRAS:n avulla löydettiin kolme uutta pikkuplaneettaa ja kuusi komeettaa. Satelliitin löytämiä jaksollisia komeettoja ovat 126P/IRAS, 161P/Hartley-IRAS ja IRAS-Araki-Alcock.
Satelliitin päämittalaite oli kaukoputki. Tämän Ritchey-Chretien -tyyppisen kaukoputken polttoväli oli 5,5 m ja objektiivin halkaisija 0,57 m. Kaukoputken valovoima oli 9,6. Satelliitin infrapunasäteilyä kokoavien peilien yhteispinta-ala oli 1 m². Varsinainen infrapunamittalaite oli sijoitettu kaukoputken polttopisteeseen. Se koostui 62 infrapunatunnistimesta. Lisäksi polttopisteeseen oli sijoitettu LRS-spektrometri ("Low Resolution Spectrometer"), joka mittasi avaruutta 8–22 mikrometrin aallonpituusalueella. Samassa yhteydessä oli myös CPC-fotometri ("Chopped Photometric Channel"), joka mittasi avaruutta 50–100 mikrometrin aallonpituusalueella. Kaukoputken mittauksien kulmatarkkuus oli 0,5 kaariminuuttia 12 mikrometrin aallonpituudella ja heikoimmillaan 2 kaariminuuttia 100 mikrometrillä.
Kaukoputki mittalaitteineen oli sijoitettu nestemäisellä heliumilla jäähdytettyyn kammioon, joka mahdollisti mittalaitteiden toimintavakauden. Jäähdytyslämpötila oli 1,6 Kelviniä eli -272 celsiusastetta. Kylmää heliumia oli 720 litraa eli 77 kilogrammaa. Heliumin haihtumisen vuoksi, satelliitin toiminta-aika jouduttiin rajoittamaan kymmeneen kuukauteen.
IRAS kartoitti 96 % taivaasta neljä kertaa seuraavilla aallonpituuksilla: 12, 25, 60 ja 100 
mikrometriä.
Luettelo Neuvostoliiton sotilaskoneiden Nato-koodeista
NATO antoi Neuvostoliiton sotilaslentokoneille koodit 1940-luvun lopusta, jotka periytyivät Venäjän valmistamille sotilaslentokoneille. 1990-luvulta alkaen myös NATO on alkanut puhua venäläisistä asejärjelmistä niiden venäläisillä tuotenimillä, mutta tämä käytäntö ei ole levinnyt angloamerikkalaisiin ase- ja ilmailualan tapahtumia raportoiviin joukkotiedotusvälineisiin.
Pommikoneiden koodinimet alkavat B-kirjaimella. B tulee englannin sanasta bomber, pommikone.Kuljetuskoneiden koodinimet ovat C-alkuisia, kuten Cargo. Näistä koneista on olemassa myös siviiliversioita.Hävittäjien koodinimet alkavat F:llä, Fighter. Koska koodinimiä on keksitty tiedustelun havaitsemille tai ennakoimille koneille, eri koodeja on annettu samoille koneille.Helikoptereiden koodinimet alkavat H:lla, Helicopter.M-kirjaimella alkavat koodinimet ovat ilmeisesti saaneet alkukirjaimensa englannin sanasta 'miscellaneous', sekalaista.
Pahka
Pahkoiksi kutsutaan puissa esiintyviä epämuodostumia tai sairauksia, joiden arvellaan syntyvän mutaatiosta tai puun pinnan vauriosta. Siinä jokin puun jälsisoluista (pinnassa olevat paksuuskasvua aiheuttavat solut) alkaa jakautua muita nopeammin tuottaen samanlaisia soluja. Tätä tapahtumaa havainnollistaa hyvin esimerkiksi pahkan halkileikkauksessa näkyvät puun syyt. Näin muodostuu ajan saatossa joskus hyvinkin iso pahkura puun rungon kylkeen, oksaan tai juureen.
Puiden pahkoista valmistetaan paljon käyttö- ja koruesineitä, kuten kuksia eli pahkakuppeja ja kulhoja. Suurista raidanjuuripahkoista voidaan valmistaa jopa huonekaluja.
Hammaslääkäri
Hammaslääkäri on hammaslääketiedettä harjoittava terveydenhuollon ammattilainen, joka diagnosoi ja hoitaa ihmisen suun ja purentaelimen sairauksia. Tyypillisimmät hoidot ovat esimerkiksi parodontaalisairauksien medisiininen ja kirurginen hoito, kovakudosten reikien paikkaus, hammas- ja ienproteesit sekä hampaiden kirurginen poisto.
Hammaslääkärin ammattinimikkeeseen tarvitaan Suomessa hammaslääketieteen lisensiaatin (HLL) tutkinto. 
Se on ylempi korkeakoulututkinto, jonka voi suorittaa Itä-Suomen, Oulun, Turun tai Helsingin yliopistossa. Opiskelijat saavuttavat välissä hammaslääketieteen kandidaatin (HLK) arvon, joka ei kuitenkaan ole varsinainen tutkinto.
Hammaslääketieteen lisensiaatti voi ammatillisena jatkotutkintona suorittaa erikoishammaslääkärin tutkinnon tai tieteellisenä jatkotutkintona väitellä hammaslääketieteen tohtoriksi (HLT).
Hammaslääkäreitä työskentelee niin yksityisillä vastaanotoilla kuin julkisessa terveydenhuollossa. Erikoistumattoman hammaslääkärin toimiin kuuluvat muun muassa tutkimuksen tekeminen, hammastarkastukset ja reikien paikkaus, juurihoidot, ienhoidot, erilaiset suukirurgiset toimenpiteet kuten hampaan poistot, limakalvobiopsioiden ottaminen sekä parodontologiset leikkaukset. Hammaslääkärillä on oikeus määrätä ja suorittaa röntgentutkimuksia, lausua hampaiston röntgenkuvia sekä määrätä lääkkeitä. Esimerkkejä erikoishammaslääkärin alasta puolestaan ovat oikomishoito, suu- ja leukakirurgia, suupatologia, röntgendiagnostiikka, kariologia, parodontologia sekä protetiikka. Hammaslääkäreitä työskentelee myös hallinnollisissa tehtävissä. Yksi tärkeimmistä vaikkakin harvinaisemmista hammaslääkärin erikoistehtävistä on ruumiiden tunnistaminen hampaiston perusteella.
Vanhat hammaslääkärin tutkintonimikkeet ovat:
Suomessa on noin 4 600 työssä olevaa hammaslääkäriä, joista noin puolet työskentelee terveyskeskuksissa ja puolet yksityishammaslääkäreinä.
Mira
Mira ("Omikron Ceti /ο Cet /ο Ceti") on Valaan tähdistössä sijaitseva kirkkaudeltaan muuttuva tähti, joka on myös kaksoistähti. Punainen jättiläistähti Mira A on luultavasti vanhin tunnettu muuttuja, joka ei ole supernova. Se näkyy välillä keskimääräisen kirkkaana tähtenä, välillä tähden kirkkaus painuu kiikarien näkymättömiin. Tähteä ei näy paljaalla silmällä suuren osan sen sykkimisjaksosta. Mira on pitkäjaksoisten Mira-tyyppisten tähtien prototyyppi.
Mira B on K-spektrityypin pääsarjan tähti, jonka ympärillä on kaasurengas. Vuonna 2007 todettiin, että B-tähdellä on esiplanetaarinen kiekko ja että se ei ole valkea kääpiö niin kuin pitkään on ajateltu. Esiplanetaarinen kiekko on syntynyt aurinkotuulesta, joka on myös synnyttänyt tähden ympärille valtavan, ultraviolettivalossa näkyvän komeettamaisen kaasupilven. Kaksoistähti on noin 420 valovuoden päässä Maasta.
Mira on kaksoistähti, jossa on sykkivä muuttuja Mira A ja valkoinen kääpiö Mira B eli VZ Ceti. Sykkivä Mira A on hyvin punainen jättiläistähti. Miran suurin kirkkaus on maksimissa noin 3,5. Maksimin kirkkaus on vaihdellut välillä 2,9 ja 4,9. Minimit ja maksimit nousevat ja laskevat jonkinlaisen järjestyksen mukaan. Minimin kirkkaus vaihtelee välillä 8,6–10,1, keskimäärin 331,96 päivän jaksolla, mutta Miralla on myös muita jaksoja noin 60–1 100 päivän välillä.
Kirkkauden kokonaismuutos absoluuttisesta minimistä absoluuttiseen maksimiin (mitä ei tapahdu saman jakson aikana) on 1 700-kertainen. Miran himmenemisestä huomattava osa johtuu eräiden hiukkasten tiivistymisestä kylmenevän tähden kaasukehään.
Miran absoluuttinen kirkkaus vaihtelee noin välillä -2,5 ja +4,7. Minimissään tähti on yhtä kirkas kuin Aurinko, maksimissaan 700, jopa 1 500 kertaa Aurinkoa kirkkaampi. Hubble-avaruusteleskoopin mukaan Mira on 700 auringon läpimittainen, tai erään mittauksen mukaan säde on 3,5 AU. Miran absoluuttinen bolometrinen kirkkaus on maksimissa -5. Miran pintalämpötila vaihtelee välillä 2 000–2 600 K ja on keskimäärin noin 2 300 K.
Kun tähti on kuumimmillaan, se kuuluu luokkaan M6III ja kylmimmillään M9III. Miran massa on 15,7 Auringon massaa.
Kertymäkiekko on huomattavasti emotähteään kirkkaampi. Mira B on myös muuttuja VZ Ceti, ja sen kirkkaus vaihtelee 9,33–12. Hidas 13 vuoden jakso + minuuttien kirkkausvaihtelut mm. flareista. Kun Mira A on lähimmillään Mira B:tä, kaksoistähti voidaan luokitella symbioottiseksi kaksoistähdeksi niin kuin R Aquarii. Kaasuvirta näkyy parhaiten Hubble-avaruusteleskoopin ultraviolettisäteilyn alueella ottamassa kuvassa. Miralla on myös kaksi muuta seuralaista, Mira C ja D kaukana Mirasta. Mirasta virtaa ainetta ulos noin Maan massan verran vuodessa, ja näin Miran ympärille muodostuu tähtienväliseen avaruuteen komeettaa muistuttava kaasuvaippa, koska tähti liikkuu avaruudessa.
Pekka Turpeinen
Jouko Pekka Turpeinen (5. tammikuuta 1938 Hyrynsalmi – 19. lokakuuta 2008 ) oli Hyrynsalmella syntynyt kajaanilainen yrittäjä, joka tunnettiin erityisesti elämäntyöstään Radio Kajauksen perustajana, omistajana ja toimitusjohtajana. Hän oli myös julkisuudessa monilla värikkäillä tempauksillaan, muun muassa piilottelemalla huoltajuuskiistoista tunnettujen Kerstin Campoyn ja Outi Kosken poikia mökillään Ristijärvellä.
Turpeinen perusti vuonna 1989 Kainuun Paikallisradio Oy Kajauksen. Radio on yksi harvoista itsenäisistä paikallisradioista Suomessa. Turpeinen on myös toiminut Kainuussa ravintola- ja tekstiilialalla.
Turpeinen valittiin 182 äänellä syksyllä 2004 Kainuun maakuntavaltuustoon, ja hän toimi ensimmäisen kansanvaalilla valitun valtuuston juhlakokouksen koollekutsujana ja puheenjohtajana.
Susan Sarandon
Susan Sarandon (alk. Susan Abigail Tomalin, s. 4. lokakuuta 1946 Jackson Heights, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja aktivisti. Hän kuuluu sukupolvensa arvostetuimpiin elokuvatähtiin. Nuorena Eileen Fordin toimiston mallina toiminut Sarandon aloitti elokuvauransa 1970-luvulla, jolloin hän esiintyi muun muassa kulttielokuvassa "The Rocky Horror Picture Show" (1975). Klassikoksi ovat nousseet myös "Thelma ja Louise" (1991) sekä "Pikku naisia" (1994).
Susan Sarandon sai naispääosan Oscarin roolistaan elokuvassa "Kuolemaantuomittu" (1995), jonka ohjasi hänen tuolloinen elämänkumppaninsa, näyttelijä Tim Robbins. Sarandon ja Robbins seurustelivat vuodesta 1988 lähtien, mutta joulukuussa 2009 he ilmoittivat eronneensa. Heillä on kaksi lasta, pojat Jack Henry Robbins (s. 1989) ja Miles Guthrie Robbins (s. 1992). Sarandonilla on myös tytär, näyttelijä Eva Amurri (s. 1985), jonka isä on Franco Amurri.
Näyttelemisen lisäksi Sarandon tunnetaan aktivismistaan. Hän on kampanjoinut muun muassa seksuaalivähemmistöjen oikeuksien puolesta ja Irakin sotaa vastaan. Joulukuussa 2015 hän vieraili Lesboksen saarella Kreikassa tapaamassa Eurooppaan pyrkiviä pakolaisia. Vuoden 2016 presidentinvaaleissa Sarandon kampanjoi Bernie Sandersin puolesta.
Grand Prix
Grand prix on ranskaa ja merkitsee "suurta palkintoa". Se voi viitata moniin asioihin:
Luuvalo
Luuvalo on suomalaisen kansanperinteen tuntema sairaus, joka tuntuu ajoittaisena tai jatkuvana kolotuksena samoissa jäsenissä. Nimityksellä luuvalo on viitattu moniin, eri syistä johtuviin kipuihin. Luuvalo erosi noidannuolesta siten, että jälkimmäinen tuntui kipuna pienellä alueella.
Yhdyssanan loppuosa ”valo” on nykysuomeksi ”kipu”, (nykyviroksi "valu"). Nykyään sanaa luuvalo käytetään lähinnä synonyymina sanalle ”kihti”.
Loitsussa luuvalo tai hammaskipu käskettiin pois potilaasta ”suurille sotikedoille, jossa on luutonta lihaa purtavaksi ja kalvettavaksi”.
Oiva Paloheimon lastenkirjassa Tirlittan on ikimuistoinen kohtaus rouvasta, jolla oli luuvalo. Rouva hoiti "luuvaloaan" kainaloon laitetuilla muurahaisilla ja ampiaisilla, ne kun pistävät ja pitävät mielen virkeänä.
Runomitta
Runomitta eli "metrumi" kuvaa mitallisessa runoudessa käytettävän kielellisen muodon. Runomittoja käsittelevää oppia sanotaan "metriikaksi". Runomitat voidaan jakaa muun muassa poljennollisiin ja poljennottomiin runomittoihin.
Poljennollinen runomitta perustuu runojalan sisältämien "nousujen" ja "laskujen" suhteeseen sekä runojalkojen määrään yhdessä säkeessä. Kielestä riippuen nousuja ja laskuja edustavat painolliset ja painottomat tavut tai pitkät ja lyhyet tavut tai molemmat. Runojaloilla tarkoitetaan nousujen ja laskujen säännöllisiä yhdistelmiä, ja ne sisältävät tavallisesti yhden nousun ja yhden tai kaksi laskua. Erilaisten tavujen vaihtelusta syntyy runomitan rytmi, poljento. Poljennollisissa runomitoissa on yleensä 4–8 runojalkaa säkeessä, jonka mukaan niitä kutsutaan kreikkalaisin lukusanoin tetra-, penta-, heksa-, hepta- tai oktametreiksi.
Poljennottomat runomitat voivat perustua esimerkiksi tavujen määrään säkeessä ja säkeiden määrään säkeistössä sekä loppusointuun.
Runomitat ovat erityisen olennaisia musiikkilyriikassa, jossa poljento liittyy kiinteästi musiikin tahtiin.
Useimpien länsimaisten runomittojen juuret ovat antiikin kreikkalaisessa kirjallisuudessa, joka oli alun perin runomittaista. Kreikkalaisessa runoudessa metriikka perustui tavujen pituuksiin, toisin sanoen lyhyiden ja pitkien tavujen erotteluun tiettyjen sääntöjen mukaisesti. Lyhyistä ja pitkistä tavuista muodostettiin runojalkoja ja metroneita, ja metroneista puolestaan runosäkeitä. Puhemitoissa oli kussakin runomitan mukainen määrä metroneita, kun taas lyyrisen runouden mitoissa säkeet olivat vaihtelevampia.
Esimerkiksi daktyylissä metronissa oli yksi pitkä ja kaksi lyhyttä tavua, ja daktyylisessä heksametrissä kuusi tällaista metronia. Useimpien nykyisinkin tunnettujen runojalkojen ja runomittojen nimet palautuvat kreikkalaiseen runouteen.
Kaksi-, kolmi- ja nelitavuisille runojaloille on annettu nimiä. Alla on lueteltu keskeisimpiä runojalkoja nimineen.
Sevillan parturi
Sevillan parturi on Gioacchino Rossinin säveltämä koominen ooppera, joka kantaesitettiin Roomassa Teatro Argentinassa 20. helmikuuta 1816. Se perustuu Pierre Beaumarchais'n samannimiseen näytelmään. Suomalainen ensiesitys oli 3. maaliskuuta 1849 ruotsiksi teatteritalossa Helsingissä. Sevillan parturi on lajityyppinsä hienoimpia ja suosituimpia teoksia ja sitä esitetään yhä säännöllisesti. Sevillan parturin tarina jatkuu Beaumarchais'n näytelmässä "Figaron häät" ja samannimisessä Mozartin oopperassa.
Oopperan tunnetuimmat osat lienevät alkusoitto sekä "Largo al factotum" -aaria.Sevilla 1600-luvulla.
Kreivi Almaviva koettaa vietellä ihastustaan, Rosinaa, esiintyen köyhänä opiskelijana nimeltä Lindoro. Rosina on vanhan tohtori Bartolon holhotti - tohtori taas itse suunnittelee naivansa tytön. Figaro, kreivin parturi ja oikea käsi, tarjoutuu auttamaan. Kotonaan, Rosina kirjoittaa Lindorolle kirjettä. Musiikinopettaja Don Basilio tuo tohtorille uutisia Kreivi Almavivan saapumisesta. Basilio ehdottaa kreivin päänmenoksi ilkeämielisten huhujen levittämistä ja Bartolo pyytää avioliittosopimuksen laatimista välittömästi, hänelle ja Rosinalle. Kreivi pääsee sisälle tohtorin taloon esiintyen juopuneena sotilaana ja heilutellen tekaistua virallista määräystä, joka velvoittaa tarjoamaan hänelle yösijan. Almaviva kuiskaa Rosinalle olevansa Lindoro. Don Basilio ja Don Bartolo koettavat saada tunkeilijan lähtemään, mutta tämä ei suostu hievahtamaankaan. Sählingin keskellä kreivi onnistuu sujauttamaan Rosinalle kirjeen. Sotilaita saapuu katsastamaan mistä mekkala johtuu ja kreivi lähtee lopulta, ensimmäisen näytöksen päättyessä yleiseen sekamelskaan.
Kreivi palaa tohtorin talolle, tällä kertaa naamioituneena musiikinopettaja Don Alonsoksi, joka on muka kutsuttu paikkaamaan sairastunutta Don Basiliota. Hän nopeasti saavuttaa Bartolon luottamuksen ja sitä kautta myös luvan pitää Rosinalle oppituntinsa. Ajaessaan Don Bartolon partaa Figaro taas varastaa häneltä avaimen, jonka avulla kreivi ja Rosina voisivat karata. Basilio palaa yllättäen, mutta Figaro ja kreivi juonivat hänet matkoihinsa. Tohtori on kuitenkin edelleen epäileväinen ja koettaa kiiruhtaa avioitumista lähettämällä Basilion noutamaan paikalle notaarin. Bartolo onnistuu vakuuttamaan Rosinalle, että Lindoro onkin työskennellyt Almavivan hyväksi eikä oikeasti rakasta häntä. Rosinan sydän murtuu, mutta Lindoron saapuessa ja julistaessa tälle rakkauttaan, se sulaa. Basilio palaa notaari muassaan, mutta muutamaa juonittelua ja lahjontaa myöhemmin notaari suostuu olemaan todistajana Rosinan ja kreivin naimisiinmenolle. Paikalle saapuva tohtori Bartolo on aluksi raivoissaan joutuessaan todistamaan Rosinan ja kreivin liittoa, mutta leppyy kun hänelle kerrotaan ettei myötäjäisiä tarvitse maksaa.
Pierre Beaumarchais
Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais (24. tammikuuta 1732 Pariisi – 17. tai 18. toukokuuta 1799 Pariisi) oli kelloseppä, keksijä, muusikko, poliitikko, invalidi, pakolainen, vakooja, kirjankustantaja, asekauppias ja sekä ranskalainen, että amerikkalainen vallankumoustaistelija. Hänet tunnetaan kuitenkin parhaiten näytelmäkirjailijana erityisesti kolmen Figaro-näytelmänsä perusteella, joiden pohjalta ovat syntyneet oopperat Figaron häät ja Sevillan parturi.
Yhdysvaltojen vapaussodan aikana Beaumarchais hoiti Euroopan ja Amerikan välisiä laivakuljetuksia ja toimi tällöin myös Ranskan kuninkaan salaisena asiamiehenä. Häntä kuitenkin syytetiin petturuudesta, ja hän joutui vuonna 1792 pakenemaan ensin Alankomaihin ja myöhemmin Britanniaan. Hän palasi Pariisiin 1799.
Cesare Sterbini
Cesare Sterbini (n. 1784, Rooma – 19. tammikuuta 1831, Rooma) oli italialainen libretisti. Hänen tunnetuin teoksensa on libretto Gioacchino Rossinin oopperaan Sevillan parturi, joka sai ensiesityksensä vuonna 1816. Librettojen lisäksi hän kirjoitti runoja ja toimi Vatikaanin virkamiehenä.
Opera buffa
Opera buffa eli "koominen ooppera", tunnetaan myös nimillä "commedia per musica" ja "dramma giocoso per musica", on oopperan tyylisuunta. Opera buffa kehittyi 1700-luvun alkupuolella Italiassa Napolissa. Sieltä se levisi Roomaan ja Pohjois-Italiaan. Se on "opera serian" eli vakavan oopperan rinnalla toinen oopperan päälajeista.
Peter Cornelius
Carl August Peter Cornelius (24. joulukuuta 1824 - 26. lokakuuta 1874) oli saksalainen säveltäjä, runoilija, kirjailija ja kääntäjä. Hän syntyi ja kuoli Mainzin kaupungissa, Saksassa.
Jo nuorella iällä Cornelius soitti viulua ja sävelsi liedejä. Hän aloitti sävellysopinnot Heinrich Esserin johdolla vuonna 1841. Cornelius asui Peter von Corneliuksen luona Berliinissä vuodesta 1844 vuoteen 1852. Tänä aikana hän tapasi vaikutusvaltaisia henkilöitä kuten Alexander von Humboldtin, Grimmin veljekset, Fridrich Rückertin ja Felix Mendelssohnin. Viimeisinä Berliinin-vuosinaan Cornelius kirjoitti musiikkikritiikkejä useille berliiniläislehdille ja ystävystyi Joseph von Eichendorffin, Paul Heysen ja Hans von Bülowin kanssa.
Corneliuksen ensimmäiset oikeat sävellykset, joukossa ooppera Der Barbier von Bagdad syntyivät vuosina 1852-1858, jolloin hän asusti Weimarissa. Tänä aikana hän tutustui Franz Lisztiin, jonka ympärille kasvoi sävellystyön opiskelijoista ja nuorista säveltäjistä ns. "Uusi saksalainen koulukunta". Liszt ylisti Corneliusta suureksi kyvyksi, mutta oli pettynyt saadessaan kuulla, että hänen oppilaansa ensimmäinen suuri sävellystyö tulisi olemaan komedia. Suuri säveltäjä kuitenkin lopulta oli erittäin mielissään lopputuloksesta ja toimi oopperan skandaalinkäryisen kantaesityksen ohjaajana ja kapellimestarina. Tämän jälkimainingeissa niin Cornelius kuin kapellimestarin työstään eroamaan joutunut Liszt jättivät Weimarin pölyt taakseen. Cornelius muutti Wieniin, jossa hän viihtyi viisi vuotta. Wienissä hän tapasi ja tutustui Richard Wagneriin, jonka neuvosta hän 1864 muutti Müncheniin, jossa lopulta meni naimisiin ja sai lapsia.
Huolimatta ystävyydestään Wagneriin ja Franz Lisztiin, Corneliuksen suhde "uuteen saksalaiseen koulukuntaan" (johon hän kuului) ei ollut ongelmaton. Hän ei tullut Wagnerin ja von Bülowin seuraksi Tristanin ja Isolden ensi-iltaan, ilmoittaen syyksi oman oopperansa Der Cidin ensiesityksen. Hänen kolmas ja viimeinen oopperansa, skandinaavisiin Edda-taruihin pohjautuva Gunlöd, jäi kesken säveltäjän kuollessa sokeritautiin 1874. Se sai kantaesityksensä lopulta vuonna 1891.
Agathias
Agathias (, noin 536–582) oli runoilija ja historioitsija joka syntyi Myrinassa, Vähässä-Aasiassa ja joka on yksi tärkeimmistä lähteistä keisari Justinianus I:n ajalta.
Agathias opiskeli Aleksandriassa ja matkusti vuonna 554 Konstantinopoliin. Siellä hän jatkoi opintojansa ja toimi asianajajana. Hän kirjoitti kokoelman "Dafniaka" joka koostui lyhyistä rakkausrunoista. Agathias kokosi myös antologian oman aikansa ja antiikin runoilijoiden epigrammeista.
Justinianuksen kuoleman jälkeen Agathiaan ystävät ylipuhuivat hänet kirjoittamaan historian omasta ajastaan. Agathiaan teos käsittää vuodet 552–558 ja on suora jatko Prokopioksen teoksille. Agathias myös matkii teoksessaan Prokopioksen tyyliä. Teos kertoo pääasiassa Itä-Rooman kamppailusta gootteja, vandaaleja frankkeja ja persialaisia vastaan. Edward Gibbon kuvailee Agathiasta "runoilijana ja reetorina", vastakohtana Prokopiokselle joka on "valtionmies ja sotilas". On myös huomautettu, että Agathias ilmeisesti oli vain nimellisesti kristitty.
Agathias on ainut tunnettu lähde vuonna 529 tapahtuneesta Ateenan akatemian sulkemisesta.