Liechtenstein
Liechtensteinin ruhtinaskunta (saks." Fürstentum Liechtenstein") eli Liechtenstein [] on pieni ruhtinaskunta Alpeilla Sveitsin ja Itävallan välissä. Liechtenstein on sisämaavaltio ja Uzbekistanin ohella ainoa valtio, jonka naapureista mikään ei ole rannikkovaltio. Liechtensteinin pinta-ala on vain 160 neliökilometriä ja väkiluku noin 37 800. Sekä alan että väestön mukaan maa on Euroopan neljänneksi pienin valtio. Alue on ollut vuosisatojen aikana eri ruhtinassukujen hallussa, ja ajoittain Saksan, Itävallan, Preussin, Ranskan, Venäjän ja Ruotsin miehittämä. Liechtensteinin nykyinen ruhtinas on Hans Adam II, joka on hallinnut vuodesta 1989, ja pää­ministeri on Adrian Hasler (vuodesta 2013). Perustuslaillisessa monarkiassa on laaja kunnallinen itsehallinto. Maatalous on ollut tärkeää ja alue tuottaa etenkin maitotuotteita, mutta teollisuus ja pankkisektori ovat viime vuosikymmeninä kasvattaneet osuuttaan kansantuotteesta voimakkaasti. Urheilussa menestystä on tullut lähinnä talvilajeissa.
Liechtensteinin ruhtinaskunta sijaitsee Alppien vuoristossa Keski-Euroopassa Sveitsin ja Itävallan välissä. Maan pinta-ala on 160 neliökilometriä, ja se on Euroopan neljänneksi pienin itsenäinen valtio. Rajalinjaa maalla on Sveitsin kanssa 41,2 kilometriä ja Itävallan kanssa 36,7 kilometriä. Liechtenstein ja Uzbekistan ovat maailman ainoat sisämaavaltioista, joiden kaikki rajanaapuritkin ovat sisämaan valtioita.
Iso osa Liechtensteinista on yli 1 800 metrin korkeudessa. Maan itäosa kuuluu Alppien keskivuoristoon kuuluvaan Rätikonvuoristoon ja korkein vuori on 2 599 metrin korkuinen Grauspitz. Vuoristoalueella on kolme laaksoa, joiden vedet virtaavat lopulta Saminajokena. Liechtensteinin läntisin osa kuuluu Reinin jokilaaksoon, joka levenee pohjoiseen päin mentäessä. Jokilaakso oli aikoinaan soinen, mutta 1930-luvulla rakennetun kuivatuskanavan ansiosta se on nykyään hyvää maanviljelyaluetta.
Liechtensteinin ilmasto on sen korkeuden huomioon ottaen melko lämmin, mikä johtuu pitkälti lämpimistä föhntuulista. Kylmintä on tammikuussa, jolloin pakkasta on keskimäärin −4,5 °C. Lämpimintä on heinäkuussa, jolloin lämpötila kohoaa keskimäärin 19,9 °C. Vuotuinen sadanta vaihtelee 900 – 1 200 millimetrin välillä, mutta vuoristoissa se voi nousta 1 900 millimetriin.
Maan kasvi- ja eläinlajisto vaihtelee voimakkaasti maaston korkeuden mukaan. Föhntuulen ansiosta Liechtensteinin alueella esiintyy joitakin kämmekkäkasveja. Korkeammalla kasvavat muun muassa alppiruusu ja alppitähti eli edelweiss. Yleisimpiä puita alueella ovat esimerkiksi vaahterat, pyökit ja lepät. Kotoperäisiin nisäkäslajeihin kuuluvat esimerkiksi kettu, kauris, euroopanmajava, mäyrä ja gemssi. Eri lintulajeja maassa tavataan yli 120.
Ensimmäinen Liechtensteinin alueelle muodostunut valtiomuodostelma oli Kaarle Suuren kuoleman jälkeen vuonna 814 perustettu Ala-Raetia frankkien alaisuudessa. Vuonna 1342 perustettiin Vaduzin kreivikunta, joka tuli suoraan Saksan keisarikunnan alaisuuteen vuonna 1396. Vuonna 1434 alueeseen liitettiin Schellenberg. Alueella hallitsivat pitkään monet eri suvut, kuten esimerkiksi Monfortit, von Brandisit, van Sulzit ja von Hohenemsit.
Kolmikymmenvuotisen sodan aikana vuosina 1618–1648 Liechtensteinin alueen miehittivät ensin Itävallan joukot ja vuonna 1647 Ruotsin joukot. Sodan jälkeen aluetta hallinneet von Hohenemsit ajautuivat talousvaikeuksiin ja he päätyivät myymään vuonna 1699 Schellenbergin ja vuonna 1712 Vaduzin Liechtensteinin suvulle, jotka omistivat jo ennestään suuria maa-alueita muualla.
Keisari Kaarle VI perusti Liechtensteinin ruhtinaskunnan 23. tammikuuta 1719. Hän myös tunnusti samalla Liechtensteinien suvun vallan alueella. Napoleonin sotien aikana alueen miehittivät sekä Ranska että Venäjä. Siitä tuli osa Reinin liittoa ja samalla siitä tuli myös riippumaton valtio. Napoleonin tappion jälkeen vuonna 1815 Liechtenstein liittyi puolestaan vastaperustettuun Saksan liittoon. Saksan liitto hajosi Preussin–Itävallan sodan seurauksena vuonna 1866, ja maan lailliset siteet Saksaan katkesivat. Sodan aikana Itävallan puolella oli taistellut 80 liechtensteinilaista, mutta sodan jälkeen maan asevoimat lakkautettiin.
Liechtenstein pysyi tiiviissä taloudellisissa väleissä Itävaltaan ensimmäiseen maailmansotaan saakka, jossa se pysytteli puolueettomana. Sota päättyi Itävallan tappioon, ja sitä seurasi talousromahdus, joka johti tulliunionin solmimiseen Sveitsin kanssa vuonna 1923 ja Sveitsin valuutan ottamisen käyttöön Liechtensteinissa.
Ruhtinas Franz Josef II muutti vuonna 1938 Vaduziin. Hän oli ensimmäinen Liechtensteinin ruhtinas, joka asui Liechtensteinin alueella. Liechtenstein jatkoi puolueettomuuttaan toisessa maailmansodassa. Maassa oli jonkin verran natsien tukijoita, jotka kannattivat maan liittämistä Saksaan. Saksan hävittyä sodan vuonna 1945 heitä tuomittiin oikeudessa.
Maan nykyinen ruhtinas Hans Adam II astui valtaan vuonna 1984 hänen isänsä luovuttua vallasta. Liechtensteinista tuli YK:n jäsen vuonna 1991 ja samana vuonna se liittyi myös Euroopan vapaakauppajärjestöön. Euroopan talousalueesen ja Maailman kauppajärjestöön se liittyi vuonna 1995.
Vuonna 1999 ruhtinaan ja parlamentin välit kiristyivät ruhtinaan väittäessä voivansa hajottaa parlamentin. Hän myös uhkasi lähtevänsä maanpakoon. Maassa äänestettiin uudesta perustuslaista maaliskuussa 2003 ja sen mennessä läpi ruhtinas Hans Adam II sai lähes yksinvaltiaan oikeudet. Nykyinen perustuslaki takaa ruhtinaalle muun muassa oikeuden hajottaa parlamentti, nimittää tuomarit ja veto-oikeuden lakiesityksissä. Toisaalta perustuslakiin on myös kirjattu kohta, jossa taataan kansalle oikeus järjestää kansanäänestys monarkian lakkauttamisesta. Vuonna 2004 Hans Adam II luopui virallisista tehtävistään poikansa Aloisin hyväksi, mutta hän piti itsellään edelleen valtion päämiehen aseman.
Liechtensteinilaisten pankkien laaja veropetosjärjestelmä tuli ilmi vuonna 2008. Liechtensteinin hallitus ryhtyi tämän jälkeen nopeisiin toimiin rauhoitellakseen sijoittajia ja muiden maiden johtajia. OECD poisti jo vuonna 2009 Liechtensteinin veroparatiisien ”mustalta listalta”, kun hallitus oli ottanut käyttöönsä läpinäkyvyys- ja uudistuspaketin.
Liechtenstein on valtiomuodoltaan perustuslaillinen monarkia, jonka valtionpäämies on perinnöllinen ruhtinas. Ruhtinas Franz Josef II:n kuolemasta vuonna 1989 lähtien ruhtinaana on toiminut Hans Adam II.
Maassa toimii yksikamarinen parlamentti ("Landtag"), jossa on 25 kansan valitsemaa edustajaa. Ruhtinas nimittää vaalien jälkeen maan pääministerin, joka on yleensä suurimman puolueen puheenjohtaja. Pääministeri (tällä hetkellä Adrian Hasler) johtaa puolestaan hallitusta. Pääministerin lisäksi hallituksessa toimii neljä ministeriä. Lakialoitteita voivat tehdä virallisten edustajien lisäksi mikä tahansa vähintään tuhannen kansalaisen tai vähintään kolmen kunnan ryhmittymä. Landtagin läpiviemistä laeista voidaan myös järjestää kansanäänestys. Lakiesitys menee läpi kun se saa enemmistön Landtagissa ja ruhtinaan allekirjoituksen.
Liechtensteinin suurimmat puolueet ovat Edistyksellinen kansanpuolue ("Fortschrittliche Bürgerpartei", FBP) ja Isänmaallinen liitto ("Vaterländische Union", VU). Vaalit järjestetään neljän vuoden välein. Vuoden 2017 vaaleissa suurin puolue oli Edistyksellinen kansanpuolue 35,2 prosentin osuudella. Isänmaallisen liiton osuus oli 33,7 prosenttia äänistä, sitoutumattomien ("Die Unabhaengigen", DU) 18,4 prosenttia ja Vapaan listan ("Die Freie Liste") osuus 12,6 prosenttia äänistä.
Parlamenttirakennus ("Regierungsgebäude") valmistui vuonna 1905 ja on maapäivien ja hallituksen sijaintipaikka. Ruhtinasperhe asui vuoteen 1938 saakka Määrin Valticessa ja Itävallan Wienissä.
Liechtensteinin ulkopolitiikka on pääosin Sveitsin johtamaa. Maalla on omat suurlähetystöt ainoastaan Berliinissä, Bernissä, Brysselissä, Genevessä, New Yorkissa (YK), Strasbourgissa, Washingtonissa sekä Wienissä.
Liechtensteinin perustuslaki kieltää säännölliset sotavoimat. Järjestystä pitää yllä kansallinen poliisilaitos. Poliisilla on 87 poliisia ja 38 siviilityöntekijää. Poliisit ovat aseistettuja. Rikollisuus on Liechtensteinissa lähes olematonta. Maan vankilassa on vain muutamia, tai ei lainkaan vankeja. Yli kahden vuoden pituisen vankeustuomion saaneet siirretään Itävallan vastuulle. Liechtensteinin poliisivoimat toimivat kolmikantayhteistyössä Itävallan ja Sveitsin viranomaisten kanssa.
Liechtenstein noudattaa puolueettomuuspolitiikkaa ja on yksi harvoista maailman valtioista, jolla ei ole asevoimia. Asevoimat lakkautettiin Preussin–Itävallan sodan jälkeen, jossa sillä oli 80 miehen vahvuinen armeija, joka tosin ei osallistunut taisteluihin. Viimeinen Liechtensteinin armeijaan kuulunut sotilas kuoli vuonna 1939 95-vuotiaana. Vaikka maalla ei ole armeijaa, hätätilanteessa kaikki palvelukseen sopivat miehet 60 ikävuoteen saakka voidaan kutsua asepalvelukseen.
Liechtensteinin ruhtinaskunnan jaetaan kahteen osaan, Vaduziin eli "Oberlandiin" ("Ylämaa") ja Schellenbergiin eli "Unterlandiin" ("Alamaa"). Kyseiset alueet on edelleen jaettu itsehallintoisiin kuntiin, joita maassa on 11. Kuntalaiset äänestävät kunnallishallinnon ja kunnanjohtajan. Kunta voi enemmistöpäätöksellä jopa erota liittovaltiosta, vähintään kolme kuntaa voi yhdessä muuttaa lakeja ja neljä kuntaa voi vaatia muutosta perustuslakiin.
Vuonna 2016 Vaduzin alueella asui 24 196 ja Schellenbergin alueella 13 619 ihmistä.
Vaduzin alueseen kuuluvat seuraavat kunnat:
Schellenbergin alueseen kuuluvat seuraavat kunnat:
Liechtenstein on kehittynyt 40 vuodessa maatalousvaltaisesta valtiosta yhdeksi maailman teollistuneimmista maista. Vuonna 2013 maan bruttokansantuotteesta 8 prosenttia tuli maataloudesta, 40 prosenttia teollisuudesta ja 52 prosenttia palveluista. Pienestä koostaan huolimatta sen on onnistunut kehittyä vauraaksi, teollistuneeksi vapaan markkinatalouden maaksi.
Liechtensteinin talouden erityispiirre on rajat ylittävä työmatkaliikenne, sillä maan työvoimasta 54 prosenttia (vuonna 2015) käy töissä Liechtensteinin ulkopuolelta. Tämä johtuu maan pienestä koosta ja vahvasta taloudesta, sillä vuonna 2015 maa työllisti yli 36 700 henkilöä eli lähes maan asukasluvun verran ihmisiä. Ulkomaalaisista työntekijöistä 54,0 prosenttia tulee Sveitsistä ja 41,9 prosenttia Itävallasta. Vuonna 2015 palvelualoilla työskenteli 60,9 prosenttia, teollisuudessa 38,4 prosenttia ja maataloudessa 0,8 prosenttia työvoimasta. Työttömyysaste vuonna 2015 oli 2,4 prosenttia.
Teollisuustuotanto on eurooppalaiseksi valtioksi Liechtensteinissa edelleen poikkeuksellisen keskeisessä asemassa. Suurin osa yrityksistä on pieniä alle 50 ihmistä työllistäviä, mutta Liechtensteinin pienen koon vuoksi monet yrityksistä keskittyvät vientiin. Maa on muun muassa erikoistuneiden hammaslääketieteen laitteiden johtava tuottaja maailmassa. Muita Liechtensteinin tärkeitä teollisuudenhaaroja ovat konetekniikka, sähkölaitteiden, liikennevälineiden osien ja ruokatuotteiden valmistus sekä rakennusteollisuus.
Teollisuuden ohella myös finanssisektori on pankkisalaisuuden ansiosta merkittävä. Valtio tunnetaankin maailmalla veroparatiisina. Muut maat ja erityisesti Saksa ovat painostaneet Liechtensteiniä kehittämään pankki- ja verojärjestelmän läpinäkyvyyttä. Pankkien lisäksi palvelualalla työllistävät vakuutuspalvelut, laki- ja veroasioiden konsultointi ja kaupankäynti. Liechtenstein on myös suosittu matkailumaa. Vuonna 2006 maassa kävi 56 200 ulkomaalaista matkailijaa.
Liechtensteinin pinta-alasta 21 prosenttia on viljelysmaana, kun mukaan ei lasketa alppiniittyjä. Maitotalous on keskeisin maatalouden toimialoista. Maan noin 55 maitotilaa tuottivat vuonna 2015 yhteensä 13 miljoonaa kiloa maitoa.
Ruhtinaskunnalla on Sveitsin kanssa tulli- ja rahaliitto, joten maan valuuttana toimii Sveitsin frangi. Liechtensteinin frangeja lyödään ainoastaan keräily­tarkoituksiin. Maa on ollut ETA:n jäsen vuodesta 1995 lähtien. Omien postimerkkien myynti tuottaa Liechtensteinille 15 prosenttia kansantulosta.
Liechtenstein on hyvin riippuvainen tuontienergiasta, sillä oma energiantuotanto kattaa vain kymmenen prosenttia kulutuksesta. Liechtensteinissa energiantuotanto on keskittynyt vain sähköön,
puuhun ja biokaasuun.
Liechtensteinin tieverkkoon kuuluu 130 kilometriä valtiollisia teitä ja noin 500 kilometriä paikallisia teitä. Yhdeksän kilometriä pitkää rautatietä hallinnoi Itävallan valtionrautatiet. Rata yhdistää Itävallan Feldkirchin Sveitsin Buchsiin, ja sen varrella on neljä asemaa. Linja-autoverkosto on kattava ja edullinen. Maassa ei ole omia lentoasemia, lähimmät lentoasemat ovat Zürichin-Kloten 115 kilometrin ja Altenrhein 50 kilometrin päässä Sveitsin puolella sekä Friedrichshafen 85 kilometrin päässä Saksassa.
Liechtenstein on hyvin autoistunut maa, sillä siellä oli vuoden 2016 tilastojen mukaan 777 autoa tuhatta asukasta kohden.
Vuoden 2016 lopussa Liechtensteinin tilastokeskuksen mukaan maassa oli 37 815 asukasta. Väestö kasvoi vuoden 2016 aikana 0,5 prosenttia, kun se edellisenä vuotena oli kasvanut 0,7 prosenttia. Ulkomaalaisten osuus väestöstä oli 33,8 prosenttia. Ulkomaalaisista 28,2 prosenttia oli sveitsiläisiä, 17,2 prosenttia itävaltalaisia, 12,3 prosenttia saksalaisia, 9,3 prosenttia italialaisia, 5,6 prosenttia portugalilaisia, 5,0 prosenttia turkkilaisia ja muita ryhmiä 22,4 prosenttia.
Vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan 73,3 prosenttia liechtensteinilaisista on katolilaisia ja 6,3 prosenttia kuului reformoituihin kirkkoihin, 5,9 prosenttia oli islaminuskoisia, 2,4 prosenttia kuului muihin kristittyihin kirkkokuntiin ja 1,8 prosenttia muihin uskontoihin. Uskonnottomia oli 7,0 prosenttia. Elinajanodote on maassa 81,5 vuotta. Lapsiluvun odote oli vuoden 2012 arvion mukaan 1,69 lasta naista kohden. Virallinen kieli on saksa, maassa puhutaan myös alemannin murretta.
Opiskelu valtion ylläpitämissä kouluissa on ilmaista. Niiden lisäksi on kaksi yksityiskoulua sekä erityiskoulu vammaisille lapsille. Korkea-asteen oppilaitoksia on kolme: Liechtensteinin yliopisto, Liechtensteinin ruhtinaskunnan yksityinen yliopisto ja Liechtenstein-instituutti. Näistä yksityinen yliopisto keskittyy lääke- ja oikeustieteen jatko-opintoihin. Vuonna 1986 perustetussa Liechtenstein-instituutissa tutkitaan ja opetetaan valtion sisäisiin asioihin liittyviä aineita kuten kotimaan historiaa, talous- ja valtiotiedettä. Suuri osa liechtensteinilaisista nuorista hakeutuu kuitenkin opiskelemaan ulkomaille, etenkin Sveitsiin ja Saksaan.
Liechtensteinin kulttuurinen keskus on pääkaupunki Vaduz. Siellä sijaitsevat kansallismuseo sekä monet taidegalleriat. Liechtensteinissa on paljon kulttuuriaktiviteettejä, ja ihmiset ovat niissä aktiivisesti mukana. Kuorolaulussa maalla on pitkät perinteet; maaseudulla on tyypillisesti torvisoittokuntia ja kuoroja, ja Vaduzin ja Balzersin kaupungeissa toimivat arvostetut operettiseurueet. Vanhoihin käsityöperinteisiin ovat kuuluneet tynnyrien ja puukenkien sekä koristeellisten haravien veistäminen. Monet kansantarinat ovat peräisin noitavainojen ajalta 1600-luvulta.
Liechtensteinin prinsseillä on ollut jo pitkään maailmankuulut taidekokoelmat, jotka ovat esillä Vaduzin keskustassa Engländerbaussa. Osa kokoelmista on myös Wienin Liechtenstein-museossa. Vaduzissa avattiin vuonna 2000 nykytaiteeseen keskittynyt Liechtensteinin taidemuseo. Sitä laajennettiin 2015 käsittämään myös Hilti Art Foundationin kokoelmat.
Liechtensteinissa on painettu omia postimerkkejä vuodesta 1912. Ne ovat kuuluisia kauneudestaan ja tuovat valtiolle huomattavia tuloja. Monet Liechtensteinin suurimmista taiteilijoista ovat omistautuneet suunnittelemaan näitä maailmankuuluja postimerkkejä. Vaduzissa on toiminut 1930-luvulta asti postimuseo, joka on nykyisin osa maan kansallismuseota.
Schaanissa sijaitsee maailmankuulu teatteri Theater am Kirchplatz. Siellä esitetään draaman lisäksi pantomiimia, lastenteatteria, nukketeatteria ja elokuvia. Vaduzissa on puolestaan kuuluisa musiikkikoulu, joka on samassa rakennuksessa, missä Liechtensteinin ehkä kuuluisin säveltäjä Josef Gabriel Rheinberger syntyi.
Liechtensteinissa on monia vanhoja linnoja, kuten Vaduzin linna, Gutenbergin linna Balzersissa sekä Schellenbergin linnan rauniot.
Liechtensteinin jalkapallomaajoukkue ei ole koskaan selviytynyt maailman- tai Euroopan-mestaruuskilpailujen lopputurnaukseen. Se oli elokuussa 2017 FIFA-rankingin sijalla 190.
Liechtenstein on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1936. Sillä on yleensä talviolympialaisissa 5–10 urheilijan joukkue, kesäkisoissa vain muutamia urheilijoita. Eniten mitaleita on saanut alppihiihtäjä Hanni Wenzel: kaksi kultaa, hopean ja pronssin.