Käsikranaatti
Käsikranaatti on jalkaväen käyttämä, mukanakulkeva, käsin heitettävä räjähtävä ampumatarvike. Sitä käytetään pääsääntöisesti vihollisen henkilöstön ja pesäkkeiden tuhoamiseen, ja joitain malleja käytetään myös panssarintorjuntaan. Käsikranaatti räjähtää yleensä siinä olevan pyroteknisen hidastuspanoksen sytyttäessä räjähdysnallin. Hidastuspanos syttyy yleensä kun iskurijousi pääsee vapautumaan kahvan irrotessa, jolloin iskuri lyö iskunalliin. Käsikranaattien yleinen viive on 3,5 (±0,5) sekuntia kuluttua heittämisestä, joissakin malleissa räjähdysviivettä voi säätää. Kuuluisia käsikranaatteja ovat muun muassa yhdysvaltalainen Mk 2 ja saksalainen Stielhandgranate 24.
Vielä ensimmäisen maailmansodan aikaan käsikranaattien laatu oli vaihtelevaa; sokan irrottamisen jälkeen räjähdysaikaa ei voitu ennustaa. Se saattoi räjähtää 2-15 sekuntia sokan irroituksen jälkeen. Useat sotilaat kaatuivat juuri tämän takia: joko kranaatti saattoi räjähtää käteen, tai vihollinen otti heitetyn kranaatin käteensä ja heitti sen takaisin.
Kun varmistussokka on vedetty irti ja käsikranaatti on heitetty maalia kohti:Varsinaisia käsikranaatteja on olemassa neljä erilaista mallia:
Lisäksi asevoimien ja erityisesti erikoisjoukkojen sekä poliisin käytössä on muita erilaisia käsiheitteitä:
Käsikranaatti aktivoidaan vetämällä sen varmistinsokka irti. Tämän jälkeen käsikranaatti heitetään ja sen irtautuessa heittäjän kädestä siinä ollut varmistinkahva irtoaa, vapauttaen iskurin, joka taas sytyttää kemiallisen ajastimen. Kun ajastimen aika on kulunut loppuun, nalli räjäyttää varsinaisen käsikranaatin primääriräjähteen/aineen.
Käsikranaattien varhaismuotoja olivat heitettävät metalli- tai nahkakuoriset pommit, joiden sytytyslanka sytytettiin ennen niiden heittämistä. Ensimmäisten varsinaisten käsikranaattien ajastin käynnistyi jo sokan irtivetämisen jälkeen ja sotilaan oli pakko tänä aikana heittää kranaatti. Ymmärrettävästi liika viivyttely johti käsikranaatin räjähtämiseen kädessä, mutta myös liian nopeasti heittämällä viholliselle jäi enemmän aikaa suojautua. Ensimmäisessä maailmansodassa käsikranaatit yleistyivät sillä ne olivat tehokkaita aseita taistellessa kapeissa ja mutkittelevissa juoksuhaudoissa. Toisessa maailmansodassa käsikranaatit sopivat hyökkäykseen ja nopeaan sodankäyntiin ja niistä kehitettiin muun muassa panssarintorjuntaan sopivia malleja.
Suomen puolustusvoimien käyttämä sirpalekäsikranaatti koostuu seuraavista osista:
Sen pituus on noin 9 cm, halkaisija noin 5,3 cm ja paino noin 390 grammaa. Väriltään kranaatti on musta tai vihreä ja sen kuoressa on pystysuuntaisia uria. Sen tehokas vaikutusetäisyys ulottuu noin 15 m:n etäisyydelle räjähdyspisteestä, satunnaiset isot sirpaleet voivat vahingoittaa kauempanakin. Sen viive on 2,5 s.
Suomalaisen painekäsikranaatin pituus on noin 13,5 cm, halkaisija noin 5,3 cm ja paino noin 390 grammaa. Painekranaatin viive on 2,5 s.
Harjoiteltaessa käytetään keltaista muovista harjoituskäsikranaattia. Se ei sisällä räjäyttimen lisäksi muuta räjähdysainetta vaan vain valkoista jauhetta, joka pöllähtää, kun kranaatti räjähtää. Tämäkin kranaatti on silti vaarallinen ja on aiheuttanut onnettomuuksia.
Aikaisemmat harjoituskäsikranaatit olivat teräskuorisia, joiden sisällä oli valkeasta muovista tehdyille sylinterinmuotoiselle räjähdyspanokselle sopivaksi tehty läpiporattu pystysuuntainen reikä. Panos ruuvattiin sytyttimeen kiinni, minkä jälkeen sytytin panoksineen suurvattiin teräksiseen runkoon kiinni. Käsikranaatti heitettiin rukkanen kädessä siltä varalta, että jos se olisikin räjähtänyt kädessä, ei iho olisi vaurioitunut kranaatin alapäästä tulevien kaasujen vuoksi. Savu oli mustaa ja jos se räjähti käsissä, siitä jäi musta vana mantteliin tai asetakkiin.