hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kokomo Arnold
James "Kokomo" Arnold (s. 15. helmikuuta 1901, Lovejoy's Station, Georgia – k. 8. marraskuuta 1968, Chicago, Illinois) oli yhdysvaltalainen blueslaulaja ja kitaristi. Arnold sai lempinimensä levytettyään Deccalle vuonna 1934 kappaleen "Old Original Kokomo Blues". Tämä alun perin Scrapper Blackwellin laulu "Kokomo Blues" kertoi Kokomo-kahvista. Arnold oli vasenkätinen slidekitaristi. Hänen voimaperäinen slide-soittotyylinsä ja nopea laulutapansa erotti Arnoldin muista aikalaisistaan.
Arnold oppi kitaransoiton alkeet serkultaan John Wiggsiltä ja alkoi soitella 1920-luvun alkupuolella työskennellessään maatilalla Buffalossa, New Yorkissa ja terästyöläisenä Pittsburghissa, Pennsylvaniassa. Vuonna 1929 Arnold muutti Chicagoon ja aloitti salakuljetusbisneksen, jota hän jatkoi läpi kieltolain. Vuonna 1930 Arnold muutti hetkeksi etelään Memphisiin ja teki ensimmäiset äänityksensä toukokuussa Victor-levymerkille. "Rainy Night Blues"/"Paddlin' Madeline Blues" julkaistiin taiteilijanimellä Gitfiddle Jim. Hän muutti takaisin Chicagoon, mutta joutui elättämään itsensä muusikkona kun kieltolaki päättyi vuonna 1933. Kansas Joe McCoy kuuli Arnoldin soittoa ja esitteli hänet Deccan tuottajalle Mayo Williamsille.
Kokomo Arnold levytti Deccalle 10. syyskuuta 1934 ja 12. toukokuuta 1938 kaikkiaan 120 laulua, joista 90 oli Kokomon nimissä ja loput yhdessä kaverinsa Peetie Wheatstrawin kanssa. Yhdessä Peetie Wheatstrawin ja Bumble Bee Slimin kanssa hänestä tuli merkittävä hahmo Chicagon bluespiireissä. Vuonna 1941 Arnold jätti musiikin ja alkoi työskennellä Chicagossa tehdastyöläisenä. Vuonna 1959 Jacques Demetre ja Marcel Chauvard vierailivat Yhdysvalloissa ja löysivät Arnoldin Chicagosta. Arnold ei kuitenkaan halunnut kuullakaan sanaa blues mainittavan. Raportti matkasta ilmestyi "Jazz Hot" ja "Jazz Journal" -lehdissä ja levy-yhtiöt kiinnostuivat Arnoldista. Hän ei kuitenkaan osoittanut kiinnostusta palaamaan levytysstudioon. Kokomo kuitenkin tiettävästi äänitti jotakin Willie Dixonille, mutta nämä äänitykset jäivät julkaisematta ja pian tämän jälkeen Arnold kuoli sydäninfarktiin Chicagossa 67-vuotiaana vuonna 1968. Hänet haudattiin Burr Oakin hautausmaalle Alsipiin, Illinoisiin.
Kuuluisa delta blues -muusikko Robert Johnson levytti Kokomo Arnoldin "Old Original Kokomo Bluesista" oman versionsa "Sweet Home Chicago" vuonna 1936. Toisesta Arnoldin kappaleesta "Sagefield Woman Blues" Johnson teki version "I Believe I'll Dust My Broom", josta kehittyi blues-standardi "Dust My Broom". Aerosmith versioi vuonna 1977 Arnoldin kappaleen "Milk Cow Blues" albumilleen "Draw the Line". Elvis Presley levytti kappaleen The Sun Sessioissa ja se julkaistiin singlenä tammikuussa 1955.
Katja Riipi
Katja Hannele Riipi (s. 26. lokakuuta 1975 Sodankylä) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Riipi on edustanut Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta arvokisoissa kymmenen kertaa ja saavuttanut kuusi pronssimitalia. Olympiapronssia hän sai Naganon 1998 olympialaisissa, MM-pronssia vuosina 1997, 1999, 2000 ja 2004 sekä EM-pronssia vuonna 1996. Kaikkiaan hän on pelannut 176 maaottelua.
Kotimaassaan Riipi on edustanut Oulun Kärppiä, Tampereen Ilvestä, Itä-Helsingin Kiekkoa ja Hämeenlinnan Pallokerhoa. Hän on saavuttanut useita SM-mitaleja mutta ei yhtään Suomen mestaruutta. Hän on pelannut myös Sveitsissä, Luganon joukkueessa.
Joe Turkel
Joseph "Joe" Turkel (s. 15. heinäkuuta 1927) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa "Peli on menetetty" (1956), "Kunnian polut" (1957), "Hohto" (1980) ja "Blade Runner" (1982).
Tiia Reima
Tiia-Riitta Johanna Reima (s. 1. helmikuuta 1973 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Reima edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta kaksissa olympialaisissa, kuusissa MM-kisoissa ja viisissä EM-kisoissa. Hän voitti Naganossa 1998 olympiapronssia ja lisäksi viisi MM-pronssia, neljä EM-kultaa ja yhden EM-pronssin. Kaikkiaan hän pelasi 142 maaottelua.
Kotimaassaan Reima on aiemmin edustanut Tampereen Ilvestä, jonka riveissä hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1990, 1991, 1992 ja 1993, sekä Itä-Helsingin Kiekkoa. Hän on pelannut myös Sveitsissä Lyssin ja Luganon joukkueissa. Kaudella 2009-2010 hän edustaa Espoon Bluesia.
Pilkkupallokala
Pilkkupallokala ("Canthigaster solandri") on pallokaloihin kuuluva kala. Pallokalojen pitäminen akvaariossa muiden lajien joukossa on arveluttavaa siksi, että ne syövät selkärangattomia ja koralleja ja voivat nyppiä muiden kalojen eviä.
Pilkkupallokala kasvaa 11 cm pitkäksi. Sen vartalossa on punaruskealla pohjalla neonsinisiä pieniä pilkkuja. Selkäevän takareunan kohdalla on isompi, sinireunainen musta täplä.
Pilkkupallokala on peräisin Indopasifiselta merialueelta. Se elää tyypillisesti 10-36 metrin syvyydessä.
Pilkkupallokala on reviirikala, ja koiraat puolustavat aggressiivisesti reviiriään muita koiraita vastaan.
Plikkupallokala syö luonnossa enimmäkseen levää, mutta myös pieniä selkärangattomia. Jos sitä haluaa pitää riutta-akvaariossa, kaloja kannattaa ruokkia kahdesti päivässä ja tarjota säännöllisesti pakastekuivattua levää, esimerkiksi noria.
Kali Mata Ki Jai
Kali Mata Ki Jai on naisten kehitys- ja tukikeskus Gezaulolen kylässä Tansaniassa. Gezaulole sijaitsee 15 kilometriä etelään Dar es Salaamista. Keskus sai alkunsa 1988, ja se avattiin 1990. Kali Mata Ki Jai tarkoittaa vapaasti käännettynä "kunnia mustalle naiselle". Keskuksella on tukiryhmät Tansaniassa, Hollannissa ja Suomessa. Keskuksen tarkoitus on kohentaa alueen naisten elintasoa. Kali Mata Ki Jain tuotteista myydään Suomessa hennaa. Kali Mata Ki Jai on mainittu näytteille asettajana Hämeenlinnan mahdollisuuksien tori -tapahtuman yhteydessä vuonna 2006 ja Joensuun reilun kaupan markkinoiden yhteydessä vuonna 2007. Keskuksen toimintaan oli pitkäaikaisesti osallistunut vuoteen 2007 mennessä yli kolmekymmentä naista. Nykyisellään keskuksen toimintaan osallistuu 15 naista, joista kaksi valmistaa hennaa. Keskus ei tavoittele valtavaa kasvua, vaan panostaa pienimuotoiseen toimintaan.
Keskus järjestää matkailijoille majoitustiloja, toimintaa, palveluita ja retkiä Gezaulolen kylässä. Elinkeinotoiminnan elvyttämiseksi käyttöön otettu mikroluottoja myöntävä laina- ja talletusjärjestelmä VICOBA on Kali Mata Ki Jain kotisivujen mukaan antanut herätteitä kolmelle muullekin ryhmälle Dar Es Salaamissa ja kotisivujen mukaan samanlainen järjestelmä perustettiin Pohjois-Tansaniassa sijaitsevaan Nrongan kylään.
Kali Mata Ki Jain VICOBA-mikroluottojärjestelmässä keskuksen 15 naista säilyttää rahoja metallilaatikossa, ostaa siitä osakkeita ja lainaa laatikossa säilytettäviä rahoja toisilleen. Vuoden lopussa laatikko tyhjennetään ja naiset saavat osuutensa säästetyistä rahoista. Seuraavana vuonna säästäminen alkaa uudestaan.
Hollannissa toimiva Kali Mata Ki Jai -tukiryhmä kerää keskukselle rahaa, tiedottaa sen toiminnasta, järjestää työpajoja ja monikulttuurisia koulutusohjelmia ja myy työkeskuksen tuotteita.
Paul Sorvino
Paul Anthony Sorvino (s. 13. huhtikuuta 1939) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Sorvino opiskeli yhdysvaltalaisessa musiikki- ja draama-akatemiassa. Hän teki debyyttinsä Broadwaylla vuonna 1964 ja elokuvassa vuonna 1970. Hän on myöhemmällä urallaan esiintynyt muun muassa televisiosarjassa "Kova laki" ja elokuvassa "Mafiaveljet" (1990) ja "Repo! The Genetic Opera" (2008).
Sorvino syntyi ja kasvoi Brooklynissä, New Yorkissa. Hänen sukujuurensa ovat Italiasta.
Näyttelijä Mira Sorvino on Paul Sorvinon tytär.
Trish Van Devere
Trish Van Devere (s. 9. maaliskuuta 1943) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa "Yksinäinen sydän" (1972), "Operaatio Alfa" (1973), "Elävät kuvat" (1978), "Columbo: Täydellinen rikos" (1978), "Keskiyön painajainen" (1980), "Ruumisauto" (1980) ja "Tuomion enkeli" (1988).
Syntyjään newjerseyläinen Van Devere voitti Genie-palkinnon (1980). Lisäksi hän oli vuonna 1973 ehdolla Golden Globen saajaksi.
Van Devere oli naimisissa George C. Scottin kanssa vuodesta 1972 tämän kuolemaan vuonna 1999.
Marika Lehtimäki
Marika Johanna Lehtimäki (s. 7. helmikuuta 1975 Tampere) on entinen suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Lehtimäki edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta Naganon 1998 olympialaisissa sekä neljissä MM-kisoissa ja neljissä EM-kisoissa. Olympiapronssin lisäksi hän voitti kolme MM-pronssia, kolme EM-kultaa ja yhden EM-pronssin. Kaikkiaan hän pelasi 83 maaottelua.
Kotimaassaan Lehtimäki edusti Tampereen Ilvestä, jonka riveissä hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1990, 1991, 1992 ja 1993.
Edward Herrmann
Edward Kirk Herrmann (21. heinäkuuta 1943 Washington – 31. joulukuuta 2014 New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänelle myönnettiin Emmy- ja Tony-palkinnot.
Herrmann valmistui Bucknellin yliopistosta ja opiskeli ilmaisutaitoa myös LAMDA:ssa Englannissa. Hän esiintyi uransa aikana muiden muassa elokuvissa "Punaiset" (1981), "The Lost Boys" (1987) ja "Sietämätöntä julmuutta" (2003) sekä televisiosarjoissa "Gilmoren tytöt" ja "Greyn anatomia".
Herrmann kuoli aivokasvaimeen 71-vuotiaana sairaalassa New Yorkissa sairastettuaan kolme ja puoli vuotta.
Viking (luotainraketti)
Viking oli sarja yhdysvaltalaisen Glenn L. Martin Companyn Reaction Motorsin kehittämiä luotainraketteja, joita tehtiin 14 kappaletta vuosina 1949–1955. Viking-raketista kehitettiin myöhemmin Vanguard-raketti.
Kun Yhdysvallat sai käsiinsä saksalaisen V-2-raketin, se päätti itse kehittää suuren nestemäistä polttoainetta käyttävän raketin, joka olisi saksalaisten rakettia soveltuvampi tieteellisiin tutkimuksiin. Viking-ohjelman tarkoitus oli myös luoda amerikkalaista rakettiosaamista. Vikingien 1–7 pituus oli noin 15 metriä ja paksuus 81 cm. Viking 8:n ja sen jälkeisten rakettien pituus oli 13 metriä ja halkaisija 114 cm. Viking-raketti käytti polttoaineenaan alkoholia ja nestehappea V-2:n tavoin, mutta oli massaltaan puolet V-2:sta. Vikingissä oli ensimmäistä kertaa kääntyvä moottori.
5. lokakuuta 1954 New Mexicon White Sandsista laukaistu Viking nousi 160 kilometrin korkeuteen, mistä se otti ensimmäisen värikuvan trooppisesta hirmumyrskystä. Kuvassa näkyi ensi kertaa Maan kaarevuus. Jotkut Vikingit nousivat 250 kilometrin korkeuteen.
Ana Fernández
Ana Ivis Fernández Valle (s. 3. elokuuta 1973) on kuubalainen lentopalloilija. Hän on maajoukkueessa saavuttanut muun muassa olympiakultaa kolmasti: Barcelonassa 1992, Atlantassa 1996 ja Sydneyssä 2000. Pronssia hän saavutti Ateenassa 2004.
Sanna Lankosaari
Sanna Kristiina Lankosaari (s. 20. elokuuta 1978 Kemi) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Lankosaari pelasi Suomen naisten jääkiekkomaajoukkueessa 100 maaottelua. Hän saavutti Naganossa 1998 olympiapronssia ja lisäksi MM-pronssia vuosina 1997, 1999 ja 2000 sekä EM-pronssia vuonna 1996.
Kotimaassaan Lankosaari on edustanut Oulun Kärppiä ja Itä-Helsingin Kiekkoa. Hän on pelannut myös Sveitsissä Reinachin joukkueessa kausina 2002–2004 ja Oberthurgaun joukkueessa kaudella 2004–2005.
Lankosaari lopetti uransa keväällä 2005, mutta syksyllä 2009 hän teki paluun pääsarjatasolle HPK:n riveissä.
Sada Thompson
Sada Carolyn Thompson (27. syyskuuta 1929 Des Moines, Iowa – 4. toukokuuta 2011 Waterbury, Connecticut) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on voittanut uransa varrella useita palkintoja, mukaan lukien Emmy- ja Tony-palkinnot.
Des Moinesissa, Iowassa syntynyt Thompson oli vuosina 1977, 1979 ja 1980 ehdolla kolmen Golden Globen saajaksi.
Thompson oli niittänyt mainetta teatterissa, televisiossa sekä elokuvissa ja saanut paikan American Theatre Hall of Famessa.
Kisapuisto
Kisapuisto voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita;
Sari Krooks
Sari Kristiina Krooks (s. 2. helmikuuta 1968 Vaasa) on entinen suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Krooks edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta yksissä olympialaisissa, viisissä MM-kisoissa ja kolmissa EM-kisoissa. Hän voitti Naganossa 1998 olympiapronssia ja lisäksi MM-pronssia vuosina 1990, 1992, 1994, 1997 ja 1999 sekä EM-kultaa vuosina 1989, 1991 ja 1995. Kaikkiaan hän pelasi 90 maaottelua ja teki niissä tehopisteet 51+40=91 sekä istui jäähyllä 114 minuuttia.
Krooks korotettiin ensimmäisten naisten joukossa suomalaiseen Jääkiekkoleijona-kiekkoaateliin 2009.
Kotimaassaan Krooks edusti Vaasan Sportia ja Tampereen Ilvestä. Hän pelasi myös useiden vuosien ajan Pohjois-Amerikassa edustaen Toronto Aerosia, Russellia ja Beatrice Aerosia.
Pallopäävalaat
Grindvalaat ("Globicephala") on valaiden lahkoon ja delfiinien heimoon kuuluva nisäkässuku. Siihen kuuluu kaksi lajia:
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että suvun suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin "pallopäävalaat".  Kyseinen nimi tarkoitti aiemmin "Globicephalidae"-heimoa, johon luettiin grindvalaiden lisäksi melonipäävalas ("Peponocephala electra"), kääpiömiekkavalas ("Feresa attenuata"), pikkumiekkavalas ("Pseudorca crassidens") ja miekkavalas ("Orcinus orca"). Nykyisen luokittelun mukaan kaikki edellä mainitut lajit kuuluvat delfiinien heimoon ("Delphinidae"), jolle nimitys ""Globicephalidae"" on synonyymi.
Pitkäevä- ja lyhyteväpallopäät eroavat toisistaan vain vähän. Yleensä lajeja ei voi erottaa toisistaan merellä niiden yhteisillä esiintymisalueilla.
Grindvalaat ovat väritykseltään mustia tai tummanharmaita. Täysikasvuiset urosvalaat voivat kasvaa 6,1 metriä pitkiksi ja painaa 3 tonnia, ja täysikasvuiset naaraat voivat kasvaa 4,9 metriä pitkiksi ja painaa 1,5 tonnia.
Grindvalaita esiintyy trooppisissa ja lauhkeissa vesissä sekä pohjoisella että eteläisellä pallonpuoliskolla. Lyhytevä- ja pitkäeväpallopäiden esiintymisalueet ovat yhteisiä joillain alueilla, mutta useimmiten esiintymisalueet ovat erillisiä.
Lyhyteväpallopäävalaat elävät lämpimämmissä vesissä kuin pitkäeväpallopäävalaat, niitä esiintyy päiväntasaajan molemmin puolin sijaitsevalla leveällä vyöhykkeellä. Pitkäeväpallopäitä elää pohjois-Atlantilla ja Eteläisellä jäämerellä. Pohjois-Atlantilla, suunnilleen Espanjan leveysasteilta Kanariansaarten leveysasteille, on yhteinen esiintymisalue.
Uroksien elinikä on noin 45 vuotta ja naaraiden 60 vuotta. Grindvalaat saalistavat pääasiassa kalmareita.
Syvällä sukeltavia valaita pidetään yleensä hitaasti liikkuvina ja energiaa säästävinä eläiminä. 
Kansainvälinen tutkijaryhmä on tarkkaillut Kanariansaarten vesillä eläviä lyhyteväpallopäitä niihin kiinnitettyjen antureiden avulla. Anturit rekisteröivät valaiden nopeutta, syvyyttä ja suuntaa, ja valaiden ääntelyä ja valaiden kuulemia ääniä.
Lyhyteväpallopäiden on havaittu saalistaessaan uivan jopa nopeudella 32 km/h. Valaat voivat pitää nopeutta yllä noin 200 metrin matkan, jonka jälkeen ne joko saavat saaliin kiinni tai luovuttavat. Valaat saalistavat pilkkopimeässä yli 800 metrin syvyydessä kaikuluotaimensa avulla.
Lyhyteväpallopäiden saalistustapa muistuttaa gepardien saalistustapaa, jossa suurella nopeudella suoritetussa sprintissä kulutetaan paljon energiaa ja happea. Gepardit yli kaksinkertaistavat hengitystiheytensä sprintin aikana, mutta lyhyteväpallopäät saalistavat kuluttaen happea joka on sisäänhengitetty pinnalla.
Tutkijat ovat saaneet epäsuoria todisteita siitä, että valaat saalistavat muun muassa jättiläiskalmareita.
Leonid Gaidai
Leonid Iovitš Gaidai (; 30. tammikuuta 1923 – 19. marraskuuta 1993) oli venäläinen elokuvaohjaaja. Hänen töihinsä lukeutuu erityisesti monia maan elokuvataiteen parhaina pidettyjä komedioita.
Gaidai oli vuonna 1961 ehdolla Cannesin Kultaisen palmun saajaksi elokuvastaan "Piski ja dynamiittipaukku". Hän sai Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen.
Satu Huotari
Satu Anne-Marie Huotari (s. 13. maaliskuuta 1967 Oulu) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Huotari edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta yksissä olympialaisissa, kolmissa MM-kisoissa ja kolmissa EM-kisoissa. Hän voitti kaikista arvokisoistaan mitalin: olympiapronssia Naganossa 1998, MM-pronssia vuosina 1992, 1994 ja 1999, EM-kultaa vuosina 1993 ja 1995 sekä EM-pronssia vuonna 1996. Kaikkiaan hän pelasi 100 maaottelua.
Kotimaansa pääsarjassa Huotari edusti Tampereen Ilvestä, Kerava Shakersia ja Oulun Kärppiä. Hän voitti Suomen mestaruuden Ilveksen joukkueessa vuosina 1985 ja 1986 sekä Shakersissa vuosina 1994 ja 1995.
Charles Edward Stuart
Charles Edward Stuart (31. joulukuuta 1720 – 31. tammikuuta 1788) oli toinen James Stuartin pojista, lisänimeltään Nuori kruununtavoittelija (Young Pretender).
Stuartit olivat katolisia, ja pojat kasvatettiin isänsä maanpaon aikana Roomassa. Charlesin veljestä Henrystä tuli myöhemmin kardinaali.
Sittemmin Charles siirtyi Ranskaan ja yritti sieltä paluuta Skotlantiin vuoden 1745 jakobiittikapinassa. Kapina päättyi surkeasti ja Charles palasi Ranskaan.
Vuonna 1766 James Stuart kuoli. Paavi oli aikaisemmin tunnustanut Charlesin isän kuninkaaksi, mutta ei suonut samaa tunnustusta Charlesille.
Vuonna 1772 Charles meni naimisiin Stolberg-Gedernin prinsessa Louisen (Princess Louise of Stolberg-Gedern) kanssa. Pari asui ensin Roomassa, ja muutti myöhemmin Firenzeen, jossa Charles alkoi käyttää nimeä Albanyn kreivi (Count of d'Albany). Näin hänen vaimonsa arvonimeksi tuli Louise, Albanyn kreivitär (Countess of d'Albany).
Charles kuoli Roomassa vuonna 1788.
Johanna Ikonen
Johanna Annikki Ikonen (s. 9. tammikuuta 1969 Eno) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Ikonen edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta yksissä olympialaisissa, neljissä MM-kisoissa ja neljissä EM-kisoissa. Hän saavutti kaikissa arvokisoissaan mitalin: olympiapronssia Naganossa 1998, MM-pronssia vuosina 1990, 1992, 1994 ja 1997, EM-kultaa vuosina 1989, 1991 ja 1993 sekä EM-pronssia vuonna 1996. Kaikkiaan hän pelasi 87 maaottelua.
Kotimaassaan Ikonen edusti Joensuun Kiekkopoikia, Helsingin IFK:ta, Kerava Shakersia, Kiekko-Espoota ja Itä-Helsingin Kiekkoa. Suomen mestaruuden hän voitti Shakersin riveissä vuosina 1994, 1995 ja 1996.
Katja Lehto
Katja Maarit Lehto (s. 14. elokuuta 1972 Jyväskylä) on entinen suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Lehto edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta viisissä arvokisoissa ja saavutti kaikissa mitalin: olympiapronssia Naganossa 1998, MM-pronssia vuosina 1997, 1999 ja 2000 sekä EM-kultaa vuonna 1995. Kaikkiaan hän pelasi 92 maaottelua.
Kotimaassaan Lehto edusti KalPaa ja JYPiä. Jälkimmäisen riveissä hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1997 ja 1998.
Päivi Salo
Päivi Anneli Salo (s. 31. tammikuuta 1974 Orimattila) on entinen suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Salo edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta kaksissa olympialaisissa ja kaksissa MM-kisoissa. Hän saavutti olympiapronssia Naganossa 1998 ja MM-pronssia vuoden 1997 kisoissa Kanadassa. Kaikkiaan hän pelasi 73 maaottelua.
Kotimaassaan Salo edusti Oulun Kärppiä. Hän ei voittanut yhtään Suomen mestaruutta mutta kylläkin himmeämpiä mitaleja.
Tuula Puputti
Tuula Katriina Puputti (s. 5. marraskuuta 1977 Kuopio) on aktiiviuransa lopettanut suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Puputti edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta kaksissa olympialaisissa, kolmissa MM-kisoissa ja kaksissa EM-kisoissa. Hän voitti Naganossa 1998 olympiapronssia ja lisäksi MM-pronssia vuosina 1997, 1999 ja 2000 sekä EM-kultaa vuosina 1993 ja 1995. Kaikkiaan hän pelasi 109 maaottelua.
Kotimaassaan Puputti edusti KalPaa, JYPiä ja Jyväskylän Hockey Catsiä. Jypin riveissä hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1997 ja 1998. Vuonna 2000 hän siirtyi pelaamaan Duluthiin, Minnesotaan.
Tuula Puputin isosisko Tiina Puputti voitti myös jääkiekon Suomen mestaruuden.
Urheilu-uransa jälkeen Puputti on työskennellyt Suomen Olympiakomiteassa ja jääkiekon MM-kisaprojekteissa 2012–2016. Hän on toiminut myös Suomen Jääkiekkoliiton toimitusjohtajan assistenttina ja jääkiekon naisten maajoukkueen joukkueenjohtajana. Vuonna 2016 hän aloitti Suomen luisteluliitossa toimisto- ja talouspäällikkönä.
Liisa-Maria Sneck
Liisa-Maria Sneck (s. 10. marraskuuta 1968 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Sneck edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta yksissä olympialaisissa, neljissä MM-kisoissa ja kolmissa EM-kisoissa. Hän voitti Naganossa 1998 olympiapronssia ja lisäksi MM-pronssia vuosina 1990, 1992, 1994 ja 1997 sekä EM-kultaa vuosina 1989, 1991 ja 1993. Kaikkiaan hän pelasi 77 maaottelua.
Kotimaassaan Sneck edusti Helsingin IFK:ta, Tampereen Ilvestä ja Kerava Shakersia. Hän voitti Suomen mestaruuden Ilveksen paidassa vuosina 1990, 1991, 1992 ja 1993 sekä Shakersin riveissä vuonna 1996. Pelaajauransa päätyttyä hän siirtyi Itä-Helsingin Kiekossa valmennustehtäviin. Kanadassa hän pelasi Hamilton Golden Hawksin joukkueessa.
Memphis Willie B.
Memphis Willie B. (oik. Willie Borum, s. 4. marraskuuta 1911, Shelby County, Tennessee – k. 5. lokakuuta 1993) oli yhdysvaltalainen blueslaulaja, kitaristi ja huuliharpisti.
Willie oppi kitaransoiton lapsena isältään ja memphisläiseltä medicine show -tähdeltä Jim Jacksonilta. Myöhäisteininä hän työskenteli Jack Kelly & His South Memphis Jug Bandin kanssa. Pian hän kuitenkin liittyi ammattimaiseen Memphis Jug Bandiin, joka tavallisesti työskenteli paikassa, josta myöhemmin tuli W. C. Handy Park. Yhtye kiersi myös New Orleansia myöten. 1930-luvulla Memphisin paras huuliharpisti Noah Lewis opetti häntä. Willie siirtyi musiikillisesti tiukasta jug band -tyylistä kohti delta bluesia - hän työskenteli muun muassa Rice Millerin, Willie Brownin, Garfield Akersin ja Robert Johnsonin kanssa. Hän pääsi levyttämään omalla nimellään Vocalion-levymerkille vuonna 1934 (äänitteitä ei ilmeisesti julkaistu, mutta palasi pian soittamaan juottoloihin ja pelitaloihin Son Joen, Joe Hill Louisin ja Will Shaden kanssa aina vuoteen 1943, jolloin hän liittyi Yhdysvaltain armeijaan.
Armeijan jälkeen Memphis Willie B. siirtyi päivätöihin, kunnes 1960-luvun alun folk- ja bluesbuumin myötä palasi levytysstudiolle vuonna 1961. Elokuun äänityssessiosta Sun-studiolla syntyi albumi "Introducing Memphis Willie B." Prestigen Bluesville-merkille. Willie alkoi kiertää keikoilla ja festivaaleilla yhdessä vanhojen ystäviensä Gus Cannonin ja Furry Lewisin kanssa. 1960-loppuun mennessä Willie Borum katosi musiikkipiireistä ja eräiden lähteiden mukaan kuoli Memphisissä 1970-luvun alussa. Toiset lähteet ilmoittavat kuolinvuodeksi 1993.
John Henry Barbee
John Henry Barbee (mahdollisesti syntyjään William George Tucker, s. 14. marraskuuta 1905, Henning, Tennessee – k. 3. marraskuuta 1964, Chicago, Illinois) oli yhdysvaltalainen blueslaulaja ja kitaristi.
Barbee kiersi 1930-luvulla ympäri etelävaltioita laulaen ja soittaen slide-kitaraa. Hän lyöttäytyi yhteen Big Joe Williamsin kanssa ja myöhemmin Memphisissä Sunnyland Slimin kanssa. Matkustettuaan Mississippiin hän tapasi myös Sonny Boy Williamson I:n, jonka kanssa soitteli yhdessä silloin tällöin. Syyskuussa 1938 hän äänitti Vocalion-levymerkille ensimmäisen äänitteensä ("Six Weeks Old Blues" / "God Knows I Can't Help It"). Vocalion olisi halunnut Barbeen äänittävän lisääkin musiikkia, mutta Barbee oli jättänyt viimeisen tunnetun olinpaikkansa Arkansasissa. Barbee selitti nopean muuttonsa johtuneen siitä, että hän joutui hankaluuksiin lain kanssa ammuttuaan tyttöystävänsä rakastajan kuoliaaksi. Hän myöhemmin sai selville, että mies oli ainoastaan haavoittunut. Barbee kuitenkin hylkäsi musiikkiuran soitettuaan jonkin aikaa Moody Jonesin ryhmän kanssa Maxwell Streetilla.
1960-luvun alun bluesbuumin aikana Willie Dixon alkoi etsiä Barbeeta ja löysi hänet työskentelemässä jäätelönmyyjänä Chicagossa. Barbee kiersi American Folk Blues Festivalin mukana Eurooppaa. Hän levytti joitakin kappaleita Spivey ja Storyville-merkeille ja myös joitakin Euroopassa äänitettyjä kappaleita on julkaistu Fontana-merkillä.
Palattuaan Yhdysvaltoihin Barbee osti kiertueelta ansaitsemilla rahoillaan elämänsä ensimmäisen auton. Vain kymmenen päivää autokauppojen jälkeen hän ajoi jalankulkijan yli ja joutui vankilaan Chicagoon. Hän kuoli vankilassa kolmisen kuukautta myöhemmin sydäninfarktiin odottaessaan tuomiotaan. Hänet on haudattu Restvalen hautausmaalle Alsipiin Illinoisissa.
Kalle Asukas
Kalle Asukas (16. huhtikuuta 1920 Kemi – 30. kesäkuuta 2008 Lahti) oli ensimmäinen suomalainen keilailun henkilökohtainen maailmanmestari.
Asukas kilpaili viisissä keilailun MM-kilpailuissa. Helsingissä 1954 hän voitti MM-hopeaa kahdeksan miehen joukkuekilpailussa ja MM-pronssia viiden miehen joukkuekilpailussa. Essenin MM-kilpailuissa 1955 hän voitti kahdeksan miehen joukkuekilpailussa kultaa ja viisimiehiskisassa hopeaa. Helsingborgin MM-kilpailuissa 1958 hän voitti maailmanmestaruuden henkilökohtaisessa kilpailussa ja viisimiehiskisassa sekä MM-hopeaa kahdeksan miehen joukkuekilpailussa. Hampurissa 1960 hän saavutti MM-hopeaa parikilpailussa Rauno Mannin kanssa ja kahdeksan miehen joukkuekilpailussa. Méxicon MM-kilpailuissa 1963 Asukas oli henkilökohtaisessa kilpailussa parhaana eurooppalaisena kahdeksas mutta mitaleille hän ei enää yltänyt.
Asukas voitti henkilökohtaisen Suomen mestaruuden vuonna 1957. Parikilpailun SM-kultaa hän voitti vuonna 1947 Toivo Hartmanin sekä vuosina 1948 ja 1949 Ossi Vuorion parina. Joukkuemestaruuden hän voitti Keila-Poikien joukkueessa vuosina 1953, 1957 ja 1963. Hän edusti myös Helsingin Kullervoa ja Keila-Kalleja ja toimi KePo:n ja KK:n puheenjohtajana.
Asukkaan ennätystulokset olivat yhdellä sarjalla täydet 300 pistettä, kolmella sarjalla 739, neljällä sarjalla 973, kuudella sarjalla 1376 ja kahdeksalla sarjalla 1763. Hänet valittiin toisena suomalaisena keilailun kuuluisuuksien galleriaan vuonna 2004.
Harmaapallokala
Harmaapallokala ("Arothron hispidus") on pallokalalaji, jonka luontaiseen elinympäristöön kuuluvat trooppiset merialueet Kaakkois-Atlantilla ja Kaakkois-Aasian merialueilla. Harmaapallokalaa pidetään joskus meri- ja murtovesiakvaarioissa.
Harmaapallokala voi kasvaa luonnossa jopa 50 cm pitkäksi. Akvaariossa se jää yleensä alle 20-senttiseksi. Sen vartalonmuoto on pallokaloille tyypillisen laatikkomainen. Vartalossa on tumman ruskeanharmaalla pohjalla sinertävänvalkeita pieniä pilkkuja. Vatsapuolella pilkut yhdistyvät sinisävyisemmiksi juoviksi. Evät ovat pistaasinvihreät. Harmaapallokalan, kuten muidenkin pallokalojen, hampaat ovat kasvaneet yhteen talttamaisiksi levyiksi. Suu on nokkamainen, kova, ja kala pystyy sillä murtamaan palasia korallista tai kovakuorisista meritähdistä. 
Harmaapallokala on peräisin Kaakkois-Atlantilta ja Indopasifiselta merialueelta. Nuoria yksilöitä tavataan jokisuiden murtovedessä. Harmaapallokala elää tyypillisesti 3-30 metrin syvyydessä.
Harmaapallokala on reviirikala, ja koiraat puolustavat aggressiivisesti reviiriään muita koiraita vastaan. Ne eivät välitä muista kaloista. Akvaariossa niitä ei voi pitää yhdessä selkärangattomien kanssa, koska pallokalat syövät tai näykkivät lähes kaikkia selkärangattomia.
Harmaapallokala syö luonnossa enimmäkseen levää, mutta myös pieniä selkärangattomia kuten koralleja, pesusieniä, meritähtiä, nilviäisiä, ja merivuokkoja. Nuoret harmaapallokalat elävät murtovedessä ja voivat pärjätä lähes jokivettä vastaavissa oloissa, mutta aikuiset yksilöt tarvitsevat merivettä. Kaloja pitää myös suojella nopeilta suolapitoisuuden muutoksilta.
Günter Blobel
Günter Blobel (21. toukokuuta 1936 Waltersdorf, Saksa – 18. helmikuuta 2018 New York, New York, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen biologi. Blobel syntyi silloisen Preussin Ala-Sleesian provinssiiin kuuluvassa Waltersdorfissa (nykyinen Niegosławice). Hän valmistui Tübingenin yliopistosta vuonna 1960 ja väitteli tohtoriksi Wisconsinin yliopistosta Madisonissa vuonna 1967. Vuonna 1986 hänet nimitettiin Howard Hughesin lääketieteelliseen instituuttiin. Vuonna 1999 Blobel sai Nobelin lääketieteen palkinnon siitä, että hän keksi vastasyntetisoituneiden proteiinien sisältävän tunnisteet, jotka ohjaavat näitä oikeaan paikkaansa solussa.
Blobel tunnetaan myös siitä, että hän tuki aktiivisesti Dresdenin jälleenrakentamista. Vuonna 1994 hän perusti ei-kaupallisen ”Friends of Dresden” -seuran ja toimi sen puheenjohtajana. Hän lahjoitti kaikki Nobelin palkinnosta saamansa rahat Dresdenin kunnostukseen, eritoten Frauenkirchen vuonna 2005 valmiiksi saatuun kunnostukseen ja uuden synagogan rakentamiseen.
Vuodesta 2003 lähtien Blobel oli New Yorkissa sijaitsevan Rockefellerin yliopiston palveluksessa.
Simon Flexner
Simon Flexner (25. maaliskuuta 1863 Louisville, Kentucky, Yhdysvallat – 2. toukokuuta 1946) oli lääkäri, johtaja ja patologian professori Pennsylvanian yliopistossa vuodesta 1899 vuoteen 1903. Hän oli Rockefeller Institute for Medical Researchin ensimmäinen johtaja (1901–1935) ja Rockefellerin säätiön jäsen. Sen lisäksi hän oli John D. Rockefeller, Jr.in ystävä ja neuvonantaja.
Hänen nuorempi veli oli Abraham Flexner.
Tero Niemi ja Anne Salminen
Tero Niemi (s. 1974) ja Anne Salminen (s. 1976) ovat suomalainen kirjailijapari. Heidän esikoisteoksensa, tieteiskirja "Nimbus ja tähdet" ilmestyi 2004. Aikaisemmin he olivat voittaneet Nimbus-novelleillaan Portti-lehden novellikilpailun vuonna 2002. Vuonna 2003 he saivat novellillaan "Ja Jumala kutoi mattoja omista hiuksistaan" Atorox-palkinnon. Teos oli ehdokkaana Helsingin sanomien esikoiskirjapalkinnon saajaksi. Toisen Atoroxin kirjailijat voittivat vuonna 2005.
Niemi on myös tietokonegraafikko.
Vallankumouksen virkamies
Vallankumouksen virkamies, valkoisten vanki 1918 on Tyko Varton vuonna 1998 postuumisti ilmestyneet Painoteollisuus OY:n julkaisemat muistelmat kansalaissodan ajoilta. Varto toimi Helsingin vallankumousoikeuden sihteerinä, lähimmän työtoverinsa ollessa kirjailija Kasperi Tanttu ja kertoo muistelmissaan kokemuksistaan punaisessa Helsingissä, pakomatkastaan Viipuriin ja lopulta vangitsemisestaan Kouvolassa. Hän kertoo teoksessa myös vankilavuosistaan. Tyko Varto oli alkuaan tamperelainen työväenaktiivi, kansalaissodan aikana Kansanvaltuuskunnan virkamies, joka vaikutti kirjailijana vielä 1950-luvulla, ja julkaisi 1958 kirjan "Lapsuuteni Tampere".
Osmo Koivunen
Osmo Eino Olavi Koivunen (24. joulukuuta 1914 Hausjärvi – 14. lokakuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen keilailun maailmanmestari.
Koivunen saavutti neljä mitalia Helsingissä 1954 käydyissä keilailun MM-kilpailuissa. Hän voitti Odin Koskisen kanssa kultaa parikilpailussa, hopeaa Ruotsin Gösta Algeskogille hävinneenä henkilökohtaisessa kilpailussa ja kahdeksan miehen joukkuekilpailussa sekä pronssia viiden miehen joukkuekilpailussa. Helsingborgin MM-kilpailuissa 1958 hän voitti maailmanmestaruuden viiden miehen joukkuekilpailussa ja hopeaa kahdeksan miehen kisassa.
Koivunen voitti nelimiehisjoukkueiden Suomen mestaruuden Keila-Miesten joukkueessa vuonna 1958. Hän edusti myös Keila 45 -seuraa. Vuonna 1959 hän keilasi kahdeksan sarjan Suomen ennätyksen 1905 pistettä ja teki samalla myös neljän sarjan ennätyksensä 1084 pistettä.
Koivunen kilpaili myös soudussa edustaen Soutumiehet-seuraa. Hänen poikansa Pertti ja Kari Koivunen ovat menestyneet kohtalaisesti keilailussa.
Keisari ja salamurhaaja
Keisari ja salamurhaaja () on vuonna 1998 julkaistu Chen Kaigen ohjaama elokuva.
300-luvulla eaa. Qinin kuningas Ying Zheng (Li Xuejian) pyrkii yhdistämään kaikki seitsemän Kiinan kuningaskuntaa. Gin on jo valloittanut mm. Hanin mutta muut olisivat liittoutuessaan liian voimakkaita tälle. Siksi Ying ja tämän lapsuuden ja naisystävänsä Lady Zhaon (Gong Li) kehittävät juonen Yanin kuningaskuntaan hyökkäämisen oikeuttavan syyn saamiseksi. He päättävät että Lady Zhao lähtee vakoilijana värväämänä Yingille salamurhaajan. Salamurhayritystä on sitten tarkoitus käyttää syynä hyökätä Yaniin. Lopulta Lady Zhao saa värvättyä Yanlaisen Jing Ken (Zhang Fengyi) salamurhaajaksi.
Todistettuaan Yingin määrämän Zhaon kuningaskunnan lasten joukkomurhan Lady Zhao paljastaa juonen salamurhaaja Jingille ja auttaa tätä onnistumaan murhassa. Salamurha kuitenkin epäonnistuu ja Ying tappaa Jingin. Ying kuitenkin kokee nöyryytyksen sillä kukaan tämän alaisista ei auta häntä ja hän joutuu selviytymään murhaajastaan yksin. Lisäksi Lady Zhao palaa mutta vain hakeakseen Jingin ruumiin haudattavaksi.
Nimbus ja tähdet
Nimbus ja tähdet on Tero Niemen ja Anne Salmisen novellikokoelma vuodelta 2004. Teos oli Helsingin sanomain kirjallisuuspalkintoehdokkaana ja Tähtivaeltaja-palkintoehdokkaana 2005.
Atorox-palkinto
Atorox-palkinto on Turun Science Fiction Seura ry:n vuodesta 1983 lähtien vuosittain jakama tieteiskirjallisuuspalkinto, joka myönnetään edellisen vuoden parhaalle kotimaiselle tieteis- tai fantasianovellille. Palkinto on saanut paitsi nimensä, myös muotonsa Outsiderin luoman Atorox-hahmon mukaan, sillä voittajalle annettava palkinto on savesta poltettu Atoroxin pää.
Eniten Atorox-palkintoja on saanut Johanna Sinisalo, yhteensä seitsemän. Pasi Ilmari Jääskeläinen on saanut palkinnon neljä kertaa, ja Anne Leinonen on palkittu kolme kertaa.
Kenraalitauko
Kenraalitauko eli yleistauko on orkesterimusiikissa kaikkien orkesterin soittimien yhtaikainen tauko. Partituurissa se merkitään usein fermaatilla tai saksan kielen "Generalpause"-sanan lyhenteellä "G.P." Kenraalitaukoon voi liittyä myös sitä tarkentava määre, kuten "lunga" (pitkä) tai "court" (lyhyt).
Burton C. Bell
Burton Cristopher Bell (s. 19. helmikuuta 1969) on yhdysvaltalainen laulaja, sanoittaja, kitaristi ja kosketinsoittaja, joka on kotoisin Houstonista, Teksasista. Bell tunnetaan parhaiten death metal/industrial metal -yhtyeen Fear Factoryn keulahahmona. Hänen laulutyylinsä on harkittu, raivoisa sekä innovatiivinen ja hän oli eräs ensimmäisiä heavy metal laulajia joka yhdisteli laulussaan puhtaita ääniä sekä huutoääntä. Fear Factory on huomioitu myös ko. tyylien yhdistäneiden yhtyeiden pioneerina.
Ennen rooliansa Fear Factoryssa hän perusti yhtyeen joka kulki nimellä Hate Face. Vuonna 1989 hän lyöttäytyi yhteen Dino Cazaresin ja Raymond Herreran kanssa perustaakseen Fear Factoryn alkuperäisen kokoonpanon, tuolloin vielä nimen Ulceration alla. Yhtye ehti äänittää neljä studioalbumia ennen riitaa Burtonin ja Cazaresin välillä.
Burton C. Bellin sanoitukset käsittelevät keskimäärin sotaa ja ihmisten ja koneiden yhteyttä.
Fear Factorylle tyypillilinen teema on dystopia ja kybergenetiikka.
Bell on vieraillut monien muiden yhtyeiden albumeilla ja ottanut jopa johtavan laulajan vastuun G/Z/R:n albumilla Plastic Planetilla, joka julkaistiin vuonna 1995.
Burtonilla ja hänen vaimollaan Amy Abattoirilla on kaksi lasta: tytär Violet (s. 17. helmikuuta 2006) ja poika Atticus (s. 2007). Burtonilla itsellään on kaksoisveli Ben, joka on kantrimuusikko.
Tauko
Tauko on musiikkitermi, joka tarkoittaa ääneti olemista nuoteissa taukomerkin määrittämän ajan. Nuottikirjoituksessa käytetyt erinäköiset taukomerkit tarkoittavat eri pituisia taukoja, ja kestoltaan ne vastaavat eri nuotteja. Orkesterisävellyksissä vähintään tahdin kestoista kaikkien soittimien taukoa kutsutaan kenraalitauoksi. Joskus nuotteihin merkitään taukomerkkejä käyttämättä, esimerkiksi fermaatilla, niin sanottu esityksellinen henkonen eli kesuura. Yksittäisessä soitinäänessä pitkän selvärajaisen jakson tai jopa koko sävellyksen osan kestävä tauko merkitään termillä "tacet".
Nuottiarvoja vastaavia taukoja kuvaavat merkit ovat vasemmalta lukien: neloiskokotauko (neljä kertaa kokonuotin mittainen tauko), kaksoiskokotauko, kokotauko, puolitauko, neljäsosatauko, kahdeksasosatauko, kuudestoistaosatauko sekä kolmaskymmeneskahdesosatauko.
Kosketus
Kosketus voi tarkoittaa seuraavia:
Kosketus (musiikki)
Kosketus on erityisesti kosketinsoittimiin liitetty musiikkitermi. Se kuvaa muusikon sormillaan kokemaa tapaa, olla kosketinsoitinten koskettimet saavat äänen syntymään niihin liittyvien mekanismien välityksellä. Kosketuksella on suuri merkitys musiikin soinnin esiintuomisessa. Siitä riippuu eräissä soittimissa, kuten pianossa, jopa instrumentin soinnin väri ja se vaikuttaa merkittävästi musiikin dynamiikkaan ja artikulaatioon. Erilaisissa kosketinsoittimissa on useimmiten erilainen kosketus.
Arvo Kuikka
Arvo Kuikka (11. helmikuuta 1924 Impilahti – 22. toukokuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen musiikkieverstiluutnantti evp ja sotilaskapellimestari. Hän toimi Puolustusvoimien ylikapellimestarina 1967–1984.
Kuikka aloitti uransa Viipurin rykmentin soittokunnan soitto-oppilaana vuonna 1937. Hän toimi Helsingin Varuskuntasoittokunnan kapellimestarina 1953–1967 ja sen päällikkönä vuoteen 1977 saakka. Puolustusvoimien ylikapellimestarina Kuikka toimi 1967–1984 ja Sibelius-Akatemian sotilasmusiikkiosaston johtajana 1967–1977. Hän on toiminut myös kuoronjohtajana ja kanttori-urkurina sekä tehnyt sovituksia puhallinorkesterille. Hänet ylennettiin musiikkieverstiluutnantiksi 6. joulukuuta 1975. Arvo Kuikka sai musiikkineuvoksen arvon vuonna 1999.
Puolustusvoimien ylikapellimestarit -sivusto
Jamie Johnson (jääkiekkoilija)
Jamie Johnson (s. 23. tammikuuta 1982 Port Franks, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän on keskushyökkääjä, mutta voi pelata myös laitahyökkääjänä.
Johnson pelasi kauden 2008–2009 SM-liiga-joukkue TPS:ssa. Hän siirtyi Turkuun AHL-joukkue Albany River Ratsista. Kaudella 2007–2008 hän oli ollut Albanyn paras pistemies tehopistein 21 + 37 = 58.
Johnson teki TPS-kauden jälkeen sopimuksen Allsvenskanissa pelaavan Leksandsin kanssa. Hän ei kuitenkaan pelannut Leksandissa yhtäkään ottelua, sillä hän käytti sopimuksessaan olleen NHL-option ja allekirjoitti kesällä 2009 sopimuksen Florida Panthersin kanssa. Johnson pelasi kauden 2009–2010 Panthersin farmijoukkueessa Rochester Americansissa. Hän oli joukkueensa paras pistemies ja koko AHL:n pistepörssin 11. tehtyään 71 pistettä 80 ottelussa. Kesällä 2010 Detroit Red Wings teki Johnsonin kanssa sopimuksen.
Newcastlen lentoasema
Newcastlen lentoasema (IATA-lyhenne NCL, ICAO-lyhenne EGNT) sijaitsee noin kymmenen kilometriä Newcastle upon Tynen luoteispuolella. Se on vuosittaisella yli viidellä miljoonalla matkustajalla Britannian kymmenenneksi vilkkain lentoasema ja kasvaa nopeasti.
Lentoasema avattiin vuonna 1935. Vaikka lentoasemaa sanotaan Newcastlen lentoasemaksi, sen omistavat yhdessä Tyne and Wearin kunnat ja Kööpenhaminan lentoasema.
Lentoasemalle pääsee metrolla. Matka Newcastlesta kestää noin 25 minuuttia ja Sunderlandista 55 minuuttia. Autolla sinne tullaan moottoritieltä A1 nelikaistaista sivutietä A696 pitkin.
Newcastlesta on reittiliikennettä muihin Britteinsaarten kohteisiin, manner-Eurooppaan, Välimerelle, Kanariansaarille ja Dubaihin. Charterit lentävät tyypillisiin etelän lomakohteisiin.
So Mean
So Mean on Kojon studioalbumi vuodelta 1979. Warner Music julkaisi levystä cd-painoksen vuonna 2002.
A-puoli
Atte Engren
Atte Engren (s. 19. helmikuuta 1988 Rauma) on suomalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa Sm-liiga-joukkue HIFK:ssa.
Kauden 2008–2009 alku meni Engreniltä sivuun, kun hänen sormensa murtui harjoituksissa. Hänen kautensa Turun Palloseurassa huipentui Suomen mestaruuteen. Engren valittiin kauden parhaaksi maalivahdiksi sekä tähdistökentälliseen. Kaudella 2010–2011 hän pelasi TPS:ssä 51 ottelua ja AHL:n Milwaukee Admiralsissa neljä ottelua. Seuraavalla kaudella hän pelasi Admiralsissa 23 ottelua. Keväällä 2012 Engren teki sopimuksen TPS:n kanssa.
O = Ottelut
V = Voitot
PM = Päästetyt maalit
N = Nollapelit
PMK = Päästettyjen maalien keskiarvo
TP = Torjuntaprosentti
Kahvipeukaloinen
Kahvipeukaloinen ("Thryophilus nicefori") on äärimmäisen uhanalainen Kolumbian Andeilla Santanderin osavaltiossa elävä varpuslintu .
Kooltaan kahvipeukaloinen on noin 15 cm. Lajin vatsa on valkoisen harmaa ja siinä on poikittaisia mustia viiruja, jotka ovat selvimpiä perässä. Päässä on silmien alapuolelta valkoinen ja siinä on ohuita mustia rantuja. Päälaki on kahvipeukaloisella musta sekä silmien yläpuolella on valkoiset juovat. Lajin selkä on väriltään tumman ruskean sekä mustan kirjava. Taituripeukaloinen ("Thryophilus rufalbus") muistuttaa kahvipeukaloista, mutta sen selkä on selvemmin ruosteenruskea .
Kahvipeukaloisen elinympäristöä ovat kuivat akasiametsät. Kahvipeukaloiskannan kooksi arvioidaan alla 50 yksilöä. Suurin kantaan kohdistuva uhka on metsien hakkaaminen maanviljelykseen ja polttopuiksi.
Onni Haini
Onni Ville Haini, vuoteen 1930 Höylä (18. maaliskuuta 1902 Hankasalmi – 11. tammikuuta 1956) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän kirjoitti myös nimimerkeillä "Onni Höylä", "O. Kaskamo", "O. H." ja "Onni-setä".
Hainin vanhemmat olivat asemamies Aleksander Höylä ja Hilda Hänninen ja puoliso vuodesta 1934 Helmi Siekkinen. Haini opiskeli Työväen Akatemiassa 1926–1927 ja toimi Sosiaalidemokraattisen raittiusliiton luennoijana ja nuorisotyön sihtereinä 1928–1933. Vaasan läänin itäisen vaalipiirin sosiaalidemokraattisen piirijärjestön palveluksessa hän oli 1933–1936, TUL:in 1936–1940 ja Suomen siviili- ja asevelvollisuusinvalidien liiton 1940–1942. Lastenlehti "Sarastuksen" toimittajana 1930–1933 työskennellyt Haini oli "Pohjolan Työn" päätoimittaja 1942–1946 ja "Työn Voiman" vuodesta 1946.
Uskontotieto
Uskontotieto on oppiaine.
Uskontotieto on oppiaineena muun muassa Ruotsissa. Koska Ruotsin valtio on sitoutunut evankelis-luterilaiseen katsomukseen, kirkon valta-aseman on katsottu vaikuttavan uskontotiedon opetukseen. Valtionkirkkoon kuulumattomille on annettu vapautusta opetuksesta.
Kaikille yhteisen etiikan opetuksen mallia toteutetaan Bulgariassa, Espanjassa, Latviassa, Papua-Uudessa-Guineassa, Intiassa, Indonesiassa, Japanissa, Nepalissa, Pakistanissa ja Filippiineillä. Esimerkiksi Bulgariassa oppiaine on pohdiskelevaa, sen sisältöjä ovat muun muassa historia, minä ja muut, tietoisuus, rakkaus, vapaus, onni.
Kansanedustaja Irina Krohn teki vuonna 2002 lakialoitteen uskonnon opetuksen muuttamisesta uskontotiedoksi, johon osallistuisivat kaikki oppilaat. Mallina Krohn piti Ruotsin uskontotietoa. Vapaa Ajattelija -lehti julkaisi aiheesta kielteisen kirjoituksen, jossa se syytti Ruotsin uskontotiedon opetusta ihmisoikeuksia rikkovaksi. Erkki Hartikaisen mukaan Ruotsin uskontotieteen kirjat oli tehty muuttamalla vanhat uskontokirjat "tunnustuksettomiksi" siten, että pääsisältö, raamattuoppi, säilyi. Näin evankelis-luterilainen kirkko sai kaikki koululaiset yhteisen kristillisen opetuksen piiriin.Hartikainen on arvostellut myös Norjan uskontotietoa, josta Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on antanut kielteisen päätöksen.
Vuonna 2006 uskonnon didaktiikan professori Arto Kallioniemi pohti uskonnon opetuksen tulevaisuudennäkymiä Kirkko ja kaupunki -lehdessä. Hänen mukaansa yhteiskunta on nopeassa muutoksessa ja luterilainen kirkkokin saattaa liukua kohti vähemmistökirkon asemaa. Kallioniemi piti nykyistä mallia, jossa eri uskonnollisiin yhteisöihin kuuluville tarjotaan omaa opetustaan, esimerkkinä uskonnonvapauden turvaavasta opetuksesta. Hän myönsi sen kuitenkin olevan usein ongelmallista luokkien haajantuessa useaan eri ryhmään uskonnontunnin ajaksi. Opetuksen järjestäminen on työlästä kouluille ja pienimpien uskontokuntien edustajat ovat huonoimmassa asemassa. Nykyisellä mallilla on kuitenkin vahva kannatus eri yhteisöjen keskuudessa.
Keskustelu uskonnon opetuksen muuttamisesta käynnistyi uudelleen keväällä 2008, kun Opettaja-lehden päätoimittaja Hannu Laaksola ehdotti nykyisen uskonnon opetuksen tilalle kaikille oppilaille yhteistä uskontotietoa. Myös opetushallituksen kehitysjohtajan Markku Rimpelän mukaan kaikkien oppilaiden olisi voitava osallistua samalle oppitunnille. Hänen mielestään uskonnonopetusta tulisi kehittää etiikan ja uskontotiedon suuntaan. Rimpelä perusteli näkemystään lisääntyvällä maahanmuutolla. Kysymys tulee ajankohtaiseksi hallituskauden lopulla, kun valtakunnallisia opetussuunnitelmia aletaan uudistaa.
Kyösti Sorjonen
Kyösti Hannes Sorjonen (1. maaliskuuta 1912 Kouvola – 6. joulukuuta 1996 Jyväskylä) oli suomalainen toimittaja, pakinoitsija (nimimerkki "Joel") ja kirjailija.
Sorjonen valmistui 1938 filosofian kandidaatiksi. Sotavuosina 1940–1944 hän toimi Jyväskylän suojeluskuntapiirin valistusohjaajana ja sodan jälkeen toimittajana muun muassa "Jyväskylän Sanomat" -lehdessä. Sorjonen sai 1980 Jyväskylän yliopiston yhteiskuntatieteiden kunniatohtorin arvon.
Triforium
Triforium eli triforio on romaanisten ja goottilaisten kirkkojen keskilaivan klerestorioikkunoiden alapuolella oleva pienoispylväsgalleria. Joissakin kirkoissa triforiumin takana on pylväskäytävä.
Klerestorio
Klerestorio on basilikatyyppisen kirkon keskilaivan seinien yläosa, sivulaivojen yläpuolelle kohoava ikkunaseinä, joka tuo valoa keskilaivaan. Klerestorioikkunat ovat yleisiä etenkin goottilaisissa kirkoissa.
Laura Soinne
Laura Vuorela, kirjailijanimeltään Laura Soinne, (6. helmikuuta 1897 Tuusula – 17. maaliskuuta 1992 Tuusula) oli erityisesti näytelmiä ja satuja kirjoittanut suomalainen kirjailija. Hän oli vuodesta 1939 lähtien naimisissa runoilija Einari Vuorelan kanssa.
Tero Kaikkonen
Tero "Kaivo" Kaikkonen on suomalainen Rajamäeltä kotoisin oleva muusikko ja Raptorin jäsen. Kaikkonen kokeili myös soolouraa ja teki kolme iskelmäalbumia.
Lisäksi Kaikkonen on tehnyt lauluja myös muille artisteille, kuten Juha Metsäperälle ja Ylonalle. Kaikkonen on tehnyt yhteistyötä myös muiden lauluntekijöiden kanssa.
Suomen puolustusvoimien joukko-osastoperinteet
Suomen puolustusvoimien joukko-osastoperinteet on 4. kesäkuuta 2008 julkaistu kirja, jossa käsitellään yli kahdeksankymmenen joukko-osaston perinteitä vuosina 1918–2008. Se on Sotamuseon julkaisema ja osa Puolustusvoimien juhlavuoden 2008 tapahtumia.
Suomen puolustusvoimien joukko-osastoperinteet kirjassa käsitellään vuosien 2006–2007 Puolustusvoimien itsenäisten joukko-osastojen perinteitä. Kirjassa käsiteltävät perinteet ovat joukko-osaston yleinen historia, joukko-osastotunnus, joukko-osastoristi, lippu, kunniamarssi, perinne tai/ja vuosipäivä, perinnehuoneet, museot, muistomerkit, killat ja perinneyhdistykset, johtajat ja kirjallisuus. Kirjassa on lisäksi liitteenä CD, jossa on 33 kunniamarssia Kaartin Soittokunnan soittamana.
Anna Perho
Anna Lovisa Perho (s. 17. kesäkuuta 1970 Ypäjä) on suomalainen toimittaja ja tv-tuottaja.
Perho valmistui agrologiksi Högre Svenska Lantbruksläroverketistä vuonna 1992. Lisäksi hän on opiskellut tv-tuottamista ja valmistunut ratkaisukeskeiseksi valmentajaksi Lyhytterapiainstituutista.
Perho toimi City-lehden kolumnistina vuodet 2002–2007 ja on kolumnoinut myös Radio Aallossa, Sunnuntaisuomalaisessa, Ilta-Sanomissa, Me Naisissa, Maalla-lehdessä ja useissa asiakasjulkaisuissa. Televisiossa hän on toiminut taustatoimittajana muun muassa televisio-ohjelmissa "Inhimillinen tekijä", "Satunnainen sankari", "Ruben & Joonas", "Epäkorrektia, Tuomas Enbuske!" sekä "Lamastalgia".
Perho juonsi Nelosella esitettyä "G-piste"-keskusteluohjelmaa keväällä 2008. Keväällä 2009 ja 2010 Perho toimitti ja juonsi MTV3:lla ohjelmaa "Perho tuli taloon", jossa hän vieraili tunnettujen suomalaisten kodeissa. Syksyllä 2010 Perho osallistui "Tanssii tähtien kanssa" -ohjelmaan. Keväällä 2015 Perho juonsi Anna Perhon kyselytunti-nimistä ohjelmaa yhdessä Olga Temosen, Jenni Kokanderin ja Suvi Westin kanssa TV2:lla. Hän juonsi Radio Aallon Dynastia-aamuohjelmaa yhdessä Kimmo Vehviläisen kanssa viisi vuotta lopettamiseensa asti vuoteen 2017. Nykyisin hän keskittyy yritys- ja uravalmennukseen sekä kirjoittamiseen.
Perho palkittiin vuoden radiotoimittajana vuoden 2016 Radio Gaalassa. Perusteissa mainittiin Perhon Läpivalaisu-sarja. Läpivalaisu on muodoltaan pitkä henkilöhaastattelu, joka sisältää Perhon omia kommentteja haastatteluosuuksien välissä.