Katinlieko
Katinlieko ("Lycopodium clavatum") on liekokasveihin kuuluva maassa suikertava yhtäläisitiöinen sanikkainen. Katinlieon lajinimi "clavatum" periytyy latinan nuijaa merkitsevästä clava-sanasta ja viittaa itiötähkien nuijamaiseen muotoon.
Katinlieko kuuluu liekokasveihin (Lycopodiaceae), joita tunnetaan kaikkiaan 450 lajia. Muita heimoon kuuluvia Suomessa kasvavia lajeja ovat muun muassa keltalieko ("Diphasiastrum complanatum"), riidenlieko ("Lycopodium annotinum"), ketunlieko ("Huperzia selago") ja konnanlieko ("Lycopodiella inundata"). Liekokasvit kuuluvat sanikkaisiin (Pteridophyta), joita ovat myös kortteet ("Equisetum") ja saniaiset (Pteridophytina).
Katinlieon maassa suikerteleva vaaleanvihreä varsi kasvaa yli metrin pituiseksi. Päävarresta nousee pystyjä tai tyvestä kohenevia haarovia haaroja. Neulasmaiset lehdet ovat pitkäsuippuisia, karvakärkisiä, sirottavia tai varrenmyötäisiä ja sijaitsevat varressa ja haaroissa lähes kierteisesti. 1–4 cm pitkät itiötähkät sijaitsevat haarojen kärjissä yksittäin, pareittain tai kolmittain. Itiötähkän perä ovat harva- ja pienilehtinen, ja perän pituus on 0,5–12 cm. Katinlieon kukinta osuu Suomessa kesä-syyskuuhun. Alkeisvarsikko on yksikotinen, mukulamainen, lehtivihreätön ja sijaitsee tavallisesti maan alla.
Suomessa katinlieosta tavataan kahta alalajia: metsäkatinlieko (subsp. "clavatum") ja pohjankatinlieko (subsp. "monostachyon"). Kookkaammalla metsäkatinlieolla lehdet ovat sirottavia ja lehden kärkikarva on 2–4 mm pitkä, ja itiötähkät ovat pareittain tai kolmittain ja niiden perät ovat 3–12 cm pitkiä. Pohjankatinlieolla puolestaan lehdet ovat jokseenkin varrenmyötäisiä ja lehden kärkikarva on 1,5–3 mm pitkä, ja itiötähkät ovat yksittäin ja niiden perät ovat 0,5–3 cm pitkiä. Varsinkin Pohjois-Suomessa esiintyy alalajien välimuotoja.
Katiliekoa tavataan laajalti pohjoisen pallonpuoliskon havu- ja lehtimetsävyöhykkeellä. Lajia tavataan koko Euroopassa Islantia, Pyreneiden niemimaata, Etelä-Ranskaa ja -Italiaa, Kreikkaa, Itä-Balkania ja Etelä-Ukrainaa lukuun ottamatta. Levinneisyysalue jatkuu laikuttaisena läpi Siperian Tyynelle valtamerelle ja Japaniin saakka, sekä edelleen Alaskaan, Yhdysvaltojen pohjoisosiin ja Kanadan etelä- ja keskiosiin. Suomessa katinliekoa tavataan koko maassa. Alalajeista metsäkatinliekoa tavattaan Etelä-Lapin korkeudelle, ja pohjankatinliekoa noin Oulun korkeudelta pohjoiseen.
Katilieko suosii valoisia kasvupaikkoja, jotka usein ovat muodostuneet ihmisen toiminnan seurauksena. Tyypillisesti lajia esiintyy tuoreissa, kuivahkoissa ja kuivissa kangasmetsissä, kaskikoivikoissa, tunturikankailla, hakamailla ja metsäpolkujen läheisyydessä.
Katinliekon itiöpöly on riidenlieon itiöpölyn tapaan hienojakoista, keltaista pulveria, jota on käytetty kansanlääkinnässä haavojen ja ihotautien hoitoon. Pölyä on käytetty myös apteekeissa pillereiden päällystämiseen, jotta ne eivät takertuisi rasioissa toisiinsa.
Myös katinlieon – samoin kuin riidenlieon – itiöpölyä on kutsuttu myös kärpäsruudiksi, koska se palaa räiskähdellen. Itiöt sisältävät runsaasti helposti syttyvää öljyä. Ilmaan heitetty kourallinen itiöpölyä syttyy humahdusmaisesti yhdestä tulitikusta, mitä ominaisuutta on aikoinaan hyödynnetty esimerkiksi valokuvauksessa ja teatteriesityksissä.
Kasvilla on myös muita käyttötarkoituksia. Ruotsissa riidenliekoa käytetään yhä joulukoristeina esimerkiksi seppeleissä, ja sen pitkistä varsista on aikaisemmin kudottu mattoja.
Katinliekon siemenet sisältävät mm. lykopodiinia (CHNO) ja annotiniinia (CHNO). Siemenistä valmistettavaa tuotetta kutsutaan kasvirikiksi, jota käytetään ihojauheissa, ruudin lisäaineen ja peräpuikkojen päällysteenä.