hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kyrkösjärvi
Kyrkösjärvi on Kyrönjoen tulvien säännöstelemiseksi rakennettu tekojärvi. Se kuuluu Seinäjoen valuma-alueeseen ja sijaitsee Seinäjoen ja Ilmajoen rajalla. Kyrkösjärven tekojärven vesipinta-ala on 640 hehtaaria, ja sen valuma-alue on 82 000 hehtaaria. Alun perin järvi oli 1960-luvulla pieni soinen lampi, mutta ruoppauksen ja Seinäjoen uudelleenohjaamisen jälkeen siitä tuli tulvavesien säännöstelyallas. Allas täytettiin ensimmäisen kerran 1980. Rantaviivaa järvellä on noin 19 kilometriä.
Kyrkösjärven padon yhteydessä keskussairaalan Y-talon kohdalla on vesivoimalaitos, jonka putouskorkeus on 42 metriä, rakennusvirtaama 20 m³/s ja koneteho 7,3 MW. Voimalaitokselta vesi johdetaan 1,4 km pituiseen tyhjennystunneliin, joka kulkee sairaala-alueen alla ja päättyy Seinäjokeen lähellä kaupungin keskustaa. 
Järven rannalla on uimapaikka ja kauempana turvevoimalaitos, joka tuottaa vastapaineprosessilla sähköä ja kaukolämpöä. Järven rannoilla kasvaa lähinnä havumetsää, mutta paikoin rannat ovat räme- ja sekametsävaltaisia. Vesi on ruskehtavaa humuspitoista, soista vettä. Kyrkösjärvellä on myös paljon suuria ajelehtivia ja paikoilleen jumittuneita turvesaarekkeita sekä turvelauttoja.
Kalastusta on Kyrkösjärvellä harjoitettu jo kymmenien vuosien ajan. Järvi tunnetaan erityisen hyvin kuhan vetouistelusta ja ison hauen virvelikalastuksesta. Kyrkösjärven kuhakanta on viime vuosien aikana pysynyt samanlaisena. Keskimääräinen kuha painaa noin 600 grammaa, mutta Kyrkösjärvestä saadaan vuosittain 5–8-kiloisiakin. Lisäksi järveen on istutettu kirjolohta. Järven ahvenet ovat pienikokoisia, mutta niitä on paikoin runsaasti. Talvella järvestä pilkitään pääosin ahventa.
Tunnetuimmat kalapaikat ovat Kyrkösjärven keskellä sijaitseva kapeikko, voimalasta tuleva lämpövesiputki sekä pohjoispuolen uimarannat.
Kyrkösjärveä käytetään yleisesti veneilyyn ja melomiseen.
1970-luvulla tehdyssä hankesuunnitelmassa Kyrkösjärven tekojärven odotettiin monipuolistavan Seinäjoen seudun urheilua, kun se toisi mukanaan melonnan, soudun ja purjehduksen. Odotukset ovat toteutuneet purjehdusta lukuun ottamatta.
Kyrkösjärven veneily perustuu lähinnä kalastukseen. Uusin venelaituri valmistui vuonna 2015 Seinäjoen asuntomessuille .
Kyrkösjärven tekojärveä on käytetty melontaan koko sen historian ajan . Melonnan puitteet nousivat uudelle tasolle vuonna 2017, jolloin melontaseura Kyrönjoen Koskihäjyt käynnisti Kyrkösjärven melontaelämyshankkeen. Hankkeeseen kuuluu neljän vajan melontakeskus, suuri laituri ja 20 kilometrin mittainen Kyrkösjärven vesielämysreitti. Manner-Suomen maaseutuohjelmaan kuuluva 150 000 euron hanke valmistuu kesällä 2018. Hankkeessa annetaan myös nimet yli 30:lle Kyrkösjärven saarelle ja luodolle. Aikaisemmin vain Kyrkösjärven suurimmalla saarella on nimi, Perämäki .
Uralilainen sanasto
Seuraavassa taulukossa on joitakin uralilaista kielisukulaisuutta osoittavia sanarinnastuksia. Taulukossa olevilla sanoilla on (suunnilleen) sama merkitys kuin suomen kielen sanoilla paitsi, jos muunlainen merkitys on esitetty. – On hyvä muistaa, että kielisukulaisuuden osoittamiseen ei aina tarvita suomen kieltä, vaan muutkin uralilaisten kielten väliset rinnastukset ovat yhtä päteviä.
Suomen, saamen ja unkarin sanat on annettu niiden nykyisen oikeinkirjoituksen mukaisina. Muiden sanojen ulkoasua on paikoin yksinkertaistettu, varsinkin obinugrilaisia ja samojedikielten sanoja. Udmurtin, komin, nenetsin ja selkupin sanoissa y merkitsee suppeaa keskivokaalia (IPA: ), ö puolisuppeaa, usein labiaalista keskivokaalia (IPA: tai ). Nämä vastaavat perinteisen suomalais-ugrilaisen tarkekirjoituksen merkkejä "i̮" ja "e̮".
Mordva-sarakkeessa e = ersä, m = mokša; mansi-sarakkeessa e = etelämansi, p = pohjoismansi.
Perinteisesti on vastineiden löytymistä samojedikielistä pidetty välttämättömänä kriteerinä sille, että jonkin sanan voisi olettaa palautuvan uralilaiseen kantakieleen. Monet tällaisista sanoista löytyvätkin myös lähes kaikista muista uralilaisista kielistä:
Ei kuitenkaan aina: monille suomalais-samojedilaisilla sanoille ei tunneta vastineita ugrilaisista tai edes permiläisistä kielistä.
Myös mm. näillä sanoilla on laajasti vastineita halki uralilaisen kielikunnan, aina eri ugrilaisiin kieliin saakka, mutta ei kuitenkaan samojedikielissä. Perinteisesti niiden on katsottu periytyvän vain suomalais-ugrilaisesta kantakielestä asti, joskin tämän erillinen olemassaolo on kyseenalaistettu. Monet, mahdollisesti jopa kaikki, voivat siis olla uralilaisesta kantakielestä periytyviä sanoja, jotka ovat vain myöhemmin kadonneet samojedikielistä (vrt. edellinen osio).
Sanarinnastuksista voidaan koota lauserinnastuksia, jotka kuulostavat samalta useissa suomalais-ugrilaisissa kielissä. Tunnetuin tällaisista lauseista on "Elävä kala ui veden alla".
Mekaniikan peruslait
Mekaniikan peruslait eli Newtonin lait muotoili fyysikko Isaac Newton. Ne julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1687 teoksessa "Philosophiae Naturalis Principia Mathematica". Mekaniikan peruslait käsittelevät kappaleiden liiketilan muutoksia, kun niihin vaikuttaa voimia.
eli "jatkavuuden laki" tai "liikkeen jatkavuuden laki" (myös Newtonin I laki tai inertialaki)
Laki koskee vapaita kappaleita, jotka eivät ole vuorovaikutuksessa muiden kappaleiden kanssa.
eli "dynamiikan peruslaki" (myös Newtonin II laki)
Esimerkkejä: kun kahteen erimassaiseen kappaleeseen vaikutetaan samalla voimalla, saa pienempimassainen kappale suuremman kiihtyvyyden (sen nopeus muuttuu enemmän). Kun kaksi erimassaista kappaletta törmää toisiinsa kohtisuoraan ja täysin kimmoisasti, on pienempimassainen kappale se, jonka liiketila muuttuu enemmän. Kappaleen liike on tasaista (kiihtyvyys on nolla) tai se on paikallaan, jos siihen vaikuttavien voimien summa on nolla.
Edellinen käsittely on paikallaan klassisen fysiikan tapauksissa. Modernin fysiikan mukaan voima on liikemäärän p muutos aikayksikössä eli liikemäärän derivaatta ajan suhteen
Liikemäärä formula_3, missä "m" on massa ja v on nopeus. Klassisessa kuvassa massa on vakio. Tällöin päädytään alussa esitettyyn lakiin, sillä formula_4. Relativistisessa tapauksessa, missä kappaleen nopeus lähenee valon nopeutta tyhjiössä, täytyy kuitenkin ottaa huomioon erityisen suhteellisuusteorian antamat korjaukset.
eli "voiman ja vastavoiman laki" (myös Newtonin III laki)
Esimerkiksi lautanen aiheuttaa pöytään voiman, ja pöytä aiheuttaa lautaseen yhtä suuren mutta vastakkaissuuntaisen voiman.
Newtonin III. lain mukaista voimaa ja vastavoimaa ei pidä sekoittaa Newtonin II. laista johdettuun tasapainoyhtälöön, joka on usein algrebrallisesti samankaltainen, mutta jonka fysikaalinen merkitys on toinen. Oleellisena erona on se, että voima ja vastavoima vaikuttavat aina eri kappaleisiin. Esimerkiksi pöydän pinnan lautaseen kohdistama tukivoima, joka tasapainoyhtälössä kumoaa maan lautaseen kohdistaman painovoiman vaikutuksen, ei voi olla painovoiman vastavoima, sillä nämä molemmat voimat vaikuttavat samaan kappaleeseen. Todellisuudessa pöydän lautaseen kohdistaman tukivoiman vastavoima on voima, jolla lautanen vaikuttaa pöytään, ja maan lautaseen kohdistaman painovoiman vastavoima on painovoima, jolla lautanen vaikuttaa maahan. Voiman vastavoima on aina olemassa.
Mekaniikan III peruslaista seuraa, että kappaleiden vuorovaikutuksissa niiden yhteenlaskettu liikemäärä säilyy.
Sievert
Sievert (tunnus Sv, [si:vert]) on SI-järjestelmän mukainen (säteilyn) ekvivalenttiannoksen eli säteilyannoksen yksikkö. Sievert kuvaa ionisoivan säteilyn biologista vaikuttavuutta toisin kuin gray, joka on absorboituneen annoksen yksikkö. "Sievert" on nimetty ruotsalaisen säteilysuoja-asioiden asiantuntijan Rolf Sievertin mukaan.
Yhden sievertin henkilöannoksen arvioidaan aiheuttavan ihmisessä kuolemaan johtavan syövän tämän elinaikana noin 5 %:n todennäköisyydellä. Ekvivalenttiannos voidaan laskea absorboituneesta annoksesta säteilyn luonteesta riippuvien painotuskertoimien avulla.
Suomalaisen keskimääräinen säteilyannos on noin 3,7 mSv vuodessa.
Rem on vanhentunut ekvivalenttiannoksen yksikkö, jonka sievert on korvannut. Yksi rem on sama kuin 0,01 Sv.
Aktiivisuuden yksikkö on becquerel. Aktiivisuuden suhde annokseen on ainekohtainen.
Annosnopeus ilmaisee säteilyannoksen määrän aikayksikköä kohden. Annosnopeuden yksikkö on sievertiä tunnissa ("Sv/h").
Gray
Gray (tunnus Gy, lausutaan [grei]) on SI-järjestelmän mukainen absorboituneen annoksen yksikkö. Gray ilmaisee joulen energian kohdistumista kilogramman massaan. Ionisoivan säteilyn biologista vaikuttavuutta puolestaan kuvaa sievert, joka on säteilyn ekvivalenttiannoksen eli säteilyannoksen yksikkö. Aktiivisuuden yksikkö on becquerel. Gray on nimetty Louis Harold Grayn mukaan.
Absorboituneelle annokselle on olemassa myös vanhentunut yksikkö rad, joka ei kuulu SI-järjestelmään. Yksi Gy on sama kuin 100 rad.
Becquerel
Becquerel (tunnus Bq, lausutaan [bekrel]) on SI-järjestelmän mukainen (säteilyn) aktiivisuuden yksikkö. Radioaktiivisen aineen aktiivisuus on 1 Bq silloin, kun ainemäärässä hajoaa keskimäärin yksi atomi sekunnissa. Yksikkö becquerel on nimetty radioaktiivisuuden tutkijan Henri Becquerelin mukaan.
Ionisoivan säteilyn biologista vaikuttavuutta kuvaa sievert ja absorboituneen annoksen yksikkö on gray. Aktiivisuuden suhde annokseen on ainekohtaista.
Ekvivalenttiannos
Ekvivalenttiannos kuvaa ionisoivan säteilyn aiheuttamaa säteilyannosta ja nimenomaan sen biologista vaikutusta. Fysikaalista säteilyannosta kuvaa absorboitunut annos (säteilyenergia kohteen massaa kohti). Ekvivalenttiannos voidaan laskea absorboituneesta annoksesta säteilyn luonteesta riippuvien painotuskertoimien avulla. Ekvivalenttiannoksen SI-järjestelmän mukainen yksikkö on sievert. Kun painotuskerroin on 1, vastaa yksi sievert yhtä graytä.
Elimen absorboima ekvivalenttiannos ("H") saadaan kertomalla säteilylajin "R" aiheuttama absorboitunut annos ("D") säteilylajin vaarallisuutta kuvaavalla painotuskertoimella ("w"). Kun elimeen absorboituu useamman tyyppistä säteilyä, ekvivalenttiannos voidaan ilmaista summalausekkeena:
formula_1.
Painotuskerroimelle "w" on eri säteilylajeille määritelty seuraavat arvot:Ionisoivaa säteilyä lähettävän kappaleen aktiivisuuden suhde annokseen on ainekohtaista.
Suomalaisen saama säteilyannos eri lähteistä yhteensä noin 3,7 mSv vuodessa. Säteilysairauden aiheuttaa kerralla saatu noin 1000 mSv annos.Ekvivalenttiannokselle on myös SI-järjestelmään kuulumaton yksikkö rem (tunnus rem), jonka koko on 0,01 Sv.
Absorboitunut annos
Absorboitunut annos (tunnus D) on fysikaalinen suure, joka kuvaa ionisoivan säteilyn aiheuttamaa todellista säteilyannosta kohdeaineessa. Absorboituneella annoksella ilmoitetaan, kuinka suuren energiamäärän säteily on jättänyt kohdeaineeseen massayksikköä kohden, joten suureen yksikkö on joulea/kilogramma (J/kg), josta käytetään nimitystä gray (tunnus Gy). Gray on yleensä liian suuri yksikkö, joten yleisemmin käytetään yksiköitä milli- tai mikrogray. Matemaattisesti merkittynä absorboitunut annos saadaan kaavalla:
jossa "E" on säteilyn energiamäärä ja "m" on absorboivan kohteen massa.
Ekvivalenttiannos puolestaan kuvaa säteilyn aiheuttamaa biologista vaikutusta. Ekvivalenttiannos voidaan laskea absorboituneesta annoksesta säteilyn luonteesta riippuvien painotuskertoimien avulla.
Ionisoivaa säteilyä lähettävän kappaleen aktiivisuuden vaikutus vieressä olevaan kappaleeseen absorboituneeseen säteilyannokseen on ainekohtaista. Eri materiaalit absorboivat säteilyä eri määriä.
Absorboitunut säteilyannos saa aikaan näkyviä vaikutuksia elävässä kudoksessa ja myös kiinteissä kuolleissa materiaaleissa, kuten puussa. Puun sisäinen rakenne haurastuu (selluloosakuidut hajoavat) hieman 1 miljoonan grayn säteilyannoksella ja puun rakenne hajoaa täysin 6 MGy annoksella. Vastaavia ilmiöitä on havaittavissa esimerkiksi muoveilla. Elävässä kudoksessa säteily aiheuttaa vaurioita paljon pienemmällä annosmäärällä. Ihmisellä koko ruumiseen kohdistuva noin 6 grayn kerta-annos tuhoaa luuytimen, mikä johtaa kuolemaan joidenkin päivien kuluessa. Röntgentutkimuksessa saatavat annokset ovat 1,4 milligrayn luokkaa.
Absorboituneelle annokselle on myös SI-järjestelmään kuulumaton yksikkö rad (tunnus rad). Yksi rad on 0,01 Gy, eli
Aktiivisuus
Aktiivisuus on kemiallinen suure, joka on aineen tehollinen konsentraatio. Väkevämmissä liuoksissa ei voida enää olettaa, että liuennut aine dissosioituu täydellisesti liuokseen, vaan aine tarrautuu itseensä sekä muihin yhdisteisiin kiinni, joten sen tehollinen eli välittömästi saatavilla oleva konsentraatio on pienempi. Esimerkiksi pH on määritelty vetyioniaktiivisuuden mukaan, koska pH mittaa liuoksen välitöntä happamuutta – ja siten reaktiivisuutta ja syövyttävyyttä – eikä neutralointikykyä.
Termodynamiikan teoriaa käyttämällä voidaan johtaa, että ideaaliseoksessa liuoksen kemiallinen potentiaali "μ" riippuu lämpötilasta "T" ja pitoisuudesta "x" seuraavasti:
Tätä samaa kaavaa voi käyttää aktiivisuuden määrittelemiseen, jos oletetaan, että kaavaa voidaan käyttää samassa muodossa myös epäideaalisille seoksille.
Ideaaliseokselle "a = x" eli aktiivisuus on sama kuin pitoisuus.
Aktiivisuus on yksikötön suure. Se määritellään mielivaltaisen standarditilan mukaan.
missä "a" on aktiivisuus, "f" on aktiivisuuskerroin ja "C" on pitoisuus (joko mooliosuus, konsentraatio tai molaalisuus). Standarditila on yleensä joko mooliosuus = 1, konsentraatio = 1 mol/l tai molaalisuus = 1 mol/kg. Riippumatta siitä minkä valitsee, kussakin laskussa on käytettävä aina samaa standarditilaa. Aktiivisuuskertoimeen "f" kuvaa sitä, kuinka paljon liuoksen aktiivisuus poikkeaa konsentraatiosta, ja sen arvioimiseen on useita menetelmiä.
Yleensä kokonaiskonsentraatioltaan alle 0,1 mol/l liuoksille voidaan olettaa, että aktiivisuus on noin sama kuin konsentraatio. Jo inertin suolankin lisääminen niin, että 0,1 mol/l ylittyy, tekee liuoksen niin vahvaksi, että aktiivisuus on selvästi pienempi ja pH ei ole sama kuin konsentraatiosta laskettu. Jos liuoksessa on vain happoa, on pH 1 – joka vastaa ionivahvuutta 0,1 mol/l – se, jonka alapuolelle mentäessä laskuissa on otettava huomioon se, että liuoksen suuri ionivahvuus pienentää aktiivisuutta ja siten nostaa itse pH-arvoa.
Luettelo Suomen kaupungeista
Tämä artikkeli on luettelo Suomen nykyisistä kaupungeista. Vuoden 2018 alussa kaupunkien kokonaismäärä oli 107. Kaupungit ovat Suomessa samalla kuntia, joten tämän luettelon tiedot löytyvät myös artikkelista Luettelo Suomen kunnista.
Kuntaliitosten yhteydessä hävinneet kaupungit ovat artikkelissa Luettelo Suomen entisistä kaupungeista. Perustamisvuoden mukaan järjestettynä nykyiset ja entiset kaupungit löytyvät artikkelista Luettelo Suomen kaupungeista perustamisvuoden mukaan.
Seuraavan luettelon toisessa sarakkeessa on ilmoitettu mihin nykymaakuntaan kaupunki kuuluu. Väkilukutietojen ajankohta on . Kaupunkien maapinta-alat puolestaan ovat ajankohdan mukaiset.
Suomen seutukunnat
Seutukunnat () ovat muutaman kunnan muodostamia aluekokonaisuuksia, joiden muodostamisen perusteena on käytetty kuntien välistä yhteistyötä ja työssäkäyntiä. Jokainen Suomen kunta kuuluun johonkin seutukuntaan ja saman seutukunnan jäsenkuntien täytyy olla samasta maakunnasta. Suomen seutukunnat on määritelty työ- ja elinkeinoministeriön aluepoliittisen tukialuejaon perusalueiksi. Työ- ja elinkeinoministeriö myös vuosittain vahvistaa seutukuntajakoon tulevat muutokset. Seutukunnat muodostavat Euroopan unionin tilastollisen aluejakotason LAU 1 (ent. NUTS 4). Vuoden 2011 alusta Suomen kunnat on jaettu 70 eri seutukuntaan. Seutukuntajako on otettu käyttöön vuonna 1994. Osa seutukuntien nimistä on keksitty varta vasten tuota seutukuntaa varten seutukuntajakoa laadittaessa, osa on kyseisten alueiden perinteisiä nimiä, esim. Järviseutu ja Vakka-Suomi.
Työ ja elinkeinoministeriön määritelmän mukaan seutukuntajako perustuu kuntajakoon ja sitä käytetään tilastollisena aluejakona seurattaessa maakunnan osa-alueiden kehitystä. Seutukuntajako ei ole ollut vuodesta 2014 lähtien enää virallinen aluejako. Vuonna 2018 seutukunnat olivat yksi Suomen tilastotoimessa käytetyistä alueluokituksista.
Seutukunnat muodostuvat joko kaupunkiseuduista, muutamista pienemmistä kaupunkikeskuksista ja niitä ympäröivistä maaseuduista tai maaseutumaisista kunnista. Seutukunnat tekevät yhteistyötä mm. palvelujen tuottamisessa, elinkeinopolitiikassa ja maankäytön suunnittelussa. Seutukunnille ei ole asetettu lakisääteisiä päätöksentekoelimiä eli niissä päättävät kunnat itse. Suomessa monet kunnat ovat siirtäneet valtuustojen hyväksynnällä osan päätöksentekovallastaan seutukuntien toimielimille. Tällaisia toimielimiä ovat mm. kuntayhtymät, kuntien yhteiset lautakunnat sekä seutuvaltuustot.
Suomessa seutukunnat saavat myös päättää itse nimistään, mutta seutukuntatunnuksista sopivat sisäministeriö ja Tilastokeskus.
Seutukuntajako kuuluu NUTS-alueluokitusjärjestelmään "(Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques / Nomenclature of Territorial Units for Statistics)", jota EU käyttää alueelliseen tilastointiin ja aluepolitiikan kohdentamiseen.
NUTS-järjestelmässä ylemmän tason alue jakautuu pienempiin seuraavan tason alueisiin jne. Esimerkiksi Suomessa NUTS 1-tason muodostavat manner-Suomi ja Ahvenanmaa. Seuraavan NUTS 2-tason muodostavat Suomen suuralueet ja siitä seuraava NUTS 3-taso muodostuu maakunnista. Seutukunnat muodostavat NUTS 4-tason ja yksittäiset kunnat NUTS 5-tason. Nykyään NUTS 4-taso on LAU 1-taso "(Local Administrative Units)" ja NUTS 5-taso on LAU 2-taso.
Vaikka seutukunnat pitäisi NUTS-järjestelmän mukaan esittää suuralueittain ja maakunnittain, on ne tässä lueteltu tutummin pelkästään maakunnittain.
Taulukko seutukuntien määristä Suomessa vuosina 1994–2011.
Peräkkäishaku
Tietojenkäsittelytieteessä peräkkäishaku eli lineaarihaku on yksinkertainen hakualgoritmi, joka etsii arvoa taulukosta käymällä sen läpi alkio alkiolta. Toisin kuin puolitushaku tai interpolaatiohaku, peräkkäishaku ei vaadi, että alkiot ovat suuruusjärjestyksessä.
Peräkkäishaku yleistyy jokaiselle tietorakenteelle, jonka alkiot voidaan luetella yksi kerrallaan ("iteroituva tietorakenne") ja jonka alkioille on määritelty yhtäsuuruus.
Peräkkäishaun periaate voidaan muotoilla seuraavasti:
Seuraava on pseudokoodina toteutettu peräkkäishakualgoritmi, joka kertoo arvon "x" indeksin taulukossa "T":
Peräkkäishaun asymptoottinen suoritusaika on kertaluokkaa "O"("n"). Jos oletetaan että haettava alkio esiintyy taulukossa, niin sen etsimiseen satunnaisesti järjestetystä "n":n pituisesta taulukosta tarvitaan keskimäärin "n" / 2 vertailua. Parhaimmassa tapauksessa, jossa etsitty alkio on taulukon ensimmäinen alkio, tarvitaan yksi vertailu. Pahimmassa tapauksessa, jolloin etsitty alkio ei esiinny taulukossa lainkaan, algoritmi tekee syötteen pituuden verran eli "n" kappaletta vertailuja.
Samat luvut pätevät jokaiselle tietorakenteelle, jossa seuraavaan alkioon siirtyminen vie aina saman verran aikaa.
Peräkkäishaku yhdistettynä tietuealkioihin mahdollistaa ajassa "O"("n") toimivan hakurakenteen eli assosiaatiotaulun toteuttamisen lähes minkä tietorakenteen avulla tahansa. Esimerkkitoteutus taulukkona:
Tehokkaampia hakurakennetoteutuksia ovat hajautustaulu ja tasapainoinen hakupuu.
Kas-Pin
Kas-pin on hankasalmelaisen Kaarlo Valkosen esittelemä suomalainen taistelulaji, joka yhdistää puukkotekniikoita ja itämaisia taistelutekniikoita. 
Lajilla on Valkosen mukaan pitkä historia, mutta sen alkuperästä ja muusta historiasta ei ole tuotu julkisuuteen muuta kuin Valkosen kertomukset.
Eri puolilla Suomea on seitsemän Valkosen valtuuttamaa kas-pin-opettajaa.
Valkosen kertomien tarinoiden mukaan kas-pin-taistelutaito on kulkenut Valkosen suvussa vuosisatoja, yli 30 sukupolven ajan. Tällöin lajin historia ulottuisi noin 1100-luvulle saakka. Lajille luonteenomaisia aseita olisi käytetty jo 1500- ja 1600-luvulla. Tarinat kertovat myös seppä Jon Valkosen käyneen opettamassa Kiinassa muun muassa lehtipellin taontaa ilman saumaa. Suomalaisten sotataitojen kehittymiseen olisivat johtaneet alituiset sodat venäläisiä vastaan.
1800-luvulla olisi vaihdettu tietoja ja oppeja kiinalaisten ja tiibetiläisten mestareiden kanssa. Kiinassa olisi puhuttu tulivalkean kansan eli pohjoisen kansan taistelutaidosta, jolla olisi tarkoitettu suomalaisia ja suomalaista sotataitoa. Yksi näistä suomalaisista taidoista olisi ollut nimenomaan Valkosen suvun kas-pin-taistelumenetelmä. 
Nykymuotoonsa lajin olisvat kehittäneet suomalaiset naiset neljän sukupolven aikana miesten ollessa sotimassa.
Kas-pinin kerrotaan saaneen nimensä Kasi-nimisestä kalliosta, jolla taitoa harjoiteltiin. Toinen annettu selitys nimen historialle on puukkoharjoituksissa syntyvästä kahdeksikon muotoisesta liikeradasta. Kaspin on myös sukunimi.
Kaarlo Valkosen kotipaikkakunnalla näihin tarinoihin suhtaudutaan epäilevästi, eikä niille olekaan esitetty muuta lähdettä kuin Kaarlo Valkosen kertomukset.
Kas-pin lähtee itsepuolustuslajien valtavirrasta poiketen aseharjoituksena. Perusaseena käytetään puukkoa ja aseeton taistelu opitaan siinä sivussa. Lajiin kuuluu myös "Riihioppi", joka on pimeässä taistelun harjoittamista. Lisäksi lajissa pystyy erikoistumaan useisiin aseisiin. Lajille tyypillistä on osa-alueiden runsaus, aseiden runsaus ja eksoottisuus sekä tavanomaisesta poikkeavissa ympäristöissä suoritetut harjoitukset.
Taistelussa pyritään vastustajan lukitsemiseen mahdollisimman nopeasti ja suoraviivaisesti.
Lajissa tehokkuus saavutetaan rentouden, ei voiman kautta.
Pääteemoja on neljä: "Hermot", "Hipaisu", "Enkelin kosketus" ja "Näkymätön käsi" (enkelin kosketusta ja näkymätöntä kättä ei kukaan voi toiselle opettaa, vaan ne tulevat ajan kanssa ja harjoittelun kautta).
Kas-pinissa käytettäviä aseita ovat muun muassa:
Luettelo suomalaisista sanomalehdistä
Tämä on luettelo Suomen sanomalehdistä ilmestymistiheyden mukaan:
(b) = broadsheet, (t) = tabloidi
Qitai
Qitai (, ) on piirikunta Kiinan Sinkiangin uiguurien autonomisen alueen Changjin hui-kiinalaisten autonomisessa prefektuurissa. Piirikunnan pinta-ala on 16 709 neliökilometriä. Väkiluku vuonna 2010 oli 210 566. Piirikunnan keskus on Qitain suurkunta (奇台镇).
Qitaissa on esimerkiksi Kiinan tiedeakatemian astronominen tutkimusasema ja sinne rakennetaan tähtitieteen ja tieteen koulutuskeskus. Qitaihin rakennetaan myös uusi, maailman suurimpiin kuuluva, halkaisijaltaan 110-metrinen, monikanavainen radioteleskooppi.
Vuosikymmeniä aiemmin, Kiina ja Yhdysvallat pääsivät vuonna 1978 periaatteelliseen sopimukseen kuunteluasemien perustamisesta Neuvostoliiton rajalle. Huhtikuussa 1979 varapääministeri Deng Xiaoping ilmoitti, että kiinalaisten pitäisi operoida näitä asemia ja että tiedot pitäisi jakaa Kiinan kanssa.
Kiina ja Yhdysvallat pääsivät lopulliseen sopimukseen tammikuussa 1980 kahden kuunteluaseman rakentamisesta, toisen Qitaihin ja toisen Korlaan. Rakennuttamisen ja laitteiston toimittamisesta vastasi CIA:n signaalitiedustelutoimisto, Office of SIGINT Operations (OSO), mikä koulutti kiinalaisen henkilökunnankin, mikä on ollut koulutuksessa myös Yhdysvalloissa San Franciscon lähellä.
Korlaan ja Qitaihin asennettu laitteisto oli alun perin tarkoitettu hankkimaan tietoja Neuvostoliiton ohjuskokeista Tjuratamissa Araljärven lähellä ja ydinasekokeista Sary Shaganissa Semipalatinskin lähellä. Myös muiden sähköisen tiedustelun lajien, kuten viestiliikennetiedustelun (COMINT) ja sähköisen tiedustelun (ELINT) arvellaan kuuluvan asemien ohjelmaan.
Tuning
Tuning (sananmukaisesti "virittäminen/säätäminen") tai ""tuunaus"" on auton tai muun kulkuvälineen suorituskyvyn parantamista eli virittämistä. "Tuning"-termillä tarkoitetaan usein myös auton ulkonäön muuttamista. Suomessa termiä "tuning" käytetään lähes kaikesta ajoneuvoon kohdistuvasta muokkauksesta. Muualla maailmassa, etenkin englanninkielisissä maissa, tuning- termillä tarkoitetaan pääosin ajoneuvon moottoriin ja ajo-ominaisuuksiin kohdistuvaa muuntelua.
Tuningissa on eri suuntauksia:
Tuningiin liittyy myös suuri "underground"-kilpakulttuuri. Tuning on yleisesti nuorten miesten harrastus, mutta mukana on myös vanhempia sekä lisääntyvässä määrin myös naisia. Tuning on lähtöisin Japanista ja tullut Suomeen 1990-luvulla Yhdysvalloista. Myös saksalaisilla vaikutteilla ja alan julkaisuilla on ollut vahva vaikutus Suomen tuning-harrastuksen lähtökohtiin.
Tuning on nykyään yleistä Suomessa ja siksi osiakin saa helposti Suomesta tai tilaamalla ulkomailta. Yleisiä tuunauksen kohteena olevia automerkkejä ovat Honda, Toyota, Nissan, Volkswagen ja BMW. Näille merkeille on Suomessa eniten osatarjontaa. Osia tehdään myös pitkälti itse, kuten puskureita ja jopa spoilereita.
Laadukkaat ja kalliimmat osat on yleensä tilattava ulkomailta, kuten Saksasta tai Yhdysvalloista.
Myös muualla maailmalla tuning-harrastus on yhä suositumpaa. Esimerkiksi Yhdysvalloissa osat ja autot ovat kysynnän takia halpoja. Amerikkalaisissa autoissa on useimmin enemmän erilaisia osia matalan verotuksen ja eri lakien takia. Autoihin yleensä kuuluu esim. DVD-soittimia ja näyttöjä, ylöspäinnousevia ovia, isoja alumiini- tai kromivanteita. Amerikassa on myös hyvin monta eri alakulttuuria tuningista. Jotkut virittelevät japanilaisautoja, jotkut amerikkalaisia, kuten Cadillaceja, Chevroleteja, joihin ei laiteta esim. "tuning-puskureita".
Nykyään tuning on levinnyt myös moottoripyöriin, sekä Suomessa että maailmalla. Myös mopoja ja skoottereita tuunataan, esimerkiksi Yamaha Aerox on suosittu sen tuning-osien saatavuudeltaan.
Moottoriurheilu
Moottoriurheiluksi kutsutaan kilpailua tai kilpailusuoritusta, jossa kilpailusuoritus tapahtuu moottorilla varustetulla kulkuneuvolla. Moottoreina käytetään esimerkiksi tavallisia polttomoottoreita, sähkömoottoreita tai kaasuturbiineja. Nopeuskilpailujen lisäksi moottoriurheilussa kilpaillaan myös muun muassa tarkkuudesta, luotettavuudesta ja taloudellisuudesta.
Kaikkien aikojen ensimmäinen merkittävä moottoriurheilukilpailu lienee vuonna 1894 järjestetty Pariisi-Rouen maantiekilpailu, johon osallistui sekä autoja että moottoripyöriä. Tämän nopeuskilpailun nopein oli kreivi de Dionin höyrymoottorinen vaunu, mutta koska sitä rangaistiin sääntöjen vastaisesta rakenteesta kilpailun voiton jakoivat Panhard ja Peugeot, jotka käyttivät Daimlerin polttomoottoreita.
Ensimmäiset lentokonekilpailut järjestettiin "Grande Semaine d'Aviation"-tapahtuman yhteydessä Reimsissä 1909. Viikon kestäneessä tapahtumassa kilpailtiin muun muassa kestävyydessä, nopeudessa sekä lentokorkeudessa.
Tunnetuimmat moottoriurheilun muodot ovat autoilla tapahtuvia nopeuskilpailuja. Näissä kilpailuissa pyritään ajamaan ennalta määritelty matka mahdollisimman nopeasti, määriteltyä rataa kiertäen tai joko yhtenä tai useampana etappina. Ratakilpailuista tunnetuimpia ovat muun muassa Formula 1-kilpailut, etappikilpailuita ovat muun muassa rallit sekä maantiekilpailut. Lisäksi autourheilun muotoja ovat esimerkiksi kiihdytyskilpailu eli drag racing, jossa esim. 1/4 mailin seisovan lähdön kiihdytys suoritetaan mahdollisimman nopeasti (eri ryhmissä 4.5s-10s). Toisen ääripään muodostavat kestävyyskilpailut joissa pyritään ajamaan mahdollisimman pitkä matka annetun aikarajan puitteissa (esimerkiksi Le Mansin 24 tunnin ajo) ja taitolajit kuten autosuunnistus ja offroad sekä taloudellisuusajo.
Moottoripyöräkilpailuissa taitokilpailut ovat huomattavasti yleisempiä kuin autourheiluissa, mutta tunnetuimmat kilpailut ovat nopeuskilpailuja. Tunnetuimpia nopeuskilpailumuotoja ovat ratakilpailut, Motocross, Speedway ja Jääspeedway sekä rallia muistuttava enduro. Taitokilpailuja ovat muun muassa maastossa ajettava trial ja suurilla areenoilla tapahtuva freestyle-motocross. Moottoripyörille järjestetään myös kestävyyskilpailuja.
Moottoriveneillä kilpaillaan sekä sisävesillä että merillä. Osa kilpailuista on pienillä radoilla tapahtuvia kilpailuja kuten Formula 1 -veneily, osassa taas kierretään pitkiä ratoja jotka ulottuvat avomerelle (Offshore-veneily). Moottoriveneillä järjestetään myös etappi- sekä kiihdytyskilpailuja.
Erilaisten kilpailujen lisäksi myös nopeusennätykset mielletään yleisesti moottoriurheiluksi ja niitä hallinnoivat samat järjestöt. Nopeusennätyskokeessa tavoitteena on kulkea määrätty matka mahdollisimman suurella nopeudella. Lyhyissä, yksisuuntaisissa kokeissa vaaditaan kaksi, vastakkaisiin suuntiin suoritettua ajoa, jotka tulee tehdä tunnin kuluessa.Turun Ammattikorkeakoulun Vihreäpolku.infon mukaan moottoriurheilu tuhlaa uusiutumattomia luonnonvaroja kestävän kehityksen vastaisesti ja on eräs kuluttavimpia urheilumuotoja ympäristön kannalta. Moottoriurheilu aiheuttaa myös meluhaittoja.
YLE24
YLE24 oli Yleisradion uutis- ja ajankohtaiskanava, joka toimi digitaalisessa televisioverkossa vuosina 2001–2007. YLE24 esitti myös urheilukilpailuja uutis- ja ajankohtaisohjelmien lisäksi. Kanavan lähetykset alkoivat ensimmäisen digiverkon avauduttua 27. elokuuta 2001. YLE24 toimi DVB-verkossa. Sitä ei jaettu analogisessa televisioverkossa.
YLE24-kanavalla esitettiin samanaikaisesti kaikki uutislähetykset, joita esitetään Yle TV1:ssä ja TV2:ssa, seuraavia poikkeuksia lukuun ottamatta:
Myös Aamu-TV lähetettiin samanaikaisesti sekä TV1:ssä että YLE24 -kanavalla. Aamu-TV:n koosteohjelma, "Tänään otsikoissa", esitettiin TV2:lla aiemmin iltapäivällä, mutta YLE24:llä se esitettiin kello 16.05. Lisäksi kanavan ohjelmistoon kuului ajankohtaisohjelmien uusintoja. Muiden muassa A-studio ja Ajankohtainen kakkonen sekä FST:n OBS, 360 grader ja Närbild esitettiin uusintoina.
YLE24 lähetti muitakin, kuin pelkästään omia uutislähetyksiään, kuten Euronewsiä ja Ruotsin SVT:n ruotsinsuomalaisille tarkoitettuja suomenkielisiä uutisia. Kun YLE24 -kanavalla ei ollut ohjelmaa, lähetettiin Uutisikkunaa.
Yleisradio lopetti YLE24:n 26. huhtikuuta 2007. Sen kanavapaikka digitelevisiossa käytettiin nyt jo lakkautetun YLE Extra -kanavan lähettämiseen. YLE24-yksikkö jatkoi nimellä YLE Uutiset, ja sen ohjelmisto siirtyi muille Ylen kanaville. YLE Extran lopettamisen jälkeen kanavapaikalla lähetettiin YLE TV1+ -kanavaa, joka lähetti TV1:n ohjelmat samaan aikaan kuin varsinainen TV1, mutta kiinnipoltetulla tekstityksellä, kun taas Ylen muut kanavat käyttivät DVB-T-tekstitystä. YLE TV1+ suljettiin 4. elokuuta 2008. Nykyään kanavapaikalla toimii Liv.
Suskeptanssi
Suskeptanssi (tunnus "B") tarkoittaa sähkötekniikassa ja elektroniikassa vaihtovirtajohtavuuden eli admittanssin imaginaariosaa ja siten sen SI-järjestelmän mukainen yksikkö on siemens (S). Suskeptanssi esiintyy vaihtovirran laskukaavoissa.
Admittanssi
Sähköistä vaihtovirtajohtavuutta nimitetään admittanssiksi (tunnus "Y"). Vaihtovirtapiirin osan admittanssi riippuu konduktanssin "G" lisäksi kapasitanssin "C" ja induktanssin "L" aiheuttamasta suskeptanssista "B". Admittanssin SI-järjestelmän mukainen yksikkö on siemens (S). Admittanssin käänteisluku on impedanssi (tunnus "Z").
Admittanssin itseisarvo:
formula_2
Ajan pyörä
Ajan pyörä () on kirjailija Robert Jordanin kirjoittama fantasiakirjasarja, joka on yksi nykyisen fantasiakirjallisuuden pisimmistä ja suosituimmista kirjasarjoista.
Yksi englanninkielinen osa vastaa kahta tai kolmea suomenkielistä. Englanninkielisiä kirjoja on ilmestynyt neljätoista osaa. Jordan kuoli vuonna 2007, eikä kyennyt itse saattamaan työtään loppuun vaan viimeiset osat kirjoitti Brandon Sanderson Jordanin muistiinpanojen pohjalta. "A Memory of Light", sarjan viimeinen osa, julkaistiin englannin kielellä 8. tammikuuta 2013.
Karisto päätti lopettaa Ajan pyörän suomentamisen Jordanin itsensä kirjoittamiin teoksiin, joten viimeisiä osia ei näillä näkymin suomenneta ollenkaan.
Jordan kirjoitti myös sarjan tapahtumia edeltävän romaanin "New Spring" ja novellin "The Strike at Shayol Ghul". Sen lisäksi sarjasta on julkaistu tietoteos "The World of Robert Jordan's The Wheel of Time".
Ajan pyörä -kirjat kertovat Rand al`Thorin ja tämän ystävien seikkailuista. Rand on tavallinen lammaspaimen Kaksvirroilta, kunnes hänen kotikyläänsä hyökkää trollokkeja, Pimeän valtiaan Shai´tanin puoliksi ihmisiä ja puoliksi eläimiä olevia hirviöitä. Samoihin aikoihin kylään on saapunut Moiraine Damodred, Aes Sedai, joka auttaa Randin ja tämän ystävät, Perrin Aybaran ja Matrim Cauthonin pakoon. Moiraine on etsinyt aivan samaa kuin trollokit ja niitä ohjaavat myrddraalit: näitä kolmea poikaa, jotka Pimeän valtias haluaa.
Tarinan edetessä paljastuu, että Rand on todellisuudessa uudestisyntynyt lohikäärme, jonka alati toistuvana kohtalona on astua Pimeän Valtiasta vastaan Viimeisessä taistelussa, "Tarmon Gaidonissa". Aina on taistelu päättynyt jommankumman voittoon, Lohikäärmeen tai Pimeän valtiaan, mutta nyt ennusmerkit näyttävät että tämä voisi olla viimeinen, lopullinen taisto valkeuden ja pimeyden välillä. Randia tukevat Perrin ja tämän liittolaiset sudet, lapsuudenystävä Mat ja "asha'manit", miespuoliset Aes Sedait sekä osa naispuolisista. Häntä vastassa ovat Pimeän valtiaan Valitut, toiselta nimeltään Hyljätyt, musta ajah, Pimeän Valtiasta palvelevat Aes Sedait sekä meren takaa palaavat seanchanit, jotka aikovat Artur Paendrag Tanreallin, suuren yhdistäjän verenperinnön oikeudella valloittaa alueensa takaisin.
Helsingin pitäjän kirkonkylä
Helsingin pitäjän kirkonkylä () on Vantaan kaupunginosa Keravanjoen poukamassa Tuusulanväylän itä- ja Kehä III:n eteläpuolella. Sen keskuksena on 1400-luvulla rakennettu Pyhän Laurin kivikirkko, jonka ympärillä on pääasiassa 1700- ja 1800-lukujen taitteessa rakennettuja asuinrakennuksia, hautausmaa sekä mylly. Kirkonkylä on yksi parhaiten säilyneistä Uudellamaalla. Asukkaita on 136 (vuonna 2010), heistä noin kolmannes ruotsinkielisiä. Pinta-alaltaan kirkonkylä on Vantaan pienin kaupunginosa ja asukasluvultaankin pienimpien joukossa.
Alueella sijaitsee ruotsinkielinen ala-aste Kyrkoby skola ja yläaste Helsinge skola sekä lukio Helsinge gymnasium. Punaisessa puutalossa sijaitseva ala-aste on Suomen vanhin yhä käytössä oleva koulu. Kirkon vieressä on kotiseutumuseo ja Kahvila Laurentius erilaisia tilaisuuksia varten. Alueella vietetään kesäisin Laurin elojuhlia.
Vantaalle tuli ensimmäisiä pysyviä asukkaita 1100–1200-luvuilla, jolloin Vantaanjokea ylös vaeltaneet Ruotsista tulleet siirtolaiset löysivät mieleisensä asuinpaikan tulevan kirkonkylän kohdalta. Kirkonkylä sijaitsee paikassa, jossa lännestä tuleva Vantaanjoki ja idästä tuleva Keravanjoki yhdistyvät ja alkavat virrata etelään kohti merta. Kylän kohdalla Keravanjoessa on koski ja mylly.
Kylästä kehittyi vesi- ja maaliikenteen keskus: Turun ja Viipurin välinen Kuninkaantie sekä Helsingin–Hämeenlinnan tie kulkivat sen kautta. Pyhän Laurin harmaakivikirkko valmistui vuonna 1460, ja muutamia vuosikymmeniä sen jälkeen kylä sai nykyisen nimensä. Kirkonkylä oli Keski-Uudenmaan suurin keskus aina Helsingin kaupungin perustamiseen saakka vuonna 1550, eikä Helsinkikään pystynyt välittömästi horjuttamaan Helsingin pitäjän kirkonkylän keskeistä asemaa alueella.
Vuonna 1865, kun Suomen uusi kunnallishallinto syntyi, muodostettiin Helsingin pitäjästä Helsingin maalaiskunta. Rautatieliikenteen alettua Helsingistä Hämeenlinnaan 1860-luvulla kirkonkylän alue jäi syrjään uudelta kulkureiteiltä, ja Helsingin maalaiskunnan uudeksi keskukseksi tuli ensin radanvarrella sijainneet Malmi ja myöhemmin Tikkurila. Tästä alkoi kirkonkylän merkityksen hiipuminen, ja se jäi syrjään Helsingin maalaiskunnan ja sittemmin Vantaan kehityksestä. Myöhemmin kylä on kärsinyt uusien teiden rakentamisesta: aikanaan sen sijainti Turku–Viipuri-maantien ja Helsinki–Hämeenlinna-maantien risteyksessä oli sille eduksi, mutta nyt se on jäänyt pahasti noiden vanhojen teiden tilalle rakennettujen Kehä III:n ja Tuusulanväylän puristuksiin. Se on silti Uudenmaan parhaiten säilyneitä kirkonkyliä.
Kylässä on kymmenen tilaa: Olofs, Grannas, Klockars, Nygrannas, Danis, Riddars I ja II, Juns, Hannusas, Nedre Rutars ja Nyknappas. Vanhimmat rakennukset ovat 1700-luvun alkupuolelta, mutta suurin osa on kuitenkin 1800-luvun alkupuolelta.
Alueen puistoissa kasvaa suuria yli 100-vuotiaita saarnia, tammia, vaahteroita, jalavia ja poppeleita.
Museovirasto on vuonna 2009 määritellyt Helsingin pitäjän kirkonkylän yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Mikkola (Vantaa)
Mikkola on kaupunginosa Vantaan koillisosassa Korson suuralueella. Se rajautuu lännessä Matariin, pohjoisessa Kulomäentiehen (Metsolan kaupunginosa), idässä Lahdenväylään (Jokivarren kaupunginosa) ja etelässä Sipoon rajaan. Mikkola sijaitsee Jokivarren ja Rekolan murroslaaksojen välissä niin sanotun Metsolan selänneryhmän alueella, jossa on loivia mäkiä. Asukkaita kaupunginosassa on 3 280 (2015). Alueen väestöstä 30 prosenttia on vieraskielisiä. Mikkolassa on pieni 1970-luvulla rakennettu ostoskeskus, useita päiväkoteja sekä iso yhtenäiskoulu (Mikkolan koulu), jonka yhteydessä on neuvola ja hammaslääkäri.
Mikkolasta on löydetty kolme kivistä hautaröykkiötä, joiden arvellaan olevan peräisin rautakaudelta. Nämä muinaishaudat ovat nykyisin suojeltuja. Maarukanmetsän alueelta on löydetty merkkejä kivikautisesta asuinpaikasta. Sen arvellaan olleen pyyntiväestön kausiasuinpaikka, joka oli sijaitsi lähellä rantaa: merenpinta oli kivikaudella nykyistä ylempänä.
Mikkola oli aikanaan osa Keravan kauppalaa. Mikkolan nimi juontaa juurensa Mikkolan tilasta, jonka maille kaupunginosa rakennettiin.
Alueen katujen ja puistojen nimet ovat peräisin 1950- ja 1960-lukujen rakennuskaavasta. Kuulentojen innoittamana nimistön teemaksi valittiin planeetat. Sen vuoksi Mikkolassa on esimerkiksi Marsinkuja, Venuksentie ja Saturnuksenpuisto.
Mikkolan ytimenä on melko väljästi rakennettu, paljolti kolme- tai neljäkerroksellisista kerrostaloista muodostunut kerrostaloalue. Joukossa on muutama hieman korkeampi tornitalo. Alueen valmistuminen ajoittui pääosin vuosille 1969–1974. Ensimmäiset kerrostalot valmistuivat vuonna 1968 Mikkolanpuistoon taloyhtiöön, joka muodostuu kahdeksasta pistetalosta Venuksentien itäpuolella (alkujaan katuosoiteena Mikkolanpuisto). Mikkolanpuiston jälkeen seurasi kiivas teollisen elementtirakentamisen kausi. Tämän jälkeen valmistui kymmenkunta pistetaloa 1970-luvun loppupuoliskolla.
Mikkola on Myyrmäen jälkeen Vantaan toiseksi kerrostalovaltaisin kaupunginosa ja yksi kaupungin tiheimmin asutuista alueista. Asuntokannasta vajaa puolet muuodostuu yhden hengen talouksista. Lähes puolet asunnoista on omistusasuntoja.
Mikkolan kaakkoiskulmaan rakennettiin 2000-luvulla Maarukanmetsän asuinalue. Mikkolan vanhimpien talojen peruskorjaukset ovat kohentaneet kaupunginosan yleisilmettä. Alueen täydennysrakentamista on suunniteltu. Vantaan kaupungin vuokrataloyhtiö VAV Asunnot purki syksyllä 2015 neljän asuintalon kerrostalokorttelin Marsinkujalta. Tilalle rakennetut uudet kerrostalot valmistuivat alkuvuonna 2017.
TOSLINK
TOSLINK on standardoitu valokuituyhteys kuluttajaelektroniikkaa varten, jota pitkin voidaan siirtää digitaalista bittivirtaa esimerkiksi Minidiscin, DVD- tai CD-soittimen ja D/A-muuntimen välillä. Kuiduissa käytetään edullista 1 millimetrin paksuista läpinäkyvää muovia, joten valmistuskustannukset ovat pienet. Vastoin yleistä uskomusta TOSLINKissä ei käytetä laseria vaan tavallista, edullista LED-diodia.
Alun perin TOSLINKin kehitti japanilainen Toshiba yhdistääkseen CD-soittimensa radiovastaanottimiinsa, mutta useat muutkin valmistajat ottivat tekniikan omakseen. Ensimmäiset TOSLINK-järjestelmät käyttivät raakaa CD-dataa, mutta nykyään käytetään sen sijaan S/PDIF (Sony/Philips Digital Interface) -standardia. DVD-soittimet yhdistetään juuri TOSLINKillä Dolby Digital ja DTS-dekoodereihin.
TOSLINKiä kutsutaan joskus myös F05-liittimeksi.
Heckler &amp; Koch MP5
Heckler & Koch MP5 () on saksalaisen Heckler & Koch -tehtaan vuodesta 1966 valmistama hidastetun rullasulun periaatteella toimiva, suljetulta lukolta kerta-, kolmen laukauksen purske- ja sarjatulta ampuva konepistooli.
Aseen suunnittelu alkoi vuonna 1964 nimikkeellä "Project 64" ja Heckler & Kochin suunnittelijoiden Tilo Möllerin, Manfred Guhringin, Georg Seidlin ja Helmut Baureuterin työn tulos otettiin tuotantoon vuonna 1966 nimikkeellä HK54. Ensimmäisinä asemallin ottivat käyttöönsä Saksan liittotasavallan rajavartiolaitos vuoden 1966 puolivälissä ja Sveitsin poliisi.
MP5:tä on valmistettu useita eri malleja ja yleisimmät tukkimallit ovat A2 kiintotukki ja A3 teleskooppitukki. Kaikki nykymallit käyttävät 9×19 mm Parabellum/Luger patruunaa, mutta asetta valmistettiin 1992–2000 myös 10mm Auto ja .40 S&W kaliipereissa.
Heckler & Kochin lisäksi asetta lisenssivalmistetaan tai on valmistettu useissa maissa, muun muassa Iranissa ("Defense Industries Organization" (DIO)), Kreikassa ("Hellenic Defence Systems S.A."), Pakistanissa ("Pakistan Ordnance Factories" (POF)), Turkissa ("Makina ve Kimya Endüstrisi Kurumu" (MKE)) ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa (alkujaan "Royal Ordnance", myöhemmin "Heckler & Koch Great Britain").
MP5 on viranomaiskäytössä ympäri maailmaa; Suomessa asetta käyttävät sekä poliisi, rajavartiolaitos että puolustusvoimat. Suomen poliisin (pois luettuna Helsingin poliisilaitoksen valmiusyksikkö Karhu) käytössä olevat aseet ovat toimintatavaltaan itselataava kertatuli, josta yleiskielessä käytetään usein nimitystä puoliautomaatti.
MP5:n liitteenä käytetyt mallitunnukset:
Natzweiler-Struthof
Natzweiler-Struthof oli saksalainen keskitysleiri lähellä Natzwillerin () kylää Ranskassa noin 50 kilometrin päässä Strasbourgista. Noin 25 000 ihmistä sai siellä surmansa vuosina 1941–44. Alueelle avattiin vuonna 2005 karkotettujen vastarintaliikkeen edustajien historiaa esittelevä keskus ().
Natzweiler-Struthof oli ainoa keskitysleiri Ranskan alueella. Se avattiin 21. toukokuuta 1941 ja oli toiminnassa aina syyskuun alkuun 1944 jolloin SS-joukot evakuoivat leirin. Yhdysvaltalaisjoukot vapauttivat leirin 23. marraskuuta 1944. Ranskalaiset käyttivät Natzweiler-Struthofia sen jälkeen saksalaisten sotavankien keskittämiseen, jota varten leiriä laajennettiin.
Vankien määrä leirillä oli noin 40 000 ja he tulivat eri puolilta Eurooppaa: Puolasta, Neuvostoliitosta (myös Inkeristä suomalaisten lähettämänä), Hollannista, Ranskasta, Saksasta ja Norjasta. Leiri oli pääasiassa työleiri, mutta siellä oli myös kaasukammio ja polttouuni. Kova työ ja kuri sekä puutteelliset olot aiheuttivat arviolta 25 000 ihmisen kuoleman. Wuppertalissa Saksassa pidettiin 9. huhtikuuta – 5. toukokuuta 1946 brittien johdolla sotarikosoikeudenkäynti Natzweiler-Struthofin vastuullisia vastaan. Leirin päällikkö ja viisi muuta tuomittiin:Natzweiler-Struthofiin kuului suuri määrä alaleirejä. Ne olivat:
Kulttuurievoluutio
Kulttuurievoluutio on sitä kun tietoja ja taitoja kasautuu järjestelmällisesti ja näitä siirretään aktiivisesti sukupolvelta toiselle. Tietämyksen jatkuva kasvu tuottaa kiihtyvää kulttuurievoluutiota, kun tunnettuja asioita, kuten pyörää, ei tarvitse keksiä uudelleen.
Ihmisen kulttuurievoluutio rinnastetaan joskus ihmisen biologiseen evoluutioon, ja sitä käsitellään oppikirjoissa sen yhteydessä. Kulttuurin ja geenien koevoluution tutkimuksessa ajatellaan, että biologinen ja kulttuurievoluutio kulkevat rinnakkain ja vaikuttavat toisiinsa.
Ukrainan väestö
Ukrainan väestöllä tarkoitetaan Ukrainassa asuvia ihmisiä. 1. tammikuuta 2017 Ukrainan tilastokeskus arvioi maassa olevan 42 584 542 asukasta, kun Venäjän sotilasmiehityksessä tuolloin olleita Ukrainan Krimin autonomisen tasavallan ja Sevastopolin väkilukua ei laskettu mukaan.
Neuvostoliitossa järjestettiin kymmenen vuoden välein väestönlaskenta, mihin myös Ukrainan väestö laskettiin Ukrainan sosialistisena neuvostotasavaltana. Väestönlaskenta suoritettiin siten, että paikallinen väestönlaskija meni jokaiseen asuntoon kysymään tiedot henkilökohtaisesti. Väestönlaskennoissa kysyttyjä asioita olivat muun muassa nimet, lasten lukumäärä, kansallisuus, äidinkieli ja puhutut muut kielet. Jos asukas oli ulkomaalainen, niin kerattiin myös tieto kansalaisuudesta.
Neuvostoliitossa vähemmistö- ja kansallisuuspolitiikan toteuttamiseksi jokaisella kansalaisella oli Neuvostoliiton "kansalaisuuden" lisäksi myös "kansallisuus." Lapsen kansallisuus määräytyi seka-avioliitoissa yleensä äidin mukaan, mutta sosiaalinen asema taas isän mukaan joko työläiseksi tai toimihenkilöksi. Monissa tapauksissa epäsuosion kohteeksi joutuneet vähälukuisten kansallisuuksien edustajat pyrkivät vaihtamaan kansalaisuutensa muuksi, usein venäläiseksi. Ukrainassa on esiintynyt Puolan ja Venäjän tapaan antisemitismiä, minkä vuoksi erityisesti liberalisoituneet ja maallistuneet tai ortodoksistuneet juutalaiset venäläistyneissä suurkaupungeissa olivat yleensä kansallisuudeltaan venäläisiä.
Ukrainan oma kansallinen väestönlaskenta järjestettiin vuonna 2001. Seuraavat kartat kuvaavat eri kieliä äidinkielenään puhuvien osuutta Ukrainan piireissä vuoden 2001 väestönlaskennassa.
Seuraavan taulukon luvut ovat Neuvostoliitossa ja itsenäisessä Ukrainassa pidettyjen väestönlaskentojen tuloksiin perustuvia.
Valovirta
Valovirta (myös "valonmäärä", tunnus F tai Φ) on fotometrian suure, joka kuvaa, kuinka paljon näkyvää valoa valonlähde säteilee kokonaisuudessaan. Valovirran SI-järjestelmän mukainen mittayksikkö on luumen ("lm"). Valovirta kuvaa valonlähteen säteilytehoa painotettuna silmän herkkyyskäyrällä V(λ) .
Valovoima kuvaa valon lähteen intensiteettiä eli voimakkuutta ja sen yksikkö on kandela ("cd"). Kandela on luumenia steradiaania kohti eli cd = lm / sr.
Valaistusvoimakkuus määräytyy tietylle pinta-alalle lankeavasta valovirrasta.
Valaistusvoimakkuus
Valaistusvoimakkuus (tunnus E), on fotometrian suure, joka kuvaa tietylle pinta-alalle lankeavaa valovirran määrää. Valaistusvoimakkuutta käytetään kuvaamaan, miten hyvät valaistusolosuhteet jossakin tilassa on. Valaistusvoimakkuuden SI-järjestelmän mukainen mittayksikkö on luksi (lx).
Ihmisen silmän värinäkö toimii vain kirkkaammissa olosuhteissa (luokkaa 100 lx). Värien näkeminen vääristymättöminä vaatii myös tasaista valon spektriä. Hämärässä toimii vain kirkkauden (harmaasävyjen) aistiminen ja sekin vaatii hetken totuttelua olosuhteisiin, mutta ihminen saa karkeita näköhavaintoja ympäristöstään noin sadasosa luksinkin valaistuksessa. Tarkkaan työhön tarvitaan päivänvaloa tai tehokas ja hyvin kohdennettu keinovalo.
Lämpöresistanssi
Lämpöresistanssi eli "lämpövastus" tai "lämmönvastus" tai "terminen resistanssi" (tunnus R) kuvaa, miten paljon lämpötilaeroa tulee jossakin lämpöä johtavassa kohteessa, kun tietty lämpöteho vaikuttaa kohteen toisella puolella. Lämpöresistanssilla voidaan kuvata esimerkiksi jäähdytyselementin kykyä siirtää lämpöä pois jäähdytettävästä kohteesta tai lämmön vuotamista jonkin eristerakenteen läpi. Mitä suurempi lämpöresistanssilukema on, sitä huonommin lämpö johtuu. SI-järjestelmän mukaisesti lämpöresistanssille tulee yksiköksi kelviniä wattia kohti eli "K/W".
Rakennusfysiikassa lämmönvastus saa hieman SI-järjestelmästä poikkeavan merkityksen. Rakennusfysiikassa lämmönvastusta ei suhteuteta pinta-alaan, jolloin tuloksena on yksikkö K·m²/W.
Lämmön johtumista voidaan kuvata myös lämpöresistanssin käänteisarvolla eli "lämpökonduktanssilla" (yksikkö "W/K"). Tälle suureelle käytetään toisinaan ilmaisua lämmönjohtavuus, vaikka tätä sanaa toisaalta käytetään materiaalin lämmönjohtokyvystä eli lämpökonduktiivisyydestä (materiaalin ominaissuure).
Rakennusfysiikassa lämpökonduktanssia ei suhteuteta pinta-alaan, jolloin tuloksena on yksikkö W/(m²·K) ja suurettakin kutsutaan yleensä lämmönläpäisykertoimeksi tai U-arvoksi.
Lämpöresistanssi "R" on lämpötilaeron "ΔT" suhde tehoon "P":
SI-järjestelmä mukainen yleinen lämpöresistanssi "R" jollekin kappaleelle (poikkipinta-ala "A" ja pituus "l") voidaan laskea materiaalille ominaisen lämmönjohtavuuden "λ" avulla:
Rakennusfysiikassa ollaan kiinnostuneita vain rakenteen suhteellisesta kyvystä vastustaa lämmönvirtausta, sen vuoksi lämpövastusta ei jaeta pinta-alalla. Lämmönjohtamiskyvystä käytetään lämpövastuksen käänteislukua (formula_1), jota kutsutaan lämmönläpäisykertoimeksi (U). Lämmönläpäisykerroin kuvaa johtuvaa lämpövuota lämpötilayksikköä kohden U = [W/(m²K)]. Lämpöteho eli häviöteho [W] saadaan kertomalla lämmönläpäisykerroin kohteen pinta-alalla ja lämpötilaerolla.
Lämmönvastusmerkintöjä:
Rakenteiden laskennallisessa mitoituksessa käytetään normaalista lämmönjohtavuutta (formula_5).
Kerroksen lämmönvastus (formula_6) on kappaleen paksuuden (formula_7) ja kappaleen lämmönjohtavuuden (formula_8) osamäärän käänteisluku:
Useammasta kerroksesta koostuvassa rakenteessa kokonaislämmönvastus "R" saadaan laskemalla kerroksien lämmönvastukset yhteen:
formula_13 ; formula_14
Eli formula_16
Luettelo huijauksista
Tämä on luettelo huijauksista. Huijaus on tahallinen yritys saada kohdeyleisö uskomaan, että jokin huijarin vääräksi tietämä asia on totta. Huijauksella voi olla tavoitteena saada jonkinlaista hyötyä tai saada aikaan keskustelua jostakin aiheista: kaikki huijaukset eivät ole rikoksia.