hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Aidaskääpä
Aidaskääpä ("Gloeophyllum sepiarium") on erikoistunut kuolleen havupuun lahottamiseen. Nimensä tämä laji on saanut puuaidoista, joita ei ole enää juurikaan muualla kuin Seurasaaressa ja muissa ulkomuseoissa.
Aidaskääpä on 3–10 cm leveä. Se kasvaa yleensä ryhminä aiheuttaen ruskolahoa. Aidaskäävän itiöemä on yleensä yläpinnasta vyöhykkeinen, vaihtelevansävyisen ruskeanharmaa ja kasvava reunasta keltainen. Hieman vanhemmat vyöhykkeet ovat oranssinpunaisia ja punaruskeita. Vanha tyvi on kahvinruskea. Alapuolelta kellanoranssi, joka ruskistuu vanhemmiten. Se on muodostunut epäsäännöllisistä pilleistä tai heltoista. Ohut maltokerros on ruskea ja sitkeä. Alapinnan itiölava on usein helttamaisen säteittäinen. Pienet itiöemät muodostavat koristeellisia ruusukkeita. Kyseessä on melko yleinen ja harmiton laji.
Aidaskääpä esiintyy maassa makaavilla rungoilla, hakkuualueilla kannoilla, varsinkin aurinkoisilla paikoilla. Viihtyy myös ylivuotisessa puutavarassa sekä aidantolpilla, seinä- ja siltahirsissä ja kyllästämättömissä sähköpylväissä. Käävän esiintyminen on sirkumpolaarista eli sitä on pohjoisella pallon puoliskolla maapallon ympäri uloittuvalla vyöhykkellä. Kyseessä ei ole ruokasieni.
Aidaskääpä kestää pitkäaikaista kuivuutta ja kuumuutta. Kuivassa sen kasvu pysähtyy, mutta jatkuu materiaalin kostuessa jälleen.
Vanhoissa amerikkalaisissa sienikirjoissa kerrotaan aidaskäävän lahottavan autoja. Tämän katsotaan kuitenkin koskevan aikaa, jolloin maatilojen kulkuneuvojen rungot tehtiin vanerista ja vahvistettiin puurakenteilla.
Pihlajansarviruoste
Pihlajansarviruoste ("Gymnosporangium juniperinum") on ruostesieni ("Uredinales"), jolla on kaksi isäntäkasvia. Sen näkee keväällä katajanoksilla hyytelömäisinä muodostumina, josta itiöt leviävät tuulen mukana pihlajanlehdille. Niillä syntyvissä pahkasarvissa kehittyvät itiöt siirtyvät vuorostaan katajalle, jonka kuorikerrokseen ne muodostavat monivuotisen sienirihmaston.
Kevin McBride
Kevin Martin McBride (The Clones Colossus) (s. 5. toukokuuta 1973) on uransa lopettanut irlantilainen raskaansarjan nyrkkeilijä.
Ennen ammattilaiseksi ryhtymistään hän otteli amatöörinä. Amatööriura huipentui vuonna 1992 Barcelonan olympialaisiin, joissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella.
Hän otteli ensimmäisen ammattilaisottelunsa Gary Charltonia vastaan 17.12.1992. Ottelu päättyi tasapisteisiin. 13.2.93 hän kohtasi Gary Williamsin, ja tuloksena oli pistevoitto neljän erän jälkeen. Seuraavaksi hän kohtasi Joey Palandinon 15.9.1993. Tuloksena oli tyrmäys 2.erässä. 13.10.93 hän kohtasi Chris Coughlan, voittaen pistein 4.erässä.
Vuonna 1997 hän voitti Irlannin raskaansarjan mestaruuden Paul Douglasilta. Vuonna 2002 hän voitti Craig Tomilsonin IBC Amerikan raskaansarjan titteliottelussa.
McBriden tunnetuin saavutus oli kuitenkin voitto Mike Tysonista tämän ammattilaisuran viimeisessä ottelussa, joka käytiin MCI Centerissä Washington D.C:ssä 11. kesäkuuta 2005. Tyson hallitsi ottelun alkua, mutta viidennessä erässä McBride käänsi kamppailun edukseen. Tyson luovutti ottelun kuudennen ja seitsemännen erän välisellä tauolla ja McBride julistettiin voittajaksi teknisellä tyrmäyksellä.
McBridellä on kuusi tappiota tyrmäyksellä. Tyson ottelun jälkeen hän on voittanut Byron Polleyn, ja hävinnyt Mike Mollolle ottelun toisessa erässä tyrmäyksellä. McBride otteli uransa viimeisessä ottelussa Puolan Andrew Golotaa vastaan, ja hävisi tuomarin keskeytettyä tämän ottelun 6 erässä.
Punapahkasieni
Punapahkasieni eli punanäppysieni ("Nectria cinnabarina") esiintyy lehtipuiden ja pensaiden kuolleissa oksissa ja muodostaa niiden pintaan punaisia kuromapahkoja, joissa pullomaiset itiöemät sijaitsevat. Se tunkeutuu myös elävään puuhun kuoren vioittumisen kautta ja saattaa tappaa isäntäkasvinsa tai sen oksan.
Taulakääpä
Taulakääpä ("Fomes fomentarius") on kääpä, jota esiintyy Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa sitä tavataan koko maassa. Se lahottaa lähinnä koivua mutta myös muita lehtipuita kuten pyökkiä. Taulakääpä tunkeutuu elävään puuhun kuoren vioittumien kautta. Se aiheuttaa valkolahoa ja tuhoaa puun nopeasti.
Taulakääpä on monivuotinen, nuorena kiilamainen, vanhempana kaviomainen, itiöemä kasvaa 8–25 cm:n levyiseksi. Kuori on kova, korkkimanen ja on ensin ruskearaitainen mutta vanhetessaan muuttuu tuhkanharmaaksi, lopulta lähes mustaksi. Siinä on selviä kasvuvyöhykkeitä näkyvissä. Pillikerros on paksu, pillit on nuorena likaisen valkoisia, vanhemmiten pillipinta on violetinruskea, tummuu kosketuskohdista ruskeaksi, pillejä on 3–4 millimetrillä.
Taulakääpä kasvaa koko Suomessa aina tunturikoivikoivikoissa asti. Kasvaa sekä pystyyn kuolleissa rungoissa että maapuissa, elävissä sekä kuolleissa puissa.
Taulakääpä on ennen ollut myös arvokas hyötysieni: nimen mukaisesti taulakäävästä valmistetaan taulaa eli sytykettä, jota käytetään tulen tekemisessä tuluksilla. Tähän viittaa myös sen tieteellinen nimi (: taula, sytyke). Ennen sairaaloissa käytettiin taulakäävän maltoa veren imeyttäjänä leikkauksissa ja verenvuodon tyrehdyttämiseen haavoissa. Alpeilta löytyneellä esihistoriallisella Ötzillä oli tulentekovarusteissaan taulakääpää. On myös toinen teoria, jonka mukaan Ötzillä olisi ollut taulakääpä mukanaan lääkintäsienenä. Saamelaiset ovat myös käyttäneet taulakääpää taulaamishoitoon, jossa kääpä sytytetään kytemään, ja sen kuuman tuhkan annetaan putoilla iholle. Sitä on myös käytetty Oranssin- tai kellanruskean värin lähteenä värjäyksessä.
Taulakäävällä on ns. seuraajalajeja jotka tulevat puuhun, taikka itse taulakääpään, vasta sen jälkeen. Vanhoilla taulakäävillä sekä sen lahottamassa puussa viihtyvät mm. pilliharsukka ("Trechispora mollusca"), rustikka ("Protomerulius caryae"), silokääpä ("Gloeoporus pannocinctus") ja sitkokääpä ("Antrodiella semisupina").
Juurikäävät
Juurikäävät ("Heterobasidion") on kääpäsuku johon kuuluu Suomessa kaksi lajia: männynjuurikääpä ("Heterobasidion annosum") männyllä ja kuusenjuurikääpä ("Heterobasidion parviporum") kuusella. Euroopan alueelta sukuun kuuluvia lajeja tunnetaan kolme. Ne ovat puukudosta tuhoavia sieniä, jotka leviävät puun juurien kautta runkoon. Juurikääpä saattaa lopulta tappaa puun, mutta kuusessa, lehtikuusessa ja männyssä se pääasiallisesti aiheuttaa juuri- ja tyvilahoa. Pahasti saastuneella alueella myös katajat voivat huonosti ja kuolevat. Juurikääpää kutsutaan myös nimellä maannousemasieni.
Juurikääpää ei esiinny maaperässä itsenäisesti, vaan se leviää puusta puuhun fyysisessä kosketuksessa olevien juurien kautta. Maan laatu vaikuttaa kuitenkin voimakkaasti sienen kykyyn siirtyä juuresta toiseen. Monivuotisista itiöemistä kesäaikana (keskilämpötilan ollessa yli +5 °C) vapautuvat, ilmassa leijuvat sieni-itiöt voivat infektoida kaikkien yleisesti kasvatettujen havupuulajien kantojen vastasahatut pinnat. Tämän jälkeen kannon puukudoksiin voi muodostua nopeasti pesäkkeitä, jotka leviävät naapuripuiden juuriin ja muodostavat uuden infektiopesäkkeen.
Kuusenjuurikääpä aiheuttaa kuuselle tyvilahoa rungon sisällä. Männynjuurikääpä saa aikaan männylle juuria tuhoavaa niin sanottua tyvitervastautia. Monivuotiset käävät sijaitsevat kuolleiden puiden juurenniskassa, kuusella myös juurissa.
Juurikäävät lahottavat kuusen 6-10 ja männyn 0,5-2 metrin korkeuteen. Maannousema on sydänpuulahottaja, joka lahottaa tyven ontoksi.
Maannouseman saastuttama puu ei kelpaa teollisuudelle ja aiheuttaa hakkuutappioita hakattavassa leimikossa. Puun lahonnut osa joudutaan katkaisemaan ja jättämään metsään tai käyttämään energiapuuna.
Juurikääpiä tavataan eteläisessä Suomessa. Pahiten saastunut alue lienee rannikko ja saaristo Uudeltamaalta Satakuntaan. Juurikääpien leviämistä voidaan torjua biologisella tai kemiallisella kantokäsittelyllä. Myös kantojen nosto auttaa torjunnassa. Nykyisin puuta hakataan ja korjataan läpi vuoden, jolloin raskaiden metsätyökoneiden aiheuttamat maaperän painumiset ja sitä kautta juuristojen rikkoutumiset sekä puun kuoreen tulleet pintahaavat ovat otollisia sieni-infektioille. Talviaikaiseen puunkorjuuseen palaaminen vähentäisi yleensäkin sienituhoja.
Nykyaikaisilla hakkukoneilla voidaan käsitellä kannot juurikääpiä vastaan biologisesti esimerkiksi istuttamalla sahapinnalle harmaaorvakkaa.
Arinakääpä
Arinakääpä ("Phellinus igniarius") on lehtipuilla esiintyvä sieni, joka muiden kääpien tapaan lahottaa puuta solunulkoisilla entsyymeillään. Laji toimii valkolahottajana elävilläkin puilla.
Itiöstä kasvanut sienirihmasto tunkeutuu puuhun kuoren vioittumien kautta. Sienirihmasto aiheuttaa valkolahoa ja tuhoaa puun hitaasti. Vielä elävään tai kuolleeseen puuhun ilmestyvä, 5–20 senttimetriä leveä kääpä on monivuotinen. Arinakääpä lahottaa varsinkin koivuja ja muita lehtipuita, mutta haapoja lahottaa vain haavanarinakääpä.
Ruotsissa arinakäävästä on tiettävästi tehty taulaa kuin myös taulakäävästä ("Fomes fomentarius"), mistä juontunee arinakäävän ruotsinkielinen nimi "eldticka". Kenties suomalainen nimi juontunee samasta asiasta.
Mustakääpä ("Phellinus ignarius" var. "trivialis")on nykytiedon (2016) mukaan hieman toisennäköinen arinakäävän muoto, joka suosii suuria pajupuita. Kaiken kaikkiaan arinakääpien taksonomia on yhä ongelmallinen DNA-selvittelyistä huolimatta.
Udmurtian hallinnollinen jako
Udmurtian tasavallan kunnallishallinnollinen jako on kaksitasoinen, kuten muissakin Venäjän federaation jäsenalueissa.
Ylemmällä, piiritasolla Udmurtiassa on 25 kunnallispiiriä ("raion") ja viisi kaupunkipiirikuntaa ("gorodskoi okrug").
Alemmalla tasolla piirit koostuvat maalaiskunnista ja kaupunkikunnista. Kaupunkikuntien keskuksena on kaupunkimainen taajama tai kaupunki. Viiden kaupunkipiirikunnan lisäksi Udmurtiassa on kuitenkin vain yksi muu kaupunki, Kambarka.
Udmurtian kansallishymni
Udmurtian kansallishymni on yksi Venäjän federaatioon kuuluvan Udmurtian tasavallan virallisista valtiollisista tunnuksista. Hymnin ovat säveltäneet veljekset "German ja Alexander Korepanov". Udmurtinkielisen sanoituksen on tehnyt "T. G. Vladikin" ja venäjänkielisen sanoituksen puolestaan "A. A. Šeptalin".
Hymni otettiin käyttöön 1994. Hymnin käytöstä säädettiin laki 31. lokakuuta 2002 (N55-P3 ”Laki Udmurtian tasavallan kansallishymnistä”). Laissa on määrätty millaisissa tilaisuuksissa hymni pitää tai voidaan soittaa. Samoin laissa on määrätty missä järjestyksessä Udmurtian hymni soitetaan kunnioittaen Venäjän federaation hymniä tai muiden maiden kansallishymnejä.
Lillukka
Lillukka ("Rubus saxatilis") on Euraasiassa kasvava monivuotinen, hyönteispölytteinen vatukkakasvi. Sitä tavataan koko Suomessa.
Suomessa lillukka on tunnettu myös kansanomaisilla nimillä, kuten linnunmarja, lintukka, ämmänmarja, ämmänhillikka, kissanlillukka ja hämmälillukka. Nimet viittaavat kasvin vaatimattomiin, suurikivisiin marjoihin.
Lillukka kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Varsi on pysty, karhea ja harvakseltaan hienopiikkinen. Pintarönsyt voivat kasvaa yli kolme metriä kesän aikana. Rönsyissä on kukattomia, juurehtivia ruusukkeita. Lehtiruoti on hienopiikkinen. Lehdet ovat päältä kaljuja, alta hienokarvaisia. Lehden lapa on kolmilehdykkäinen, lehdykät ovat toistamiseen terävähampaisia. Kukinto 3–15-kukkainen, sarjamainen huiskilo. Valkoiset kukat nousevat lyhyen kukkavarren päähän. Terälehdet ovat 3–6 mm pitkiä, tuskin verholehtiä pitempiä, kapeita ja pystyjä. Lillukka kukkii Suomessa kesäkuussa. Hedelmä on kirkkaanpunainen kerrannaisluumarja. Yhteenkasvaneita luumarjoja on 2–6 kappaletta.
Lillukka voi risteytyä mesimarjan ("Rubus arcticus") kanssa, jolloin risteymää nimitetään mesilillukaksi ("Rubus" × "castoreus"). Risteymä on vaihtelevan näköinen ja kokoinen mutta muistuttaa useimmiten lillukkaa.
Lillukkaa tavataan Euroopassa Ranskasta ja Britteinsaarilta itään. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Italiaan ja Kreikkaan, pohjoisessa koko Pohjois-Euroopan metsävyöhykkeelle sekä Islantiin. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu pitkälle Itä-Siperiaan ja Kiinaan saakka. Lisäksi sitä tavataan Grönlannissa. Suomessa lillukkaa kasvaa yleisenä koko maassa. Runsaimmillaan laji on Etelä- ja Keski-Suomessa.
Lillukka kasvaa lehdoissa, tuoreissa metsissä, harju-, kallio- ja rinnemetsissä sekä pientareilla. Laji on tyypillinen mustikkatyyppiin kuuluvilla tuoreilla kankailla.
Lillukan marjat ovat syötäviä ja maultaan hapahkoja. Vähäisen marjasadon vuoksi sillä ei ole kuitenkaan suurta taloudellista merkitystä.
Pirttikylä
Pirttikylä () oli Pohjanmaalla sijainnut Suomen kunta. Pirttikylän kunta liitettiin 1973 Närpiöön, ja sen pohjoisosa liitettiin Maalahteen 1975. Kylässä on Pirttikylän puukirkko vuodelta 1783. Sen on suunnitellut J. Elfström. Pirttikylän kotiseutumuseo jakautuu kolmeen osaan, Ahlholman kartanoon, Småttgårdeniin ja taiteilija Viktor Dalbon kotiin ja ateljeehen.
Pirttikylän naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Jurva, Korsnäs, Maalahti, Petolahti, Teuva ja Ylimarkku. Kunnan vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1963.
Pirttikylän kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen: vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 92,7 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Pirttikylä on aikoinaan kuulunut kappelina Närpiöön. Se sai oman kirkon 1696 ja papin 1702 ja erotettiin omaksi kirkkoherrakunnaksi 1859.
Pirttikylässä toimi Bergan lasitehdas vuosina 1796–1883.
Pirttikylän pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla klimppisoppa.
Ahlholm, Berga (Bruksbacken), Brännskogen, Dalbacken, Elgmossa, Hag, Högbacka, Korpbäcken, Laplom, Mattlars, Nordbäck, Norrback, Nuolijärvi (Nojärv), Pilkbacken, Piparsidan, Pirttikylän kirkonkylä (Pörtom kyrkoby), Pörtbäcken, Sarne, Sidbäck, Sommarback, Stubbhagen, Svarvarbacken, Södrabyn, Taali (Johannesdal), Velkmossen, Västerskogen, Östrabyn
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Pirttikylässä oli kaksi taajamaa: kirkonkylä (440 asukasta) ja Närvijoki (yhteensä 548 asukasta, joista 28 Pirttikylän puolella). Närvijoen taajama sijaitsi pääosin Jurvan puolella.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Pirttikylän väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Männynkääpä
Männynkääpä ("Porodaedalea pini" syn. "Phellinus pini") on valkolahottajiin kuuluva sieni. Se on tummanruskea, lukuun ottamatta alapinnan kanelinruskeaa pillikerrosta. Männynkäävän punaruskea malto on puumaisen kovaa. Itiöemän reuna on ensin tylppä, mutta vanhetessaan terävöityy ja muuttuu säännöllisen kaarevaksi. Monivuotisen männynkäävän tyvi on usein jäkälien peitossa. Sieni tunkeutuu varttuneeseen mäntyyn syvästä vauriosta ja alkaa lahottaa sydänpuuta aiheuttaen niin sanottua rengaslahoa. Myöhemmin ilmestyvä kääpä voi kasvaa kymmenien vuosien ajan, mutta ylittää harvoin 10 cm:n leveyttä. Männynkääpää esiintyy harvalukuisena vanhoissa männiköissä koko maassa. Kuusenkääpä ("Phellinus chrysoloma") on samannäköinen, muttei kasva koskaan männyssä.
Udmurtian lippu
Udmurtian lippu on Venäjän Udmurtian tasavallan tunnus. Se koostuu kolmesta samankokoisesta pystykentästä, jotka ovat vasemmalta lukien musta, valkoinen ja punainen. Valkoisen kentän keskellä on punainen, kahdeksansakarainen kannuksenpyörä. Lipun leveyden ja pituuden suhde on yhden suhde kahteen (1:2).
Lipun väreillä on omat merkityksensä. Musta symboloi maata ja vakautta, punainen aurinkoa ja elämää ja valkoinen tilaa ja siveyttä. Lipun on suunnitellut Juri Lobanov. Udmurtian lipun käytöstä on laki (N26-P3 "Laki Udmurtian tasavallan kansallislipusta"), joka on säädetty 30. huhtikuuta 2002.
Puoliverinen (hevonen)
Puoliveriset (engl. "warmblood") ovat lämminverisiä, lähinnä eurooppalaisia ratsuhevosrotuja, jotka ovat syntyneet raskaiden kylmäverirotujen ja kevyiden täysiveristen risteytyksistä. Puoliverijalostuksessa on pyritty kohtuullisen kevytrakenteiseen, kookkaaseen ja vahvaan eläimeen, joka sopii hyvin kilparatsastuksen eri lajeihin, erityisesti koulu- ja esteratsastukseen tai valjakkoajoon. Näiden lajien huippuhevoset ovat lähes poikkeuksetta puoliverisiä.
Puoliverirotuja on Euroopassa lukuisia, tunnetuimpina ehkä saksalaiset rodut kuten hannoverinhevonen ja trakehner. Puoliveriset ovat kuitenkin nykyään tyypiltään varsin yhtenäisiä, ja eri puoliverirotuja risteytetään melko vapaasti keskenään hyvien ratsuhevosten aikaansaamiseksi. Puoliverisiä risteytetään hyvin usein myös täysiveristen kanssa. Kun puoliverihevosen rotunimike nykyään useimmiten määräytyy sen perusteella, millä alueella tai missä maassa hevonen on kasvatettu, kannattaa nykyisiä puoliverirotuja ajatella lähinnä tietyn alueen tai maan puoliverikantana. Saksassa ja Italiassa, joissa puoliverirotuja on vanhastaan useita, pyritään nykyään yhdistämään eri rotujen parhaat puolet yhteen kansalliseen puoliverirotuun.
Suomessa jalostetaan nykyään omaa puoliveristä, FWB-hevosta eli suomenpuoliveristä (Finnish Warmblood).
Piippolimakotilo
Piippolimakotilo ("Lymnaea stagnalis") on suurin Suomessa esiintyvä vesikotilolaji. Sen kuori on suippo, teräväkärkinen, 25-50 mm pitkä. Elävänä kotilo on tummahko; tyhjänä kuori on kiiltävän kellanruskea ja osittain läpikuultava. Vartalo on kellanharmaa.
Piippolimakotilo on yleinen rehevissä järvissä, lammikoissa ja vähäsuolaisissa merenlahdissa. Se liikkuu vesikasveja myöten ja nousee välillä pintaan hengittämään. Se syö leviä, vihreitä lehtiä, lampipolyyppeja, myös kalanraatoja yms. Sitä on kutsuttu myös isolimakotiloksi.
Piippolimakotiloita esiintyy koko Euroopassa, Aasian pohjoisosissa ja Pohjois-Amerikassa.
Purmo
Purmo oli Pohjanmaalla sijainnut Suomen kunta. Purmon kunta liitettiin 1977 Pietarsaaren maalaiskuntaan (vuodesta 1989 alkaen Pedersören kunta). Purmossa sijaitsee Antti Hakolan vuonna 1772 rakentama puukirkko. Purmossa sijaitsevasta Ilveskivi-nimisestä siirtolohkareesta on saatu aihe Purmon entiseen kunnanvaakunaan.
Purmon naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Evijärvi, Jepua, Kortesjärvi, Pietarsaaren maalaiskunta, Uudenkaarlepyyn maalaiskunta ja Ähtävä.
Purmon kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen; vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 96,8 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Tunnettuihin purmolaisiin kuuluu siellä syntynyt historiantutkija Nils Erik Villstrand. Suomen ensimmäisen pitsin ja nauhojen kudontatehtaan Pietarsaareen vuonna 1911 perustanut Anders Lassfolk oli kotoisin Purmon Lassfolkista.
Purmon pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla lihakeitto nimeltä "päärosteitsi".
Ala-Purmo (Nederpurmo), Yli-Purmo (Överpurmo)
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Purmon ainoa taajama oli 366 asukkaan Lillby.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Purmon väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
Isokiekkokotilo
Isokiekkokotilo ("Planorbarius corneus") on halkaisijaltaan 25–30 millimetriseksi kasvava sisävesissä elävä kotilolaji. Sen levinneisyys kattaa lähes koko Euroopan ja ulottuu Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Suomessa se elää etenkin runsasravinteisissa järvissä ja lammikoissa Keski-Suomen korkeudelle asti, mutta myös Itämeren vähäsuolaisissa merenlahdissa.
Isokiekkokotilon veri sisältää hemoglobiinia, minkä johdosta se selviää hyvin vähähappisissakin vesissä. Vaikka isokiekkokotilo kuuluu keuhkokotiloihin, se vain harvoin hengittää ilman happea. Sen sijaan se ottaa happea vedestä ihonsa läpi ja sekundäärisillä kiduksillaan. Isokiekkokotilo on kaikkiruokainen, se syö muun muassa leviä, hajoavia kasvinosia ja raatoja.
Huornit
Huornit ovat kuvitteellisia Keski-Maan olentoja J. R. R. Tolkienin kirjassa "Taru sormusten herrasta". Huornit ovat puunkaltaisia, tietoisia ja liikkumaan kykeneviä olentoja. Entteihin verrattuna ne ovat kuitenkin huomattavasti passiivisempia ja muistuttavat enemmän puita. Ne ovatkin kenties enttien tietoisiksi herättämiä puita, tai mahdollisesti osin myös miltei puiksi degeneroituneita enttejä.
Huornit mainitaan vain "Kahdessa Tornissa", "Tarun sormusten herrasta" toisessa osassa, jossa niitä käskee Puuparta-entti ja ne auttavat "rohirrim"ia Ämyrilinnan taistelussa. On myös mahdollista, että Konnun vieressä sijainneen Vanhan Metsän puut, ainakin metsää hallinnut mätäsydäminen "Vanha Halavaukko", olisivat huorneja. Huornit vihaavat örkkejä ja kirveitä (siksi ne suhtautuvat epäilyksellä kääpiöihin, jotka ovat tunnettuja kirveen käytöstään).
Huornit peittivät Helmin Syvänteellä kuolleet örkit kiviröykkiön alle, joka sittemmin nimettiin Kuolleeksi Kummuksi jolle yksikään ihminen ei astunut jalallaan. Ihmisten tietämättä huornit olivat tappaneet suuren osan tuon sodan örkeistä ja metsään paenneetkaan eivät säästyneet huornien marssivan armeijan läpi.
Menora
Menora () on kynttilänjalka, jossa on seitsemän haaraa. Se on eräs vanhimmista juutalaisten tunnuksista. Menoran sanotaan symboloivan Mooseksen näkemää palavaa pensasta. Nykyään seitsenhaarainen kynttilänjalka on myös Israelin vaakunassa.
Raamatun mukaan menoraa käytettiin Jerusalemin temppelissä pidetyissä rituaaleissa. Temppelin tuhoamisen jälkeen kynttilänjalalla ei ole virallisesti ollut asemaa juutalaisten uskonnollisissa toimituksissa. Nykyään menoraa käytetään synagogissa. Hanukka-juhlan aikana käytetään yhdeksänhaaraista kynttilänjalkaa. kahdeksanpäiväisen valon juhlan kunakin päivänä sytytetään yksi kynttilä.
Seitsenhaaraisen menoran valmistusohje annetaan Toorassa Moosekselle (2. Moos. 25:31). Vaikka menorassa poltetaan yleensä kynttilöitä, alkuperäisissä temppelimenorassa poltettiin oliiviöljyä.
Alkuperäisen menoran kohtalo on hämärän peitossa. Se on kuvattu Roomassa sijaitsevaan Tituksen riemukaareen. Vandaalit ryöstivät sen Roomasta vuonna 455, mutta Bysantin armeija sai sen takaisin 500-luvulla ja vei sen Konstantinopoliin. Tämän jälkeen siitä ei ole mainintoja. On mahdollista, että se tuhoutui ikonoklasmin aikana, jolloin suuri osa uskonnollisesta esineistöstä hävitettiin.
Spike Edney
Philip ”Spike” Edney (s. 11. joulukuuta 1951) on brittiläinen sessiomuusikko. Hänen oman nykyisen yhtyeensä nimi on SAS Band, mutta paremmin hänet tunnetaan roolistaan kosketinsoittajana Queenin konserteissa 1980-luvulta alkaen. Edney oli jäsenenä myös Queenin rumpalin Roger Taylorin yhtyeessä The Cross. Lisäksi hän on soittanut muun muassa Duran Duranin, Boomtown Ratsin, The Rolling Stonesin ja Bon Jovin kanssa, sekä Brian Mayn ja Bob Geldofin taustayhtyeissä.
Albumit:
Videot:
Jamie Moses
Jamie Moses on brittiläinen muusikko. Hänen on soittanut muun muassa yhtyeissä Mike + The Mechanics, Bob Geldof, U2, The Pretenders, Mica Paris & Marty Pellow, Cozy Powell, Pino Palladino, The Brian May Band, ja Mike & The Paige. Hän on soittanut myös monien artistien taustayhtyeissä. Nykyisin Moses vaikuttaa Tom Jonesin taustayhtyeessä. Moses soitti taustakitaraa Queen-yhtyeen konserttikiertueella "Queen + Paul Rodgers" vuosina 2005, 2006 ja 2008.
Danny Miranda
Danny Miranda on brittiläinen basisti. Hän on soittanut muun muassa Blue Öyster Cult ja Meat Loaf -yhtyeessä. Hän on toiminut myös sessiomuusikkona ja soittanut useiden artistien albumeilla ja taustayhtyeissä.
Miranda soitti bassokitaraa Queenin ja Paul Rodgersin kiertueella 2005–2006 ja 2008.
Martina Navrátilová
Martina Navrátilová (alun perin Martina Šubertová, s. 18. lokakuuta 1956 Revnice, Praha, Tšekkoslovakia) on tšekkoslovakialaislähtöinen yhdysvaltalainen entinen naistenniksen ykköspelaaja. Hän muutti kotimaastaan Yhdysvaltoihin vuonna 1975 ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1981.
Navrátilová voitti urallaan 18 Grand Slam -mestaruutta kaksinpeleissä, joista puolet tuli arvostetuimmassa Wimbledonin tennisturnauksessa. Uransa viimeisinä vuosina hän keskittyi nelinpeleihin, joissa Grand Slam -mestaruuksia tuli lisää 41 kappaletta (31 naisten nelinpelissä ja 10 sekanelinpelissä). Viimeisimpänä tuli Yhdysvaltain avointen mestaruus sekanelinpelissä vuonna 2006 50-vuotispäivän kynnyksellä.
Navrátilová voitti urallaan ennätykselliset 167 WTA-turnausta. Tässä tilastossa seuraavina ovat jo uransa lopettaneet Navrátilován kilpakumppanit Chris Evert (154) ja Steffi Graf (107). Aktiivipelaajista lähimpänä hänen ennätystään on Lindsay Davenport, jolla turnausvoittoja on kuitenkin "vasta" 51 kappaletta.
Navrátilová on International Tennis Federationin maailmanmestari vuosilta 1979 ja 1982–1986.
"Urheilulehti" arvioi hänet 2009 kaikkien aikojen menestyneimmäksi tennispelaajaksi sekä myös kautta aikain parhaaksi homo- tai biseksuaaliseksi urheilijaksi.
Navrátilová avioitui häntä 16 vuotta nuoremman entisen, vuoden 1991 Miss Neuvostoliiton Julia Lemigovan kanssa vuonna 2014 New Yorkissa. He olivat tavanneet vuonna 2000 ja seurustelleet vuodesta 2005 lähtien. Navrátilová kosi Lemigovaa vuoden 2014 Yhdysvaltain avointen miesten semifinaalin jälkeen. Polvistuneena tapahtunut kosinta näytettiin Yhdysvaltain avointen pääkentän suurella valotaululta ja vastaus oli myönteinen.
Pyhätunturi (Kittilä)
Pyhätunturi (449,8 metriä) on tunturi Kittilässä
Kätkätunturin (504,6 metriä) länsipuolella. Samalla seudulla sijaitsevat Levitunturi (531 metriä) laskettelukeskuksineen sekä Sirkan kylä.
Kätkätunturi
Kätkätunturi sijaitsee Kittilän kunnassa, Lemmenjoen kansallispuistossa, pienen matkan päässä Sirkan kylästä lounaaseen. Tunturin korkeus on 504,6 m. Muutama kilometri Kätkätunturin itäpuolella kohoaa Levitunturi.
Tunturin korkeudeksi on ilmoitettu myös 498 metriä. Tunturi sijaitsee Immeljärven länsirannalla.
Ismo Lius
Ismo Lius (s. 30. marraskuuta 1965 Lahti) on suomalainen entinen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Pelipaikaltaan Lius oli hyökkääjä. Hän pelasi Suomen korkeimmalla sarjatasolla 335 ottelua ja teki 189 maalia.
Valmentajana hän on valmentanut FC Lahtea, FC Hämeenlinnaa, FC KooTeePeetä, FC Kuusysiä ja KuPSia. Nykyyän Lius toimii Palloliitossa.
Lius nousi Kuusysin edustusjoukkueeseen 15-vuotiaana ja debytoi 1. divisioonassa elokuussa 1981. Heti ensimmäisessä ottelussa hän teki kaksi maalia. Kauden 1982 Lius pelasi vain seuran B-junioreissa, koska ei jaksanut kovan harjoittelun jälkeen pelata edustusjoukkueessa. Seuraavan kauden Lius pelasi edustusjoukkueessa, mutta teki vain yhden maalin. Kaudella 1984 Lius teki jo yhdeksäntoista maalia ja johdatti joukkueen Suomen-mestaruuteen. Kaudella 1985–1986 Kuusysi eteni Euroopan cupissa kahdeksan parhaan joukkoon, mutta Lius myytiin talveksi Belgiaan. Hän teki paluun kuitenkin jo keväällä, ja johdatti Kuusysin mestariksi. Kauden 1989 SM-kullan jälkeen Lius siirtyi Örgryteen. Harjoituskausi seurassa sujui hyvin, mutta lopulta Lius penkitettiin. Tämän takia hän halusi palata Suomeen ja siirtyikin HJK:n paitaan. Kauden 1992 Suomen-mestaruuden jälkeen Kuusysi halusi Liuksen takaisin ja hän siirtyikin seuraan kaudeksi. Yhden kauden jälkeen Lius teki paluun HJK:hon, josta hän siirtyi vielä RoPSiin sekä MyPaan. Pääsarjauransa hän lopetti kesällä 1999 FC Lahden paidassa.
Heinäjoki (Janakkala)
Heinäjoki on yksi Janakkalan kylistä. Kylän pohjoisosa kuului aikaisemmin vuonna 1967 lakkautettuun Vanajan kuntaan. Turengista Heinäjoelle on noin 6 kilometriä. Heinäjoen naapurikyliä ovat Koljala, Kerkkola, Mallinkainen ja Saloinen. Heinäjoella toimii ala-aste, jossa oppilaita on kolmisenkymmentä. Heinäjoen kylän alueella asukkaita on 242 (31.12.2000). Heinäjoelta on kotoisin elokuvaaja Pasi Myllymäki ja painija Veikko Lahti.
Heinäjoen vapaapalokunta perustettiin 1925 ja toiminta jatkuu vieläkin. Heinäjoen vpk:n ensimmäinen kalusto oli käsivoimin toimiva paloruisku 60 metrin letkulla.
Lentotekniikkalaitos
Lentotekniikkalaitos (lyhenne LentoTL) on Suomen ilmavoimiin kuuluvan, entiseltä nimeltään Ilmavoimien materiaalilaitoksen (ILMAVMATL) yksikkö, joka toimi itsenäisenä laitoksena vuoden 2009 loppuun asti. Sen päätoimipaikka sijaitsi Tampereen Vuoreksessa. Lentovarikkona laitos toimi Härmälän lentokentällä 1970-luvulle asti. Välillä 2010 ja 2014 Lentotekniikkalaitos kuului Ilmavoimien materiaalilaitokseen ja Jämsän toimipiste oli sen päätoimipiste.
Lentotekniikkalaitoksen tehtävä on johtaa ilmavoimien lentokoneiden huoltamista ilmailuteollisuusyrityksissä kuten Patria Aviation ja Insta. Se vastaa ilmavoimien lentokoneiden lentokelpoisuudesta sekä myös maavoimien lentokalustosta (Utin Jääkärirykmentti ja Tykistöprikaati). Laitos on muuntunut huolto- ja materiaaliorganisaatiosta tutkimusta tekeväksi asiantuntijaorganisaatioksi. Se on tutkinut muun muassa lentokaluston elinkaarikustannusten hallintaa, tuloksena esimerkiksi BAe Hawk-harjoitushävittäjän käyttöiän kasvattaminen.
Lentotekniikkalaitoksen edeltäjä oli Ilmailuvarikko, joka perustettiin 1. huhtikuuta 1933 ja otti myöhemmin käyttöön nimen Lentovarikko ("LeV", myöh. "LntV"). Nimi oli käytössä vuoden 2001 syksyyn asti.
Laitos on osa Ilmavoimien logistiikkarykmenttiä PVLOGL:ssa. Lentotekniikkalaitoksen ja Lentovarikon perinteitä ylläpitää Lentovarikon Kilta.
Lentotekniikkalaitokseen kuuluu
- Hornet-toimisto
- Moottoritoimisto Nokian Linnavuoressa
Laitoksen johtajina ovat toimineet mm.:
Suomenlinnassa toimineelle Ilmailuvoimien Lentokonetehtaalle nimitettiin koelentäjä, Georg Jäderholm, vuonna 1921. Kesällä 1931 perustettiin Koelentue Santahaminassa toimivaan Lentoasema 2:een. Muodostui joukko-osaston edeltä Ilmailutelakka, joka toimi vuodet 1924-1931. Seuraavana perustettiin Lentovarustevarikko, joka siirtyi Kangasalan Vatialaan. Myöhemmin 1. heinäkuuta 1931 Koelentue (KoeLtue) erotettiin erilliseksi yksiköksi ja 1.7. on siten Koelentokeskuksen perinnepäivä. Koelentue liitettiin huhtikuussa 1934 Ilmailuvarikon alaiseksi. Ilmailuvarikon ensimmäinen päällikkö oli insinöörikapteeni Lauri Vuolasvirta. Mm. kapteeni Erkki Parviainen toimi Koelentueen päällikkönä 70-luvulla ja vuonna 1991 se muuttui Koelentokeskukseksi.
Vatialan aikakausi jatkui vuoteen 1950 asti jolloin varikko tuon nimisenä lakkautettiin ja siirrettiin Tampereelle.
Lentotekniikkalaitoksella on noin 350 työntekijää, joista sotilaita on sata. Henkilöstöstä on naisia noin kolmannes.
Jäniskosken–Niskakosken alue
Jäniskosken–Niskakosken alue on 176 neliökilometrin laajuinen alue Lapissa Inarijärvestä itään Paatsjoen varrella. Alue myytiin Neuvostoliitolle 18. huhtikuuta 1947 alueella sijainneen Jäniskosken voimalaitoksen ja Niskakosken säännöstelyaltaan vuoksi. Jäniskosken–Niskakosken alue ei kuulunut Neuvostoliiton alkuperäisiin aluevaatimuksiin.
Petsamon nikkelikaivoksen energiansaannin turvaamiseksi Suomi suostui luopumaan Jäniskosken–Niskakosken alueesta. Vaihtoehtona olleeseen tuhotun voimalan uudelleenrakentamiseen ei katsottu olevan Suomessa tuolloin varaa. Alue liitettiin osaksi saksalaisten tilisaatavien maksusopimusta ja arvioitiin 700 miljoonan markan arvoiseksi.
Suomelle kuuluessaan alue oli osa Inarin kuntaa. Nykyisin alue kuuluu Petsamon piirin Nikkelin kuntaan.
Jäniskosken voimalaitos aiheuttaa Inarinjärveen neljän metrin tasovaihtelun.
Amazonas (Brasilia)
Amazonas on osavaltio Brasilian luoteisosassa. Siellä on arviolta 4 001 667 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 1 559 162 neliökilometriä, joten pinta-alaltaan se on Brasilian osavaltioista suurin. Se rajautuu Roraiman, Parán, Mato Grosson, Rondônian ja Acren osavaltioihin sekä Peruun, Kolumbiaan ja Venezuelaan. Osavaltion pääkaupunki on Manaus.
Suurinta osaa Amazonasia peittää Amazonin sademetsä. Nimensä osavaltio on saanut Amazonjoelta.Amazonas on jaettu väestönlaskua ja tilastointia varten neljään suuralueeseen: Centro Amazonense, Norte Amazonense, Sudoeste Amazonense ja Sul Amazonense. Hallinnollisesti Amazonas jakautuu 13 ala-alueeseen ja 62 kuntaan. Ala-alueet ovat:
Traakki
Traakki (tai draakki) on lohikäärmeen pienempikokoinen sukulainen. Toisin kuin lohikäärmeellä, traakilla on vain kaksi raajaa ja siivet. Usein traakit eivät voi syöstä tulta, kun taas lohikäärmeet voivat.
Traakeista kertovia taruja on ollut muun muassa Kiinassa, Egyptissä, Etiopiassa, Skandinaviassa ja asteekkien keskuudessa. Traakki-sana on väännös ruotsinkielisestä sanasta "drake" ja tämä taas latinalaisesta "draco". Traakki on suosittu vaakunaeläin Britanniassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa, missä sitä kutsutaan englanninkielisellä nimellä "wyvern".
Keskiajan Euroopan traakin hengitys löyhkää rikiltä ja raadolta ja sen nenästä loimuaa tuli. Se tuhoaa kokonaisia kyliä yhdellä hännän pyyhkäisyllä ja murskaa uhrit hännällä kuristamalla.
Vaakunaeläimenä traakki edustaa voimaa ja valtaa, mutta myös pahuutta ja kateutta.
Traakit ovat tarinoiden mukaan myös lohikäärmeitä, joilla ei ole erillisiä etujalkoja.
Ruumiinosat: Nahkasiivet, suomupeitteinen pää, vankat jalat, pitkä häntä.
4-4-2: Suoraa puhetta jalkapallosta
4-4-2: Suoraa puhetta jalkapallosta oli suomalainen kotimaiseen jalkapalloiluun keskittyvä television keskusteluohjelma. Ohjelmaa lähetti Nelonen Veikkausliigan kauden 2005 aikana maanantain myöhäisillassa. Keskusteluohjelman juontajana toimi Matti Eve, ja vieraina oli usein suomalaisia jalkapallon pelaajia ja lajin muita vaikuttajia.
Daniel Barenboim
Daniel Barenboim (s. 15. marraskuuta 1942 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalais-israelilainen kapellimestari ja pianisti. Barenboim saavutti ensin mainetta pianistina, mutta nykyään hänet tunnetaan ennen kaikkea orkesterinjohtamisestaan. Kapellimestarina hän on juhlittu varsinkin Wagnerin teosten johtamisesta ja hän onkin ollut vakiovieras Bayreuthin festivaaleilla.
Barenboim syntyi Buenos Airesissa, hänen vanhempansa olivat Ukrainan juutalaisia ja toimivat pojan ensimmäisinä soitonopettajina. Perhe muutti Israeliin 1952. Kaksi vuotta myöhemmin Barenboim muutti Itävaltaan opiskelemaan pianonsoittoa ja orkesterin johtamista.
Barenboimin debyytti oopperakapellimestarina oli vuonna 1973 Edinburghin festivaaleilla, jossa hän johti Mozartin "Don Giovannin". Ensiesiintyminen Bayreuthissa oli 1981. Hän johti siellä säännöllisesti aina vuoteen 1999 asti. Barenboim oli naimisissa kuulun sellistin, Jacqueline du Prén, kanssa. Du Pré menehtyi ennenaikaisesti multippeliskleroosiin. Barenboim on sittemmin elänyt Pariisissa pianisti Jelena Baškirovan kanssa. Pari meni naimisiin 1988 ja heillä on kaksi lasta.
Vuosina 1991-2004 Daniel Barenboim oli Chicagon sinfoniaorkesterin musiikillinen johtaja. Hän on myös Berliinin valtionoopperan musiikillinen johtaja vuodesta 1992. Barenboimin Wagner-esitys Jerusalemissa 2001 herätti vihaa, koska Wagner yhdistetään Israelissa antisemitismismiin.
Barenboim on Israelissa kiistelty hahmo, koska hän edistää saksalaista musiikkia ja vastustaa julkisesti Israelin Länsirannan miehitystä. Barenboim hankki alkuvuodesta 2008 Palestiinalaishallinnon passin. Hänellä on myös Israelin, Argentiinan ja Espanjan kansalaisuus.
Hanna Partanen (leipuri)
Hanna Partanen (1. marraskuuta 1891 Kuopio – 1969 Kuopio) on Suomen kuuluisin kalakukkoleipuri, ja häntä on sanottu kaikkien kalakukkojen äidiksi, jonka ansiosta kukko on levinnyt ympäri Suomen. Hän aloitti leipomotoiminnan vuonna 1931 ja on ollut täten uranuurtajana kalakukkojen kaupallisessa valmistuksessa. Vuosien kuluessa valikoima on laajentunut kalakukoissa ja muissa leipomotuotteissa, jotka edelleen tehdään perinteisen tavan mukaan käsityönä ja suomalaisista raaka-aineista (tärkein suomalainen ruis) Kuopion keskustassa Kasarmikadulla sijaitsevassa leipomossa.
Hanna Partasen nimeä kantava leipomo Kuopiossa työllistää vuodenajoista riippuen 10–20 työntekijää. Leipomon myynti on noin 1,2 miljoonaa euroa vuodessa.
Myös Hanna Partasen miniällä "Irene Partasella" (s. 15. joulukuuta 1923 Ilomantsi) on Kuopiossa oma kalakukkoleipomonsa, jonka omisti vuoteen 2014 saakka hänen tyttärensä Katariina Helin. Irene Partasen kalakukkoleipomo meni konkurssiin maaliskuussa 2014 ja liiketoiminnan jatkajaksi tuli kuopiolainen torimyyjä Jarmo Komulainen.
Euroopan investointirahasto
Euroopan investointirahasto (EIR) on Euroopan unionin rahoitusinstituutio, joka on erikoistunut pienten ja keskisuurten yritysten riskirahoitukseen ja takuujärjestelyihin. Rahasto pyrkii toteuttamaan yhteisön tavoitteita, ja riskirahoituksen avulla se pyrkii tukemaan erityisesti uusia ja innovatiivisiä pk-yrityksiä. EIR ei anna rahoitusta suoraan yrityksille, vaan se toimii esimerkiksi pankkien ja muiden rahoituslaitosten kautta.
Laitoksen pääosakkeenomistaja on Euroopan investointipankki. Sen myöntämän riskipääomarahoituksen vuotuiseksi määräksi on arvioitu noin 500–700 euroa. EIR käyttää omia tai EIP:n tai EU:n sille luovuttamia varoja. Se toimii EU:n jäsenvaltioissa sekä Turkissa, Islannissa, Liechtensteinissa ja Norjassa.
Kielletyt viivat
Kielletyt viivat ovat normaalioloissa esiintymättömiä spektriviivoja, joita syntyy spektriin hyvin harvassa kaasussa.
Kielletyissä viivoissa ei itsessään ole mitään "luvatonta" vaan nimi johtuu niiden tavattomasta harvinaisuudesta. Koska atomien keskinäiset törmäykset muuttavat energiatiloja, kiellettyjä viivoja tuottavat siirtymiä ei tavallisesti synny. Törmäysten poissulkemiseksi kielletyt viivat vaativat muutaman atomin kuutiosenttimetriä kohden, näin tyhjää ei ole edes parhaissa maanpäällisissä laboratorioissa ja siksi kiellettyjä viivoja ei voi tuottaa laboratorio-oloissa. Sitä vastoin niitä esiintyy yleisesti Maan ilmakehän yläosan spektrissä ja tähtienvälisessä avaruudessa, joissa tapahtuu atomien keskinäisiä törmäyksiä vain hyvin harvoin.
Tähtienvälisessä avaruudessa havaitaan usein ionisoituneen typen kiellettyjä viivoja [N II] aallonpituuksilla 654,8 ja 658,4 nm, rikin [S II] viivoja aallonpituuksilla 671,6 ja 673,1 nm ja [O II] kohdassa 372,7 nm sekä [O III] paikoissa 495,9 ja 500,7 nm.
Töyrynummi
Töyrynummi () on Suutarilan peruspiiriin ja samannimisen kaupunginosaan kuuluva osa-alue Koillis-Helsingissä. Siellä asuu noin 3 500 henkeä.
Alueen naapurustossa sijaitsevat lisäksi Vantaan Tammiston kaupunginosa lännessä Keravanjoen länsipuolella, Tapaninvainio etelässä Tapaninkyläntien toisella puolella ja Tapulikaupunki idässä.
Töyrynummi oli ennen nimeltään "Pohjankylä", ruotsiksi "Norrby"; vielä 1950-luvulla nimi oli käytössä. Tähän kylään oli tullut asutusta jo 1400-luvun loppupuolella. Pohjankylä kuului ennen Tapaninkylän kaupunginosaan ja Tapanilaan.
Töyrynummen osa-alue muodostettiin 1984 liittämällä yhteen Tapaninvainion, Siltamäen ja Ala-Tikkurilan osia. Vuonna 1986 Töyrynummi sai nykyisen nimensä, jolloin paikka nimettiin Lida Malmin mukaan.
Töyrynummella sijaitsee mm. kolme päiväkotia, Töyrynummen ala-asteen koulu ja Suutarilan yläasteen koulu.
Töyrynummea palvelevat mm. bussit 61, 79, 554, 611.
Jorma Kinnunen
Jorma Vilho Paavali Kinnunen (s. 15. joulukuuta 1941 Pihtipudas) on suomalainen, Äänekoskella asuva entinen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti.
Kinnunen voitti hopeaa Meksikon olympialaisissa 1968. Vuonna 1964 hän oli Tokion olympialaisissa kuudes (Pauli Nevalan voittaessa) ja 1972 Münchenin olympialaisissa samaten kuudes.
18 päivä kesäkuuta 1969, Kinnunen heitti keihäänheiton ME:n 92,70 m Tampereen stadionilla. Suomen mestaruuden hän voitti 1964, 1965, 1966, 1968 ja 1969. Pihtiputaan keihäskarnevaaleilla hän voitti vuosina 1972 ja 1975.
Pienikokoisen Kinnusen lempinimi on "Äänekosken pikkujättiläinen". Hän sai liikuntaneuvoksen arvonimen vuonna 2010. Hänen poikansa Kimmo Kinnunen on keihäänheiton maailmanmestari ja pojanpoikansa Jami Kinnunen heittää myös keihästä.
Kävely
Kävely on maalla etenemistä jalkojen varassa siirtämällä jalkaa toisen eteen ja liikuttamalla kehoa sen yli. Juoksemisen ja ryömimisen ohella kävely on ihmisen ja muiden jalallisten pääasiallinen liikkumismuoto maalla. Normaalisti ihminen oppii kävelemisen noin yhden vuoden ikäisenä.
Ihmisen kävelyssä vuorottelevat tukivaihe ja heilahdusvaihe. Tukivaihe alkaa kantaiskuvaiheella kun alaraaja osuu maahan, useimmiten kantapaään ulkosyrjä edellä. Keskitukivaiheessa jalkaterä pysyy alustalla rennosti paikallaan, siinä tapahtuu lievä joustopronaatio, ja keho liikkuu eteenpäin sen yli. Tässä vaiheessa koko kehon painoa kannatetaan yhdellä raajalla. Isovarpaan tyvinivel vakauttaa asentoa ja kantaa huomattavan osan kehon painosta. Jalkaterän joustopronaatio oikenee niin, että kantapää on suorassa. Tukivaheen lopussa tapahtuu varvastyöntö- eli ponnistusvaihe jalkaterä jäykkänä. Heilahdusvaiheessa kävelijä liikkuu eteenpäin. Yhden askelparin aikana tapahtuva liike on nimeltään askelsykli.
Kävelyä voidaan harrastaa myös liikuntamuotona. Kävelyä voi harrastaa missä ja milloin tahansa. Se ei vaadi erityisiä välineitä. Riittävää on kun on sopivat jalkineet ja vaatteet. Kävelystä on apua kun haluaa kehittää kestävyyttään. Se on oiva apu kohottaa lihasten kimmoisuutta. Kävely parantaa ja ylläpitää tuki- ja liikuntaelimistön kuntoa ja pitää myös painon kurissa. Jokapäiväisellä kuntokävelyllä on todettu ehkäistävän korkeaa verenpainetta ja parannettavan sokeri- ja rasva-aineenvaihduntaa.
Kävely kasvattaa myös fyysistä kuntoa ja kestävyyttä. Kävely on erinomainen harrastus jonkun muun urheiluharrastuksen ohella. Askelmittari on erinomainen apuväline aktiiviselle kävelijälle.
Kävely on myös yleisurheilun kilpailumuoto.
Ensimmäistä kertaa kävely oli olympiakisojen ohjelmassa Ateenan välikisoissa 1906, jossa käveltiin 1 500 metrin matka. Seuraavissa kisoissa lajista tuli virallinen olympialaji. Maantiekävely korvasi ratakävelyn Melbournen kesäkisoissa vuonna 1956. Naisten kävely oli ensimmäistä kertaa ohjelmassa vuonna 1992 Barcelonassa. Nykyään arvokisoissa miehet kävelevät 20 kilometrin ja 50 kilometrin matkat ja naiset 20 kilometriä. Vuodesta 1961 alkaen on suurin piirtein joka toinen vuosi järjestetty kävelyn maailmancup.
Jalankulkijoiden kadunylittämisnopeutta selvittäneessä tutkimuksessa alle 65-vuotiaiden kävelynopeus oli 5,4 km/h ja yli 65-vuotiaiden kävelynopeus oli 4,5 km/h.
Jatkuvan aineen mekaniikka
Jatkuvan aineen mekaniikka eli kontinuumimekaniikka on mekaniikan haara, joka tutkii jatkuvan aineen teoriaa. Jatkuvan aineen mekaniikka sisältää sekä kiinteiden aineiden että fluidien (nesteet ja kaasut) tutkimusta.
Kiinteiden aineiden ja fluidien fysikaaliset lait eivät riipu käytetystä havaintokoordinaatistosta. Siksi jatkuvan aineen mekaniikassa käytetään tensoreita, jotka ovat koordinaatistosta riippumattomia matemaattisia objekteja.
Jatkuva aine eli kontinuumi on fysikaalinen approksimaatio, joka yksinkertaistaa tutkittavia ongelmia. Jatkuvan aineen teoriassa aineen mikrorakennetta, eli sitä, että aine koostuu atomeista, joilla on ulottuvuus, ei oteta huomioon. Sen sijaan aine jaetaan osiin, jotka voidaan kutistaa infinitesimaalisen pieniksi antamalla osasten ulottuvuuksien lähestyä nollaa. Näin voidaan muodostaa differentiaaliyhtälöitä, joita voidaan käyttää ainetta käsittelevien ongelmien ratkaisuun. Lukemattomien pikkuruisten osasten sijasta tutkitaan siis jatkuvia kenttiä. Jatkuvan aineen approksimaatio antaa hyvin tarkkoja arvioita, kunhan ei tarkastella liian pieniä (molekyylien suuruusluokkaa olevia) ilmiöitä.
Jatkuvan aineen mekaniikan osa-alueilla on useita vaihtoehtoisia suomennoksia:
Virtausmekaniikka
Virtausmekaniikka on jatkuvan aineen mekaniikan osa-alue, joka tutkii fluideja eli nesteitä ja kaasuja. Virtausmekaniikka voidaan jakaa muun muassa hydrostatiikkaan ja virtausdynamiikkaan. Hydrostatiikka tutkii levossa olevia fluideja. Virtausdynamiikkaa tutkii liikkuvia fluideja.
Hydrostatiikkaa sovelletaan mm. meriveden korkeuden mittaukseen, patojen suunnitteluun jne. Hydrostatiikkaa käytetään myös hydraulisten laitteiden ja nestesäiliöiden suunnittelussa.
Virtausdynamiikka tutkii kaasujen virtausta esimerkiksi aerodynamiikan sovellutuksissa, joita ovat mm. lentokoneiden siipien ja potkurien reaktiovoiman ja vastuksen määrittäminen tai tuulivoimalan roottorin siipien suunnittelu. Nesteiden virtauksessa keskeisiä tutkimuskohteita ovat laivanrakennuksen ja hydrauliikan sovellukset, geofysiikassa taas esimerkiksi valtamerien virtaukset.
Kokeelliseen virtausmekaniikkaan kuuluu muun muassa tuulitunneleiden ja pienoismallien käyttö.
Laskennallinen eli numeerinen virtausdynamiikka ("CFD, Computational Fluid Dynamics") on tuonut 1960-luvulta lähtien lisää mahdollisuuksia analysoida virtausongelmia, joiden fysikaalinen mallintaminen on vaikeaa.
Kaasut ja nesteet koostuvat molekyyleistä, jotka jatkuvasti törmäävät satunnaisesti toisiinsa. Kaasun todellinen molekyyliluonne jätetään huomiotta. Kontinuumihypoteesissä fluideja pidetään kuitenkin jatkuvina: tiheyden, paineen ja lämpötilan kaltaisten ominaisuuksien katsotaan olevan määriteltyjä mielivaltaisen pienissä tilavuuksissa. Kontinuumioletus antaa erittäin tarkkoja arvioita fluidien todellisesta käyttäytymisestä, kunhan tarkastelu pidetään selvästi molekyylin kokoa (noin 10 metriä) suuremmissa mitoissa.
Virtausmekaniikka on jatkuvan aineen mekaniikan haara:
Reijo Paajanen
Reijo Kalevi Paajanen (s. 12. kesäkuuta 1950 Mikkelin mlk) on lappeenrantalainen yrittäjä ja Kansallisen Kokoomuksen kansanedustaja 2003–2011.
Paajanen on ollut yrittäjänä vuodesta 1976 toimien ravintoloitsijana, sisävesiliikennöitsijänä ja matkatoimistoyrittäjänä. Hän on suorittanut hotelli- ja ravintola-alan liikkeenjohdon koulutuksen 1969–1970.
Ennen uraansa valtakunnan politiikassa Paajanen ehti vaikuttaa myös Lappeenrannan kunnallispolitiikassa. Hän istui Lappeenrannan kaupunginvaltuustossa vuosina 1993–2000 ja 2005–2012. Paajanen pyysi eroa kaupunginvaltuuston jäsenyydestä muutettuaan Taipalsaarelle vuoden 2012 lopulla. Lappeenrannan kaupunginhallitukseen Paajanen kuului 1993–1996.
Kansanedustajana Paajanen oli vuosina 2003–2011. Hän ei enää asettunut ehdolle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa. Paajanen toimi Fintoton hallituksen puheenjohtajana vuoden 2014 alussa vuoden 2016 loppuun asti. Aiemmin hän oli toiminut myös Fintoton omistaneen Suomen Hippoksen hallituksen ja valtuuskunnan jäsenenä.
Paajanen on saanut Lappeenrannan yrittäjäpalkinnon vuonna 1990 ja Suomen Yrittäjien Yrittäjä Suurristin vuonna 2006. Paajanen toimi jääkiekkojoukkue SaiPan puheenjohtajana vuosina 1989–2000, Suomen Jääkiekkoliiton hallituksen jäsenenä vuosina 1994-2006 ja Jääkiekkosäätiön hallituksen jäsenenä vuodesta 2007 alkaen. Viipurin Golfin puheenjohtajana Paajanen on toiminut vuosina 1995-1996, 2001-2007 ja 2011-13. Vuonna 2018 Paajaselle myönnettiin Liikuntaneuvoksen arvonimi.
Paajanen on ollut naimisissa Leena Paajasen (o.s. Hackman) kanssa vuodesta 1973.
Korporaatio
Korporaatio (< lat.) on yleinen yhteisöä, yritystä tai muuta yhteenliittymää tarkoittava sana, jolla on eri maissa ja yhteyksissä varsin erilainen merkitys.
Suomessa korporaatio on laillistettu luonnollisten tai oikeushenkilöiden yhdistys tai järjestöjen yhteenliittymä, joka on lailla tai asetuksella perustettu erityistä tarkoitusta varten. Ne ovat oikeuskelpoisia ja oikeudellisesti toimintakykyisiä. Tällaisia ovat mm. yliopistojen ylioppilaskunnat
, ja työntekijöiden ja työnantajien etujärjestöt eli työmarkkinajärjestöt, kunnat, uskonnolliset yhdyskunnat, kuten ev.-lut., osuuskunnat ja Suomen Punainen Risti.
Amerikanenglannissa sanalla "corporation" tarkoitetaan ensisijaisesti etenkin suuryrityksiä, mutta termillä on erikoismerkitys kunnallishallinnon hallintoelimenä. Yhdysvalloissa ei ole kuntia jollei sellaista ole erikseen perustettu.
Käännettynä kirjoitetussa muodossa korporaatio sen merkitys helposti voi yhdistyä erheellisesti viittaamaan käännössanan johonkin muuhun vastineeseen.
Perinteisiä balttilaisia ja saksalaisia ylioppilasjärjestöjä kutsutaan korporaatioiksi (esimerkiksi Korporatsioon Sakala tai Korporatsioon Fraternitas Estica). Ylioppilaskorporaation jäsenyys on hyvin kiinteää, ja se voi kestää liittyneen koko loppuelämän (ellei jäsen päätä itse erota tai tule erotetuksi). Tällaisen "korporantin" tunnusmerkkeinä joissain tapahtumatilaisuuksissa eri edustamansa alakategorian tunnistamista helpottamaan säännöksissä on, että hänellä voi olla hänen korporaationsa tunnusvärit joko hänen rinnan yli kulkevassa vinonauhassa; vaihtoehtoisesti rintaneulassa tai erityisessä korporaatiolakissa. Useimmat korporaatiot on tarkoitettu joko vain miehille tai vain naisille.
Venäjällä on muutamia valtion korporaatioita (), jotka hallitsevat tiettyä alaa tai valtion omaisuutta. Näitä ovat: valtiollinen vakuutusyhtiö, kehityspankki Vnešekonombank, kuntatalouden kehitysrahasto, Sotšin olympiakohteita rakentanut korporaatio, ydinvoimaa valvova Rosatom ja teknologiarahastot Rostehnologii ja Rosnano.
Fasismissa työntekijät järjestettiin ammattiyhdistyksiin, joihin kuuluminen oli pakollista. Näistä korporaatioista valittiin myös edustajat parlamenttiin. Tällaista valtio–työnantajat–työntekijät-järjestelmää kutsutaan korporativismiksi.
Pohjoismaista mallia, joissa valtiovalta ja työntekijät ja työnantajat tekevät laajoja tulopoliittisia sopimuksia on eräissä yhteyksissä kutsuttu uuskorporatiiviseksi.