Ympäristövaikutusten arviointimenettely
Ympäristövaikutusten arviointimenettely (YVA) on lakiin ja asetukseen pohjautuva ennalta ehkäisevän ympäristöpolitiikan mukainen menettely, jossa selvitetään järjestelmällisesti kohteena olevan hankkeen ympäristövaikutukset, toteuttamisvaihtoehdot ja haitallisten vaikutusten lieventämismahdollisuudet sekä eri osapuolten kannat niihin. YVA-menettelyn läpikäyminen voi olla esimerkiksi rakennusluvan myöntämisen edellytyksenä, mutta se ei itsessään ole lupaprosessi. Yksi YVA-menettelyn tavoitteista on saada suunnitellun hankkeen vaikutusalueen asukkaat osallistumaan ympäristölliseen päätöksentekoon. YVA-menettelyn vaativat hankkeet määritellään joko lakisääteisessä hankeluettelossa tai tapauskohtaisesti.
Yhtä hanketta laajemmille viranomaisten strategisille suunnitelmille ja ohjelmille on olemassa Suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arviointi (SOVA).
Ympäristövaikutusten arviointi on johonkin hankkeeseen kohdistuva menettely. Siinä käsitellään hankkeen positiiviset ja negatiiviset ympäristövaikutukset ympäristöllisistä, sosiaalisista ja taloudellisista näkökulmista. YVA:n tulokset esitetään arviointiselostuksessa. Lausunnon arviointiselostuksesta antaa ja yhteysviranomaisena arviointimenettelyn aikana toimii yleensä ely-keskus. Ydinenergiahankkeiden tapauksessa yhteysviranomainen on kuitenkin Työ- ja elinkeinoministeriö (TEM). Hankkeen sijoittuessa usean ely-keskuksen alueelle Ympäristöministeriö määrää tarvittaessa vastaavan yhteysviranomaisen. On myös olemassa säädöksiä kansainvälisistä valtioiden rajat ylittävien ympäristövaikutusten arvioinnista.
YVA-menettely ei itsessään ole lupaprosessi, mutta menettelyn läpikäyminen voi olla edellytyksenä myöhemmille luville, esimerkiksi ympäristöluvan tai rakennusluvan myöntämiselle tai näihin liittyvälle kaavoitukselle (mm. oikeusvaikutteisen osayleiskaavan tai asemakaavan laadinta hankkeelle). YVA-menettelyn vaiheissa kerätään ratkaisunteolle tarpeellista tietoa ja annetaan niille, joiden oloihin tai etuihin hanke saattaa vaikuttaa, mahdollisuus mielipiteensä esittämiseen. Suomessa eräissä tilanteissa viranomainen ei saa myöntää lupaa tai tehdä muuta siihen rinnastettavaa päätöstä, ennen kuin se on saanut käyttöönsä arviointiselostuksen ja yhteysviranomaisen siitä antaman lausunnon.
Yksi ympäristövaikutusten arviointimenettelyn tavoitteista on kansalaisten osallistumismahdollisuuden parantaminen. Suomen perustuslain 2 §:ssä todetaan yksilön oikeuden osallistua ja vaikuttaa yhteiskunnan ja elinympäristönsä kehittämiseen olevan osa kansanvaltaa. Perustuslain 20 §:ssä kerrotaan kaikille kuuluvan vastuun luonnosta ja sen monimuotoisuudesta, ympäristöstä ja kulttuuriperinnöstä. Julkisen vallan tehtävänä on puolestaan pyrkiä turvaamaan jokaiselle oikeus terveelliseen ympäristöön sekä mahdollisuus vaikuttaa elinympäristöään koskevaan päätöksentekoon.
Suomessa tuli vuonna 1994 voimaan ensimmäinen laki ympäristövaikutusten arvioinnista. Tämän lain korvasi vuoden 2017 samanniminen säädös (252/2017). Valtioneuvoston asetuksessa ympäristövaikutusten arviointimenettelystä on luettelo niistä hanketyypeistä, jotka aina tarvitsevat YVA-menettelyn lupahakemuksen tueksi. Lisäksi lain mukaan on tapauskohtaisesti arvioitava muut hankkeet, joilla on laadultaan ja laajuudeltaan merkittäviä vaikutuksia ympäristöönsä.
Velvollisuus arviointimenettelyn toteuttamiseen on hankkeissa, joista saattaa aiheutua merkittäviä haitallisia ympäristövaikutuksia. Hanketyypit, joilta vaaditaan aina YVA, on lueteltu valtioneuvoston antamassa asetuksessa. Aloitteen tekee hankkeesta vastaava eli toiminnanharjoittaja ely-keskukselle. Tapauskohtaisesti arvioitavien hankkeiden kohdalla myös viranomainen, yksittäinen kansalainen tai kansalaisjärjestö voi tehdä perustellun esityksen. Harkinnanvaraisissa tilanteissa asiaan liittyvien viranomaisten on käytävä neuvotteluja keskenään YVA-menettelyn tarpeellisuudesta.
Arviointimenettely alkaa arviointiohjelman laatimisella yhteysviranomaiselle. Ympäristövaikutukset on selvitettävä, ennen kuin aloitetaan hankkeen toteutus, niiltä osin kuin vaikutuksia saattaa olla. Hankkeen suunnittelija tekee arviointiohjelman, joka sisältää muun muassa tietoja hankkeesta, erilaisia toteutusvaihtoehtoja, aikataulut ja kuvauksia ympäristöstä. Myös hankkeen toteuttamatta jättäminen, eli nollavaihtoehto pitää sisällyttää tarkasteltavaksi vaihtoehdoksi. Arviointiohjelma on toimitettava mahdollisimman aikaisessa suunnitteluvaiheessa viranomaiselle, joka huolehtii sen tiedottamisesta julkisesti ja antaa mahdollisuuden vaikuttaa siihen. Yksi tavoitteista onkin lisätä asukkaiden mahdollisuuksia osallistua ja siten vaikuttaa suunnitteluun. Tämä voidaan toteuttaa esimerkiksi yleisötilaisuutena, jossa asukkaat ja asiantuntijat pääsevät keskustelemaan toistensa kanssa. Tällöin myös asiantuntija saa tietää enemmän kohteestaan.
Yhteysviranomainen antaa lausuntonsa arviointiohjelmasta mutta ei vahvista sitä. Omaa lausuntoaan varten yhteysviranomainen tiedottaa YVA:sta hankkeen todennäköisen vaikutusalueen kunnissa ja kerää lausuntoja keskeisiltä viranomaisilta, jotka määräytyvät hankkeen laajuuden ja luonteen mukaan. Asianosaisten kuulemisen jälkeen yhteysviranomaisen tulee antaa lausuntonsa määräajassa hankkeesta vastaavalle. Lausunnossa otetaan kantaa esimerkiksi käytettyihin arviointimenettelyihin ja vaikutusalueen rajaukseen. Vahvistamatta jättämällä yhteysviranomainen antaa luvan poiketa ohjelmasta tarpeen mukaan; poikkeamisen on oltava perusteltua.
Arviointiselostus on asiakirja, jossa esitetään YVA:n tulokset. Se sisältää muun muassa tietoja hankkeen ominaisuuksista (tuotantomäärät, liikenne jne), sen suhteesta esimerkiksi maankäytön suunnitelmiin, arviointimenettelyn kulusta sekä eri vaihtoehtojen ja niiden ympäristövaikutusten vertailua. Arviointiselostus on hankkeesta vastaavan laatima selvitys hankkeen ja sen vaihtoehtojen ympäristövaikutuksista. Hankkeesta vastaava laatii arviointiselostuksen arviointiohjelman ja yhteysviranomaisen arviointiohjelmasta antaman lausunnon perusteella.
Yhteysviranomainen antaa lausunnon myös varsinaisesta ympäristövaikutusten arviointiselostuksesta. Tässä lausunnossa se esittää muun muassa oman arvionsa arviointimenettelyn ja -selostuksen riittävyydestä ja laadusta. Menettely päättyy, kun yhteysviranomainen toimittaa kaikista lausunnoista ja selostuksista tehdyn yhteenvedon hankkeesta vastaavalle ja tarpeellisille tahoille.
Ympäristövaikutusten arviomenettelyä vaativat hankkeet määritellään valtioneuvoston antaman YVA-asetuksen 2. luvussa. Tämän luvun 6. pykälä kuvaa hankkeet, joissa tulee aina toteuttaa YVA-menettely.
Lisäksi YVA-menettelyä voidaan soveltaa muihinkin hankkeisiin yksittäistapauksissa.
Vuoden 2015 loppuun mennessä oli YVA-hankkeita tullut vireille yhteensä 770. Hanketyypeistä yleisimmät olivat olleet jätehuolto (163 kpl), energian tuotanto (144 kpl) sekä luonnonvarojen otto ja käsittely (135 kpl). 20 vuoden seurannan aikana YVA-menettelyn keskiarvoinen vuosittainen käyttö on tuplaantunut.
Yhdysvallat oli ensimmäinen valtio, jossa ympäristövaikutusten arviointimenettely otettiin käyttöön ympäristöpolitiikan toteuttamisen välineeksi. Keskeisin YVA:a määritellyt säädös oli vuonna 1970 voimaan tullut "National Environmental Policy Act" (NEPA). NEPA pyrki sovittamaan yhteen ympäristöön vaikuttavien hankkeiden taloudellisia, sosiaalisia ja ekologisia intressejä. Lailla pyrittiin kestävään kehitykseen. Lähestymisen hyödyt ymmärrettiin ja YVA-menettely omaksuttiin nopeasti useissa muissa maissa (mm. Kanada 1973, Uusi-Seelanti ja Kolumbia 1974, Länsi-Saksa ja Ranska 1976).
Euroopan unionissa säädettiin ensimmäinen ympäristövaikutusten arviointia koskeva direktiivi vuonna 1985 (85/337/ETY), ja sen uudistettu versio (2011/92/EU) tuli voimaan vuonna 2011. Sittemmin YVA-direktiiviä uudistettiin merkittävästi toukokuussa 2014 voimaan tulleella direktiivimuutoksella (2014/52/EU). Tämän seurauksena myös Suomen kansallista ympäristövaikutusten arviointia koskevaa lainsäädäntöä muutettiin vuonna 2017. Suomessa laki ympäristövaikutusten arviointimenettelystä säädettiin alun perin kesällä 1994 ja se tuli voimaan 1. syyskuuta 1994.
Rajat ylittävää ympäristöyhteistyötä varten laadittiin YK:ssa 1990-luvulla niin sanottu Espoon sopimus (Convention on Environmental Impact Assessment in a Transboundary Context), jonka perusteella on naapurivaltiolle ilmoitettava suunnitteilla olevista hankkeista, joilla voi olla haitallisia ympäristövaikutuksia myös naapurivaltiossa. Sopimuksen ensimmäinen versio tuli voimaan 10. syyskuuta 1997.