hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ryhmä Oinonen
Ryhmä Oinonen (Ryhmä O tai RO) oli 18. kesäkuuta 1941 muodostettu suomalainen sotatoimiyhtymä, joka lakkautettiin huhti-toukokuussa 1942.Ryhmä Oinosta muodostettaessa liitettiin sen joukoiksi 2. Jääkäriprikaati (2. JPr) ja Ratsuväkiprikaati (Rv.Pr.).
Ryhmä Oinonen perustettiin liikekannallepanon yhteydessä kesäkuun loppupuoliskolla 1941. Sen tarkoituksena oli olla vain tilapäisyhtymä perustamisen ja hyökkäysvaiheen alun aikana. Aluksi tähän liki divisioonan vahvuiseen yhtymään kuuluivat 2. Jääkäriprikaati ja Ratsuväkiprikaati.
Ennen hyökkäyksen alkua oli RO ryhmitetty Tuupovaara-Hattuvaara väliselle alueelle Ilomantsiin. Hyökkäys ei edennyt suunnitellusti, vaan keskeytyi neuvostojoukkojen sitkeään vastarintaan ja puolustajan tehokkaaseen maaston käyttöön. Sota Ilomantsissa sai jopa Suomen sisällissodan piirteitä, kun RO:ta oli vastassa karjalaisista, inkeriläisistä ja suomalaisista kommunisteista muodostettu puna-armeijan Jalkaväkirykmentti 126 (JR 126), joka kuului 71. divisioonaan. Jalkaväkirykmentti oli alun perin kuulunut Terijoen hallituksen muodostamaan Suomen Kansanarmeijaan.
RO alistettiin saksalaiselle 163. divisioonalle 19. heinäkuuta. Heinäkuun lopussa ja elokuun alussa yrittivät suomalaiset ja saksalaiset yhdessä edetä Suvilahteen ja Suojärvelle. Neuvostojoukot kuitenkin torjuivat kaikki hyökkäykset. Suomalais-saksalaiset joukot saivat läpimurron Suojärvellä 20. elokuuta ja RO irrotettiin saksalaisdivisioonasta. Syyskuun aikana sotatoimiyhtymä eteni kymmenisen kilometriä. Eikä lokakuun alussa hyökkäysmenestys parantunut. Tällä välillä tilapäisyhtymä sai vahvennuksina 2. Jääkäriprikaatin ja yhden divisioonan.
Lokakuun lopussa RO:sta ja 1. divisioonasta muodostettiin VII armeijakunta. Armeijakunta eteni 2. marraskuuta Kontupohjaan. RO:n viimeiseksi sotatoimeksi jäi Songunniemen valtaus marraskuun lopussa.
Tämän jälkeen Ryhmä Oinonen siirrettiin Kannaksen Armeijan reserviksi ja lopulta maaliskuussa 1942 hajotettiin.
Auckland Grammar School
Auckland Grammar School on vain pojille tarkoitettu koulu Aucklandissa, Uudessa-Seelannissa. Opetusta siellä annetaan 9-13-vuosiluokille. Koulu on yksi Uuden-Seelannin laajimpia. Se on vuonna 1868 perustettu ja sen motto on "Through difficulties to greatness".
Kaksi Vihtoria
Kaksi Vihtoria on Nyrki Tapiovaaran ohjaama suomalainen farssielokuva vuodelta 1939.
Elokuva oli ohjaajalleen haastava, sillä hän pyrki "puhtaaseen elokuvaan", kun Vihtoreiden tarina taas on sidottu tiukasti teatterin keinoihin. Elokuva kuvattiin lähes kauttaaltaan lavasteissa. Siitä sensuroitiin aikoinaan seitsemän minuuttia.
Elokuvan sivuosissa näyttelevät muun muassa Mirjami Kuosmanen laulajattarena sekä Nyrki Tapiovaara miehenä junanvaunun portailla. Oopperalaulajanakin suosiota niittänyt näyttelijä Martti Seilo nähdään ensi kerran valkokankaalla pianistin osassa. Elokuva on mustavalkoinen.
Elokuvan ravintolajaksossa ukulelea näppäilevä Matti Jurva esittää itse säveltämänsä ja Tatu Pekkarisen sanoittamat laulut "Väliaikainen", "Kun tanssii lambethwalkia, suonissa ei ole kalkkia" ja "Eikö lähdetä pikkasen istumaan".
Elokuvan aihe on sarjakuvasta Vihtori ja Klaara Tatu Pekkarisen näytelmän "Klaara ja hänen Vihtorinsa" (1931) kautta kierrätettynä.
Tarinan ytimessä on Rantamon perhe. Vihtori Rantamo on ulospäin piinkova liikemies ja luja perheenpää, tosiasiassa hän elää kuitenkin vaimonsa, Klaaran tossun alla. Kun vaimo lähtee matkalle, Vihtori päättää hieman irrotella. Hän esiintyy tarinan toiselle Vihtorille, ravintolayleisölle ja vahingossa radion kautta koko kansalle. Klaara sattuu kuulemaan lähetyksen ja järkyttyy, kun hänen Vihtorinsa uskaltautuu sovinnaisten rooliensa ulkopuolelle. Vanhat, totunnaiset roolit pitää palauttaa keinolla millä hyvänsä.
Elokuvan toisen Vihtorin sukunimi on Hiltunen. Hän on eronnut ja seurustelee Augustan kanssa. Klaara erehtyy luulemaan Augustaa hänen oman Vihtorinsa morsiameksi, lajityypin mukaisesti yritykset selvittää sekaannuksia synnyttävät uusia sekaannuksia ja väärinkäsityksiä. Vihtorin ja Klaaran tytär Hilkka puolestaan on pintaliitäjä, jonka elämän tärkein päämäärä tuntuu olevan avioliitto. Hän rakastuu "alempisäätyiseen" Robertiin, ja hänen vanhemmilleen se on suuren luokan järkytys. Hilkka ja Robert joutuvat voittamaan esteet, joita ajan yhteiskunta asettaa epäsäätyiselle parille. He ovat klassinen "rikas tyttö ja köyhä poika" -pari, joka luonnollisesti lopussa saa toisensa, vaikka heidänkin suhteensa laatu osoittautuu kovin pintapuoliseksi.
Erään kriitikon arviossa todetaan että kyseessä on Tapiovaaran heppoisin elokuva. Paikoin hienot jaksot jäävät kokonaisuuden junnaavan rytmin varjoon. Lopun itsemurhayritys on kuitenkin kenties suomalaisen elokuvan huvittavin.
"Kaksi Vihtoria" on esitetty harvakseltaan televisiossa, jossa se näytettiin ensi kerran 2. maaliskuuta 1974.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1964
Vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa järjestettiin yleisurheilussa 36 kilpailutapahtumaa, miehille 24 ja naisille 12.
Emerald
Emerald on englantia ja tarkoittaa smaragdia. Lisäksi Emerald voi viitata muun muassa seuraaviin asioihin:
Maantieteessä:
Merenkulussa:
Muita merkityksiä:
Sulunmeri
Sulunmeri on Tyyneen valtamereen kuuluva merialue. Se rajoittuu pohjoisessa Palawanin saareen, etelässä Celebesinmereen, lännessä Borneon saareen ja idässä Filippiinien saariryhmään.
Bismarckinmeri
Bismarckinmeri (, ) on Tyynenmeren sivumeri Uuden-Guinean saaren koillispuolella. Bismarckinmereä rajaa IHO:n merialuejaottelun mukaan etelässä Uusi-Guinea, pohjoisessa Eteläinen Tyynimeri ja Uuden-Irlannin saari sekä kaakossa Uuden-Britannian saari ja Salomonmeri.
Merialueen pinta-ala on noin 40 000 neliökilometriä ja syvyys tyypillisesti 2 000 metriä, enimmillään 2 500 metriä. Meri oli vuosina 1885–1914 Saksan hallinnassa ja on nimetty valtakunnankansleri Otto von Bismarckin mukaan. Merialueen pohjois- ja itäreunan Uusi-Britannia ja Uusi-Irlanti kuuluvat Bismarckinsaariin.
Merialueen pohjassa on mineraaleja hyödyntävää kaivostoimintaa.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1972
Vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä järjestettiin yleisurheilussa 38 kilpailutapahtumaa, miehille 24 ja naisille 14.
Fábio Rochemback
Fábio Rochemback (s. 10. joulukuuta 1981 Soledade, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa portugalilaista Sportingia. Hänen pelipaikkansa on keskikentällä.
Rochemback on edustanut ammattilaisuransa aikana myös Internacionalia (1998–2001), FC Barcelonaa (2001–2003), Sportingia (2003–2005) ja Middlesbroughia (2005-2008). Sportingissa hän on pelannut vuodesta 2008 lähtien.
Brasilian maajoukkueessa Rochemback on pelannut seitsemän ottelua vuosina 2001–2002.
Bautzen
Bautzen (yläsorbiksi "Budyšin") on noin 40 000 asukkaan kaupunki Spreejoen varrella Saksin osavaltiossa Saksassa. Bautzen on sorbien kulttuurin keskus.
Ensimmäinen kirjallinen maininta kaupungista on vuodelta 1002.
Se oli alkujaan slaavilainen kylä nimeltään Budyšin. Vuonna 1018 siellä sovittiin Saksan ja Puolan välinen rauhansopimus. Vionna 1033 kaupunki siirtyi Saksalle, vuonna 1319 Böömille ja 1635 Saksille.
Natsi-Saksan aikana Bautzenissa toimi keskitysleiri ja myöhemmin DDR:n aikanakin kaupungissa toimi kaksi vankilaa, Bautzen I, liikanimeltään "Gelbes Elend" ("Keltainen kurjuus") ja salainen Bautzen II. Näistä Bautzen II on vuodesta 1993 alkaen ollut muistomerkkinä, mutta Bautzen I toimii edelleen vankilana.
Drawing Restraint 9 (soundtrack)
Drawing Restraint 9 on Björkin soundtrack samannimisestä elokuvasta. Albumi ilmestyi vuonna 2005.
Kulosaaren silta
Kulosaaren silta on vuonna 1957 valmistunut silta, joka yhdistää Kulosaaren Helsingin kantakaupunkiin. Sillan kautta kulkee 3+3-kaistainen Itäväylä joka on osa seututietä 170. Aiemmin sillan kautta kulkivat myös valtatie 6 ja valtatie 7, mutta ne siirrettiin kulkemaan Viikin kautta Lahdenväylää yhdessä valtatien 4 kanssa. Nykyään valtatie 7 alkaa virallisesti Porvoonväylän alusta ja valtatie 6 Koskenkylästä.
Silta oli valmistuessaan ajan mittapuussa hyvin suuri: 321 metriä pitkä ja 32 metriä leveä. Helsingin kaupunginvaltuusto päätti sillan rakentamisesta maaliskuussa 1950. Sillan suunnitteli Bruno Kivisalo Silta suunniteltiin niin leveäksi, että metro mahtuisi sille, mutta myöhemmin ilmeni, että silta oli kuitenkin liian kapea. Metrosuunnitelmat olivat 1950-luvulla vasta ajatustasolla ja silloin pohdinnassa ollut metrokalusto muistutti enemmän pikaraitiotievaunuja kuin nykyisiä Helsingin leveitä metrovaunuja. Raiteille varattu keskikaista otettiin myöhemmin autoliikenteen käyttöön. Metroliikenteelle rakennettiin myöhemmin oma silta Kulosaaren sillan pohjoispuolelle.
Kivisalo voitti sillan suunnittelukilpailun. Sillassa on kantavana rakenteena teräspalkit ja se on varhaisia hitsattuja siltoja Suomessa. Sillan suunnittelussa Kivisalo käytti Suomessa ensimmäistä kertaa arinateoriaa, joka myöhemmin yleistyi palkisiltojen suunnittelussa. Arinaksi kutsutaan rakennetta, jonka muodostavat ristikkäiset palkit. Kulosaaren sillassa on yhdeksän aukkoa, joiden jännemitat ovat 30, 34, 35, 30, 35, 40, 42, 40 ja 35 metriä.
Silta on varsin kuormitettu, sillä sen kautta kulkee päivittäin noin 65 000 ajoneuvoa. Sillan rakenteita vahvistettiin useita vuosia kestäneessä urakassa 2010-luvulla ja kun työt olivat lähes valmiita kesällä 2010, sillan alla olleet rakennustelineet ja osa kaukolämpöputkien eristeistä syttyivät tuleen. Tulipalo heikensi sillan kantavia rakenteita siinä määrin että osa niistä jouduttiin vaihtamaan. Työt saatiin niiden osalta valmiiksi loppukesällä 2011.
Kulosaaren sillan kevyen liikenteen väylä on sallittu mopoille.
Aiemmin paikalla sijainnut puurakenteinen avattava kääntösilta sijaitsi nykyisen metrosillan kohdalla ja se purettiin uuden Kulosaaren sillan valmistuttua. Vanhalle sillalle oli sijoitettu myös Kulosaaren raitiotien kiskot. Raitiovaunuliikenne Kulosaareen oli ollut keskeytettynä vuodesta 1936 lähtien siltapenkereen vajoamisen vuoksi, mutta 1937 linjaa liikennöitiin tilapäisesti ja vuodesta 1939 lähtien uudestaan vakituisesti sodan aiheuttaman linja-autopulan vuoksi. Lopullisesti raitioliikenne sillalla lopetettiin 14. helmikuuta 1951.
Vanha Kulosaaren puusilta oli valmistunut ja sen rakenne koostui paalupukeista ja lyhyistä puupalkeista. Silta oli puiseksi katusillaksi kookas; se oli valmistunut vuonna 1918.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1976
Vuoden 1976 kesäolympialaisissa Montrealissa järjestettiin yleisurheilussa 37 kilpailutapahtumaa, miehille 23 ja naisille 14.
Infinity on High
Infinity on High on Fall Out Boyn 6. helmikuuta 2007 julkaistu neljäs albumi. Levy myi ensimmäisellä viikolla 260 000 kappaletta. Ensimmäinen single ”This Ain't a Scene, It's an Arms Race” saavutti toisen sijan Billboard Hot 100 -listalla.
Albumi debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan ensimmäisellä sijalla. Suomessa se ylsi virallisen albumilistan sijalle 37.
Soledade
Soledade on noin 25 000 asukkaan kaupunki eteläisessä Brasiliassa, Rio Grande do Sulin osavaltiossa.
Kaupunki tunnetaan lempinimellä "Capital das Pedras Preciosas", eli suomeksi "Kallisarvoisten kivien pääkaupunki". Suuri osa maailman ametistivaroista onkin kaupungin läheisyydessä ja suurin osa Soledaden tehtaista on keskittynyt ametistien jalostukseen ja vientiin. Ehkä tunnetuin soledadelainen on Brasilian maajoukkueeseenkin edennyt jalkapalloilija Fábio Rochemback.
Las Vegas Wranglers
Las Vegas Wranglers oli vuonna 2003 perustettu amerikkalainen ECHL-seura. Vuosina 2003–2009 Wranglers toimi Calgary Flamesin farmijoukkue..
Alun perin joukkue pelasi nimellä Las Vegas Thunder IHL:ssä. Thunder meni kuitenkin konkurssiin ja se myytiin uudelle omistajalle. Joukkue nimettiin uudelleen Wranglersiksi ja se siirtyi pelaamaan West Coast Hockey Leaguessa. WCHL yhdistyi ECHL:n kanssa samana vuonna 2003, joten Wranglersistä tuli silloin ECHL:n uusi joukkue. Suomalaisista Riku Varjamo, Jaakko Harikkala ja Aki Seitsonen ovat edustanut seuraa.
"(Tilanne 11. lokakuuta 2014)"
Bosnia ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkue
Bosnian ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkue edustaa Bosniaa ja Hertsegovinaa kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa. Se toimii Bosnian ja Hertsegovinan jalkapalloliiton "(Fudbalski Savez Bosne i Hercegovine, FSBiH)" alaisuudessa. Joukkue pelasi ensimmäisen ottelunsa vuonna 1993 Jugoslavian sosialistisen liittovallan hajottua. Bosnian sodan takia joukkue ei ottanut osaa vuoden 1994 MM- eikä vuoden 1996 EM-karsintoihin. Ennen sitä, bosnia-hertsegovinalaiset pelaajat pelasivat Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa.
Bosnia ja Hertsegovina saavutti ensimmäisen arvoturnauspaikkansa selviytymällä vuoden 2014 MM-kisoihin voittaen oman karsintalohkonsa. Paikka vuoden 2004 jalkapallon EM-kisoihin Portugaliin jäi yhden maalin päähän ottelussa Tanskaa vastaan.
MM-karsinnoissa Saksan kisoihin 2006 bosnit pelasivat yllättävän hyvin parempia joukkueita vastaan (Espanja, 2 tasapeliä, Belgia, 1 voitto, 1 tappio ja Serbia ja Montenegro, 1 tasapeli, 1 tappio).
Vuoden 2006 MM-karsintojen jälkeen joukkueelta odotettiin paljon EM-karsinnoissa Sveitsin ja Itävallan kisoihin. Bosnia ja Hertsegovina aloitti karsinnat 5–2-voitolla Maltasta. Kuitenkin, hyviä tuloksia seurasivat pettymykset, kun kotona tulivat tappiot Unkarille ja Kreikalle ja vieraskentällä Chișinăussa tasapeli Moldovaa vastaan. Valmentaja Fuad Muzurović korvasi ex-valmentaja Blaž Sliškovićin. Tätä seurasi 13 pelaajan protesti maan jalkapalloliittoa vastaan, tuloksena, etteivät kyseiset pelaajat edusta maataan maaotteluissa. Muzurovicin piti koota joukkue aivan alusta.
Kiistelty valmentaja onnistui tehtävässään kuitenkin yllättävän hyvin. Seuraavassa karsintaottelussa Norjaa vastaan Bosnia ja Hertsegovina yllätti hakien Oslosta 2–1-voitolla täydet pisteet. Tämä toi toiveet maan historian ensimmäisestä arvokisapaikasta jälleen henkiin, mutta joukkue ei silti tälläkään kertaa saavuttanut sitä.
(*= edelleen aktiivinen maajoukkueessa)
Britney (albumi)
Britney on yhdysvaltalaisen poplaulajan Britney Spearsin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 6. marraskuuta 2001. Albumin ensimmäinen single oli ”I’m a Slave 4 U”. Albumi myi ensimmäisellä viikollaan 768 500 kappaletta ja on myynyt maailmanlaajuisesti yhdeksän miljoonaa kappaletta. Yhdysvalloissa "Britney" on myynyt 4 927 000 kappaletta. Levyltä löytyy Joan Jett -cover ”I Love Rock ’n’ Roll”.
Sanctuary Records
Sanctuary Records on vuonna 1976 Rod Smallwoodin perustama brittiläinen levy-yhtiö, joka on nykyisin osa Universalia. Yhtiö on suurin brittiläinen levy-yhtiö ja se on julkaissut useiden tunnettujen artistien levyjä, kuten muun muassa Guns N' Rosesin, Hanoi Rocksin, Kissin, Europen, Venomin, Lordin, Iron Maidenin ja Black Sabbathin. Nimi tulee Iron Maidenin kappaleesta ”Sanctuary”.
Alan Sugar
Alan Michael Sugar (s. 24. maaliskuuta 1947 Hackney, Lontoo) on brittiläinen liikemies, joka tunnetaan erityisesti Amstradin perustajana.
The Sunday Timesin vuonna 2009 julkaiseman arvion mukaan Sugar oli Yhdistyneen kuningaskunnan 59. rikkain henkilö. Hänen henkilökohtaisen omaisuuden arvoksi arvioitiin 730 miljoonaa Englannin puntaa. Lehden vuoden 2015 listauksen mukaan Sugarin omaisuus on 1,04 miljardia puntaa, ja hän on Ison-Britannian rikkaimpien henkilöiden listalla sijalla 101.
Sugar sai ritarin arvonimen vuonna 2000 ja lordin vuonna 2009.
Sugar esiintyy vuonna 2005 alkaneen yhdysvaltalaisen "Diili"-televisiosarjan brittiläisen version "pomona".
Sugar oli jalkapallon Englannin Valioliigassa pelaavan Tottenhamin omistaja ja puheenjohtaja vuosina 1991–2001.
Alex Garland
Alexander Medawar ”Alex” Garland (s. 1970 Lontoo) on brittiläinen kirjailija, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja.
Garlandin esikoisromaani "The Beach" ilmestyi vuonna 1996. Siitä tuli nopeasti kulttiklassikko, ja Danny Boyle ohjasi siitä vuonna 2000 samannimisen elokuvan, jonka pääroolin esittää Leonardo DiCaprio. Suomeksi romaani ilmestyi vuonna 1999 Annika Eräpuron kääntämänä nimellä "Laguuni".
Garlandin toinen romaani "The Tesseract" ilmestyi vuonna 1998. Myös siitä tehtiin vuonna 2003 samanniminen elokuva, jonka pääosassa on Jonathan Rhys Meyers. Suomessa romaani ilmestyi vuonna 2000 nimellä "Tesserakti".
Garlandin kolmas romaani "The Coma" ilmestyi vuonna 2004.
Garland kirjoittaa mielellään Filippiinien pääkaupungista Manilasta, jossa hän asui monta vuotta teini-ikäisenä.
Garland on käsikirjoittanut Danny Boylen ohjaamat elokuvat "28 päivää myöhemmin" (2002) ja "Sunshine" (2007). Hän toimi elokuvan "28 viikkoa myöhemmin" (2007) tuottajana.
Garland käsikirjoitti elokuvan "Ole luonani aina" (2010), joka perustuu Kazuo Ishiguron samannimiseen romaaniin. Hän käsikirjoitti myös Pete Travisin ohjaaman toimintaelokuvan "Dredd" (2011).
Ohjaajana Garland debytoi vuonna 2015 tieteiselokuvalla "Ex Machina", joka perustuu hänen omaan käsikirjoitukseensa. Elokuva sai muun muassa parhaan elokuvan, ohjauksen sekä käsikirjoituksen British Independent Film Awards -palkinnot. Vuonna 2018 saa ensi-iltansa Garlandin toinen elokuva "Hävitys", joka perustuu Jeff VanderMeerin romaaniin.
Jordanhillin rautatieasema
Jordanhillin rautatieasema () on kaksilaiturinen rautatieasema Jordanhillin alueella Glasgow’n West Endissä, Skotlannissa. Asema avattiin ensimmäisen kerran liikenteelle vuonna 1887. Nykyisin asemaa käyttävät Dalmuirin ja Lanarkin välillä liikennöivät junat.
Moritzburgin linna
Moritzburgin linna () on linna lähellä Dresdeniä sijaitsevassa Moritzburgin kunnassa, Saksan Saksin osavaltiossa. Se edustaa arkkitehtoniselta tyylisuunnaltaan barokkia. Linna rakennettiin alun perin vuosina 1542–1546 metsästyshuvilaksi Saksin herttua Moritsille.
Vuosina 1723–1733 linna sai nykyisen ulkonäkönsä Saksin vaaliruhtinaan sekä Puolan kuninkaan August II Väkevän johdolla ja arkkitehtien Matthäus Daniel Pöppelmannin ja Zacharias Longuelunen suunnittelemana. Linnan varhaisbarokkinen kappeli rakennettiin puolestaan vuosina 1661–1671, ja sen suunnittelusta vastasi arkkitehti Wolf Caspar von Klengels.
Nykyisin linnassa toimii museo.
Buzz
Buzz voi tarkoittaa seuraavia:
Päämäärä
Päämäärä on Väinö Linnan esikoisromaani, joka ilmestyi vuonna 1947.
"Päämäärä" kertoo nuoresta päivätyöläisestä eli päiväläisestä, Valte Mäkisestä, jonka tavoitteena on tulla kirjailijaksi. Romaanin alussa 22-vuotias Valte kokee jäävänsä vähätapahtumaisen päivätyöläiselämänsä ja elinympäristönsä vangiksi ja pyrkii irtautumaan siitä muuttamalla kaupunkiin tehdastyöläiseksi. Valte Mäkinen on paljossa Väinö Linnan omakuva.
Ulkoisilta tapahtumiltaan niukka romaani kuvaa päähenkilönsä taistelua oman päämääränsä saavuttamiseksi pienessä lähiyhteisössään, yhteiskeittiöllisessä asunnossa, jonka muita asukkaita ovat pariskunta Pransu ja Hilma Lehtonen sekä neuroottinen vanhapiika Tuovi Purhonen. He, samoin kuin naapuri Unto Eskola, ovat päähenkilölle elävä muistutus kaikesta siitä, mitä vastaan hän omassa elämässään kapinoi: heidän elämänsä on henkisesti tyhjää perustarpeiden tyydyttämistä.
Väinö Linna sijoitti "Päämäärän" tapahtumat Tampereen Amuriin Puuvillatehtaankadulle, jonka varrella hän tuolloin asui. Professori Pertti Virtarannan vuonna 1973 tekemässä haastattelussa Linna luonnehti esikoisromaaniaan aluksi ”sekavan ja hämmentyneen mielen tuotteeksi”. Kukaan toinen ei ollut lukenut "Päämäärän" käsikirjoitusta ennen kuin Linna lähetti sen WSOY:lle helmikuun alussa 1947. Kun kustantaja ilmoitti hyväksyneensä käsikirjoituksen, Linna totesi, että ”olkoon sen vastaanotto mikä tahansa, niin tietty kynnys on nyt ylitetty ja pää on avoin”. "Päämäärä" ilmestyi kirjakauppoihin toukokuussa 1947 kevään varsinaisen kirjasesongin ollessa jo ohi. Romaani sai pääasiassa myönteiset arvostelut; muun muassa Vapaan Sanan kriitikko Maija Savutie tunnisti Linnassa heti yhteiskunnallisen kirjailijan. Teosta myytiin vuoden 1947 aikana liki 1 500 kappaletta, mikä oli tuolloin hieman keskimääräistä parempi luku. Väinö Linna kertoi itse myöhemmin, että hänen äitinsä oli ollut "Päämäärästä" erittäin pahastunut, koska Linna oli kuvannut siinä kotinsa ”niin kurjaksi”. "Päämäärän" ilmestymisen aikoihin Linna liittyi Tampereen kaupunginkirjaston johtajan Mikko Mäkelän ympärille muodostuneeseen kirjailijapiiriin, joka ristittiin julkisuudessa myöhemmin Mäkelän piiriksi.
Alte Brücke
Alte Brücke (), virallisemmalta nimeltään Karl-Theodor-Brücke (), on silta Heidelbergin kaupungissa, Saksan Baden-Württembergin osavaltiossa. Silta rakennettiin vuosina 1786–1788. Sen rakennutti vaaliruhtinas Carl Theodor, jonka mukaan se on myös nimetty. Silta korvasi vuonna 1784 tuhoutuneen puusillan, jolla oli puolestaan ollut jo monta edeltäjää. Varhaisin maininta sillasta samaisella paikalla on vuodelta 1284.
Vuoden 1945 maaliskuun 29. päivänä toisessa maailmansodassa saksalaiset sotilaat räjäyttivät Alte Brücken ja muut Neckarin sillat Heidelbergissä kulkukelvottomiksi. Lahjoitusten turvin Alte Brücken uudelleenrakennustyöt käynnistettiin 14. maaliskuuta vuonna 1946. Se vihittiin uudestaan käyttöön 26. heinäkuuta vuonna 1947.
Musta rakkaus
Musta rakkaus on Väinö Linnan vuonna 1948 ilmestynyt toinen romaani.
Linnan kustantaja piti "Mustaa rakkautta" menestyksenä ja vakuuttui sen myötä Linnan kirjoittajankyvyistä. Teos menestyi myös taloudellisesti Linnan esikoisromaania "Päämäärää" paremmin. Arvosteluissa kiitettiin ihmisten ja ympäristön kuvausta, mutta kiinnitettiin huomiota siihen, ettei romaani yltänyt yhteiskunnallisesti sille tasolle, jolle kirjoittaja vaikutti kykenevän. Murteen käyttöä dialogissa kritisoitiin, mutta tästä huolimatta teos oli V. A. Koskenniemen mukaan ”enemmän kuin lupaus” siitä, mihin kirjoittaja olisi yltävä.
Samoin kuin "Päämäärän", myös "Mustan rakkauden" tapahtumaympäristö on Tampereen Amurissa sijaitseva Puuvillatehtaankatu, jonka varrella Linna tuolloin asui. Vuonna 1947 Linna oli liittynyt Tampereen kaupunginkirjaston johtajan Mikko Mäkelän ympärille muodostuneeseen niin kutsuttuun Mäkelän piiriin. Ennen romaanin käsikirjoituksen lähettämistä kustantajalle Linna ei kuitenkaan antanut sitä kenenkään muun luettavaksi. "Mustan rakkauden" ilmestyttyä joulumarkkinoille 1948 Lauri Viita haukkui sen Linnalle ”aivan pataluhaksi”. Professori Pertti Virtarannan haastattelussa 25 vuotta myöhemmin Linna piti "Mustaa rakkautta" epäaitona, koska hänen mielestään sen henkilöille oli annettu inhimillistä sävyä, mutta ”mitään todellista, konkreettista ihmistä ei ole”.
Edvin Laine on ohjannut romaanista elokuvasovituksen "Musta rakkaus", joka sai ensi-iltansa vuonna 1957.
"Musta rakkaus" rakentuu mustasukkaisuuden teeman ympärille. Romaanin päähenkilö on varaton opiskelija Pauli Haantie, joka rakastuu Marjatta Salmelan kanssa ja päättää lopuksi kihlata tämän.
Linna käyttää yhtenä romaanin hahmoista jo esikoisessaan "Päämäärässä" esittelemäänsä Unto Eskolaa. Eskola synnyttää romaanissa keskeisen jännitteen raiskattuaan Marjatan, jota Pauli pitää viattomuuden perikuvana.
Vainoharhaiselle Paulille tieto rakastetun ”petoksesta” on liian vaikea kestettäväksi, joten hän surmaa Unton. Puolisonsa väkivallan vuoksi Marjatta sairastuu, koska on menettänyt elämänhalunsa. Pauli tekee itsemurhan.
International Tennis Hall of Fame
International Tennis Hall of Fame on yhdysvaltalainen, yleishyödyllinen tenniksen kunniagalleria ja museo Newport Casinon yhteydessä Rhode Islandilla.
Tennis Hall of Famen perusti 1954 James Van Alen. Vielä samana vuonna Yhdysvaltain tennisliitto virallisti sen, ja Kansainvälinen tennisliitto seurasi esimerkkiä vuonna 1986. Ensimmäiset henkilövalinnat International Tennis Hall of Fameen tehtiin vuonna 1955, ja tähän mennessä jäseniksi on otettu 252 tennissuuruutta 23 maasta.
Oswaldo Guayasamin
Oswaldo Guayasamín (6. heinäkuuta 1919 – 10. maaliskuuta 1999, Quito, Ecuador) oli ecuadorilainen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hän syntyi intiaani-isän ja mestitsiäidin perheeseen. Hänen tapansa käsitellä inhimillistä ja sosiaalista eriarvoisuutta eteläamerikkalaisessa katsannossa sai kansainvälistä tunnustusta.
Piperidiini
Piperidiini on sekundäärinen amiini ja heterosyklinen yhdiste, jonka kemiallinen kaava on CHN ja rakennekaava CH(CH)NH. Siitä käytetään myös nimiä "heksahydropyridiini", "atsasykloheksaani" ja "pentametyleeni-imiini". Piperidiinin rakenne on analoginen sykloheksaanin kanssa.
Piperidiini on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan helposti syttyvää, väritöntä nestettä, jolla tunnusomainen haju. Piperidiinin moolimassa on 85,2 g/mol, sulamispiste − 7 °C, kiehumispiste 106 °C, suhteellinen tiheys 0,86 g/cm (vesi = 1,0 g/cm), leimahduspiste 16 °C (c.c.) ja CAS-numero 110-89-4. Piperidiini sekoittuu veteen.
Piperidiini hajoaa palaessaan ja muodostaa myrkyllisiä typen oksideja sekä reagoi kiivaasti hapettimien kanssa.
Piperidiinia esiintyy kasveissa kuten esimerkiksi mustapippurissa ("Piper nigrum").
Piperidiinia voidaan valmistaa pyridiinin ja natriumin välisellä reaktiolla etanoliliuoksessa. Teollisesti sitä valmistetaan kuitenkin pelkistämällä pyridiiniä käyttäen katalyyttinä nikkelin ja alumiinioksidin seosta. Muita valmistusmenetelmiä ovat tetrahydrofurfuryylialkoholin ja ammoniakin välinen reaktio pelkistimen läsnä ollessa, ja 1,5-pentaanidiolin ammonolyysi. Piperidiiniä käytetään liuottimena, ligandina metallikomplekseissa sekä valmistettaessa monia kemikaaleja, kuten kumin vulkanoinninkiihdyttimenä käytettävää tiuraamidisulfidia ja lääkeianeita kuten minoksidiilia. Piperidiini on myös hyvä Knoevenagel-kondensaatioiden ja aldolikondensaatioiden katalyytti.
Lyhytaikaisessakin altistumisessa piperidiini voi syövyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Höyryn hengittäminen voi aiheuttaa keuhkopöhöä.
Osmo Rauhala
Osmo Rauhala (s. 14. syyskuuta 1957 Nokia) on suomalainen taidemaalari. Hänen ensinäyttelynsä oli Nokialla vuonna 1974. Rauhala on opiskellut Vapaassa taidekoulussa 1981–1982, Taideakatemian koulussa 1982–1987, Turun kauppakorkeakoulussa 1976–1987 sekä ulkomailla.
Rauhala valittiin vuonna 1992 vuoden nuoreksi taiteilijaksi. Hän on pitänyt kymmeniä yksityisnäyttelyjä, joista suurin osa ulkomailla. Hän on osallistunut yli sataan ryhmänäyttelyyn yli 20 maassa. Rauhala on opettanut muun muassa Kuvataideakatemiassa, Taideteollisessa korkeakoulussa, Helsingin yliopistossa, Teatterikorkeakoulussa, Teknillisessä korkeakoulussa ja Turun piirustuskoulussa.
Rauhalan teoksia on Nykytaiteen museossa Kiasmassa ja monien kaupunkien taidemuseoissa. Hän harrastaa biologiaa, kalastusta ja vaeltamista, filosofiaa sekä ympäristötaiteen kehittämistä.
Vuodesta 1988 lähtien Rauhala on opiskellut New Yorkissa. Talvet hän työskentelee New Yorkissa ja kesäisin hän luomuviljelee sukutilaa Siurossa. Hänellä on kaksi lasta.
2000-luvulla Rauhala tuli tunnetuksi yhdessä Kuutti Lavosen kanssa toteuttamistaan Tyrvään Pyhän Olavin kirkon sisätilojen maalauksista. Keskiaikainen kivikirkko tuhoutui lähes täydellisesti tuhopoltossa vuonna 1997. Vuonna 2009 Rauhala ja Lavonen saivat Kirkon kulttuuripalkinnon tunnustuksena Tyrvään kirkon maalauksistaan.
Vuonna 2004 Arto Koskinen ohjasi televisiodokumentin Rauhalan työstä ja ajatuksista nimellä "Joki taivaalla".
Rauhala esiintyy muusikko Kari Peitsamon vuoden 1981 Vallankumous-albumin kannessa.
Yhdystie 8520
Yhdystie 8520 eli Oijärventie on Iin kunnan alueella Pohjois-Pohjanmaalla kulkeva itä-länsisuuntainen yhdystie. Tie alkaa Kuivaniemen taajamasta, johtaa koilliseen seuraillen Kuivajoen etelärantaa ja Oijärven pohjoisrantaa ja päättyy seututielle 849 Oijärven kylässä.
Kuuauto
Lunar Rover ( (LRV)) eli kuuauto on sähkökäyttöinen kuuhun suunniteltu ajoneuvo, jota käytettiin kolmella Apollo-lennolla; Apollo 15, Apollo 16 ja Apollo 17. Ajoneuvon tarkoitus oli laajentaa astronauttien tutkimusaluetta laskeutumispaikan ympärillä.
Lunar Roveria ohjanneet henkilöt:
Pisin yhtäjaksoinen ajo oli Apollo 17 lennolla ajettu noin 20 km ja se vei kyydissä olleet astronautit 7,5:n kilometrin päähän laskeutumispaikasta.
Luonnotar (sinfoninen runo)
Luonnotar op. 70 on Jean Sibeliuksen sopraanolle ja orkesterille säveltämä sinfoninen runo. Teos syntyi vuonna 1913 laulajatar Aino Acktén aloitteesta, ja teos on omistettu hänelle.
"Luonnotar" ammensi aiheensa "Kalevalan" luomiskertomuksesta, maan synnystä. Sotka munii munan veteen Luonnottaren polvelle, muna putoaa ja särkyy, ja sen kappaleista syntyvät taivas, kuu ja tähdet. Kyseessä ei ole varsinainen orkesterilaulu vaan vaativan ja kunnianhimoisen lauluosuuden takia enemmänkin "konsertto" sopraanolle ja orkesterille. Myös orkesterin osuus "Kalevalan" tekstin musiikillisessa tulkinnassa on erittäin keskeinen. Sävellystä on kuitenkin vaikea lokeroida oikeastaan mihinkään kategoriaan.
"Luonnottaren" tunnelmat vaihtelevat pelkistetystä arkaaisuudesta 1900-luvun alun säveltaiteen moderneihin tyylikeinoihin ja hurmokseen. Kokonaisuudessaan sävellykselle on luonteenomaista panteistinen sävy.
Lauluosuuden suuren haastavuuden vuoksi "Luonnotarta" esitetään verrattain harvoin. Suomen kielen vaikeuden takia teos ei ole myöskään vakiintunut maailmanlaajuiseen ohjelmistoon, toisin kuin Sibeliuksen monet muut merkkiteokset. Siitä on kuitenkin olemassa useita onnistuneita levytyksiä.
Musiikintutkijoiden piirissä "Luonnotarta" pidetään yhtenä Sibeliuksen onnistuneimmista saavutuksista. Varsinkin teoksen orkestraatiota on kiitelty. Sibelius onnistuu melko niukoista keinovalikoimista huolimatta loihtimaan kiehtovia sointitehoja, jotka tulkitsevat osuvasti "Kalevalan" runon tunnelmia. Esimerkiksi ”suuri tuulenpuuska” saa kuvauksensa patarumpujen levottomista tremoloista ja kahden harpun glissandoista. Sävellyksestä löytyy myös piirteitä, jotka tuntuvat jälkikäteen ajatellen suorastaan huomiota herättävän moderneilta. Tällaiseksi voi laskea muun muassa pikkolohuilun ja bassoklarinetin neljän oktaavin etäisyydellä soittamat kirpeät unisonokulut, jollaisista tuli vuosikymmeniä myöhemmin yksi Dmitri Šostakovitšin tavaramerkeistä. Moderneihin piirteisiin kuuluvat myös esimerkiksi jossain määrin dissonoivat sävellajisuhteet, kuten tritonuksen käyttö (tässä tapauksessa muun muassa fis-mollin ja C-duurin vastakkainasettelu). Teos huipentuu vangitsevaan hiljaiseen päätökseen: jaettujen viulujen soittamiin korkeisiin Fis-duuri-soinnun säveliin ja sopraanon viimeisiin sanoihin: ”Ne tähiksi taivaalle...”
Fredrik Rehnström
Fredrik Rehnström (10. huhtikuuta 1819 Mäntyharju – 24. huhtikuuta 1857 Pietari) oli suomalainen valokuvaaja.
Rehnström oli ensimmäinen suomalaissyntyinen ammattivalokuvaaja Suomessa. Hänen uransa aktiivisin kausi sijoittui vuosiin 1844–1851. Koulutukseltaan hän oli kirjansitoja ja ammattinimikkeeltä kirjansitojamestari. Hän asui pääsääntöisesti Pietarissa, mutta harjoitti ammattiaan kiertelevänä valokuvaajana. Hän on ottanut muun muassa dagerrotyyppejä, eli pieniä koruihin sopivia kuvia sekä seinälle ripustettavia isompia muotokuvia. Näistä kuvista kuuluisimpia on dagerrotyyppi J. V. Snellmanista. Tämän lisäksi hän on ottanut valokuvia kuuluisista rakennuksista niin Helsingissä, Turussa kuin Tampereella ja Viipurissa. Rehnström oli huokeutensa ja ammattitaitonsa vuoksi suosittu valokuvaaja.
Sinfonia nro 1 (Sibelius)
Jean Sibeliuksen sinfonia nro 1 e-molli op. 39 valmistui vuonna 1899 ja sai ensiesityksensä 26. huhtikuuta 1899 Sibeliuksen itsensä johdolla ja Helsingin kaupunginorkesterin soittamana. Sibelius ei ollut tyytyväinen teokseensa vaan muokkasi uuden version keväällä ja kesällä 1900. Uusi versio ensiesitettiin Robert Kajanuksen johdolla 1. heinäkuuta samana vuonna.
Sinfoniassa on kuultavissa Pjotr Tšaikovskin ja Aleksandr Borodinin vaikutteita. Teosta kuitenkin hallitsee Sibeliuksen itsenäinen tyyli: esimerkiksi Borodinin musiikkiin Sibelius tutustui vasta joitakin vuosia sinfonian valmistumisen jälkeen. Hän alkoi säveltää teosta Berliinissä vuonna 1898 ja saattoi teoksen päätökseen keväällä 1899. Sinfonia poikkeaa jo pelkästään soitinnusratkaisuissaan totunnaisesta sinfoniaperinteestä. Esimerkiksi ensimmäinen osa alkaa patarummun hiljaisella tremololla, jota vasten piirtyy sooloklarinetin melankolinen laulu. Johdannon jälkeinen viulujen soittama pääteema on vauhdikkaampi ja intohimoisempi. Toinen osa (Andante) on kuin hellä serenadi dramaattisen teoksen keskellä. Scherzo-osa alkaa jousien pizzicatosäestyksellä, kimmoisan ja ytimekkään teeman esittelee patarummut. Scherzon triotaite on puhaltimien hallitsema luonnonidylli, jossa on kuultavissa kenties Anton Brucknerin vaikutus. Finaali alkaa ensimmäisen osan klarinettiaiheella, tällä kertaa suuremmalle orkesterille siirrettynä ja kohtalokkaammaksi muunnettuna. Osa on Sibeliuksen kenties pateettisinta musiikkia. Sibelius ei sorru tälläkään kertaa romanttisen sinfoniakirjallisuuden maneereihin: alun klarinettiteemasta ei muokata voitokasta loppuhuipennusta esimerkiksi Tšaikovskin tyyliin. Sibeliuksen 1. sinfonia päättyy kuohuviin sointuihin ja jousien alistuneisiin pizzicatoihin.
Vuonna 1902 Helsingfors Nya Musikhandel (Fazer & Westerlund) julkaisi sinfonian partituurin ja orkesteriäänilehdet. Saksalainen kustantaja Breitkopf & Härtel vastasi nuottiaineiston valmistamisesta.
Sinfonia nro 2 (Sibelius)
Jean Sibeliuksen sinfonia nro 2 D-duuri op. 43 on vuonna 1902 valmistunut orkesterisävellys. Teoksen kantaesitys oli 8. maaliskuuta 1902 Sibeliuksen itsensä johtamana ja Helsingin kaupunginorkesterin soittamana. Sibelius teki sinfoniaan joitain tarkistuksia, ja uusi versio esitettiin ensimmäisen kerran Tukholmassa Armas Järnefeltin johdolla 10. marraskuuta vuonna 1903.
Toinen sinfonia on Sibeliuksen sinfonioista soitetuin ja levytetyin. Teokseen ovat jättäneet jälkensä Sibeliuksen Italian-matkat 1901. Sinfonian kantaesitys oli todellinen riemuvoitto, sillä teoksen valoisa luonnonläheisyys ja suurieleinen paatos tehosivat helmikuun manifestin järkyttämään kansakuntaan. Kapellimestari Robert Kajanus esitti sinfonialle jopa summittaisen isänmaallisen ohjelman, mutta Sibelius sanoutui jyrkästi irti kaikista sinfonioihinsa liitetyistä ulkomusiikillisista tulkinnoista. Isänmaallisista ja subjektiivisista tuntemuksista huolimatta toisessa sinfoniassa Sibeliuksen tuleva klassinen suuntaus on jo selvästi idullaan.
Toinen sinfonia on omistettu Sibeliuksen ystävälle Axel Carpelanille.Ensimmäisessä osassa (Allegretto) pastoraalisen lempeät ja näitä intohimoisemmat jaksot vuorottelevat. Toinen osa on synkeä ja fantasiamainen sävelkuvaus, joka Sibeliuksen mielessä assosioitui maailmankirjallisuuteen, Don Juanin ja Kivisen vieraan kohtaamiseen. Fis-duuri-taitteessa esiintyy kuuluisa "Christus"-aihe. Scherzo-osa (Vivacissimo) alkaa beethovenmaisen energisenä allegromusiikkina. Hitaassa Ges-duuri-triossa kuullaan oboen soittama sulokas ja pitkälinjainen melodia, joka alkaa peräti yhdeksän kertaa toistuvalla b-sävelellä. Scherzo on yksi Sibeliuksen tuotannon vitaalisimmista saavutuksista. Mahdikas finaali huipentuu pääaiheen riemuitsevaan julistukseen.
Sinfonia nro 3 (Sibelius)
Jean Sibeliuksen sinfonia nro 3 C-duuri op. 52 on vuonna 1907 valmistunut teos sinfoniaorkesterille. Sinfoniassa Sibelius luopui romanttisesta ilmaisusta, ilmaisu sai tiiviimmät mittasuhteet sinfoniankin ollessa kolmiosainen. Teemat ja orkestraatio ovat kauttaaltaan klassisen selväpiirteisiä. Kolmannessa sinfoniassa Sibelius vapautui ensimmäistä kertaa perinteisten muotojen rajoitteista. Sinfoniaa on usein luonnehdittu pastoraaliseksi, mutta teoksessa on runsaasti myös rytmikästä, jopa tanssillista musiikkia. Esimerkiksi ensiosan sivuteeman kertauksessa Sibelius käyttää puhaltimia tehostamaan rytmiä tavalla, joka on tuonut joillekin kriitikoille mieleen jopa Igor Stravinskyn. Teoksen kantaesitys oli 25. syyskuuta 1907; säveltäjä johti Helsingin kaupunginorkesteria. Ensimmäisen levytyksen sinfoniasta tekivät Robert Kajanus ja Lontoon sinfoniaorkesteri vuonna 1934.Ensimmäisen osan alussa soi sellojen ja kontrabassojen reipas, marssimainen teema. Viulujen ja puhaltimien mukaantulo virittää luonnonläheisen tunnelman. Myöhemmin osassa kuullaan kirkkomusiikin mieleentuovia lyydisiä sävyjä. Hidas osa kulkee pääsävellajista kaukaisessa gis-mollissa. Se on hienostunein värivivahtein toteutettu suvanto ennen finaalin toimintaa. Kolmas osa on tavallaan scherzon ja finaalin yhdistelmä. Keskivaiheilla on neljänteen sinfoniaan viittaavaa kromaattista häilyvyyttä. Loppua kohti tunnelma kirkastuu ja sinfonia päättyy vastustamattoman määrätietoiseen C-duuri-loppunousuun.
Sinfonia nro 4 (Sibelius)
Jean Sibeliuksen sinfonia nro 4 a-molli op. 63 on vuonna 1911 valmistunut neliosainen sinfonia. Neljäs sinfonia on Sibeliuksen tuotannon merkittävimpiä teoksia. Sinfonia sisältää paljon ekspressiivisiä elementtejä, ja sen onkin katsottu olevan Sibeliuksen henkilökohtaisin sinfonia. Sibelius itsekin nimitti sävellystään "psykologiseksi sinfoniaksi". Erik Tawaststjernan mukaan sinfoniaan vaikuttivat aikakauden syvyyspsykologiset virtaukset, ja hän luonnehtii neljättä sinfoniaa "erääksi psykoanalyyttisen aikakauden merkittävimmistä dokumenteista". Kuuluisaksi on tullut myös Elmer Diktoniuksen antama lisänimi "pettuleipäsinfonia".
Teos sijoittuu aikakaudelle, jolloin Sibelius oli kurkunpäänleikkauksen vuoksi pidättäytynyt suurilta intohimoiltaan sikareilta ja alkoholilta kahdeksaksi vuodeksi (1908–1916). Kauden teokset ovatkin suurelta osin tummanpuhuvia. Neljännen sinfonian syntyyn on saattanut vaikuttaa myös Kolille vuonna 1909 tehty matka, vaikka kantaesityksen musiikkiarvostelija "Bis" Wasenius sai Sibeliuksen närkästymään Waseniuksen tehtyä Kolista sinfonian ohjelmallisen sisällön. Sinfonian kantaesitys oli Helsingissä 3. huhtikuuta 1911; säveltäjä johti Helsingin kaupunginorkesteria. Kantaesityksessä teos sai hämmentyneen vastaanoton. Ensimmäisen levytyksen tekivät Leopold Stokowski ja Philadelphian orkesteri vuonna 1932.Häilyvä tunnelma virittyy heti tritonus-intervallin leimaamissa ensimmäisissä tahdeissa. Vasta sellon mietteliäs soolo vakiinnuttaa tonaliteetin a-molliin. F-duurissa alkava scherzo-osa käynnistyy oboen leikkisällä teemalla. Myöhemmin musiikki muuttuu dissonoivaksi ja ristiriitaiseksi. Kolmas osa (Il tempo largo) on Sibeliuksen ehkä vaikuttavin hidas sinfoniaosa. Musiikki kasvaa aforistisista aiheista tuskaisiin huipennuksiin intensiteetin noustessa kerta kerralta. Finaali alkaa leikkisästi toisen osan mieleen tuoden. Musiikki kuitenkin kehittyy eri sävellajien väliseksi kamppailuksi ja sisältää materiaalia keskeneräisestä orkesterilaulusta "Korppi" (Edgar Allan Poe). Kooda henkii vahvaa kuolemanläheisyyttä. Sinfonia päättyy jousien raskaisiin a-molli-sointuihin.
Sinfonia nro 5 (Sibelius)
Jean Sibeliuksen sinfonia nro 5 Es-duuri op. 82 on vuonna 1919 valmistunut kolmiosainen teos sinfoniaorkesterille. Sinfonia on yleisilmeeltään valoisa ja luonnonläheinen ja siten täydellinen vastakohta Sibeliuksen neljännen sinfonian introverttisuudelle. Säveltäjä kirjoitti luomistyön aikana päiväkirjaansa:
”Ikään kuin Isä Jumala olisi viskannut mosaiikinpalasia taivaan permannosta ja pyytänyt minua selvittämään, millainen kuvio on ollut.”
Sibeliuksen itsekritiikki alkoi kuitenkin kasvaa, ja teoksen luomisprosessi oli tuskallinen. Säveltäjä laati teoksesta kolme eri versiota. Ensimmäinen versio valmistui vuonna 1915. Sibelius johti version kantaesityksen 50-vuotisjuhlillaan 8. elokuuta. Toinen versio valmistui vuonna 1916. Sibelius johti lopullisen version kantaesityksen 24. marraskuuta 1919. Ensimmäisen levytyksen sinfoniasta tekivät Robert Kajanus ja Lontoon sinfoniaorkesteri vuonna 1932. Helsingin kaupunginorkesteri soitti teosta Helsingissä Sibeliuksen kuollessa. Yleisradio radioi konsertin.
Viidennen sinfonian näennäisestä tyylillisestä ongelmattomuudesta huolimatta säveltäjä ei tinkinyt epäsovinnaisuuden tarpeestaan. Ensimmäinen osa alkaa raukeana ja pastoraalisena, mutta keskivaiheilla päädytään lähes hätkähdyttävän modernilta kuulostavaan, jopa György Ligetin kenttätekniikan mieleen tuovaan taitteeseen. Viidettä sinfoniaa pidetään ainutlaatuisena muotorakenteellisista ratkaisuistaan: ensimmäinen ja nopea toinen osa ovat mestarillisesti yhteen sulautettuja. Finaalissa kuullaan yksinkertaisuudessaan nerokas käyrätorvien keinuva teema, joka huipentaa sinfonian suurenmoisella tavalla. Teoksen loppusivuilla Sibelius tarjoaa yllätyksen. Tavanomaisen koodan sijasta 5. sinfonia päättyy täyden sinfoniaorkesterin kuuteen painokkaaseen, tauoilla erotettuun sointuun, jotka kaikuvat kuin avaruuden keskeltä.
Sinfonia nro 6 (Sibelius)
Jean Sibeliuksen sinfonia nro 6 op. 104 valmistui vuonna 1923. Sen kantaesitys oli Sibeliuksen johtamana 19. helmikuuta 1923. Sinfoniassa on hyvin herkkiä ja kuulaita sävyjä, ja siinä on useasti kuultu Palestrina-vaikutteita. Teosta hallitsee doorinen sävy. Myös kuudennessa sinfoniassa esiintyy omintakeisia muotoratkaisuja: esimerkiksi scherzo-osassa ei kuulla lajiperinteelle tyypillistä triotaitetta. Scherzon laukkaavaa pääteemaa käytetään epätavallisesti sekä hallitsevana pääaiheena että säestyskuviona. Osalle on tyypillistä hienostunut ja taidokas polyfonia, muun muassa kaanontekniikka. Finaali kulminoituu sinfonian ainoaan todella dramaattiseen huipennukseen, jota Sibelius tehostaa tyylilleen uskollisena kromaattisella asteikolla. Huipennuksen jälkeen tunnelma seestyy, ja sinfonian loppu on täynnä jousien hallitsemaa pehmeää hohdetta. Tavanomaisen d-molli-päätöksen sijaan Sibelius lopettaa sinfonian viulujen korkeaan, arvoitukselliseen d-säveleen.
Sinfonia on omistettu Wilhelm Stenhammarille.
Sinfonia nro 7 (Sibelius)
Jean Sibeliuksen sinfonia nro 7 C-duuri op. 105 valmistui vuonna 1924. Se on Sibeliuksen viimeinen julkaistu sinfonia. Sinfonian tyyli on aikaisempaa absoluuttisempaa. Se on muotorakenteeltaan erikoinen, yksiosainen teos. Sibelius nimesi sen aluksi "Fantasia sinfonicaksi" mutta myöhemmin vakuuttui teoksen sinfonisista elementeistä ja antoi sille järjestysnumeron VII. Sinfonia on herättänyt mielenkiintoa, koska siinä temaattisen ja orkestraation rajat ovat usein häilyviä. Teos on Sibeliukselle tyypillinen siinä suhteessa, ettei siinä ole ulkoisesti mitään vallankumouksellista, mutta analyysi löytää siitä toinen toistaan taidokkaampia polyfonisia ja muodollisia ratkaisuja, jotka epäsovinnaisimmillaan osoittautuvat suorastaan radikaaleiksi. Seitsemäs sinfonia sisältää monia Sibeliuksen hienoimmista sävelaiheista: alun ylöspäin kurottautuva asteikkokulku, sellojen ja alttoviulujen lavea koraalimainen melodia sekä adagio-taitteen majesteettinen pasuunateema. Partituurin nostalgisella päätössivulla kuullaan mukailtu sointukulku "Valse tristestä" ja vähäeleisen voitokas kirkastuminen C-duuriin. Sibeliuksen seitsemäs sinfonia on samanaikaisesti haikea katsaus nuoruuteen ja kypsän iän suvereeni taidonnäyte. Sinfonian kantaesitys oli 24. maaliskuuta 1924 Tukholmassa.
Aino-Kaisa Pekonen
Aino-Kaisa Ilona Pekonen (o.s. "Hirviniemi", s. 24. tammikuuta 1979 Riihimäki) on suomalainen poliitikko. Hän on vasemmistoliiton toisen kauden kansanedustaja (2011–) ja eduskuntaryhmän puheenjohtaja (2015–). Pekonen on ollut Riihimäen kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2004.
Pekonen valmistui lähihoitajaksi Hyvinkään terveydenhuolto-oppilaitoksesta vuonna 2000. Ennen poliittista uraansa hän työskenteli muun muassa myyjänä, lähihoitajana ja asumisohjaajana. Pekonen on lähtöisin poliittisesti aktiivisesta perheestä ja hänen vanhempansa, Rauli ja Erja Hirviniemi, ovat molemmat edustaneet Riihimäen kaupunginvaltuustossa vasemmistoliittoa. Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa myös Pekonen valittiin vasemmistoliiton ehdokkaana Riihimäen kaupunginvaltuustoon ensimmäisellä yrittämällä. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa Pekonen valittiin toisen kerran kaupunginvaltuustoon Riihimäen toiseksi suurimmalla äänimäärällä (544 ääntä). Hän säilytti paikkansa myös vuoden 2012 vaaleissa.
Pekonen oli ehdolla vuoden 2007 eduskuntavaaleissa muttei tullut valituksi 1 522 äänellä. Vaalien jälkeen hänet kuitenkin valittiin vasemmistoliiton toiseksi varapuheenjohtajaksi. Vuonna 2009 Pekonen oli ehdolla eurovaaleissa, mutta vasemmistoliitto ei saanut yhtään jäsentä Euroopan parlamenttiin.
Eduskuntavaaleissa 2011 Pekonen valittiin eduskuntaan Hämeen vaalipiiristä. Hän sai 4 010 ääntä. 8. kesäkuuta 2013 hänet valittiin vasemmistoliiton ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi. Pekonen valittiin toiselle kansanedustajakaudelle vuoden 2015 vaaleissa 5 487 äänellä. Vaalien jälkeen hänet valittiin vasemmistoliiton eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi. Tammikuussa 2016 Pekonen ilmoitti asettuvansa ehdolle vasemmistoliiton puheenjohtajaksi kesäkuun 2016 puoluekokouksessa.
Pekonen on ollut sosiaali- ja terveysvaliokunnan (2015–) ja lakivaliokunnan (2011–2015) jäsen sekä Kelan valtuutettu (2011–2015). Hän on kuulunut myös VR:n hallintoneuvostoon ja JHL:n edustajistoon. Pekonen on Hämeen maakuntavaltuuston jäsen. Hän on profiloitunut erityisesti sosiaali- ja terveyspolitiikan asiantuntijana.
Pekonen on ollut vuodesta 2003 naimisissa Henri Pekosen kanssa, ja heillä on kolme poikaa, Toivo, Väinö ja Unto. Näyttelijä Aku Hirviniemi on Pekosen veli.
Vuorten-Vuoren linjavaihde
Vuorten-Vuoren linjavaihde () oli linjavaihde Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla . Liikennepaikka sijaitsi noin 12 kilometri etelään Haapajärven rautatieasemalta ja noin 200 kilometriä pohjoiseen Jyväskylän rautatieasemalta.
Linjavaihde rakennettiin vuonna 1971, ja se käsitti ainoastaan etelästä Puolustusvoimien Räjähdekeskuksen Haapajärven Varikolle johtavan sivuraiteen erkanemisvaihteen sekä turvavaihteen ilman opastimia tai sähköistä liikenteenohjauslaitteistoa. Alun perin Vuorten-Vuori oli Kumisevan alainen vaihde, mutta se erotettiin myöhemmin omaksi liikennepaikakseen.
Vaihde purettiin syksyllä 2013 ja lakkautettiin saman vuoden joulukuussa.
Korseletti
Korseletti on korsetin ja rintaliivien yhdistelmä. Korseletti tukee sekä rintaa että lantiota.
Korseleteissa voi olla muoviluut, jotka saattavat myös taipua käytössä, mutta niitä valmistetaan myös joustavasta materiaalista, joka pitää vartalon kuosissa. Korseletteja valmistetaan nykyisin myös muuhun kuin alusvaatekäyttöön.
Maailmanrakennus
Maailmanrakennus () on tieteiskirjallisuudessa tai tietokonepelissä tekovaiheessa tehty peliympäristön rakennus, jossa luodaan kuvitteellisia maita, kaupunkeja, kieliä ja niin edelleen.
Peliympäristö saattaa käsittää tähtienvälisen avaruuden, jossa on tähtiä, joiden ympärillä on planeettoja.
Scifi- tai fantasiapelissä rakennetaan tietyn tyyppinen planeetta, jolle laaditaan kuvitteellinen kartta, ekosysteemi, historia ja niin edelleen. Usein peleissä on maagisia aineksia "kovien" tieteellisten ainesten lisäksi. Maailmanrakennuksessa voidaan käyttää tieteellistä tietoa planeettojen ominaisuuksista. Yhtä hyvin kuvitteellinen maailma voi olla Maa tulevaisuudessa tai menneisyydessä. Voidaan myös luoda rinnakkainen historia ja toinen mahdollinen nykyisyys.
Scifi-pelissä aurinkokunta voidaan luoda esimerkiksi WinStarGen-nimisellä ohjelmalla, joka perustuu Dolen kasautumismalliin. Se on nykytieteen tietojen mukaan jossain määrin vanhentunut, sillä ei voi luoda kuumia jupitereita tai soikeita jupitereita.
Silti aurinkokunnan luontiohjelma antaa auttavan alkusysäyksen todellisen oloisen pelin kehitykseen.
Yksinkertaisissa planeettojen karttojen piirto-ohjelmissa luodaan yksinkertaisella fraktaali-algoritmilla planeetan korkeusjakautuma. Nykyään näkee verkossa toteutuksia, joissa jäljitellään mannerlaattojen liikettä.
Nightfall
Nightfall on doom metal -yhtye Candlemassin vuonna 1987 julkaistu toinen albumi. Se on yhtyeen ensimmäinen pitkäsoitto, jolla on mukana laulaja Messiah Marcolin.
Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus on tehnyt albumilla julkaistusta ”Samarithan”-kappaleesta suomenkielisen version nimellä ”Samarialainen”.
Keinotekoinen maailma
Keinotekoinen maailma (engl. "constructed world", "conworld" ja "sub-creation") on keinotekoisten maailmojen, esimerkiksi kuvitteellisten kaupunkien, maiden, kansojen ja planeettojen jne. luomista esimerkiksi elokuvia, tieteiskirjoja tai tietokonepelejä varten. Keinotekoisten maailmojen rakentelua sanotaan geofiktioksi.
Hyvä esimerkki geofiktiosta on J. R. R. Tolkienin "Taru sormusten herrasta". Tolkienin uskonnollisen käsityksen mukaan ihmisellä ei voi olla korkeampaa tavoitetta kuin toisen maailman "alempi luominen" ("sub-creation"), joten hän itse näki Keski-Maan luomisessa häivähdyksen korkeampien voimien johdatusta.
Keinotekoinen maailma voidaan luoda siten että ensin luodaan planeetan laajat piirteet, joita tarkennetaan esimerkiksi maiden, kylien, kaupunkien tasolle mennen koko ajan yhä pienempiin ykistyiskohtiin. Toisinkin päin voidaan tehdä: kuvataan vaikka planeetan jokin paikka ensin tarkasti, ja sitten ympäröivää maailmaa.
Ludovico di Varthema
Ludovico di Varthema, myös Barthema tai Vertomannus (1470–1517), oli italialainen tutkimusmatkailija ja kirjailija. Hän on varhaisin tunnettu eurooppalainen ja ei-muslimi, joka on tehnyt hadžin Mekkaan, muslimien pyhään kaupunkiin.
Epicus Doomicus Metallicus
Epicus Doomicus Metallicus on Candlemassin vuonna 1986 julkaistu debyyttialbumi.
Kaikki kappaleet säv. & san. Leif Edling