Jaakko Juteini
Jaakko Juteini (alk. Jaakko Heikinpoika Juutila, virallinen nimi Jacob Judén, 14. heinäkuuta 1781 Hattula – 20. kesäkuuta 1855 Viipuri) oli suomalainen kansallismielinen kirjailija ja valistusmies. Hän oli suomenkielisen kansallisromanttisen kaunokirjallisuuden uranuurtaja, joka korosti teoksissaan Suomen kansaa ja suomen kieltä. Hattulan kunnankirjasto on nimetty hänen kunniakseen Juteini-taloksi, ja sen eteen siirrettiin ennen Parolan terveyskeskuksen edessä seissyt näköispatsas, jonka jalustassa ovat Juteinin kuuluisimmat sanat: ”Arvon mekin ansaitsemme.”
Jaakko Juteini syntyi talonpoikaisperheeseen Hattulan Rahkoilan kylässä vuonna 1781 perheensä kuudenneksi lapseksi. Hänen äitinsä oli Liisa Juhontytär, vuokratilan emäntä. Ensimmäisen puolisonsa kuoltua Liisa meni naimisiin renkinsä, Juteinin isän Heikki (Henrik) Mikonpojan kanssa. Tämä kuoli vuonna 1790, mutta Liisa lunasti tilan omakseen kahta vuotta myöhemmin. 12-vuotiaana Jaakko Juteini lähetettiin Hämeenlinnan triviaalikouluun, jossa hänen nimensä muutettiin muotoon Jacob Judén.
Seitsemän vuotta triviaalikoulussa opiskeltuaan Juteini siirtyi Turun katedraalikouluun, jossa hän suoritti ylioppilastutkinnon. Sen jälkeen Juteini aloitti opintonsa Turun akatemiassa. Hän luki aluksi teologiaa, luopui siitä sitten, mutta jatkoi humanistisia opintoja. Opiskeluaikoinaan Juteini toimi kotiopettajana eri säätyläisperheissä useilla paikkakunnilla. Sitä kautta hän sai kosketuksen myös suomenkieliseen kansaan. Akatemiassa häneen olivat tartuttaneet valistushengen lisäksi kansallisromantiikan kipinän opettajat, kuten Frans Mikael Franzén ja Henrik Gabriel Porthan.
Akatemiasta Juteini ei koskaan valmistunut, vaan erosi siitä vuonna 1810 tutkintoa suorittamatta. Samana vuonna hän julkaisi esikoisteoksensa "Kirjoituksia Jak. Juteinilda", joka sisälsi runoja. Julkaisu oli tarkoitettu edistämään kirjoittajan mahdollisuuksia hallituskonsiljin kielenkääntäjän viran haussa. Siitä ei kuitenkaan ollut iloa, sillä Juteinin oikeinkirjoitus koettiin liian radikaaliksi, eivätkä hänen poliittiset näkemyksensäkään miellyttäneet päättäjiä. Tutkinnon puuttuminen oli myös haitta.
Juteini sai vihdoin vuonna 1812 väliaikaisen maistraatin sihteerin viran Haminasta. Seuraavana vuonna aukeni vakituinen virka Viipurista, jonne Juteini asettui asumaan. Vuonna 1814 Anders Cedervaller perusti Viipuriin kirjapainon, mikä oli Juteinin kirjailijanuralle onnenpotku.
Juteini julkaisi vuosina 1816–1827 kymmeniä kirjoja ja runovihkoja, joista suurimman osan suomeksi. Mukana oli runoja, näytelmiä, proosaa, tieteellisiä kirjoituksia, sananlaskuja ja vitsejä. Juteinin teoksissa vaadittiin suomen kielelle parempaa asemaa ja esitettiin myös kritiikkiä yhteiskuntaa ja kirkkoa kohtaan. Kostoksi Virolahden kappalainen Fredrik Johan Ahlqvist laati vuonna 1818 Juteinista ilkeän runomuotoisen häväistyskirjoituksen. Kirjoitus masensi Juteinia suuresti, ja hän päätti lopettaa kirjailijanuransa kokonaan. Päätös ei kuitenkaan pitänyt, vaan heti seuraavana vuonna Juteini julkaisi uuden teoksen.
Vuonna 1826 Juteini meni naimisiin emännöitsijänsä Catharina Margaretha Blankin kanssa ja hankki oman kivitalon Viipurista. Heti seuraavana vuonna syntyi hänen ainoaksi jäänyt lapsensa Joel Jacob. Seuraava vuosi oli Juteinille raskas. Häntä vastaan nostettiin syyte kirjasta "Anteckningar af Tankar uti Varianta Ämnen". Syytteen mukaan Juteini esitti kirjassa vääräoppisia ajatuksia. Oikeus totesi hänet syylliseksi uskontunnustuksen ja evankelisen opin vastaisiin väitteisiin, ja teoksen koko painos määrättiin takavarikoitavaksi. Takavarikoidut kirjat poltettiin vuonna 1829, ja Juteini joutui maksamaan sakkoja. Ylemmissä oikeusasteissa tuomio myöhemmin kumottiin, mutta Juteini ei enää julkaissut kirjoja. Nimimerkeillä tai nimettömänä hän tosin lähetti kirjoituksiaan ja runojaan lehtiin.
Juteini jatkoi työtään Viipurin maistraatin sihteerinä vuoteen 1840, jolloin hän jäi eläkkeelle, ja sai Viipurin kauppiaskunnalta huomattavan rahalahjoituksen. Juteinin vaimo Catharina Margaretha kuoli vuonna 1841. Poika oli äitinsä kuollessa 14-vuotias. Juteini jatkoi kirjallisia harrastuksiaan eläkkeelläkin. Hän oli vuonna 1845 mukana perustamassa Viipurin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraa ja olisi päässyt sen puheenjohtajaksi, ellei olisi kieltäytynyt. Kaksi vuotta myöhemmin Juteini sai sensorin tehtäviä hoitaakseen. Ne olivat hänelle vaikeita, ja herättivät sensuroinneista kärsineissä kirjoittajissa katkeruutta. Juteini luopuikin tehtävästä vuonna 1849. Juteinia kohtaan tunnettu arvonanto kasvoi hänen vanhuudenvuosinaan suuresti, ja myös hänen tekonsa suomen kielen hyväksi tunnustettiin. Yliopiston 200-vuotisjuhlan yhteydessä hänelle myönnettiin kunniatohtorin arvo, tosin lähinnä hänen ruotsinkielisistä teoksistaan.
Juteini asui Viipurissa kuolinvuoteensa 1855 asti. Hänen haudalleen Ristimäen hautausmaalle pystytettiin näyttävä musta hautakivi, johon kaiverrettiin kunnioittavat sanat ”Tässä lepää maallisen viisauden tohtori Jaakko Juteini”. Hautamuistomerkki kärsi ilmeisesti vaurioita jatkosodan taisteluiden aikana, ja katosi myöhemmin sodan jälkeen kun hautausmaa hylättiin. Suomalaiset kotiseutuaktiivit etsivät Juteinin hautaa pitkään, kunnes heinäkuussa 2018 löysivät osan hänen hautakivestään Ristimäen hautausmaalta.
Juteinin poika julkaisi isänsä suomenkielisen kirjoitukset yhdeksänä kirjana nimellä "Jak. Juteinin kirjoja". Juteini lienee ensimmäinen suomenkielinen kirjailija, jolta julkaistiin kootut teokset. Sen jälkeen hänen teoksiaan ei ole juurikaan painettu uudelleen, vaikkakin Ahti Laineen toimittama valikoimateos "Voi sun juttujas, Juteini" sisältää otteita useista Juteinin suomenkielisistä kirjoista. Juteinin runot ovat jääneet hänen muuta tuotantoaan vahvemmin elämään. Moni tuntee kieliasultaan hiukan modernisoidun version ensimmäisen säkeistön Juteinin sepittämästä runosta "Laulu Suomessa":
Listaan ei ole otettu mukaan Juteinin pieniä runovihkoja, ja muitakin pieniä kirjoituksia todennäköisesti puuttuu.