Jätteenpoltto
Jätteenpoltto on energiantuotantomuoto, jossa jätettä poltetaan ja polttamisesta saatu energia hyödynnetään lämmöksi ja sähköksi. Poltettava jäte on tavallisesti sekajätettä, mutta jätettä voidaan myös lajitella niin sanotuksi RDF-polttoaineeksi, jolloin siinä on vähemmän epäpuhtauksia.
Jätettä voidaan polttaa yksinään tai sitä voidaan käyttää seospolttoaineena esimerkiksi hiilen, turpeen tai puun seassa.
Suomessa jätteenpolttoa on alettu hyödyntää suurissa määrin vasta 2010-luvulla EU:n säätämien jätteenpolttodirektiivin ja kaatopaikkadirektiivin myötä. Jätteiden sijoittamista kaatopaikalle rajoitettiin, jolloin oli siirryttävä jätteenpolttoon.
Suomessa on perinteisesti poltettu erilaisissa uuneissa kaikkea palavaksi kelpaavaa. Roskia polttamalla säästettiin jätemaksuissa ja saatiin ilmaista energiaa jätteistä, jolloin muuta lämmitysenergiaa kului vähemmän. Helsingin kantakaupungilla oli vielä 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa järjestely, jossa jätepussit tiputettiin kerroksista jätekuiluun jäteluukkujen kautta, eikä niitä ollut tarvetta viedä pihan roskakatokseen. Talonmies poltti kerran viikossa kertyneet jätteet ja lämmöllä lämmitettiin kerrostaloja. Nykyään jätteenpoltto on kielletty kunnallisten jätehuoltomääräysten nojalla jätteenpolttolaitoksia lukuun ottamatta useissa osissa maata, mutta jätteenpolton perinne on silti säilynyt erityisesti maaseudun omakotitaloissa ja kesämökeillä kielloista huolimatta.
Toimittaja Jenny Jännärin mukaan vastaus siihen, mikä tapa käsitellä jätettä on taloudellisin ja järkevin, riippuu siitä, keneltä kysytään. Valistuksen merkityksestä ollaan kuitenkin yksimielisiä.
Suomessa Vihreä liitto on vastustanut sekajätteen massapolttoa, sillä puolueen mukaan se ei sovi suomalaiseen energiajärjestelmään, joka perustuu sähkön ja lämmön yhteistuotantoon. Lisäksi se vie pohjaa jätteen synnyn ehkäisyltä. Puolueen linjauksen mukaan jätteenpolttolaitokset olisi mitoitettava olemassa olevaa jätemäärää pienemmälle määrälle, mikä pakottaisi jätteiden synnyn ehkäisyyn ja kierrätykseen.
VTT:n mukaan arinatekniikka soveltuu yhdyskuntajätteen polttoon. Siinä poltettava jäte käsitellään polttokammiossa, jossa jäte palaa polttoarinan päällä. Jäte annostellaan syöttösuppilosta työntimillä arinalle, jolla jäte kuivuu, syttyy ja palaa sekoittuen kulkiessaan eteenpäin polttokammiossa. Polttoarinoita on erityyppisiä, ja niistä eniten käytettyjä ovat liikkuva porrasarina, mäntäarina, ketjuarina sekä pyörivä arina. Arinat voivat olla ilma- tai vesijäähdytteisiä. Vihreän liiton kansanedustaja Jyrki Kasvin mukaan arinapolton ongelmana on se, että arinauunissa voi polttaa vain jätteitä. Jos jätteenpoltto yleistyy Suomessa, edessä voi olla samanlainen tilanne kuin Ruotsissa eli jätepula. Esimerkiksi Uppsalan jätteenpolttolaitokseen tuodaan jätettä poltettavaksi Norjasta ja Ahvenanmaalta saakka, sillä kaukolämmön tuotanto ei saa keskeytyä.
Jätteitä voi polttaa myös leijukerroskattilassa, rumpu-uunissa (erityisesti ongelmajätteet) tai kaasuttamalla. Vuonna 2015 Suomessa jätteistä noin 48 % hyödynnettiin energiana, kun Tanskassa lukema oli noin 23 % vuonna 2008 ja Ruotsissa noin 50 % vuonna 2013. Ruotsissa on 33 jätteenpolttolaitosta, joista 27 tuottaa sähköä. Vuonna 2014 Ruotsin jätteenpolttolaitoksissa tuotettiin 2 terawattituntia sähköä ja 14,6 terawattituntia lämpöä.
Helsingissä oli 1960-luvulta 1980-luvulle huonomaineinen, ympäristöään pilannut Kyläsaaren jätteenpolttolaitos. Nykyään voimaloiden toiminta on kuitenkin aivan toisella tasolla. Vuonna 2017 Suomessa oli kahdeksan polttolaitosta, joista uusimmat ovat Riikinvoiman laitos Leppävirralla sekä Tammervoiman laitos Tampereella. Myös Saloon on suunniteltu polttolaitosta. Tampereen teknillisen yliopiston lehtori Simo Isoahon mukaan Suomeen mahtuisi noin 6–8, korkeintaan 10 jätevoimalaa, joissa poltettaisiin kuitenkin jätteen lisäksi muutakin.