Etunimi
Etunimi erottaa ihmisyksilön muista yhteisön — erityisesti suvun tai perheen — jäsenistä, joilla on sama sukunimi. Joissain kulttuureissa on käytössä pelkästään etunimi (esimerkiksi Islanti) tai etunimeä käytetään julkisessakin viestinnässä, vaikka sukunimetkin ovat olemassa (esimerkiksi Thaimaa).
Etunimi voi olla sidonnainen sukupuoleen. Yhdellä ihmisellä voi olla useampikin kuin yksi etunimi, mutta yleisessä käytössä puhuttelu- eli kutsumanimenä on tavallisesti vain yksi etunimistä, useimmiten ensimmäinen, ja muut nimet merkitään virallisiin asiakirjoihin, hakuteoksiin ja matrikkeleihin. Suomessa nykyisin lapselle on annettava 1–4 nimeä, mutta edellisen nimilain aikana enimmäismääränä oli kolme etunimeä; Suomessa on silti vielä elossa henkilöitä, joilla on tätä edeltäneen lainsäädännön peruina enemmän kuin kolme etunimeä, esimerkiksi Johan Edvin Birger Gustav Hägglund.
Jos kahdella ihmisellä on sama nimi, heidän sanotaan olevan keskenään "kaimoja". Jos henkilöiden sekä etu- että sukunimet ovat samat, puhutaan täyskaimuudesta. Yleisnimillä vastaavaa ilmiötä kutsutaan homonymiaksi.
Kristillisissä maissa monet tavalliset etunimet on saatu Raamatusta ja monet niistä ovat heprealaista alkuperää. Suomalaisen almanakan etunimistä noin 40 prosenttia on kirkollista alkuperää (2008). Länsimaissa käytetään myös antiikin kreikkalaisilta ja roomalaisilta saatuja etunimiä (esimerkiksi Markus ja Laura), joista monet ovat samalla pyhimysten nimiä. Yleisiä ovat myös germaaneilta (esimerkiksi Eero ja Emma) ja kelteiltä periytyvät nimet sekä nimet, jotka tarkoittavat jotain asiaa (kuten Satu tai Vuokko). Kansallisromantiikka on toisinaan nostanut esiin myös kansojen vanhoja omia nimiä. Suomessa tällainen nimilähde on ollut Kalevala. Osa suomalaisista muinaisnimistä onkin 1800- ja 1900-luvulla tullut uudestaan käyttöön.
Lapsi saa Suomessa nimen seuraavasti: Sairaala lähettää tiedon syntyneestä lapsesta maistraatille. Jos lapsi syntyy jossakin muualla kuin sairaalassa, avustavan lääkärin, kätilön tai sairaanhoitajan on ilmoitettava syntymä. Muussa tapauksessa äidin tai lasta hoitavan henkilön on ilmoitettava syntymästä terveydenhuollon ammattihenkilölle, joka välittää tiedon maistraattiin. Syntymätodistusta ei Suomessa käytetä. Väestörekisterikeskus lähettää rekisteröintitiedot edelleen lasten vanhemmille. Vanhemmat antavat lapselle yhdestä kolmeen (1.1.2019 lähtien neljään) etunimeä ja ilmoittavat rekisteröintitiedot väestörekisteriin taikka evankelisluterilaiseen tai ortodoksiseen seurakuntaansa. Lapselle on annettava etunimi kahden kuukauden kuluessa hänen syntymästään.
Suomessa kaikki yleisimmät etunimet on merkitty almanakkaan jonkin vuoden päivän kohdalle, jolloin on tämännimisten henkilöiden nimipäivä.
Jos ihmisellä on ainakin kaksi etunimeä, hänen huoltajansa tai hän itse voi valita jonkin nimistä puhuttelunimekseen (kutsumanimekseen). Useimmat ihmiset käyttävät puhuttelunimenä ensimmäistä etunimeään, jotkut käyttävät toista, kolmatta tai neljättä taikka kahta tai kolmea nimeä yhdessä: Maria Kaisa Aula. Jotkut käyttävät nimikirjaimia puhuttelunimenomaisesti tai nimikirjaimia lisänä erotukseksi muista samannimisistä: K. J. Lång, J.-P. Roos, Risto E. J. Penttilä.
Nykyisin mm. Suomessa useimmilla ihmisillä on vähintään kaksi etunimeä. Tästä huolimatta arkikäytössä useimmilla on vain yksi etunimi, kutsumanimi. Aikaisemmin kaksi- tai useampinimisyys on voinut olla luonteeltaan erilaista kuin nykyisin, sellaista, että samasta ihmisestä todella on yleisesti käytetty kahta tai useampaa etunimeä.
Useimmat etunimet ovat sidonnaisia sukupuoleen, ja ainakin Saksassa nimen pitää ilmaista selkeästi sukupuoli, mutta monissa maissa osa etunimistä voidaan antaa kummalle sukupuolelle tahansa. Esimerkiksi useissa afrikkalaisissa kulttuureissa on sukupuolineutraaleja nimiä. Erityisesti englanninkielisissä maissa on sekä miehen- että naisennimiin perustuvia lempinimiä, joita voidaan käyttää myös etuniminä (kuten Chris tai Alex). Esimerkiksi nimeä Alex voidaan käyttää sekä maskuliinisen Alexanderin että feminiinisen Alexandran lyhenteenä. Jotkin englanninkieliset nimet lausutaan samalla tavalla, mutta kirjoitusasu on erilainen sen mukaan, onko kyseessä mies- vai naispuolinen henkilö. Tällaisia nimiä ovat esimerkiksi Teri (feminiininen) ja Terry (maskuliininen) sekä lempinimet Nikki (feminiininen) ja Nicky (maskuliininen).
Jotkin nimet ovat eri maissa eri sukupuolille kuuluvia. Tällaisia nimiä ovat esimerkiksi Nikita (Ranskassa feminiininen, Venäjällä maskuliininen), Kim (Suomessa maskuliininen, englanninkielisissä maissa feminiininen), Anne (useissa maissa feminiininen, Alankomaissa maskuliininen). Nimi Mika taas on Japanissa feminiininen ja Suomessa maskuliininen, mutta Ruotsissa unisex-nimi, sillä se käsitetään lyhenteeksi sekä miehennimestä Mikael että tämän sisarnimestä Mikaela.
Suomen nimilain mukaan etunimeksi ei saa antaa ”pojalle naisennimeä eikä tytölle miehennimeä”. Suomessa on kuitenkin joukko nimiä, jotka ovat sekä miehen- että naisennimiä. Esimerkiksi vuosina 2000–2006 Kaino-nimen sai 11 miestä ja 9 naista.
Joissakin kulttuureissa etunimi kertoo sisarusten ikäjärjestyksestä. Tällainen käytäntö on ainakin perinteisissä balilaisissa etunimissä. Perheen ensimmäinen lapsi on nimeltään Putu, toinen Made ja niin edelleen. Sukupuoli ilmaistaan erillisellä nimellä. Kun sarjan nimet loppuvat, aloitetaan alusta lisäämällä etunimeen Balik eli uudelleen. Tämän perusteella voidaan esimerkiksi päätellä, että kuuluisa indonesialainen kirjailija I Gusti Ngurah Putu Wijaya oli perheensä ensimmäinen poikalapsi. Antiikin Roomassa käytettiin toisinaan samaan tapaan järjestysnumeroita etuniminä (esimerkiksi Quintus, Sextus tai Septimus).
Pelkkä syntyminen ei ole kaikissa kulttuureissa tehnyt lapsesta yhteiskunnan jäsentä. Monissa kulttuureissa vasta nimen antaminen tekee lapsesta yhteisön jäsenen.
Hopi-intiaanien keskuudessa nimenantorituaali suoritetaan vanhempien ja lapsen kahdenkymmenen päivän eristämisen jälkeen. Jokaista klaania edustavat sukulaiset antavat lapselle ainakin yhden klaaniinsa liittyvän nimen. Päivän noustessa lapsi kannetaan auringonjumalan eteen ja tälle ilmoitetaan kaikki lapsen saamat nimet.
Monessa kulttuurissa lapsen on uskottu saavan sielunsa vasta nimenannon yhteydessä. Tätä ennen lapsi on monien moraalisäännöstöjen mukaan voitu surmata.
Afrikan asantit eivät antaneet lapselle nimeä eivätkä esitelleet häntä julkisesti ennen kuin hän oli kahdeksan päivää vanha. Vasta silloin lapsesta tuli todellinen ihmisolento. Jos hän kuoli sitä ennen, hänen ruumiinsa heitettiin roskaläjään.
Eräät Siperian kansat uskoivat, että lapsi saa esi-isänsä sielun, kun hänelle annetaan kyseisen esi-isän nimi. Joskus lapsi on sairastunut nimenannon jälkeen. On katsottu, että lapsi on saanut sopimattoman sielun tai sielu ei ole kelpuuttanut lasta. Tällöin hänen nimeään on vaihdettu, toisin sanoen hänelle on ”annettu uusi sielu”. Nimeä on voitu vaihtaa niin monesti, että lapsi parantuu.
Inkeriläisen kertomuksen mukaan tarvittiin erityisiä ”nimen lukijoita” ja jonkinlaista taikuutta tai arvontaa valittaessa lapselle nimeä:
Muinaiset suomalaiset etunimet liittyivät esimerkiksi vuodenaikoihin, urheuteen, onnenodotuksiin, ammattiin tai talon nimeen. Naisten nimissä on usein pääte -kki. Vanhoja suomalaisia nimiä ovat esimerkiksi Toivo ja Tuulikki.
Muinaiset skandinaaviset ja germaaniset nimet ovat tavallisesti kaksiosaisia ja kertovat taisteluista ja vahvoista eläimistä kuten karhusta tai kotkasta. Viikinkiaika levitti skandinaavista nimistöä myös muualle Eurooppaan.
Espanjassa vanhan käytännön mukaan etunimet yleensä periytyvät vanhemmilta vanhimmalle pojalle ja vanhimmalle tyttärelle, joskin tämä käytäntö on nyky-Espanjassa muuttumassa. Myös paikallisten pyhimysten nimet ovat vanhastaan olleet yleisiä nimiä, kuten myös nimet Jesús, José ja María. Niitä voidaan yhdistellä: pojan nimeksi esimerkiksi José María ja tytön nimeksi María José. Pidempiä etunimiä lyhennetään usein: Francisco → Paco, María de los Dolores tai Dolores → Lola ja María del Pilar tai Pilar → Pili.
Kasvien ja etenkin kukkien nimet ovat yleisiä etuniminä varsinkin Kiinassa ja Japanissa. Suomessa kukkiin liittyviä etunimiä ovat esimerkiksi Kielo, Kukka, Lemmikki, Lilja, Ruusu ja Vanamo. Muita suomalaisia kasviaiheisia nimiä ovat esimerkiksi Hilla, Kaisla, Pihla, Raita, Ritva, Tuomi, Urpu, Varpu ja Virpi.
Luontoon, vuodenaikoihin ja päivänkiertoon liittyviä suomalaisia nimiä ovat esimerkiksi Lumi, Pilvi, Päivikki, Suvi, Talvikki, Tuulia, Vilja, Pyry ja Tuisku. Luontoon liittyvät myös jalokivet, jotka ovat vertauskuvia arvokkaalle ja kauniille. Suomessa tällainen nimi on Helmi ja Jade. Miesten luontonimiä ovat muun muassa Havu, Kivi, Myrsky ja Visa.
Paikannimiin liittyvät suomessa esimerkiksi Inari, Saana ja Salla.
Suomessa nimilaki sallii vanhemman nimestä johdetun poika- tai tytärloppuisen nimen käytön: esimerkiksi Niilonpoika, Maununtytär.
Sisarnimi on naisennimi, joka on muunnettu naiselle miehennimestä tai toisinpäin: esimerkiksi Jarno, sisarnimi Jarna.
Käytössä hankaliksi koetaan nimet, joiden oikeinkirjoitus ei ole käyttäjille selvä. Suomalaisen nimikäytännön perusteella ei suositella sellaista kansainvälistä nimeä, jonka äänne- tai tavurakenne on suomen kielelle vieras.
Raamattu kertoo nimen antamisesta Jeesukselle. Nimen antaminen tapahtui juutalaisin menoin:
Ympärileikkaus miehen nimenannon yhteydessä esiintyy seemiläisillä kansoilla, egyptiläisillä, useilla Afrikan kansoilla, Etelä-Amerikassa ja Polynesiassa. Juutalaisuudessa poikalapset ympärileikataan kahdeksan päivän kuluttua syntymästä. Pojalle annetaan tässä yhteydessä nimi.
Kristityt eivät yleensä ole omaksuneet ympärileikkausta, vaan nimen antamisen jälkeen lapsi liitetään seurakuntaan kasteessa. Tavallisesti lapsen nimi ilmoitetaankin vasta kastetilaisuudessa, ristiäisissä. Kristillisen opin kannalta kaste ei kuitenkaan ole ensisijaisesti nimenantotilaisuus. On myös kristillisiä kirkkokuntia, joissa lapsikaste ei ole käytössä, esimerkiksi baptistit.
Uskonnottomat perheet voivat juhlia lapsen syntymää tai nimen antamista nimiäisillä. Nimenantotilaisuuteen voidaan esimerkiksi kutsua esimerkiksi ystäviä ja sukulaisia.