hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Carlo Azeglio Ciampi
Carlo Azeglio Ciampi (9. joulukuuta 1920 Livorno – 16. syyskuuta 2016) oli italialainen pankkiiri ja poliitikko, joka oli Italian presidenttinä 13. toukokuuta 1999 – 15. toukokuuta 2006. Sen jälkeen hän oli elinikäinen senaattori.
Ciampi suoritti vuonna 1941 tutkinnon pääaineenaan kirjallisuus Scuola Normale di Pisassa, joka on yksi Italian maineikkaimmista yliopistoista. Meneillään oli toinen maailmansota, ja hänet kutsuttiin sotimaan Albaniaan. Italian antautuessa liittoutuneille Ciampi pakeni Salòn tasavallan joukoista ja liittyi vastarintaliikkeeseen. Vuonna 1946 hän suoritti lainopillisen tutkinnon Pisan yliopistossa ("Università di Pisa") ja aloitti 47-vuotisen uransa Italian keskuspankissa.
Vuonna 1960 Ciampi kutsuttiin työskentelemään pankin keskushallinnossa. Hänestä tuli pankin pääsihteeri 1973, varapääjohtaja 1976 ja pääjohtaja 1978. Lokakuussa 1979 hänet nimitettiin keskuspankin kuvernööriksi ja Italian rajat ylittävää rahaliikennettä valvovan viraston ("Ufficio Italiano Cambi") johtajaksi, jona hän toimi vuoteen 1993.
Huhtikuusta 1993 toukokuuhun 1994 Ciampi oli Italian pääministeri virkamieshallituksessa ja huhtikuusta 1996 toukokuuhun 1999 valtiovarainministeri Romano Prodin ja Massimo D’Aleman hallituksissa. Italian valtiontalouden kurinalaistamista euroalueeseen liittymiskriteerit täyttäväksi pidetään hänen saavutuksenaan. Hän valitsi Leonardo da Vincin ”Vitruviuksen miehen” Italian yhden euron kolikkoon.
Ciampi valittiin presidentiksi suurella enemmistöllä, ja hän oli ensimmäinen, joka valittiin ensimmäisellä äänestyksellä vaadittavalla ⅔ enemmistöllä edustajainhuoneen ja senaatin yhteisistunnossa. Ciampi ei asettunut ehdolle toiselle kaudelle.
Ciampi ei ottanut suoraan kantaan politiikkaan, mutta kommentoi usein yleisesti asioita. Hänen kantansa eivät olleet lähellä paavin tai katolisen kirkon kantoja, kuten edeltäjänsä Oscar Luigi Scalfaron. Hän ylisti usein isänmaallisuutta, jota Italiassa ei pidetä fasistimenneisyyden vuoksi arvossa. Ciampi sanoi kuitenkin haluavansa korostaa itseluottamusta nationalismin sijaan.
5. toukokuuta 2005 hän sai Aachenin kaupungin myöntämän Kaarle Suuren palkinnon Euroopan idean edistämisestä.
Kuningasvesi
Kuningasvesi (Aqua regia) on väkevän suolahapon (HCl) ja väkevän typpihapon (HNO) seos. Kuningasvesi on voimakkaasti syövyttävää, höyryyntyvää keltaista tai punaista nestettä. Se on yksi harvoista hapoista, jotka syövyttävät kultaa ja platinaa. Koska kulta ja platina ovat vetyä jalompia, syövyttävyys ei kuitenkaan perustu happamuuteen vaan happojen yhteisvaikutukseen. Typpihappo kykenee syövyttämään häviävän pienen määrän kultaa. Suolahappo taas toimii kloridi-ionien lähteenä ja ajaa typpioksidin ja kullan reaktiota eteenpäin. Reaktion kemiallinen yhtälö on seuraava:
formula_1
formula_2
Malmintori
Malmintori on Malmilla Koillis-Helsingissä sijaitseva kauppakeskus. Yhdessä Kauppakeskus Malmin Novan ja lähiliikenneterminaalin kanssa se on koko Suur-Malmin alueen keskus. Malmintorin kauppakeskus valmistui vuonna 1987. Kauppakeskuksen ulkopuolella Malmilla on radan eripuolilla varsinaiset torit, Ylä-Malmin tori ja Ala-Malmin tori.
Pysäköintihalli sijaitsee rakennuksen kellarikerroksessa ja viereisissä pysäköintitaloissa. Keskuksen suurin liike on Prisma. Alkuvaiheessa 1980-luvulla Malmintorilla toimi myös Keskon supermarket Kauppaheikki, jonka toiminnot siirtyivät Ala-Malmintorin puolelle silloiseen Ostoparatiisiin Edvard Pajunen Oy:n lopetettua siellä market-toiminnan. Nykyään Malmintorilla mainituissa tiloissa toimii Lidl.
Kauppakeskuksen liikkeitä:
Itäkeskuksen maamerkki
Itäkeskuksen maamerkki on Helsingin Vartiokylän kaupungiosassa Itäkeskuksen Lyypekinaukion reunalla, Kauppakartanonkadulla sijaitseva tornitalo. Se on 82 metriä korkea ja siinä on 19 kerrosta. Ylhäällä on näköalatasanne. Talo valmistui vuonna 1987 ja sen on suunnitellut arkkitehti Erkki Kairamo. Rakennuksessa on nykyisin yli 50 asuntoa ja muutaman yrityksen toimitiloja.
Itäkeskuksen maamerkki on Helsingin toiseksi korkein tornitalo (Vuosaaren Cirruksen jälkeen) ja Suomen viidenneksi korkein rakennus. Keväällä 2014 rakennuksen uudeksi nimeksi tuli Helmitorni.
Rakennuksen 82 metriä korkea lasinen porrashuone on yksi selkeimmin erottuvista piirteistä rakennuksen ulkoasussa. Yhdessä rakennuksen katolla olevan lasilyhdyn kanssa ne muodostavat suurimittakaavaisen suprematistisen ristin. Maamerkin taivaalle kurottautuva porrashuone korostaa rakennuksen korkeutta. Tähän pyrittiin myös katolle johtavien ilmastointikanavien sijoittamisella rungon ulkopuolelle. Näillä arkkitehtonisilla ratkaisuilla rakennuksen muoto on saatu kohtalaisen solakaksi huolimatta siitä, että rakennuksessa on vain 16 varsinaista kerrosta.
Maamerkin rakentamiseksi Haka järjesti arkkitehtikilpailun vuonna 1977. Kutsukilpailun voitti arkkitehtitoimisto Gullichsen, Kairamo, Vormala/ Arkkitehdit Ky:n ehdotus "Valomerkki". Valmistumisestaan vuoteen 2006 asti se oli Helsingin korkein rakennus, muusta kaupunkikuvasta erottuva ”piikki”. Lasiseinäinen rakennuksen ulkopuolinen porrashuone on pimeään aikaan valaistu. Kiinteistö Oy Itäkeskuksen Maamerkin rakennus on rungoltaan paikallavalettua betonia ja sen julkisivut ovat klinkkeripintaiset.
Kiinteistön omistaja haki lupaa syksyllä 2013 muuttaa rakennuksen 4.–17. kerrokset asunnoiksi.
Armeija (täsmennyssivu)
Armeija (ranskasta: "armée") voi tarkoittaa:
Merivoimat
Merivoimat ovat valtion asevoimien osa, joka huolehtii meri- ja rannikkoalueiden ulkoisesta turvallisuudesta. Merivoimiin voi laivaston lisäksi kuulua muun muassa merijalkaväki, meri-ilmavoimat ja rannikkotykistö.
Suomessa merivoimiin kuuluvat myös rannikkojoukot eli rannikkotykistö- ja rannikkojalkaväkijoukot, ja tästä syystä Merivoimat saattaa puolustushaaran nimenä hämätä asiaan perehtymätöntä henkilöä, koska nimenä Merivoimat viittaa ensisijaisesti laivastoon.
Vain osa Merivoimissa vuosittain palvelevista varusmiehistä suorittaa palveluksensa aluksilla.
Sa
Sa tarkoittaa seuraavia:
Sa tai Sá on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Suomenlahden meripuolustusalue
Suomenlahden meripuolustusalue (lyhenne SLMEPA) oli toinen Suomen merivoimien meripuolustusalueista. Sen tukikohta oli Kirkkonummella, Upinniemessä.
Joukko-osaston viimeisenä komentajana toimi 31. joulukuuta 2014 asti kommodori Markus Aarnio. Meripuolustusalueella oli oma esikunta, jota johti esikuntapäällikkö, vuonna 2014 komentaja Ismo Korhonen.
Esikunta jakautui seuraaviin yksiköihin:Suomenlahden meripuolustusalueen joukkoyksiköt olivat:Kaikki joukkoyksiköt sijaitsivat lopuksi Upinniemessä. Suomenlinnan rannikkorykmentti toimi aiemmin Isosaaressa Helsingin edustalla, josta sen toiminta siirtyi tammikuussa 2011 Upinniemeen. Joukko-osasto Kotkan rannikkoalue (KOTRA) liitettiin 1. tammikuuta 2007 Kotkan rannikkopataljoonana Suomenlahden meripuolustusalueen joukkoyksiköksi. Pataljoona toimi Kirkonmaalla, Haapasaaressa, Kotkan satamassa sekä Haminassa kasarmialueella, kunnes se lakkautettiin 31.12.2013 osana Puolustusvoimauudistusta.
Suomenlahden Meripuolustusalueelle astuivat palvelukseen kaikki merivoimien suomenkielisen koulutuksen saavat alokkaat. Alokasyksiköinä toimivat Suomenlinnan rannikkorykmentin neljä komppaniaa. Peruskoulutuskauden jälkeen osa siirtyi Saaristomeren meripuolustusalueelle.
Varusmiesten keskimääräinen palvelusaika SLMEPA:ssa oli yli 280 vuorokautta. Lähes kaikkien keskeisimpien miehistötehtävien palvelusaika oli vähintään 255 vuorokautta. Varusmiesjohtajat palvelivat maa- ja ilmavoimien tapaan 347 vuorokautta.
Joukko-osastona Suomenlahden meripuolustusalue lakkautettiin 1.1.2015, jonka jälkeen sen rannikkojoukko-osista perustettiin uusi Rannikkoprikaati. Laivastoyksiköt siirtyivät hallinnollisesti Rannikkolaivaston alaisuuteen. Joukkoyksikön piirissä harjoitettiin myös radioamatööritoimintaa kutsumerkillä OI2HJ Upinniemen Harjusta.
Joukko-osaston aikaisemmat nimet olivat "Suomenlahden Laivasto" (SLLaiv) vuoteen 1998 asti ja sitä ennen "Helsingin Laivastoasema" (HelLAs) vuoteen 1992 asti. Meripuolustuksen uudelleenorganisoinnin myötä 1. heinäkuuta 1998 Suomeen luotiin Suomenlahden ja Saaristomeren meripuolustusalueet. Näistä suurempaan, Suomenlahden meripuolustusalueeseen liitettiin joukkoyksikköinä Suomenlahden laivasto, Suomenlinnan Rannikkorykmentti SlRR ja Hangon Rannikkopatteristo HanRPsto. Joukko-osastona toiminut Kotkan rannikkoalue lakkautettiin 1. tammikuuta 2007, ja se liitettiin joukkoyksikkönä Suomenlahden meripuolustusalueeseen Kotkan rannikkopataljoonan nimellä.
Meripuolustusalueen kunniamarssi oli Suomenlahden marssi.
Laivastoaseman aikoina kokoonpanoon kuului myös torpedokoeasema ja merenmittaukseen erikoistunut yksikkö. Ennen aliupseerikoulu-nimitystä silloisen laivastoaseman joukkoyksikkö tunnettiin "Laivastokoulu"-nimellä (LaivK). Koulun johdossa toimi muun muassa komentajakapteeni Kari Aalto.
Koskela (Helsinki)
Koskela () on Helsingin 26. kaupunginosa, jossa on asukkaita noin 3 300. Sitä reunustavat Käpylä, Kumpula, Vanhakaupunki ja Oulunkylä. Helsingin piirijaossa Koskela lasketaan osaksi "Vanhankaupungin peruspiiriä".
Koskelan voidaan katsoa jakautuvan kahteen alueeseen: pienen luonnontilassa olevan kaistaleen pohjoispuoliseen omakotitaloalueeseen ja eteläpuoliseen kerrostaloalueeseen. Koskelassa on mm. vanhainkoti, kaksi lastenkotia, koulu, päiväkoti, nuorisotalo, keskuspesula (purettu 2012) ja Koskelan vanhustenkeskus. Kaupunkikuvaan kuuluvat varikot Koskelan bussi- ja raitiovaunuvarikko eivät kuulu Koskelaan nimistään huolimatta. Puu-Koskelassa kadut on nimetty uusmaalaisten kuntien mukaan.
Vanhaankaupunkiin vuonna 1550 perustettu Helsingin kaupunki perustettiin Koskelan kylään. Nimensä (Forsby) kylä oli saanut Vantaan­joen suulla pauhaavasta Vanhan­kaupungin­koskesta. Samaisesta koskesta juontuu myös Helsingin ruotsin­kielisessä nimessä (Helsing­fors) esiintyvä sana "fors" (koski).
Ennen 1990-luvun alun lamaa Koskelassa oli useita kioskeja ja kauppoja. Laman jälkeen näistä jäi jäljelle enää yksi keskellä kerrostaloaluetta nuorisotalon vieressä sijaitseva Alepa-kauppa. Kerrostaloalueella on muun muassa HKL:n henkilöstön työsuhdeasuntoja, kaupungin vuokra-asuntoja, opiskelija-asuntoloita, invalidien asuntoja ja vanhusten asuntoja. 1990-luvun puolivälin jälkeen aloitetut rakennusten pintaremontit ovat muuttaneet alueen kasvoja huomattavasti.
Koskelassa sijaitsee bussilinjan 55 päätepysäkki, minkä lisäksi Koskelaa palvelevat Koskelantietä ajavat linjat 57, 518 ja 848 sekä Käpyläntietä ja Oulunkyläntietä liikennöivät linjat 52 ja 65. Lahdenväylän liikennekäytävän linjat kulkevat Koskelassa, mutta ohittavat asuinalueet noin kilometrin etäisyydellä. Sekä Käpylän että Oulunkylän lähijuna-asemille on Koskelan runsasväkisemmältä kerrostaloalueelta hieman yli kilometrin matka.
Koskelan vanhustenkeskus eli entinen Koskelan sairaala on saanut alkunsa vuonna 1912 perustetusta Forsbyn vaivaistalosta ja työlaitoksesta, joka myöhemmin muutettiin Helsingin kaupungin kunnalliskodiksi. Vuonna 1957 siitä tuli "Koskelan sairaskoti", myöhemmin Koskelan sairaala.
Sairaalan alueella on toiminut myös vuonna 1971 perustettu "Käpylän terveysasema", joka aluksi toimi kahdessa tavallisessa asuinhuoneistossa osoitteessa Käpyläntie 12. Kesällä 1983 terveysasema muutti uuteen osoitteeseen, Käpyläntien ja Kullervonkadun kulmaan.
Kriegsmarine
Kriegsmarine () oli Saksan asevoimien meripuolustuksesta vastannut puolustushaara, joka perustettiin toukokuussa 1935 suoritetun kansallisten asevoimien uudelleenorganisoinnin yhteydessä. Laivaston perustaminen rikkoi ensimmäisen maailmansodan rauhansopimuksen Saksalle asettamia rajoituksia. Sen edeltäjä oli Weimarin tasavallan aikainen laivasto Reichsmarine.
Kriegsmarine koostui yksittäisistä isommista laivoista, useampia laivoja sisältävistä laivasto-osastoista ja erilaisista maalla sijaitsevista huoltosatamista ja muusta kalustosta. Toisen maailmansodan aikana Kriegsmarinessa palveli yhteensä 1,5 miljoonaa sotilasta ja sen menetykset sodan aikana olivat 65 000 kuollutta, 105 000 kadonnutta ja 21 000 haavoittunutta.
Kriegsmarinen pääalukset olivat taistelulaivat "Bismarck" ja "Tirpitz", ”taskutaistelulaivat” "Lützow", "Admiral Scheer" ja "Admiral Graf Spee", taisteluristeilijät "Scharnhorst" ja "Gneisenau", kolme raskasta risteilijää, kuusi kevyttä risteilijää, sukellusveneet ja muut pienemmät alukset. Kahta ensimmäisen maailmansodan aikaista taistelulaivaa käytettiin pääasiassa koulutukseen.
Taistelulaivat olivat kooltaan ja tulivoimaltaan verrattavissa Ison-Britannian kuninkaallisen laivaston suurimpiin aluksiin, mutta kuninkaallisen laivaston valtava toimintakapasiteetti ja alusten lukumäärä ylittivät Kriegsmarinen koon monin verroin. "Bismarck" ja "Tirpitz" olivat bruttovetoisuudeltaan yli 50 000 tonnia ja aseistuksena niissä oli kahdeksan 380 mm tykkiä.Muita merkittäviä taisteluita olivat "Admiral Graf Speen" tuho Río de la Platalla ja Taistelu Atlantista. Pienempiin yhteenottoihin kuuluivat "HMS Royal Oakin", "Bismarckin" ja "HMS Hoodin" upotukset.
Ylin sodanjohto ei juurikaan arvostanut merivoimien toimintakykyä, ja se taistelikin liittoutuneiden suurta ylivoimaa vastaan. Sodan loppupuolella vihollisen ilmavoimat olivat nujertaneet suurimman osan sen yksiköistä, mutta pienemmät alukset operoivat aina sodan viimeisiin hetkiin saakka.
Kriegsmarinen olemassaolon aikana sen kolme komentajaa ("Oberbefehlshaber des Marine") olivat:Yhteensä 51 hävittäjää suunniteltu, joista ainoastaan 40 saatiin sodan aikana palveluskäyttöön. Lisäksi palveluskäytössä oli kolme sotasaalisalusta:
Vuonna 1936 Kriegsmarine ryhtyi rakentamaan Saksan ensimmäistä lentotukialusta Graf Zeppeliniä, mutta sen rakennustyöt keskeytettiin myöhemmin.
Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue
Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue ( , lyh. NSDAP), joka nykyisin tunnetaan puhekielessä yleisimmin natsipuolueena, oli Saksan valtakunnan johtava puolue vuosina 1933–1945. Keskeinen henkilö puolueen nousussa oli valtakunnankansleriksi noussut Adolf Hitler. Puolueen virallinen ideologia oli kansallissosialismi.
Kansallissosialistisen puolueen valtakausi kesti valtaannoususta 1933 aina kansallissosialistisen Saksan luhistumiseen 1945. Tuolloin puolue julistettiin rikolliseksi organisaatioksi ja lakkautettiin. Puolueen kiinnisaadut johtajat tuomittiin Nürnbergin oikeudenkäynnissä rikoksista ihmiskuntaa ja rauhaa vastaan.
Puolueen edeltäjä DAP ("Deutsche Arbeiterpartei") eli Saksan työväenpuolue perustettiin Münchenissä 1919 ja se oli yksi lukuisten muiden pienten ensimmäisen maailmansodan tappion nostattamien liikkeiden joukossa. Saksan armeijan palveluksessa ollut Hitler lähetettiin vakoilemaan puoluetta ja hän liittyi puolueeseen jäsennumerolla 55. Hitlerin jäsennumero muutettiin kuitenkin pian numeroksi 555, koska puolue halusi vaikuttaa suuremmalta kuin mitä se todellisuudessa oli. Myöhemmin Hitler ilmoitti olevansa ”puolueen 7. jäsen”, vaikka todellisuudessa hän oli DAP:n keskuskomitean 7. jäsen. Ensimmäisen suuren joukkokokouksen DAP järjesti Münchenin Hofbräuhaus-olutravintolassa 24. helmikuuta 1920, jolloin puolueen nimi muutettiin "Saksan kansallissosialistiseksi työväenpuolueeksi (NSDAP)" ja samalla hyväksyttiin puolueen "25 kohdan ohjelma", joka myöhemmin julistettiin muuttumattomaksi. Puolue jouduttiin perustamaan uudestaan 27. helmikuuta 1925, kun se oli julistettu epäonnistuneen oluttupavallankaappauksen jälkeen laittomaksi 1923. Kapinassa varhaisten kansallissosialistien vereen tahriutunut lippu tuli sittemmin puolueen pyhimmäksi esineeksi, ja sen kosketuksella siunattiin kaikki puolueen liput.
Aluksi kansallissosialistien poliittinen menestys oli heikkoa, mutta vuoden 1930 vaaleissa kansansuosio kääntyi nousuun. NSDAP toimi eräänlaisena protestipuolueena, joka keräsi ääniä taloudellisen laman ja Weimarin tasavallan poliittisen kyvyttömyyden vuoksi. Apuna vallantavoittelussa toimi myös puolueen yksityinen armeija, Sturmabteilung (lyh. SA). Vuoden 1932 vaaleissa kansallissosialisteista tuli suurin puolue Saksan valtiopäivillä (), ja presidentti Paul von Hindenburg nimitti Hitlerin valta­kunnan­kansleriksi 30. tammikuuta vuonna 1933.
Tämän jälkeen valtiopäivät hajotettiin ja järjestettiin uudet, epädemokraattiset valtio­päivä­vaalit, joissa kansallissosialistit saivat noin 44 % kannatuksen. Vasemmisto oli suurelta osin suljettu vaalien ulkopuolelle. Uudet valtiopäivät säätivät hallitukselle neljäksi vuodeksi 1933–1937 valtalain, jonka mukaan hallitus pystyi säätämään lakeja ilman valtiopäiviä. Laki uusittiin 1937 ja 1941. Lopulta 26. huhtikuuta 1942 säädettiin laki, jonka mukaan kaikki valta kuuluu Saksan johtajalle Adolf Hitlerille. Vuoden 1933 vaalien jälkeen ensin kiellettiin Saksan kommunistinen puolue, sitten sosiaalidemokraatit, ja tämän jälkeen myös muut puolueet hajosivat. Kesällä 1933 hyväksyttiin laki, jonka mukaan NSDAP oli Saksan ainoa puolue.
Oulun seutukunta
Oulun seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu seitsemän kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 171. seutukunnan alueella oli asukkaita yhteensä .Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Heer (Wehrmacht)
Heer () oli natsi-Saksan armeijan maavoimien nimi.
Heer muodostettiin, kun Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue uudelleenorganisoi Reichswehrin Wehrmachtiksi, jota rajoittivat ensimmäisen maailmansodan rauhanteossa solmitut Versailles’n rauhansopimuksen pykälät. Ennen vuotta 1935 maavoimista käytettiin nimitystä "Reichsheer".
Sodanaikaiseen Heeriin kuului satoja divisioonia, kymmenittäin armeijaryhmiä ja tuhansia pienempiä joukkoyksiköitä. Vuosien 1935–1945 välisenä aikana Heerissä palveli 13 miljoonaa henkilöä. Tappiot toisessa maailmansodassa olivat 1,6 miljoonaa kaatunutta ja yli 4,1 miljoonaa haavoittunutta.
Myös toisen maailmansodan jälkeen perustetun Bundeswehrin maavoimia kutsutaan Heeriksi.
Heerin komentajat:
Hitler-Jugend
Hitler-Jugend (, lyhenne HJ) oli Saksan kansallissosialistisen puolueen perustama nuoriso-organisaatio, jonka tehtävänä oli kouluttaa saksalaista nuorisoa kansallissosialistiseen ideologiaan sopivaksi. Järjestö korosti sotilaallisuutta, terveitä elämäntapoja ja tottelevaisuutta.
Hitler-Jugendin juuret olivat "Jugendbund der NSDAP":ssa (NSDAP:n nuorisoliitto), joka perustettiin maaliskuussa 1922 ja kokoontui ensi kertaa saman vuoden toukokuussa. Se oli tarkoitettu ainoastaan 14–18-vuotiaille pojille, joista 14–16-vuotiaat järjestäytyivät "Jungmannschafteniin" ja vanhemmat "Jungsturm Adolf Hitleriin". Organisaatiota valvoi SA ja sitä johti aluksi Adolf Lenk.
JdN romahti oluttupavallankaappauksen epäonnistuttua ja Adolf Hitlerin jouduttua vankilaan. Tilalle perustettiin muita korvaavia nuorisoryhmiä kuten "Grossdeutsche Jugendbewegung" ja "Schilljugend". Edellä mainittu nimettiin vuonna 1926 Hitler-Jugendiksi.
Vuonna 1928 Hitler-Jugendiin perustettiin oma ryhmä 10–14-vuotiaille pojille, jota alkuun kutsuttiin "Deutsch Knabenschaftiksi", sittemmin nimellä "Deutsche Jungvolk in der Hitler-Jugend". Tytöille perustettiin myös oma osastonsa 1929, jota kutsuttiin alkuun nimellä "Schwesternschaft der Hitler-Jugend" ja vuodesta 1930 "Bund Deutscher Mädeliksi". Staatsjugend oli nuorten järjestöjen yläjärjestö.
Vuonna 1931 perustettiin uusi virka, "Reichsjugendführer" (valtakunnannuorisojohtaja), johon nimitettiin Baldur von Schirach, jonka alaisuuteen Hitler-Jugend asetettiin. 
Toukokuussa 1932 Hitler-Jugend erotettiin SA:n komennosta, mutta Weimarin tasavallan hallinto kielsi kesäkuussa molempien ryhmittymien toiminnan.
Kun kansallissosialistit nousivat valtaan, muut oikeistolaiset nuorisoryhmät sulautettiin Hitler-Jugendiin. Vuodesta 1936 kaikki muut nuorisoryhmät olivat kiellettyjä. Hitler-Jugendin jäsenyydestä tehtiin vuonna 1936 pakollinen koko nuorisolle. Vuonna 1941 pakollisuuden ikäraja laskettiin kymmeneen vuoteen.
Toisen maailmansodan aikana ryhmittymä teki asevoimiin kutsuttujen miesten töitä, miehitti ilmapuolustusta ja koulutti sotilaita armeijaan ja SS:ään. Liittoutuneiden joukkojen tunkeutuessa sodan lopussa Saksaan Hitler-Jugendin riveistä värvättiin lisäjoukkoja yhä nuorempien joukosta. Berliinin taistelussa jo suurin osa saksalaisista joukoista koostui Hitler-Jugendista.
Sodan päätyttyä Hitler-Jugend lakkautettiin. Silloisen Hitler-Jugendin jäsenyys on kuitenkin ollut pakollisesta luonteestaan huolimatta raskas taakka monelle siihen kuuluneelle saksalaiselle. Kuuluisimpia Hitler-Jugendin jäseniä ovat entinen liittokansleri Helmut Kohl ja paavi Benedictus XVI.
Suomessa oikeistoradikaali Lapuan liikettä ja IKL:ttä myötäilyt poliittinen nuorisojärjestö sinimustat otti vaikutteita Italian fasistien lisäksi myös Saksan kansallissosialisteilta. Kulttuurisuhteita pidettiin yllä etenkin Saksan Hitler-Jugendin kanssa, jolta otettiin runsaasti vaikutteita.
Werwolf
Werwolf (”Ihmissusi”) oli natsien 1944 luoma suunnitelma vastarintayksiköstä, joka jatkaisi taistelua miehittäjiä vastaan mahdollisen tappion tullessa.
Werwolfin toimintataktiikka lainattiin neuvostopartisaaneilta. Werwolf-yksiköiden suunniteltuna tehtävänä olisi harjoittaa sabotaasia, salamurhia ja muuta häirintää vihollisen miehittämillä alueilla. Tähän tarkoitukseen suunniteltiin mielikuvituksellisia räjähteitä ja aseita. Taistelijat oli tarkoitus kouluttaa toimimaan kuin erikoisjoukot kuristuslankoineen ja vaimennettuine aseineen. Jäsenet värvättiin lähinnä Hitler-Jugendin joukosta.
Tunnukseksi ryhmittymä sai erään hakaristiä edeltäneistä natsitunnuksista, Susikoukun jota muun muassa hollantilaiset natsit käyttivät loppuun asti kunniamerkeissään ja vyönsoljissa.
Sodan jälkeen Werwolfin toiminta oli varsin aikaansaamatonta, lukuun ottamatta muutamaa salamurhaa ja siviiliväestön pelottelua. Suurin osa piilotettuihin bunkkereihin sijoitetuista Hitler-Jugendin jäsenistä antautui liittoutuneille heti mahdollisuuden tultua.
Vaduzin linna
Vaduzin linna on Liechtensteinin ruhtinasperheen vakituinen asumus ja ruhtinaskunnan pääkaupungin Vaduzin tunnetuin maamerkki. Ensimmäiset maininnat siitä ovat vuodelta 1322, mutta linnoituksen vanhimpien osien arvellaan olevan 1100-luvulta ja asuinosan vuodelta 1287. Keskiaikaista linnoitusta on laajennettu 1500- ja 1600-luvuilla.
Linnan vanhin osa on sen itäinen torni ja muut itäpuolella sijaitsevat rakennelmat, jotka on rakennettu 1100-luvulla. Torni on 12 metriä leveä ja 13 metriä korkea. Alkuperäinen sisäänkäynti on 11 metrin korkeudessa.
Svaabilaissodassa 1499 sveitsiläiset polttivat Vaduzin linnan. Pyöreää tornia rakennettiin vuodesta 1529 vuoteen 1532. Linnan länsiosaa laajensi kreivi Kaspar von Hohenems (1613–1640).
Vuodesta 1712 Vaduzin linna on ollut Liechtensteinin ruhtinaiden omaisuutta. Ruhtinas Johann II kunnostutti linnaa vuodesta 1905 vuoteen 1912. Myöhemmin ruhtinas Franz Josef II muutti sen asunnokseen ja 1938 teki siitä Liechtensteinin ruhtinaiden vakituisen asumuksen.
Vaduzin linna ei ole yleisölle avoinna, mutta sitä voi ihailla ulkopuolelta.
Liechtensteinin ruhtinas
Liechtensteinin ruhtinas on Liechtensteinin ruhtinaskunnan valtionpäämies.
Liechtensteinin perustuslain 8. artiklan mukaan ruhtinas edustaa valtiota ulkomailla ja huolehtii maan ulkosuhteista. Kansainväliset sopimukset, joiden mukaan valtion aluetta tai muuta omaisuutta on luovutettava, valtion riippumattomuuteen kosketaan, kansalaisvapauksia rajoitetaan tai maalle asetetaan uusia rajoituksia vaativat maapäivien (parlamentin) suostumuksen sekä hallituksen ja valtionpäämiehen (ruhtinaan) hyväksynnän. Asioista, jotka vaativat maapäivien hyväksynnän, voidaan järjestää myös kansanäänestys.
Liechtensteinin ruhtinas vaikuttaa lainsäädännölliseen prosessiin oikeudellaan tehdä hallitukselle aloite ja oikeudellaan määrätä rangaistuksia, joiden pätevyys riippuu rangaistuksen laadusta.
Hallitsevalla ruhtinaalla on oikeus julistaa ruhtinaallisia määräyksiä, joilla hän esimerkiksi avaa maapäivät. Hätätilamääräyksillä ruhtinas voi ryhtyä kiireellisiin toimenpiteisiin turvatakseen valtion turvallisuuden ja hyvinvoinnin ilman maapäivien osallistumista, mutta pääministerin hyväksynnällä.
Vuoden alussa Liechtensteinin ruhtinas avaa maapäivät ja vuoden lopussa päättää ne. Ruhtinas voi myös keskeyttää maapäivät keskellä vuotta enintään kolmeksi kuukaudeksi kerrallaan. Hänellä on myös oikeus hajottaa maapäivät hyvästä syystä. Ruhtinas voi myös erottaa hallituksen.
Maapäivien esityksestä hallitseva ruhtinas myös nimittää hallituksen, hovioikeuden, tuomioistuimen ja korkeimman oikeuden tuomarit sekä perustuslaillisen ja hallinto-oikeuden presidentit ja varapresidentit.
Hallitsevalla ruhtinaalla on myös oikeus armahtaa vankeja sekä lieventää heidän rangaistuksiaan. Hänellä on myös oikeus yleisiin armahduksiin eli kumota aloitettuja tutkimuksia. Kaikki tuomiovalta on tuomareilla, jotka toimivat ruhtinaan nimissä ja ovat vastuussa teoistaan suoraan ruhtinaalle. Kaikki tuomiot Liechtensteinissa langetetaan ruhtinaan nimissä.
Vesilisko
Vesilisko (uusi nimiehdotus manteri, "Lissotriton vulgaris", ent. "Triturus vulgaris") on vesiliskojen heimoon kuuluva sammakkoeläin. Se on yksi viidestä Suomessa elävästä sammakkoeläinlajista.
Vesiliskolla on rupiliskoon verrattuna sileä iho. Laji on päältä vihertävän ruskea ja vatsapuolelta oranssinkeltainen. Vatsapuolella on mustia pyöreitä täpliä. Häntä muodostaa lähes puolet pituudesta. Suomessa tavattavat vesiliskot ovat täysikasvuisina korkeintaan 10 senttimetriä pitkiä.
Kutuaikaan koiraan päähän ilmestyy juovia ja selkään laajoja tummia laikkuja. Takajalkojen varpaisiin muodostuu räpylät. Selkäharja jatkuu yhtenäisenä pyrstössä ja hännässä on vaaleansininen juova.
Vesiliskoja tavataan lähes koko Keski- ja Pohjois-Euroopassa sekä Aasian länsiosissa. Valtaosa Suomen vesiliskoista elää maan eteläosissa.
Vesiliskot elävät yleensä maalla, mutta lisääntymisaikana ne elävät vedessä. Niiden elinympäristöjä ovat erilaiset rehevät vesistöt kuten lammet ja ojat, mutta myös pellonreunat ja puutarhat kelpaavat usein niille. Parhaiten ne viihtyvät matalissa virtaamattomissa vesissä. Vesiliskot karttavat suoraa auringonvaloa, mutta toisaalta eivät viihdy myöskään täysin varjossa. Talvella vesilisko on horroksessa.
Vesiliskot lisääntyvät toukokuussa. Kosiotanssin jälkeen uros pudottaa siittiöpaketin, jonka naaras poimii omaan viemärisuoleensa. Naaras munii ja kiinnittää munat vesikasveihin tai kiviin, minkä jälkeen 2–3 viikon päästä nuijapäät kuoriutuvat. Aluksi nuijapäät hengittävät ulkokiduksilla, mutta kidukset surkastuvat, kun keuhkot kehittyvät. Tämän jälkeen myös jalat kasvavat, ja vesiliskosta tulee kykeneväinen elämään myös maalla. Nuijapäät eivät muistuta mitenkään sammakon nuijapäitä, toisaalta eivät myöskään lainkaan aikuista vesiliskoa, ainakaan varhaisvaiheissa. Isoissa hiidenkirnuissa ja metsälammissa voi tavata paljonkin toukkia.
Vesiliskot ovat lihansyöjiä. Ne saalistavat erilaisia hyönteisiä ja muita suuhun sopivia selkärangattomia otuksia. Vedessä ne löytävät saaliinsa liikkeen ja hajun perusteella ja iskevätkin kiinni lähes kaikkeen liikkuvaan.
Andrew Wiles
Sir Andrew Wiles (s. 11. huhtikuuta 1953) on brittiläinen Yhdysvalloissa vaikuttava matemaatikko, jonka suurin saavutus on Fermat'n suuren lauseen todistus.
Wiles etsi ratkaisua seitsemän vuotta ja vihdoin esitti todistuksen Isaac Newton Instituten järjestämässä kongressissa 23. kesäkuuta 1993. Asiantuntijat, jotka tarkistivat Wilesin käsikirjoituksen, löysivät todistuksesta virheen elokuussa 1993. Wiles sulkeutui taloonsa 14 kuukaudeksi ja sai lopulta virheen korjattua syyskuussa 1994. Fermat'n lauseesta oli jo todistettu osia, joten Wilesin tarvitsi todistaa se vain lauseen parittomille alkulukueksponenteille. Todistus pohjautui keksinnöille, joita ei ollut vielä Fermat'n aikana. Kaksi todistukseen liittyvää tutkimusta julkaistiin Annals of Mathematics -lehdessä toukokuussa 1995. Todistus oli lopullisesti ja virallisesti hyväksytty, ja yli 350 vuotta aikaisemmin esitetty ongelma ratkaistu.
Norjan tiedeakatemia myönsi Fermat’n suuren lauseen ratkaisusta Wilesille Abelin palkinnon vuonna 2016.
TSS-oikeudet
Taloudelliset, sosiaaliset ja sivistykselliset oikeudet viittaavat sellaisiin oikeuksiin kuin oikeus asuntoon, terveydenhuoltoon, minimitoimeentulon takaavaan tulotasoon, oikeudenmukaisiin työoloihin ja palkkaan, sekä vähintään peruskoulutukseen, ja oikeuteen päästä osalliseksi tiedosta ja kulttuurista.
Taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus on toinen YK:n keskeinen ihmisoikeussopimus kansalais- ja poliittisia (KP) oikeuksia koskevan ihmisoikeussopimuksen lisäksi. Suomi on ratifioinut sopimuksen 1975.
Paluukanava
Mobiilipaluukanava on käytännössä sitä, että katsojan tekemät valinnat tai toiminnot palautuvat palveluntarjoajalta lähettäjälle matkapuhelinverkon kautta. Nykyiset vakiintuneet paluukanavan liityntätavat ovat kiinteän puhelinverkon modeemi tai kaapelimodeemi. 
Tarjolla olevissa päätelaitteissa ei olekaan tarpeeksi otettu huomioon matkapuhelinverkkojen kehitystä ja yleistymistä. Päätelaitteista on puuttunut mobiilipaluuyhteys, vaikka sen voi olettaa olevan jokaisella. Sen sijaan kiinteän verkon puhelinliittymä ei ole enää itsestäänselvyys.
GSM–matkapuhelinliittymää ei ainakaan toistaiseksi olla yhdistämässä digisovittimiin. Syynä tähän ovat GSM-puhelinten aiheuttamat häiriöt muissa laitteissa. Häiriöttömän yhteyden vähimmäisvaatimus olisi sijoittaa päätelaitteen GSM-osan antenni muutaman metrin etäisyydelle digisovittimesta. Yhteys on mahdollista toteuttaa ilman häiriöitä myös langattomasti esimerkiksi Bluetoothin avulla. Tämä vaihtoehto onkin ilmeisempi, sillä matkapuhelimissa on valmiina paluuyhteyden vaatimat tunnistus- ja laskutustoiminnot. Yhteys matkapuhelimesta palveluntarjoajalle tapahtuisi tällä hetkellä esimerkiksi GPRS:n avulla, mutta EDGE:n tuleminen tarkoittaa nopeampia yhteyksiä ja luultavasti sen johdosta myös mobiilipaluukanavan toteutumisen vauhdittumista. Tällä hetkellä ainakin Nokian Medimaster -digivastaanottimessa on olemassa Bluetooth-ominaisuus kuvien katseluun.
Mobiilipaluukanava mahdollistaa siis mobiili-digi-tv:n, joka tuo vuorovaikutteisen digitaalisen television vaikka veneeseen, autoon tai junaan. Tosin on todettava, että nykyisellä tekniikalla lähetystä voidaan jakaa ”jopa” yli sadan kilometrin tuntinopeudella liikkuvaan laitteeseen, eli vauhti ei riitä vielä esimerkiksi VR:n Pendolino- tai IC-juniin.
Realistisin toteutus mobiili-TV:stä tunnetaan nimellä DVB-H eli Digital Video Broadcasting - Handheld. Suomessa on pääkaupunkiseudulla pilotoitu järjestelmää. (http://www.finnishmobiletv.com/)
Matti Yrjänä Joensuu
Matti Yrjänä Joensuu () oli Suomen arvostetuimpia rikoskirjailijoita. Joensuun tuotanto käsittää . Hänelle myönnettiin Valtion kirjallisuuspalkinto vuonna 1982, Vuoden johtolanka -palkinto vuosina 1985, 1994 ja 2004, ja hän oli kaksi kertaa Finlandia-ehdokkaana. Joensuun teoksia on käännetty noin .
Joensuun romaanien päähenkilö, vanhempi konstaapeli Timo Harjunpää, on sympaattinen henkilöhahmo, joka suhtautuu yhtä inhimillisesti työssään kohtaamiinsa rikollisiin kuin perheeseensä. Joensuu kuvaa myös henkilöittensä ajatusmaailmaa. Sukunimen Harjunpää kirjailija lainasi vuonna 1966 virkatehtävässä kuolleelta konstaapeli Reino Harjunpäältä.
Kirjailija-toimittaja Jarkko Sipilä on kehunut etenkin Matti Yrjänä Joensuun kykyä kuvata tapahtumia, tilanteita ja tunnelmia.
Joensuu valmistui poliisiksi vuonna 1973 ja toimi rikostutkijana Helsingin poliisilaitoksen väkivaltatoimistossa sekä päivystävänä ylikonstaapelina, kunnes hän jäi eläkkeelle vuonna 2006.
Vuosina 1976–1986 Joensuulta ilmestyi runsaasti kirjoja, noin yksi vuodessa. Yhtä lukuun ottamatta kirjojen päähenkilö oli Timo Harjunpää. Sitten julkaisutahti harveni. 1990-luvulla ilmestyi vain yksi Harjunpää-kirja.
Vuosikymmenen tauon jälkeen Joensuu julkaisi vuonna 2003 romaanin "Harjunpää ja pahan pappi", joka kuvaa harhaluulojen vallassa satunnaisia uhreja Helsingin metron alle tyrkkivän Markus Luukas Paavali Heinon tapausta. Viimeinen Harjunpää-romaani, "Harjunpää ja rautahuone", ilmestyi syyskuussa 2010. Teoksen jatko-osa jäi kirjailijalta tiettävästi kesken. Joensuu kuoli sairauskohtaukseen 63-vuotiaana joulukuussa 2011.
Eläkkeelle jäätyään Joensuu muutti Valkeakoskelle. Helsingissä häntä häiritsivät monet muistot ikävistä rikoksista, joita hän oli selvittänyt aikoinaan. Hänen viimeisiä vuosiaan leimasi erakoituminen.
Joensuulla oli kolme tytärtä, joista yksi on juontaja Anu Harkki.
Luettelo valtioista asevelvollisuuden mukaan
Tämä on luettelo valtioista asevelvollisuuden mukaan. Euroopassa asevelvollisuudesta on kylmän sodan jälkeen pikkuhiljaa luovuttu, vuonna 1990 sitä vielä käytti 23 EU:n 27:stä jäsenmaasta, nykyään nimellisesti enää viisi; Suomi, Tanska, Viro, Itävalta ja Kreikka. Näistä Itävallassa ja Tanskassa ei kuitenkaan ole käytännössä asevelvollisuutta, sillä kieltäytyjiä ei rangaista. Muissakin asevelvollisuutta yläpitävistä maista velvollisuuden tulevaisuudesta käydään keskustelua.
Tässä yhteenvedossa on mukana 195 maata
Asevelvollisuus on nykyisin käytössä seuraavissa valtioissa:
Logoterapia
Logoterapia on wieniläisen neurologin ja psykiatrin Viktor E. Franklin (1905–1997) kehittämää henkistä, tarkoituskeskeistä psykologiaa ja filosofiaa. Etuliite logo tulee kreikan kielen sanasta logos, joka viittaa sekä henkeen (henkiseen) että tarkoitukseen. Näkemyksen taustalla on laaja-alainen filosofis-teoreettinen oppirakennelma, jolloin terapia-sanaa tulkitaan laaja-alaisesti.
Franklin mukaan todellisen ihmisyyden ydin on kyky suuntautua itsensä ulkopuolelle. Logoterapian perustana on oletus, että elämällä on aina tarkoitus. Näkemyksen mukaan ihminen tavoittelee elämäntarkoitusta, jonka voisi toiminnallaan toteuttaa tai jota voisi edistää (toiminnan tie ihmisten tai yhteisen hyvän puolesta). Toinen vaihtoehto on, että ihminen omistautuu antoisiin, syviin elämyksiin esimerkiksi luonnosta, taiteesta tai toisesta ihmisestä (yhteys itsensä ulkopuolelle). Kanssaihminen, jota ihminen voi rakastaa, voi tarjota tien elämäntarkoituksen täyttämiseen. Kolmas mahdollisuus on elämän tarkoituksen täyttäminen valitsemalla arvokas suhtautuminen toivottomalta tuntuvaan tilanteeseen. Tällöinkin ihminen voi valita asennoitumistavan tilanteeseen.
Logoterapia luetaan kuuluvaksi humanistisen psykologian piiriin ja sitä pidetään kolmantena wieniläisenä psykoterapian koulukuntana. Siinä missä Sigmund Freud näki ihmisten ongelmaksi seksuaalisen turhautumisen (psykoanalyysi), Alfred Adler alemmuudentunteen (individuaalipsykologia), näki Frankl ihmisten suurimmaksi ongelmaksi elämän mielettömäksi kokemisen eli eksistentiaalisen ahdistuksen. Logoterapian mukaan olemassaolon tyhjyyteen on syynä se, ettei ihminen tiedä, mitä hän haluaa. Vaistot (jotka ihmiseltä puuttuvat) eivät sano, mitä ihmisen on pakko tehdä, eivätkä traditiot kerro, mitä hänen kuuluu tehdä. Tämä johtaa siihen, että ihminen haluaa sitä, mitä muutkin tai sitä mitä muut häneltä haluavat.
Terapia-nimityksestä huolimatta ei ole varsinaista rajattua "logoterapiatekniikkaa" (vrt. psykoanalyysi tai kognitiivinen psykoterapia), vaan logoterapeutti käyttää parhaaksi katsomiaan tekniikoita. Logoterapia ei ole myöskään vain psykoterapiaa, vaan laajempi filosofinen ajattelumalli. Siksi logoterapiaa voidaan soveltaa miltei kaikilla elämänalueilla. Sitä on Suomessakin sovellettu esimerkiksi kasvatukseen, opetukseen, lastensuojeluun, henkilöstöhallintoon, työyhteisöjen kehittämiseen ja johtamiseen sekä vanhustyöhön ja sosiaali-ja terveydenhuollon eri ammatteihin. Lähestyminen tukee ihmisenä olemista ja siihen liittyvien ongelmien tarkoituskeskeistä ratkaisemista tässä ajassa. Logoterapia painottuu siihen, mitä hyvää ja ehjää vielä on jäljellä, minkä varaan voi rakentaa tulevaisuutta.
Logoterapian ihmiskuva on kolmiulotteinen. Fyysisen ja psyykkissosiaalisen ulottuvuuden lisäksi ihmisellä on henkinen ulottuvuus. Henkiseen ulottuvuuteen liityvät muun muassa vapaus ts.vapaa tahto ja vastuu, aito omatunto ja tahto tarkoitukseen ja tarkoituksen tahto.
Alastair Reynolds
Alastair Reynolds (s. 13. maaliskuuta 1966 Barry, Etelä-Wales) on walesilainen tieteiskirjailija. Hän on erikoistunut kovaan tieteiskirjallisuuteen ja avaruusoopperaan.
Reynolds oli kunniavieraana vuoden 2009 Finnconissa Helsingissä.
Hänen toinen kirjansa Kuilukaupunki ("Chasm City") voitti 2002 BSFA-palkinnon.
Novelli "Weather" voitti Seiun-palkinnon 2008.
Novelli "The Fixation" voitti Sidewise-palkinnon 2010.
Java ME
Java Platform, Micro Edition eli Java ME (edelliseltä nimeltään J2ME) on Sun Microsystemsin kehittämän Java-teknologian kevyehkö sovellusympäristö, joka on tarkoitettu sulautettujen ja ominaisuuksiltaan rajoitettujen laitteiden ohjelmointiin. Java SE -alustaan verrattuna yksi ohjelmoijan näkökulmasta merkittävimmistä eroista on Java ME:n rajoittuneemmat luokkakirjastot. Java ME on muutenkin supistettu pitäen mielessä resurssien rajoittuneisuus, joten esimerkiksi matkapuhelimien pelejä ohjelmoitaessa otetaan huomioon näytön ja näppäimistön rajoitukset.
Java ME on jaettu laitteiden suhteen kahteen konfiguraatioon. CDC () on tarkoitettu verkkoon kytketyille laitteille, kuten jääkaapeille, televisioille, kommunikaattoreille. CLDC ({7k-en|Connected, Limited Device Configuration}}) on tarkoitettu vielä rajoittuneemmille laitteille, kuten matkapuhelimille, kämmenmikroille jne.
Eräs huomionarvoinen seikka on, että CLDC 1.0 ei vaadi laitteistolta tukea liukuluvuille. CLDC 1.1 tuo kuitenkin ne ohjelmoijan käyttöön.
Java ME tukee niin kutsuttuja profiileja, joilla mahdollistetaan ohjelmointi tietynlaisille laitteille niin, että ne toimivat kaikissa kyseisen profiilin alaisissa laitteissa. Tällaisia profiileja ovat esimerkiksi MIDP (), jota käytettäessä sovellukset ovat teoriassa ajettavissa kaikissa sitä tukevissa matkapuhelimissa.Useissa Nokian puhelimissa on käytetty MIDP-profiiliversioita 2.0 ja 2.1.
Java ME -sovellukset (kuten Java SE) vaativat toimiakseen virtuaalikoneen. KVM (Kilo Virtual Machine) on Sunin virtuaalikone CLDC:n ja MIDP:n alle. KVM on kooltaan erittäin pieni, alle 100 kilotavun kokoinen virtuaalikone, ja siksi omiaan juuri Java ME:n kanssa käytettäväksi. Nimenomaan pienen kokonsa vuoksi Sun antoi virtuaalikoneelleen "etuliitteen" Kilo.
Turvallisuus on Java ME:ssäkin tärkeä asia. Vaikka Java SE sisältää hyvät turvaominaisuudet, ovat ne aivan liian raskaat Java ME:ssä käytettäviksi. Turvallisuusominaisuuksien pääpiirteisiin kuuluu niin sanottu "hiekkalaatikko", jossa ohjelmia ajetaan. Näin estetään ohjelmien pääsy tämän rajauksen ulkopuolisiin ominaisuuksiin, kuten esimerkiksi matkapuhelimissa GSM-koodekkiin. Tämän lisäksi kaikista suoritettavista luokista tarkistetaan, että ne ovat oikeaoppisesti toteutettuja. Sovellukset eivät voi myöskään viitata oman muistialueensa ulkopuolelle.
Ilma-alus
Ilma-alus on ilmakehässä lentävä kulkuneuvo. Yleisimpiä ilma-aluksia ovat lentokoneet, helikopterit, kuumailmapallot ja ilmalaivat. Jotkut niistä pysyvät ilmassa, koska ovat ilmaa kevyempiä (kuumailmapallot ja ilmalaivat), toisten nostovoima syntyy aerodynaamisesti ilman virratessa vaakasuoraan liikkuvan laitteen tai sen osien ohi.
Ilma-alus on on Suomessa määritelty ilmailulaissa (864/2014). Lain 2 §:n 1 momentin 6 kohdan mukaan ilma-alus on laite, ”jota kannattavat ilmakehässä muut ilman reaktiot kuin ilman reaktiot maan tai veden pintaa vastaan”. Määritelmä vastaa pitkälti kansainvälisen siviili-ilmailun yleissopimuksen (Chicagon yleissopimuksen) liitteissä käytettyä. Ilma-alukset jaetaan yleisesti "ilmaa kevyempiin" ja "ilmaa raskaampiin" ilma-aluksiin.
Satelliitit ja avaruusraketit eivät ole ilma-aluksia, koska ne liikkuvat ilmakehän ulkopuolella.
Maaefektialukset eli pintaliitäjät, jotka ”lentävät” veden pinnan yläpuolella niin kutsutun maavaikutuksen avustamana, ja ilmatyynyalukset eivät ole ilma-aluksia, vaan niitä koskevat merenkulkuun liittyvät säädökset.
Maailman suurin käyttöön päässyt lentokone on Antonov An-225. Se painaa 640 tonnia, on 84 m pitkä ja siipien kärkiväli on 88 metriä.
Nopein ilma-alustyyppi on avaruussukkula. Sen nopeus nousee 29 000 kilometriin tunnissa. Suihkukoneista nopein on SR-71 Blackbird 3418 km/h. 
Nopein sotilaskone oli Mikojan MiG-31. Nopeimmat matkustajakoneet olivat Tupolev Tu-144 ja Concorde.
Ilma-aluksen propulsio voi tulla potkurista, suihkumoottorista tai raketista.
Ilma-alusten tunnukset ilmaistaan kirjain- ja numerokoodilla, kuten esimerkiksi OH-CAA (moottorikone) tai OH-999 (purjelentokone), missä OH on Suomen maatunnus.
Maapallon lisäksi myös Venus-planeetan yläilmakehässä on lentänyt ilma-alus, tarkemmin sanottuna automaattinen vetypallo tai heliumpallo.
Aerostaatit pysyvät ilmassa, koska ovat ilmaa kevyempiä (kuumailmapallot ja ilmalaivat). On myös kapeampi määritelmä sanalle aerostaatti, jolloin se tarkoittaa vain kaapelilla / hihnalla maahan, laivaan tai meren pohjaan kiinnitettyä ilmaa kevyempää alusta, toiselta nimitykseltään kiintopallo. On myös kiintopallotyyppi, jossa on leijan kaltainen aerodynamiikka, jotta se pysyy tuulessa vakaampana. Näistä käytetään nimiä "helikite" tai "kytoon".
Piste (joukko-oppi)
Joukko-opissa piste on joukon alkio. Nimitystä käytetään varsinkin topologisten avaruuksien yhteydessä.
Jos "A" on jokin topologisen avaruuden "E" joukko, niin piste "x" on
Aksiomaattinen joukko-oppi
Aksiomaattinen joukko-oppi on toinen niistä osista, joihin joukko-oppi tavallisesti jaetaan. Toinen osista on naiivi joukko-oppi. Joukko-opin kehitti 1800-luvun lopulla saksalaisen matemaatikko Georg Cantor matematiikan haaraksi. Se on nykyisen matematiikan perustava osa.
Nykyisin eniten tutkittu ja käytetty joukko-opin aksiomaattinen järjestelmä on Zermelo-Fraenkelin aksioomat, lyhenne ZF. Usein aksioomien joukkoon lisätään myös valinta-aksiooma C, jolloin käytetään lyhennettä ZFC. Aksioomia on kymmenen:
Pilkku
Pilkku on typografinen välimerkki, jota käytetään useissa kirjoitetuissa kielissä erottimena.
Suomen kielessä pilkulla on monta tehtävää:Tietokoneissa , koodataan eri merkistöissä seuraaville arvoille:
Kaksoispiste
Kaksoispiste (:) on typografinen välimerkki, joka toimii erottimena useissa kirjoitetuissa kielissä.
Kaksoispiste kirjoitetaan tavallisesti kiinni edeltävään sanaan. Sillä on suomen kielessä seuraavat tehtävät:
Tietokoneissa : koodataan eri merkistöissä seuraaville arvoille:
Eläintiede
Eläintiede eli zoologia (kreik. "zoon", eläin; "logos", tieto) on eläinten rakennetta, toimintaa, kehitystä, suhteita, luokittelua ja eläimistöä käsittelevä tieteenala, jonka osa-alueita ovat esimerkiksi eläinekologia, eläinfysiologia sekä -anatomia ja etologia (eläinten käyttäytyminen). Eläintiede on biologian osa-alue, ja se on osaltaan läheisessä yhteydessä solubiologiaan, biokemiaan ja perinnöllisyystieteeseen.
Eri eläinryhmiin kohdistuvan tutkimuksen perusteella erotetaan myös alatieteitä, kuten esimerkiksi mammalogia (nisäkkäät), ornitologia (linnut), iktyologia (kalat), entomologia (hyönteiset) ja protozoologia (alkueläimet).
Tieteellisen eläinten tutkimisen varsinaisena perustajana pidetään Aristotelestä, joka keräsi eräiden aikaisempien kirjailijoiden tekemät hajanaiset eläimiä koskevat tiedot, liitti niihin omat monipuoliset havaintonsa ja muovasi näin saamansa aineiston yhtenäiseksi kokonaisuudeksi. Hän ei rajoittunut vain kuvailemaan eläinten ulkomuotoa, rakennetta ja elintapoja, vaan tutki myös lisääntymisilmiöitä ja sikiönkehitystä, loi pohjan vertailevalle anatomialle ja laati eräänlaisen eläinsysteemin.
Aristoteleen jälkeen ei vanhalla ajalla elänyt muuta huomattavaa eläintieteellistä kirjailijaa kuin Plinius vanhempi. Hän oli kuitenkin vain muiden kirjoitusten koostaja, joka ei aina osannut erottaa tosiasioita taruista. Keskiajan eläintieteellisistä kirjailijoista oli mainittavin Albertus Magnus, joka selitteli Aristoteleen eläintieteen ja luonnonfilosofian kirjoituksia ja koetti muokata niiden sisältöä sopusointuun kirkon oppien kanssa.
Puolipiste
Puolipiste (;) on välimerkki.
Puolipisteellä on suomen kielessä seuraavat tehtävät ja ominaisuudet:
Tietokoneissa ; koodataan eri merkistöissä seuraaville arvoille:Useissa ohjelmointikielissä puolipiste merkitsee lauseen päättymistä. Tällaisia kieliä ovat mm. C, C++,C#, PHP, Javascript ja Java. Joissain kielissä puolipistettä käytetään argumenttierottimena.
Fyysinen maantiede
Fyysinen maantiede on maantieteen ja luonnonmaantieteen osa-alue, joka joskus jaetaan luonnonmaantieteestä klimatologian, hydrogeologian ja geomorfologian yläkäsitteeksi. Se tutkii maan pinnanmuotoja ja muita luontoon liittyviä ilmiöitä ja niiden levinneisyyttä sekä vaikuttavia tekijöitä. Maantieteilijä voi tarkastella esimerkiksi tietyn alueen kallioperän, pinnanmuotojen, maalajien, kasvillisuuden ja eläimistön kannalta, sillä kyseiset tekijät vaikuttavat toisiinsa.
Poliitikko
Poliitikko on henkilö, joka on aktiivisesti mukana poliittisessa toiminnassa.
Länsimaisessa kielenkäytössä poliitikoksi kutsutaan tavallisesti henkilöä, joka hoitaa jotakin poliittista luottamustehtävää tai on pyrkimässä sellaiseen. Yleensä asiantuntijoita ja virkamiehiä ei lueta poliitikoiksi.
Suomessa ennen 1960-lukua esimerkiksi kansanedustajat olivat harvoin ammattipoliitikkoja; useimmiten he harjoittivat edustajantyönsä ohessa aikaisempaa ammattiaan. Yhteiskunnan monimutkaistuttua ja työmäärän lisääntyessä lähes kaikki valtakunnallisen tason poliitikot ovat nykyään täysipäiväisesti tehtävissään.
Max Weber erottelee "Politik als Beruf" -tekstissään täyspäiväiset poliitikot, kuten kansanedustajat ja ministerit, osa-aikaispoliitikoista, joita Suomessa olisivat kunnanvaltuutetut. Weberin näkemyksen mukaan myös kansalainen on vaaleissa äänestyspäätöstä harkitessaan ja äänestäessään osa-aikaispoliitikko. Weber erittelee poliitikot myös sen mukaan, elävätkö he "politiikalle" vai "politiikasta".
Sosiaalidarvinismi
Sosiaalidarvinismi on yhteiskunnallinen näkemys, jonka mukaan yhteiskunnan kehitys perustuu Charles Darwinin (1809–1882) oppeihin evoluutiosta ja luonnonvalinnasta kasvi- ja eläinkunnassa. Tällöin ihmisyhteisö ymmärretään taistelukenttänä ”olemassaolosta”, jossa vahvin alistaa luonnon lakien mukaisesti heikomman. Herbert Spencer oli sosiaalidarvinismin isä. Spencer kannatti liberalismia ja suhtautui epäilevästi yhteiskunnan ohjailuun.
Jouko Jokisalon mukaan sisäpolitiikassa sosiaalidarvinismi merkitsee tasa-arvon hylkäämistä ja yhteiskunnan autoritaaristen, ei-demokraattisten, rakenteiden oikeuttamista ”luonnonlakina”. Sosiaalidarvinismi suhtautuu erityisen suvaitsemattomasti yhteiskunnan vähäosaisiin kuten köyhiin, sairaisiin, työttömiin, vammautuneisiin ja vähävaraisiin. Sosiaalidarvinistinen ajattelu valmisti tietä Adolf Hitlerin valtaannousulle. Se myös loi aatteelliset perustelut rotuhygieniapolitiikalle natsi-Saksassa, johon kuului elinkelvottomina pidettyjen yksilöiden ja roturyhmien tuhoaminen. Ruotsalainen tutkija Lindqvist toteaakin: ”Darwinin jälkeen oli muodikasta todeta kansanmurhien olevan tulosta luonnollisesta valinnasta ja evoluutiosta.” Anarkisti Pjotr Kropotkin toteaa, että eläinkunnassa tapahtuva molemminpuolinen yhteistyö luo paremmat edellytykset selviytymiselle kuin sosiaalidarwinismin kuvailema yksilöllinen kärsimys.
Dievs, svētī Latviju
Dievs, svētī Latviju () on Latvian kansallislaulu. Sen sävelsi ja sanoitti Kārlis Baumanis (Baumaņu Kārlis, 1834–1904).