Puhdasoppisuuden aika Suomessa
Puhdasoppisuuden aika tarkoittaa Suomen historiassa aikakautta, jonka uskonnollista elämää leimasi tiukka evankelis-luterilainen puhdasoppisuus eli ortodoksia. Puhdasoppisuus muotoutui 1500-luvun jälkipuoliskolta lähtien ja kasvoi huippuunsa 1600-luvulla. Puhdasoppisuuteen liittyi entistä tiukempi väestön uskonnollinen ja moraalinen yhdenmukaistaminen ja kurinpito sekä kansanuskon vastainen toiminta. 1700-luvun kuluessa puhdasoppisuuden vaikutus kirkossa alkoi hitaasti lieventyä valistusaatteiden vaikutuksesta.
Puhdasoppisuuden aikana kiinnitettiin erityistä huomiota väestön lukutaitoon ja kansanopetukseen. Tavoitteena oli, että jokainen alamainen olisi kykenevä omaksumaan oikean uskon lukutaidon kautta. Valtio myönsi kirkolle veronkanto-oikeuden ja näiden varojen turvin kirkko pystyi toteuttamaan kansanvalistustehtävää aikaisempaa tehokkaammin. Näiden toimien vaikutuksesta lukutaito alkoi 1600-luvulla yleistyä Suomessa.
Kansanopetuksen tarpeisiin piti kehittää myös pappiskoulutusta. Tätä varten Turkuun perustettiin piispa Isaacus Rothoviuksen aloitteesta maan ensimmäinen yliopisto Turun akatemia. Lukutaidon yleistyessä myös suomenkielistä kirjallisuutta ryhdyttiin julkaisemaan ja ensimmäinen suomenkielinen Raamattu, "Biblia", ilmestyi vuonna 1642.
Ruotsin valtakunnassa otettiin yleisen eurooppalaisen käytännön mukaisesti vuonna 1608 käyttöön niin sanottu "Mooseksen laki", joskin siihen oli viitattu jo Kustaa Vaasan aikana 1530-luvulla. Mooseksen lain mukaan muun muassa jumalanpilkasta, kiroilusta, vanhempiaan vastaan rikkomisesta, väärästä valasta, taposta, koron kiskonnasta, väärästä todistuksesta ja useista seksuaalirikoksista voitiin tuomita kuolemaan. Myös noituus ja taikuus oli kiellettyä ja noitaoikeudenkäynneissä vedottiin usein raamatunlauseisiin. Lakia ei noudatettu sanatarkasti, vaan usein kuolemantuomio muutettiin lievemmäksi. Oikeus tuomioiden lieventämiseen oli ensin vain kuninkaalla, sittemmin hovioikeuksilla. On epäilty oliko laki tarkoitettukaan kirjaimellisesti noudatettavaksi, vai oliko kyseessä pelote. Kansalaiset eivät tienneet kenet esivalta eli viime kädessä kuningas armahtaisi. Puhdasoppisuuden aikana voidaan katsoa esivallan roolin olleen alistava siten, että vallan haltijat katsoivat tietävänsä paremman kristillisen elämäntavan kuin se, mitä alamaiset olivat valmiita hyväksymään ja mihin he olivat osin vuosisataisten perinteiden myötä tottuneet.
Noitavainot Ruotsissa sijoittuvat pääsääntöisesti 1660–1680-lukuihin, kun keskieurooppalaiset uudet noitasapattiteoriat levisivät maahan Saksasta ja Virosta. Ruotsin valtakunnassa ei ollut kirkollista inkvisitiota ja noitaoikeudenkäynnit käytiin tavallisen maallisen oikeuslaitoksen kautta. Syytettyjen kidutus oli valtakunnan lain vastaista ja sitä käytettiinkin vain harvinaisissa poikkeustapauksissa.
Puhdasoppisuuden aikana keskitetyn hallinnon tehostumisen ja sosiaalisten ristiriitojen lisääntymisen myötä myös noitaoikeudenkäynnit maassa yleistyivät. Noitia ilmiantoivat useimmiten naapurit tai vihamiehet. Suurin osa noituudesta syytetyistä vapautettiin syytteestä ja noin 1500:sta käräjille joutuneesta noin 140 katsottiin syyllisiksi. Noitaoikeudenkäynnit vähenivät ja lopulta loppuivat kokonaan 1700-luvun aikana.