Dafnis ja Khloe
Dafnis ja Khloe () on Longoksen kirjoittama antiikin kreikkalainen rakkausromaani noin vuodelta 200. Se on Longoksen ainoa tunnettu teos, ja tutkituin varhaisista kreikkalaisista romaaneista. Romaani käsittää esipuheen lisäksi neljä kirjaa, ja se muistuttaa tyyliltään pastoraalirunoutta. Sen pohjalta on tehty myöhemmin muun muassa ooppera ja baletti. Teoksen on suomentanut Maarit Kaimio vuonna 1990.
Romaanin kirjoittajaksi keskiaikaisissa käsikirjoituksissa mainittu Longos on muuten arvoitukseksi jäävä henkilö. Hänet ja hänen teoksensa on ajoitettu yleisimmin noin vuoteen 200. 
"Dafnis ja Khloe" on Longoksen ainoa tunnettu teos. Kreikankielisen tekstin ensimmäinen painettu laitos julkaistiin vuonna 1598. Teoksen käännöksiä julkaistiin Euroopassa useilla kielillä jo ennen tätä; varhaisiin käännöksiin lukeutuvat muun muassa ranskan- (1559), italian-, latinan- ja englanninkieliset käännökset.
Longoksen teosta on tutkittu enemmän kuin muita varhaisia kreikkalaisia romaaneja. Tutkijat ovat olleet kiinnostuneita paitsi teoksen alkuperästä myös muun muassa sen taiteellisista piirteistä sekä sen ilmaisemasta uskonnosta.
Longoksen romaani käsittää esipuheen lisäksi neljä kirjaa. Teos on tyyliltään pastoraalinen eli paimenrunoutta muistuttava.
Romaani sijoittuu Lesboksen saarelle, Mytilenen läheiselle maaseudulle, 100-luvulle ajanlaskun alun jälkeen. Esipuheessa kirjailija kertoo olleensa metsästämässä saarella ja nähneensä nymfien lehdossa rakkauskertomusaiheisen maalauksen. Hänessä heräsi kiinnostus kirjoittaa maalauksen tapahtumat sanoiksi. Tämän vuoksi hän sanoo kirjoittaneensa romaaninsa.
Niin kirjoittaja kertoo kertomuksen pojasta nimeltä Dafnis ja tytöstä nimeltä Khloe. Kummatkin on jätetty lapsena luontoon, toinen kutun seuraan, toinen nymfien luolaan, yhdessä erilaisten tunnusesineiden kanssa. Vuohipaimen nimeltä Lamon löytää Dafniksen ja lammaspaimen Dryas puolestaan Khloen. Kumpikin päättää kasvattaa lapsen kuin se olisi hänen omansa; Lamon yhdessä vaimonsa Myrtalen, Dryas yhdessä vaimonsa Napen kanssa.
Dafnis ja Khloe kasvavat yhdessä, paimentaen ottovanhempiensa vuohia ja lampaita. Teini-iän saavutettuaan he rakastuvat toisiinsa, mutta eivät naiiviutensa vuoksi ymmärrä, mitä heille on tapahtumassa. Viisas vanha paimen nimeltä Filetas selittää heille mitä rakkaus on ja kertoo, että ainoa keino parantua siitä on "suuteleminen". Niin Dafnis ja Khloe suutelevat. Lopulta Lykainion, kaupunkilaisnainen (jonka nimi tarkoittaa "pientä naarassutta"), opettaa Dafnikselle rakastelemisen taidon. Dafnis kuitenkin päättää, ettei sovella juuri oppimaansa taitoa Khloeen heti, koska Lykainion oli kertonut, että Khloe tulisi näin ensi kertaa tehdessä "valittamaan ja huutamaan ja vuotamaan verta".
Khloe on jatkuvasti myös kilpakosijoiden piirittämä. Kaksi heistä, Dorkon ja Lampis, yrittävät kaapata tytön. Myös läheisestä kaupungista tulleet ryöstäjät yrittävät viedä tytön pois, mutta hänet pelastaa Pan-jumalan väliintulo. Dafnista puolestaan kosiskelee poikienrakastaja nimeltä Gnathon.
Teoksen lopussa Dafniksen ja Khloen alkuperäiset vanhemmat tunnistavat nuoret näiden luo alun perin jätettyjen tunnusesineiden avulla. Käy ilmi, että kummassakin tapauksessa vanhemmat olivat aikanaan jättäneet lapsensa luontoon, koska eivät olleet kyenneet elättämään näitä. Sillä välin vanhemmat olivat kuitenkin rikastuneet, ja ottavat lapsensa nyt ilolla takaisin.
Nuoret menevät naimisiin ja jatkavat elämäänsä yhdessä maaseudulla palvoen Pania, nymfejä ja Erosta. Heidän poikansa saa nimen Filopoimen ("Paimenten ystävä") ja tyttärensä nimen Agele ("Lauma").
Jacques Offenbach kirjoitti samaan tarinaan perustuvan yksinäytöksisen oopperan nimeltä "Daphnis et Chloé" vuonna 1860. Maurice Ravel puolestaan kirjoitti vuonna 1912 Sergei Djagilevin Ballets russes -seurueelle baletin nimeltä "Daphnis et Chloé", jota hän nimitti ”koreografiseksi sinfoniaksi”. Marc Chagall loi balettiin lavasteet sekä samanaiheisen litografiasarjan.
J. W. von Goethe piti teosta niin kauniina, että se tulisi lukea yhä uudelleen ja uudelleen.