hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Tulipalo
Tulipalo on hallitsemattomasti valloilleen päässyt tuli. Se aiheuttaa helposti suurta tuhoa. Tavallisimmin tulipalolla tarkoitetaan rakennuksen palamista, mutta myös metsä- tai muuta paloa voidaan nimittää tulipaloksi.
Tulipalo syttyy monissa tapauksissa tulen tai helposti syttyvien aineiden varomattomasta käsittelystä. Sen voi sytyttää myös vika lämmityslaitteissa tai sähköjohtimien välille syntynyt oikosulku. Ajalla ennen ukkosenjohdattimen keksimistä salamatkin sytyttivät usein tulipaloja. Tahallisesti sytytettyä tulipaloa sanotaan tuhopoltoksi. Jos tuhopolton motiivina on pakkomielteinen psyykkinen häiriö, tilaa kutsutaan pyromaniaksi. Erityisen suuria tulipaloja aiheuttavat sodissa pommitukset, jotka varsinkin toisen maailmansodan aikana saivat muutamissa kaupungeissa aikaan jopa tulimyrskyjä.
Entisinä aikoina, kun Suomessa kaupungeissakin oli etupäässä puutaloja ja kadut niiden välissä olivat kapeita, syttyi toistuvasti kokonaisen kaupungin tuhonneita tulipaloja. Suurelta osin tästä syystä monet Suomen kaupungit kaavoitettiin 1700- tai 1800-luvulla kokonaan uudestaan, usein suuren kaupunkipalon jälkeen, sellaisiksi että entistä leveämmät kadut muodostavat säännöllisen ruutukaavan.
Tulipalojen sammuttamiseksi kunnat ylläpitävät palokuntia. Niiden lisäksi on olemassa myös vapaaehtoisia palokuntia. Suomessa pelastuslaissa (29.4.2011/379) säädetään paitsi palojen sammuttamisesta, myös toimenpiteistä niiden ennalta ehkäisemiseksi. Lain mukaan rakennus, rakennelma ja sen ympäristö on suunniteltava, rakennettava ja pidettävä kunnossa siten, että tulipalon syttymisen tai leviämisen vaara on vähäinen ja että pelastustoiminta on onnettomuuden sattuessa mahdollista. Helposti syttyvää materiaalia tai muuta tavaraa ei saa säilyttää ullakoilla, kellareissa, rakennusten alla tai rakennuksen välittömässä läheisyydessä niin, että siitä aiheutuu tulipalon syttymisen tai leviämisen vaaraa tai että tulipalon sammuttaminen vaikeutuu. Laissa on säännöksiä myös rakennusten ja laitteiden käyttöturvallisuudesta ja palotarkastuksista.
Tulipalon varalta vakuutusyhtiöt myyvät palovakuutuksia, jotka, kattavuutensa mukaan, korvaavat palon aiheuttamat vahingot joko kokonaan tai osittain.
Huomattavia rakennuksia, joissa on Suomen itsenäisyyden aikana syttynyt tulipalo. Tähdellä (*) merkittyjen rauniot purettiin palon jälkeen, muut on kunnostettu tai jälleenrakennettu:
Evakuointi
Evakuoinnilla tarkoitetaan ihmisten saattamista turvaan vaaratilanteissa. Evakuointi on pakkotoimi, eli evakuoitavien suostumusta ei tarvita.
Pommiuhka on yleinen vaaratilanne, jossa saatetaan evakuoida ihmiset esimerkiksi korttelista, kaupunginosasta tai lentokentältä. Tällöin alueelle jää ainoastaan mahdollinen pommiryhmä.
Suuria evakuointeja tehdään myös luonnonmullistusten takia, esimerkiksi hirmu- ja pyörremyrskyjen tai tulivuorenpurkausten takia. Suomessa kuitenkaan ei juuri tällaisia ongelmia ole. On kuitenkin teoriassa mahdollista, että Suomessakin voi tulla tilanne, jolloin suurimittainen evakuointi suoritetaan. Tällaisia tilanteita voisi olla esimerkiksi ydinvoimalan reaktorin sulaminen tai muu vastaava tilanne.
Evakuointi on mahdollista myös sodan uhatessa, jolloin siviiliväestö viedään turvaan. Karjalasta evakuoitiin talvisodan alkaessa yli 400 000 henkilöä muuhun Suomeen ja Lapin sodan tieltä evakuoitiin noin 170 000 henkeä. Toisen maailmansodan aikaan suomen kielessä tuli käyttöön evakuoitua henkilöä tarkoittava sana "evakko".
Suomessa evakkotaipaleelle lähti yhteensä noin 430 000 henkeä talvisodanaikana ja rauhanteon jälkeen 1940. Jatkosodan aikana takaisin luovutettuun Karjalaan palanneet joutuivat uudestaan evakkoon 1944 ja lisäksi evakkoon lähtivät Petsamon asukkaat.
Luovutetuille alueille jäi odottamaan uusien isäntien tuloa 19 henkilöä, joista 14 oli Muolaasta ja Petsamosta. Näillä alueilla oli jo vanhastaan venäläisasutusta, mikä mahdollisesti oli syy jäämiseen.
Luovutettujen alueiden evakot asutettiin pysyvästi muualle Suomeen. Uudelleenasutetuista evakoista käytetään nimitystä siirtoväki. Osa maataloudesta elantonsa saavasta luovutettujen alueiden väestöstä määrättiin asettumaan asumaan asuin- tai viljelyskäyttöön tarkoitetuille pientiloille, osa kaupunkeihin. Maapohja oli yleensä valtion omistamaa, tai se pakkolunastettiin yksityistiloita, erityisesti rappiotiloilta. Uudet kotitilansa siirtoväki sai omistukseensa korvauksena rajan taakse jätetystä omaisuudesta. Varsinainen evakuointi koski vain maataloudesta elantonsa saavaa siirtoväkeä, muu siirtoväki sai asettua Suomen jäljelle jääneillä alueilla vapaasti minne halusi, tosin sillekin myönnettiin joitakin etuuksia muun muassa asunnon hankkimiseen ja koko luovutetun alueen väestö oli velvollinen siirtymään Suomen jäljelle jääneelle alueelle.
Suomen ja Neuvostoliiton aselevon astuttua voimaan, Lapin sodan alkuvaiheessa evakuoitiin saksalaisjoukkojen miehittämältä alueelta Lapin läänistä ja Oulun läänin pohjoisosista lähes koko väestö, 56 500 henkeä Ruotsiin ja 111 500 henkeä Pohjanmaalle. Evakot palasivat asuinseuduilleen, mutta saksalaisten poltetun maan taktiikka oli tuhonnut suuren osan Lapin rakennuskantaa ja aiheutti mittavat jälleenrakennustyöt.
Koodekki
Koodekki eli pakkauksenhallinta on algoritmi tai tietokoneohjelma, joka pakkaa ja purkaa ääni- tai kuvasignaalia, tai muuten muuntaa datavuota tai signaalia. Koodekki "koodaa" tai "pakkaa" signaalin, jolloin signaali käyttää vähemmän siirto- tai tallennuskapasiteettia, ja toisaalla purkaa koodauksen, jolloin signaali palautetaan alkuperäiseen muotoonsa tai riittävän samanlaiseksi.
Sanana "koodekki" on käännöslaina englannin termistä "codec" (compressor, decompressor tai coder,decoder, jotka tarkoittavat suomeksi koodaajaa tai koodinpurkajaa). Käännöslainan lisäksi etenkin Microsoft Windows -käyttöjärjestelmän suomennoksessa käytetään termiä "pakkauksenhallinta".
Koodekkeja käytetään äänen ja videokuvan siirrossa sekä niiden tallentamiseen puhelimissa, televisiossa ja tietokoneissa. Koodekki voi toimia analogisesti tai digitaalisti. Digitaalisen äänen ja kuvan siirtoon ja tallennukseen on kehitetty lukuisia eri koodekkeja eri sovelluksiin. Yleensä koodekit erotellaan käyttötarkoituksen mukaan: on puhekoodekkeja, äänikoodekkeja ja videokoodekkeja. Nimensä mukaan puhekoodekit soveltuvat käytännössä vain puheen käsittelyyn: niillä pakattuna musiikki vääristyy tunnistamattomaksi. Yksittäisiä kuvia kompressoitaessa ei puhuta yleensä koodekeista vaan pakkauksesta ja pakkausalgoritmeista.
Koodekkien tehokkuutta voidaan mitata niin signaalin laadulla kuin tarvittavan siirtokapasiteetin määrälläkin. Jotkin koodekit ovat häviöttömiä, mikä tarkoittaa sitä, että palautettu signaali on täysin samanlainen kuin alkuperäinen. Siirrettävän tiedon määrää voidaan kuitenkin vähentää huomattavasti enemmän, jos alkuperäisestä signaalista voidaan poiketa.
Tavallisen puhelimen ääni vie pakkaamattomana 64 kilobittiä sekunnissa; 3G-matkapuhelinverkon koodekki käyttää alle 5 kilobittiä sekunnissa ja puheesta saa vielä selvän. Vastaavasti CD-levylle tallennettu musiikki vie noin 1400 kilobittiä sekunnissa; MP3-koodekilta lähes alkuperäiseltä kuulostava musiikki vie 128 kb/s. Tavallinen TV-tasoinen pakkaamaton videokuva vie yli 100 megabittiä sekunnissa; DVD-levyillä käytettävällä MPEG2-koodekilla kuvanlaatu on vielä kohtuullinen 7 Mb:n sekuntinopeudella. Videoneuvotteluissa käytettävä H.263-koodekki tarjoaa kohtuullisen kuvan jo 32 kb:n sekuntinopeudella.
Koodekkia ei tule sekoittaa tiedostomuotoon. Saman koodekin tuottamaa tietoa voidaan tallentaa erityyppisiksi tiedostoiksi. Vaikka MP3-pakattu äänisignaali tallennetaan usein .mp3-päätteiseksi tiedostoksi, voidaan tämän muotoista ääntä käyttää myös esimerkiksi AVI-videotiedostoissa. Useista suosituista standardeista on tehty monia toteutuksia, esimerkiksi MPEG-4-standardia käyttävä koodekki on saatavilla Applelta, Microsoftilta, DivXNetworksilta ja XviD-projektilta.
Susanna Penttilä
Susanna Penttilä (s. 13. huhtikuuta 1973 Pori) on yrittäjä, joka pitää Férrer-muotiliikettä Helsingin Korkeavuorenkadulla. Penttilä oli vain 19-vuotias avatessaan Korkeavuorenkadun liikkeensä. Penttilästä tuli julkisuuden henkilö keväällä 2004 poseerattuaan yhdysvaltalaisessa Playboyssa. Hän on neljäs suomalainen nainen, joka on esiintynyt Playboy-konsernin lehdissä, ja hän on esiintynyt yhteensä kuudessa Playboy-lehdessä.
Penttilä oli kilpailijana "Viidakon tähtöset" -ohjelman vuonna 2012 esitetyllä ensimmäisellä tuotantokaudella sekä "Kaksi julkkista ja yhdet häät"- ja "Tavallista elämää" -sarjoissa vuosina 2013 ja 2014. Hänellä oli myös sivuosa elokuvassa "Uuno Turhapuro – This Is My Life" vuonna 2004. Hänellä on yksi lapsi, kesäkuussa 2009 syntynyt poika.
Penttilä harrastaa esteratsastusta ja hän on myös menestynyt kilpatasolla. Hän aloitti ratsastuksen viisivuotiaana ja kilpaili jo 8-vuotiaana. Penttilä on kertonut olevansa eläinten oikeuksien puolustaja, ja hän on aktiivinen Animalia-järjestön jäsen.
Turha julkkis
Turha julkkis on arkikieleen vakiintunut termi julkisuuden henkilöstä, joka on noussut kuuluisuuteen ilman, että on yltänyt yhteiskunnallisesti merkittäviin saavutuksiin. Englannin kielessä käytetään usein termiä "Famous for being famous", suomeksi ”kuuluisa siitä että on kuuluisa”. Nämä henkilöt tunnetaan lähinnä suuren medianäkyvyytensä eivätkä niinkään työnsä tai saavutustensa ansiosta.
Turhat julkkikset -yhdistys on järjestänyt vuosittain äänestyksen Suomen turhimmasta julkkiksesta. Vuodesta 1994 vuoteen 2001 äänestys järjestettiin yhteistyössä Radiomafian kanssa, sen jälkeen yhdistyksen Internet-sivuilla. Nykyisin Turhat Julkkikset ry eli (TuJu) valitsee itse – saamansa yleisöpalautteen perusteella – vuoden Turhimman Julkkiksen. Yhdistys on rekisteröity 14. lokakuuta 1993. Edellisen vuoden Turhin Julkkis valitaan aina seuraavan vuoden aprillipäivänä eli 1. huhtikuuta.
Julkisuudessa viitataan usein kansankieleen vakiintuneeseen termiin milloin kenenkin henkilön kohdalla, mutta virallisen Turhan Julkkiksen nimitysoikeus on Turhat Julkkikset -yhdistyksellä.
24 (luku)
24 (kaksikymmentäneljä) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 23 ja seuraa luku 25. Se jakautuu tekijöihin 2 ja 3. Luvulla 24 on kahdeksan jakajaa.
Lukuja 10 ja 10 vastaavat SI-etuliitteet ovat jotta (tunnus Y) ja jokto (tunnus y). Ne ovat tällä hetkellä suurin ja pienin SI-etuliite.
Karaatti
Karaatti (lyhenne ka) on jalokivien massan mittaamiseen käytetty yksikkö, suuruudeltaan 200 milligrammaa. Nykyisen suuruiseksi sen vahvisti neljäs yleinen paino- ja mittakonferenssi vuonna 1907. Aikaisemmin se on ollut eri maissa hieman eri suuri, esimerkiksi Britanniassa ja Yhdysvalloissa 205,3 mg.
Sana karaatti tulee italian kielen sanasta ”carato”, kreikan kielestä ”keration” tai arabian kielestä ”qirat”. Kaikki nämä sanat tarkoittavat johanneksenleipäpuun siementä, joita käytettiin vaakojen vastapainoina itämaisissa basaareissa. Johanneksenleipäpuun siemenien uskottiin olevan luonnostaan aina saman painoisia. Tarkkuusvaaoilla tehdyt mittaukset ovat kuitenkin osoittaneet, ettei johanneksenleipäpuun siemenen paino ole muihin kasveihin verrattuna poikkeuksellisen tarkoin vakio.
Edgar F. Codd
Edgar F. ”Ted” Codd (23. elokuuta 1923 Portland – 18. huhtikuuta 2003) oli englantilainen tietojenkäsittelytieteen tutkija, joka teki mittavan työn relaatiotietokantojen teorian parissa. Työskennellessään IBM:n palveluksessa 1970-luvulla hän loi relaatiomallin tietokantojen hallintaan. Hän teki muutakin arvokasta työtä tietojenkäsittelyn saralla, mutta relaatiomalli tiedonhallinnan yleisenä teoriana on säilynyt hänen tunnetuimpana saavutuksenaan.
Edgar F. Codd syntyi Englannin Portlandin saarella Dorsetin rannikolla. Hän opiskeli matematiikkaa ja kemiaa Oxfordin yliopistossa ennen asepalvelustaan Kuninkaallisten ilmavoimien pilottina toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1948 hän muutti New Yorkiin työskennelläkseen IBM:llä matemaattisena ohjelmoijana. 1953 Codd muutti Ottawaan senaattori Joseph McCarthyn vihastuttamana.
Vuosikymmenen kuluttua Codd palasi Yhdysvaltoihin ja väitteli tietojenkäsittelytieteen tohtoriksi Michiganin yliopistossa Ann Arborissa. Kaksi vuotta myöhemmin hän muutti Kalifornian San Joséen työskentelemään IBM:n Almaden-tutkimuskeskuksessa. Hän työskenteli San Joséssa 1980-luvulle asti. 1990-luvulla hänen terveytensä heikkeni ja hän lopetti työnteon.
Codd sai työstään Turingin palkinnon vuonna 1981.
Edgar F. Codd kuoli sydänkohtaukseen kotonaan Williams Islandilla Floridassa 79-vuotiaana.
1960- ja 1970-luvuilla Codd työskenteli tiedon järjestämisen teorioidensa parissa ja julkaisi 1970 artikkelinsa ”A Relational Model of Data for Large Shared Data Banks”. Coddin pettymykseksi IBM oli kovin hidas toteuttamaan hänen suunnitelmiaan ja tämän vuoksi kilpailijat ehtivät ensin. Esimerkiksi Larry Ellison rakensi Oracle-tietokannan Coddin ideoiden pohjalta.
Codd jatkoi relaatiomallinsa kehittämistä ja laajentamista, välillä myös yhteistyössä Chris Daten kanssa. Tietokannan normalisoinnissa käytettävä Boyce-Codd -normaalimuoto on nimetty Coddin mukaan.
Edgar Codd myös lanseerasi termin OLAP ja kirjoitti online-analyyttisen käsittelyn kaksitoista lakia. Codd teki myös työtä soluautomaattien parissa.
Vuonna 2004 SIGMOD ("Association for Computing Machinery's Special Interest Group on Management of Data") nimesi korkeimman palkintonsa, SIGMOD Innovations -palkinnon, Coddin mukaan.
Virallinen kieli
Virallinen kieli on hallinnon määrittelemä kieli, jota käytetään lainsäädännössä ja virallisissa dokumenteissa sekä opetetaan kouluissa.
Valtion tai osavaltion tai muun alueen laki määrittelee kielen viralliseksi kieleksi. Joissakin maissa saattaa olla vahva "de facto" virallinen kieli, jolla lait annetaan ja yhteisiä asioita hoidetaan, mutta nämä eivät ole "de jure" virallisia ellei niitä erikseen ole sellaiseksi määritelty.
Kieltä, joka on virallisena kielenä vähintään yhdessä valtiossa, voidaan kutsua valtiokieleksi.
Valtion virallinen kommunikaatio käydään, hallintoelinten toiminta tapahtuu, ja julkaistut päätökset, mm. lainsäädäntö julkaistaan virallisella kielellä tai kielillä. Virallisen kielen asema voi tarkoittaa myös sitä että viralliseksi säädetyillä kielillä on mahdollista asioida viranomaisen kanssa, esimerkiksi oikeudenkäynnissä. Toisaalta voidaan määrätä että esim. kouluopetus tapahtuu vain valtion virallisella kielellä, jolloin se voi toimia assimilaation välineenä.
Noin puolella maailman maista on virallinen kieli, yksi tai useampia. Yhden virallisen kielen valtioita ovat mm. Albania, Liettua, Ranska (vaikkakin kansallisia kieliä on useampia) ja Saksa. Virallisesti kaksikielisiä valtioita ovat Suomen lisäksi esimerkiksi Kanada ja Irlanti. Joissakin valtioissa on useampia kansallisia kieliä, esimerkiksi Sveitsissä neljä ja Etelä-Afrikassa yksitoista. Useita virallisia kieliä on lisäksi sellaisilla mailla kuin Afganistan, Belgia, Bosnia ja Hertsegovina, Paraguay ja Valko-Venäjä.
Joissakin maissa, kuten Espanja, Irak ja Italia on yksi virallinen kieli, mutta joillakin tärkeillä alueilla sen rinnalla on muita virallisia kieliä. Joissakin valtioissa, muun muassa Yhdysvalloissa, ei ole virallista kieltä, mutta joissakin osavaltioissa on. Joissakin valtioissa virallista kieltä ei ole olemassa millään tasolla, tällainen maa on esimerkiksi Australia, ja tähän ryhmään kuului vuoteen 2009 asti myös Ruotsi.
Kolonialismin ja/tai neokolonialismin seurauksena joissakin Afrikan ja Oseanian valtioissa sekä Filippiineillä viralliset kielet (usein englanti tai ranska) eivät ole yleisimmin tai aina edes yleisesti puhuttuja. Toisaalta nationalismin seurauksena Irlannissa iiri on virallinen kieli vaikka sitä puhuu vain hyvin pieni osa väestöstä suurimman osan puhuessa toissijaista virallista kieltä eli englantia. Joissakin valtioissa kieli, jota erilaisissa tilanteissa käytetään, on merkittävä poliittinen kiistakapula.
Suomessa perustuslain 17 § mukaan Suomen "kansalliskielet ovat suomi ja ruotsi". Suomessa ei siis ole enää laissa määritetty termiä "virallinen kieli", mutta oikeusministeriön mukaan termi ”kansalliskieli” on siihen rinnastettavissa. Vanhassa hallitusmuodossa oli määräys virallisista kielistä. Ruotsin- ja suomenkielisten perustuslaillista oikeutta saada palveluita säädellään kielilaissa. Perustuslaki takaa saamelaisille, romaneille ja muille ryhmille oikeuden ylläpitää omaa kieltään ja kulttuuriaan. Viittomakielisien ja vammaisuuden vuoksi käännösapua tarvitsevien oikeudet turvataan myös lailla. Tarkemmin saamelaisten oikeudesta saada viranomaispalveluita omalla äidinkielellään säädetään saamen kielilaissa.
Landtag
Landtag eli maapäivät on Liechtensteinin ruhtinaskunnan parlamentti. Maapäivillä on 25 kansan suorissa vaaleissa valitsemaa edustajaa ja ne ovat näin ollen kansainvälisessä vertailussa hyvin pieni kansanedustuslaitos. Vaalit järjestetään neljän vuoden välein.
Maapäivät kokoontuvat kahdeksasta kymmeneen kertaan vuodessa aina yhdestä kolmeen päivään kerrallaan, riippuen kulloisestakin työmäärästä. Tavallisesti istunnot ovat julkisia ja ne esitetään suorana lähetyksenä kansallisella televisiokanavalla. Joskus istunnot ovat suljettuja, esimerkiksi silloin, kun käsitellään vaikkapa maapäivien työntekijöiden asioita (palkkoja jne.) tai hallitus esittää luottamuksellista tietoa, valtiosalaisuuksia. Laeista on päätettävä julkisissa istunnoissa.
Maaliskuussa 2009 järjestetyissä vaaleissa Edistyksellinen kansanpuolue ("Fortschrittliche Bürgerpartei", FBP) sai 11 paikkaa, Isänmaallinen liitto ("Vaterländische Union", VU) 13 paikkaa ja Vapaa lista ("Freie Liste", FL) yhden paikan.
Saksofoni
Saksofoni on metallirunkoinen puhallinsoitin. Adolphe Sax, alun perin belgialainen keksijä, rakensi ensimmäiset saksofoninsa vuoden 1841 ja 1846 välillä Pariisissa, ja patentoi saksofonin vuonna 1846. Keksinnössään Sax yhdisti yksilehtisen puupuhaltimen, kuten klarinetin, äänenmuodostuksen oboen kartiomaiseen putkirakenteeseen ja läppäjärjestelmään. Tämä tuotti aivan uudenlaisen soinnin. Vaikka saksofonin runko on metallista, se luetaan puupuhaltimiin äänen tuottamistavan vuoksi.
Saksofonia on valmistettu ainakin 16 eri tyyppiä, joiden viritys ja sävelkorkeus vaihtelevat koon mukaan. Vaikka joidenkin viritykset ovat lähellä toisiaan, niiden sointivärit eroavat kuten ihmisen äänialat. Yleisimmät ovat:
Muita käytössä olevia saksofoneja ovat mm. sopraninosaksofoni (E♭-vire), bassosaksofoni (B♭-vire) ja kontrabassosaksofoni (E♭-vire).
Perinteisten saksofonien lisäksi saksalainen soitinrakentaja Benedikt Eppelsheim rakentaa saksofoneja, joiden nimet ovat soprillo ja tubax. Soprillo on B♭-vireinen piccolosaksofoni. Tubaxista on kaksi versiota, E♭-kontrabassosaksofoni ja B♭-subkontrabassosaksofoni. Ero normaaleihin saksofoneihin on kapeampi poraus, jolloin saadaan helpommin hallittavissa oleva soitin, joka kuluttaa vähemmän ilmaa. Kun normaalia kontrabassosaksofonia soitetaan bassosaksofonin suukappaleella, E♭-tubaxia soitetaan baritonisaksofonin suukappaleella ja B♭-tubaxia soitetaan joko baritoni- tai bassosaksofonin suukappaleella.
Soprillon ääniala on pienestä B♭:stä kolmiviivaiseen E♭:ään ja se soi pientä septimiä kirjoitettua korkeammalta. E♭-tubaxin ääniala on sama kuin kontrabassosaksofonin ja B♭-tubax on oktaavia matalampi soitin kuin bassosaksofoni. B♭-tubax kilpailee äänialassa kontrafagotin kanssa, jonka ääniala ulottuu subkontra B♭:hen, tubaxin yltäessä soivaan subkontra A♭:aan.
C-vireinen tenorisaksofoni oli yleinen 1920-luvulla. Nykyään uusiseelantilainen Aquilasax teettää c-tenorisaksofoneja Kiinassa. C-vireisiä sopraanosaksofoneja valmistettiin myös 1920-luvulla. Aquilasax aloitti syksyllä 2009 uusien c-sopraanosaksofonien valmistuksen.
Kaikille saksofoneille kirjoitetaan G-avaimelle joko E♭:lle tai B♭:lle transponoituna. Sama kirjoitettu ääni soitetaan kaikilla saksofoneilla samalla sormituksella. Sopraanosaksofonille kirjoitettu yksiviivainen C soi suurta sekuntia alempaa, alttosaksofonille kirjoitettu yksiviivainen C soi suurta sekstiä alempaa, tenorisaksofonille suurta noonia alempaa jne.
Saksofonia käytetään useissa sinfoniaorkesterille sävelletyissä teoksissa. Saksofonisektio kuuluu puhallinorkesterien ja big bandien vakiokokoonpanoon. Puhallinorkestereiden kokoonpano käsittää yleensä kaksi alttoa (tai sopraanon ja alton), tenorin ja baritonin. Big bandeihin kuuluu kaksi alttoa, kaksi tenoria ja baritoni.
Yleisin pelkästään saksofoneista koostuva kokoonpano on saksofonikvartetti (sopraano, altto, tenori ja baritoni). Kokoonpanolle on sävelletty mittava määrä repertoaaria.
Solistina
Orkesterissa
Muussa
Lääketieteellinen fysiikka
Lääketieteellinen fysiikka käsittelee fysiikan lääketieteellisiä sovelluksia. Tärkeimmät fysiikan suorat sovellukset lääketieteeseen ovat lääketieteelliset kuvantamismenetelmät (katso myös: radiologia) ja sädehoito. Epäsuoremmin fysiikka tukee lääketiedettä esimerkiksi löytämällä uusia mittausmenetelmiä, joista mittaus- ja anturitekniikka kehittää fysiologisiin mittauksiin käyttökelpoisia välineitä.
Lääketieteellisen fysiikan alalla sairaaloissa toimii sairaalafyysikoita. Sairaalafyysikot työskentelevät erityisesti säteilyn lääketieteellisen käytön vastuuhenkilöinä sädehoidossa ja käytettäessä radioaktiivisia isotooppeja kuvantamis- tai hoitotarkoituksiin, mutta myös teknisinä asiantuntijoina muun muassa fysiologisissa mittauksissa ja lääketieteellisiä laitteita hankittaessa. Sairaalafyysikon ammatti on Suomessa nimikesuojattu vain Valviran hyväksymän erikoistumiskoulutuksen suorittaneista käytettäväksi. Vastaavia rajoituksia sairaalafyysikon ammatin harjoittamiselle ilman osoitettua pätevyyttä on useissa muissa maissa.
Alalla toimii muun muassa Lääketieteellisen fysiikan ja tekniikan yhdistys. 
Lääketieteellistä fysiikkaa on mahdollista opiskella muun muassa Itä-Suomen yliopistossa.
Saksan Samoa
Saksan Samoa () oli Saksan lyhytkestoinen protektoraatti vuodesta 1900 vuoteen 1914 ("de facto") ja vuoteen 1920 ("de jure"), käsittäen Apoliman, Manonon, Savai’in sekä Upolun saaret, jotka ovat kaikki nykyään osa itsenäistä valtiota Samoaa, aikaisemmalta nimeltään "Länsi-Samoa". Samoa oli Saksan viimeinen siirtomaa Tyynellämerellä. Se oli myös Saksan ainoa siirtomaa Tyynellämerellä, lukuun ottamatta Kiautschouta Kiinassa, jota hallittiin erikseen Saksan Uudesta-Guineasta.
Samoan saaristo
Samoan saaristo sijaitsee Polynesiassa, eteläisellä Tyynellä valtamerellä. Siihen kuuluu 20 saarta, joista kuusi (pituuspiirin 171 W länsipuolella) kuuluu Yhdysvalloille, ja yhdeksän asuttua ja viisi asumatonta saarta pituuspiirin itäpuolella muodostavat itsenäisen Samoan valtion.
1800-luvun lopulla Britannia, Saksa ja Yhdysvallat tavoittelivat saaristoa itselleen. Vuoden 1889 Berliinin sopimuksella ne takasivat saaristolle itsenäisyyden, mutta vuonna 1899 nämä kolme valtiota tekivät uuden sopimuksen, jolla saaret jaettiin Saksan ja Yhdysvaltojen kesken. Saksan puoli on nykyisin itsenäinen Samoa, Yhdysvaltojen puoli on Amerikan Samoa.
Liechtensteinin politiikka
Liechtensteinin ruhtinaskunta on perustuslaillinen monarkia. Maassa on yksikamarinen parlamentti, Landtag (), jonka 25 edustajaa valitaan vaaleissa neljän vuoden välein. Maan hallituksessa on pääministerin lisäksi neljä muuta ministeriä, jotka nimittää hallitseva ruhtinas. Maapäivillä on kolme puoluetta: Isänmaallinen liitto ("Vaterländische Union", VU), Edistyksellinen kansanpuolue ("Fortschrittliche Bürgerpartei", FBP) sekä Vapaa lista ("Freie Liste", FL).
42 (luku)
42 (neljäkymmentäkaksi) on luonnollinen luku, joka tulee 41:n jälkeen ja ennen 43:a. Luku on parillinen.
Polymeeri
Polymeeri on molekyyli, jossa useat (vähintään 50 kpl) pienet molekyylit eli monomeerit ovat liittyneet toisiinsa kemiallisin sidoksin katalyyttien vaikutuksesta prosessissa, jota kutsutaan "polymerisaatioksi". Mikäli polymeeri sisältää vain yhdenlaisia monomeereja, sitä kutsutaan homopolymeeriksi ja useampia erilaisia monomeereja sisältäviä polymeereja kutsutaan kopolymeereiksi.
Jos kaikki yhdisteen monomeerit ovat samanlaisia, polymeeri on isotaktinen, mutta jos polymeeri koostuu stereorakenteeltaan vuorottelevista monomeereista, se on syndiotaktinen. Jos stereorakenteeltaan
erilaisilla monomeereilla ei ole järjestystä, polymeeri on ataktinen.
Polymeerit voidaan jakaa synteettisiin ja luonnossa esiintyviin. Luonnon polymeerejä eli biopolymeerejä ovat muun muassa tärkkelys, selluloosa, DNA, proteiinit, kautsu ja guttaperkka. Nykyisin eniten käytetyt muovit, polyeteeni, polypropeeni ja polyvinyylikloridi ovat petrokemian jalostusketjuihin liittyviä synteettisiä tuotteita. Muoveilla on korkea polymeraatioaste, eli niiden jokainen molekyyli (polymeeriketju) on muodostunut 1 000–100 000 pienestä molekyylistä (monomeerista).
Suurin osa polymeereistä on orgaanisia rakentuen hiiliketjun ympärille, mutta myös kemiallisesti epäorgaanisiksi katsottuja polymeerejä käytetään. Tunnetuin on pii-happiketjusta muodostuva silikoni, eli poly(alkyylisiloksaani), (RSiO), jossa R on hiilivetyryhmä.
Synteettisten polymeerien valmistukseen on olemassa kaksi päätekniikkaa:
Additiopolymeroinnilla voidaan valmistaa muun muassa alkeenipolymeerit. Suuri osa raaka-aineista on alkeeneja. Tämä johtuu siitä, että yleisimmät muovit saadaan avaamalla yhdisteen kaksoissidos. Tällaiset molekyylit liittyvät peräkkäin muodostaen additiopolymeereja. Additiopolymeerit ovat yleensä kestomuoveja.
Esimerkiksi polyeteeni on additiopolymeeri, joka rakentuu toistuvista CHCH-eteeniyksiköistä:
formula_1
Muita additiopolymeerejä ovat esimerkiksi polyvinyylikloridi ja polystyreeni.
Askelpolymeroinnissa kaksi erilaista difunktionaalista monomeeria liitetään yhteen kondensaatioreaktiolla (reaktiossa lohkeaa vettä). Tällaisia polymeerejä ovat polyesterit, joita valmistetaan esteröimällä dihappoja diolien kanssa. Eräs tavallinen polyesteri on Dacron, jota valmistetaan dimetyylitereftalaatista ja etyleeniglykolista. Askelpolymeroinnilla valmistetaan myös polyamideja, joista tunnetuin lienee nailon.
Muovi on yhden tai useamman polymeerin seos, johon on lisätty tämän ominaisuuksia parantavia aineita. Kumi on polymeerien seos, jossa polymeeriketjujen lisäksi on ketjujen välisiä sidoksia. Myös kumin ominaisuuksia parannetaan lisäaineilla.
Fahrenheit (videopeli)
Fahrenheit (tunnetaan myös nimellä Indigo Prophecy) on Quantic Dreamin kehittämä ja Atarin vuonna 2005 julkaisema seikkailupeli PlayStation 2:lle, Xboxille ja Windowsille.
Pelille julkaistiin vuonna 2015 "remastered" uusioversio, jonka kehitti Aspyr.
Peli on vuoden 2009 New Yorkiin sijoittuva trilleri. Sarja samankaltaisia, mystisiä murhia on saanut kaupungin ymmälleen: näennäisen normaali ihminen saa yhtäkkiä raivokohtauksen ja hyökkää ventovieraan kimppuun. Tavallinen newyorkilainen Lucas Kane joutuu keskelle mystistä juonikuviota, jossa hänen täytyy saada selville mikä ajoi hänet murhaamaan vastoin tahtoaan. Poliisin jahtaamana Lucasin täytyy hylätä pitkästyttävä elämänsä ja ryhtyä takaa-ajetuksi. Lucas on päättänyt selvittää kuka kaiken takana on ja todistaa syyttömyytensä. Hän huomaa ettei vihollisia olekaan ne joita hän sellaisiksi luuli, ja että totuutta ei ole aina hyvä selvittää. Lucas joutuu keskelle monimutkaista seikkailua ja intensiivisiä toimintakohtauksia, jonka taustalla on rituaalisarjamurhia aavistuksen futuristisessa Manhattanissa.
"Fahrenheitille" huhuttiin olevan tulossa jatko-osa, "Fahrenheit 2", joka jatkaisi Lucasin tarinaa. Myöhemmin Quantic Dream ilmoitti kyseisen "Fahrenheitia" muistuttavan pelin olevan "Heavy Rain", jossa on myös elokuvamainen tunnelma sekä draamaa ja jännitystä.
Peli valittiin Tilt.tv:ssä Vuoden 2005 Yllätyspeliksi, saaden myös muilta arvostelijoilta myönteistä palautetta.
Peli on voittanut Golden Joystick Awards palkinnon kategoriassa "Unsung Hero of the Year".
Peli oli ehdolla Spike Video Game Awards palkinnolle kategoriassa "Best Original Score".
Ruhtinaskunta
Ruhtinaskunta on ruhtinaan hallitsema valtio tai muu alue. Ruhtinaaksi käännetään ranskan ja englannin "prince" ("prinssi" on suomeksi lähinnä kruununperijän arvonimi), saksan "Fürst", italian "principe" ja venäjän "knjaz" (князь). Feodalistisessa arvojärjestyksessä nuo arvot ovat kuninkaan alapuolella. "Magnus Dux", "Großherzog", "Grand Duke" tai "Veliki knjaz" käännetään usein suuriruhtinaaksi, joskus suurherttuaksi tai kuninkaallisen kruununperijän arvonimenä usein prinssiksi tai prinsessaksi. "Erzherzog" käännetään lähes aina arkkiherttuaksi. Arvonimien feminiinit muodot käännetään muotoon ruhtinatar. Saksassa on käytetty keisarinvaaliin osallistumaan oikeutetuista ruhtinaista nimitystä "Kurfürst", joka käännetään muotoon vaaliruhtinas (myös kuuriruhtinas). Ruotsin "furste" käännetään ruhtinaaksi ja "furstinna" ruhtinattareksi, "storfurste" suuriruhtinaaksi. Suomen suuriruhtinaskunta on ruotsiksi "Storfurstendömet Finland".
Vuosina 1815–1918 Euroopassa oli kahdeksan suuriruhtinaskuntaa:
Emulsio
Emulsio on kahden luonnostaan toisiinsa sekoittumattoman nesteen, kuten veden ja ruokaöljyn, seos. Emulsio on yksi kolloidiseostyypeistä. Nesteet eivät muodosta homogeenista seosta vaan emulsio saadaan aikaan sekoittamalla aineet keskenään. Esimerkiksi maito ja majoneesi ovat emulsioita. Nesteistä toinen on "jatkuva faasi" (ulkofaasi, kantava faasi) joka muodostaa ikään kuin "liuottimen", ja toinen "dispergoitunut faasi" (sisäfaasi, kannettu faasi), joka on sekoittunut jatkuvan faasin sisään mikropisaroiksi. Mitä pienempiä mikropisarat ovat, sitä stabiilimpi eli vakaampi emulsio on.
Emulsiossa useimmiten on toisena faasina polaarinen neste (vesi, alkoholi tai vastaava), ja toisena faasina pooliton (triglyseridi, hiilivety). Tällöin puhutaan ulko- ja sisäfaasin suhteen joko "O/W" tai "W/O" -emulsioista ("oil in water" tai "water in oil", missä O on pooliton ja W on polaarinen neste). Esimerkki O/W-emulsiosta on maito (vesi on ulkofaasina ja maitorasva sisäfaasina), ja vastaavasti voi on W/O -emulsio; siinä on tapahtunut faasi-inversio, eli ulko- ja sisäfaasi ovat vaihtaneet paikkaansa: voissa maitorasva on ulkofaasi ja vesi sisäfaasi.
"Emulgaattori" on emulsion muodostumista edistävä aine. Tunnettu emulgaattori on munankeltuainen, jota käytetään majoneesien ja salaatinkastikkeiden valmistuksessa. Emulgaattorissa useimmiten toinen pää on pooliton ja toinen polaarinen. Keltuaisen sisältämissä fosfolipidimolekyyleissä on sekä veteen suuntautuva pää että öljyyn suuntautuva pää, mikä edistää vesi-öljyemulsion syntymistä. Emulgaattori asettuu sisäfaasipisaroiden pinnalle muodostaen misellejä, jotka ovat suhteellisen stabiileja.
Ihmisen elimistössä olevia emulgaattoreita ovat muun muassa sapen mukana ohutsuoleen erittyvät sappisuolat, jotka emulgoivat rasvoja. Tällöin haiman erittämä vesiliukoinen lipaasi pääsee pilkkomaan rasvoja ilman, että sen täytyisi poistua vesifaasista.
Emulsio sirottaa valoa Tyndallin ilmiön mukaisesti. Emulsion perusväri on valkoinen; mitä suurempi polaarisen aineen konsentraatio on, sitä sinisempää emulsio on; mitä suurempi poolittoman aineen konsentraatio on, sitä oranssimpaa emulsio on. Tästä syystä esimerkiksi rasvaton maito on sinertävää, kun taas kerma on kellertävää.
Faasi
Faasi eli olomuotoalue on systeemin homogeeninen osa-alue, jota erottaa rajapinta toisesta faasista. Yleisesti järjestelmässä voi olla kolmea eri faasityyppiä: kaasu-, neste- ja kiintofaasi. Samakin aine voi muodostaa eri faaseja, vesikannussa olevat jääpalat muodostavat eri faasin kuin nestemäinen vesi. Kaikki jääpalat kuuluvat kuitenkin samaan faasiin, vaikka ne ovat toisistaan erillään. Järjestelmässä voi olla myös useita kaasu- ja nestefaaseja.
Faasille on tyypillistä tietty järjestäytyneisyyden aste ja tyyppi. Tämän vuoksi yhdellä aineella voi olla useita eri faaseja, joilla on sama olomuoto. Monilla kiinteillä aineilla on useita mahdollisia kiderakenteita, joista vain yksi on kussakin lämpötilassa ja paineessa stabiili. Esimerkiksi tinan kiderakenne muuttuu tetragonisesta kuutiolliseksi alle 13,2 °C:n lämpötiloissa pitkän ajan kuluessa. Tämä näkyy vanhoissa tinaesineissä epämiellyttävinä läikkinä. Myös hiilen kolme kiinteää muotoa, timantti, grafiitti ja fullereeni, ovat kaikki eri faaseja, joista vain grafiitti on stabiili normaaliolosuhteissa. Timantin muuttuminen grafiitiksi huoneenlämpötilassa ja ilmanpaineessa kestää kuitenkin mittaamattoman pitkän aikaa.
Homogeeniseltakin näyttävä aine voi olla mikrotasolla eri faasien seos. Tekniset metallit ovat tavallisesti metalliseoksia, jotka voivat sisältää eri kidemuotoa edustavia faaseja. Kolloidi on yleisnimi hienojakoisille seoksille, joissa on kahta eri faasia. Emulsiossa on kaksi eri nestefaasia ja suspensiossa tai geelissä neste ja kiinteä faasi.
Olomuodonmuutoksiin liittyy tiettyjä termodynaamisia ominaisuuksia, joita esiintyy myös muissa fysikaalisissa muutoksissa, esimerkiksi magnetoitumisessa. Ensimmäisen kertaluvun faasimuutoksessa aineen sisäenergia–lämpötila-käyrällä on epäjatkuvuuspiste. Toisen kertaluvun muutoksissa aineen lämpökapasiteetti–lämpötilakäyrä on epäjatkuva. Koska kaikkien tämäntapaisten muutosten laskennallinen käsittely on hyvin samankaltainen riippumatta mahdollisista olomuodonmuutoksista, tapana on kutsua näitä kaikkia faasimuutoksiksi ja eri tiloja faaseiksi. Termodynaamisella käsittelyllä on jopa pyritty mallintamaan maailmankaikkeuden perusrakenteen muutoksia sen varhaisvaiheissa.
Energiatekniikassa tutkitaan mahdollisuuksia hyödyntää erilaisia faasimuutosmateriaaleja energian varastoinnissa ja myöhemmässä hallitussa vapauttamisessa.
Fullereeni
Fullereeni eli pallohiili on fysiikassa yksi hiilen allotroopeista, jossa atomit ovat asettuneet suljetun pallopinnan muotoon. Tavallisin fullereeni koostuu yleensä 60 hiiliatomista, jotka muodostavat 20 kuusikulmaista ja 12 viisikulmaista tahkoa siten, että ne yhdessä muodostavat typistetyn ikosaedrin muotoisen rakenteen. Fullereenin löytö 1985 toi sen löytäjille Robert Curlille, Richard Smalleylle ja Harold Krotolle vuonna 1996 Nobelin kemian palkinnon. Myös 20:stä, 32:sta, 44:stä, 70:stä ja jopa 540:stä ja 960:stä hiiliatomista muodostuneita fulleriinirakenteita on löydetty. Pienin fullereenirakenne C on muodoltaan dodekaedri, mutta hyvin epävakaa.
Fullereenejä esiintyy mm. noessa, josta niitä voi liuottaa tolueenilla tai bentseenillä. Niistä on löydetty jälkiä myös punaisten jättiläistähtien spektristä. Fullereenia esiintyy myös Venäjän Karjalan Sungasta löydetystä shungiitti-nimisestä metamorfisesta kivilajista.
Fullereeneilla on mielenkiintoisia ominaisuuksia, jotka avaavat valtavia mahdollisuuksia mm. nanoteknologian alalla. Fullereeniin voi liittää muita kemiallisia ryhmiä, tai sen sisään voi sijoittaa vieraan atomin. Fullereenista voi myös muotoilla sähköä johtavia nanoputkia, joista voi ehkä rakentaa nanokoneen, tai sitä voi hyödyntää kvanttitietokoneessa. Molekyyli on magneettinen ja mahdollisesti suprajohtava.
Fullereenit on nimetty arkkitehti Buckminster Fullerin mukaan, jonka suunnittelemia geodeettisia kupoleja pallofullereenimolekyyli muistuttaa. Fullereenia C nimitetään buckminsterfullereeniksi ja sen CAS-numero on 99685-96-8. Pallofullereenilla on myös lempinimet "soccerene" (amerikanenglannin jalkapalloa tarkoittavan sanan "soccer" mukaan) sekä "buckyball". National Geographicin mukaan puhdas pallofullereeni on hyvin myrkyllinen aine ja tappaa erityisesti nuoria soluja. GHS-järjestelmän kriteereillä fulleriinia ei voi luokitella myrkylliseksi hiirillä, sillä niiden sietämä fulleriiniannos oli 5000 mg/kg ruumiinpainoa kohden.
Yhdiste
Kemiallinen yhdiste on kahdesta tai useammasta keskenään reagoineesta alkuaineesta koostuva aine. Yhdisteessä alkuaineiden määrät ovat tietyssä suhteessa toisiinsa nähden. Esimerkiksi vesi on yhdiste, jossa on vetyatomeja kaksi kertaa niin paljon kuin happiatomeja.
Yhdisteen koostumusta kuvataan kemiallisella kaavalla. Veden kaava on HO.
Yhdisteen pienin rakenneyksikkö on molekyyli. Tämän vuoksi seos ei ole yhdiste, koska seoksen komponentit eivät ole kemiallisesti sitoutuneet toisiinsa. Esimerkiksi messinki on metalliseos, joka muodostuu erillisistä kupari- ja sinkkiatomeista, joiden suhde messingissä vaihtelee.
Yhdisteet jaetaan orgaanisiin ja epäorgaanisiin. Hiiltä sisältävät yhdisteet ovat joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta orgaanisia. Loput yhdisteet ovat epäorgaanisia.
Posti
Posti toimittaa kirjeitä, postipaketteja ja muita postilähetyksiä vastaanottajilleen sekä valtioiden sisällä että maailmanlaajuisesti.
Sekä yksityiset yritykset että julkiset laitokset hoitavat postin kuljettamista. Monissa maissa on valtion omistama postilaitos, jolla on usein lailla taattu monopoli tietyntyyppisten lähetysten kuljettamisessa. Erilliset nopeuteen perustuvat kuriiripalvelut toimivat tällaisten monopolien ulkopuolella.
Kansainvälinen valtioiden välinen postijärjestelmä on Maailman postiliiton koordinoima, joka mm. määrää kansainvälisten postikuljetusten hinnat ja määrittelee standardit postimerkeille.
Useimmat valtiot ovat luoneet postinumerojärjestelmän, joka helpottaa kuljetuksen automatisointia. Monissa maissa postinumeroiden sisältämä tieto tallennetaan lähetykseen erityisiin viivakoodeihin, jotka voidaan lukea automaattisesti.
Kuljetusjärjestelmä koki huomattavan nopeutumisen 1900-luvun alkupuolella lentopostin myötä. Maailman ensimmäinen lentopostiyhteys avattiin vuonna 1919.
Postilähetykset toimitetaan perille vastaanottajan osoitteen avulla. Täydellisen postiosoitteen muodostavat kadun ja tien nimi,talon osoitenumero, kerros- ja rivitaloissa lisäksi usein porraskäytävää osoittava kirjain ja huoneiston numero, sekä eri riville kirjoitetut postinumero ja postitoimipaikan nimi, postia maasta toiseen lähetettäessä lisäksi maan nimi. Käytössä on myös postilokeroita, joiden osoite perustuu postilokeron numeroon, postinumeroon sekä postitoimipaikkaan.
Useimmiten kuljetus maksetaan liimapintaisilla postimerkeillä tai lämpökirjoitintarroilla, jotka kiinnitetään lähetykseen. Saatavilla on myös postikortteja ja kirjekuoria, joiden postimaksu on valmiiksi maksettu. Solmimalla sopimuksen postilaitoksen kanssa yritykset voivat maksaa vastaanottamiensa vastauslähetysten postimaksut; tällöin lähetyksessä vain täytyy ilmoittaa sopimuksesta.
Useimmissa valtioissa laki suojaa kuljetuksessa olevien postilähetysten sisällön salaisuutta. Tästä suojasta voidaan yleensä poiketa rikosten tutkinnan yhteydessä ja muissa erikoistapauksissa, esimerkiksi lähetyksen vastaanottajan selvittämiseksi.
Kansalliset ja kansainväliset postisäännökset rajoittavat sitä, mitä postilähetykset voivat sisältää. Rajoituksia voi olla esimerkiksi maksuvälineiden, arvoesineiden ja vaarallisten kemikaalien kuljetuksessa.
Suomessa postitoimintaa hoitaa valtion omistama Posti Group Oyj. Posti perustettiin Ruotsin kuningaskuntaan 6. syyskuuta 1638. Suomen liittyessä autonomisena osana Venäjän keisarikuntaan vuonna 1809, postitoimeen perustettiin oma keskusvirasto vuonna 1811. Vuonna 1927 lennätinlaitos yhdistettiin Postiin. Vuonna 1981 Posti- ja lennätinlaitoksen nimi muuttui Posti- ja telelaitokseksi. Postin toimintaa säätelee postilaki.
Tämä on luettelo valtioiden postilaitoksista. Postilaitokset ovat luettelossa Maailman postiliiton jäsenvaltioiden virallisia postilaitoksia paitsi kaksi poikkeusta: Kosovo ja Taiwan jotka eivät ole UPU:n jäseniä mutta ovat itsenäisiä valtioita . Yksityisiä postilaitoksia ei listalla ole.
Maunu Ladonlukko
Maunu Ladonlukko tai Maunu Birgerinpoika ("Magnus Birgersson", "Magnus Ladulås") (noin 1240 – 18. joulukuuta 1290) oli Ruotsin kuningas vuosina 1275–1290. Hän oli Birger-jaarlin poika. Isän kuoltua hänestä tuli herttua.
Vuonna 1275 Maunu katkaisi välit veljiensä kuningas Valdemarin ja nuoremman Eerikin kanssa, ja pakeni Tanskan kuninkaan Eerik Klippingin luo Tanskaan. Maunu palasi 100 tanskalaisen sotilaan ja 700 saksalaisen palkkasotilaan kanssa ja kukisti Valdemarin Hovan taistelussa. Heinäkuussa samana vuonna Maunu valittiin Ruotsin kuninkaaksi Moran kivillä.
Vuonna 1276 Maunu meni naimisiin Holsteinin Helvigin kanssa, joka kuului Sverkerien sukuun.
Maunu antoi vuonna 1280 Alsnön säädöksessä kaikille, jotka varustivat ratsumiehen, verovapauden (ruotsiksi "frälse" eli rälssi). Näistä kehittyi vähitellen Ruotsin aateli. Kirkko sai myös vapautuksen veroista.
Lisänimen "Ladulås" (kirjaimellisesti "Ladonlukko") on perinteisesti selitetty tulleen siitä, että Alsnön säädöksessä kuningas vapautti talonpojat matkustavien piispojen ja ylimysten kestitsemisestä: Maunu pani talonpoikien "latojen ovet lukkoon". Luultavammin lisänimi on kuitenkin vain väännös slaavilaisesta "Ladislaus"-nimestä. Lisänimi tavataan ensimmäistä kertaa 1400-luvun lähteissä.
Sulamispiste
Sulamispiste (lyhenne sp.) on jokaiselle aineelle ominainen lämpötila, jossa kyseinen aine muuttuu kiinteästä olomuodosta nestemäiseen olomuotoon. Käänteinen reaktio, muutos nestemäisestä olomuodosta kiinteään tapahtuu jähmettymispisteessä. Veden sulamispiste on noin 0 °C paineesta riippuen.
Korkein tunnettu sulamispiste normaalipaineessa on grafiitilla, noin 3 675 °C.
Toisin kuin kiehumispiste sulamispiste ei juuri riipu paineesta.
Sulamispiste voidaan määrittää tarkasti vain puhtaille aineille. Metalliseokset jähmettyvät lämpötila-alueessa. Jähmettyminen alkaa likviduslämpötilan alapuolella ja on täydellinen soliduslämpötilasta. Nopean jäähtymisen aikana jähmettyminen alkaa likviduksen alapuolelta. Sula on tällöin alijäähtynyt. Likviduksen ja soliduksen välissä esiintyvää sulan ja kiinteän olomuodon sekoitusta kutsutaan faasitasapainopiirrosten puuroalueeksi.
Raetia
Raetia eli Reetia on Keski-Euroopassa sijaitseva historiallinen alue, joka käsittää nykyisen Graubündenin ja Tirolin sekä myös nykyistä Etelä-Baijeria vastaavan "Vindelician".
Raetia oli Rooman imperiumin provinssina vuodesta 15 eaa. lähtien. Raetian väestöstä huomattava osa oli kelttejä. Heitä asui etenkin Rhône- ja Reinjokien laaksoissa.
Stasi
Ministerium für Staatssicherheit, lyhennettynä MfS, kansanomaisesti Stasi, oli DDR:n valtiollinen turvallisuuselin 1950–1989. Se oli kymmenistä osastoista muodostunut organisaatio, jonka toiminta kattoi lähes kaiken mahdollisen DDR:n omien kansalaisten valvonnasta ulkomaanvakoiluun, vastavakoiluun ja radiotiedusteluun. Stasi toimi läheisessä yhteistyössä Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun KGB:n kanssa.
DDR:n asukaslukuun (noin 16 miljoonaa) suhteutettuna Stasi oli maailman suurin salainen poliisi. Sen palveluksessa oli DDR:n loppuvaiheessa noin 91 000 päätoimista työntekijää ja 300 000 epävirallista työntekijää (IM, Inoffizieller Mitarbeiter).Kuuluisia Stasi-henkilöitä olivat myös ulkomaanvakoiluosasto HVA:n (Hauptverwaltung Aufklärung) johtaja Markus Wolf ja ns. kanslerivakooja Günter Guillaume.
Seuraajaorganisaatio Amt für Nationale Sicherheit (AfNS)1989–1990. Stasin päämaja oli Itä-Berliinissä Normannenstrassella. Stasin jälkeenjääneitä papereita hallinnoi Saksassa BStU-niminen viranomainen, jota johtaa Roland Jahn.
Vaikka Stasin arkistot osin tuhoutuivatkin Itä-Saksan romahtaessa vuonna 1989, onnistui Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu hankkimaan Stasin ulkomaanvakoiluosaston arkistoista kriisitilannetta varten tehdyn kopion toisesta Itä-Euroopan maasta niin sanotussa Rosewood-operaatiossa (Rosenholz).
Stasin arkistojen paljastukset ovat herättäneet huomiota eri maissa. Suomessa ovat julkisuudessa puhututtaneet Tiitisen lista ja eräät yksittäiset henkilöt.
Ruotsissa ilmeni vuonna 2011, että kirkkoherra, uskonnonhistorian professori Aleksander Radler oli ollut Stasin ilmiantaja. Itävaltalaissyntyisen papin 25 vuotta jatkuneen toiminnan vahvisti Ruotsin kirkko elokuussa 2012. Radler on Dagen-lehden haastattelussa tunnustanut toimintansa.
IP-tunnelointi
IP-tunnelointi mahdollistaa näennäisten yhteyksien muodostamisen IP-reitittimien välille. Erilaisia IP-tunnelointiprotokollia ovat
Tunnelointiprotokollat voivat hyödyntää myös PPP-protokollaa, mutta tällöin puhutaan käytännössä jo etäkäytöstä ja VPN:istä:
Myös IPSec-salausprotokollaa käytetään tunnelointiin. Sitä voidaan kuljetusmoodin lisäksi ajaa myös tunnelointimoodissa, jolloin käytännössä vaikutus on sama, kuin esimerkiksi IP-in-IP-protokollan käyttö. IPSec-protokollassa salaus on myös valinnainen, eikä pakollinen.
Puhtaita IP-tunnelointiprotokollia ilman salausta ei pitäisi liikennöidä Internetissä, ellei tietoa ole suojattu muutoin (useimmiten ei ole). Jos tunneloinnissa on salaus mukana, onkin kyseessä jo VPN. Sen sijaan IP-tunnelointiprotokollat ovat kätevä lisä VPN-protokollia täydentämään verkkoinfrastruktuurin yksinkertaistamisessa.
Reititysprotokolla
Reititysprotokolla on protokolla, jolla Internetin välittävät laitteet eli reitittimet vaihtavat keskenään tietoa Internetin ja lähiverkkojen rakenteesta. Internet-reitityksessä Internet on jaettu autonomisiin järjestelmiin, ja reititystä harjoitetaan niiden sisällä (Interior Gateway Protocol, IGP) ja välillä (Exterior Gateway Protocol, EGP).
Reititysprotokollilla jaetaan tietoa reititettävistä protokollista. Internetissä itse reititettävällä protokollalla tarkoitetaan käytännössä IP:tä, mutta yritysten sisäverkoissa saatetaan yhä käyttää esimerkiksi Novellin IPX-protokollaa.
Yleisimmät sisäiset reititysprotokollat ovat
Autonomisten järjestelmien yhdistelmiä eli internetejä ei juuri ole julkista Internetiä lukuun ottamatta. Sen takia autonomisten järjestelmien välillä käytettäviä reititysprotokollia ei ole Internetissä standardiksi muodostuneen BGP-protokollan lisäksi kuin EGP, joka ei ole juuri missään käytössä.
Eri reititysprotokollilla on keskenään erilaiset metriikat, joiden perusteella reititin valitsee parhaan reitin kohteeseen. Reitin metriikan arvoon voivat vaikuttaa esimerkiksi käytettävissä oleva kapasiteetti, reitin luotettavuus, reitin pituus, hinta tai viive. Jos reititin käyttää yhtäaikaisesti useata eri reititysprotokollaa, ei kahden eri protokollan tarjoamaa reittitietoa voida suoraan verrata keskenään. Esimerkiksi RIP saattaa ilmoittaa metriikaksi 4, kun taas OSPF saattaa tarjota samalle reitille arvoa 880. Reititysprotokollien keskinäinen "paremmuus" ratkaistaankin usein laitteissa hallinnollisella etäisyydellä (engl. "administrative distance"). Hallinnollisissa etäisyyksissä pienempi luku on luotettavampi arvo, ja pienintä etäisyyttä käyttävän reititysprotokollan tarjoama reittitieto asennetaan reititystauluun. Sen reititysprotokollan reittiä ei käytetä, jolla on suurempi hallinnollinen etäisyys. Esimerkiksi Ciscon reitittimissä oletusarvoiset hallinnolliset etäisyydet ovat:
OSPF
OSPF () on suosituin avoimiin standardeihin perustuva organisaation sisäinen TCP/IP-verkkojen reititysprotokolla.
OSPF osaa jakaa reititystietoa niin IP:stä, IPX:stä kuin muistakin reititettävistä protokollista. OSPF käyttää Dijkstran algoritmia optimaalisimman reitin löytämiseen.
Reititettävä protokolla
Reititettävä protokolla on tietoliikenneprotokolla, joka kuljettaa käyttäjän dataa. Reititettävä protokolla sijaitsee OSI-mallin kolmannella kerroksella, verkkokerroksella. Reititettävää protokollaa ei tule sekoittaa reititysprotokollaan, joka määrittelee reittejä reitittimien välillä. Näitä reittejä pitkin kulkee reititettävien protokollien liikenne.
Esimerkkejä reititettävistä protokollista ovat:
Esimerkkejä reititysprotokollista ovat: