Shimon Peres
Shimon Peres (, 2. elokuuta 1923 Wiszniew, Puola – 28. syyskuuta 2016 Israel) oli israelilainen poliitikko, joka toimi Israelin presidenttinä 13. kesäkuuta 2007 – 24. heinäkuuta 2014. Peres toimi kolmeen otteeseen Israelin työväenpuolueen puheenjohtajana, vuosina 1977–1992, 1995–1996 ja 2003–2005, ja maansa pääministerinä kahteen otteeseen, 1984–1986 ja 1995–1996. Peres kuului keskustalaiseen Kadima-puolueeseen, joka perustettiin vuoden 2005 lopulla; Peres jätti työväenpuolueen joulukuussa 2005 menetettyään kuukautta aikaisemmin puolueen puheenjohtajuuden Amir Peretzille.
Vuonna 1994 Peres sai Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä Jitzhak Rabinin ja Jasser Arafatin kanssa rauhanpyrkimyksistä, jotka huipentuivat Oslon rauhanprosessiin.
Vuoden 2016 syyskuussa tiedotettiin Peresin saaneen aivoverenvuodon ja joutuneen hengityskoneeseen. Hän kuoli kahden viikon kuluttua sairastumisesta 28. syyskuuta vastaisena yönä.
Szymon Perski syntyi Wieniawassa, Puolassa (nykyinen Višniova, Valko-Venäjä). Peresin perhe puhui kotona jiddišiä, hepreaa ja venäjää. Hän oppi koulussa puolaa, ja myöhemmin hän puhui myös ranskaa sekä englantia. Hän muutti Tel Aviviin Palestiinaan vuonna 1934. Hän opiskeli Geulan koulussa Tel Avivissa ja Ben Shemenin maatalouskoulussa. Peres liittyi Haganah-taistelujärjestöön vuonna 1947. Hän tapasi David Ben-Gurionin, joka teki hänestä laivaston komentajan. Peresistä tuli puolustusministeriön johtava kenraali vuonna 1953. Peresin toiminnan vaikutuksesta Israelin nuori valtio etsi liittolaisia. Ranska toimitti Dassault Mirage III -taistelukoneita ja Dimonan ydinvoimalan Israelille, ja kolmen vallan sopimuksella Ranskan ja Ison-Britannian kanssa Israel hyökkäsi Suezin kriisin aikana vuonna 1956 Egyptiin.
Peres valittiin knessetiin Mapai-puolueen edustajana vuonna 1959. Hän oli perustamassa työväenpuoluetta vuonna 1968. Hän oli Golda Meirin hallituksessa, ja Meirin eroamisen seurauksena hän menetti työväenpuolueen johtajuuden Jitzhak Rabinille. Rabinin hallituksessa Peres toimi puolustusministerinä vuosina 1974–1977.
Hänet valittiin työväenpuolueen johtajaksi vuonna 1977, mutta puolue hävisi parlamenttivaaleissa Likudille.
Vuoden 1984 vaalien jälkeen Työväenpuolue nousi suurimmaksi 44 paikalla. Se ei kuitenkaan saanut luotua vaadittavaa 60 paikan koalitiota hallituksen muodostamiseksi ja päädyttiin erikoiseen järjestelyyn; Peres oli pääministerinä kahden vuoden ajan ja Likudin Jitzhak Shamir seuraavat kaksi vuotta Peresin siirtyessä ulkoministeriksi ja varapääministeriksi.
Pääministerin viran aikana hän toteutti Israelin sotavoimien vetäytymisen Libanonista ja pystyi alentamaan inflaatiota Yhdysvaltain myöntämien lainojen avulla.
Luovutettuaan pääministerin paikan sopimuksen mukaan Shamirille 1986 hän ryhtyi kuitenkin salaisiin neuvotteluihin Jordanian kuningas Husseinin kanssa Israelin ja Jordanian sopimuksesta ja miehityksen päättämisestä. Shamir vastusti sopimusta ja se kaatui hallituksen keskinäisissä neuvotteluissa, ja joulukuussa 1987 alkoi ensimmäinen intifada.
Shamirin ja Peresin jälkeen pääministeriksi nousi Rabinille tämän voitettua parlamenttivaalit. Peres toimi ulkoministerinä neuvotteluissa Israelin ja Palestiinan välisissä rauhanneuvotteluissa vuosina 1992–1995. Näiden neuvottelujen tuloksena hänet palkittiin yhdessä Jitzhak Rabinin ja Jasser Arafatin kanssa Nobelin rauhan palkinnoilla vuonna 1994. Rabinin murhan jälkeen Peres palasi Israelin pääministeriksi vuonna 1995. Benjamin Netanjahun Likudin voitto parlamenttivaaleissa syrjäytti Peresin vuonna 1996.
Peres oli presidenttiehdokkaana vuonna 2000, mutta hävisi Likudin Katsaville. Barakin häviö Ariel Sharonille 2001 vaaleissa antoi Peresille mahdollisuuden tehdä toinen paluu politiikkaan. Hän johdatti työväenpuolueen kansallisen yhtenäisyyden hallitukseen yhdessä Sharonin Likud-puolueen kanssa ja varmisti Peresille ulkoministerin viran. Muodollinen puoluejohtajuus siirtyi Benjaminin Ben-Eliezerille ja Amran Mitzananille. Peres luopui ulkoministerin virasta työväenpuolueen kärsittyä tappion 2003 vaaleissa. Hän johti vielä puolueen koalitioon Sharonin kanssa vuoden 2004 lopulla.
Peres valittiin työväenpuolueen johtajaksi vuonna 2005. Hän jätti työväenpuolueen kun hävisi johtajavaalin Amir Peretzille, ja liittyi uuteen keskustapuolueeseen Kadimaan. Kadima nimitti hänet ehdokkaaksi 13. kesäkuuta 2007 presidentinvaaliin, jossa Peres valittiin Katsavin seuraajaksi.
Vuonna 2010 julkaistiin dokumentteja, joiden perusteella uskotaan Peresin tarjoutuneen myymään Jericho-ohjuksia ja ydinaseita Etelä-Afrikan puolustusministeri P. W. Bothalle 1970-luvulla.
Vuoden 2014 vaaleissa 90-vuotias Peres ei enää ollut ehdokkaana, ja pidättäytyi ilmaisemasta tukeaan kenellekään ehdokkaista seuraajakseen.
Peres oli jäänyt leskeksi ja hänellä oli kolme lasta ja kahdeksan lastenlasta. Hänen vaimonsa oli Sonia (o.s. Gelman), lapset ovat tytär Zvia ja pojat Yonathan ja Nehemia.
Näyttelijä Lauren Bacall oli Peresin serkku.