hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kuusenleppärousku
Kuusenleppärousku ("Lactarius deterrimus") on rouskuihin kuuluva syötävä sieni.
Kuusenleppärouskun lakki on 5–15 cm leveä ja oranssinkeltainen, vanhemmiten lakin väri tosin vihertyy. Jalka on yksivärinen, eikä siinä ole täpliä. Jalka on pitkä ja hoikka.
Maitiaisnesteen vahvan värin vuoksi kuusenleppärouskua ei ole helppo sekoittaa muihin lajeihin, vaikka lakin väri yksilöiden välillä vaihtelee paljon. Sen harvinaisempi lähilaji männynleppärousku ("Lactarius "☀"deliciosus") on kuitenkin hyvin samankaltainen. Männynleppärouskun maitiaisneste on kuitenkin aluksi porkkananpunaista ja kuivuessaan vihertyvää, kuusenleppärouskun maitiaisneste taas on aluksi porkkananpunaista, sitten viinipunaista ja lopuksi vihreää. Kuusenleppärouskun jalassa ei myöskään ole männynleppärouskulle tyypillisiä oransseja täpliä ja kuusenleppärouskun jalka on männynleppärouskua pidempi ja ohuempi.
Kuusenleppärousku kasvaa tyypillisesti tuoreissa kuusi- ja kuusivaltaisissa sekametsissä ja korvissa. Erityisesti paksusammaleiset tai istutetut kuusikot ovat sen kasvupaikkoja.
Kuusenleppärousku on hyvä ruokasieni, mutta varsinkin alkusyksyisin usein täynnä sienisääskien toukkia. Sienen voi valmistaa suoraan ruuaksi, eikä sitä tule ryöpätä.
Sana leppärousku on muinaissuomalainen eikä tarkoita sitä, että leppärouskut eläisivät symbioosissa lepän kanssa, vaan sana "leppä" tarkoittaa verta, jolloin kyse on verirouskusta. Kuusenleppärousku on kuusen juurisieni.
Koivuhapero
Koivuhapero ("Russula aeruginea") on vihreälakkinen haperolaji ja hyvä ruokasieni.
Koivuhaperon 4–15 senttimetriä leveä lakki on oliivinvihreä ja reunasta haalistuva Nuorena se on kupera, mutta vanhemmiten kuopalla. Heltat ovat tiheät, tasatyviset ja nuorena valkoiset, mutta myöhemmin vaaleankellertävät ja ruskealaikkuiset. Sienen 4–10 senttimetriä pitkä jalka on valkoinen, varsinkin tyvestä ruskealaikkuinen, renkaaton ja tasapaksu. Malto on valkoista ja haurasta, vioittuneihin kohtiin ilmestyy ruosteenruskeita laikkuja. Koivuhaperolla ei ole erityistä tuoksua.
Koivuhaperoa muistuttavia lajeja ovat esimerkiksi toiset vihertävät haperot kuten kyyhkyhapero ja sillihapero, mutta koivuhapero muistuttaa myös erehdyttävästi tappavan myrkyllistä kavalakärpässientä. Kavalakärpässienen jalassa on ohut, usein repeytynyt rengas, ja sen jalan tyvi on turvonnut ja tupellinen, toisin kuin koivuhaperolla. Kavalakärpässienen heltat ovat pysyvästi täysin valkoiset, mutta koivuhaperolla ne ovat usein lievästi kellertävät. Kavalakärpässieni kasvaa Suomessa vain lounaisrannikolla, Turun saaristossa ja Ahvenanmaalla.
Koivuhapero on hyvin yleinen koko Suomessa. Se on koivun ja kuusen juurisieni, jota tavataan koivikoissa, kuusikoissa, sekametsissä, puistoissa, polkujen varsilla ja hakamailla. Kasvuaika on kesäkuusta lokakuuhun.
Koivuhapero on hyvä, miedon makuinen ruokasieni. Se ei vaadi ryöppäystä. Se voidaan säilöä kuivaamalla ja pakastamalla. Varsinkin nuorten sienten helttojen maku saattaa olla vähän kirpeä, mutta kirpeys katoaa kypsennettäessä.
Aatos Yli-Jaskari
Tuomas Aatos Yli-Jaskari (ent. Jaskari, 26. huhtikuuta 1904 Nurmo – 16. maaliskuuta 1962 Nurmo) oli suomalainen kilpapainija ja olympiamitalisti. Seuratasolla hän edusti Nurmon Jymyä.
David Lean
David Lean (25. maaliskuuta 1908 Croydon, Surrey, Englanti – 16. huhtikuuta 1991 Lontoo, Englanti) oli englantilainen elokuvaohjaaja. Hänen merkittävimpiä töitään ovat 1960-luvun taitteen älykkäät spektaakkelit, kuten "Kwai-joen silta" ja "Arabian Lawrence".
Elokuvaleikkaajana aloittaneen Leanin ura ohjaajana avautui 1942, kun hän toimi apulaisohjaajana Noël Cowardin sotaelokuvassa "Meri on kohtalomme" ("In Which We Serve"). Seuraavaksi hän ohjasi 1944–1945 itsenäisesti kolme Noël Cowardin näytelmiin perustuvaa elokuvaa "Onnelliset vuodet", "Vaimoni kummittelee" ja "Lyhyt onni".
Leanille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1990.
Bruno Ahlberg
Bruno Valfrid Ahlberg (23. huhtikuuta 1911 Espoo – 9. helmikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Hän oli ensimmäinen suomalainen nyrkkeilyssä olympiamitalin voittanut urheilija. Seuratasolla Ahlberg edusti Helsingin Jyryä, Kronohagens Idrottsföreningiä ja Helsingin Atleettiklubia. Ahlberg tunnettiin myös hyvänä mäkihyppääjänä ja uimarina.
Bruno ”Brynkka” Ahlberg aloitti nyrkkeilyuransa Helsingin Jyryssä 1926. Vuonna 1928 hän siirtyi höyhensarjasta kevyeen sarjaan ja kilpaili muun muassa Norjassa ja Moskovan Spartakiadeissa. TUL:n sisäiset riidat johtivat siihen, että Alhberg kuten myös Gunnar Bärlund siirtyivät vuonna 1930 SVUL:n puolelle helsinkiläiseen Kiffeniin eli Kronohagens IF:ään.
Maaotteluun Ahlberg pääsi ensi kerran Ruotsia vastaan helmikuussa 1931, ja hänet valittiin Bärlundin kanssa Suomen edustajaksi Los Angelesin olympialaisiin 1932. Välisarjan ensimmäisellä kierroksella Ahlberg otti Kanadan Tony Mancinista pistevoiton. Toinen vastustaja oli Italian Luigi Fabbroni, jonka Ahlberg Fabbronin parin lattiassa käynnin jälkeen voitti selvästi pistein. Kolmas ottelu oli semifinaaliottelu Saksan Erich Campea vastaan ja sen Campe voitti pistein. Britannian David McCleave ei astunut enää hävinneiden semifinalistien pronssiotteluun, joten Ahlberg sai olympiapronssia.
Los Angelesin olympiakisojen jälkeen vuonna 1933 Ahlberg saavutti useita merkittäviä voittoja. Viipurilaiselle Sten Suviolle hän kuitenkin hävisi heidän jokaisessa neljässä kohtaamisessaan. Vuonna 1935 Ahlberg voitti Viron nousevan tähden Nikolai Stepulovin mutta hävisi tanskalaiselle Gerhard Petersenille, josta tuli Berliinin olympialaisissa pronssimitalisti. Berliinin olympialaisissa Ahlberg otteli keskisarjassa ja hävisi heti ensimmäisessä ottelussa isokokoisemmalle Yhdysvaltain Jimmy Clarkille, joka putosi myös seuraavalla kierroksella. Kisojen jälkeen Ahlberg voitti maaottelussa Tanskan Gerhard Petersenin.
Bruno Ahlberg siirtyi ammattilaiseksi Berliinin olympialaisten jälkeen. Hän otteli ensimmäisen ammattilaisottelunsa huhtikuussa 1937 Etelä-Afrikan Johannesburgissa. Hän otteli Etelä-Afrikassa kesäkuuhun 1937 mennessä kaikkiaan viisi ottelua, joista voitti neljä yhden päättyessä ratkaisemattomana. Keväällä 1938 hän palasi Eurooppaan ja otteli maaliskuussa 1938 Helsingissä ammattilaiseksi siirtynyttä olympiavoittaja Sten Suviota vastaan ratkaisemattoman. Sen jälkeen hän otteli voitokkaita otteluita Ruotsissa ja Saksassa aina tammikuuhun 1939 asti. Sen jälkeen hän siirtyi Yhdysvaltoihin, jossa otteli ensin Kaliforniassa ja sitten New Yorkissa joulukuuhun 1939 asti kaikkiaan seitsemän ottelua. Otteluissa tuli kaksi tappiota, kolme päättyi voittoon ja kaksi ratkaisemattomaan.
Talvisodan jälkeen Ahlberg palasi Eurooppaan ja otteli vielä seitsemän ammattilaisottelua joulukuusta 1940 huhtikuuhun 1941 Tanskassa, Ruotsissa, Sveitsissä, Italiassa, Saksassa ja Norjassa. Niistä peräti kuusi päättyi tappioon, ja Ahlberg päätti näin ammattilaisuransa. Kokonaissaldoksi muodostui 25 ottelua, joista 11 voittoa, kahdeksan tappiota ja kuusi päättyi ratkaisemattomana.
Nikita Mihalkov
Nikita Mihalkov (, s. 21. lokakuuta 1945 Moskova) on venäläinen elokuvaohjaaja ja näyttelijä. Hän on tehnyt klassikkofilmatisointeja, kuten Anton Tšehovin tekstiin perustuvan elokuvan "Keskeneräinen sävelmä mekaaniselle pianolle" (1977). Mihalkov on työskennellyt myös kansainvälisesti: elokuva "Mustat silmät" (1987) tehtiin Italiassa.
Muita Mihalkovin tunnettuja elokuvia ovat "Auringon polttama" (1994) ja sen jatko-osa "Auringon polttama 2" (2011).
Elokuvaohjaaja Andrei Kontšalovski on Nikita Mihalkovin veli. Heidän isänsä oli lastenkirjailija ja muusikko Sergei Mihalkov.
Yasujirō Ozu
Yasujirō Ozu, (12. joulukuuta 1903 Fukagawa, Tokio – 12. joulukuuta 1963) oli merkittävä japanilainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänellä oli oma erityinen tekninen tyylinsä, jota hän oli kehitellyt mykkäelokuvan ajoilta. Avioliitto ja perhe, etenkin sukupolvien välinen suhde, ovat hänen teostensa läpikäyviä teemoja.
Isä lähetti kymmenvuotiaan Ozun ja tämän sisarukset isoisän luokse Matsuzakaan Mien prefektuuriin, jossa hän sitten asui lähes koko lapsuutensa. Hän kävi koulun sisäoppilaitoksessa, mutta viihtyi paikallisessa elokuvateatterissa paremmin kuin koululuokassa. Hän työskenteli lyhyen aikaa opettajana ennen kuin vuonna 1923 palasi Tokioon Shochikun elokuvayhtiön palvelukseen. Ozu kuoli syöpään 60-vuotissyntymäpäivänään 1963. Hänen haudallaan Engaku-jissa Kamakurassa ei ole nimeä, vain pelkkä kirjoitusmerkki "mu".
Ozu palkkautui aluksi avustavaksi kuvaajaksi. Kolmessa vuodessa hän kohosi apulaisohjaajaksi ja teki ensimmäisen elokuvansa "Zange no Yaiba" ('Katumuksen miekka'). Hän teki uransa aikana yhteensä 54 elokuvaa, joista 26 ohjaajanuransa viiden ensimmäisen vuoden aikana, ja kolmea lukuun ottamatta kaikki Shōchikulle. Ensin Ozu teki joukon lyhyitä komedioita, ennen kuin 1930-luvulla siirtyi vakavampiin aiheisiin. Nuoruutta käsittelevä komedia "Umarete wa mitakeredo" (, 1932), jossa on vakava pohjavire, ei ole pelkästään tämän lajinmuutoksen merkki, vaan kriitikot ovat pitäneet sitä ensimmäisenä merkittävänä teoksena, joka japanilaisessa elokuvassa sisälsi yhteiskuntakritiikkiä. "Umarete wa mitakeredo" nosti Ozun maineeseen.
Opetusministeriön tilauksesta Shōchiku pyysi Ozua vuonna 1935 tekemään lyhyen äänifilmidokumentin "Kagami Shishi", jossa maineikas japanilainen näyttelijä Onoe Kikugorō VI esittää samannimisen kabuki-tanssin. Kuten japanilainen elokuva-ala yleensäkin, myös Ozu siirtyi äänielokuvaan varsin hitaasti. Hänen ensimmäinen ääniraidallinen elokuvansa oli "Hitori musuko" (
Sydney Pollack
Sydney Pollack (1. heinäkuuta 1934 Lafayette, Indiana – 26. toukokuuta 2008 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -näyttelijä.
Hänen ohjaamiaan elokuvia ovat muun muassa "Ammutaanhan hevosiakin" (1969), "Parhaat vuotemme" (1973), "Korppikotkan kolme päivää" (1975), "Valaistu ratsumies" (1980), "Tootsie – lyömätön lyyli" (1982) ja Karen Blixenin elämästä kertova "Minun Afrikkani" (1985), joka sai seitsemän Oscaria.
Näyttelijänä Pollack esiintyi esimerkiksi elokuvissa "Kuolema pukee häntä" ja "Eyes Wide Shut" sekä useissa televisiosarjoissa.
Pollackin vanhemmat olivat Venäjältä Yhdysvaltoihin siirtyneitä juutalaisia.
Arvo Askola
Arvo Askola (2. joulukuuta 1909 Valkeala – 23. marraskuuta 1975 Kuusankoski) oli suomalainen kestävyysjuoksija ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Kymintehtaan Urheiluseuraa.
Askola nousi juoksijana huipulle vuonna 1934, jolloin hän saavutti 10 000 metrin juoksussa EM-hopeaa Torinossa hävittyään maanmiehelleen Ilmari Salmiselle 0,6 sekuntia. Saman vuoden SM-kisojen 10 000 metrillä Salminen oli myös 0,6 sekunnin verran nopeampi. Berliinin kesäolympialaisissa 1936 Salminen, Askola ja Volmari Iso-Hollo ottivat 10 000 metrillä Suomelle kolmoisvoiton. Askolan aika oli 30.15,6 ja hän hävisi Salmiselle vain 0,2 sekuntia. Suomen-mestaruuden Askola voitti 8 kilometrin maastojuoksussa vuonna 1936. Hän kilpaili viimeisen kerran vuonna 1938.Lähde:
Kettula (Suomusjärvi)
Kettula on kylä Suomusjärvellä Salossa Varsinais-Suomen maakunnassa lähellä Nummi-Pusulan rajaa. Kettulassa on mökkeillyt mm. itse Urho Kekkonen.
Vielä kymmenkunta vuotta sitten Kettulassa oli kyläkauppa ja posti. Parikymmentä vuotta sitten lakkautettiin kamariherra Hjalmar Linderin vuonna 1913 Kettulan kyläläisille lahjoittama kansakoulu .
Nykyään kylässä on noin sata asukasta, mutta kesäisin väkiluku monikertaistuu mökkiläisten (n. 300) myötä. Kettulassa sijaitsee myös Kettulan pirtti, joka vihittiin käyttöön vuonna 1932. Pirtillä järjestetään kesäisin tansseja ja muita juhlia. MTK:n säätiöllä on Kettulassa metsäomaisuutta ja Kettulan tila, jota käytetään MTK:n kokous-, seminaari-, tiedotus- ja edustuskäytössä. MTK omistaa Kettulan maista noin puolet. Kettulassa on 13 järveä tai lampea kuten Oksjärvi, Kylänalanen, Iso-Torava, Pikku-Torava ja Kaituri. Suomusjärven patikka Ry:n 25 kilometrin pituinen vaellusreitti Ketunkierros, kulkee enimmäkseen Kettulan kylän alueella.
Isover
Isover on ranskalaisen monialayhtiön Saint-Gobainin eristeitä valmistavan divisioonan nimi ja tuotemerkki. Divisioonalla on toimintaa ympäri maailman ja se on markkinajohtaja alallaan.
Isoverin Suomessa toimiva yhtiö on nimeltään Saint-Gobain Rakennustuotteet Oy. Vuonna 2017 yhtiön nimeksi tuli Saint-Gobain Finland Oy. (v. 2007 asti Saint-Gobain Isover Oy). Yhtiö valmistaa lasivillaeristeitä tehtaillaan Hyvinkään Sahanmäessä ja Forssassa. Yhtiö perustettiin vuonna 1994, kun Saint-Gobain osti A. Ahlström Osakeyhtiön lasivillatehtaat. Ahlström oli valmistanut lasivillatuotteita vuodesta 1941 alkaen, ensin Karhulassa ja myöhemmin Ruukissa, Hyvinkäällä ja Forssassa. Hyvinkään ja Forssan tehtaat tuottavat vuosittain n. 50 000 tonnia lasivillaeristeitä lämmön- ja ääneneristämiseen. Eristeet valmistetaan n. 80-prosenttisesti kierrätyslasista.
Saint-Gobain Rakennustuotteet Oy:llä on tehdas myös Venäjän Jegorievskissa lähellä Moskovaa ja myyntiyhtiöitä sekä -konttoreita Itä-Euroopan ja Baltian maissa.
Kaarlo Tuominen
Kaarlo Jalmari Tuominen (9. helmikuuta 1908 Somerniemi – 20. lokakuuta 2006 Lieto) oli suomalainen estejuoksija ja olympiamitalisti.
Tuominen oli 1930-luvun lopussa yksi maailman parhaista 3 000 metrin estejuoksijoista. Hän saavutti olympiahopeaa Berliinin olympialaisissa 1936 vaikka kaatui ensimmäisellä vesiesteellä.
Tuominen edusti urallaan Turun Rientoa, Turun Urheiluliittoa, Helsingin Poliisi-Voimailijoita, Karkkilan Poikia ja Kosken Kaikua.
Opetusministeriö myönsi Tuomiselle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2001. Tuominen oli kuollessaan vanhin elossa ollut ja viimeinen toista maailmansotaa edeltäneen aikakauden suomalainen olympiamitalisti.
Väinö Kotilainen
Väinö Aleksanteri Kotilainen (24. helmikuuta 1887 Heinävesi – 16. maaliskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen varatuomari, vuorineuvos ja ministeri. Sisällissodan aikana Kotilainen sai komennuksen valkoisten päämajaan. Yleni sodan aikana majuriksi. Hän toimi Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön (myöh. Kajaani Oy) toimitusjohtajana vuosina 1921–1924 ja oli Enso-Gutzeit Oy:n toimitusjohtaja vuosina 1924–1944 sekä johtokunnan puheenjohtaja 1937–1944. Lisäksi hän toimi vuosina 1933–1938 Viipurin suojeluskuntapiirin piiriesikunnan jäsenenä. Hän toimi kauppa- ja teollisuusministerinä Risto Rytin I hallituksessa 1. joulukuuta 1939 – 27. maaliskuuta 1940), kauppa- ja teollisuusministerinä 27. maaliskuuta 1940 – 15. elokuuta 1940, kansanhuoltoministerinä Risto Rytin II hallituksessa 15. elokuuta 1940 – 4. tammikuuta 1941 sekä kansanhuoltoministerinä J. W. Rangellin hallituksessa 4. tammikuuta 1941 – 16. huhtikuuta 1941. Hänet nimitettiin Itä-Karjalan sotilashallinnon johtajaksi 15. heinäkuuta 1941 alkaen.
Hän sai vuoden 1943 presidentinvaalissa neljä ääntä.
Syksyllä 1944 Kotilaisen nimi oli mukana niin kutsutulla , jonka valvontakomissio toimitti silloiselle pääministerille Urho Castrénille. Listalla olleita henkilöitä syytettiin Itä-Karjalassa Suomen miehitysaikana tapahtuneista sotarikoksista ja valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov vaati näiden välitöntä pidättämistä. Kotilainen oli alkusyksyllä 1944 määrätty matkustamaan Ruotsiin järjestämään sinne evakuoidun Lapin läänin väestön avustustoimia, ja tämän tehtävän päätyttyä hän sai paikan Eds Bruk Ab:n sellutehtaan isännöitsijänä. Ždanovin listan tultua julkisuuteen Kotilainen määrättiin palaamaan Suomeen, mutta hän ei noudattanut kutsua. Marraskuussa 1944 Kotilaisesta annettiin etsintäkuulutus. Kotilainen palasi kotimaahan vasta maaliskuussa 1949 ja hänet pidätettiin heti hänen saavuttuaan Malmin lentoasemalle. Kuulustelujen jälkeen hänet vapautettiin kuitenkin jo päivää myöhemmin. Kuulusteluissa Kotilainen kiisti koskaan kuulleensakaan rikoksista, joista hänen väitettiin Itä-Karjalan sotilashallinnon johtajana olleen vastuussa, ja vakuutti, että jos sellaisia olisi tullut hänen tietoonsa, hän olisi heti ryhtynyt toimiin niiden selvittämiseksi ja niihin syyllistyneiden saattamiseksi rangaistuksiin.
Kotilainen sai vuorineuvoksen arvonimen vuonna 1932 ja hänet ylennettiin everstiksi vuonna 1942. Vuodesta 1952 Kotilainen toimi Rauma-Repola Oy:n johtokunnan puheenjohtajana kuolemaansa saakka.
Aleksanterin kirkko
Aleksanterin kirkko on Tampereen keskustassa Kaakinmaan kaupunginosassa Hämeenpuiston laidalla sijaitseva Tampereen tuomiokirkkoseurakunnan, vuoteen 2013 saakka Pyynikin seurakunnan kirkko. Arkkitehti Theodor Deckerin suunnittelema kirkko rakennettiin puhtaaksi muuratusta tiilestä vuosien 1880–1881 aikana. Se on nimetty keisari Aleksanteri II:n mukaan. Kirkkoa ympäröi Pyynikin kirkkopuisto, joka on entinen hautausmaa.
Kirkko on päätytornillinen pitkäkirkko, jonka pitkiltä sivuilta erkanevat monikulmaisen kuoripäädyn kohdalla lyhyet ristinvarret. Kirkon julkisivua hallitsevat suuret pyöreät ja pyörökaariset ikkunat sekä ulkonevat pilarit, joilla ei kuitenkaan ole rakenteellista merkitystä vaan ne ovat puhtaasti arkkitehtonisia koriste-elementtejä. Puulla katetun kolmilaivaisen kirkkosalin yläparvet on tuettu tiilipilarein. Mannermaista katedraalityyliä tavoitteleva kirkko edustaa myöhempää uusgoottilaista tyyliä, jossa on eri tyylisuuntien vaikutteita.
Kirkossa on 1 430 istumapaikkaa. Kirkossa on 56+3-äänikertaiset Kangasalan urkutehtaan rakentamat sähköpneumaattiset urut vuodelta 1939. Alttaritaulun on maalannut Alexandra Frosterus-Såltin vuonna 1883, ja se on nimeltään "Kristuksen kirkastus".
Kirkossa järjestetään pääsääntöisesti noin kolmen viikon välein Tuomasmessu.
Tampere kuului vuoteen 1904 saakka Messukylän seurakuntaan. Seurakunnan pääkirkkona toimi Messukylän vanha harmaakivikirkko. Tamperelaiset olivat jo 1820-luvulla vaatineet oman kaupunkiseurakunnan perustamista ja vapautumista Messukylän kirkon ylläpidosta, mutta lopulta Suomen senaatti hylkäsi esityksen. Turun tuomiokapituli hylkäsi vastaavat esitykset myös vuosina 1847 ja 1853. Vuonna 1869 senaatti vihdoin hyväksyi esityksen, mutta asetti asialle kaksi ehtoa. Toisen ehdon mukaan Messukylän kirkkoherran piti olla ”virastaan eronneita” eli viran vapaa täytettäväksi. Messukylän kirkkoherran virassa vuonna 1861 aloittanut Josef Grönberg eli kuitenkin lähes 90-vuotiaaksi ja kuoli vasta vuonna 1903. Toinen senaatin asettamista ehdoista oli uuden kirkkorakennuksen rakentaminen.
Kirkko vihittiin käyttöön adventtina 1881, jolloin siitä tuli Tampereen kaupunkiseurakunnan pääkirkko. Tulipalo tuhosi kirkon lähes kokonaan 1937, kun sen ensimmäinen peruskorjaus oli loppusuoralla. Työ kuitenkin saatettiin loppuun, ja korjaus valmistui joulukuussa 1938.
Finlaysonin kirkko
Finlaysonin kirkko on Tampereella Finlaysonin tehdasalueella sijaitseva uusgoottilaista tyyliä edustava entinen Finlaysonin puuvillatehtaan kirkko, joka on valmistunut vuonna 1879. Kirkon rakennutti tehtaan johtaja Wilhelm von Nottbeck. Kirkkoa käytettiin ennen tehtaan työntekijöiden hartaustilana. Nykyisin se kuuluu Tampereen evankelis-luterilaisille seurakunnille, ja se on käytössä lasten tiekirkkona ja suosittuna vihkikirkkona. Kirkko valmistui alun perin rukoushuoneeksi. Kirkoksi sen vihki 28. syyskuuta 2009 piispa Matti Repo.
Finlaysonin tehtaan työntekijöiden käyttöön rakennettu kirkko valmistui vuonna 1879. Kirkko rakennettiin ensisijaisesti hartaustilaksi, mutta siellä myös aloitettiin vuoden ensimmäinen työpäivä jumalanpalveluksella aina 1970-luvulle asti. Finlaysonin tehtaan työntekijät muodostivat oman seurakuntansa vuosina 1846–1860. Tehtaalla oli oma pappi, tehtaansaarnaaja 1846–1880. Hänen tehtävänsä oli huolehtia tehtaalaisten hengellisestä hyvinvoinnista ja vastata suomenkielisestä jumalanpalvelustoiminnasta. Viran lakattua Tampereen papit huolehtivat myös Finlaysonin kirkon tilaisuuksista. Tehdas luovutti kirkon vastikkeetta tontteineen Tampereen evankelis-luterilaisille seurakunnille vuonna 1981. Luovutuksen ehtona oli, että kirkkoa tulee jatkossakin kutsua Finlaysonin kirkoksi.
Kirkon suunnittelusta vastasi Tampereen silloinen kaupunginarkkitehti F. L. Calonius. Kirkko on yksilaivainen ja goottilaistyylinen. Kirkon julkisivun materiaalina on puhtaaksi muurattu punatiili. Se muistuttaa englantilaista kongregationaalikirkkoa siten, että kirkon saarnatuoli ja urut sijaitsevat tavanomaisesta poiketen alttarin takana. Urkujen päällä arkkienkeli Mikaelia kuvaava patsas katselee kohti vanhaa tehdasaluetta. Kirkossa ei ole minkäänlaista alttaritaulua tai -veistosta. Aluksi kirkossa oli yhtenäiset penkkirivistöt, jotka erotettiin keskikäytävällä vasta myöhemmin. Ulkopuolta koristavat useat huiput ja ristit.
Kirkon urut on rakentanut urkurakentamo William Hill & Son 1850-luvulla, ja Finlaysonin kirkkoon ne hankittiin Pietarista 1879.
Kirkkoa korjattiin syyskuusta 2007 loppukesään 2008. Lautalattia korvattiin laattalattialla. Samalla kirkon väritystä tummennettiin aiempaan verrattuna. Naapuritontilta saadun lisätilan ansiosta kirkkoon saatiin rakennettua puuttuvat sakastitilat. Ne yhdistettiin lasikäytävillä kirkkoon.
Nykyisin kirkon omistaa Tampereen evankelis-luterilainen seurakuntayhtymä. Kirkossa on istumapaikat 280 henkilölle.
Finlaysonin kirkkoa on käytetty vuodesta 1996 Suomen ainoana lasten kirkkona eli lasten katedraalina. Lasten alttareilla on nähtävillä Lasten Raamattu, ja vieressä on kutakin tapahtumaa ilmentävät asetelmat. Takaosassa olevalla lasten alttarilla lapset voivat itse leikkiä. Vuodesta 1998 lähtien se on toiminut kesäisin lasten tiekirkkona. Koska kirkko on rakennettu rukoushuoneeksi, siellä ei pidetä säännöllistä sunnuntaijumalanpalvelusta. Kirkko on keskeisen sijainnin, pienehköön koon ja viehättävän arkkitehtuurin takia Tampereen suosituimpia vihkikirkkoja. Samoista syistä sekä hyvän akustiikan ansiosta se on myös suosittu konserttikirkko.
Patrick O’Brian
Patrick O’Brian (alun perin Richard Patrick Russ, 12. joulukuuta 1914 – 2. tammikuuta 2000) oli englantilainen kirjailija ja kääntäjä. Hänet muistetaan parhaiten historiallisesta Aubrey-Maturin-romaanisarjastaan, joka tarkasti ja yksityiskohtaisesti kuvaa Napoleonin aikaista merielämää. Osa teoksista on suomennettu.
Patrick O’Brian kirjoitti meriromaanien ohella lukuisia muita romaaneja ja novelleja. Hänen tuotantonsa ei rajoitu pelkästään fiktioon, vaan hän kirjoitti myös muutamia elämäkertoja, muun muassa Joseph Banksista ja Pablo Picassosta. Lisäksi hän käänsi englanniksi elämäkertoja ja muuta kirjallisuutta.
Patrick O’Brianin pääteoksena pidetään 20-osaista Aubrey-Maturin-meriromaanisarjaa, jonka päähenkilöt ovat Britannian kuninkaallisen laivaston kapteeni Jack Aubrey ja tämän ystävä, laivalääkärinä toimiva irlantilais-katalonialainen Stephen Maturin, joka on myös luonnontieteilijä ja vakooja. Sarjan 21. osa jäi O'Brianin kuollessa keskeneräiseksi, mutta sen luonnokset julkaistiin muutamia vuosia O’Brianin kuoleman jälkeen. Sarjan ansioina pidetään taitavaa ja aidonoloista Austenin aikaista kieltä, tutkimukseen perustuvaa historiallista tarkkuutta (muun muassa monet kuvatuista meritaisteluista perustuvat tarkastikin tiettyihin historiallisiin taisteluihin, joskin alusten nimiä, miehistön jäsenten henkilöllisyyksiä sekä todellisia tapahtumapaikkoja ja -ajankohtia on usein muutettu) ja yksityiskohtaista laivaston merielämän kuvausta. Kirjasarjan pohjalta tehtiin vuonna 2003 elokuva "".
Rovaniemen kirkko
Rovaniemen kirkko sijaitsee Suomen Lapissa, Rovaniemen kaupungin keskustassa. Arkkitehti Bertel Liljequistin suunnittelema 850 istumapaikkaa sisältävä kirkko valmistui vuonna 1950. Aikaisempi kirkkorakennus poltettiin Lapin sodassa 16. lokakuuta 1944. Kirkon erikoisuuksiin kuuluu katolla sijaitseva risti, joka on valaistu punaisella valolla. Värivalinta herätti aikoinaan laajaa keskustelua. Ristin väri on punainen, koska sen merkitys on "Verinen risti velkakirjan päällä".
Vuoden 2005 aikana Rovaniemen kirkkoa kunnostettiin. Näkyvin muutos oli kuparisen vesikatteen uusiminen.
Kirkon kookkaan (korkeus 14 m, leveys alhaalla 11 m) alttarifreskon toteutti professori Lennart Segerstråle vuonna 1951. Teos on nimeltään "Elämän lähde".
Freskon luonnos valmistui jo ennen sotaa vuonna 1936 ja se oli vakavasti ehdolla ensin Rajamäen kirkkoon. Taiteilija lahjoitti luonnoskappaleen Nurmijärven seurakunnalle ja se sekä kaksi taiteilijan tekemää osasuurennosta ovat Rajamäen kirkon seurakuntasalissa. Lopulliseen työhön taiteilija otti vaikutteita viimeisen sotavuoden aikaisista Lapin tuhoista. Hän itse luonnehti teosta seuraavasti:
Taidemaalari Antti Salmenlinnan toteuttamassa kirkon koristelussa aiheena on käytetty perinteistä pohjois-suomalaista arkea. Kirkon omintakeisissa seinämaalauksissa Raamatun vertauskuvallinen lammas on korvattu porolla. Kirkossa on kuvanveistäjä Gunnar Uotilan puusta veistämät evankelistojen kuvat tunnussymboleineen sekä suurikokoinen veistos, jonka aiheena on omalla verellään poikasiaan ruokkiva Lapin joutsen.
Kirkkosalin urut ovat Christensenin tehtaan valmistamat 45-äänikertaiset urut.
Parkanon kirkko
Parkanon kirkko on Pirkanmaalla Parkanossa Keskustan kaupunginosassa sijaitseva kirkko, joka rakennettiin vuonna 1800 ja vihittiin käyttöön 1805. Kirkon on rakentanut ja todennäköisesti myös suunnitellut Salomon Köhlström. Kirkon kolmannet urut ovat Hans Heinrichin urkurakentamon rakentamat vuodelta 1977. J. Ahrenbergin suunnittelema 33 metriä korkea graniittinen kellotapuli rakennettiin 1889. Tapulissa on kaksi vuonna 1820 Tukholmassa valettua kelloa.
Juhannuksena 1928 kirkkoon iski kellotapulin kautta salama kesken konfirmaatiojumalanpalveluksen. Yksi mies kuoli heti ja kolme vähän myöhemmin. Lisäksi useat kirkossaolijat loukkaantuivat ja kirkon sisäosat vaurioituivat pahasti. Ukkosmyrskyn rankkasade esti kirkkoa syttymästä tuleen.
Riverdance
Riverdance on irlantilainen tanssiryhmä, jonka teatterimainen show pohjautuu perinteiseen irlantilaiseen tanssiin. Siihen kuuluu nopeita jalkaliikkeitä, joita tehdessä vartalo ja kädet pysyvät liikkumatta.
Riverdancen läpimurto oli seitsemän minuutin väliaikashow vuoden 1994 Euroviisuissa Dublinissa, jonka jälkeen Riverdance aloitti menestyksekkäät kiertueensa. Vaikka Riverdancen juuret ovat irlantilaisesta tanssissa, se on yhdistänyt eri tyylejä kuten espanjalaista flamencoa. Ryhmässä on nykyisin tanssijoita monista englanninkielisistä maista, sekä muun muassa Espanjasta. He ovat julkaisseet yhdeksän albumia ja voittaneet Grammy-palkinnon. Riverdance on esiintynyt muun muassa Yhdysvalloissa, Japanissa ja Kiinassa sekä eri puolilla Eurooppaa.
Koprofilia
Koprofilia ( 'uloste' + φιλία 'rakkaus') on parafilia eli sukupuolinen kohdehäiriö, joka kohdistuu ulosteisiin. Koprofiilit saavat seksuaalista nautintoa ulosteilla leikkimisestä. Koprofagia puolestaan tarkoittaa ulosteiden syömistä. Koprofiliaan liittyy usein ulosteiden sisällyttäminen normaaleihin seksuaalisiin toimintoihin, kuten ulosteiden hierominen itseen tai kumppaniin tai sen käyttö sukupuolielinten välittömässä läheisyydessä.
Koprofagia on vaarallinen harraste, koska siihen sisältyy esimerkiksi hepatiitin tartuntavaara. Myös oman ulosteensa syöminen voi olla haitallista, koska ulosteessa on paljon bakteereja.
Koprofilian syitä on vaikea määritellä sen parafilisen luonteen vuoksi. Ulosteiden yhdistäminen seksuaalisiin toimintoihin saattaa juontaa juurensa myös lapsuuteen, jossa on saatettu nähdä eläinten koprofagiaa tai jopa ihmisten koprofilisia piirteitä, kuten suurpiirteinen ulosteista puhuminen tai niillä leikittely.
Syyt saattavat myös olla seurausta kyseessä oleville toiminnoille liika-altistumisesta, kuten koprofiilisen tai koprofagisen pornografian katselusta. Koprofiili on saattanut altistaa itsensä tällaiselle materiaalille joko vahingossa tai kiinnostuksesta. Tämä on saattanut johtaa koprofilian normalisoitumiseen henkilön mielessä aina siihen asti, kunnes kyseisistä toiminnoista tulee yksilölle seksuaalisen himon kohteita.
Aviisi
Aviisi on Tampereen ylioppilaslehti. Tampereen yliopiston opiskelijoille suunnattu lehti ilmestyy 9 kertaa vuodessa. Lehteä julkaisee Tampereen yliopiston ylioppilaskunta (Tamy). Ensimmäinen Aviisi-nimellä julkaistu lehti ilmestyi 23. syyskuuta 1966, mutta lehden historia ulottuu kauemmas. Kun Yhteiskuntatieteellinen korkeakoulu muutti Helsingistä Tampereelle, paikkakuntaa vaihtoi myös toimittajaopiskelijoiden Neekerit-yhdistyksen lehti "Teisku". Teiskusta tehtiin vuonna 1960 ylioppilaskunnan lehti, jolloin sen nimeksi tuli "Yykoo".
Aviisin toimitus sijaitsee Tampereen Ylioppilaskunnan toimiston tiloissa. Toimitukseen kuuluu päätoimittaja ja toimitusharjoittelija. Freelance-toimittajat ovat merkittävässä roolissa. Vuodesta 2017 lähtien päätoimittajana on toiminut Tuija Siltamäki.
Perhe on pahin
Perhe on pahin () oli ensimmäinen Suomessa esitetty yhdysvaltalainen tilannekomedia. Sen ensiesitys Yhdysvalloissa oli CBS:n verkossa 12. tammikuuta 1971 ja sarja jatkui 8. huhtikuuta 1979 asti. Sen jälkeen syyskuussa 1979 sarja jatkui uudella nimellä "Archien kapakka" () ja uudella juonikuviolla vuoteen 1983. Archien kapakan toisesta kaudesta alkaen ei mukana ollut Archien lisäksi yhtään alkuperäisen sarjan hahmoista.
Sarja perustettiin Johnny Speightin kehittämään brittilaiseen tilannekomediaan "Till Death Us Do Part". "Perhe on pahin" -sarjan pääosassa Archie Bunkerina oli Carroll O'Connor, vaimonaan Edithinä Jean Stapleton. Perheen tytärtä Gloria Stiviciä esitti Sally Struthers ja tämän puolalaissukuista miestä Michael "Läskipää" Stiviciä, jota Archie ei arvostanut, elokuvaohjaajana myöhemmin tunnetuksi tullut Rob Reiner. Vanhoillisen Archien ja hippiajan mielipiteitä omaavan "Läskipään" asenteiden ristiriita ja sanalliset yhteenotot olivat yksi sarjan tunnusmerkeistä.
Sarjassa käsiteltiin aiheita jotka olivat aiemmin olleet tabuja tai muuten näkymättömiä televisiossa, kuten rasismi, homoseksuaalisuus, raiskaus ja impotenssi.
Sarjaa esitettiin uudelleen Suomessa 2001-2002 sekä alkuvuodesta 2013 lähtien.
Óscar Arias
Óscar Rafael de Jesús Arias Sánchez (s. 13. syyskuuta 1940) on costaricalainen poliitikko. Hän oli maansa presidenttinä 1986–1990 ja 2006-2010. Hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto 1987 tunnustuksena sisällissotien lopettamisesta useissa Keski-Amerikan maissa.
Arias syntyi 1940 rikkaaseen kahvinviljelijäperheeseen Heredian provinssissa. Hän opiskeli Yhdysvalloissa lakia ja taloustieteitä Costa Ricassa sekä London School of Economicsissa ja suoritti tohtorintutkinnon Essexin yliopistossa Isossa-Britanniassa vuonna 1974. Jo opiskelijana hän liittyi kansallisen vapautuksen puolueeseen ("Partido Liberación Nacional"), Costa Rican merkittävimpään sosiaalidemokraattiseen puolueeseen, jossa hän nousi näkyvään asemaan. Vuonna 1972 hänet nimitettiin kansallisen suunnittelun ja talouden ministeriksi. 1970-luvun lopussa hän oli puolueensa johtaja.
1980-luvun, kun sisällissodat riivasivat Keski-Amerikkaa, Costa Rica onnistui säilymään rauhallisena ja puolueettomana. Maassa ei ollut armeijaa, ja Arias vastusti Yhdysvaltain painostusta vastustaa Nicaraguan vasemmistolaisia sandinistoja tai toimia Costa Ricassa toimivia Yhdysvaltain tukemia contrasissejä vastaan.
Arias johti Guatemalassa käytyjä Esquipulasin rauhanneuvotteluja niiden toisessa vaiheessa vuosina 1986–1987. Niiden päätteeksi Nicaraguan, El Salvadorin, Hondurasin ja Guatemalan presidentit allekirjoittivat rauhansopimuksen, minkä ansiosta Arias sai Nobelin rauhanpalkinnon. Sisällissotien loppumiseen vaikutti Ariaksen ponnistelujen ohella Neuvostoliiton romahdus ja tuen loppuminen vasemmistoryhmiltä.
Huhtikuussa 2003 perustuslaillinen oikeus julisti pätemättömäksi vuoden 1969 perustuslain lisäyksen, joka rajoitti presidentin kauden yhteen. Helmikuun 2006 vaaleissa Arias sai ensimmäisellä kierroksella 40,5 % äänistä keskustalaista Otton Solísia (40,3 %) vastaan. Tuloksen vahvistamiseen vaadittiin uudelleenlaskenta, joka kesti kuukauden, ja 7. maaliskuuta ilmoitettiin Ariasin voittaneen 18 169 äänellä.
Ariasia pidetään markkinamyönteisenä ja hän tuki Keski-Amerikan vapaakauppasopimusta (CAFTA) Yhdysvaltain kanssa. Costaricalaiset hyväksyivät sopimuksen kansanäänestyksessä 2007.
Ulkopolitiikassa hänen hallituksena päätti elokuussa 2006 siirtää Costa Rican suurlähetystön pois Jerusalemista Tel Aviviin sekä 1. kesäkuuta 2007 lähtien tunnustaa Kiinan kansantasavallan lailliseksi Kiinaksi Kiinan tasavallan sijaan.
Kakku
Kakku (vanhahtavasti tai murteellisesti "kaakku") on leivonnainen, joka koostuu useimmiten sokerista, kananmunista, jauhoista ja leivinjauheesta valmistetusta taikinasta.
Täytekakku koostuu taikinan lisäksi kermavaahdosta ja täytteestä, joka on usein valmistettu marjoista, suklaasta tai hedelmistä. Muita kakkutyyppejä ovat muun muassa voileipäkakku, joka koostuu yleensä vuokaleivästä ja täytteistä, joita voivat olla esimerkiksi majoneesi, kinkku, lohi ja juustoraaste.
Perinteisesti kakkuja on leivottu juhliin, esimerkiksi syntymäpäivän, häiden tai valmistujaisten kunniaksi. Lasten syntymäpäiväkakkuihin on tapana laittaa kynttilöitä täytettävien vuosien mukaan.
Kakut ovat suosittuja myös komedian piirissä; monissa vanhoissa komediaelokuvissa tapahtuu kakutus, eli kermakakkuja heitellään ihmisten kasvoille.
Raakakakkua tai sen ainesosia ei kypsennetä, vaan kakku valmistuu pakkasessa jähmettymällä. Raakakakku on aina gluteeniton ja maidoton ja useimmiten vegaaneille sopiva. Kakun pohjaan käytetään useimmiten pähkinöitä korvaamaan viljatuotteet. Vegaaninen kakku makeutetaan hunajan sijaan esimerkiksi agavesiirapilla, riisisiirapilla tai vastaavalla.
Walther P38
Walther P38 -pistooli on Saksan Wehrmachtin palveluspistooliksi vuonna 1938 valittu itselataava, kaksitoimisella laukaisulla varustettu pistoolimalli. Se oli käytössä toisen maailmansodan ajan ja valittiin vuonna 1957 myös uuden sodanjälkeisen Bundeswehrin palveluspistooliksi mallinimellä P1. P38:sta poiketen P1:n runko on teräksisen sijasta alumiininen.
P 38:n vakiokaliiperi on 9mm Parabellum/Luger, mutta sitä on valmistettu myös 7.65 mm Parabellum/Luger ja .22 lr-kaliiperisina, jälkimmäistä on valmistettu myös luistin, sisäpiipun ja kaksi lipasta sisältävänä vaihtokaliiperisarjana. P38:n HP-merkkisestä ("Heeres-Pistole") alkumallista on tehty myös pieni määrä .45 ACP kaliiperista mallia. Asetta valmisti Walther.
Suomen YK-joukkojen käytössä on ollut sodan jälkeen valmistettuja P1-mallisia Walthereita. Asetta valmisti Walther.
Davis Cup
Davis Cup on tenniksen merkittävin maajoukkueturnaus. Pääjärjestäjänä toimii Kansainvälinen tennisliitto. Turnausta on pelattu vuodesta 1900, ja vuonna 2008 turnaukseen osallistui 126 joukkuetta. Naisten vastaava turnaus on Fed Cup.
Vuonna 1899 Harvardin tennistä pelaava opiskelija Dwight F. Davis luovutti 18-kiloisen hopeamaljan ("Davis Cup") kiertopalkinnoksi miesten maajoukkueturnauksen voittajalle. Turnaus, "International Lawn Tennis Challenge", pelattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1900 brittiläisten ja yhdysvaltalaisten pelaajien välillä. Davis pelasi Yhdysvaltain voittavassa joukkueessa.
Turnausta ei pelattu vuosina 1901 ja 1910 eikä maailmansotavuosina 1915–1919 ja 1940–1945. Turnausta oli jo aikaisemmin epävirallisesti kutsuttu palkinnon mukaan "Davis Cupiksi", ja vuodesta 1946 se on ollut turnauksen virallinen nimi.
* Vuonna 1974 Intia kieltäytyi pelaamasta protestina Etelä-Afrikan apartheid-järjestelmälle.
Maailmanlohkoon kuuluu 16 joukkuetta ja loput maat jaetaan kolmeen maanosalohkoon (Eurooppa/Afrikka, Amerikka, Aasia/Oseania) jotka jakaantuvat vielä neljään tasoon (ryhmään).
Davis Cupin maaottelu ratkeaa paras viidestä -periaatteella. Otteluita ovat neljä kaksinpeliä ja nelinpeli, jotka pelataan kolmeen voitettuun erään. Ensimmäisen kierroksen maaottelun voittaja etenee toiselle kierrokselle, ja hävijä joutuu karsimaan paikastaan. Maailmanlohkon voittaja voittaa turnauksen. Maanosalohkojen ja ryhmien parhaat karsivat seuraavan ryhmän viimeisille sijoille jääneitä joukkueita vastaan. Karsinnan voittaja pelaa seuraavana vuonna ylemmässä ryhmässä.
Betty Williams
Betty Williams (s. 22. toukokuuta 1943) on pohjoisirlantilainen rauhanaktivisti. Hän perusti yhdessä Mairead Corriganin kanssa 1976 rauhanliikkeen, joka järjesti laajoja mielenosoituksia ja rauhanmarsseja. Hän sai Corriganin kanssa vuoden 1976 Nobelin rauhanpalkinnon.
Katoliseksi kastettu Williams kasvoi perheessä, jonka sukulaisissa oli monen uskonnon edustajia. Hän aloitti julkisen toimintansa jouduttuaan silminnäkijäksi traagisessa onnettomuudessa, jossa kolme lasta sai surmansa. Heidän ylitseen ajoi auto, jota kuljettaneen IRA-aktivistin brittisotilaat ampuivat kesken ajomatkan. Williams oli kävelemässä lähistöllä, kuuli räsähdyksen ja tuli ensimmäisenä onnettomuuspaikalle. Hän alkoi kerätä nimikirjoituksia rauhan saamiseksi ja vastaavien järjettömien kuolemantapausten estämiseksi. Kahdessa päivässä hän sai kokoon 6 000 nimikirjoitusta ja paljon mediahuomiota. Yhdessä surmattujen lasten tädin, Mairead Corriganin kanssa hän perusti Rauhanliikkeen nimeltä Peace People. He järjestivät rauhanomaisen marssin kuolleiden lasten haudalle. Siihen osallistui 10 000 katolista ja protestanttista naista. IRA häiritsi marssijoita ja nimitteli heitä brittien kätyreiksi. Seuraavalla viikolla marssijoita oli 35 000.
Williams asui välillä 20 vuotta Yhdysvalloissa ja muutti sitten Irlantiin. Vuonna 2006 hän perusti järjestön yhdessä muiden Nobelin rauhanpalkinnon voittaneiden naisten kanssa.
Santalales
Santalales on varsinaiskaksisirkkaisiin, Rosopsida, kuuluva lahko, joka käsittää pääasiassa enemmän tai vähemmän loiselämään sopeutuneita kasveja. Ne ovat enimmäkseen puuvartisia ja joko maassa tai puiden oksilla kasvavia. Isäntänsä juuriin tai oksiin ne kasvattavat imuelimiä eli haustorioita, joiden välityksellä saavat ravintoa siitä.
Lehdet ovat ehyet ja kukinnot viuhkomaiset. Kukan verhiö on usein surkastunut ja heteenponnet kiinnittyvät palhoon tyvestään. Siitepöly on kolpaattinen (rakomaisia itureikiä) tai poraattinen (pyöreitä itureikiä). Sikiäimessä on riippuvia siemenaiheita, vartaloita on yksi ja luotti on pieni ja pallomainen. Hedelmä on yksisiemeninen luumarja, jossa verhiö säilyy pysyvänä.
Lahkon iäksi arvioidaan 115–113 miljoonaa vuotta.
Viimeaikaisten käsitysten (APG III) mukaan lahkoon kuuluu kolmetoista heimoa.
Hilbertin avaruus
Hilbertin avaruus on keskeinen käsite funktionaalianalyysissa. Se on nimetty näitä avaruuksia tutkineen matemaatikko David Hilbertin mukaan. Hilbertin avaruudet ovat täydellisiä sisätuloavaruuksia. Hilbertin avaruus on siis vektoriavaruus, jossa jokainen Cauchyn jono suppenee sisätulon indusoimalla metriikalla mitaten.
Kvanttimekaniikasta löytyy Hilbertin avaruuksien teorialle tärkeä sovellus, sillä kvanttimekaanista systeemiä voidaan kuvailla Hilbertin avaruuksiin läheisesti liittyvien käsitteiden kautta. Systeemillä tarkoitetaan tässä mitä tahansa maailmasta identifioitavissa olevaa osaa kuten esimerkiksi elektronia tai Aurinkokuntaa. Kulloinkin käytettävä Hilbertin avaruus riippuu tarkasteltavasta systeemistä.
Crossosomatales
Crossosomatales on varsinaiskaksisirkkaisten, Rosopsida, Rosidae-ryhmään kuuluva vähälajinen puita ja pensaita käsittävä lahko. Sen kasveilla on hammaslaitaiset ja korvakkeelliset lehdet. Kukat ovat maljakehäisiä ja niissä on mesiäinen ja varrellinen emiö, jonka vartalot ovat erillisiä.
Uusimpien käsitysten mukaan lahkoon kuuluu seitsemän heimoa, joissa on yhteensä 12 sukua ja 66 lajia.
Konnanulpukka
Konnanulpukka ("Nuphar pumila") on ulpukkaa ("Nuphar lutea") läheisesti muistuttava keltakukkainen vesikasvi, jota tavataan laajalla alueella pohjoisen pallonpuoliskon havumetsävyöhykkeellä.
Konnanulpukan pitkähkö juurakko on vaakasuora ja 1–2 cm paksu. Kaikki lehdet ovat korvakkeettomia, ja niiden ruotien ilmaontelot ovat samankokoisia. Uposlehtien lapa on pyöreähkö ja kurttuinen. Kelluslehtien ruoti on litteähkö, tummahkonvihreä lehtilapa pitkänpyöreä, kooltaan 8–12 x 6–9 cm ja alta karvainen. Lehtilavan suonet ovat näennäisen halkihaaraisia ja päättyvät lehtilaitaan. Kukka on keltainen, pallomainen ja 1,5–3,5 cm leveä. Verhiö on viisi tai joskus harvoin kuusilehtinen. Kaikki verholehdet ovat ulkopinnaltaan vihreitä. Terälehtiä on 8–13 kappaletta, ja ne ovat 1/5–1/4 verholehtien pituudesta. Emin sikiäin on kehänpäällinen. Emin ”kärsämäinen” luottilevy on väriltään keltainen, 4–6 mm leveä, tähtimäinen ja reunoiltaan syvämutkainen. Selvästi luottilevyn pinnasta koholla olevia luottisäteitä on 8–11 kappaletta, ja ne ulottuvat levyn reunoihin saakka. Suomessa konnanulpukka kukkii kesä-elokuussa. Vedenpinnalla kypsyvien hedelmien sisällä on noin 3 mm pitkiä siemeniä.
Konnanulpukka muistuttaa huomattavasti toista Suomessa tavattavaa ulpukkalajia, suurikokoisempaa ulpukkaa eli isoulpukkaa, jonka kanssa se myös helposti risteytyy. Risteymä tunnetaan nimellä pohjanulpukka ("N. lutea" x "pumila") ja on varsinkin Pohjois-Suomessa usein kantalajejaan yleisempi.
Euroopassa konnanulpukan päälevinneisyysalue ulottuu Norjasta, Ruotsista ja Suomesta Baltian maihin ja Venäjän pohjoisosissa Uralille saakka. Muualla mantereella sitä tavataan paikoin muun muassa Tanskassa, Saksassa, Puolassa, Alppien alueella, Ranskassa ja Skotlannissa. Euroopasta konnanulpukan levinneisyysalue jatkuu läpi Keski-Siperian aina Japaniin asti. Lajia esiintyy myös Pohjois-Amerikassa, jossa sitä kasvaa Kanadan keski- ja itäosissa sekä Yhdysvaltain koillisosissa.
Suomessa konnanulpukka kuuluu alkuperäiseen lajistoon. Sitä tavataan harvinaisena Etelä-Suomessa, mutta yleistyy pohjoisempaan päin mentäessä. Ahvenanmaalta laji on hävinnyt. Etelä- ja Keski-Suomessa konnanulpukka on monin paikoin harvinaistunut ja siksi paikallisesti silmällä pidettävä laji.
Konnanulpukka kasvaa suojaisissa paikoissa lammissa ja järvissä, usein syvemmällä kuin ulpukka.
Pikkukarpalo
Pikkukarpalo ("Vaccinium microcarpum") on puolukoihin ("Vaccinium") kuuluva hyvin hento, punakukkainen ja -marjainen, ikivihreä varpu. Sen varsi kasvaa 10–30 cm pitkäksi.
Se on Suomen alkuperäinen luonnonkasvi, ja se on hyvin yleinen pohjoisessa suunnilleen Kainuun etelärajoilta lähtien. Etelämpänä hieman niukempi, etelärannikon läheisyydessä ja varsinkin saaristossa sekä Ahvenanmaalla harvinainen. Pikkukarpaloa muistuttava toinen Suomen soilla kasvava karpalo on isokarpalo ("Vaccinium oxycoccos").
Pikkukarpaloa kasvaa Suomessa, Ruotsissa, Norjassa ja Venäjällä sekä paikoin samoilla leveysasteilla Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa.
Isokarpalo
Isokarpalo ("Vaccinium oxycoccos") on puolukoihin ("Vaccinium") kuuluva punakukkainen ja -marjainen, ainavihanta varpu. Se kasvaa sekä Euraasian että Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Suomessa se on lähes koko maassa varsin yleinen alkuperäiskasvi, vain Pohjois-Lapissa harvinainen. Se kasvaa runsaimmillaan ja varsinkin parhaiten marjovana erilaisilla, monesti melko märilläkin nevoilla. Vaikka se kasvaa myös rämeillä ja korvissa, marjasadot jäävät siellä paljon pienemmiksi. Sitä syövät esimerkiksi kurjet ja riekot. Isokarpaloa muistuttava toinen Suomen soilla kasvava karpalo on pikkukarpalo ("Vaccinium microcarpum"). Se kasvaa kuivemmilla paikoilla, ja sen kukat ja marjat kasvavat yksitellen, ja marjat jäävät selvästi pienemmiksi. 
Karpalo on suikerteleva varpu, jonka versot matavat pitkin maata. Pareittain kasvavat lehdet ovat ainavihantia, kapeansoikeat, ja vaaleanpunaiset kukat kohoavat irti maasta parisenttisen kukkavarren päähän. Suuret marjat ovat kypsyttyään tummanpunaiset.
Karpalo, karpele, kalpare, kurjenmarja, kirsimarja ja narinruoho.
Karpalo on pohjoisten alueiden marja. Karpaloa on käytetty lääkkeeksi vatsan happohäiriöissä ja kuumetaudeissa sekä munuais- ja rakkotulehduksissa
Virtsatietulehduksessa sen käyttöä on tutkittu vuonna 2012 julkaistujen tietojen mukaan Oulun yliopistossa. Puolukka-karpalomehun käyttö antibiootin ohella on vähentänyt virtsatietulehduksen uusimista lapsilla jopa 40 prosenttia.
Myrtales
Myrtales (myrttimäiset) on varsinaiskaksisirkkaisten, Rosopsida, Rosidae-kehityshaaraan kuuluva lahko, jossa on puuvartisia kasveja. Niiden kaarna on usein luonteenomaisesti hilseilevä ja lehtiasento vastakkainen. Lehdissä on erityssuomuja, enintään pienet korvakkeet ja vahvat laitojen myötäiset suonet. Kukissa on kynnelliset eli tyvestään hyvin kapeat terälehdet, vaihtelevassa määrässä kehänalainen sikiäin ja tavallisesti mettä erittävä pohjusmalja (hypanthium; kukat ovat siis maljakehäisiä).
Lahkossa on 12 heimoa ja niissä yhteensä noin 11 200 lajia. Suomen kasvistoon kuuluu lajeja horsma- ja rantakukkakasvien heimoista.
Zygophyllales
Zygophyllales on varsinaiskaksisirkkaisten (Rosopsida) luokkaan kuuluvan Eurosidae I -ryhmän lahko. Siihen kuuluu vain kaksi heimoa, joista toisessa ("Krameriaceae") on puoliloisina eläviä pensaita ja ruohoja ja toisessa ("Zygophyllaceae") usein piikkisiä puita, pensaita ja ruohoja.
Batisti
Batisti on erityisen hienolankainen palttinasidoksinen kangaslaji. Se valmistettiin aikaisemmin käsin kehrätystä pellavalangasta; nykyisin siihen käytetään jonkin verran karkeampaa, koneella kehrättyä pellava- tai puuvillalankaa sekä synteettisiä kuituja.
Hienoa batistipalttinaa on perinteisesti käytetty erilaisten kirjontatöiden pohjakankaana. Siitä on valmistettu sisustuselementtejä, kuten liinoja sekä pieniä asusteita, kuten koristeellisia nenäliinoja, kalvosimia ja kauluksia.
Eräs batistityyppi on erittäin jäykkä ja kiiltäväpintainen "lasibatisti", joka muistuttaa paljon organzaa. Alun perin rikkihapolla käsitellyssä kankaassa langat ovat sulautuneet kiinnityskohdissa toisiinsa niin, että ne eivät pääse siirtymään käytössä eivätkä pesussa. Lasibatistia on käytetty muun muassa tarjoiluesiliinoihin, pukujen koristeluun, naisten puseroihin ja käsitöihin.
Ifin linna
Ifin linna ("Château d'If") sijaitsee pienellä Ifin saarella noin kilometrin Marseillen rannasta Ranskan kaakkoisosassa. Saaren nimi tulee euroopanmarjakuusen ranskankielisestä nimestä.
Linna rakennettiin 1524–1531 kuningas Frans I:n käskystä. Koska linna sijaitsee saarella, sitä käytettiin vankilana kuten Alcatrazia. Linnasta tuli kuuluisa, kun Alexandre Dumas vanhempi käytti sitä romaanissaan Monte-Criston kreivi. Romaanissa Edmond Dantès karkaa vankilasta. Todellisuudessa kukaan ei ole onnistunut siinä. Linnan käyttö vankilana päättyi 1800-luvun lopulla ja vuonna 1880 se avattiin yleisölle. Se on nykyään suosittu matkailukohde.
Baskeri
Baskeri on barettia muistuttava pyöreä villamyssy, jossa on keskellä lyhyt napa. Ranskassa ja Espanjassa käytetään nykyisinkin usein baskeri-päähineitä. Muotipäähineeksi baskeri päätyi Greta Garbon innoittamana 1930-luvulla.
Baskeri on perinteisesti valmistettu yhdestä kappaleesta, neulomalla ohuesta langasta ja lopuksi villaa huovutetaan baskeriksi ja näin siitä saadaan saumaton. Sen keskellä on on napa, missä suhteessa se eroaa baretista, mutta se eroaa siitä myös siinä suhteessa ettei siinä ole kantattua reunaa vaan usein päärme. Baretissa reuna on kantattu esimerkiksi silkki tai nahkanauhalla.
Baskerin tapaista villasta tehtyä päähinettä on käytetty Pohjois-Euroopasta Välimerelle jo pronssikaudella. Pyreneiden vuoristossa asuvien baskien parissa siitä on tullut osa kansallista identiteettiä. He kutsuvat sitä nimellä, muutkin sitä käyttäneet, mutta siitä huolimatta sitä pidetään erityisesti baskien päähineenä ja se onkin saanut eri kansojen keskuudessa baskeista johdettuja nimiä; , , , ja .
Baskimaalla niitä on tehty eri värisinä mutta sittemmin sininen ja musta ovat yleistyneet työläisten käytössä. 1800-luvulla, ja 1900-luvun alussa baskereita alettiin valmistaa teollisesti ja Ranskassa, Espanjassa ja Italiassa oli parhaimmillaan yli 20 tehdasta tekemässä niitä, ja osa vanhoista tehtaista on toiminnassa edelleenkin, mutta pääasiassa niitä tuotetaan nykyään Etelä-Amerikan maissa. Japanissakin on yksi tehdas. Baskerien valmistuksen loputtua joistakin tehtaista on tehty baskerimuseoita, esimerkiksi Espanjassa "Boinas La Encartada Museoa" ja Ranskassa "Musée du Béret". Vanhojen lopettaneiden tehtaiden tilalle on tullut uusia, jotka käyttävät käsityömäistä valmistustapaa ja tekevät yksilöllisempiä tuotteita.
Nykypäivänä baskerin käyttö on liitetty erityisesti taiteellisesti suuntautuneisiin ihmisiin, ja niitä on ollut aina 1600-luvulta asti Rembrandtista alkaen, hänen jälkeensä ovat monet muutkin taiteilijat käyttäneet sitä esimerkiksi: Pablo Picasso, Auguste Rodin. Näyttelijöistä ainakin Greta Garbo ja Marlene Dietrich ovat sitä käyttäneet sekä elokuvaohjaajista Ingmar Bergman ja Federico Fellini, myös kirjailija Ernest Hemingway käytti sitä.
1960-ja 1970-luvuilla baskerista tuli vallankumouksellisuuden symboli Che Guevaran jalanjäljissä 1960-luvulla alkoivat, ainakin Mustat pantterit USA:ssa, Väliaikainen IRA ja ETA:n sissit, käyttää baskeria joskin ETA:lla se ei välttämättä suoranaisesti liittynyt Che Guevaraan.