Fender Stratocaster
Stratocaster, (eli "Strato"), on Leo Fenderin suunnittelema sähkökitaramalli, joka tuli markkinoille 1954. Mallinimen takana oli Fenderillä työskennellyt Don Randall, joka oli innokas ilmailun harrastaja. Kitaran erikoisuuksia olivat ergonomisesti muotoiltu runko, jossa on soololovi molemmilla puolilla sekä kolme yksikelaista mikrofonia ja vibratokoneisto. Näiden ominaisuuksien ansiosta soolokitaristit yleensä suosivat Stratocasteria hieman enemmän kuin Fender Telecasteria.
Stratocaster suunniteltiin tuotettavaksi teollisesti. Kitaran elektroniikka kiinnitetään suoraan etupleksiin. Ruuvikiinnitteinen kaula on helppo irrottaa huoltoa varten tai vaihtaa uuteen. Suhteellisen yksinkertaisen rakenteen ansiosta kitaraa on helppo muokata ja säätää omanlaisekseen, mikä onkin ollut yksi kitaran kestävän suosion syy. Stratocasteria valmistetaan myös vasenkätisenä versiona.
Fender valmistaa Stratocaster-mallistoa vaihtelevista perusosista eri maissa: Yhdysvalloissa, Meksikossa, Japanissa, Koreassa sekä Squier-alanimellä Indonesiassa ja Kiinassa.
Stratocaster on jäljitellyimpiä kitaramalleja. Useimmilla muilla merkeillä on siitä vaikutteita saaneita malleja valikoimissaan, monilla jopa yksityiskohtaisia kopioita.
Stratocasterin runkoa on paranneltu edeltäjäänsä Telecasteriin verrattuna.
Suurin ero on kaksi soololovea, jotta korkeimmatkin äänet olisi helppo soittaa. 
Rungossa on syvennyksiä kahdessa kohdassa, joiden ansiosta monet Stratocasteria suosivat kitaristit pitävät sitä hyvin syliin istuvana ja soitettavuudeltaan mukavana. Yläreunassa oleva syvennys pehmentää kitaran ja soittajan vatsan välistä kontaktia, ja etupuolella yläreunassa sijaitseva lovi säästää soittajan käsivartta.
Kaula on kiinnitetty runkoon ruuvaamalla. Soittimen valmistusta ja huoltoa helpottava ratkaisu vaikuttaa myös osaltaan kitaran sointiväriin. Alkujaan kaula oli tehty kokonaan vaahterasta ja otenauhat istutettiin suoraan kaulaan. Myöhemmin vaihtoehdoksi tuli ruusupuusta valmistettu otelauta.
Kaulan sisällä on kaularauta, jolla voidaan säätää kaulan suoruutta. Säätöruuvi on vanhoissa malleissa kaulan alapäässä, eli kaula pitää irroittaa säädön ajaksi. 1970-luvun alussa kaularaudan säätö siirrettiin lavan päähän, kaulan kiinnitys muuttui kolmeruuviseksi ja kaulan kulmaa runkoon nähden saattoi säätää. Vakaampaan kaulan neljän ruuvin kiinnitykseen palattiin kuitenkin jo vuoden 1979 juhlamallissa.
Stratocastereissa on neljää erityyppistä kaulaa: 50-Luvun V, 60-luvun alun ovaali ja 60-luvun C sekä 70-luvun U-muoto.
Stratocasterin talla on etureunastaan kiinni rungossa kuudella ruuvilla (uusissa malleissa kahdella ruuvilla). Talla niveltyy ruuvien varassa, ja rungon takana olevat jouset vetävät tallaa runkoa vasten. Kielten sävelkorkeus laskee kampea painettaessa ja nousee nostettaessa, mikä mahdollistaa vibratoefektin. Intonaation ja korkeuden säätö tallassa joka kielelle erikseen oli merkittävä Fenderin innovaatio. Leo Fender nimitti vibratoa virheellisesti tremoloksi.
Vibratollisen mallin ohella on tuotannossa ollut vuodesta 1955 myös kiinteällä tallalla varustettuja Stratocastereita. Näiden "hard tail" -mallien suosio on kuitenkin jäänyt vähäiseksi. Monet muusikot, jotka eivät käytä vibratoa, pitävät kuitenkin vibrajousien vaikutuksesta kitaran sointiin. Koneisto on mahdollista säätää liikkumattomaksi vireongelmien välttämiseksi.
Stratocastereissa on perinteisesti kolme yksikelaista mikrofonia. Aluksi Stratocastereissa oli kolmiasentoinen mikrofonivalitsin jolla sai vain yhden mikrofonin kerrallaan päälle (3-asentoinen kytkin). Monet soittajat kuitenkin huomasivat, että jättämällä vivun keskiasennon ja kaula- tai tallamikrofonin asennon puoliväliin saatiin kaksi uutta äänensävyä. Myöhemmin stratocastereihin kehittettiin 5-asentoinen kytkin jolla saadaan nämä kaksi lisäasentoa (kaula- ja keskimikrofonin sekä talla ja keskimikrofonin rinnankytkentä).
Mikrofoneille on yksi äänenvoimakkuuden säädin ja lisäksi kaksi äänenvärin säädintä (tone-säädintä), joilla voidaan säätää kaula- ja keskimikrofonin äänensävyä. Säätimet ovat potentiometrejä eli säätövastuksia, joilla voidaan suodattaa pois joko korkeita tai matalia taajuuksia. Stratocastereissa käytetään yleensä 250 kΩ tai joskus 500 kΩ potentiometreja.
Nykyisin Stratocastereita on saatavilla myös humbucker-mikrofoneilla varustettuna. Aikaisemmin Stratocasterin runkoon jyrsittyihin koloihin ei saanut humbuckeria mahtumaan, mutta 1970-luvun loppupuolella Eddie Van Halenin muokattua omaa Stratocasteriaan tuli humbuckerilla varustetusta Stratocasterista, ""Fat Strat"", kahdeksankymmentäluvun hevimusiikin ikoni. Näissä niin sanotuissa "superstratoissa" on usein myös Floyd Rose -talla. Tämäntyyppisiä kitaroita valmistivat monet yhdysvaltalaiset ja japanilaiset kitaranvalmistajat.
Fender tekee tällä hetkellä monenlaisia Stratocastereita erilaisille soittajille, sekä omalla merkillään, että Squier-merkillä. Perusmallien lisäksi Fender tekee eri vuosikymmenten "Reissue"-kitaroita, joissa on samat ominaisuudet kuin kyseisen vuoden kitaroissakin.
Fender Custom Shopista saa rahalleen vastineeksi tilattua juuri sellaisen kitaran kuin itse haluaa.
Custom Shop tekee myös "Relic"-kitaroita, jotka ulkonäöltään vaikuttavat, kuin niitä olisi soitettu useampi vuosikymmen. "Heavy Relic" -kitaroissa on vielä normaalia vahvempi relikointi. "Closet Classic" -malleissa on vain pientä kulumista, ja "NOS"-malleissa ainoastaan maali on kellastuneen näköinen.
Fendereitä valmistetaan Yhdysvalloissa, Meksikossa, Japanissa ja Koreassa.Joillakin artisteilla on omia nimikkomalleja, jotka ovat kotisoittajienkin saatavilla. Niitä on kahdenlaisia: ne joko valmistetaan muusikon haluamilla ominaisuuksilla, tai sitten valmistetaan jonkin asteinen kopio heidän soittamistaan kitaroista esim. Eric Clapton Stratocaster. 
Esimerkiksi Stevie Ray Vaughan -mallissa on vasenkätinen talla oikeakätisessä kitarassa.