Varastettu kuolema
Varastettu kuolema on vuonna 1938 valmistunut Nyrki Tapiovaaran ohjaama jännityselokuva, jonka pääosissa ovat Tuulikki Paananen, Ilmari Mänty ja Santeri Karilo. Sitä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaimmista suomalaisista elokuvista. "Varastettu kuolema" tunnetaan erityisesti aikaansa edellä olleesta kuvauksestaan sekä Helsingin kaupunkimiljöön hyödyntämisestä. Elokuva innoitti runsaasti myöhempiä ohjaajia, vaikkei se saanutkaan suoranaisia seuraajia.
Varastetun kuoleman lähtökohtana oli Runar Schildtin novelli "Lihamylly", mutta lopulliseen käsikirjoitukseen siitä jäi vain alkuasetelma sekä kolme päähenkilöä. Lisäksi novellin tapahtumat siirrettiin sisällissodan ajalta ensimmäisen sortokauden vuosiin 1904–1905. Elokuva kertoo nuorista aktivisteista, jotka käyvät maanalaista taistelua Venäjän viranomaisten harjoittamaa sortovaltaa vastaan. Lisäksi se sisältää kahden päähenkilön välisen rakkaustarinan.
"Varastettu kuolema" on talvisodassa kaatuneen Nyrki Tapiovaaran toinen pitkä elokuva. Hän ehti lyhyeksi jääneellä urallaan ohjata ainoastaan viisi elokuvaa, joista viimeinen jäi kesken. "Varastettu kuolema" on kokeellinen elokuva, joka yhdistää ranskalaisen impressionismin ja neuvostoliittolaisen montaasielokuvan vaikutteita tavalliseen seikkailukertomukseen. Pääosiin valittiin suurelle yleisölle tuntemattomia näyttelijöitä, ja myös sivurooleihin kiinnitettiin teatterinäyttelijöitä, jotka eivät olleet juurikaan esiintyneet elokuvissa. Nykyään "Varastettua kuolemaa" pidetään Tapiovaaran kriittisenä kommenttina 1930-luvun poliittiseen tilanteeseen. Hän puki vasemmistolaisen ystäväpiirinsä tuntoja jännityselokuvan muotoon käyttäen avustajina kielletyn Suomen Kommunistisen Puolueen toiminnassa mukana olleita harrastajanäyttelijöitä. Tämän johdosta Etsivä keskuspoliisi seurasi tarkkaan kuvauksia, ja sillä oli jopa oma tiedonantaja soluttautuneena kuvausryhmään.
"Jääkärin morsiamesta", "Aktivisteista" ja "Helmikuun manifestista" poiketen "Varastetusta kuolemasta" puuttuu aktivismia käsitteleville elokuville tyypillinen isänmaallinen paatos. Kyseessä on lähinnä historiallinen seikkailuelokuva, jota on pidetty yleisenä kertomuksena vapaustaistelusta ja aatteellisuudesta, sekä myöhempien tulkintojen mukaan myös konkreettisena allegoriana 1930-luvun vasemmiston maanalaisesta toiminnasta. Lisäksi elokuvan keskeisenä teemana on rahaan ja kaupankäyntiin liittyvä petos.
"Varastettu kuolema" tuli ensi-iltaan 4. syyskuuta 1938, jolloin se nähtiin Helsingin lisäksi Kotkassa, Kuopiossa, Porissa, Tampereella, Turussa ja Viipurissa. Elokuva keräsi noin 280 000 katsojaa, mikä oli vuoden keskiarvoa vähemmän.
"Varastettu kuolema" sai alkunsa, kun kuvaaja Erik Blomberg jäi vaille töitä Teuvo Tulion "Kiusauksen" valmistuttua syksyllä 1937. Se oli Adams Filmin viimeinen tuotanto, jonka jälkeen Blomberg vuokrasi yhtiön tyhjäksi jääneen studion Helsingin Katajanokalta tarkoituksenaan tehdä ensimmäinen oma elokuvansa. Toimittaja Lars Erik Carpelan ehdotti aiheeksi Runar Schildtin 1919 julkaistua novellia "Köttkvarnen", joka ilmestyi suomeksi 1922 nimellä "Lihamylly" kokoelmassa "Kotiinpaluu ja muita novelleja". Sen tapahtumat sijoittuvat sisällissodan ajalle kansanvaltuuskunnan hallitsemaan Helsinkiin, jossa puolalaissyntyinen Manja salakuljettaa venäläisiltä sotilailta hankkimiaan aseita maanalaisesti toimiville valkoisille. Novellin muut päähenkilöt ovat hämäräperäinen asekauppias Johnnie Claesson sekä asekuljetuksia organisoiva ylioppilas Robert Hedman.
Blomberg muokkasi novellin elokuvakäsikirjoitukseksi yhdessä kuvaaja Eino Mäkisen kanssa, jonka kautta hän tutustui myös Nyrki Tapiovaaraan. Blombergin tarkoituksena oli ohjata elokuva itse, mutta lopulta hän tarjosi tehtävää Tapiovaaralle, koska ei vielä katsonut olevansa valmis ohjaajaksi. Tapiovaara oli jo vuonna 1937 tehnyt elokuvan "Juha", ja lisäksi hänellä oli pitkä kokemus teatteriohjaajana. Blomberg puolestaan ryhtyi tuottajaksi ja toiseksi kuvaajaksi yhdessä Olavi Gunnarin kanssa. Hän pääsi nyt ensimmäistä kertaa vapaasti toteuttamaan omia kuvauksellisia näkemyksiään.
Tapiovaaran tultua mukaan käsikirjoitusta muokattiin edelleen kokonaan uusilla kohtauksilla, joista vastasi hänen ystävänsä Matti Kurjensaari. Tapiovaara tiesi, ettei sensuurimääräysten vuoksi pystyisi käsittelemään sisällissodan tapahtumia haluamallaan tavalla, joten tarina siirrettiin ensimmäiselle sortokaudelle. Käsikirjoitus muuttui lopulta niin paljon, että Schildtin novellista jäi ainoastaan joitakin päähenkilöiden keskinäisiä kohtauksia. Maanalaisesti toimivista valkoisista tuli suomalaisia aktivisteja, joiden vastapuolena olivat venäläiset santarmit ja salainen poliisi ohrana. Myös päähenkilöiden taustoja muokattiin hieman. Esimerkiksi Robert Hedman oli Schildtin novellissa köyhästä perheestä lähtöisin ollut lakitieteen ylioppilas, mutta elokuvassa hänestä tehtiin varakkaan yläluokkaisen perheen poika. Elokuvan Hedmanilla on myös yhtymäkohtia Tapiovaaraan, sillä novellissa hän on kotoisin Tammisaaresta, mutta elokuvassa Tapiovaaran tavoin Hämeenlinnasta.
Elokuvantutkija Sakari Toiviaisen mukaan aktivisteista tuli ainoastaan veruke, jolla Tapiovaara pystyi käsittelemään varsinaista aihettaan. Hän lisäsi käsikirjoitukseen oman näkemyksensä mukaisen poliittisen ulottuvuuden, vaikka säilyttikin alkuperäisen rakkaustarinan ja siinä keskeisenä olleen kolmiodraaman asetelman. Filmatisonti on rakenteeltaan päinvastainen Schildtin novelliin nähden. Hänen tarinansa päättyy umpikujaan ja pimeyteen, joka taas on valoon ja vapauteen pyrkivän elokuvan lähtöpiste. Vakavista teemoistaan huolimatta "Varastettu kuolema" sisältää runsaasti myös huumoria ja ironiaa.
Nimi ”Varastettu kuolema” viittaa kohtaukseen, jossa konekivääriä salakuljetetaan ruumisarkussa. Schildtin novellin nimi ”Lihamylly” puolestaan tarkoitti juuri konekivääriä, jollaisena elokuvassa nähdään brittiläinen Lewis-pikakivääri. Aseeseen liittyy anakronismi, sillä todellisuudessa se oli käytössä vasta ensimmäisen maailmansodan aikana.
"Kuva"-taidelehden Lyyli Ollilalle antamassaan haastattelussa Tapiovaara kertoi halunneensa elokuvaan uusia näyttelijöitä. Hän sanoi etsineensä ”tyyppejä”, jotka soveltuivat rooleihin omana itsenään. Pääosissa ovat Tuulikki Paananen (Manja), Ilmari Mänty (Robert Hedman) ja Santeri Karilo (Johnny Claesson). Heistä ainoastaan Karilo oli ammattinäyttelijä, joka oli esiintynyt muun muassa Viipurin kaupunginteatterissa ja Turun Työväen Teatterissa, sekä tehnyt kaksi elokuvaroolia. Tuulikki Paananen oli amerikansuomalainen tanssija, joka oli mukana jo vuotta aikaisemmin valmistuneessa Tapiovaaran esikoisohjauksessa. Ilmari Mänty oli ulkoministeriön virkamiehenä työskennelleen Ralph Enckellin salanimi. Hän oli aikaisemmin näytellyt Kansallisteatterin tiloissa toimineessa ranskankielisessä harrastajateatterissa, josta Enckell kertomuksensa mukaan löydettiin elokuvaan teatterinjohtaja Eino Kaliman suosituksen perusteella. Blomberg kuitenkin on sanonut nähneensä Enckellin lavalla ja todenneensa Tapiovaaran kanssa hänen olevan juuri sopivan ”herraskakara” roolia varten. Ruotsinkielinen Enckell puhui suomea vieraalla korostuksella, mikä joidenkin kriitikoiden mukaan antoi hänestä kuvan kankeana näyttelijänä.
Tapiovaara valitsi suurimman osan sivuosien esittäjistä ja avustajista tuntemiensa harrastelijanäyttelijöiden joukosta. Hän oli vuodesta 1934 lähtien vieraillut ohjaajana Helsingin Työväen Näyttämöllä toimien jonkin aikaa myös sen johtajana. Elonet-tietokanta tuntee 25 näyttelijän nimet rooleineen, joiden lisäksi teatterihistorioitsija Mikko-Olavi Seppälä on selvittänyt kahdeksan mukana olleen harrastelijanäyttelijän henkilöllisyydet vertaamalla heitä Työväen Näyttämön käsiohjelmien valokuviin. Elokuvaan päätyi kaikkiaan neljätoista teatterin jäsentä.
Naissivuosiin kiinnitettin kokeneet teatterinäyttelijät Annie Mörk, Bertha Lindberg ja Hertta Jack-Leistén, jotka eivät aikaisemmin olleet juurikaan tehneet elokuvarooleja. Muista sivuroolien esittäjistä ammattimaisia näyttelijöitä olivat ensimmäisessä elokuvaroolissaan nähtävä Jalmari Parikka (alkuteksteissä virheellisesti Ilmari) sekä aikaisemmin kahdessa elokuvassa näytellyt Aku Peltonen. Parikka oli esiintynyt työväenteattereissa eri puolilla maata jo 1910-luvulta lähtien, ja Peltonen oli Hämeenlinnan Työväen Teatterin kokenut näyttelijä. Kumpikin teki myöhemmin urallaan kymmeniä elokuvarooleja. Varakasta ruotsinkielistä aktivistia näyttelee Arne Runeberg. Viisi muuta ovat suomenkielisiä työläisaktivisteja, joiden rooleissa nähdään Viljo Kervinen, Aatos Konst, Paavo Kuoppala, Yrjö Salminen ja Holger Vigrén. Heistä kolme ensin mainittua olivat esittäneet vastaavia hahmoja jo aikaisemmin, kun Työväen Näyttämöllä pyöri sortovuosiin sijoittuva Ere Kolun näytelmä "Voittajat".
Myös venäläisiä sotilaita, santarmeja ja ohranan poliiseja esittävillä Työväen Näyttämön jäsenillä oli aikaisempaa kokemusta samankaltaisista rooleista. Emil Kokkonen näyttelee venäläistä sotamiestä humoristisessa kohtauksessa, jonka pohjana on hänen vuonna 1936 Työväen Näyttämölle tekemänsä rooli sotamies Švejkinä. Jaroslav Hašekin romaanista oli vuotta aikaisemmin julkaistu katkelma "Tulenkantajat"-lehdessä. Se aiheutti kansainvälistäkin huomiota herättäneen painokanteen, joka kumoutui vasta korkeimmassa oikeudessa. Teoksella oli suuri symboliarvo, minkä vuoksi Tulenkantajiin kuulunut Tapiovaara ilmeisesti otti Švejkiä muistuttavan hahmon elokuvaansa.
Ohranan rooleissa esiintyneet rakennusmies Kössi Leino ja maalari Emil Inkinen olivat molemmat sisällissodan veteraneja, jotka sodan jälkeen olivat aktiivisesti mukana kommunistien maanalaisessa toiminnassa. Leino oli johtanut salaista entisten punakaartilaisten rintamamiesjärjestöä sekä värvännyt vapaaehtoisia Espanjan sisällissotaan. Hän oli ollut vankeudessa kahteen eri otteeseen yhteensä kuuden vuoden ajan. Inkinen oli vuonna 1931 saanut kolmen vuoden tuomion poliittisesta toiminnastaan ja vapautumisensa jälkeen vaikuttanut Työväen Näyttämön hallinnossa. Santarmia esittänyt Pentti Raunio oli Työväen Näyttämön johtaja ja pääohjaaja.
Kuvausryhmään soluttautunut Etsivän keskuspoliisin ilmiantaja oli santarmiupseeria esittänyt kokenut harrastajanäyttelijä Kusti Laitinen. Hän oli paennut sisällissodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle piilotellen myöhemmin Ruotsissa, kunnes palasi kotimaahan sodassa kadonneen veljensä henkilöllisyydellä. Ennen kiinnijäämistään Laitinen ehti toimia muun muassa kiertävänä psykoterapeuttina. Armahduksensa jälkeen hän sai vielä vuonna 1932 uuden vankilatuomion kommunistisesta toiminnasta. Kuvausten alkaessa Laitinen työskenteli Työväen Näyttämön ilmoitushankkijana. Häneen oli teatterissa suhtauduttu jo pitkään epäluuloisesti ja vihjailtu olevan poliisin ilmiantaja. Laitinen toimikin vuosina 1937–1940 Etsivän keskuspoliisin tiedonantajana nimellä ”Toivo Kallio”.
Muiden avustajien joukossa olivat muun muassa Helsingin Työväen Teatterin pitkäaikainen näyttelijä Lida Salin sekä toimittaja Eino H. Ahti, joka esiintyi taiteilijanimellään Gabriel Tossu. Hän kirjoitti kuvauksista tuoreeltaan pakinan sosialidemokraattiseen "Elanto"-lehteen. Kuvausryhmän kirvesmiehenä työskennellyt Kansallisteatterin eteisvahtimestari Carl Johan Lindström vilahtaa elokuvassa useassa pienessä roolissa.
"Varastetun kuoleman" käsikirjoitus sijoittui talveen, mutta kuvaukset tehtiin lumettomana aikana keväällä 1938. Ne alkoivat Katajanokalla Pikku-Satamakatu 6:ssa sijainneessa Adams-Filmin studiossa 13. maaliskuuta ja jatkuivat kesään saakka. Katajanokalla tehtiin myös kaupunkiin sijoittuvat ulkokuvaukset, kun taas päätöskohtaukset kuvattiin Espoon Westendissä ja Otaniemessä sijaitsevan Hagalundin kartanon mailla. Elokuvan budjetti oli noin 680 000 markkaa eli nykyrahassa noin 250 000 euroa. Rahoituksen järjestämisessä auttoi itsekin elokuvatuottajana toiminut Eva-Lisa Viljanen, jonka isä oli vuorineuvos Matti Viljanen.
Kuvaajina toimivat Erik Blomberg ja Olavi Gunnari, ja äänittäjänä Lauri Pulkkila. Lavastajina olivat Kaarlo Oksanen ja Ilmari Tapiovaara. Kuvausryhmässä työskentelivät muun muassa naamioitsija Rakel Linnanheimo sekä lavastajan apulaisena toiminut Hans Brückner. Musiikin sävelsi George de Godzinsky, joka myös esittää sen yhdessä orkesterinsa kanssa. Kyseessä oli ensimmäinen elokuva, jossa Godzinsky toimi säveltäjänä. Alkuperäisen elokuvajulisteen suunnitteli Ilmari Tapiovaara ja vuoden 1954 uusintakierroksella käytetyn graafikko Leo Engel.
Etsivä keskuspoliisi kuuli elokuvasta 5. huhtikuuta, jolloin tiedonantaja ”F. A.” ilmoitti Tapiovaaran tekevän Katajanokalla ”arkaluontoista filmiä”. Hän oli itse kuullut asiasta Hietalahdessa parturiliikettä pitäneeltä naiselta, joka oli mukana Työväen Näyttämön toiminnassa. Kuvausryhmässä ollut ilmiantaja Kusti Laitinen antoi ensimmäisen raporttinsa kuukautta myöhemmin. Laitinen kertoi muun muassa, että Hedmanin roolia esitti suomea hyvin huonosti puhunut mies, jota hän piti Ranskan suurlähetystön henkilökuntana. Lisäksi Laitinen paljasti, että myöhemmin tunnetuksi tullut ruumisarkkukohtaus kuvattiin Helsingin yliopiston patologian laitoksella professori Väinö Lassilan avustamana. Lassila oli yksi 1930-luvun merkittävimpiä suomalaisia ihmisoikeusaktivisteja.
"Varastettu kuolema" sisältää paljon tyylikokeiluja, minkä vuoksi sen yhtenä tehtävänä on pidetty myös erilaisten kuvaus-, kerronta- ja leikkaustekniikoiden testaamista. Tapiovaara oli ennen kuvausten alkua tehnyt opintomatkan Pariisiin, jossa hän tutustui eurooppalaisen elokuvan viimeisimpiin virtauksiin. Ranskalaisia vaikutteita hän otti erityisesti René Clairin tuotannosta. Esimerkiksi hautajaissaattuekohtauksen pitkäpartaiset arkunkantajat on lainattu suoraan Clairin vuoden 1924 elokuvasta "Entr'acte".
"Varastetussa kuolemassa" on nähtävissä myös piirteitä aikakauden neuvostoliittolaisista elokuvista. Niihin Tapiovaara oli tutustunut vuonna 1934 toimintansa aloittaneessa elokuvakerho Projektiossa, jossa olivat mukana myös useat muut kuvausryhmän jäsenet. Johannes Takasen "Aino"-veistoksen käyttäminen välikuvina viittaa tutkija Sakari Toiviaisen mukaan ”Kulesovin kokeeksi” kutsuttuun leikkaukseen, jonka venäläinen ohjaaja Lev Kulešov kehitti 1910–1920-luvuilla. Lisäksi "Varastetussa kuolemassa" on vaikutteita Sergei Eisensteinin "Panssarilaiva Potemkinista" sekä Vasiljevin veljesten elokuvasta "Tšapajev". Tutkija Kari Yli-Annalan mukaan Tapiovaaran ekspressionistinen valon ja varjon käyttö sekä diagonaaliset sommittelut ovat samankaltaisia kuin konstruktivististen valokuvaajien Aleksandr Rodtšenkon ja László Moholy-Nagyn töissä.
"Varastetussa kuolemassa" puhutaan suomen lisäksi ruotsia, venäjää ja englantia, mutta tekstitystä ei ole. Ratkaisullaan Tapiovaara halusi pyrkiä autenttisuuteen sekä korostaa ihmisten välistä sanatonta yhteyttä ja kehonkielen merkitystä. Lisäksi mukana on runsaasti improvisoituja kohtauksia, joista tunnetuin on Manjan ja Robertin pako naruilla roikkuvaa pyykkiä täynnä olevan sisäpihan halki. Talon asukkaan naruille ripustamia valkoisia vaatteita ei poistettu, vaan kuivumassa olleet pyykit päätettiin jättää kuvaan. Lopun pakokohtaus on toteutettu rinnakkaisleikkauksella, joka ei sisällä lainkaan dialogia.
"Varastetun kuoleman" yhtymäkohdat 1930-luvun yhteiskunnalliseen tilanteeseen havaitsivat jo Raimo Kinisjärvi, Jukka Rossi ja Pentti Kejonen vuonna 1979 Oulun Elokuvakeskuksen vuosikirjaan toimittamassaan artikkelissa. Vuonna 1995 elokuvasta tutkielman laatineen Anneli Lehtisalon mukaan tuolloin ei kuitenkaan ollut riittävästi näyttöä aktivistien ja kommunistien rinnastamiseen, vaan Tapiovaaran yhteiskuntakritiikin pystyivät havaitsemaan vain hänen poliittiset näkemyksensä jakaneet. Sen sijaan vuonna 1986 julkaistun Tapiovaaran elämäkerran kirjoittaneen Sakari Toiviaisen mukaan "Varastettu kuolema" toi jo 1970-luvulla enemmän mieleen kommunistit kuin aktivistit.
Elokuvaa 2000-luvulla tutkineen teatterihistorioitsija Mikko-Olavi Seppälän mukaan "Varastettu kuolema" on selkeästi poliittinen elokuva. Se voidaan tulkita Tapiovaaran ironiseksi aikalaiskommentiksi repressiivisen hallituspolitiikan synnyttämille jännitteille, joita vasemmistolaisten ja Etsivän keskuspoliisin välillä vallitsi. Koska Tapiovaara ei aikakauden ilmapiirissä pystynyt tekemään suoranaisesti poliittisia elokuvia, hän joutui käyttämään epäsuoraa ja viitteellistä ilmaisua. Seppälän mukaan Tapiovaara rinnastaa sortovuosien aktivistiliikkeen 1930-luvun kansalaisoikeusliikkeeseen, joissa kummassakin sivistyneistö ja työväestö toimivat yhdessä. Tätä alleviivatakseen hän valitsi aktivistien rooleihin sekä ruotsinkielistä porvaristoa että työväenluokkaisia harrastelijanäyttelijöitä. "Varastetussa kuolemassa" rinnastetaan toisiinsa myös Venäjän salainen poliisi ja Suomen Etsivä keskuspoliisi. Seppälän tulkinnan mukaan Työväen Näyttämön jäsenten kiinnittäminen avustajiksi vahvistaa elokuvan luonnetta kritiikkinä, kun vankeustuomioita saaneet ja EK:n seuraamat miehet esittävät ironisesti salaisen poliisin ja santarmien rooleja. Kaikkiaan kuusi elokuvassa esiintynyttä näyttelijää oli kärsinyt vankeustuomioita poliittisen toimintansa vuoksi.
Seppälän mukaan elokuvan aktivisteja voidaan verrata myös laajemmin 1930-luvun liberaaleja ja sosialisteja yhdistäneeseen fasismin vastaiseen taisteluun. Tapiovaara ja edistyspuoluetta kannattanut käsikirjoittaja Matti Kurjensaari kuuluivat itsekin Suomen ”kansanrintamaliikkeeseen”, joka kamppaili sananvapauden ja kansalaisoikeuksien puolesta. Teemansa myötä "Varastettu kuolema" vertautuu myös Jean Renoirin elokuvaan "Marseljeesi", jossa vuonna 1937 kaatuneen kansanrintamahallituksen vaiheita käsitellään Ranskan vallankumouksen tapahtumien kautta.
"Varastettu kuolema" ei ensi-iltansa jälkeen juurikaan saanut kehuja, vaan sitä moitittiin sekavaksi, juoneltaan hataraksi ja liioiteltujen kuvauksellisten tehokeinojensa johdosta liian taiteelliseksi. Kriitikoiden mielestä elokuva oli pettymys, koska Blombergia ja Tapiovaaraa pidettiin lupaavina elokuvantekijöinä. Sen sanottiin olevan myös amatöörimäinen, ja loppuratkaisua luonnehdittiin pateettiseksi ja sentimentaaliseksi. Myönteisesti elokuvaan suhtautuneet kriitikotkin moittivat sen ”dekadenssia”, kuten selittämättä jääneitä yksityiskohtia, runsasta lavastusta tai äärimmäisiä kuvakulmia. Myöhemmin "Varastettua kuolemaa" on analysoinut muun muassa brittiläinen elokuvahistorioitsija Peter Cowie, joka on kuvannut käsikirjoitusta ”uskomattoman banaaliksi”. Toisaalta hän on kehunut Tapiovaaran kykyä elävöittää jokainen kohtaus omilla mielikuvillaan.
Aikalaisarvoissa "Helsingin Sanomien" Eino I. Hukkinen kirjoitti elokuvan olevan kokonaisuutena melko hajanaisen, mutta näki ohjauksessa lukuisia onnistuneita kohtauksia, joissa hänen mukaansa oli ”filmaattista vaistoa”. Hukkinen kehui myös näyttelijöitä lukuun ottamatta Ilmari Mäntyä, jonka roolisuoritusta hän piti laimeana. Muista näyttelijöistä huomiota kiinnitettiin erityisesti pääosan esittäjään Tuulikki Paanaseen sekä sivuroolissa olleeseen Annie Mörkiin. "Hufvudstadsbladetin" kriitikon Hans Kutterin mukaan taiteellinen anti sisältyi alkuosaan, kun taas loppu oli tyypillistä jännityselokuvaa.
Elokuvan sisältämiä poliittisia viittauksia eivät huomioineet kuin äärioikeiston lehdet, jotka tyrmäsivät elokuvan täysin. Kansallismielisten hallussa ollut "Ylioppilaslehti" piti "Varastettua kuolemaa" ”kulttuurivasemmistolaisten” esiinmurtona, ja IKL:n äänenkannattaja "Ajan Suunta" kuvasi elokuvaa aatteellisesti ontoksi. Lehti moitti sitä myös isänmaanrakkauden, ”suomalaisen hengen” ja ”Suomen kansan vapaudentahdon” puutteesta, minkä vuoksi elokuvan aktivistit voisivat Ajan Suunnan mukaan yhtä hyvin olla venäläisiä vallankumouksellisia. Esitetyistä huomioista huolimatta keskustelu elokuvan poliittisuudesta ei jatkunut.
Vuonna 1952 "Varastettu kuolema" esitettiin ensimmäisenä suomalaisena elokuvana Elokuvakerho Studiossa sekä Akateemisessa Filmikerhossa. Elokuva herätti tuolloin huomiota taiteellisten ansioidensa vuoksi, mutta sitä ei edelleenkään pidetty tyylillisesti eheänä. "Varastettu kuolema" sai kriitikoilta arvostusta vasta vuonna 1954, jolloin Erik Blombergin leikkaama versio tuli teatterilevitykseen. Suhtautuminen oli muuttunut varauksellisesta arvostavaksi ja Tapiovaaran katsottiin ottaneen paikkansa suomalaisessa elokuvassa. "Vapaaseen Sanaan" kirjoittanut Jörn Donner piti uusintaesitystä merkkitapauksena, ja totesi elokuvan olevan edelleen ajankohtainen. "Varastettu kuolema" oli myös Blombergin vuonna 1952 ohjaaman "Valkoisen peuran" ohella harvoja suomalaisia elokuvia, jotka 1950-luvulla herättivät mielenkiintoa ulkomaisilla filmifestivaaleilla.
Kun elokuva vuonna 1964 esitettiin ensimmäistä kertaa televisiossa, sitä pidettiin jo yhtenä merkittävimmistä suomalaisista elokuvista. Teemansa vuoksi se nousi myös 1960-luvun vasemmistolaisen kulttuuriliikkeen suosikkielokuvien joukkoon. 1990-luvulla Helsingin Sanomat kutsui "Varastettua kuolemaa" ”klassikoiden klassikoksi” ja "Kansan Uutisten" kriitikko Harri Moilanen ”ehdottomaksi klassikoksi”. "Katso"-lehden Antti Lindqvistin mukaan se oli yksi näkemyksellisimmistä suomalaisista elokuvista. Vuonna 2012 Yleisradion kyselyssä parhaasta suomalaisesta elokuvasta "Varastettu kuolema" sai kolme mainintaa, kun voittajaksi äänestetty "Komisario Palmun erehdys" keräsi asiantuntijoilta 20 mainintaa.
Erik Blombergin 15 minuutilla lyhentämä versio tuli elokuvateattereihin keväällä 1954. Hän karsi lukuisia ”pahimmiksi krumeluureiksi” kutsumiaan yksityiskohtia, jolloin elokuvasta tuli perinteisempi ja suoraviivaisempi. "Varastettu kuolema" restauroitiin ensimmäisen kerran vuonna 1996, jolloin sitä esitettiin Suomen ensimmäisen kaupallisen elokuvaesityksen satavuotisjuhlan kunniaksi järjestetyssä Suomen elokuva-arkiston näytäntösarjassa.
Vuonna 2017 elokuva restauroitiin uudelleen Kansallisessa audiovisuaalisessa arkistossa. Blombergin leikkaamat 15 minuuttia lisättiin käsikirjoituksen mukaisiin paikkoihin ja samalla elokuvan sävyjä korjattiin. Uudessa kokonaisuudessa korostuvat erityisesti Tapiovaaran tekemät tyylikokeilut. Joulukuussa 2017 se oli yksi Lontoossa esitetyn ”Finland: Independence Day” -sarjan elokuvista.
Varastettu kuolema esitettiin televisiossa ensimmäisen kerran 14. maaliskuuta 1964, jonka jälkeen se on nähty MTV:n ja Yleisradion esittämänä toistakymmentä kertaa. Kun elokuva vuonna 1987 nähtiin televisiossa 16 vuoden tauon jälkeen, seurasi sitä 661 000 katsojaa. Vuonna 2017 digitoitu ja restauroitu versio esitettiin televisiossa ensimmäistä kertaa saman vuoden joulukuussa. "Varastettu kuolema" julkaistiin restauroituna versiona DVD:llä elokuussa 2018.