Kanava (sanomalehti)
Kanava oli Viipurissa vuosina 1845–1847 ilmestynyt Pietari Hannikaisen toimittama sanomalehti. Se oli suomenkielisen yhteiskunnallisen journalismin uranuurtaja ja myös kaunokirjallisesti merkittävä. Lehti kannatti J. V. Snellmanin "Saiman" suomalaiskansallisia vaatimuksia ja liberaalia talouspolitiikkaa.
Viipurin ensimmäinen suomenkielinen sanomalehti oli kirjanpainaja Anders Cedervallerin julkaisema "Sanan Saattaja Viipurista", joka lakkasi toimittajapulaan vuoden 1841 lopussa. Marraskuussa 1844 Cedervallerin perilliset tekivät anomuksen julkaisulupansa uudistamisesta ja lehden nimen muuttamisesta muotoon "Kanava, Sanansaattaja Viipurista". Senaatti hyväksyi anomuksen joulukuussa, mutta lehden ensimmäinen näytenumero ehti ilmestyä seuraavan vuoden alussa vanhalla nimellä. Uusi nimi "Kanava" liittyi Saimaan kanavan rakentamiseen, mutta sillä oli myös vertauskuvallinen merkitys: lehti oli tarkoitettu suomalaisia yhdistäväksi väyläksi, jota pitkin tieto ja yhteiskunnalliset näkemykset kulkisivat.
Ohjelmaltaan "Kanava" edusti J. V. Snellmanin sosiaalista fennomaniaa. Se oli Snellmanin "Saiman" suomenkielinen vastine, joskin sysäyksen lehden perustamiseen antoi ilmeisesti innokas suomen kielen harrastaja Wolmar Schildt. "Kanavan" tavoitteita olivat kansallisen tietoisuuden herättäminen, julkisen keskustelun välineenä toimiminen sekä suomen kirjakielen ja kirjallisuuden kehittäminen. "Saiman" tavoin se kannatti elinkeinovapautta sekä puhui teollisuuden ja maatalouden edistämisen puolesta. "Kanava" pyrki olemaan kaikille säädyille suunnattu yleislehti, joka erityisesti korosti, ettei sitä ole tarkoitettu vain rahvaan opetukseksi.
"Kanavan" toimittaja Pietari Hannikainen oli Helsingin yliopistosta maanmittariksi valmistunut sääminkiläisen talonpojan poika, joka Wolmar Schildtin ja Snellmanin vaikutuksesta oli kokenut fennomaanisen herätyksen. Alkuvaiheessa mukana oli myös lehtori Henrik Corander. Hannikaisen työskennellessä ammatissaan eri puolilla Viipurin lääniä lehden asioita saattoi hoitaa viipurilainen Juho Pynninen.
Avustajia lehdellä oli melko vähän. Heistä tärkeimmät olivat suomalaisuudesta, kielestä ja kirjallisuudesta kirjoittanut Wolmar Schildt, runoja, ajanvietepaloja ja maatalouskirjoituksia laatinut Valkeasaaren kirkkoherra Konstantin Schröder sekä viipurilainen kauppa- ja konttoriapulainen ja innokas kansanvalistusmies Juho Pynninen, jonka kirjoitukset käsittelivät erityisesti kansankirjastojen perustamista. Muita avustajia olivat J. F. Lagervall, K. H. Ståhlberg, Kustaa Paturi, J. F. Granlund ja Elias Lönnrot. "Kanavan" yleisilmeen loi kuitenkin yksin Hannikainen, joka sai nopeasti tunnustusta taitavana lehtimiehenä.
Useimpien muiden tuon ajan suomalaisten sanomalehtien tapaan "Kanava" ilmestyi kerran viikossa nelisivuisena ja kaksipalstaisena. Sen sivuilla ensimmäisinä olivat uutiset, sen jälkeen muut kirjoitukset ja lopussa ilmoitukset. Lehti ladottiin fraktuuralla, mutta ilmoitusosastossa käytettiin myös antiikvaa. Ilmoitukset ja viimeisenä vuonna myös kaikki uutiset ladottiin petiitillä.
Lehden sisällössä keskeisellä sijalla oli kieli- ja kansallisuuskysymys. Se kiinnitti huomiota myös kansankirjastojen ja kirjapainojen perustamiseen, kouluoloihin sekä Viipurin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja Helsingin yliopiston toimintaan. Talouselämän kysymyksistä esillä olivat Saimaan kanavan rakentaminen, maatalouden kehittäminen, teollisuus ja kauppa sekä uusien keksintöjen esittely. Maatalouden alalla lehden johtoteemoja olivat peltoviljelyn edistäminen ja kaskenpolton supistaminen. Sosiaalisista kysymyksistä Hannikaista lähellä olivat maanomistusolot ja tilojen jakaminen maaseudun tilattomalle väestölle. Snellmanin tavoin hän kannatti ammattikuntien lakkauttamista sekä kiinnitti huomiota oikeudenkäyttöön, vankeinhoitoon ja köyhäinhuoltoon. "Kanava" otti usein artikkelinsa pohjaksi jonkin "Saiman" kirjoituksen ja kävi polemiikkia varsinkin K. A. Gottlundin lehtien "Suomalaisen" ja "Suomen" kanssa.
"Kanavalla" oli huomattava merkitys suomenkielisen kaunokirjallisuuden ja kirjallisuuskritiikin kehittäjänä. Hannikainen julkaisi lehdessään ensimmäisen julkisesti esitetyn suomenkielisen näytelmän, vuonna 1838 laatimansa komedian "Silmänkääntäjän", ensimmäiset kirjallisuushistoriallisesti merkittävät suomalaiset novellit sekä joukon varhaisia matkakuvauksia, joita kirjoittivat muun muassa Wolmar Schildt, D. E. D. Europaeus ja Elias Lönnrot. Yksittäisten kirja-arvostelujen lisäksi lehdessä ilmestyi kirjallisuuskatsauksia ja yleisarviointeja, joista useimmat olivat sen toimittajan omaa käsialaa. Kirja-arvosteluja laativat myös Schildt, Konstantin Schröder, Juho Pynninen ja K. H. Ståhlberg. "Kanava" arvioi aikansa lehdistöä, julkaisi ensimmäiset suomenkieliset teatteriarvostelut ja nosti esille ajatuksen suomalaisen teatterin perustamisesta. Sen kritiikki vaikutti Zacharias Topeliuksen kirjailijanuran kehitykseen.
Myös uutislehtenä "Kanava" oli edellä ajan muita suomenkielisiä lehtiä. Uutisia saatiin muun muassa "Finlands Allmänna Tidningistä" ja "St. Peterburgische Zeitungista", yksityisiltä tiedottajilta sekä paikallisista lähteistä. Kotimaanuutisissa hallitsevassa asemassa olivat hovioikeuden tiedot, virka- ja nimitysasiat, erilaiset kunnianosoitukset, merkkihenkilöiden matkat, sää ja vuodentulo. Venäjän uutisissa korostuivat keisariperheen tapahtumat. Ulkomaanuutisissa heijastuivat Euroopan ja muun maailman levottomuudet ja poliittinen epävakaus. Muihin lehtiin verrattuna "Kanavassa" oli poikkeuksellisen paljon paikallisia uutisia ja se kiinnitti erityistä huomiota myös talouselämään. Kirkollisia uutisia lehdessä oli papistoon kriittisesti asennoituneen "Saiman" tavoin vähän. Toisin kuin muissa suomenkielisissä lehdissä, "Kanavassa" oli runsaasti virallisia kuulutuksia ja yksityisiä ilmoituksia. Monikansallisen kauppakaupungin ainoana lehtenä se julkaisi niitä myös ruotsin, saksan ja venäjän kielillä.
Lehti ilmestyi aikana, jolloin suomen kirjakielen kehitys koki voimakkaan murroksen. 1840-luvulla käytiin kamppailua kirjakielen murrepohjasta, keskusteltiin kieltä vaivaavista muukalaisuuksista ja sen oikeinkirjoituksen vakiinnuttamisesta sekä laadittiin runsaasti uudissanastoa. Itä- ja länsimurteiden vastakkainasettelussa Hannikainen edusti välittävää kantaa. Hän arvosti kansankieltä, mutta ei hyväksynyt murteita sellaisenaan kirjakielen perustaksi. "Kanava" osallistui merkittävällä tavalla suomalaisen kulttuurisanaston kehittämiseen, vaikka sen toimittaja itse suhtautui torjuvasti muun muassa Schildtin harrastamaan tarpeettomien uudissanojen luomiseen. Lehdessä ensimmäistä kertaa esiintyviä sanoja ovat esimerkiksi "kansakoulu", "lukio", "kirjanpitäjä", "osake", "vuorineuvos", "vakuuttaa", "nimetä", "yhteisö", "kirje" ja "aitosuomalainen". Ajan tapaan Hannikaisen kielessä on vakiintumattomuutta, murteellisuutta ja jäykkiä vierasperäisiä rakenteita, mutta parhaimmillaan se on melko sujuvaa suomenkielistä proosaa.
Vuonna 1845 "Kanavan" kokonaislevikki oli 327 vuosikertaa, josta 148 meni Viipurin ja lähiseudun tilaajille. Postin kautta lehteä tilattiin eniten Kuopioon, Pietariin, Helsinkiin ja Turkuun. Toisena ilmestymisvuonna levikki kasvoi 466:een, mutta laski seuraavana vuonna 350 vuosikertaan. Lehden yleisö oli kuitenkin suurempi, koska varsinkin maaseudulla sanomalehdet kiersivät useilla lukijoilla.
"Kanavan" taloudesta ei ole säilynyt tarkkoja tietoja. Ilmeisesti sen tilaus- ja ilmoitustulot menivät lehden julkaisijoina toimineille Cedervallereille mahdollisen voiton jäädessä toimittajalle. Hannikaisen mukaan "Kanava" ei ollut toimittajalleen kannattava yritys, kuten eivät olleet aikansa muutkaan suomenkieliset sanomalehdet. Niitä tehtiin paljolti harrastuksesta osana kansallista kulttuurityötä.
Hannikainen joutui hankaluuksiin Viipurin läänin kuvernöörin Casimir von Kothenin kanssa helmikuussa 1846, kun "Saima" oli julkaissut "Kanavan" kirjoituksen läänin maanomistusoloista otsikolla "Uusi köyhälistötehdas". Saman vuoden toukokuussa paikalliset sensorit määrättiin lääniensä kuvernöörien valvontaan, jolloin suomea osaamaton von Kothen alkoi vaatia toimittajalta ruotsinkielisiä käännöksiä lehden kirjoituksista. Kesäkuussa "Kanava" julkaisi Gottlundin "Suomalaisesta" lainatun ortodoksista kirkkoa käsittelevän artikkelin, mikä johti Gottlundin lehden lakkauttamiseen ja Viipurin sensorin Johan Thesleffin korvaamiseen tehtäväänsä virkaintoisesti suhtautuneella Jaakko Juteinilla. Sensuuri poisti "Kanavasta" useita kirjoituksia ja kielsi syyskuussa 1847 kokonaan yhden sen numeroista. Lehden toiminta vaikeutui huomattavasti, ja vuoden lopussa kirjanpainaja ja toimittaja tekivät päätöksen sen lopettamisesta.
"Kanavan" lakattua sen tehtävät suomalaisuusaatteen herättäjänä siirtyivät vuonna 1847 Helsinkiin perustetulle "Suomettarelle", jota myös Hannikainen ryhtyi avustamaan. Vuosina 1849–1851 hän toimitti Viipurin Maanviljelysseuran julkaisemaa "Lukemisia Maamiehille" -lehteä. Cedervallerit alkoivat painaa "Kanavan" tilalla ruotsinkielistä ilmoituslehteä. He tekivät vuosina 1848–1849 kaksi anomusta uuden suomenkielisen lehden perustamisesta, jotka kuvernööri von Kothen kuitenkin esti. Viipurin seuraava suomenkielinen sanomalehti oli vuonna 1855 ilmestymisensä aloittanut "Sanan-Lennätin", jonka avustajiin ja toimittajiin kuului myös Pietari Hannikainen.