Giovanni Pico della Mirandola
Giovanni Pico della Mirandola (s. 24. helmikuuta 1463 – 17. marraskuuta 1494) oli firenzeläinen humanisti ja renessanssifilosofi, joka tuli tunnetuksi vuoden 1486 tapahtumien johdosta. 23-vuotias Pico astui julkisuuteen suunnitellessaan tilaisuutta, jossa puolustaisi uskontoa, filosofiaa, eettistä naturalismia ja magiaa koskevia väitteitään. Pico della Mirandola vaikutti Firenzen Akatemiassa.
Pico della Mirandola oli syntyisin Fossasta läheltä Modenaa. Picon äiti toivoi pojastaan pappia, ja siksi Pico opiskeli lähes koko ikänsä ja sai silloisen ajan huippukoulutuksen. 14-vuotiaana hän opiskeli Bolognassa kaanonia. Äidin yllättävä kuolema sai Picon luopumaan papin urasta, ja hän ryhtyi opiskelemaan Ferraran yliopistossa filosofiaa. Lyhyellä matkalla Firenzeen hän ehti tutustua Angelo Polizianoon, aikansa merkittävimpään italialaisen kulttuurin opettajaan, sekä ylhäisön runoilijana tunnettuun Girolamo Benvieniin. Hän luultavasti tapasi tällöin myös askeettisen dominikaanimunkin, radikaalin ihmisvihaajan nimeltä Girolamo Savonarola. Hänen ystävyytensä heihin kesti lopun iän. Vuosina 1480-1482 Pico opiskeli Padovan yliopistossa. Latinan ja kreikankielen taitaja opiskeli nyt hepreaa ja arabiaa, sekä tutustui myös aramealaisiin ja juudealaisiin kirjoituksiin Elia del Medigon ohjauksessa. Seuraavien vuosien aikana Pico asui kotonaan, vieraillen humanismin keskuksissa ympäri Italiaa, kunnes 1485 matkusti silloisen Euroopan merkittävimmän skolastisen filosofian ja teologian keskukseen, Pariisin yliopistoon. Tänä aikana hänen oletetaan aloittaneen työnsä 900 teesiään koskien ja saaneen idean puolustaa sitä julkisessa väitöstilaisuudessa. Vuonna 1486 hän palasi Firenzeen, jossa teki suuren vaikutuksen Lorenzo de' Mediciin sekä Marsilio Ficinoon, joka oli tehnyt käännöstyötä Lorenzon opetuksessa. Lorenzo de' Medici tuli olemaan hyvin merkittävä Picon tukija ja onkin todennäköistä, että ilman Lorenzon apua Picon saavutukset olisivat tuhoutuneet tyystin.
Pico lähti Roomaan järjestämään "kongressia", jossa eurooppalaisten oppineiden kesken käsiteltäisiin 900 teesiä. Matkalla Roomaan Pico pysähtyi Arezzossa, jossa rakastui Lorenzo de' Medicin serkun vaimoon ja yritti karata tämän kanssa. Pakomatka päättyi, kun pari saatiin kiinni, ja petetty aviomies pahoinpiteli Picon ja heitti hänet tyrmään. Pico vapautettiin vasta itse Lorenzo de' Medicin käytettyä vaikutusvaltaansa. Hän vietti useita kuukausia Perugiassa toipunassa vammoistaan. Tällöin hän sanoo saaneensa "taivaan lahjana" käsiinsä tiettyjä kaldealaisia kirjoituksia, Esdrasin, Zoroasterin ja Melchiorin kirjat, jotka käsittelevät kaldealaisten filosofiaa, oraakkelien ja maagien mystisiä kirjoituksia. Perugiassa Pico tutustui myös heprealaiseen Kabbalaan sekä Hermes Trismegistoksen nimiin laitettuihin klassisen hermetismin teksteihin. Molemmat olivat Picon mielestä kiehtovia, sillä niiden oletettiin olevan samalta aikakaudelta kuin Vanha testamentti. Picon lähestymistapa tutkimukseen oli synkretismi, kohteen tarkkailu kaikilta näkökannoilta, jolloin perimmäisen totuuden mahdollisuus ilmenisi useimmiten eri perspektiiveissä. Hänen ajatuksensa perustuivat pääosin Platoniin, mutta hän kunnioitti suuresti myös Aristotelesta. Vaikka hän oli opiskellut humanistisissa kouluissa, hän itse oli ehdottomasti eklektikko, ja hänen työnsä katsotaankin oleva reaktio aikakauden puristiselle humanismille. Pico halusi aina luoda sovun Platonin ja Aristoteleen koulukuntien välille, sillä hän katsoi filosofien käsittelevän samoja aiheita vaikka he käyttivät erilaisia ilmaisuja. Yhtä lailla hän uskoi, että oppineiden tulisi opiskella Vanhan testamentin ohella myös Talmudia ja "Hermeticaa", sillä ne kaikki sisälsivät "Jumalan sanan", vain eri kielillä ilmaistuna.
Pico viimeisteli kirjansa ja jatkoi suunnitelmaansa järjestää julkinen debatti 900 teesiä koskien. Hän julkaisi kirjan joulukuussa 1486 nimellä "Conclusiones philosophicae, cabalasticae et theologicae", ja tarjoutui kustantamaan niiden oppineiden kulut jotka olivat valmiita saapumaan tilaisuuteen Roomassa. Helmikuussa 1487 paavi Innocentius VIII kielsi mahdollisen debatin ja muodosti komission tutkimaan teesien oikeaoppisuutta. 13 teesiä tuomittiin, Picon puolustusyrityksistä huolimatta, minkä johdosta hän kirjeitse suostui poissulkemaan kyseiset teesit. Hän kuitenkin kieltäytyi muuttamasta vakaumustaan, ja päätti kirjoittaa puolustuspuheen ("Apologia J. Pici Mirandolani, Concordiae comitis", 1489) jonka omisti ystävälleen ja tukijalleen Lorenzo de' Medicille. Kun paavi kuuli Picon uudesta kirjasta, hän järjesti inkvisition oikeudenkäynnin, joka tuomitsi Picon kirjan levityskieltoon. Pico alistui jälleen. Paavi kommentoi teesejä osittain vääräuskoisiksi, vääräuskoisuuden tuotoksiksi, useita skandaaleiksi siveiden korvissa ja suurimman osan vain toistavan pakanafilosofien virheitä. Juutalaismielisiä, "luonnon filosofiaa" ja muita katolisen uskon ja ihmiskunnan vastaisia aatteita. Eräs syyttäjistä uskoi Kabbalan olevan Jeesusta Kristusta parjaavan kirjailijan nimi.
Pico oli 1488 paennut Ranskaan, jossa Savoijin herttua Filip II pidätti hänet paavin kehotuksesta. Pico vangittiin Vincennesissä. Monien Italian aatelisten painostuksesta, jonka Lorenzo de' Medici organisoi, Kaarle VIII vapautti Picon, ja hän sai muuttaa Firenzeen, jossa hän asui Lorenzon suojeluksessa. Paavin julistamassa pannassa Pico oli vuoteen 1493, kunnes Aleksanteri VI nimettiin uudeksi paaviksi. Kaiken tapahtuneen jälkeen Pico oli poissa tolaltaan, ja hän otti yhteyden Savoranolaan, mutta ei vieläkään kieltänyt vakaumustaan. Lorenzo järjesti Savonarolan matkan Firenzeen. Hän asettui Fiesolen lähellä huvilaan, jonka Lorenzo oli järjestänyt. Siellä hän kirjoitti kirjat "Heptaplus id est de Dei creatoris opere" (1489) ja "De Ente et Uno" (1491). Siellä hän kirjoitti myös toiseksi tunnetuimman teoksensa "Disputationes adversus astrologiam divinicatrium", joka kuitenkin julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Siinä Pico tuomitsee ankarasti aikansa astrologit ja väittää astrologialta puuttuvan älyllisen perustan. Hän uskoi korkeaan magiaan, joka kohotti ihmisen itsetuntoa ja kehitti yksilön tahdonvoimaa. Hänen maailmassaan ei ollut tilaa tähtien johdatukselle.
Lorenzo de' Medicin kuoltua 1492 Pico muutti Ferraraan, josta hän usein teki matkoja Firenzeen. Poliittisten levottomuuksien vaivaamassa Firenzessä Savoranolan vaikutusvalta oli kasvanut. Renessanssin vastustajat polttivat kirjoja ja taideteoksia. Kaikesta huolimatta Pico ryhtyi Savonarolan seuraajaksi hyläten kiinnostuksensa Egyptin ja Kaldean kirjoituksiin. Aikoessaan ryhtyä munkiksi hän tuhosi runokokoelmansa ja luopui omaisuudestaan.
Picon kuoltua hämärissä olosuhteissa 1494 huhuttiin hänen apulaisensa myrkyttäneen isäntänsä. Syyksi epäiltiin liian läheisiä suhteita Savonarolaan. Vasta äskettäin on vahvistunut, että Picon ja hänen ystävänsä Polizianon tähän päivään asti säilyneistä jäänteistä löytyi arsenikkia.
Pico della Mirandolan tunnetuin teos on "Ihmisen arvokkuudesta" ("Oratio de Hominis Dignitate", 1488), jota on kutsuttu renessanssin manifestiksi. Se käsittelee sitä, miten Jumala luomakunnan luotuaan jäi kaipaamaan ajattelevaa olentoa, joka arvostaisi luomakunnan kauneutta. Jumala ei kuitenkaan olemisen ketjusta löytänyt paikkaa ihmiselle valmiissa maailmassa ja antoi ihmiselle kyvyn oppia tarkkailemalla imitoimaan mitä tahansa elämän muotoa. Tämän pohjalta Pico pohtii ihmisen elämän lähtökohtia ja tarkoitusta. Picon maailmankuvaa kutsutaan ihmiskeskiseksi eli antroposentriseksi. Picon filosofian lähtökohtana on, että ihminen eroaa muista luojanluomista olennoista siinä, että ihmisellä on vapaa tahto ja omatunto.
Muita teoksia: