hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kap–Kairo-rautatiesuunnitelma
Kap–Kairo-suunnitelma oli Cecil Rhodesin 1800-luvun lopulla esittämä suunnitelma, jonka mukaan Ison-Britannian olisi pitänyt muodostaa katkeamaton siirtomaiden ketju Etelä-Afrikan Kapkaupungista Pohjois-Afrikan Kairoon saakka. Tavoitteena oli rakentaa rautatie Afrikan läpi. Suunnitelman toteutus ei onnistunut, koska Saksa valloitti Tanganjikan eli nykyisen Tansanian mannerosat, jotka yhdessä Ruandan ja Burundin kanssa muodostivat Saksan Itä-Afrikan.
Vuonna 1918 ensimmäisen maailmansodan loputtua sai Iso-Britannia itselleen nykyisen Tansanian alueen Kansainliiton mandaattialueena. Täten Kap–Kairo-suunnitelmaa voitiin muutaman vuoden ajan pitää toteutuneena. Egypti kuitenkin itsenäistyi jo vuonna 1922, ja myös Etelä-Afrikka sai Westminsterin säädöksellä 1931 lopullisesti itsenäisen valtion aseman. Näiden molempien maiden asioihin Isolla-Britannialla kuitenkin oli vielä kauan niiden itsenäistymisen jälkeenkin suuri vaikutusvalta, ja Egyptissä oli Suezin kanavan varsilla myös brittiläisiä sotilastukikohtia.
Kap–Kairo-rautatie on lähes valmiiksi rakennettu: vuonna 2012 rautatiestä puuttuu noin 1 000 kilometrin osuus Sudanissa. Maan tilanne on poliittisesti varsin epävakaa, mutta suunnitelmissa on olojen vakiinnuttua rakentaa rata valmiiksi. Valmistuttuaan siitä tulee maailman pisin rautatielinja.
Ipuwer-papyrus
Ipuwer-papyrus eli Ipuwerin ja Kaikkeuden Jumalan dialogi on muinainen egyptiläinen kertomus, joka on säilynyt papyrusarkilla. Papyrusarkkia säilytetään Hollannin kansallisessa arkeologisessa museossa Leidenissä.
Ainoa säilynyt käsikirjoitus on ajoitettu kolmannentoista vuosisadan (eaa.) jälkimmäiselle puoliskolle. Ajoituksesta tosin on esitetty myös eriäviä mielipiteitä, mutta valtaosa tutkijoista on sitä mieltä, että se sijoittuu jonnekin 12. dynastian ja toisen välikauden (n. 1850 eaa.- 1600 eaa.) välimaastoon. Tekstin on tulkittu olevan joko toisen välikauden aikaisen, oletetun, kaaoksen inspiroima valitus tai sitten historiallinen fiktio, joka kuvaa vanhan valtakunnan luhistumista useita vuosisatoja aiemmin, tai mahdollisesti se viittaa molempiin.
Ipuwer kuvaa Egyptiä luonnonmullistusten ja sosiaalisen kaaoksen tilassa. Köyhistä on tullut rikkaita ja rikkaista köyhiä. Kaikkialla soditaan, nälänhätä on yleinen ja kuolleisuus suuri. Yksi oire tulevasta romahduksesta on valitus siitä, kuinka palvelijat ovat jättäneet tehtävänsä ja käyttäytyvät kapinallisesti. Tästä syystä ja koska tekstissä esiintyy sellaisia lausahduksia kuin "joki on verta", jotkut ovat yhdistäneet dokumentin Raamatun Toisen Mooseksen kirjan kertomukseen israelilaisten maastalähdöstä (Exodus) ja Egyptin vitsauksista. Useat uskonnolliset yhteisöt ovat pitäneet Ipuwer-papyrusta todisteena Vanhan Testamentin historiallisesta paikkansapitävyydestä..
Hiljattain brittiläinen historioitsija ja egyptologi David Rohl esitti, että Vanhan Testamentin kuvaama Exodus olisi vastoin aiempia teorioita tapahtunutkin jo toisen välikauden aikana noin 1450 eaa., jolloin Ipuwer voisi hyvinkin viitata näihin tapahtumiin. Kuitenkin valtaosa muista egyptologeista torjuu Rohlin aikamallinnoksen, ja pitäytyvät siinä että Exodus, jos se on tapahtunut Vanhan Testamentin kuvaamassa muodossa, on täytynyt sijoittua myöhempään ajankohtaan, lähinnä Ramses II:n valtakaudelle. Jotkut tutkijat yhdistävät Ipuwerin kuvaamat luonnonmullistukset Theran tulivuoren purkaukseen, joka on ajoitettu pronssikaudelle vuosien 1659 eaa. - 1500 eaa. välille.
Molemmissa, sekä raamatullisessa, että Thera-tulkinnassa lähtöoletuksena on, että Ipuwerin kuvaamat tapahtumat olisivat ainakin pääosiltaan todellista historiallista tietoa. Yllättävää kyllä, varsin usea egyptologi on valmis uskomaan näin olevan.. Nyttemmin kertomuksen on tulkittu olevan olennaisilta osiltaan epähistoriallinen ja aikasidonnaisuutta vailla oleva filosofissävytteinen pohdiskelu järjestyksestä ja kaaoksesta. Tällä tavoin tulkittuna Ipuwerin viittaukset verisiin jokiin ja orjien kapinaan ovat pikemminkin semanttista vaikerrusta kuin tarkkoja historiallisia kuvauksia.
Papyruksen loppuosassa on kahden henkilön dialogi. Heistä käytetään nimiä "Ipuwer" ja ""Kaikkeuden jumala"" (). Termillä voidaan viitata joko faaraoon tai egyptiläisten auringon jumalaan. Papyruksen loppupää on tuhoutunut, mutta mitä ilmeisimmin nämä keskustelevat siitä, mikä on saanut kaiken tämän pahan ja kaaoksen. Tämä dialogi on yksi maailmankirjallisuuden vanhimmista teodikean probleeman tarkasteluista.
Pichincha (maakunta)
Pichincha on yksi Ecuadorin maakunnista. Se on nimetty Pichinchan tulivuoren mukaan ja sen pääkaupunki Quito on samalla koko maan pääkaupunki. Maakunnan pinta-ala on 9 465 neliökilometriä ja siellä on arviolta 3 060 000 asukasta (vuonna 2017).
Maakunta on jaettu kahdeksaan kantoniin (suluissa niiden pääkaupungit):
Cristobal Huet
Cristobal Huet (s. 3. syyskuuta 1975 Saint-Martin-d'Hères, Ranska) on ranskalainen jääkiekkomaalivahti. Hän siirtyi kaudeksi 2012–2013 Sveitsin kakkossarjan Lausanneen. Huet on voittanut urallaan Stanley Cupin ja pelannut NHL:n runkosarjassa 272 ottelua ja pelannut 17 NHL-pudotuspeli-ottelua.
Los Angeles Kings varasi 25-vuotiaan Huet’n vuoden 7. kierroksella numerolla 214. Huet aloitti NHL-uransa Los Angeles Kingsissä. Sieltä Huet siirtyi Washington Capitalsiin josta matka puolestaan jatkui Montreal Canadiensiin. Huet siirtyi Canadiensista Chicago Blackhawksiin, jossa hän kilpaili vastuusta venäläisen Nikolai Khabibulinin kanssa ja saikin lopulta syrjäytettyä Khabibulinin ykkösvahdin paikalta. Huet’n asema ykkösvahtina vahvistui entisestään kun Khabibulin siirtyi Edmonton Oilersiin. Huet valittiin keväällä 2007 un.
Kauden Huet aloitti Blackhawksin ykkösenä mutta kauden aikana suomalaismaalivahti Antti Niemi syrjäytti hänet ykkösmaalivahdin paikalta. Chicago voitti kauden päätteeksi Stanley Cupin, ja Huet oli ensimmäinen ranskalainen Stanley Cup -voittaja. Huet pääsi pudotuspeleissä kentälle vain kahdessa ottelussa, silloinkin hänet vaihdettiin maalille kesken ottelun Niemen torjuessa heikosti.
Kaudeksi 2010–11 Huet siiryi Sveitsin pääsarjan Fribourg-Gottéroniin, jonka ykkösvahtina hän toimi kaudet 2010–11 ja 2011–12. Kaudeksi 2012–13 Huet ilmoitti haluavansa siirtyä takaisin NHL:ään. Huet ei kertonut medialle, mitkä joukkueet olisivat mahdollisesti kiinnostuneita hänestä. Hän jatkoi kuitenkin Sveitsissä ja teki elokuussa 2012 neljävuotisen sopimuksen Sveitsin kakkossarjan HC Lausannen kanssa.
Huet oli nostamassa Lausannea A-liigaan ja hänen sopimustaan jatkettiin tällä erää kevääseen 2018 asti.
Huet on pelannut Ranskan maajoukkueessa MM-kisoissa 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2004, 2008, 2011, 2012, 2017 sekä Olympialaisissa 1998 ja 2002. Huet pelasi Helsingin kisoissa 2012 Ranskan paidassa 5 ottelua torjuntaprosentilla 88,2% .
IFilm
IFilm oli videonlevityspalvelu, jossa oli käyttäjien itsensä tallentamien videoiden lisäksi myös muuta videomateriaalia muun muassa elokuvatrailereita. iFilm myytiin MTV Networksille 15. lokakuuta 2005. iFilmin tilalla on nykyään tv-kanava Spiken sivusto.
Freddie Frith
Freddie Frith, OBE (30. toukokuuta 1909 - 1988) oli brittiläinen ratamoottoripyöräilijä ja liikemies. Hänen uransa ratamoottoripyöräilijänä sijoittui 1930 ja 1940-lukujen väliselle ajalle, jonka kruununa oli 350-kuutioisten maailmanmestaruus 1949.
Frithin ensimmäinen kansallinen kilpailu oli Mansaaren TT-ajojen "juniorikilpailun" "Manx Grand Prix" vuonna 1930 ja sijoittui siinä heti kolmanneksi. Tapaus nosti hänet sanomalehtien otsikoihin. Tuohon aikaan Mansaaren TT-ajot olivat pääasiassa brittiläisten tehdastallien hallitsema. Voitettuaan Nortonillaan 500-kuutioisten kilpailun vuonna 1935, Frith liittyi seuraavana vuonna Birminghamin tehdastalliin seuraavaksi kaudeksi.
Frith voitti seuraavana vuonna "Manx Grand Prix'n" ja sitä seuraavana vuonna varsinaisen Mansaaren TT-ajot. Jälkeenmainitussa hän ajoi ensimmäisenä yhden kierroksen keskinopeutena yli 90 mailin (n. 144 kilometrin) tuntinopeudella. Frith kilpaili Mansaaren TT-ajoissa kahdeksan kertaa ja vain kerran hän jäi kolmen lopputuloksissa parhaan kuljettajan ulkopuolelle. Tuo tapahtui vuonna 1939, jolloin hän joutui keskeyttämään moottoririkkoon.
Toisen maailmansodan aikana Frith oli töissä tehtaassa, joka valmisti moottoripyöriä maansa armeijalle.
Toisen maailmansodan jälkeen Frith palasi takaisin ratamoottoripyöräkilpailuihin vuonna 1949 ja voitti samana vuonna historian ensimmäisen 350-kuutioisten maailmanmestaruuden voitettuaan kaikki kauden viisi osakilpailua. Hän osallistui myös kerran 500-kuutioisten MM-starttiin missä hän oli viides. Frithin ylivoimainen mestaruus oli ilmiömäinen, sillä hän ei ollut kilpaillut moottoripyörillä lähes kymmeneen vuoteen.
Frith lopetti uransa maailmanmestaruuden jälkeen ja siirtyi mukaan moottoripyöräbisnekseen Grimsbyyn, missä hän kuoli vuonna 1988.
Kulkuaaltoputki
Kulkuaaltoputki on elektroniputki, joka rakenteeltaan kuuluu katodisädeputkiin. Kulkuaaltoputkea käytetään vahvistamaan radiotaajuussignaaleita etenkin mikroaaltoalueella mm. tutkan lähettimen osana ja satelliittitekniikassa. Kulkuaaltoputki tunnetaan paremmin englanninkielisellä lyhenteellä TWT ("Traveling Wave Tube") tai TWAT ("Traveling Wave Amplifier Tube").
Kulkuaaltoputki on tyhjiöputki, jonka toisessa päässä on elektronitykki ja vastakkaisessa päässä kollektori, johon elektronisuihku törmää. Suihku pidetään ohuena säteenä voimakkaalla magneetilla. Suihku kulkee koko matkansa erityisen putken läpi, joka tavallisesti on helix mallinen, mutta muitakin malleja on. Sen tarkoitus on tehdä nopeusmodulaatio elektronisuihkuun. Vahvistettava heikko signaali tuodaan helixin toiseen päähän ja toisesta päästä se saadaan vahvistettuna. Kollektori lämpenee kovasti, joten isoilla kulkuaaltoputkilla on vesijäähdytys ja pienilläkin ainakin ilmajäähdytys.
Kulkuaaltoputkivahvistimella tai klystronivahvistimella varustettu tutkan lähetin on monimutkaisempi ja kalliimpi kuin magnetronilähetin mutta helpommin ohjattava ja moduloitava, ja se sopii siksi vaativiin tutkajärjestelmiin, kuten lentokoneisiin, ilmavalvontaan ja lennonvarmennukseen.
TWT:n kaistanleveys on useissa tapauksissa yli oktaavin ja vahvistus n. 40 dB. Myös vastaanottimeen TWT sopii hyvin, koska se on erittäin pienikohinainen.
Kulkuaaltoputken ja klystronin kehityksellä on yhteistä 1930-luvulla Leningradin yliopiston fyysikko, Agnessa Arsenejevan, ja hänen tulevan aviomiehensä, saksalaisen Oskar Heilin tekemät tutkimukset elektronien nopeusmodulaatiosta. Oskar Heil kirjoitti 1935 Berliinissä sanomalehtikirjoituksen kehittämästään Heilin putkesta, joka on esiaste, sekä klystronille, että kulkuaaltoputkelle.
Kulkuaaltoputken keksivät englantilaiset toisen maailmansodan aikana. Pääperiaatteen selvitti Rudolf Kompfner British radar research laboratory:ssa. Kompfner ja John Pierce jatkoivat rauhan tultua kehitystyötä Bell Labsissa USA:ssa.
Margit Borg-Sundman
Margit Rode Sofia Borg-Sundman (16. lokakuuta 1902 Turku – 10. kesäkuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri ja kansakoulunopettaja, joka toimi vuosina 1948–1953 ja 1958–1969 Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajana.
Turussa syntyneen Borg-Sundmanin vanhemmat olivat kirkkoherra Nathanael Borg ja Elin Fanny o.s. Calonius. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1921 ja opiskeli myös Yhdysvalloissa, jossa hän suoritti B.A.-tutkinnon 1926. Hän suoritti Columbia Universityssa sosiaalityöntekijän tutkinnon ja valmistui Suomessa filosofian maisteriksi 1932.
Borg-Sundman valittiin eduskuntaan ensin Uudenmaan läänin vaalipiiristä ja sitten Helsingin kaupungin vaalipiiristä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä neljään otteeseen 1950–1960-luvuilla. Hän oli Kuusankosken kunnanvaltuuston ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Lisäksi hän toimi Kansainvälisen naisten liiton varapresidenttinä ja oli aktiivinen toimija Moraalisen varustautumisen piirissä.
Borg-Sundman oli mukana myös Kokoomuksen eduskuntaryhmän tekemässä kantelussa Hannu Salaman romaanista "Juhannustanssit" ja mainitsi asiasta syntyneessä eduskuntakeskustelussa myös "Ylioppilaslehdessä" esiintyneen vastaavanlaisen kirjoittelun ”sairaana ilmiönä”. Borg-Sundmanin mukaan eduskuntakyselyn kärki ei suuntautunut yksinomaan Salaman kirjaa vastaan, vaan ”aikamme moraalista nihilismiä” vastaan ja ”koko siihen seksuaalisuuden ja aineellisuuden, raakuuden ja mauttomuuden ylikyllästämään, käsitteitä hämmentävään ja makua tylsyttävään ilmapiiriin, jonka olemme antaneet kasvaa nuorisomme ympärille alkaen eräistä televisioesityksistä, filmeistä, mainoksista, roskalehdistä, jopa kirjallisuudesta ja oman elämämme laadusta”. Yleisradion Kotikatsomo-sarjan kaksiosaisessa, Salamasodaksi kutsutusta kulttuurikiistasta kertovassa TV-elokuvassa "Katso ihmistä" Heidi Krohn näyttelee eduskuntakyselyyn aloitteen tehneen kansanedustaja Margit Borg-Sundströmin roolin.
Margit Borg-Sundman julkaisi muistelmateokset "Setä Samulin ylioppilaana" (1930), "Jännittävä on elämä" (1966), "Uusia uria aukomassa" (1969), "Rajoja ja rajanylityksiä" (1971) sekä "Yhden naisen sota" (1977).
Borg-Sundmanin puoliso oli vuodesta 1945 alkaen Johannes Valdemar Sundman. Borg-Sundmanin sisaria olivat arkkitehti Elsi Borg ja taidegraafikko Ester Borg. Hänen veljensä oli arkkitehti Kaarlo Borg sekä veljenpoikia oopperalaulaja Kim Borg, arkkitehti Olli Borg ja säveltäjä ja musiikkituottaja Jaakko Borg.
Geta (jalkine)
Geta () on perinteinen japanilainen puusta (yleisimmin keisaripuusta) valmistettu jalkine. Se muodostuu puulevystä, "dai" (台), johon on kiinnitetty yksi tai kaksi pienempää 4–5 senttimetrin korkuista puupalaa. Paloista käytetään nimitystä "hammas", "ha" (歯), ja niiden tarkoitus on estää kimonon helmojen sotkeutuminen kuraan. Getaan kuuluu myös V:n muotoinen hihna, "hanao" (花緒), joka pitää kengän kiinni jalassa. Perinteisesti getat ovat kuuluneet sekä miesten että naisten vaatetukseen, ja niitä on tyypillisesti käytetty perinteisten japanilaisten vaatteiden, kuten kimonon tai yukatan kanssa. Getojen alla voi käyttää tabeja eli japanilaisia isovarpaan ja muut varpaat toisistaan erottelevia sukkia. Puusta valmistetuille kengille on ominaista kopiseva kävelyääni.
Getoja ryhdyttiin käyttämään jalkineina Heian-kaudella (794–1192), ja niiden uskotaan kehittyneen aikaisemmin käytössä olleista "tagetoista". Nykyisin getat ovat harvinaisia, mutta maikojen ja sumopainijoiden voi edelleen nähdä käyttävän niitä.
Adrian Monk
Adrian Monk on Tony Shalhoubin esittämä yhdysvaltalaisen televisiosarja "Monkin" päähenkilö. Hän toimii etsivänä auttaen San Franciscon poliisia.
Monk työskenteli ennen San Franciscon poliisissa ja oli erittäin arvostettu, mutta hän joutui jättämään työnsä vaimonsa kuoleman laukaistua hänen mitä erikoisimmat neuroosinsa ja fobiansa, kuten sen että Monk ei juo vesijohto- eikä pullotettua vettä, ainoastaan 'Sierra Springsiä'. Monk suree yhä vaimoaan Trudya, joka kuoli 1997 autopommi-iskuun ja Monk onkin omistanut elämänsä murhan jälkeiset kuusi vuotta murhan selvittämiseen. Monk sai selville vain, että pommin rakensi Warrick Tennyson kuusisormisen miehen tilauksesta. Sarjan päätösjaksossa Monk lopulta sai lopulta oikean syyllisen selville.
Monkilla oli hoitaja, Sharona Fleming, joka oli hänen palveluksessaan seitsemän vuotta, kunnes muutti New Jerseyhin ja nai entisen aviomiehensä. Hänen jälkeensä Monk sai uuden hoitajan Natalie Teegeristä. Monkin psykiatri on nimeltään Tohtori Charles Kroger.
Monkilla on veli, Ambrose (John Turturro), joka on vielä Monkiakin älykkäämpi. Tosin hän kärsii agorafobiasta (julkisen paikan kammosta) ja on sen vuoksi jättänyt talonsa vain kahdesti. Ensimmäisen kerran hän jätti talon, kun Ambrose luuli saavansa ruokamyrkytyksen. Toisen kerran Ambrose jätti talon, kun se syttyi palamaan. Adrianin ja Ambrosen äiti kuoli 1994. Poikien isä, Jack Monk (Dan Hedaya) on ammatiltaan rekkakuski. Hän taas jätti perheensä poikien ollessa vielä pieniä. Eräässä jaksossa Jack palaa kaupunkiin ja pyytää Monkin mukaansa erälle keikalle. Lopulta he onnistuvat sopimaan vanhat kaunansa. Jackillä on kertoman mukaan toinen perhe ja hieman Adriania nuorempi poika, joka on ristitty isänsä mukaan Jack Junioriksi (Steve Zahn). Hän on patalaiska ja näpistelee rahaa isältään.
Liettuan jalkapallomaajoukkue
Liettuan jalkapallomaajoukkue edustaa Liettuaa jalkapallossa. Joukkue pelasi ensimmäisen ottelunsa vuonna 1923; ensimmäinen virallinen peli oli Liettua–Viro, jonka Viro voitti 5–0.
Liettua on itsenäisen jalkapalloliiton alaisuudessa hakenut paikkaa EM-lopputurnaukseen vuoden 1996 kisoista alkaen. Se ei ole selvinnyt karsinnoista kertaakaan EM-lopputurnaukseen.Liettua ei ole pelannut kertaakaan MM-lopputurnaukseen. Se on pelannut itsenäisen jalkapalloliiton alaisena MM-karsinnoissa vuosina 1930–1938 ja uudelleen vuoden 1994 kisoista alkaen.
Talvikkikasvit
Talvikkikasvit ("Pyrolaceae") oli pieni heimo koppisiemenisten alakaaressa ja se kuului Cronquistin luokittelussa omaan heimoon. Nykyään se luetaan kanervakasveihin. Talvikkikasveihin kuuluu neljä sukua sarjatalvikit ("Chimaphila"), tähtitalvikit ("Moneses"), nuokkutalvikit ("Orthilia") ja talvikit ("Pyrola").
Talvikkikasvit ovat monivuotisia. Suku erottui muista kanervakasveista pääasiassa varsistaan, sillä ne kuolevat kasvukauden päätyttyä. Talvikkikasvit elävät kylmissä oloissa ja niiden lehdet ovat ikivihreitä. Kukat ovat säteittäisiä, viisilukuisia. Hedelmä on pallomainen kota, josta pienet siemenet leviävät tuulen mukana.
Pohjoismaissa kasvavat talvikkikasvien heimoon aiemmin luetut lajit ovat: Myös mäntykukka ("Monotropa hypopitys") on joskus ollut talvikkikasvien heimossa.
Osmo Kaipainen
Osmo Ensio Kaipainen (12. elokuuta 1933 Pieksämäki – 15. toukokuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja lääkäri. Hän oli SDP:n kansanedustaja vuosina 1970–1975 ja toimi Suomen sosiaali- ja terveysministerinä Paasion II hallituksessa 1972. Hän siirtyi 1970-luvun lopulla Pohjoismaiden ministerineuvoston sihteeristön osastopäälliköksi mutta palasi KELAan asiantuntijalääkäriksi, josta virasta jäi eläkkeelle ja kuoli pian sydänkohtaukseen.
Kaipainen syntyi Pieksämäellä Viktor Kaipaisen ja Anna-Liisa Miettisen pojaksi. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1951. Lääketieteen kandidaatti Kaipaisesta tuli 1954 ja lisensiaatti 1958. Hän oli vuodesta 1955 naimisissa kirjailija Anu Kaipaisen kanssa. Säveltäjä Jouni Kaipainen oli heidän poikansa.
Kaipainen jäi 1973 kiinni rattijuopumuksesta, josta hänet tuomittiin kolmen kuukauden vankeuteen.
Kaipainen oli sotilasarvoltaan korpraali. Hänet valittiin eduskuntaan Uudenmaan läänin vaalipiiristä. Kaipainen kuului puolueensa radikaaliin vasemmistosiipeen, ja osallistui muun muassa Pälkäneen liikkeeseen.
Iskusuhde
Iskusuhde kuvaa mäntämoottoreissa männän iskunpituutta suhteessa männänhalkaisijaan.
Esimerkiksi jos männänhalkaisija on 100 mm ja iskunpituus 120 mm, iskusuhteeksi saadaan 1,2:1 on siis 1,2.
Iskusuhteesta puhuttaessa moottori voi olla ns. "pitkäiskuinen", tai "lyhytiskuinen". Pitkäiskuisia moottoreita pidetään kankeina, mutta samalla sitkeinä ja vääntävinä, eli isoin vääntömomentti saavutetaan alhailla kierroksilla. Lyhytiskuiset moottorit puolestaan mielletään kierrosherkiksi, ja ne ovat vähemmän alttiita mekaaniselle kulumiselle, sillä pitkäiskuisessa moottorissa männän nopeudet ovat suuret.
On kuitenkin syytä muistaa, että moottorin luonteeseen sekä käyttäytymiseen vaikuttaa moni muukin asia sen suunnittelussa, rakenteessa sekä ominaisuuksissa, ja näin ollen ei kannata antaa liikaa painoarvoa iskusuhteelle. On olemassa sekä hyvin vääntäviä ja sitkeitä lyhytiskuisia moottoreita, että pitkäiskuisia "ei-niin-hyvin vääntäviä". Nyrkkisääntönä voidaan pitää että yli 1,10 iskusuhteiset moottorit ovat pitkäiskuisia, sen alle puolestaan lyhytiskuisia.
Richie Ginther
Paul Richard ”Richie” Ginther (5. elokuuta 1930 Hollywood, Kalifornia, Yhdysvallat – 20. syyskuuta 1989 Touzac-Le Roucou, Ranska) oli yhdysvaltalainen Formula 1 -ajaja.
Ginther teki debyyttinsä formuloissa kaudella 1960 Ferrarilla, jonka ratissa hän ajoi vielä seuraavan kauden. BRM:llä Ginther ajoi kolme kautta ja kaudelle 1965 hän siirtyi Hondan F1-talliin, jossa saavutti uransa ensimmäisen ja ainoaksi jääneen osakilpailuvoittonsa Meksikon GP:ssä. Hän ajoi vielä yhden kauden Cooperilla ja päätti uransa vuoden 1967 Monacon GP:ssä Eagle-tallissa.
Richie Ginther kuoli sydänkohtaukseen 59-vuotiaana Ranskassa vuonna 1989.
Axel Anderberg
Axel Johan Anderberg (27. marraskuuta 1860 Kristianstad – 27. maaliskuuta 1937 Sollentuna) oli ruotsalainen arkkitehti, joka vaikutti 1880-luvulta aikaiselle 1930-luvulle. Uransa alkutaipaleella hän suunnitteli useita uusbarokki- ja jugend-tyylisuuntaisia teattereita, kun taas uransa loppupuolella hänen työnsä koostui suurimmilta osin tieteellisten ja akateemisten instituutioiden rakennuksista, jotka hän suunnitteli uusklassistiseen tyyliin.
Anderberg kouluttautui arkkitehdiksi Kungliga tekniska högskolanin arkkitehtuurikoulussa (1880-1884), sekä Ruotsin kuninkaallisen taideakatemian arkkitehtuuriosastolla (1884-1887), jonka jälkeen hän vietti vuoden kierrellen Saksassa, Ranskassa ja Italiassa. 
Anderbergin ensimmäinen merkittävä työ oli Tukholman uusi oopperatalo (1889-1898), joka korvasi vanhan kustavilaistyylisen oopperatalon. Voitettuaan oopperatalosta järjestetyn arkkitehtuurikilpailun, Anderberg vietti ulkomailla aikaa opiskellen erityisesti teatteriarkkitehtuuria. Myöhemmin hän suunnittelikin Karlstadin (1893), Linköpingin (1902-1903) ja Kristianstadin (1906) kaupunginteatterit.
Anderberg suunnitteli myös Ruotsin luonnonhistoriallisen museon uuden suuren kompleksin (valmistui 1916) Frescatin alueelle, Tukholmaan, ja myöhemmin useita muitakin tieteellisiä instituutiorakennuksia samalle alueelle, muun muassa Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian rakennuksen.
Erik Asmussen
Erik "Abbi" Asmussen (2. marraskuuta 1913 Kööpenhamina – 29. elokuuta 1998 Järna) oli tanskalainen arkkitehti, joka teki uransa Järnassa, Ruotsissa.
Feliksas Bajoras
Feliksas Bajoras (s. 1934) on liettualainen säveltäjä, joka aloitti musiikinopintonsa Vincas Baceviciusin johdolla Kaunasissa.
Bajoras opiskeli myöhemmin Vilnassa ja suoritti diplominsa viulunsoitosta 1957 ja sävellyksestä 1963. Vuonna 1966 hän pääsi vilnalaisen nuorisoteatterin musiikilliseksi johtajaksi. Vuodet 1984–1988 säveltäjä asui Yhdysvalloissa, ja nykyään hän luennoi Liettuan musiikkiakatemiassa Vilnassa.
Bajorasin tuotantoon kuuluu mm. sinfonioita, kamarimusiikkia, laulumusiikkia ja kolminäytöksinen ooppera. Vuonna 1968 hänen muunnelmansa jousikvartetolle ja kontrabassolle voitti Napolin kansainvälisen Alfredo Casella -kilpailun toisen palkinnon. Myös muita hänen teoksiaan on palkittu. Hänelle on myönnetty esimerkiksi Liettuan valtionpalkinto sekä Liettuan hallituksen taidepalkinto.
Pirkko Turpeinen-Saari
Pirkko Marjatta Turpeinen-Saari (aiemmin Idänpään-Heikkilä ja Turpeinen-Kajanoja) (s. 7. marraskuuta 1940 Helsinki) on suomalainen poliitikko ja lääkäri. Hän oli kansanedustaja vuosina 1983–1986 Suomen kansan demokraattisen liiton ja vuosina 1986–1987 Demokraattisen Vaihtoehdon eduskuntaryhmässä.
Turpeinen teki työuransa lasten- ja nuorisopsykiatrian parissa toimien muun muassa Helsingin kaupungin nuorisopsykiatrian ylilääkärinä vuosina 1989–1999. Hän oli myös Suomen lääkäriliiton hallituksen ensimmäinen naisjäsen (1972–1977). Turpeinen on ollut vuodesta 1997 Euroopan neuvoston kidutusta ja ihmisarvoa alentavaa kohtelua tutkivan komitean (CPT) psykiatrian asiantuntija.
Turpeinen valittiin eduskuntaan vuoden 1983 vaaleissa Uudenmaan läänin vaalipiiristä. Vuosina 1983–1986 hän kuului SKDL:n eduskuntaryhmään ja vuosina 1986–1987 Demokraattisen Vaihtoehdon ryhmään. Eduskunnassa hän oli vuosina 1983–1986 suuren valiokunnan ja lakivaliokunnan sekä Pohjoismaiden neuvoston jäsen.
Helsingin kaupunginvaltuustossa Turpeinen istui vuosina 1984–1992 ja 1997–1998. Hän istui SKDL:n, DEVA:n ja SDP:n valtuustoryhmissä ja hänet valittiin presidentin valitsijamieheksi vuoden 1978 vaaleissa.
Vuosina 1976–1984 Turpeinen oli Suomen kansan demokraattisen liiton ja Suomen kommunistisen puolueen jäsen. Hän toimi SKDL:n liittoneuvostossa vuodet 1982–1985. Vuonna 1985 hän siirtyi SKP:n järjestöjen toimikuntaan, joka seuraavana vuonna vaihtoi nimensä Suomen kommunistiseksi puolueeksi (yhtenäisyys). Hänet valittiin SKP:n järjestöjen keskuskomiteaan ja poliittiseen toimikuntaan vuonna 1986 sekä SKPy:n vastaaviin elimiin edustajakokouksessa 1987. Turpeinen toimi Devan sivistysjärjestö Demokraattisen sivistysliiton (DSL) ensimmäisenä puheenjohtajana (1986–1989). Vuosina 1991–2015 hän oli SDP:n jäsen. Vuodesta 2018 alkaen hän on vasemmistoliiton jäsen.Näiden lisäksi hän on julkaissut noin 40 tieteellistä julkaisua riippuvuusongelmista, luovuudesta ja tiedostusprosessista kansainvälisissä sarjoissa.
Turpeinen on ollut kolmesti naimisissa. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Juhana E. Idänpään-Heikkilä vuosina 1964–1976. Vuodet 1985–1996 Turpeinen oli naimisissa SKP:n ja SKPy:n johtotehtävissä 1980-luvulla toimineen Jouko Kajanojan kanssa. Vuonna 2006 Turpeinen avioitui kirjailija Mauno Saaren kanssa.
Viljuiskin ulus
Viljuiskin ulus eli Viljuiskin piiri (, )) on kunnallinen itsehallintoalue Viljuin ja siihen laskevan Tjungin ympärillä Sahan tasavallan keskiosassa Venäjällä. Viljuiskin piiri rajoittuu lännessä Verhneviljuiskin ulusiin, luoteessa Olenjokin kansalliseen piiriin, pohjoisessa Žiganskin kansalliseen piiriin, idässä Kobjain ulusiin ja etelässä Gornyin ulusiin.
Piirin pinta-ala on 55 200 km² ja vuonna 1995 väkiluku oli 28 900. Alueella harjoitetaan maanviljelyä sekä nautakarjan- ja hevostenkasvatusta.
Viljuiskin piirin hallinnollinen keskus on Viljuiskin kaupunki. Piirissä on kaksi kaupunkikuntaa (Viljuisk sekä Kysyl-Syr, jonka keskus on taajama) ja näiden lisäksi 19 maalaiskuntaa (naslegia). Asutuskeskuksia kunnissa on yhteensä 27.
Mikas Petrauskas
Mikas Petrauskas (13. lokakuuta 1873 – 23. maaliskuuta 1937) oli liettualainen säveltäjä, urkuri, kuoronjohtaja ja laulaja.
Petrauskasin tuotantoon kuuluu ensimmäiseksi liettualaiseksi oopperateokseksi luettava "Birute". Suurin osa hänen sävellyksistään on yhä julkaisematta.
Petrauskas syntyi Palusessa ja opiskeli Pietarin konservatoriossa. Palattuaan kotimaahansa hän kirjoitti oopperansa "Birute", joka sai kantaesityksensä Vilnassa 6. marraskuuta 1906. Pian tämän jälkeen säveltäjä lähti ulkomaille eikä palannut ennen vuotta 1930. Hän kuoli Kaunasissa 1937.
Petrauskas sävelsi "Biruten" lisäksi esimerkiksi operetteja ja runsaasti laulumusiikkia.
Toopelivisio
Toopelivisio on tietokirja kotimaisesta televisioviihteestä. Jukka Annalan teokseen on koottu tv-komedioiden historiaa 1950-luvun lopulta 2000-luvulle saakka.
Kirjassa esitellään tärkeimmät suomalaiset sketsisarjat ja tilannekomediat Spede Show’sta Hanskiin, Velipuolikuusta Kummeliin ja Hyvistä herroista Studio Julmahuviin.
Kirjaa varten on haastateltu kymmeniä suomalaisia tv-ammattilaisia - näyttelijöitä, käsikirjoittajia ja ohjaajia. Äänessä ovat muiden muassa Pirkka-Pekka Petelius, Kari Heiskanen, Vesa-Matti Loiri, Neil Hardwick, Jukka Virtanen, Ritva Valkama, Pentti Siimes, Jani Volanen ja Eija Vilpas.
Haastatellut kertovat kirjassa klassikkosarjojen, -sketsien ja -hahmojen syntytarinoita. Esimerkiksi Petelius luonnehtii omia hahmojaan Velipuolikuun Balle Ramstedtista aina Pulttiboisin James Potkukelkkaan.
Kirjan nimi "Toopelivisio" juontuu MTV:n sketsisarjasta Parempi myöhään... (1979), jossa oli samanniminen sketsiosuus.
"Toopelivision" julkaisi lokakuussa 2006 helsinkiläiskustantamo Teos. Jukka Annala on aiemmin kirjoittanut tietokirjan Salmiakki (2001), joka oli Tieto-Finlandia-ehdokkaana ja valittiin Vuoden kauneimmaksi kirjaksi.
Yli 200-sivuisen "Toopelivision" ulkoasun ovat suunnitelleet Salmiakki-kirjan graafikot Petri Salmela ja Ilona Ilottu.
Apple TV
Apple TV (tyyliteltynä tv) on Applen mediatoistin, joka tuli markkinoille maaliskuussa 2007. Apple TV -nimellä laite julkaistiin ensimmäisen kerran Steve Jobsin Keynote-puheessa MacWorld-tapahtumassa 9. tammikuuta 2007. Laitteen koodinimi ennen MacWorld-tapahtumaa oli iTV. Laite mahdollistaa muun muassa kuvien, elokuvien, musiikin ja televisiosarjojen synkronoimisen iTunesin avulla tietokoneesta Apple TV:n kiintolevylle ja sieltä edelleen teräväpiirtotelevision ruudulle.
Laitteesta julkaistiin toisen sukupolven malli syyskuussa 2010. Uusi malli on suunnattu videoiden suoratoistoon verkosta, joten siinä ei ole kiintolevyä. Muita uusia ominaisuuksia ovat televisiosarjojen vuokraus ja suoratoisto. Laite tuli myyntiin Suomessa ja muissa Pohjoismaissa 4. lokakuuta 2011. Koska Apple TV:n yhtenä pääominaisuutena on videoiden suoratoisto iTunes Storesta, laitetta ei aiemmin myyty Pohjoismaissa niiden kaupoista puuttuneen elokuvavalikoiman vuoksi.
Kolmas sukupolvi julkaistiin 2012.
Leijonalippu
Leijonalippu on Suomen lipun malli, jota käytettiin itsenäisyyden alkuaikoina; se on punapohjainen ja keskellä on kultainen Suomen vaakunaleijona, jonka panssaroitu käsivarsi ja miekkojen terät ovat hopeanvärisiä, miekkojen kahvat ja panssarikäsivarren kyynär- ja rannesuojat ovat kultaisia; leijona on sijoitettu yhdeksän hopeisen heraldisen ruusun päälle.
Lippu oli ensimmäinen käyttöön otettu; koska huomattava osa ensimmäisestä itsenäisyysajan hallinnosta oli ruotsinkielisiä, kansallisväreiksi pyrittiin saamaan punakeltainen; suomenkielisten väriyhdistelmä oli sinivalkoinen.
Punapohjainen leijonalippu aiheutti toisinaan sekaannusta, koska varsinkin laivojen perässä tai mastossa tuolloin miltei yksinomaan hiilipolttoisten höyrylaivojen savu mustasi sen niin ettei kuviota nähnyt ja punainen pohja aiheutti sen, että lippu sekaantui kokopunaisen bolsevikkilipun kanssa. Neuvostoliiton lippu, jossa on tangonpuoleisessa yläkulmassa keltainen sirppi ja vasara -yhdistelmä sekä keltainen tähti, tuli käyttöön vasta vuonna 1922, kun Venäjän sisällissota oli päättynyt ja varsinaista valtionhallintoa väliaikaisen tilalle päästiin kokoamaan. Valkopohjainen Neuvostoliiton sotalippu tuli käyttöön vielä myöhemmin.
Suomen lipuksi päätettiin toukokuussa 1918 ottaa siniristilippu. Leijonaliput poistettiin lopullisesti käytöstä vuonna 1920.
Kuitenkin RKP käytti vuoteen 1966 asti eduskuntavaalijulisteissaan kuvaa, jossa siniristilipun sijasta esiintyi leijonalippu.
V. A. Koskenniemi kirjoitti 1917 lipulle omistetun runon "Leijonalippu", jonka hän kuitenkin lippu-uudistuksen jälkeen korvasi uudella runolla "Siniristilippumme". Leijonalippu mainitaan myös Jääkärimarssin kolmannen säkeistön sanoissa.
Helsingin kaupungintalo
Helsingin kaupungintalo on Helsingin kaupungin keskeisin hallinto- ja edustusrakennus, joka sijaitsee Kruununhaan kaupunginosassa Kauppatorin varrella, osoitteessa Pohjoisesplanadi 11–13. Rakennuksessa sijaitsevat muun muassa Helsingin pormestarin ja apulaispormestarien toimistot sekä Helsingin kaupunginvaltuuston ja Helsingin kaupunginhallituksen kokoustilat. Se on osa Leijonan korttelia eli niin kutsuttua Kaupungintalokorttelia, jonka kaikki rakennukset ovat kaupunginhallinnon käytössä.
Vuonna 1833 valmistunut, arkkitehti Carl Ludvig Engelin suunnittelema rakennus on osa Helsingin historiallista empirekeskustaa. Rakennuksen alkuperäinen käyttäjä oli Hotelli Seurahuone, ja kaupungintalona se on toiminut vuodesta 1913. 1960-luvulla rakennuksen sisätilat uudistettiin radikaalisti arkkitehti Aarno Ruusuvuoren suunnitelmien mukaan.
Kun Helsingistä 1800-luvun alussa ryhdyttiin rakentamaan Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupunkia, Johan Albrecht Ehrenström suunnitteli sille uuden asemakaavan ja Carl Ludvig Engel piirsi sen tärkeimmät julkiset rakennukset. Hallinto- ja yliopistorakennusten, kirkkojen ja kasarmien lisäksi Ehrenström varasi asemakaavassaan paikan myös seurahuonerakennukselle, joka sisältäisi hotellin ja teatterin ja toimisi Helsingin huvielämän keskuksena. Seurahuoneen paikaksi oli alun perin määrätty Kasarmitorin etelälaita, mutta kun tämä tontti jouduttiin luovuttamaan Kaartin kasarmille, Ehrenström määräsi uudeksi paikaksi Kauppatorin pohjoislaidan.. 
Hotelli Seurahuone oli 1800-luvun Helsingin huvielämän keskus. Siellä sai kantaesityksensä Jean Sibeliuksen Karelia-sarja vuonna 1894, sekä vuonna 1896 Sibeliuksen ainoa ooppera "Neito tornissa". Samana vuonna Lumièren veljekset järjestivät rakennuksessa Suomen ensimmäisen elokuvanäytöksen.
Seurahuone toimi rakennuksessa vuoteen 1913 saakka. Helsingin kaupunki oli sen tontin lunastanut itselleen jo aiemmin, vuonna 1901, aikeenaan rakentaa sille uusi kaupungintalo. Rakennus olikin purku-uhan alla, mutta se päätettiin lopulta kuitenkin säilyttää ja mukauttaa uuteen käyttötarkoitukseensa, kaupungintaloksi.
Helsingin kaupunginvaltuusto kokoontui rakennuksessa vuosina 1932–1965. Nykyisin valtuuston kokoussali on saman korttelin keskelle rakennetussa uudisrakennuksessa.
Kaupungintalon sisätilat rakennettiin lähes kokonaan uusiksi arkkitehti Aarno Ruusuvuoren suunnitelmien mukaan vuosina 1965–1970. Entisellään säilyivät ainoastaan julkisivu, juhlasali sekä sisääntuloaulan pylväikkö.
Puolitaso
Puolitaso on eräs geometrian käsite. Jos tasossa on annettu suora "l", niin ne tason "T" pisteet, jotka eivät kuuluu "l":ään voidaan jakaa kahteen joukkoon "A" ja "B" siten, että kaksi "T":n pistettä "x" ja "y" kuuluvat samaan osajoukkoon jos ja vain jos jana "xy" ei leikkaa suoraa "l". Tällöin "A" ja "B" ovat avoimia puolitasoja. Joukkoja formula_1 ja formula_2 sanotaan puolitasoiksi.
Yhdensuuntaisuus
Yhdensuuntaisuus on geometriaan liittyvä käsite. Geometriassa suorien sanotaan olevan yhdensuuntaisia, jos ne ovat samassa tasossa eivätkä leikkaa toisiaan.
Vektorilaskennassa yhdensuuntaisuus määritellään seuraavasti:
Olkoon "V" vektoriavaruus, jonka kerroinkuntana on "K". Kahden nollasta poikkeavan vektorin "a" ja "b" sanotaan olevan yhdensuuntaisia, jos on olemassa kerroin formula_1 siten, että "a = kb". Jos "k" on > 0, vektorit ovat samansuuntaiset, mutta jos "k" < 0, vektorit ovat vastakkaissuuntaiset.
Leskelä (Siikalatva)
Leskelä on kylä Lamujoen varressa Siikalatvan kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla ja sijaitsee Piippolan kirkonkylän länsipuolella, valtatie 4:n ja seututien 800 risteyskohdassa, josta matkaa Ouluun on sata kilometriä.
Leskelä on tunnettu Suomen maantieteellisen keskipisteen sijaintipaikkana. Kirjailija Pentti Haanpää syntyi vuonna 1905 Leskelän kylässä, joka tuolloin kuului Pulkkilaan ja 1906–2008 Piippolaan.
Salon Seudun Sanomat
Salon Seudun Sanomat (lyh. SSS) on Salossa ilmestyvä poliittisesti sitoutumaton seitsenpäiväinen sanomalehti. Se ilmestyy myös digitaalisena.. Lehteä kustantaa TS-Yhtymään kuuluva Salon Seudun Sanomat Oy.
Salon Seudun Sanomat Oy kustantaa paikallislehtiä, joihin kuuluu " Paikallislehti Somero". Peimarin Kustannus Oy:n kautta se julkaisee "Kunnallislehteä" ja omistamansa Kaarinan Lehti Oy:n kautta "Kaarina-lehteä". Kaarinan Lehti on jo aiemmin kuulunut julkaisijansa Priimus Groupin kautta osittain TS-Yhtymään.
Lehti omistaa myös lehdet painavan kirjapainon, joka on nimeltään Salon Lehtitehdas. Lehtikonserniin kuuluvat lisäksi tytäryhtiöt Salon Alueradio Oy, jolla on radiokanavat Radio Melodia 88,2 (ent. Radio 88,2) ja Auran Aallot Salo (ent. Rogmo FM ) sekä Uudenkaupungin Sanomat Oy.
"Salon Seudun Sanomien" painohallin katto paloi 17.6.2007 pahasti 500 m²:n alalta laitehuoneesta lähteneestä palosta. Lehden painamiseen ei tullut katkoksia, sillä lehti painettiin varapainoissa.
Lehti ilmestyi vuosina nimellä Salon Seudun Kunnallislehti 1919–1943 ja 1. toukokuuta 1945 alkaen nykyisellä nimellä Salon Seudun Sanomat.
Link Wray
Fred Lincoln ”Link” Wray Jr. (2. toukokuuta 1929 – 5. marraskuuta 2005) oli rock-kitaroinnin uranuurtajia. Link Wray on usein mainittu eräänä särökitarasoundin ja voimasointujen ensimmäisistä käyttäjistä. Link Wrayn kerrotaan muun muassa tehneen tahallaan reikiä kitaravahvistimensa kaiutinkartioon särösoundin aikaansaamiseksi ennen varsinaisten säröpedaalien keksimistä. Link Wrayn soundin kerrotaan vaikuttaneen syvästi muun muassa Jeff Beckin, Jimi Hendrixin, Marc Bolanin, Neil Youngin ja Bob Dylanin musiikkiin.
Hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa kitaristi Peter Kaukosen kanssa. 1970-luvun loppupuolella hän oli mukana Robert Gordonin esikoisalbumilla ja kakkosalbumilla "Fresh Fish Special".
Seinäjoen Provinssirockissa Wray esiintyi vuonna 1997.
Link Wrayn tunnetuin kappale lienee vuonna 1958 julkaistu instrumentaali ”Rumble” Link Wray & His Ray Menin kanssa, jota myös suomalainen yhtye 22-Pistepirkko on ahkerasti soittanut keikoillaan ja jopa levyttänyt The Others -nimellä. Kappale on myös inspiroinut useita kuuluisia rock-muusikkoja, kuten Iggy Popia ja Led Zeppelinin Jimmy Pagea.
”Rumblea” on myös käytetty monesti eri yhteyksissä viihteessä, esimerkiksi elokuvissa "Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta", "Independence day – Maailmojen sota" ja "Blow".
Wray muutti Kööpenhaminaan 1980-luvulla mentyään naimisiin tanskalaisen Olive-vaimonsa kanssa. Viimeiset vuotensa hän vietti Tanskassa, keikkaillen usein. Hän kuoli vuonna 2005 kotonaan Kööpenhaminassa ja hänet haudattiin Kööpenhaminan Christianshavnin kaupunginosaan.
ITV (täsmennyssivu)
ITV tarkoittaa seuraavia asioita:
Nurmijärven Uutiset
Nurmijärven Uutiset on Nurmijärvellä Uudellamaalla julkaistava ilmaisjakelulehti.
Lehti ilmestyy kahdesti viikossa: keskiviikkoisin ja viikonvaihteessa. Vuonna 2016 sen jakelumäärä on 20 200 kappaletta. Lehden alkuperäinen nimi oli Nurmijärven Extra Uutiset. Nykyinen nimi on ollut käytössä loppuvuodesta 2003.
Nurmijärven Uutisten toimitus sijaitsee Klaukkalassa. Lehden päätoimittajana on toiminut syyskuusta 2013 Riikka Laine. Nurmijärven Uutisia julkaisee Etelä-Suomen Media Oy, joka kuuluu Keskisuomalainen-konserniin.
Platoninen rakkaus
Platoninen rakkaus () tarkoittaa syvää henkistä tai toverillista rakkautta. Sillä viitataan tyypillisesti epäaistilliseen rakkauteen. Platonisessa suhteessa kaksi henkilöä tuntee voimakasta kiintymystä toisiaan kohtaan, mutta suhteessa ei ole eroottisia aineksia.
Gross-Titlis-Schanze
Gross-Titlis-Schanze on hyppyrimäki Titlis-vuoren rinteessä Engelbergissä Obwaldenin kantonissa Sveitsissä.
Ensimmäinen mäkihyppykilpailu käytiin Engelbergissä vuonna 1905. Engelbergin ensimmäinen hyppyrimäki, Sandrain-Schanze, avattiin vuonna 1908. Ensimmäinen "Titlis-Schanze" rakennettiin 1920-luvulla, mutta kuolinonnettomuuden takia palattiin hyppäämään Sandrain-Schanzeen. Sandrain-Schanze oli käytössä aina vuoteen 1964 asti, jolloin Engelbergiin rakennettiin valaistut Klein-Titlis-Schanze ja Bubenschanze-hyppyrimäet. Klein-Titlis-Schanzessa käytiin jopa muutama kansainvälinen kilpailu.
Vuonna 1971 rakennettiin uusi suurmäki Gross-Titlis-Schanze. Avajaisissa, joka oli osa Ski Jumpers Tournamentia, Sepp Zehnder hyppäsi 102 metriä, joka oli ensimmäinen yli 100 metrin hyppy Sveitsissä.
Engelbergille luvattiin vuoden 1984 hiihdon MM-kilpailut ja niitä varten Gross-Titlis-Schanze remontoitiin. Myöhemmin Kansainvälinen hiihtoliitto päätti, ettei olympiavuosina enää järjestetä MM-kilpailuja, eikä Engelbergissä näin ollen pidettykään MM-kilpailuja. Kuitenkin kautta aikain ensimmäinen mäkihypyn MM-joukkuekilpailu järjestettiin remontoidusta K120 Gross-Titlis-Schanzesta. Kilpailun voitti Suomi joukkueella Markku Pusenius, Pentti Kokkonen, Jari Puikkonen ja Matti Nykänen.
Vuodesta 1980 alkaen Gross-Titlis-Schanzessa on järjestetty vuosittain mäkihypyn maailmancupin kilpailuja. Maailmancupin kilpailujen turvaamiseksi Gross-Titlis-Schanzea remontoitiin elokuusta 2000 syksyyn 2001. Remontissa K-pistettä siirrettiin 120 metristä 125 metriin ja HS-pisteeksi vakiintui myöhemmin 137 metriä. Vuonna 2006 vauhtimäki muotoiltiin uudelleen. Kesällä 2016 rakennettiin kokonaan uusi vauhtimäki teräsbetonista ja valaistus sekä alastulorinnettä muotoiltiin hieman uuteen vauhtimäkeen sopivaksi. Remontissa HS-pistettä siirrettiin 137 metristä 140 metriin. Uusittu Gross-Titlis-Schanze avattiin 10. joulukuuta 2016.
Gross-Titlis-Schanze on Sveitsin suurin hyppyrimäki. Nykyisin Klein-Titlis-Schanze ja Bubenschanze eivät ole enää käytössä, niiden remontoimista ja muovittamista on kuitenkin suunniteltu. Nuoret harjoittelevat lumesta tehdystä hyppyrimäestä, joka sijaitsee Engelbergin laaksossa.
Mäkiennätyksen 144,0 metriä ovat hypänneet Domen Prevc ja Ryōyū Kobayashi.
Kalervo (nimi)
Kalervo on suomalainen miehen nimi. Nimi on peräisin Kalevalasta, jossa se mainitaan Kullervon isän nimenä, ja sen on arveltu syntyneen Kaleva- ja Kullervo-nimien yhdistelmänä. Nimi on annettu maaliskuuhun 2017 mennessä 65 717 suomalaiselle. Kalervon nimi­päivä on 11. maaliskuuta.
Frölunda HC
Frölunda HC (tunnetaan myös nimellä Frölunda Indians) on Ruotsin SHL:ssä pelaava jääkiekkoseura. Se perustettiin 1938 Göteborgissa pyörittämään Västra Frölunda IF:n jääkiekkojaostoa. Joukkueen päävalmentajana on toiminut vuodesta 2013 Roger Rönnberg. Frölunda HC on voittanut mestaruuden neljä kertaa (1965, 2003, 2005 ja 2016). Joukkue pelasi myös vuoden 2006 European Champions Cupissa.
Frölunda HC tunnettiin aiemmin nimillä Västra Frölunda IF (1944–1984) ja Västra Frölunda HC (1984–2004). Joukkue pelaa kotiottelunsa Scandinaviumissa.
Sulho
Sulho on suomalainen miehen nimi, joka johtuu etupäässä runokielessä esiintyvästä, sulhasta tarkoittavasta sanasta "sulho". Nimi on annettu elokuuhun 2018 mennessä 642 suomalaiselle, joista suurin osa on syntynyt 1900-luvun alkupuolella. 2010-luvulla nimi on annettu vain seitsemälle pojalle.
Kärkimedia
Kärkimedia Oy on 34 suomalaisen sanomalehden omistama markkinointikanava, jonka tavoitteena on edistää jäsentensä ilmoitusmyyntiä sekä toimia yhteistyöorganisaationa. Se on perustettu 1995. Kärkimedia edustaa kansainvälistä Cannes Lions -mainosfestivaalia Suomessa.
Kärkimedia tuottaa myyntipalveluita, tutkimus ja konsultointipalveluita, kampanjasuunnittelua sekä mainosmittausta.
Yhtiön liikevaihto on kasvanut vuoden 1996 27 800 000:sta vuoden 2005 117 000 000 euroon.
Marsupilami
Marsupilami on belgialaisen André Franquinin luoma eläinsarjakuvahahmo, joka seikkailee omassa albumisarjassaan ja aluksi Piko ja Fantasio -sarjakuvassa Pikon ja Fantasion lemmikkinä. Suomennetuista "Pikon ja Fantasion seikkailuja" -sarjakuvista ensimmäisenä Marsupilami esiintyy albumissa "Taistelu perinnöstä" (1951–1952), jossa Piko ja Fantasio löytävät Marsupilamin Etelä-Amerikan sademetsästä. Sarjakuvien lisäksi Marsupilami on esiintynyt myös animaatioissa.
Marsupilami-sarjakuvahahmosta on saatavilla oheistuotteita, kuten sen kuvalla varustetuja mukeja ja paitoja sekä pehmoleluja.
Marsupilami on keltainen mustapilkkuinen tai kokonaan musta apinankaltainen sympaattinen hahmo. Sillä on pitkä, täysikasvuisena noin 8-metrinen häntä, jota se käyttää lonkeromaisena tarttumavälineenä. Naarailla häntä on lyhyempi. Marsupilami kuuluu harvinaiseen munivien nisäkkäiden lahkoon, josta muina esimerkkeinä ovat esimerkiksi vesinokkaeläin ja nokkasiili. Naaras munii 2–3 päärynänmuotoista munaa kerran elämässään. Marsupilamien luontainen elinympäristö on sademetsässä Palombia-nimisessä kuvitteellisessa Etelä-Amerikan valtiossa. Marsupilamiperhe asuu puuhun rakentamassaan simpukkamaisessa kodissa. Marsupilami on älyltään nokkela ja toimiltaan yllättävä. Marsupilami pystyy hengittämään ilmassa ja vedessä ja sen ruuansulatuskanavasta on yhteys nenään. Marsupilamin luontaiseen ruokavalioon kuuluvat esimerkiksi piraijat ja vaeltajamuurahaiset (albumissa Tembo Tabu).
Marsupilami osaa satunnaisesti puhua yksittäisiä sanoja. Se toistelee varsinkin sanaa ”huba”.
Suomeksi ilmestyneistä albumeista Marsupilami esiintyy ainakin seuraavissa:
Marsupilami-albumit:
Pikon ja Fantasion seikkailuja -albumit:
Muualla
CANT Z.1007
CANT Z.1007 Alcione oli italialainen toisen maailmansodan aikainen keskiraskas pommikone.
Sen ensilento tapahtui maaliskuussa 1937 ja tuotanto alkoi vuonna 1938. Koneen suunnitteli ja valmisti Triestessä toiminut "Cantiere Navali Triestino" (CANT). Italian ilmavoimat käytti konetta koko toisen maailmansodan ajan. Koneen ensimmäinen sotakäyttö tapahtui taistelussa Britanniasta syyskuussa 1940, mihin Italia toimitti koneita Saksan tueksi. Seuraava sotanäyttämä oli Kreikka. Välimeren ilmataisteluissa suuri määrä CANT Z.1007 -pommikoneita ammuttiin alas, koska kone oli hidas ja sen puolustusaseistus oli heikko. Koneita rakennettiin 560 kappaletta. Koneen Z.1007ter-versiossa oli voimakkaampi moottori – se tuli palvelukäyttöön vuonna 1942.
Yokosuka MXY7
Yokosuka MXY7 (tunnettu nimellä Ōka (), kirsikankukka, liittoutuneiden raportointinimi "Baka" (jap. ”idiootti”), oli japanilainen, kamikazekäyttöön suunniteltu, rakettimoottorein varustettu itsemurhapommi. Koneen suunnitteli lentoinsinööri, kapteeni Niki.
Kone oli rakennettu puusta ja keveistä, vähän jalostetuista metalleista, joten kouluttamattoman tehdastyövoiman oli helppo valmistaa sitä suuriakin määriä. Kone oli hyvin yksinkertainen; sillä oli lyhyet siivet, pieni ohjaamo ja yksinkertaiset ohjainlaitteet. Muista kamikazekoneista poiketen Ōkalle ei annettu mahdollisuutta palata kotiin, vaan ohjaamon kuomu pultattiin kiinni runkoon. Muille kamikazekoneille annettiin tarpeeksi polttoainetta kotimatkaa varten, sillä oli mahdollista, etteivät koneet löytäisi sopivaa kohdetta.
Ōka laukaistiin joko lavetilta maasta tai pudotettiin Mitsubishi G4M2 ”Betty” -pommikoneesta.
Sodan jälkeen Yokosukan laivastovarikolta löydettiin Ōkan edelleen kehitetty malli, jossa oli kuuden kiinteäpolttoaineisen raketin lisäksi kaksi saksalaisperäistä Walther-rakettimoottoria. Tämä konetyyppi olisi pystynyt nousemaan itsenäisesti kiitotieltä ja sen toimintasäde olisi ollut pidempi. Prototyyppi jäi ainoaksi ilmeisesti resurssipulan johdosta.
Japanilaiset ehtivät rakentaa 775 itsemurhapommia, joista kovinkaan moni ei koskaan ehtinyt käyttöön. Huhtikuun ensimmäisenä päivänä vuonna 1945 Ōka-pommit vaurioittivat taistelulaiva "West Virginiaa". Yksitoista päivää myöhemmin Ōkat upottivat hävittäjä "Mannert L. Abelen" Okinawan edustalla. Ōkat eivät kuitenkaan koskaan saavuttaneet suurta menestystä, sillä vaikka niiden oma nopeus tekikin niistä vaikeita kohteita ilmatorjunnalle, ja ne olivat helppoja ohjattavia, ei niille löytynyt tarpeeksi nopeaa kantajakonetta – keskiraskaat ”Bettyt” olivat auttamattomasti liian hitaita.
Sodanjälkeiseten amerikkalaisten dokumenttien mukaan Ōkat osuivat sodan aikana kaiken kaikkiaan kuuteen amerikkalaiseen sotalaivaan, mutta vain yksi niistä, hävittäjä "USS Mannert L. Abele" (DD-733) upposi, ja toinen, hävittäjä, "USS Hugh W. Hadley" (DD-774) vaurioitui korjauskelvottomaksi.
Sana "ōka", joka tarkoittaa kirsikankukkaa, on hyvin runollista kieltä ja yleisesti japanissa käytetään sanaa ”sakura-no-hana”. Ensimmäisen tavun makroni ilmaisee, että o ääntyy pitkänä ("ooka"). Anglosaksisessa kirjallisuudessa käytetään usein muotoa "Ohka", mutta se on suomalaisittain virheellinen muoto: suomessa pitäisi käyttää joko muotoja "ōka" tai "ooka".
Zatoichi – sokea samurai
Zatoichi – sokea samurai () on Takeshi Kitanon ohjaama vuonna 2003 ilmestynyt samurai-elokuva. Takeshi Kitano näyttelee myös pääosassa ja on käsikirjoittanut elokuvan. Elokuva on suurelle yleisölle tehty uuden ajan versio vanhasta samannimisestä japanilaisesta klassikosta.
Kitanon näyttelemä Zatoichi on sokea samurai. Elokuva noudattaa japanilaisittain tuttua kaavaa: Zatoichi auttaa kylää, jossa pahat jengiläiset häiritsevät asukkaiden elämää ja pakottavat ihmisiä maksamaan suojelurahoja. Zatoichi ystävystyy paikallisen maanviljelijättären kanssa ja tapaa kaksi vanhempiensa murhaajia etsivää geishaa lupautuen auttamaan näitä.
Leo Suonpää
Leo Evald Suonpää (15. kesäkuuta 1911 Oulu – 12. maaliskuuta 1996 Tampere) oli suomalainen poliitikko. Hän oli kansanedustaja Suomen kansan demokraattisen liiton eduskuntaryhmässä (1954–1969), Tampereen kaupunginvaltuuston ja -hallituksen varapuheenjohtaja, kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri (1966–1968), kolmesti presidentin valitsijamies (1956, 1962, 1968) sekä Suomen kommunistisen puolueen poliittisen toimikunnan jäsen (1954–1969, 1970–).
Leo Suonpää osallistui politiikkaan kommunistien salaisissa soluissa 1930-luvulta alkaen. Hän istui tästä syystä kaksi vankilassa vuosina 1934–1936. Sotien jälkeen hän nousi julkisen n piirisihteeriksi. Hän luopui virasta tultuaan valituksi eduskuntaan 1954. Samana vuonna Suonpää nousi myös SKP:n korkeimpaan johtoon, poliittiseen toimikuntaan. Veli-Pekka Leppänen on pitänyt Suonpäätä tuon ajan merkittävimpänä "ei-helsinkiläisenä" suomalaiskommunistina.
SKP:n jakauduttua 1960-luvun lopulla Suonpää siirtyi puolueopposition riveihin, joiden joukossa hän edusti maltillista siipeä. Puolueen hajottua 1980-luvun puolivälissä Suonpää toimi huhtikuusta joulukuuhun 1986 Demokraattisen vaihtoehdon puheenjohtajana.