Partenogeneesi
Partenogeneesillä eli neitseellisellä syntymisellä tarkoitetaan alkion syntymistä naaraspuolisesta sukusolusta ilman koiraspuolisen sukupuolisolun vaikutusta. Jos munasolu on syntynyt normaalilla tavalla meioosissa (tumanjakautuminen), on uudella yksilöllä haploidinen kromosomisto.
Partenogeneesi voidaan jaotella useisiin eri tyyppeihin, jotka voidaan edelleen luokitella useisiin järjestelmiin. Luokittelu voi perustua
Partenogeneesi jaetaan lisääntymistavan mukaan kahteen tyyppiin, "tilapäiseen partenogeneesiin" (), jossa hedelmöittymätön munasolu kehittyy sattumalta aikuiseksi ja "normaaliin partenogeneesiin".
"Normaali partenogeneesi" puolestaan jaetaan ehdottomaan () ja ehdolliseen () partenogeneesiin. Ehdollisessa partenogeneesissä kehittyminen hedelmöittymästä munasolusta on mahdollinen vain tietyissä olosuhteissa. Ehdottomassa partenogeneesissä puolestaan joko kaikki sukupolvet voivat olla partenogeneettisiä ("täydellinen partenogeneesi") tai suvulliset ja partenogeneettiset sukupolvet voivat vuorotella ("syklinen partenogeneesi").
Luokiteltaessa partenogeneesin tyyppejä sukupuolen määräytymisen perustella erotetaan
Luokiteltaessa sukusoluissa havaittavien erojen perusteella erotetaan "generatiivinen" (haploidi) ja "somaattinen partenogeneesi" (diploidi) ja sen alatyypit automiktinen ja apomiktinen partenogeneesi. Generatiivisessa partenogeneesissä yksilöt kehittyvät munasoluista, jotka ovat käyneet läpi meioosin ja ovat siis haploideja. Somaattisessa partenogeneesissä kehittittyvillä yksilöillä on diploidi kromosomiluku.
"Automiktisessä partenogeneesissä" diploidi kromosomiluku syntyy siten, että ensin tapahtuu kromosomiluvun reduktio, mutta diploidi luku palautuu kun kaksi haploidia tumaa yhtyy.
"Apomiktisessä" "partenogeneesissä" ei tapahdu kromosomiluvun reduktiota eikä tumien yhtymistä. Apomiksissä erotetaan kaksi päätyyppiä agamospermia ja vegetatiivien lisääntyminen. Apomiksin tuloksena syntyvä jälkeläinen on geneettisesti identtinen emonsa kanssa, ellei tapahdu autosegeraatiota.
Partenogeneettistä lisääntymistä esiintyy monilla hyönteisillä, kuten kummitussirkoilla, sekä joillakin hämähäkeillä. Hyönteisistä kirvat lisääntyvät kesällä partenogeneettisesti, mutta vaihtavat lisääntymistapaansa syksyllä suvulliseksi eli edustavat "syklistä partenogeneesiä". Kaloista partenogeneettiesti lisääntyvät esimerkiksi amatsonimollit. Myös kalkkuna voi lisääntyä partenogeneettisesti. Partenogeneesi voidaan aikaan saada myös kokeellisesti; esimerkiksi sammakkoeläinten hedelmöittymätön munasolu voidaan indusoida jakautumaan tietyillä kemikaaleilla tai mekaanisesti ärsyttämällä. Nisäkkäillä nämä kokeet ovat yleensä tuottaneet korkeintaan varhaisia alkioasteita, koska leimautumisen takia onnistuneeseen sikiönkehitykseen tarvitaan kummaltakin vanhemmalta peräisin olevat kromosomit.
"Mikrobiologian isäksi" nimitetty, alankomaalainen Anton van Leeuwenhoek (1632–1723) havaitsi ensimmäisenä kirvojen partenogeneesin. Jacques Loeb (1859–1924) tutki toimiessaan New Yorkin Rockefeller instituutissa säteilyenergian vaikutuksia elävään aineeseen sekä keinotekoista partenogeneesia, regeneraatiota ja tropismeja. Suomalainen perinnöllisyystieteen tutkija, akateemikko Esko Suomalainen (1910-95)tutki erityisesti partenogeneesia ja kromosomisuhteita.