Aila Meriluoto
Aila Marjatta Meriluoto-Paakkanen (s. 10. tammikuuta 1924 Pieksämäki) on suomalainen runoilija, kirjailija ja suomentaja.
Aila Meriluodon lapsuuden perheeseen kuuluivat vanhemmat, Pieksämäen yhteiskoulun rehtori, filosofian maisteri Kaarlo Meriluoto (ent. Willman) ja lehtori, filosofian maisteri Hilja o.s. Kerppola sekä vanhempi sisar Sirkka. Kaarlo Meriluodon serkku oli kirjailija Elvira Willman-Eloranta.
Aila Meriluoto valmistui ylioppilaaksi Pieksämäen yhteiskoulusta vuonna 1943. Hän julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa "Lasimaalaus" (1946) 22-vuotiaana. Teos sai kriitikkojen kiitokset ja oli myös kaupallinen menestys. Se osui suoraan sodasta selvinneen sukupolven sydämeen ja oli yhtä aikaa illuusioton ja optimistinen, uhmakas ja suora. Siitä tuli kaikkien aikojen suosituimpia suomalaisia runokokoelmia, ja teoksesta on otettu tähän mennessä 14 painosta.
"Lasimaalaus" ja seuraava kokoelma "Sairas tyttö tanssii" (1952) ovat perinteistä runoutta, mitallista ja loppusoinnullista. Perinteinen on myös runojen naiskuva, ja Meriluoto joutuikin kantamaan unelmoivan runotytön imagoa vuosikausia vaikka vastusti sitä itse aktiivisesti.
Äänekkäimmin kokoelmaa ylisti aikansa merkittävin kirjallinen vaikuttaja, akateemikko V. A. Koskenniemi, joka myös rakastui itseään 40 vuotta nuorempaan Meriluotoon. Koskenniemen vaikutus haittasi Meriluodon uraa pitkään, sillä hänet leimattiin Koskenniemen suosikiksi. Lisäksi uusia kokoelmia verrattiin "Lasimaalaukseen". Hän koki kritiikissä olleen kaunaista suhtautumista hänen teoksiinsa ja persoonaansa. Modernismin läpilyönnin jälkeen syrjään joutuneen Koskenniemen palvonnasta oli haittaa.
Meriluoto solmi 1948 kirjailija Lauri Viidan kanssa avioliiton, joka kesti kahdeksan vuotta. Viidalle avioliitto oli toinen. Meriluoto ja Viita saivat neljä lasta, Ursulan, Petrin, Samulin ja Aijan. Avioliitto oli myrskyisä, sillä Viita oli luonteeltaan hallitseva. Samassa perheessä ei tuntunut olevan tilaa kahdelle kirjailijalle. Meriluodolta ilmestyi avioliiton aikana "Sairas tyttö tanssii" -runokokoelman (1952) lisäksi lastenkirja "Pommorommo" (1956). Viita sairastui 1950-luvun alussa skitsofreniaan, mikä häiritsi sekä perhe-elämää että molempien luomistyötä.
Meriluodon ja Viidan taiteilija-avioliitosta on tehty myös dramatisointi, Heikki Kujanpään ohjaama näytelmä "Putoavia enkeleitä". Kujanpää ohjasi myös samannimisen elokuvan, jonka ensi-ilta oli 5.12.2008. Elokuvassa Meriluotoa näyttelevät Elina Knihtilä ja Elena Leeve.
Meriluoto siirtyi 1970-luvulla tunnustukselliseen proosaan, mutta se ei saanut kriitikkojen hyväksyntää ennen kuin 1990-luvulla, jolloin vastaanotto oli suorastaan ylistävää.
Avioeron jälkeen vuonna 1962 Meriluoto muutti neljän lapsensa kanssa Ruotsiin. Hän asui ensin Ruotsin Lapissa Nilivaarassa 1962–1964. Ruotsissa syntyi proosan ja käännösten lisäksi neljä runokokoelmaa. Kahdessa ensimmäisessä, kokoelmassa "Asumattomiin" (1963) ja "Tuoddaris" (1965) siirtyminen toiseen kieli- ja kulttuuripiiriin ei vielä näy selvästi, ja niissä voimakkaimpia ovat Lapin luonnosta ammentavat runot. Ne ovat runokieleltään jo modernimpia kuin kaksi ensimmäistä kokoelmaa.
Jonkin ajan kuluttua Meriluoto tunsi näivettyvänsä pohjoisen yksinäisyydessä ja muutti etelämmäksi Enköpingiin, josta saattoi matkustaa Göteborgiin ja muihin suurempiin kaupunkeihin kirjallisiin tapahtumiin. Meriluoto teki Ruotsissa asuessaan paljon käännöstöitä. Hän halusi kirjoittaa suomeksi, ettei menettäisi suomalaista identiteettiään. Todellinen syväsukellus ruotsin kieleen oli Nobel-kirjailija Harry Martinsonin "Aniaran" suomentaminen (1963).
Ruotsissa ollessaan Meriluoto kirjoitti ensimmäisen proosateoksensa "Peter – Peter: Erään rakkauden asiapaperit", julkaisu myöhemmin nimellä "Peter-Peter" (1971). Se kuvaa kahden emigrantin, Ruotsissa asuvan suomalaisen Sannan ja balttilaisen Peterin kirjeenvaihdosta eroottiseksi suhteeksi muotoutuvaa yhteyttä ja sen päättymistä. Romaani pohdiskelee yksin jäävän naisen epävarmuutta ja maahanmuuttajan asemaa Ruotsissa. Meriluodon myöhemmin ilmestynyt päiväkirjateos paljastaa, että romaanin päähenkilöiden esikuvina ovat hän itse ja kirjailija-lääkäri Mart Sarneti. Meriluodon mukaan romaani oli pakon synnyttämää kamppailua eroon Mart-suhteesta. Teoksen pohjalta Matti Kassila on ohjannut elokuvan "Haluan rakastaa Peter" (1972).
Meriluoto palasi Suomeen vuonna 1974 ja hän kirjoitti WSOY:n pyynnöstä Viidan elämäkerran "Lauri Viita, legenda jo eläessään". Meriluoto määrittelee entisen miehensä: ”Lauri Viita ei ollut kirjailija, hän oli luonnonmullistus.” Vuonna 1977 ilmestyi romaani " Kotimaa kuin mies".
Suomeen paluun jälkeen 1970–1980-luvuilla Meriluodon runokieli vapautui, ja hän alkoi käyttää runoissaan puhekieltä. Runokokoelmat "Varokaa putoavia enkeleitä" (1977), "Talvikaupunki" (1980) ja "Ruusujen sota" (1988) sisältävät runsaasti taaksepäin katsovia runoja, joita on suuri kiusaus lukea omaelämäkerrallisina. Meriluodon päiväkirjat ja runoteokset limittyvät toisiinsa ja tulkitsevat toinen toisiaan.
Vuonna 1986 ilmestyi "Lasimaalauksen läpi. Päiväkirja vuosilta 1944–47", jossa Meriluoto kuvaa runoilijaminänsä kehitystä ja elämänkokemusten heijastumista runoissa. Myöhemmin 1996 julkaistiin toinen päiväkirjakokoelma "Vaarallista kokea. Päiväkirja vuosilta 1953—1975", jossa Meriluoto tietoisesti tekee yksityiselämänsä julkiseksi. Vuonna 2010 julkaistiin "Tältä kohtaa. Päiväkirja vuosilta 1975–2004". Päiväkirjat ovat dokumentteja naiseudesta ja kirjoittamisesta, ja ne ovat tekstiltään kaunista ja suorasukaista proosaa.
Vuonna 2001 ilmestyi muistelmateos "Mekko meni taululle", joka kertoo Meriluodon lapsuudesta Pieksämäellä, perheestä, varhaisista eroottisista unelmista ja kirjallisista vaikutteista. Kirja kuvaa myös hänen sodanaikaisia kokemuksiaan opiskelijatyttönä Helsingin pommituksissa.
Aila Meriluoto asuu nykyään Helsingissä. Hän avioitui vuonna 1979 kansantaloustieteilijä, professori Jouko Paakkasen (1928−2004) kanssa. Meriluodon viimeisimmät runokokoelmat ovat "Kimeä metsä" (2002) ja "Miehen muotoinen aukko" (2005) sekä "Tämä täyteys, tämä paino" (2011).
Meriluoto seuraa runouden kentän muutoksia valppaasti eikä tyydy toistamaan joskus taannoin menestyksen tuonutta kaavaa. Yli puolen vuosisadan läpäisevän runotuotannon lisäksi Aila Meriluoto on kirjoittanut proosaa, romaaneja ja lastenkirjoja, kaikki runoilijan otteella. Hän on myös tehnyt merkittävän palveluksen suomalaiselle kirjallisuudelle suomentaessaan mm. Martinsonia, Rilkea ja Goetheä.