Radikaalifeminismi
Radikaalifeminismi on feministisen ajattelun muoto. Radikaalifeministien mukaan naisten sorron pohjimmainen aiheuttaja on patriarkaalinen sukupuolijärjestelmä. Radikaalifeministinen ajattelu syntyi 1960-luvulla Yhdysvalloissa. Radikaalifeministeiltä on peräisin tunnettu iskulause "Henkilökohtainen on poliittista".
Radikaalifeminismi ei edusta kaikkia feminismin muotoja. Joskus keskustelussa nämä sekoitetaan tahallaan, jolloin muodostetaan olkinukke-argumentaatiovirhe.
Alison Jaggar ja Paula Rothberg tiivistävät radikaalifeminismin lähtöolettamukset seuraavasti:
Vaikka radikaalifeministejä yhdistää näkemys sukupuolijärjestelmän laajimpana ja pahimpana sorron muotona, heidän käsityksensä siitä, miten se voidaan murtaa poikkeavat toisistaan. Ajattelijat voidaan jakaa karkeasti kahtia radikaali-liberaalifeministeihin ja radikaali-kulttuurifeministeihin, sen mukaan mitkä ovat heidän näkemyksensä seksuaalisuudesta, äitiydestä, lesboudesta ja pornografiasta.
Radikaalifeministit pitävät ihanteellisena sukupuolieron häivyttämistä. Ihanteena oli androgyyni ihminen, joka yhdistää itseensä feminiinisiä (lempeys, hellyys, hoiva, emotionaalisuus, alistuvuus) ja maskuliinisia (aggressiivisuus, tahdonlujuus, rationaalisuus, hallitsevuus) ominaisuuksia luonteensa mukaan. Tosin myöhemmin jotkut radikaali-kulttuurifeministit kyseenalaistivat androgyyniyden ihanteen, ja nostivat ihanteeksi naiselliset ominaisuudet, jotka he näkivät miehisiä parempina. Sukupuolten ominaisuudet osa radikaalifeministeistä näkee enemmän biologisina, osa enemmän sosiaalisina. Radikaali-kulttuurifeministit painottivat radikaali-liberaalifeministejä enemmän biologista tulkintaa.
Seksuaalisuuden ja pornografian suhteen radikaalifeministien näkemykset jakautuvat ehkä selvimmin. Radikaali-kulttuurifeministien mukaan heteroseksuaaliset suhteet sisältävät aina hyväksikäyttöä, ja naisten tulisi heidän mukaansa solmia suhteita vain toisten naisten kanssa. Radikaali-kulttuurifeministit näkevät lesbouden vaihtoehtona, jonka jokainen nainen voi tahtoessaan valita. Radikaali-kulttuurifeministit näkevät naisen ja miehen seksuaalisuuden toisistaan poikkeavina: naisille tärkeämpää on kokonaisvaltainen henkinen ja ruumiillinen rakkaus ja nautinto, kun taas miehen seksuaalinen nautinto on tunteista irrallista.
Radikaali-liberaalifeministien mukaan mitkään seksuaalisuuden muodot eivät ole väistämättä alistavia. Heidän mukaansa ei tule määritellä hyviä ja huonoja seksuaalisuuden muotoja vaan ohjenuorana tulisi olla ihmisen henkilökohtaisen nautinto. Radikaali-liberaalifeministit eivät myöskään näe naisten ja miesten seksuaalisuutta perustavanlaatuisesti erilaisina eivätkä lesboutta lähtökohtaisesti heteroseksuaalisuutta parempana.
Radikaali-kulttuurifeministit vastustavat voimakkaasti pornografiaa, joka heidän mukaansa halventaa ja alistaa naista. Radikaali-liberaalifeministit eivät tuomitse pornografiaa vaan näkevät sen yhtenä tapana nauttia seksuaalisuudesta.
Radikaalifeministien näkemykset raskaudesta ja äitiydestä vaihtelevat suuresti. Radikaali-liberaalifeministeille naisen rooli lasten tuotannossa so. se että nainen kantaa ja synnyttää lapset, on naisten sorron syy. Heidän mukaansa raskaus ja synnytys on parhaimmillaankin vain siedettävä kokemus, ja äitiyden ja raskauden merkitystä naisen elämässä ylistävät näkemykset ovat vain patriarkaalisia myyttejä. Radikaali-liberaalifeministit kannattivatkin keinotekoista lasten tuotantoa eli keinohedelmöitystä ja ruumiin ulkopuolella tapahtuvaa ”raskautta”. Jos naiset vapautetaan raskaudesta, sukupuolieron näkyvimmästä merkistä, sukupuoliero menettää merkityksensä.
Radikaali-liberaalifeministien mukaan myöskään äidin ja lapsen välillä ei ole mitään erityislaatuista suhdetta eikä biologinen vanhemmuus ole yhtään parempaa tai huonompaa vanhemmuutta kuin ei-biologinen.
Radikaali-kulttuurifeministit eivät hyväksyneet radikaali-liberaalifeministien näkemystä raskaudesta ja äitiydestä. Heidän mukaansa naisen rooli lasten hankkimisessa on hänen voimansa patriarkaatin edessä. Lapsia ei synny ilman naisia, ja tämä tekee miehet riippuvaisiksi naisista. Jos naisilta viedään tämä voima, he ovat vailla keinoja neuvotella patriarkaatin kanssa ja taistella sitä vastaan. Radikaali-kulttuurifeministien mielestä naisten sorron syy ei ollut niinkään biologia vaan kateus, jota miehet tuntevat heidän kyvystään tuottaa elämää. Keinotekoinen ”raskaus” on siis miesten keino yrittää kontrolloida ja hallita naisen elämää tuottavaa voimaa.
Radikaali-kulttuurifeministi Mary O’Brienin mukaan miehet ovat vieraantuneet lasten hankkimisen prosessista, koska se tapahtuu heidän kehonsa ulkopuolella ja on heille katkonen prosessi. Tämä vuoksi miehet ovat näytelleet niin pientä osaa lasten kasvatuksessa ja hoidossa. O’Brienin mukaan äidin ja lapsen välillä on erityinen suhde, koska lapsi on naisen kehossa ja kehosta.
Yhtä mieltä radikaalifeministit olivat siitä, että naisen tulee itse saada päättää milloin, kuinka monta, jos yhtään, lasta hän hankkii.
Charlotte Haysin mukaan "radikaalifeminismin miesvastaisuus on suodattunut laajalti kulttuurimme ... tämä asenne on niin läpitunkeva, että tuskin enää huomaamme sitä."
Valerie Solanas argumentoi teoksessaan SCUM Manifesto, että miehet ovat pilanneet maailman ja naisten tulisi kukistaa nykyinen yhteiskuntamalli tuhoamalla miessukupuoli.
Radikaalifeministinen liike sai alkunsa 1960-luvun Yhdysvalloissa. Radikaalifeminismi liittyi feministisen liikkeen nousuun, ns. feminismin toiseen aaltoon. Toisen aallon feministinen ajattelu voidaan jakaa liberaalifeministiseen ja radikaalifeministiseen ajatteluun, vaikkakin raja on usein häilyvä. Karkeasti ottaen liberaalifeministien järjestöjä voi luonnehtia reformistisiksi naistenoikeusryhmiksi ja radikaalifeministisiä radikaaleiksi naisten vapautusryhmiksi. Näihin kuului Yhdysvalloissa mm. sellaisia liikkeitä kuin Women’s International Terrorist Conspiracy from Hell, the Redstockings, the Feminists ja the New York Radikal Feminists (USA).