Rudolf Caracciola
Rudolf Caracciola (30. tammikuuta 1901 Remagen, Saksa – 28. syyskuuta 1959 Kassel, Länsi-Saksa) oli saksalainen kilpa-autoilija, jonka parhaat vuodet sijoittuivat ajalle ennen Formula 1 -sarjaa. Caracciola ajoi kilpaa lähes kolmenkymmentä vuotta ja voitti kaikkiaan 225 eri autokilpailua, mukaan lukien Monacon Grand Prix'n, Mille Miglian ja Saksan Grand Prix'n, joista jälkimmäisen hän voitti kaikkiaan kuudesti. Caracciola voitti F1-sarjaa ennen toista maailmansotaa vastanneen Grand Prix-autoilun Euroopan mestaruuden kolme kertaa.
Ennen kilpa-ajouraansa sisilialaistaustaiseen perheeseen syntynyt Caracciola työskenteli oppipoikana autoalan Fafnir Car Companyssä, kunnes hän siirtyi kotikunniltaan belgialaisen upseerin kanssa käydyn tappelun seurauksena Dresdeniin, missä toimi saman yrityksen automyynti- ja huoltoliikkeessä. Ensiesiintyminen autokilpailuissa tapahtui vuonna 1922, kun Caracciola ajoi yhtiön 1 500 cm moottorilla varustetulla autolla neljänneksi AVUS:in radalla. Heti seuraavana vuonna hän vaihtoi Mercedeksen valmistamiin kulkuvälineisiin, joita hän autokauppiaan työtehtävänsä ohessa lainasi ylämäkinousu- ja trialkilpailuihin (vuoteen 1926 asti hän voitti kilpailuja sekä kaksi- että nelipyöräisissä). Vuoden 1926 Saksan Grand Prix oli menestys, kun Caracciola pystyi huonon lähdön jälkeen voittamaan kilpailun Mercedes -autollaan sateisella AVUS:in radalla ja ansaitsemaan 17 000 Saksan markan palkintorahat. Kansainvälisempää menestystä hän alkoi saada voitettuaan Tourist Trophy -kilpailun Ulster's Ardsilla 1929, ja vuosina 1930-31 hän oli Euroopan ylämäkinousun maailmanmestari urheiluautoluokissa. Caracciola teki myös historiallisen saavutuksen vuonna 1931 voittamalla Italian Mille Miglia -tiekilpailun ensimmäisenä ulkomaalaisena. Vuoden 1930 Le Mansin 24 tunnin ajo sen sijaan päättyi keskeytykseen.
1930-luvun talouslaman vuoksi Caracciolan saama tuki Mercedekseltä loppui ja hän siirtyi Alfa Romeon palvelukseen. Saksan kilpailun voitosta ja Euroopan ylämäkinousun mestaruudesta huolimatta Caracciolan kautta häiritsivät taustalla vaikuttaneet tallimääräykset sekä italialaisten tallikaverien kateus. Menestystä seurasi kuitenkin surullisten tapahtumien aikakausi, kun hän kolaroi perustamansa tallin autolla vuoden 1933 Monacon kilpailun harjoituksissa murtaen reitensä, menetti vaimonsa lumivyörymäonnettomuudessa Sveitsin Alpeilla 1934 ja ajautui syvään masennukseen. Kunniavieraskutsu Monacon osakilpailuun sekä toisen vaimon Alice Hoffmannin tuki sai hänet jälleen kilpailemaan.
Caracciola saavutti suurimmat autourheilumenestyksensä Mercedes-Benzin ratissa, erityisesti kausi 1935, jolloin hän voitti kuusi kilpailua yhdestätoista (kausi oli tiukkaa taistelua niskoitelevaa tallikaveri Luigi Fagiolia sekä Auto Unionin tulokasta Bernd Rosemeyeria vastaan). Seuraava kausi oli kuitenkin pettymys tallin auton suorituskyvylle, ja Caracciola voitti jälleen Euroopan mestaruuden vuosina 1937-38.
Rosemeyer ja Caracciola olivat 1930-luvulla tiukkojen taisteluiden kilpakaksikko sekä kilpailuissa että nopeusennätysten yrittämisissä, mutta Rosemeyerin kuolema vuoden 1938 nopeusennätysyrityksessä ja Caracciolan vanhat reisivammat saivat hänet lopettamaan kilpailun kauden 1939 jälkeen. Useat paluuyritykset peruuntuivat erilaisten sairauksien lisääntyessä ja Caracciola menehtyi lopulta syöpään syyskuussa 1959. Caracciolan menestyksen salaisuutena on pidetty useasti hänen maltillista ajotyyliään, jolla hän kontrolloi autoaan lähes täydellisesti, teki todella harvoin virheitä ja auto kulki aina kuin kiskoilla. Suurta menestystä hän sai aikaisesti erityisesti sadekelillä, minkä seurauksena hänen lempinimensä oli "Regenmeister" (). Ennen Michael Schumacheria, Caracciolaa pidettiin (ja pidettäneen edelleen joissain) Rosemeyerin sekä Tazio Nuvolarin ohella kaikkien aikojen parhaana saksalaisena kilpa-autoilijana.