Varhaiset korkeakulttuurit
Varhaiset korkeakulttuurit olivat ihmisyhteisöjä, johon kehittyi muita monimutkaisempi yhteiskuntajärjestelmä jo varhain, neoliittisen kauden alussa. Niille on yhteistä kaupunkimaisen asutuksen syntyminen, mutta niistä voidaan tunnistaa seitsemän muutakin yleistä piirrettä: järjestäytynyt hallinto, monimutkainen uskonto, eriytyneitä ammatteja, yhteiskuntaluokkia, taidetta ja arkkitehtuuria, julkisia laitoksia ja kirjoitusjärjestelmä.
Korkeakulttuurin synnyn edellytys on valtiomaisen mutkikkaan, kerrostuneen yhteiskunnan synty. Yhteiskunnan synnyn arvellaan liittyvän heimopäällikön kykyyn valvoa elintarvikevarastoa, johon ihmiset luovuttavat tuottamaansa viljaa verona. Päällikön valta kasvaa voimakkaissa sodissa ympäröivien heimojen kanssa. Näiden arvellaan liittyvän taisteluun elintilasta, muun muassa viljellystä maasta, ja halusta ryöstää naapuriheimoja. Myös temppelillä ja uskonnolla on keskeinen osuus varhaisten yhteiskuntien synnyssä.
Korkeakulttuuri tarkoittaa kulttuuria, jossa osataan kirjoittaa ja lukea, ja johon liittyy yhteiskuntaluokkiin kerrostunut yhteiskunta, jossa on monen eri alan ammattilaisia.
Varhaisin korkeakulttuuri syntyi Etelä-Mesopotamiassa Sumerissa, nykyisessä Etelä-Irakissa noin 3500 eaa. missä alettiin käyttää kuvakirjoitusta. Samoihin aikoihin asutuskeskukset kasvoivat kymmenien tuhansien asukkaiden kaupungeiksi. Korkeakulttuuria edeltävä kehitys oli vienyt Sumerissa parituhatta vuotta. Sen edellytyksenä oli kastelukanavien avulla toteutettu maanviljely. Muita tunnettuja varhaisia korkeakulttuureja ovat faaraoiden Egypti, Indus-kulttuuri, Kiina sekä Amerikan mantereella Perun ja Mesoamerikan intiaanikulttuurit. Näitä varhaisia korkeakulttuureja on sanottu myös varhaisvaltioiksi. Korkeakulttuurille on ominaista keskitetty valtiomainen hallinto, kaupungit, eriytyminen ammattiryhmiin, kalenteri ja kirjoitus sekä kehittynyt sotalaitos ja virkamiehistö ja suuret rakennelmat. Varhaisille korkeakulttuureille oli ominaista uskonnon, temppelin ja papiston suuri mahti. Tämän uskotaan johtuvan siitä, että temppeli varastoi esimerkiksi elintarvikkeita monesti toistuvien nälänhätien varalle. Sittemmin korkeakulttuurin katsotaan siirtyneen Mesopotamiasta muualle Euraasiaan noin 2000–1500 eaa. Varhaisten korkeakulttuurien syntyalueet olivat kaikki kuivien tai puolikuivien alueiden ympäröimiä jokilaaksoja, joissa kasteluviljelyllä on merkittävä osuus.
Vaikka muinaisessa Perussa ei osattu kirjoittaa, sen kulttuurissa on monia sivilisaation piirteitä. Perussa merkittävä ravinnon lähde oli korkeakulttuurin synnyn aikoihin kalastus, maanviljely tuli mukaan myöhemmin.
Sumerin varhainen korkeakulttuuri syntyi noin 3500 eaa., Egyptin noin 3100 eaa., Indusjoen laakson noin 2500 eaa. ja Kiinan noin 2200–1600 eaa. Tämä näyttäisi tukevan ajatusta, että korkeakulttuurin perustavat ajatukset ovat levittäytyneet alkujaan Sumerista. Niinhän maanviljelykin levisi laajalle alueelle neoliittisella kaudella Lähi-idästä. Esimerkiksi Indus-kirjoitus on kehittynyt sumerilaisesta kuvakirjoituksesta. Mesopotamian kaupunkivaltioiden nousu veti Indusjoen laakson alueen imuunsa, ja levitti vaikutustaan Iranin pohjoispuolen jokilaaksoihin asti. Niinpä kulttuuri on levittäytynyt diffuusion avulla, imitoimalla tai muun muassa uskonnollisen lähetystyön mukana.
Etelä-Amerikassa Perun rannikolla alettiin rakentaa monumentteja noin 2800 eaa. Atacaman aavikon jokilaaksoissa. Kaupan tai meritse suoritettujen valloitusretkien uskotaan levittäneen korkeakulttuurin siemenet noin 1800 eaa. Guatemalan rannikolle. Tähän viittaa se, että niin Keski-Amerikan olmeekit kuin Etelä-Amerikan varhaisten kaupunkivaltioiden johtajat rakensivat tasannemaisia katkaistuja pyramideja.
Koska eri kulttuurialueet ovat kaukana toisistaan, niin sanotut isolationistit ovat väittäneet, että varhaisten korkeakulttuurien kehitys oli pitkälti itsenäistä. Tätä väitettä tukee esimerkiksi se, että Mesoamerikassa keksitty kirjoitus ei levinnyt muinaiseen Peruun, missä käytettiin jonkinlaisia puumerkkejä ja alkeellista solmukirjoitusta, quipua.
Niin sanotut hyperdiffusionistit ovat sanoneet, että kaikki korkeakulttuuri on alkujaan lähtöisin Mesopotamiasta, ja että jossain vaiheessa Amerikkaan purjehtimalla on viety kulttuurin siemeniä. Tiedetään Euroopan ja Lähi-Idän ihmisten purjehtineen jo varhain melko pitkiä matkoja, mutta ei ole todisteita valtameren ylittämiseen kyenneistä laivoista ennen keskiaikaa.
Ei ole tarkkaa käsitystä siitä, mitkä tekijät käynnistivät korkeakulttuurin synnyn. Se kuitenkin tiedetään, että varhaisten korkeakulttuurien synty seurasi maanviljelyä ja vaati paikoilleen asettunutta asutusta eristyneissä jokilaaksoissa. Korkeakulttuurin syntyyn liittyi valtion synty. Valtiolla on tietty alue ja väestö. Kaikilla korkeakulttuurin syntyalueilla on harjoitettu kasteluviljelyä, jossa joesta tulevaa vettä ja lietettä ohjataan peltoihin. Maanviljely on tällöin tehostettu äärimmilleen. Kasteluviljely vaatii suuren työn mutta tuottaa paljon. Kasteluviljely vaatii jonkinlaista keskitettyä ohjausta ja asutuksen pysyttelyä paikoillaan. Toisaalta on alueita, joissa suuria kastelusysteemejä hoidetaan ilman valtiomaista ohjausta, esimerkiksi Filippiineillä.
Korkeakulttuurin synty vaatii viljan varastointia. Keskitetty varastointi tekee ihmiset riippuvaisiksi valtiosta esimerkiksi jos sato epäonnistuu. Tätä tapahtui usein esimerkiksi Egyptissä: jos kuivuuden takia Niilin tulvat jäivät saamatta, pellot eivät saaneet vettä ja lietettä, ja tuli nälänhätä. Viljaa varastoivat temppeli ja valtio saivat näin ihmiset kontrolliinsa, ihmisten oli toteltava hallitsijoitaan, jotta eivät kuolisi nälkään. Nälänhätä oli muinaisvaltioissa tavallinen vieras.
Korkeakulttuurin synnyn katsotaan johtuvan muun muassa voimakkaasta väestönkasvusta ja eri alueiden välistä sodista, jotka vaativat keskitettyä johtoa. Väestönkasvu lisää pulaa viljelymaasta, ja on syynä sodille. Jatkuvat sodat lisäävät päälliköiden valtaa. Asutuksen täytyy olla myös melko eristynyttä, esimerkiksi autiomaiden ja vihamielisten heimojen ympäröimää. Jos kylä vallataan sodassa, sen asukkaiden on vaikea paeta minnekään. Sen sijaan he alkavat mieluummin maksaa veroa vallanneen kylän päällikölle.
Korkeakulttuuria edeltävät yksiköt olivat päällikkökuntia, joiden piirissä saattoi olla tuhansia ihmisiä. Nämä päällikkökunnat sotivat keskenään. Eräs korkeakulttuurin synnyn edellytyksistä näyttää olevan päällikkökuntien synty. Päällikkökunnat ovat voimakkaiden päälliköiden johtamia kyliä. Mutkikkaassa päällikkökunnassa yksi kylä johtaa monia kyliä. Päällikkökunnissa on useimmiten tietty päällikkösuku, joka johtaa suurempaa joukkoa. Päällikköjä avustaa papisto. Päälliköitä kohdellaan päällikkökunnissa monesti hyvin kunnioittavasti ja he voivat päättää jopa tavallisten heimolaisten elämästä ja kuolemasta. Voimakkaita, ei-valtiomaisia päällikkökuntia olivat muun muassa Kolumbian muiscojen yhteiskunta, jossa paikallispäälliköiden valta oli voimakas, mutta ylipäälliköiden valta melko heikko ja ilmeni useimmin sotien tms. tapauksessa. Varhaisesta Mesopotamiasta on löydetty linnoitettuja kyliä ja linkojen ammusvarastoja. Varhaisia päällikkökuntia olivat esimerkiksi Egyptin nomokset, heimot, myöhemmät maakunnat ja Sumerin kaupunkivaltioiden edeltäjät, esimerkiksi Tell As-Sawwan. Päälliköt rakennuttivat joskus suuria monumentteja. Megaliitit liittynevät jonkinlaiseen keskitettyyn johtoon, mutteivät valtioon.
Kasteluviljelyn ansiosta alkanut väestönkasvu loi suuriksi kasvaneille kylille laajenemispaineita ja sotien tarvetta. Tämä taas lisäsi johdon harjoittamaa kontrollia. Korkeakulttuuri vaatii aina viljaylijäämän tuotantoa kasteluviljelyllä, jotta voidaan ruokkia suuri määrä väestöä, joka vapautuu eri ammattiryhmiin. Viljaylijäämää kontrolloiva temppeli voi ohjailla ihmisiä. Varhaisissa kulttuurikeskuksissa papeilla oli merkittävä asema, koska he osasivat ennustaa esimerkiksi joen tulvia. Suurten korkeakulttuurien syntyvaiheisiin liittyi monesti sotia esimerkiksi Egyptin yhdistyminen.
Varhaisimmat kirjoitetut asiakirjat ovat verokuitteja. Varhaisessa Mesopotamiassa muun muassa järjestäytynyt uskonto oli suuri mahti. Väestönkasvu juuri ennen korkeakulttuurin syntyä johtui jokilaakson tuottoisasta kasteluviljelystä. Toisaalta nälänhädät olivat tavallisia varhaisissa valtioissa. Varhaiset valtiot olivat melko pysähtyneitä yhteiskuntia, joissa vallitsi epätasa-arvo vuosisatoja. Suoranaista kansaan kohdistuvaa kiskontaakin esiintyi. Muutosta toi lyhyeksi aikaa jonkin vieraan heimon suorittama hyökkäys, joka yleensä valloitti maan ja alkoi pitää valtaa jatkaen edellisen eliitin perinteitä.
Mesopotamiassa, nykyisen Etelä-Irakin alueella oli Sumerin kulttuuri n. 3500–2000 eaa. Sitä edeltsivät Ubaidin kulttuuri ja Hassuna-, Halaf- ja Samarra- kulttuuri. Sumer-kulttuuria seurasivat myös Elamin (Iran n. 3000-570 eaa.), Akkadin (Keski-Irak n. 2500-2200 eaa.), Assyrian (n. 2000-700 eaa.) ja Babylonian kulttuurit (n. 1800-500 eaa.). Egyptissä oli ensin Naqada-kulttuuri noin 3600-3000 eaa. ja myöhemmin muinainen Egypti dynastioineen noin 3100-539 eaa.
Intiassa oli ensin esiharappalaiset kulttuurit noin 3500 eaa. ja myöhemmin Indusjoen laaksossa oli Indus-kulttuuri eli Harappan kulttuuri n. 2500–1800 eaa..
Kiinassa oli varhain Erlitoun kulttuuri, johon kuuluivat Xia-dynastia n. 2200-1700 eaa. ja Shang-dynastia n. 1700-1050 eaa.. Erlitoun seuraajia olivat Zhou-dynastia n. 1040-221 eaa. ja Han-dynastia n. 206 eaa.-220 jaa.
Keski-Andien varhaisimpia korkeakulttureja olivat inkoja edeltävät kulttuurit, joihin kuuluivat Caral-kulttuuri (n. 3000-2800 eaa.), Moche-kulttuuri ja Nazca-kulttuuri.
Mesoamerikan eli Keski-Amerikan varhaisimpia suuria korkeakulttuureja olivat olmeekkien, zapoteekkien ja mayojen kulttuurit.
Varhaisten valtioiden synty lähti liikkeelle pienistä maanviljely-yhteisöistä, joissa oli luonnollisia ahkeria johtajatyyppejä. Puutarhaviljelyn tai maanviljelyn tuotteita saatettiin kerätä johonkin paikkaan, josta sitä jaeltiin takaisin. Tätä sanotaan jälleenjakeluksi.
Esimerkiksi Melanesian ja uuden Guinean yhteisöissä muun muassa Salomonin saarten siuaitten heimossa oli "suurmiehiä", jotka tekivät työtä muita ahkerammin ja vetivät sukulaisiaan ja naapureita mukaan maatalous- ym. töihin lupaamalla järjestää suuret juhlat saaduilla elintarvikkeilla.
Jos juhla onnistui, suurmiehen kannatus kasvoi. Mukaan saatujen työnteko kasvoi, mutta jos suurmies onnistui hankkimaan tällä juhliin elantoa, hänen kannatuksensa oli vakaa. Silti suurmies oli tasa-arvoinen muitten kanssa. Suurmiehet kilpailivat keskenään, ja suurmiehet eivät itse hyötyneet järjestämistään juhlista ja keräämistään tuotteista. Suurmiesten, mumien, mahti oli suurempi sotien aikaan ennen eurooppalaisten tuloa. Sotapäälliköillä oli orjia. Suurmiehillä oli sotien aikaan hallussaan alueita, ja jonkinlaista käskyvaltaa alaisiinsa, toisin kuin nykyään.
Trobriandit puolestaan olivat sotaisia heimoja, joita johtivat perinnölliset suurmiehet, joita kunnioitettiin mahtavina merkkimiehinä. Silti päällikön valta perustui häneen kykyynsä jaella lahjoja hallitsemilleen ihmisille, ei poliisiin tms. Eräs päällikkö hallitsi yli kymmentä kylää. Suurimmat ja vauraimmat heimot pitivät perinnöllistä päällikkyyttä. Suurpäälliköllä oli monta vaimoa, pienempien heimojen päälliköiden sisaria ja hän sai jamssilahjoja veljiltään. Asukastiheys oli noin 25 as./km², pienempi kuin varhaisissa valtioissa. Suurpäällikön valta pohjautui 3–4 kuukaudessa mätänevään jamssiin, jota ei kyetty varastoimaan ja jakelemaan nälän tullen, mikä olisi lisännyt suurpäällikön valtaa. Osa ihmistä ei ollut viljelijöitä, vaan esimerkiksi kanootinrakentajia, poppamiehiä, käsityöläisiä jne..
Cherokeilla oli myös pääkylästä ja alikylistä koostuva järjestelmä. Kylien asioista päätti päälliköiden neuvosto, jolla oli korkein päällikkö, mico. Neuvosto kokoontui pyöreässä, puisessa neuvottelumajassa. Sadonkorjuun aikana pelloille pystytettiin "micon aitta" -niminen suuri kori, johon sai halutessaan laittaa viljelytuotteita, maissia, papua ja kurpitsaa. Micon aitoista sai ruokaa muun muassa muukalaisille, sotaretkille ja apua kadon sattuessa. Suurpäällikkö mico ei kuitenkaan ollut kuningas, vaan seurusteli muiden kanssa niin kuin kuka tahansa.
Ugandan alueella asui bunyorojen kansa, jotka kasvattivat hirssiä ja banaaneja. Johtaja oli kuningas, jolle noin 10 alipäällikköä ja kansa maksoi veroja, ja hallitsija jakeli tuotteita takaisin kansalle. Kuninkaalta odotettiin, että hän järjestäisi juhlia ja jakaisi lahjoja ihmisille. Kuningas piti viljavarastoa ja palatsivartiota, ja hänellä oli virkailijoita, pappeja ja poppamiehiä, sekä monia ammattimiehiä. Hallitsija matkusteli valtakunnassaan usein. Bunyorojen valtakunta muistutti keskiajan feodaalisen Euroopan valtioita noin 1000 jaa.. Esimerkiksi Vilhelm Valloittaja jakeli juhlissaan lahjoja alaisilleen.
Sekundaariset valtiot syntyvät, kun valtion ajatus leviää alueille, jonne ei luonnostaan syntyisi valtioita. Sekundaarisia valtioita perustettiin valvomaan kauppareittejä tai suojaksi toisia valtioita vastaan. jotkut sekundaariset valtiot olivat paimentolaiset luomia ja näistä valtioista käsin he ryöstivät sivistysvaltioita.