hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Van der Waalsin voima
Van der Waalsin voimat ovat molekyylien välisiä heikkoja voimia, jotka ilmentyvät, kun molekyylit ovat korkeintaan 0,3–0,4 nanometrin (3–4 · 10 m) etäisyydellä toisistaan. Van der Waalsin voimat johtuvat molekyylien polarisaatiosta dipoleiksi, erityisesti Londonin voimiin, jotka johtuvat satunnaisesta elektronitiheyden vaihteluista. Voima on nimetty Johannes Diderik van der Waalsin mukaan. Van der Waalsin voimia kutsutaan myös dispersiovoimiksi. Alun perin termiä on käytetty kaikista molekyylien välisistä voimista.
Van der Waalsin voimia esiintyy kaikilla aineilla, mutta ne ovat heikkoja. Jalokaasujen koheesio selittyy van der Waalsin voimalla. Jalokaasujen matalat sulamis-, ja kiehumispisteet osoittavat miten heikkoja van der Waalsin voimat yksinään ovat: helium esimerkiksi nesteytyy vain neljä astetta absoluuttisen nollan yläpuolella eikä kiteydy lainkaan normaalipaineessa.
Atomien ja molekyylien sisäinen elektronitiheys ei ole vakaa, vaan ”lainehtii” satunnaisesti puolelta toiselle. Näin syntyy spontaaneja sähködipoleja, jotka indusoivat vastakkaisen kentän viereisiin molekyyleihin aiheuttaen vetovoiman. Satunnaisuuden takia kaikilla aineilla on van der Waalsin voimia, joten mikään aine ei voi olla todellinen ideaalikaasu. Van der Waalsin voimat muun muassa pitävät nesteheliumin kasassa, ja öljyjen märkyys ja alkaanimuovien kiinteys johtuvat nimenomaan näistä voimista.
Van der Waalsin voimat ovat heikoimpia molekyylien välisistä voimista. Ne eivät pysty murtamaan vahvempia voimia, kuten esimerkiksi veden pintajännitystä. Van der Waals -koheesiovoimalla sitoutunut aine ei siis sekoitu veteen, koska veden koheesiovoima (vetysidosvoima) on vahvempi. Tästä johtuu se, miten vesi pisaroituu vahatulla pinnalla: veden oma pintajännitys on vahvempi kuin vahan van der Waals -voima. Pelkästään van der Waals -voimilla koossapysyvä aine tuntuu öljymäiseltä tai vahamaiselta ja on pehmeää.
Lainehtiminen itse johtuu epäsäännöllisen muodon entropiasta: täydellisiä pallojakaumia on vähemmän kuin epäsäännöllisiä jakaumia. Siksi on yksinkertaisesti todennäköisempää, että atomin elektronijakauma jollain hetkellä on jokin epäsäännöllisistä eikä pallomaisista mahdollisuuksista. Keskimäärin pallomainen atomi viettää suurimman osan ajasta ovaalin muotoisena, koska ovaalin päät voivat osoittaa mihin tahansa. Ovaali voi olla ovaalimainen kiertyneenä rajattoman moneen suuntaan, kun taas pallo voi olla pallomainen vain yhdellä tavalla. Van der Waalsin voimat eivät siis varsinaisesti johdu mistään muusta kuin siitä, että olisi äärimmäisen epätodennäköistä, ettei niitä olisi. Esimerkiksi alkaanimuovien (kuten polyeteeni) tapauksissa mikrotason entropiasta johtuu makrotasolla se entropian vastaiselta vaikuttava ominaisuus, että alkaanimuovit pysyvät muodossaan.
Rajapintojen kuvauskieli
Rajapintojen kuvauskieli tai rajapintojen määrittelykieli on yksinkertaista syntaksia noudattava tietokonekieli, joka kuvaa ohjelmistokomponentin rajapinnan. Se tarjoaa yhteiset merkintäsäännöt sen kuvaamiseksi, miten toinen ohjelma voi käyttää ohjelmistokomponenttia.
Rajapintojen kuvauskieliä käytetään tilanteissa, joissa yhdessä toimivilla ohjelmistoilla on eri tapa kutsua aliohjelmia, esimerkiksi jos ne on kirjoitettu eri ohjelmointikielillä. Yhteisillä määrittelyillä päästään kieliriippumattomuuteen. Tavallisimmin rajapintojen kuvauskieliä käytetään, kun ohjelmiston on tarkoitus kutsua toisilla koneilla suoritettavia aliohjelmia (eli suorittaa etäproseduurikutsuja). Tällöin aliohjelmien kutsutavat voivat erota myös siksi, että laitteiden sisäinen rakenne on erilainen (niillä on eri arkkitehtuuri).
Rajapintojen kuvauskieli kuuluu osana ainakin seuraaviin ohjelmistokomponenttiteknologioihin: COM, XPCOM, CORBA ja SOAP. Usein näiden kielten nimi tai osa sitä on IDL englanninkielisen nimityksen "interface description" (tai "definition") "language" mukaan.
Teleologia
Teleologia (kreik. "telos", ”lopputulos”; "logos", ”oppi”) eli tarkoitusperäisyys tai päämäärähakuisuus on a) filosofinen oppi, jossa pohditaan tarkasteltavan kohteen (esimerkiksi jonkin toiminnan) tavoitetta b) oppi esimerkiksi kaikkeuden rakenteen ja järjestyksen tarkoitusperäisyydestä. Teleologialla tarkoitetaan kuvaus- ja selitystapaa, jossa jonkin tapahtuman tai prosessin olemassaoloa ja luonnetta selitetään viittaamalla sen tulokseen, päämäärään. Teleologia on keskeistä Aristoteleen ajattelussa.
Teleologia liittyy muun muassa Aristotelesta kiehtoneeseen muutoksen teemaan, johon liittyvät syyt, joista muutokset johtuvat, ja ovat olemassa juuri tehdäkseen mahdolliseksi tämän muutoksen.
Aristoteleen filosofiassa ("Metafysiikka") syyt oli jaettu neljään osaan:
Teleologiassa finaaliset syyt ovat kaikkein tärkeimpiä.
Eräs perinteinen perustelu jumalan olemassaololle on teleologinen todistus eli "luonnon järjestyksen todistus", väittäen maailman näyttävän palvelevan tiettyä tavoitetta ja järjestystä kaaoksen sijaan, jolloin se olisi järkevän olennon luoma.
Teleologinen selittäminen muistuttaa funktionaalista selitystä. Monet pitävät asioiden teleologisia selittämistä näennäistieteenä, osittain koska niihin usein liittyy ilmiöitä luovan henkilön subjektiivisiakin näkemyksiä, osittain koska teleologisesti on helppo selittää mitä vain.
Väärä teleologia syntyy, kun joku väittää ilman hyviä perusteluja, että X aiheuttaa Y:n, koska Y:n täytyy tapahtua.
Etiikassa teleologinen etiikka eli seurausetiikka on deontologian eli velvollisuusetiikan vastakohta. Velvollisuusetiikka keskittyy tekoihin, velvollisuuksiin ja käytäntöön sinällään riippumatta lopputuloksista tai tavoitteista. Seurausetiikka määrittää eettisyyden määräytyvän tekojen seurausten, eikä sinällään tekojen itsensä tai henkilöiden ominaisuuksien perusteella.
Hedonismi
Hedonismi (, 'nautinto', 'mielihyvä') on elämänfilosofian oppi, joka asettaa nautinnon tai mielihyvän keskeiseen rooliin tai tavoiteltavaksi. Yksinkertaisimman eettisen hedonismin mukaan "mikä tahansa mikä aiheuttaa mielihyvää on hyväksi".
Hedonismin pohjimmainen idea on ajatus siitä, että kaikki teot voidaan mitata sen mukaan, kuinka paljon nautintoa ne tuottavat. Yksinkertaistettuna hedonisti pyrkii saavuttamaan mahdollisimman paljon nautintoa ja mahdollisimman vähän tuskaa.
Samankaltaisia ajatuksia voi löytää John Stuart Millin klassisesta utilitarismista. Utilitarismi on teoria, joka arvostaa tekoja niiden aiheuttaman hyödyn tai onnellisuuden perusteella, johon usein yhdistetään mielihyvä. Tämä ei kuitenkaan ole hedonismia, joka keskittyy toimijan onnellisuuteen, vaan utilitarismi määrittää kaikkien onnellisuuden (vrt. individualismi ja kollektivismi).
Kyreneläiset oli filosofinen koulukunta antiikin Kreikassa, joka uskoi, että on olemassa vain kaksi tunnetta: nautinto ("hedone") ja tuska. Heidän mielestään nautinto oli elämän korkein päämäärä. Kyreneläisten uskotaan vaikuttaneen voimakkaasti epikurolaisuuteen.
Epikurolaisuus oli hedonismin tunnetuin edustaja antiikin filosofiassa. Epikuros painotti rauhallista mielihyvää ja "halun vähentämistä". Epikurokselle nautinto oli kärsimyksen poissaoloa ("aponia"). Hän itse eli hyvin niukasti, syöden lähinnä leipää. Epikuros piti suurimpana ilona ystävien kanssa keskustelemista. Sen sijaan monet Epikuroksen seuraajat painottivat aistinautintoja, mikä antoi huonon maineen epikurolaisuudelle.
IDL (ohjelmointikieli)
IDL (interaktiivinen datakieli, ) on 1970-luvun loppupuolella syntynyt ohjelmointikieli, jota on käytetty erityisesti luonnontieteissä kerätyn tiedon analysointiin ja visualisointiin. IDL:n kehittäjä on yhdysvaltalainen yhtiö ITT Visual Information Solutions (entinen Research Systems, Inc.).
IDL on vektorien käsittelyyn suuntautunut numeerinen vuorovaikutteiseen työskentelyyn sopiva kieli. Monet sen piirteet muistuttavat Fortrania. Sitä käytetään suurten tietoaineistojen vuorovaikutteiseen käsittelyyn, esimerkiksi kuvankäsittelyyn.
IDL:n toteutus 1980-luvulla pohjautui Fortraniin VAX/VMS-ympäristössä. Tämä näkyy yhä IDL:n syntaksissa:
Huomaa, että toisen rivin laskutoimitus kohdistuu koko 100-alkioiseen ensimmäisellä rivillä luotuun ja alustettuun taulukkoon. Tämä muistuttaa yleiskäyttöisten vektoriohjelmointikielten (kuten APL tai J) ilmaisutapaa.
Kuten useimmilla muilla vektorien käsittelyyn suuntautuneilla ohjelmointikielillä, IDL:llä voi suorittaa vektorien laskutoimituksia hyvin nopeasti (joskus nopeammin kuin vastaavalla Fortran- tai C-kielisellä toteutuksella), mutta alkioiden käsittely yksitellen on hidasta. Siten osa IDL-ohjelmointitaitoa on käyttää raskaissa numeerisissa laskutoimituksissa kieleen sisäänrakennettuja vektorioperaatioita.Jotkin ominaisuuksista, jotka tekevät IDL:stä helpon vuorovaikutteisessa käytössä, vaikeuttavat laajojen ohjelmistojen kirjoittamista. Yhteinen nimiavaruus hankaloittaa mm. eri lähteistä olevien ohjelmien yhdistämistä. IDL:ssä ei ole tyhjiä taulukoita, muuttuvankokoisia dynaamisia taulukoita eikä mahdollisuutta sisäkkäisiin taulukoihin. Kielen olio-ominaisuudet jättävät muistinhallinnan ohjelmoijan vastuulle.
IDL-ohjelmointikieli sekoitetaan helposti ohjelmistorajapintojen kuvauskieliin, joista usein käytetään lyhennettä IDL.
Eklektinen
Eklektisyys (kreikan kielen "eklektikos", "parhaan valitseminen") kuvaa suuntausta tai teoriaa, joka yhdistelee vaikutteita eri suuntauksista tai teorioista. Eklektisyyttä voi esiintyä esimerkiksi filosofiassa ja taiteessa.
Eklektismi on suuntaus, esimerkiksi taidesuuntaus, joka yhdistelee eri suuntauksia. Eklektikko on henkilö, joka yhdistelee eri suuntauksia.
Filosofiassa "eklektismi" tarkoittaa parhailta tuntuvien osien valitsemista eri filosofisten koulukuntien opeista. Eklektismi oli yleistä antiikin filosofiassa, erityisesti hellenistisessä filosofiassa sekä myöhäisantiikin aikana, sillä ajatusten poimiminen yhtä lailla esimerkiksi sekä platonistisesta, stoalaisesta että aristotelisesta ajattelusta oli mahdollista ja yleistä. Tunnettuja eklektikkoja ovat muun muassa Panaitios, Poseidonios, Cicero ja Plutarkhos sekä monet uusplatonismin edustajat. Diogenes Laertios mainitsee Potamon Aleksandrialaisen perustaneen eklektisen koulukunnan.
Maailmankatsomusten suhteen eräs esimerkki eklektisyydestä on eklektinen pakana, joka muodostaa maailmankuvansa pakana- tai muiden uskontojen osista ja/tai omista kokemuksistaan. Esimerkiksi eklektinen wicca muodostaa maailmankuvansa osin traditionaalisen wicca-perinteen mukaan, osin omien käsitystensä mukaan.
Psykologia jakautuu erilaisiin koulukuntiin, joita harva psykologi suoraan edustaa. Moni heistä kuvaa omaavansa eklektisen näkemyksen eli pyrkii yhdistämään eri koulukuntien näkemyksiä toisiinsa. Mm. terapeuttisessa työssä toisen koulukunnan tekniikoita käytetään, vaikka itse edustaisi puhtaammin kilpailevaa koulukuntaa. Vastaavia ilmiöitä on myös muissa tieteissä.
Taiteessa "eklektismi" tarkoittaa eri suunnista saatuja vaikutteita yhdistelevää tyyliä tai toisilta taiteilijoita saatuja tyylejä tai muita lainoja yhdistelevää tekotapaa. Antiikin reetorien mukaan mestariteos voidaan luoda yhdistelemällä suurten mestareiden teosten parhaita piirteitä. Giorgio Vasari toisti saman "Taiteilijaelämänkerroissaan". Eklektismi oli suosittua 1800-luvun lopulla varsinkin arkkitehtuurissa, jossa saatettiin yhdistellä varsinkin eri kertaustyylejä, kuten uusgotiikkaa, uusklassismia tai uusrenessanssia.
Taiteessa "eklektikko" on taiteilija, joka yhdistelee eri taiteilijoiden tyylejä. Sanan käyttöön liittyy usein taiteilijan omaperäisyyden puutetta korostava sävy.
Tarkoitus
Tarkoitus on filosofiassa toiminnan tai ilmiön toivottu tai kausaalisesti ilmenevä lopputulos. Teleologisessa filosofiassa käytetään termiä "telos" lopullisena tarkoituksena.
Tieteellisessä selittämisessä asioiden selittäminen vetoamalla niiden funktioihin on funktionaalista selittämistä. Sydän voidaan selittää funktionaalisesti vetoamalla sen tarkoituksen, veren pumppaamisen, olevan elintärkeätä ihmiselle. Myös ihmistä ja yhteiskuntaa selitetään useimmiten funktionaalisesti.
Io (kuu)
Io on Jupiterin neljästä Galilein kuusta kaikkein sisin. Se on Jupiterin kolmanneksi suurin ja Aurinkokunnan neljänneksi suurin kuu. Kreikkalaisessa mytologiassa Io oli yksi Zeuksen rakastetuista. Kuun nimeä ehdotti Simon Marius pian löytämisen jälkeen, mutta se vakiintui vasta 1900-luvulla.
Kaikkein silmiinpistävin ominaisuus Iossa on sen tuliperäisyys – se on Aurinkokunnan vulkaanisin taivaankappale. Tulivuoret syöksevät rikkiä tai rikkidioksidia. Huomattava tulivuorivyöhyke on Tvashtar Paterae. Aktiivisuus on todennäköisesti peräisin vuorovesivoimista Jupiterin sekä kolmen sisimmän kuun, Ion, Europan ja Ganymedeen välillä.
Io kääntää aina saman puolen Jupiteriin päin, ja kaksi ulompaa kuuta saavat Ion hieman venymään luoden kuun sisälle lämpöä kitkan avulla.
Muiden kuiden vetovoima vetää Ion radan ja muodonkin hieman soikeaksi, joka aiheuttaa Ion asennon heilumisen Jupiteriin nähden. Tämä luo Ion pyörimisen suhteen jäljessä laahaavan vuorovesiaallon, jonka aiheuttama kitka kuumentaa Ion sisustaa. 
Edellä mainitut kuut kiertävät radoilla, jotka ovat keskenään resonanssissa: Io kiertää neljä ja Europa kaksi kierrosta Ganymedeen yhden kierroksen aikana. Toinen syy Ion energiaan on sen kulku Jupiterin magneettikentän läpi, mikä luo voimakkaan sähkövirran.
Ion vuorovesivoimien aiheuttama kuumeneminen on 10 wattia. Kun Ioa tutkittiin kameroilla ja luotaimilla, havaittiin pinnalla suunnaton vulkaaninen räjähdys jota aluksi luultiin toiseksi kuuksi Ion takana. Suurin räjähdys Iossa oli 300 kilometriä korkea.
Ion pinta on jatkuvan muutoksen kourissa: tulivuorenpurkauksia tapahtuu eri puolilla kuun pintaa, ja niistä purkautunut rikkipitoinen materiaali luo pinnalle erikoisia ja värikkäitä kuvioita. Tästä syystä Iossa on poikkeuksellisen vähän kraattereita. Tulivuorten lisäksi maisema koostuu tavallisista vuorista, rikkijärvistä, jopa 7 kilometrin syvyisistä kalderoista ja satojen kilometrien pituisista sulaneesta silikaatista tai rikistä koostuvista virroista. Kuu muistuttaa koostumukseltaan kiviplaneettoja: se koostuu pääosin sulaneista silikaattimineraaleista, ja Galileo-luotaimen mittausten mukaan kuulla on myös säteeltään jopa 900 kilometrin kokoinen rautaydin. Toukokuussa 2011 ilmoitettiin Galileo-luotaimen lähettämän datan uudelleenanalysoinnin osoittavan, että Ion pinnan alla sijaitsee magmameri.
Iolla on ohut ilmakehä, joka koostuu lähinnä rikkidioksidista. Toisin kuin muilla Galilein kuilla, Iossa ei ole juurikaan vettä, mikä saattaa olla seurausta Aurinkokunnan alkuajoista, jolloin Jupiter oli vielä tarpeeksi kuuma haihduttamaan veden pois kuusta.
Koska Io liikkuu Jupiterin hiukkassäteilyä sitovassa voimakkaassa magneettikentässä, säteily sen pinnalla on niin voimakasta, että ihminen kuolisi siellä 1,5 tunnissa 180 sievertin vuorokausiannokseen.
R
R (r) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 18. kirjain. R-kirjaimen nimi on suomen kielessä "är" (aiemmin myös "er") ja äännearvo .
Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista R-kirjainta vastaa rhoo (Ρ, ρ), kyrillisessä kirjaimistossa lähes samannäköinen kyrillinen Р (р).
R-kirjain on kehittynyt seemiläisestä reš-kirjaimesta kreikan rhoon (Ρ, ρ) välityksellä.
Suomen kielessä r-kirjainta vastaa äänne nimeltä alveolaarinen tremulantti, jonka foneettinen merkki on . Siinä äänihuulet värähtelevät ja kielen kärki värähtelee alveoleja eli hammasvallia vasten. Suomen r ääntyy samassa paikassa kuin d, l ja n. Tavallisesti sanotaan, että lyhyessä ärrässä on noin kolme täryä, pitkässä ärrässä noin seitsemän.
Suomen kielessä on joitain r-kirjaimeen päättyviä sanoja.
R lausutaan eri kielissä eri tavoin. Monissa kielissä ääntämys vaihtelee murteesta toiseen.
P
P (p) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 16. kirjain. P-kirjaimen nimi on suomen kielessä "pee" ja äännearvo .
Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista P-kirjainta vastaa pii (Π, π), kyrillisessä kirjaimistossa lähes samannäköinen kyrillinen П (п).
P-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimen pii varhaisesta muodosta.
P-kirjaimella merkitään suomen kielessä konsonanttia , joka on soinniton bilabiaalinen tenuisklusiili.
P-konsonantti ei esiinny suomen yleiskielessä sanan lopussa. Kuitenkin jäännöslopukkeellisessa sanassa voi p-äänne ääntyä p-alkuisen sanan edellä. Esimerkiksi "mene pois" voi ääntyä "menep pois". Murteissa p-konsonantti voi esiintyä sanan lopussa muutenkin: Useissa länsimurteissa loppu-t assimiloituu p:ksi, kun seuraava sana alkaa p:llä ("suurep puut"). Savolaismurteissa taas esiintyy p eräiden verbien yksikön kolmannen persoonan muodon lopussa, esim. "juop" (yleiskielessä "juo").
Y
Y (y) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 25. kirjain. Y-kirjaimen nimi on suomen kielessä "yy" ja äännearvo .
Latinalaista Y-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain ypsilon (Υ, υ). Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä samannäköinen kyrillinen У (у) on u-äänteen merkki. Kyrillisessä kirjaimistossa käytetään y-äänteen merkkinä eräissä kielissä lähes samannäköistä kyrillistä kirjainta Ү (ү), tarkkeellisia kirjaimia Ӱ (ӱ) tai Ӳ (ӳ) tai myös kirjainta Ю (ю). Yhdennäköisyydestään huolimatta kaikki Y:n tapaiset kirjaimet ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.
Y-kirjain omaksuttiin latinalaisiin aakkosiin 100-luvulla eaa. kreikkalaisesta kirjaimistosta. Sen taustalla on kreikan ypsilon (Υ), josta oli jo saatu V-kirjain, mutta joka otettiin uusine äännearvoineen käyttöön latinassa "y"-äänteen merkiksi, tosin vain lainasanoissa.
Y-kirjaimella merkitään suomen kielessä labiaalista suppeaa etuvokaalia . Y on suomessa puhdas vokaali, eikä se äänny j:nä kuten eräissä muissa kielissä.
Y-kirjainta on vanhassa kirjasuomessa käytetty myös "i"-äänteen merkkinä. Esimerkiksi kieltosana "ei" voitiin kirjoittaa "ey". Toisaalta "y"-äänne voitiin puolestaan kirjoittaa "u", "i", "ij" tai "w" tai jättää kokonaan merkitsemättäkin kuten sanassa "mös" ("myös").
Y-kirjainta nimitetään eräissä kielissä ”kreikkalaiseksi i:ksi” (ransk. "y grec") tai "ypsiloniksi".
Ruotsissa, norjassa, tanskassa ja tšekissä y-kirjaimen äännearvo on "y". Muissa kielissä tavallinen ääntämys on "i" (ranskassa, espanjassa ja puolassa) tai "j" (englannissa, espanjassa). Saksassa y-kirjain on harvinainen; se voi merkitä joko "i"- tai "y"-äännettä.
S
S (s) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 19. kirjain. Kirjaimen nimi on suomen kielessä "äs" (aiemmin myös "es") ja äännearvo tavallisesti .
Latinalaisten suuraakkosten S-kirjainta vastaa pienaakkosissa tavallisesti s. Aiemmin pienaakkosena käytettiin myös ſ-kirjainta (ns. pitkä s), erityisesti fraktuurakirjaimissa. Saksan kielessä puolestaan "ss"-yhdistelmä merkitään tietyissä tilanteissa ß-kirjaimella.
Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista S-kirjainta vastaa sigma (Σ, σ, ς), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen С (с). Makedonian aakkosiin kuuluva kyrillinen Ѕ (ѕ) on samannäköinen mutta äännearvoltaan erilainen.
S-kirjaimella merkitään suomessa konsonanttia, joka ääntyy tavallisesti soinnittomana alveolaarisena sibilanttina . Sillä on kuitenkin myös allofoneja eli samaa merkitseviä variantteja. S voi ääntyä suomessa ns. suhuässänä tai vokaalien välissä soinnillisena :na, äänneympäristöstä ja puhujasta riippuen.
Suomalainen -äänne on erilainen kuin useiden eurooppalaisten kielten "s":
S-kirjaimen lisäksi suomessa käytetään myös Š-kirjainta vierasperäisissä sanoissa.
S-kirjain äännetään muissakin kielissä tavallisimmin , joskus myös  – näin esimerkiksi unkarissa. S-kirjain voi ääntyä myös kuten esimerkiksi englannissa ja saksassa.
S esiintyy monien kielten kirjainyhdistelmissä, jotka vastaavat tiettyjä foneemeja – lähinnä tai . Tällaisia kirjainyhdistelmiä ovat muun muassa "sh", "sch", "sz", "skj" ja "sj".
X
X (x) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 24. kirjain. X-kirjaimen nimi on suomen kielessä "äks" (aiemmin myös "eks") ja äännearvo . X-kirjaimella on kuitenkin eri kielissä useita erilaisia ääntämistapoja. Foneettisessa kirjoituksessa x-kirjaimella merkitään niin sanottua ach-äännettä.
Latinalaista X-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain khii (Χ, χ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen Х (х), joilla on samankaltainen ulkonäkö ja alkuperä. Ääntämykseltään ne muistuttavat "h":n tai "kh":n tapaisia äänteitä tai äännettä . Yhdennäköisyydestään huolimatta eri X-kirjaimet ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä. Äännearvoa vastaava kreikkalainen kirjain on ksii (Ξ, ξ).
X-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta khii (Χ). Khiin äännearvo itäkreikassa oli "kh", mutta latinassa siitä tuli "ks" Etelä-Italiassa asuneiden kreikkalaisten mallin mukaisesti.
Nykysuomessa x-kirjainta käytetään vain vierasperäisissä erisnimissä ja sitaattilainoissa. Se ääntyy tavallisesti .
X-kirjain on aiemmin ollut suomen kirjakielessä yleinen "ks"-äänneyhtymän merkki. Mikael Agricola käytti "ks":n merkkinä aina x-kirjainta. X-kirjain korvattiin "ks"-merkinnällä 1810–40-lukujen kuluessa.
X:n äännearvo on eurooppalaisissa kielissä enimmäkseen "ks". Useissa eurooppalaisissa kielissä x-kirjainta käytetään vain rajoitetusti vieraskielisissä sanoissa tai sitä ei käytetä ollenkaan. Ranskassa x voi ääntyä "gz", "s" tai "z"; monessa sanassa se on "mykkä".
W
W (w) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 23. kirjain. W-kirjaimen nimi on suomessa "kaksoisvee" (arkisesti myös "tuplavee", lyhyesti "vee"). Kirjaimen äännearvo on suomessa  tai joskus .
W ei kuulunut alkuperäiseen latinalaiseen kirjaimistoon. Se on muodostettu keskiajalla kirjoittamalla kaksi V:tä peräkkäin tai limittäin.
W-kirjain ääntyy suomen kielessä yleensä . Toisinaan se kuitenkin äännetään "u":n tapaisena puolivokaalina , varsinkin tavoiteltaessa englannin mukaista ääntämystä.
Suomen kielessä w-kirjain on vanhastaan ollut v-kirjaimen rinnakkaismuoto. Erityisen tavallinen w oli fraktuurassa. Alussa suomen oikeinkirjoitus oli vakiintumatonta. Mikael Agricola käytti kirjaimia u, v ja w merkitsemään sekä "u"- että "v"-äännettä. Vuoden 1642 Bibliassa "v"-äännettä merkittiin jo varsin säännönmukaisesti w-kirjaimella. Näin jatkui aina 1800-luvun puoliväliin asti. Suomen "v"-äännettä merkittiin w:llä; v oli varattu latinalle. 1800-luvun jälkipuoliskolla alkoi v ilmestyä w:n rinnalle. Nopea muutos tapahtui 1880-luvun lopussa, jolloin sanakirjoissa siirryttiin v:hen. Erisnimissä muutos oli hitaampi, mutta paikannimiin v-kirjain tuli 1920-luvulle mennessä.
Nykyisin w-kirjainta käytetään useissa täysin suomenkielisissäkin sukunimissä, joista monet esiintyvät eri henkilöillä sekä V:llä että W:llä alkavina (esim. Virtanen ja Wirtanen). Muuten w esiintyy suomessa nykyisin melkein vain vierasperäisissä sitaattilainoissa. W kuuluukin suomen yleiskielen harvinaisimpiin kirjaimiin.
W-kirjainta käytetään joskus v-kirjaimen sijaan tyylikeinona kuten sanassa "wanha". Keinoa käytetään, kun halutaan tekstin näyttävän vanhahtavalta, ylätyyliseltä, humoristiselta tai vierasperäiseltä.
W-kirjainta käytetään runsaasti muun muassa englannin ja saksan kielessä. Englannissa se äännetään u:n tapaisena puolivokaalina . Saksassa w-kirjain ääntyy samoin kuin suomessa, kun taas v-kirjain ääntyy . Myös puolassa w-kirjain ääntyy . Sitä vastoin latinassa ja sen perua useimmissa romaanisissa kielissä w on harvinainen ja esiintyy vain lainasanoissa.
Ruotsin kielessä w-kirjain esiintyy joissain nimissä sekä lainasanoissa, joissa se lausutaan lähes aina . W-kirjainta on pitkään pidetty v-kirjaimen graafisena muunnoksena, ei omana kirjaimenaan, sillä w:llä ei ole omaa äännearvoa. Nykyisin w-kirjain kuitenkin voidaan laskea myös omaksi kirjaimekseen. Vanhoissa ruotsin kielen kirjoituksissa käytettiin aikoinaan w-kirjainta osoittamaan eri äänteitä: "u", "v", "vu", "uv" ja "uvu". Kirjainten u, v ja w käytöstä ei päästy yksimielisyyteen ja kiista jatkui vielä 1700-luvulla. Kun v-kirjaimella voitiin merkitä u-äännettä, w-kirjainta voitiin käyttää v-äänteen merkkinä. Erityisesti fraktuurassa w oli vallitseva v-äänteen merkki.
Toisin kuin useimmissa muissa kielissä, suomessa ja ruotsissa W on viime aikoihin asti katsottu aakkosjärjestyksen kannalta samanarvoiseksi V:n kanssa. Tästä syystä vanhemmissa hakuteoksissa V:llä ja W:llä alkavat hakusanat ovat olleet sekaisin.
Suomen osalta aakkostusta on väljennetty siten, että V ja W voidaan monikielisissä luetteloissa aakkostaa myös erikseen. Tämä tapa on yleistynyt. Ruotsissa on myös siirrytty tähän tapaan.
V
V (v) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 22. kirjain. V-kirjaimen nimi suomen kielessä on "vee" ja äännearvo .
V-kirjain on kehittynyt kreikkalaisen kirjaimiston kirjaimesta ypsilon (Υ, υ), joka kuitenkin merkitsee v-äänteen sijasta vokaalia. Nykyisin v-äännettä merkitsevä kirjain on kreikkalaisessa kirjaimistossa beeta (Β, β) ja kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen В (в).
V-kirjaimella merkittiin antiikin latinassa sekä "u"- että "v"-äänteitä; erillistä u-kirjainta ei vielä ollut.
Keskiajalla latinassa käytettiin sekä u- että v-kirjainta merkitsemään "u"- ja "v"-äänteitä ilman erotusta. Isoa V-kirjainta vastasi pieni u-kirjain, ts. "uetus" ja "VETVS" merkitsivät samaa sanaa.
U:n ja V:n erottamista ehdotti Petrus Ramus (k. 1572). Kuitenkin vasta 1600-luvulla vakiintui latinaan nykyinen käytäntö, jonka mukaan u-kirjain jäi -äänteen merkiksi vain erikoistapauksissa.
V-kirjaimella merkitään suomen kielessä puolivokaalia , josta fonetiikassa käytetään nimitystä soinnillinen labiodentaalinen frikatiivi. Puolivokaali tarkoittaa konsonanttia, joka ääntyy kuin vokaali, mutta käyttäytyy kielessä kuin konsonantti. V:tä äännettäessä äänihuulet värähtelevät ja ylähampaat muodostavat alahuulen kanssa hyvin heikon supistuman, jonka kautta ilma virtaa ulos. V ei esiinny suomenkielisten sanojen lopussa. Yleiskielessä "v" esiintyy aina lyhyenä äänteenä; pitkänä ("vv") se esiintyy vain murteissa.
V-kirjain vakiintui suomen kielessä nykyiseen käyttöönsä vasta 1800-luvun puolivälin jälkeen. Mikael Agricola käytti v-kirjainta vaihtelevasti: Toisinaan hän merkitsi v-kirjaimella v-äännettä, toisinaan v-kirjain oli u-äänteen merkkinä kuten esimerkiksi "vsko" (usko) ja "cvnnia" (kunnia); toisaalta Agricola käytti myös u- ja w-kirjaimia v-äänteen merkkinä kuten esimerkiksi "terue" (terve) ja "walkeus" (valkeus). Vuoden 1642 Bibliasta alkaen v-äännettä merkittiin suomessa tavallisesti w-kirjaimella. V-kirjain oli varattu latinalle. 1800-luvun jälkipuoliskolla alkoi v ilmestyä w:n rinnalle. Nopea muutos tapahtui 1880-luvun lopussa, jolloin sanakirjoissa siirryttiin v:hen. Erisnimissä muutos oli hitaampi, mutta paikannimiin v-kirjain tuli 1920-luvulle mennessä.
V-kirjain ääntyy useissa kielissä, mm. englannissa ja ruotsissa, samantapaisena äänteenä kuin suomessakin. Saksassa v-kirjain ääntyy ja espanjassa normaalisti tai . Puolassa v on käytössä vain lainasanoissa ja w:n äännearvo on .
Ruotsin kielessä on kirjaimia v ja w pidetty pitkään toistensa graafisina muunnoksina, ei omina kirjaiminaan, sillä molemmat merkitsevät "v"-äännettä. Nykyisin v ja w kuitenkin voidaan laskea myös omiksi kirjaimikseen. Vanhoissa kirjoituksissa ei kirjainten u, v ja w käytöstä päästy yksimielisyyteen ja kiista jatkui vielä 1700-luvulla. Kun v-kirjaimella voitiin merkitä u-äännettä, w-kirjainta voitiin käyttää v-äänteen merkkinä. Erityisesti fraktuurassa w oli vallitseva v-äänteen merkki.
U
U (u) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 21. kirjain. U-kirjaimen nimi on suomen kielessä "uu" ja äännearvo .
Äänneasultaan latinalaista U-kirjainta vastaa kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen У (у), joka on u-äänteen merkki.
U-kirjain ei kuulunut antiikin latinan aakkosiin. V-kirjaimella merkittiin sekä "u"- että "v"-äänteitä.
Keskiajalla latinassa käytettiin sekä u- että v-kirjainta merkitsemään "u"- ja "v"-äänteitä ilman erotusta. Isoa V-kirjainta vastasi pieni u-kirjain, ts. "uetus" ja "VETVS" merkitsivät samaa sanaa.
U:n ja V:n erottamista ehdotti Petrus Ramus (k. 1572). Kuitenkin vasta 1600-luvulla vakiintui latinaan nykyinen käytäntö, jonka mukaan u-kirjain jäi "v"-äänteen merkiksi vain erikoistapauksissa. U:lla merkitään latinassa edelleen "v"-äännettä silloin, kun sitä edeltää joko "ng" tai "s" ja sitä seuraa samaan tavuun kuuluva vokaali (kuten sanassa "lingua" "lingva").
U-kirjaimella merkitään nykysuomessa labiaalista suppeaa takavokaalia .
Vanhassa kirjasuomessa u-kirjaimella oli useita käyttötapoja, sillä oikeinkirjoitus oli vakiintumatonta. Mikael Agricola käytti kirjaimia w, v ja u merkitsemään sekä "v"- että "u"-äännettä. Myös "wu" tai "o" saattoivat merkitä "u"-äännettä. Vaikka "v"-äänteen kirjoitustavaksi vakiintui w-kirjain vuoden 1642 Bibliassa, vielä myöhemminkin käytettiin "u"-äänteen merkkinä sekä u- että v-kirjainta.
Ruotsin kielessä u-kirjaimella merkitään lähinnä labiaalista suppeaa keskivokaalia , joka on :n ja :n välimuoto.
T
T (t) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 20. kirjain. T-kirjaimen nimi on suomen kielessä "tee" ja äännearvo , tarkemmin .
Latinalaista T-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain tau (Τ, τ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen Т. Yhdennäköisyydestään huolimatta ne ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.
T-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta tau (Τ).
T-kirjain ääntyy useimmissa kielissä soinnittomana alveolaarisena klusiilina, jota vastaa foneettinen merkki . Suomen kielessä "t" ääntyy kuitenkin pikemminkin dentaalisena klusiilina, jolloin se tarkkaan ottaen tulisi merkitä foneettisesti . Yksinkertaistetussa merkintätavassa, esimerkiksi koulukirjoissa, näitä äänteitä ei useinkaan eroteta toisistaan.
T on suomen yleiskielen kolmanneksi yleisin kirjain ja yleisin konsonantti.
T-kirjain ääntyy usein soinnittomana alveolaarisena klusiilina . Yhdessä muiden konsonanttien kanssa saattaa t-kirjain kuitenkin monissa kielissä ääntyä dentaalifrikatiivina tai affrikaattana.
Ajoneuvon kansallisuustunnus
YK:n Euroopan talouskomission vahvistamat kansainväliset ajoneuvojen kansallisuustunnukset on esitetty oheisessa taulukossa. Tunnukset ovat yhtäpitävät vuosien 1949 ja 1968 kansainvälisten tieliikennesopimuksien kanssa, ellei kunkin valtion tai alueen kohdalla erikseen toisin mainita.
Tupolev
OAO Tupolev () on venäläinen lentokonesuunnittelutoimisto ja -valmistaja. Tupolevin lentokonesuunnittelutoimiston perustivat "Andrei (Nikolajevitš) Tupolev" ja Venäjän ilmailun isänä pidetty Nikolai Žukovski vuonna 1922. Alusta alkaen he suunnittelivat suuria lentokoneita, lähinnä pommikoneita 1920-luvulla ja sittemmin myös matkustajakoneita, myös Neuvostoliiton ensimmäisen suihkumatkustajakoneen, Tupolev Tu-104:n.
Neuvostoliittolaisten lentokonesuunnittelutoimistojen, kuten Antonovin, Berievin, Mjasištševin, Mikojan-Gurevitšin (MiG), Iljušinin ja Jakovlevin piirissä Tupolev on erikoistunut nimenomaan raskaiden lentokoneiden, pommikoneiden ja siviilimatkustajakoneiden suunnitteluun ja valmistukseen. Sotilaslentokoneiden puolella Tupolev on suunnitellut myös miehittämättömiä lentolaitteita.
Tunnetuimpiin Tupolevin siviililentokonetyyppeihin kuuluvat Tupolev Tu-134 ja Tupolev Tu-154, joita on runsaasti käytössä Venäjällä ja IVY:ssä. Yhdysvaltain Boeing, Euroopan ranskalais-englantilainen Concorde-konsortio ja Neuvostoliitto pohtivat kaikki yliäänimatkustajakoneen rakentamista 1960-luvun alussa, muun muassa koska yliäänipommikoneista oli saatu kokemusta. Ranskalle ja Englannille hanke oli teknologisen osaamisen osoitus, Neuvostoliitolle eräs kilpailu kapitalismin kanssa. Boeing vetäytyi ensimmäisenä, koska koneen tuotannolle ja käytölle ei ollut taloudellisia perusteita. Tupolev Tu-144 valmistui ensimmäisenä, vuonna 1969. Sitä pidettiin Neuvostoliiton sisäisillä lennoilla pitkään, kunnes se vedettiin pois käytöstä. Ranskalais-brittiläinen Concorde valmistui hieman myöhemmin ja oli käytössä 2000-luvun alkuun.
Suomen ja Neuvostoliiton bilateraalikaupan aikana tarjottiin neuvostoliittolaisia lentokoneita myös Finnairille, mutta lähinnä niiden suuren huoltotarpeen ja polttoainekulutuksen vuoksi Finnair pitäytyi yhdysvaltalaisen McDonnell Douglasin lentokoneissa. Suomen ilmavoimien Neuvostoliitosta hankitut sotilaslentokoneet ovat olleet Mikojan-Gurevitšin (MiG) MiG-15 UTI-, MiG-21F- ja MiG-21bis -malleja sekä Iljušin Il-28. Toisen maailmansodan aikana Suomen ilmavoimilla oli käytössään muutamia sotasaaliiksi saatuja Tupolevin pommikoneita (DB- ja SB-koneita) ja lukuisia muita neuvostoliittolaisia tyyppejä.
OAO
OAO eli Otkrytoje Aktsionernoje Obštšestvo (Открытое Акционерное Oбщество) on Venäjän siviilikoodeksin mukainen avoimen tyypin osakeyhtiöstä kehittynyt tavanomainen osakeyhtiömuoto, jossa osakkeita voidaan vapaasti ostaa ja myydä. Tämä vastaa lähinnä suomalaista Oyj:tä.
Julkisesti pörssissä noteeratulle osakeyhtiölle (Oyj) on Venäjällä tullut käyttöön myös oma lyhenteensä PAO (), jota esimerkiksi virallista nimeään elokuussa 2015 muuttanut valtionyhtiö ja Venäjän suurin pankkiryhmittymä PAO Sberbank (, epävirall. suom. "Sberbank Oyj") on sittemmin käyttänyt venäjänkielisessä nimilyhenteessään.
Toinen osakeyhtiötyyppi on ZAO (Zakrytoje Aktsionernoje Obštšestvo) eli (suljettu) osakeyhtiö. Sen osuuksien ostaminen ja myyminen ei ole yhtä helppoa kuin avoimen osakeyhtiön osakkeiden ja osakkaiden enimmäismäärä on 50 (Venäjä). Lähin suomalainen vastine on Oy. Venäjän yksityistämisprosessissa samassa omistuksessa säilytettävät yhtiöt rekisteröitiin suljetuiksi osakeyhtiöiksi.
Suosittu yhtiötyyppi on OOO (Obštšestvo s Ogranitsjonnoi Otvesvennosti) eli rajoitetun vastuun yhteisö.
Tera (kerrannaisyksikkö)
Tera (tunnus T, , "hirviö") on SI-järjestelmän kerrannaisyksikön etuliite, joka tarkoittaa biljoonakertaista (10). Esimerkiksi terametri (Tm) on biljoona metriä, siis miljoona kertaa miljoona metriä.
Tietokonetekniikassa teralla saatetaan tarkoittaa määrää 2 = 1 099 511 627 776. Sekaannusten välttämiseksi tälle määrälle on ehdotettu etuliitettä "tebi". Tbps tarkoittaa terabittiä sekunnissa.
Peta
Peta (tunnus P) on SI-järjestelmän kerrannaisyksikön etuliite, joka tarkoittaa tuhatbiljoonakertaista (10). Esimerkiksi petametri (Pm) on tuhat biljoonaa metriä.
Etuliitteen nimi tulee kreikankielisestä lukusanasta "pente", 'viisi': petan kerroin on yhtä kuin 1000.
Birkenau
Birkenau oli saksalainen tuhoamisleiri toisen maailmansodan aikana. Se tunnettiin nimellä KL Auschwitz II ja myöhemmin KZ Auschwitz II.
Birkenaun tuhoamisleiri rakennettiin noin kolmen kilometrin päähän Auschwitzin pääleiristä, Brzezinkan kylään. Se levittäytyi 175 hehtaarin alueelle ja siellä oli yli 300 rakennusta. Yhdessä rakennuksessa asui kerralla jopa 1 000 vankia. Näistä 45 tiilistä ja 22 puista rakennusta on säilynyt lähes alkuperäisessä kunnossa.
Birkenaun leiri oli ensisijaisesti tuhoamisleiri, kun Auschwitzin muut leirit olivat ennen kaikkea työleirejä. Sinne tuotiin junalasteittain juutalaisia ympäri Eurooppaa tuhottaviksi ja poltettaviksi. Esimerkiksi kevät-kesällä 1944 leirillä surmattiin arviolta jopa 400 000 Unkarin juutalaista. Tuhoaminen oli osa Adolf Eichmannin suunnittelemaa lopullista ratkaisua. Leirin uhrien joukossa oli myös muun muassa romaneja ja puolalaisia. Leirin väkiluku elokuussa 1944 oli noin 100 000. Kaikkiaan Auschwitz-Birkenaun leirien läpi kulki arviolta 1,5 miljoonaa vankia.
Vangit tuotiin Birkenauhun junalla. Purkulaiturilla lääkärit tarkastivat heidät välittömästi, jonka jälkeen työkyvyttömäksi todetut jatkoivat matkaansa raiteen päässä oleville kaasukammioille tapettaviksi. Tavallisesti vauvat, lapset ja vanhukset kuolivat nopeasti tulonsa jälkeen, elleivät joutuneet Josef Mengelen kaltaisten lääkäreiden tutkimuskohteiksi.
Tammikuussa 1945 noin 58 000 Birkenaun vankia pakotettiin kuolemanmarsseille kohti länttä, koska puna-armeija lähestyi aluetta. Useimmat kuolivat matkalla. Ajanpuutteen vuoksi SS-miehet eivät ehtineet tuhota kaikkia rakennuksia, kuten he tekivät Bełżecissä, Sobibórissa ja Treblinkassa.
Puna-armeija saapui Auschwitziin 27. tammikuuta 1945 ja vapautti 7 650 siellä vielä ollutta vankia.
Krematorion III ja IV välissä paljastettiin huhtikuussa 1967 Kansainvälinen Auschwitzin uhrien muistomerkki.
Puhelinseksi
Puhelinseksi viittaa seksuaalisiin keskusteluihin kahden henkilön välillä puhelimen avustuksella, joko maksullisesti tai molempien osapuolten vapaaehtoisesta suostumuksesta, esimerkiksi erotettujen rakastettujen välillä. Useissa maissa on erillisiä maksullisia puhelinnumeroita.
Maksullisen puhelinseksin harjoittajia ei valita heidän ulkonäkönsä, vaan heidän äänensä perusteella. Heidän soittajille antamansa kuvaukset ovat useimmiten keksittyjä tai ainakin väritettyjä. Puhelinseksin tarkoitus on aiheuttaa jommallekummalle tai molemmille orgasmi itsetyydytyksen avulla.
O
O (o) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 15. kirjain. O-kirjaimen nimi suomen kielessä on "oo" ja äännearvo .
Latinalaista O-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain omikron (O, o), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen О. Yhdennäköisyydestään huolimatta ne ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.
O-kirjaimella merkitään suomen kielessä labiaalista puolisuppeaa takavokaalia .
Ruotsissa o-kirjain ääntyy tavallisesti labiaalisena suppeana takavokaalina . Suomen tapaista o-äännettä merkitään ruotsissa å-kirjaimella ja toisinaan myös o-kirjaimella.
Zyklon B
Zyklon (myöhemmin Zyklon A) oli alun perin saksalaisen Nobel-palkitun kemistin Fritz Haberin ennen ensimmäistä maailmansotaa tuholaismyrkyksi suunnitteleman syaanivetyvalmisteen (vaikuttava aine sinihappo, HCN) tavaramerkki. Maailmansotien välissä siitä jatkokehiteltiin sinetöityihin kanistereihin pakattu Zyklon B, jota käytettiin vesiliuoksena desinfiointiin ja kaasuna loisten ja tuholaisten torjuntaan. Zyklon B:ta vastaava tuote on yhä tuotannossa tuholaistorjuntaa varten Tšekissä tuotemerkillä Uragan D2 (”Uragan” tarkoittaa hurrikaania).
Tunnetuksi Zyklon B:n tekivät natsit käyttäessään sitä tuhoamisleireillään vankien tappamiseen. Tutkimusten mukaan konsentraatioltaan 3 440 ppm Zyklon B:tä sisältävä kaasuseos tappaa ihmisen minuutissa.
Zyklon B toimitettiin käyttäjälle kidemuotoisena; kidevedettömiin, voimakkaasti absorboiviin, kipsikiteisiin oli imeytetty nestemuotoista syaanivetyä. Sitä säilytettiin ilmatiiviissä purkeissa. Tuotteeseen oli alun perin lisätty hajuaine, koska kaikki eivät tunnistaneet sen heikkoa karvasmantelin tuoksua. Natsi-Saksan viranomaiset vaativat heille toimitettavasta Zyklon B:stä hajuaineen poistettavaksi.
Toisen maailmansodan aikaisilla tuhoamisleireillä kidemuotoinen myrkky pudotettiin kaasukammioiden ilmanvaihtoventtiileihin, minkä jälkeen siitä ilmankosteuden vaikutuksesta vapautui ilmaan tappavaa syanidi-kaasua. Rudolf Hössin mukaan 5–7 kiloa Zyklon B -kaasua riitti tappamaan 1 500 ihmistä. Kahdessa vuodessa kaasua kului pelkästään Auschwitzissa noin 20 000 kiloa. Kiteet valmisti ja toimitti leireille IG Farbenin alaiset yritykset Degesch ja Tesch & Stabenow. Patentin omisti Degesch. Ensimmäiset kokeet tehtiin Auschwitzissa 3. syyskuuta 1941 venäläisillä sotavangeilla. Sodan aikana natsit tappoivat Zyklon B:llä yli miljoona ihmistä, joista pääosa oli juutalaisia.
Internetissä voi törmätä erilaisiin denialistisiin näkökantoihin, jotka kieltävät juutalaisten holokaustin olemassaolon. Zyklon B:n vaikutuksilla ja käytön vaikeudella spekulointi on ollut revisionistien mieliaihe. Yhtenä todisteena sille, ettei kaasua olisi käytetty, on esitetty että kaasukammioista ei ole löydetty jäänteitä preussinsinisestä, jota Zyklon B:n käytöstä olisi pitänyt jäädä. Krakovan oikeustieteellinen tutkimuskeskus Instytut Ekspertyz Sądowych löysi kuitenkin vuonna 1994 rakennuksista huomattavia syanidimääriä.
Saksan laki määräsi Zyklon B -kaasuun merkintäaineen varoittamaan hajulla kaasun olemassaolosta. SS:n vaatimuksesta haju poistettiin. Jos kaasua käytettiin vain ruumiisiin ja syöpäläisten hävittämiseen, tälle toimenpiteelle ei olisi ollut mitään tarvetta.
Zyklon on saksaa ja tarkoittaa pyörremyrskyä, syklonia.
Luettelo Unkarin hallitsijoista
Tämä on kronologinen luettelo Unkarin hallitsijoista
Vuodesta 1001 Unkarin kuningas
Vuodesta 1558 vuoteen 1806 Unkaria hallitsi Pyhän Saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija
Vuodesta 1804 vuoteen 1918 Unkaria hallitsi Itävallan keisari
16. marraskuuta 1918 Unkari julistautui tasavallaksi, mutta palasi myöhemmin muodollisesti kuningaskunnaksi. Poliittisista syistä maahan ei kuitenkaan enää valittu kuningasta, vaan Miklós Horthy valittiin valtionhoitajaksi 1. maaliskuuta 1920.
Horthy toimi valtionhoitajana, kunnes nuoliristiläiset kaappasivat vallan 16. lokakuuta 1944 Natsi-Saksan tuella . Unkarin valtionpäämieheksi nousi nuoliristin johtaja Ferenc Szálasi, joka vannoi uskollisuuttaan Pyhän Tapanin kruunulle perinteisin seremonioin Budan linnassa. Szálasin hallitus joutui vetäytymään Puna-armeijan tieltä ensin Länsi-Unkariin ja lopulta Itävallan puolelle 29. maaliskuuta 1945.
Unkarin kuningaskunta julistettiin virallisesti lakkautetuksi 1. helmikuuta 1946.
Westerbork
Westerbork on taajama Alankomaiden koillisosassa Drenthen provinssissa, Midden-Drenthen kunnassa. Paikkakunta tunnetaan erityisesti 10 km sen pohjoispuolella sijainneesta natsien keskitysleiristä "Kamp Westerbork".
Alankomaiden hallitus perusti Westerborkin leirin lokakuussa 1939 juutalaisia pakolaisia varten. Pakolaiset tulivat pääasiassa Saksasta, mutta heitä saapui myös Itävallasta, Tšekkoslovakiasta ja Puolasta paettuaan kansallissosialistien harjoittamaa juutalaisvainoa. Saksan miehitettyä maan keväällä 1940 paikka toimi vuodet 1942–1944 hollanninjuutalaisten kokoamisleirinä, josta heidät lähetettiin tavarajunilla eteenpäin itään tuhoamisleireille kuten Auschwitz, Bergen-Belsen, Sobibor ja Theresienstadt. Kaikkiaan saksalaiset kuljettivat leiriltä 97 776 juutalaista (toisten lähteiden mukaan 107 000) 93:lla tavarajunalla. Leirille joutuneista vain 5 000:n kerrotaan jääneen henkiin. Leirille tuotiin myös 400 romania sekä sodan loppuvaiheissa 400 vastarintaliikkeessä toiminutta naista. Leirin päällikkönä toimi Erich Deppner.
Anne Frank perheineen kuljetettiin ensimmäisessä kolmesta viimeisestä junasta Auschwitziin 2. syyskuuta, 1944. Sinne he saapuivat kolme päivää myöhemmin.
Kanadalaiset joukot vapauttivat Westerborkin leirin viimeiset 876 asukasta 12. huhtikuuta 1945.
Sodan päätyttyä leirillä pidettiin vankeina henkilöitä, joita syytettiin myötämielisyydestä natseille. Tämän jälkeen leirille majoitettiin Alankomaiden Itä-Intiasta (nykyisestä Indonesiasta) paenneita hollantilaisia. Myöhemmin leirille annettiin nimeksi Kamp Schattenberg ja sinne majoitettiin Molukeilta saapuneita pakolaisia.
Vuonna 1969] alueelle asennettiin Westerbork Synthesis Radio Telescope (WSRT). Varsinainen leiri hävitettiin 1971. Nykyään leirin alueella on museo (perustettu 1983) ja muistomerkkejä sodanaikaisten tapahtumien ja uhrien muistoksi.
Chełmnon tuhoamisleiri
Chełmnon tuhoamisleiri oli natsi-Saksan aikainen tuhoamisleiri, joka sijaitsi Chełmno nad Neremin kylässä () Länsi-Puolassa noin 70 kilometriä Łódźista länteen. Leirin toiminta alkoi 7. joulukuuta 1941, jolloin ensimmäisenä komendanttina oli Herbert Lange. Leiri oli ensimmäinen sellainen pysyvä leiri, jossa juutalaisia massamurhattiin myrkkykaasun avulla. Aluksi leirillä oli käytössä kolme kaasukuorma-autoa, joihin jokaiseen mahtui noin 50–70 ihmistä kaasutettavaksi hiilimonoksidilla. Tarkoituksena oli surmata Posenin provinssin, Łódźin gheton ja lähiympäristön juutalaiset. Seuraavina vuosina leirillä surmattiin ainakin 152 000 ihmistä (joidenkin lähteiden mukaan 360 000), juutalaisten lisäksi puolalaisia, venäläisiä sotavankeja ja romaneja. Vain kahden ihmisen tiedetään selvinneen hengissä Chełmnon tuhoamisleiriltä
Kuljetukset Chełmnoon loppuivat ja sen polttouuni räjäytettiin maalis–huhtikuussa 1943, koska läheisellä Warthegaun alueella ei enää elänyt juurikaan juutalaisia. Helmikuussa 1944 se avattiin uudelleen Łódźin gheton loppujen asukkaiden tuhoamiseksi. Syksyllä 1944 saksalaiset pakottivat jäljelle jääneet juutalaisvangit tuhoamaan todisteet joukkomurhasta. Saksalaiset jättivät leirin 17. tammikuuta 1945 yöllä puna-armeijan lähestyessä aluetta. Sitä ennen kaikki jäljellä olevat vangit oli ammuttu.
Monowitz
Monowitz oli natsien työleiri lähellä Oświęcimiä Monowicen kylässä. Se oli Auschwitzin alaleiri ja tunnettiin myös nimellä KL Auschwitz III. Leirin tarkoituksena oli toimia tukikohtana viereisen IG Farbenin nitriilikumitehtaan työntekijöille. Tehtaan nimi oli Buna Werke. Keskitysleirivangit olivat rakentaneet tehtaan.
Leiri avattiin 31. toukokuuta 1942 ja siihen liitettiin myöhemmin useita alaleirejä (Althammer, Blechhammer, Budy, Fuerstengrube, Gleiwitz, Rajsko ja Tschechowitz), joita oli laajalla alueella ympäristössä. Monowitzin leiri toimi aina tammikuuhun 1945, jolloin puna-armeija vapautti leirin, jonka saksalaiset olivat vetäytyessään suurimmaksi osaksi tyhjentäneet. Leiriin oli jätetty vain harvoja sairaita tai liian heikkoja vankeja, joita ei ollut otettu mukaan kuolemanmarssiin. Yksi vapautetuista ja hengissä selvinneistä vangeista oli kirjailija Primo Levi.
Täydellinen muodonvaihdos
Täydellinen muodonvaihdos on prosessi, jossa hyönteisen elinkiertoon liittyy neljä eri kehitysvaihetta: muna, toukka, kotelo ja aikuinen. Erona osittaiseen muodonvaihdokseen täydellisessä muodonvaihdoksessa toukka ei muistuta aikuista, ja toukka-asteen ja aikuisasteen välillä on koteloaste. Täydellinen muodonvaihdos on monofyleettinen ominaisuus ja esiintyy kaikilla ylälahkoon "Endopterygota" kuuluvissa hyönteislahkoissa.
Hyönteisen kehitys alkaa naaraan munimasta munasta ("ovo"), jonka sisällä hedelmöityneestä munasolusta kehittyy toukka ("larva", monikossa "larvae"). Toukan kuoriuduttua munasta sen tehtävä on syödä ja kerätä siten energiaa seuraavia elinvaiheita varten. Toukkavaiheen aikana toukka luo nahkansa useita kertoja ja kasvaa jokaisen nahanluonnin yhteydessä jonkin verran suuremmaksi. Nahanluontikertojen lukumäärä vaihtelee. ja usein toukan ulkoasu muuttuu nahanluontien yhteydessä. Viimeisen nahanluonnin aikana toukkanahan alta paljastuu kotelo ("pupa"/"chrysalis"). Kotelo on yleensä liikuntakyvytön. ja saalistajien hämäämiseksi se on usein toukan rakentaman kotelokopan ympäröimä. Kotelovaiheessa toukan koko ruumis hajoaa kotelon sisällä, ja lepotilassa olleista eriytymättömistä soluista kehittyy kokonaan uusi yksilö, jossa ei ole yhtäkään samaa solua kuin toukan ruumiissa. Kotelovaiheen aikana eläin käyttää ainoastaan toukkana syömästään ravinnosta keräämäänsä energiaa. Kotelovaiheen pituus vaihtelee, ja usein se sijoittuu talvikaudelle tai kuivaan kauteen, jolloin ravintoa on muutoinkin vähän.
Kotelovaiheen päättyessä aikuinen hyönteisyksilö ("imago") murtaa tiensä ulos kotelosta. Siivekkäiden hyönteisten tapauksessa vastakuoriutuneen aikuisen täytyy vielä oikaista ja kuivata siipensä ennen kuin voi lähteä liikkeelle.
Hyönteislahkoista täydellisen muodonvaihdoksen käyvät läpiSe on myös esiintynyt sukupuuttoon hävinneissä lahkoissa "Mimioptera" sekä "Protodiptera".
Osittainen muodonvaihdos
Osittainen muodonvaihdos eli vaillinainen muodonvaihdos on tapahtumasarja, jossa hyönteisen elämä jakautuu kolmeen kehitysvaiheeseen: munaan, toukkavaiheeseen ja aikuiseen yksilöön. Muodonvaihdoksesta puuttuu kotelovaihe, mutta puuttuva vaihe voi olla jokin muukin.
Hyönteisen kehitys alkaa naaraan munimasta munasta ("ovo"). Munan sisällä hedelmöitynyt munasolu kehittyy toukaksi, josta käytetään nimitystä nymfi ("nymph") tai vedessä elävän toukan tapauksessa naiadi ("naiad"). Nymfi alkaa syödä kerätäkseen energiaa kehitystä varten ja kasvaessaan se luo nahkansa useita kertoja. On tavallista, että toukan värityksessä ja kuvioinnissa tapahtuu huomattaviakin muutoksia nahanluontien välillä. Osittaisessa muodonvaihdoksessa nymfi muistuttaa yleensä ulkoisesti monin tavoin aikuista yksilöä mutta siivet ja toimivat sukuelimet puuttuvat kuitenkin aina. On tavallista, että toukkavaiheiden lähestyessä loppua nymfi alkaa muistuttaa yhä enemmän aikuista hyönteistä esimerkiksi siiventynkien kasvaessa suuremmiksi.
Viimeisen nahanluonnin aikana toukkanahan alta paljastuu aikuinen hyönteisyksilö ("imago"). Muista osittaisen muodonvaihdoksen läpikäyvistä hyönteisistä poiketen ripsiäisillä viimeiset kolme toukkavaihetta ovat liikkumattomia eivätkä ne hanki ravintoa. Tämä hieman täydellisen muodonvaihdoksen kotelovaihetta muistuttava piirre on esimerkki konvergentista evoluutiosta.
Hyönteisillä osittaista muodonvaihdosta esiintyy lahkoissa