hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ristiäiset
Ristiäiset on nimitys, jota käytetään lapsikasteen yhteydessä vietettävästä perhejuhlasta. Nimi "ristiäiset" tulee ristinmerkistä, jonka pappi tekee kastettavan otsaan lausuessaan: "Ota pyhä ristinmerkki otsaasi ja rintaasi todistukseksi siitä, että ristiinnaulittu ja ylösnoussut Jeesus Kristus on sinut lunastanut ja kutsunut sinut opetuslapsekseen."
Muun muassa suomalaisessa evankelis-luterilaisessa kasteessa nykyään yleensä pastori valelee vettä lapsen päähän (tästä nimitys kastaminen) ja sanoo kastavansa hänet Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Sen sijaan esimerkiksi ortodokseilla vauva kastetaan kokonaan veteen. Alun perin pappi luki paholaisen häätömanauksen, mutta myöhemmin evankelis-luterilainen kirkko luopui paholaisen häätämisestä kasteen yhteydessä. Ortodoksikirkossa luetaan edelleen eksorkismirukoukset, eli rukoukset 'pahan (pahojen henkien) pois karkottamiseksi'.
Luterilaiset ristiäiset voidaan järjestää kotona, kirkossa tai muussa sopivassa paikassa. Lapsi on tapana pukea valkoiseen kastemekkoon kasteen ajaksi. Ortodoksilapsi puetaan kastemekkoon kun hänet on kastettu. Samalla lapsen kaulaan laitetaan kummin hankkima kasteristi.
Kastejuhla on perheen oma juhla, jossa tunnelman ei tarvitse olla liian virallinen. Kummit ja perheenjäsenet voivat osallistua kasteseremoniaan esimerkiksi lukemalla raamatunkohtia, laulamalla virsiä, avustamalla esirukouksessa tai esittämällä runoja tai musiikkikappaleita.
Luterilaisen lapsen nimi voidaan kertoa tilaisuuden alussa tai ennen varsinaista kastetta. Nimen ilmoittaminen kastetoimituksen aikana kertoo siitä, että lapsi kutsutaan nimeltä seurakunnan jäseneksi. Ortodoksisen perinteen lapsen nimi ei ole salaisuus vaan lasta tulisi kutsua hänen oikealla nimellään siitä asti, kun nimi on annettu, perinteisesti kahdeksan päivän iässä.
Myös sylilapsikasteen torjuvien yhteisöjen kasteiden (katso uskovien kaste) yhteydessä saatetaan järjestetään usein juhla (kyseessä on kastejuhla, johon yleensä aktiivisesti ja ymmärtäväisenä osallistuu kasteen kohde itsekin). Näitä juhlia ei kuitenkaan kutsuta ristiäisiksi.
Kristillisissä liikkeissä, joissa ei ole käytössä sylilapsen kastetta, on usein tapana siunata lapsi jumalanpalveluksen yhteydessä tai pitää lapsen siunaustilaisuus. Tällöin lapsen ja vanhempien puolesta rukoillaan, vaikka varsinaista kastetta ei toimiteta.
Uskonnottomien lasten nimenantojuhlille on viime vuosikymmeninä vakiintunut nimitys "nimiäiset".
Peter Yates
Peter Yates (24. heinäkuuta 1929 Aldershot, Britannia – 9. tammikuuta 2011 Lontoo, Britannia) oli Hollywoodissa tunnetuimmat teoksensa luonut englantilainen elokuvaohjaaja.
Yates aloitti ohjaajauransa kahdella pikkuelokuvalla, joista elokuvan "Nuoret hurjat lomalla" pääosaa esitti laulaja Cliff Richard. Richardin repertuaariin kuuluu yhä elokuvan nimimelodia "Summer Holiday". Ennen Yhdysvaltoihin muuttoa hän ohjasi kotimassaan seitsemän jaksoa suosittua "Pyhimys"-televisiosarjaa. "Ryöstö pikajunassa" -rikoselokuva valmistui vuonna 1967 Yatesin ohjauksessa brittituotantona, mutta "Bullitt" (1968) oli hänen suuri läpimurtonsa Hollywoodissa. Elokuva, jonka pääosaa näyttelee Steve McQueen, sai parhaan leikkauksen Oscarin. "Bullitt" ja erityisesti sen kymmenminuuttinen takaa-ajokohtaus nostivat Yatesin maineeseen. Kohtaus vaikutti lajityypin kehitykseen ja on yhä pätevä tekniikan kehittymisestä huolimatta. Elokuvan ansiosta saamistaan tarjouksista huolimatta hän halusi kuitenkin siirtyä uusille linjoille ja ohjasi sen jälkeen romanssin "John ja Mary".
Oscar-ehdokkuuksia saivat myös muut hänen ohjaustyönsä, mutta suureksi menestykseksi nousi vasta "Fillarijengi" (1979), joka toi hänelle Oscar-ehdokkuuden ohjauksesta ja parhaasta elokuvasta. Samat ehdokkuudet hän sai "Pukija"-filmistään vuonna 1983. Yatesin viimeisimmät ohjaukset ovat olleet yleisömenestyksiä, mutta eivät kriitikoiden ylistämiä. Viimeinen ohjaustyö oli kunnianhimoinen kasvutarina "Ystävyyden hinta".
Sikuri
Sikuri ("Cichorium intybus") on Euraasiassa luonnonvaraisena kasvava sikurilaji, jota on hyödynnetty jo hyvin pitkään ruoka- ja rohdoskasvina.
Monivuotinen sikuri kasvaa 50–100 cm korkeaksi. Juuri on usein monihaarainen pääjuuri. Koko kasvi on karheakarvainen. Varsi on jäykkä, särmikäs ja niukkahaarainen. Alemmat lehdet ovat ruodillisia ja lehden lapa pariliuskainen tai isohampainen. Ylemmät lehdet ovat tavallisesti sepiviä, ja lehden lapa on ehyt ja nirhalaitainen. Kukka on vaaleansininen. Perättömät, 4–5 cm leveät kukkamykeröt ovat usein pareittain lehtihangoissa. Sikuri kukkii Suomessa luonnonvaraisena heinä-syyskuussa. Pähkylästä puuttuu pappus.
Sikurista tunnetaan kolme muunnosta:
Sikuria kasvaa villinä koko Euroopassa pohjoisinta Fennoskandiaa ja Venäjää lukuun ottamatta. Sitä tavataan myös Pohjois-Afrikassa, Turkissa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Se on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan, erityisesti mantereen itäosiin. Suomessa sikuria on tavattu Oulun korkeudelle saakka. Nykyään lajin esiintymät painottuvat Etelä-Suomeen ja Ahvenanmaalle.
Suomessa sikuria tapaa rautateillä, myllyillä, satamissa, kaatopaikoilla ja pelloilla. Toisinaan laji saattaa olla myös lyhytaikainen viljelyjäänne.
Monia sikurin muunnoksia, mm. salaattisikuria, viljellään salaatiksi. Se kylvetään avomaalle kesäkuussa. Sikurin juuria on toisinaan käytetty kahvin korvikkeena, Suomessa viimeksi toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen.
Sikuri on vanha, jo antiikin aikana käytetty rohdoskasvi. Sen lehtiä ja juuria on käytetty sappikiviä ja huonoa ruoansulatusta vastaan. Sikurin juuri sisältää ainakin inuliinia, karvasaineita, koliinia, parkkiaineita, C- ja K-vitamiinia.
Ariane 1
Ariane 1 oli Ariane-rakettiperheen ensimmäinen kantoraketti.
Ariane 1 painoi tankattuna 210 000 kg ja kykeni laukaisemaan yhden tai kaksi satelliittia, joiden yhteismassa oli 1 850 kg, geostationaariselle radalle.
Ariane 1 oli kolmivaiheraketti:
Ariane 1, Ariane 2 ja Ariane 3 perustuivat tähän rakettiin. Ariane 4 korvasi sen 1986. Vasta Ariane 5 oli täysin erilainen kantoraketti. Raketin nostokyvyn kasvu tapahtui siis samaan tapaan kuin esimerkiksi amerikkalaisen Delta II -kantoraketin kohdalla.
Ensimmäinen Ariane 1 laukaistiin 24. joulukuuta 1979 Guyanan avaruuskeskuksesta. Se onnistui, mutta toinen laukaisu päätyi raketin räjähdykseen. Kolmas ja neljäs koelaukaisu onnistuivat.
Viides laukaisu oli ensimmäinen kaupallinen laukaisu - raketti meni epäkuntoon seitsemän minuuttia lähdön jälkeen. Seuraavat kuusi laukaisua onnistuivat.
2. heinäkuuta 1985 Ariane 1:n laukaisu (V14; V=vol, lento ranskaksi) toimitti ESAn Giotto-luotaimen avaruuteen.
22. helmikuuta 1986 Ariane 1:n viimeinen (11.) laukaisu kuljetti avaruuteen ensimmäisen CNESin SPOT-kaukokartoitussatelliitin.
Ariane 2
Ariane 2 oli ESAn Ariane-kantorakettiperheen toinen raketti. Se perustui Ariane 1 -kantorakettiin.
Ariane 2:n perusrakenne oli sama kuin Ariane 1:n, mutta sen moottorien työntövoima oli suurempi. Kolmas vaihe ja nokkakartio olivat suurempia. Nostokyky oli n. 2200 kg.
Toisen vaiheen moottori käytti N2O4/UDMH-ajoainetta. Kolmas vaihe oli toisen vaiheen kaltainen.
Ensimmäinen Ariane 2 laukaistiin 30. toukokuuta 1986 ja päätyi epäonnistumiseen. Kaikkiaan kuusi Ariane 2-laukaisua tehtiin, loput viisi olivat menestyksellisiä. Viimeinen Ariane 2-laukaisu tehtiin 2. huhtikuuta 1989.
Ariane 3
Ariane 3 oli ESAn Ariane-kantorakettiperheen kolmas raketti. Se perustui Ariane 1 -kantorakettiin.
Ariane 3:n perusrakenne oli sama kuin Ariane 1:n, mutta sen moottorien työntövoima oli suurempi. Ensimmäiseen vaiheeseen kuului neljä kiinteäajoainerakettia.
Toisen vaiheen moottori käytti N2O4/UDMH-ajoainetta. Kolmas vaihe oli toisen vaiheen kaltainen.
Kolmas vaihe oli suurempi ja nokkakartio suurempi. Nostokyky oli n. 2600 kg.
Ensimmäinen Ariane 3 laukaistiin 4. elokuuta 1984 (ts. ennen Ariane 2:ta). Kaikkiaan 11 Ariane 3 -kantorakettia laukaistiin, joista viides laukaisu oli ainoa epäonnistuminen.
Ariane 4
Ariane 4 oli ESAn menestynein kantoraketti, joka loi "Arianespace"-rakettiyhtiöstä suuren menestyksen.
Sen kehitystyö alkoi 1983 ja ensimmäinen laukaisu tapahtui 15. kesäkuuta 1988. Kaikkiaan raketilla tehtiin 104 laukaisuyritystä joista kaikki paitsi kolme onnistuivat.
Ariane 4 perustui "Ariane 1":een ja sen seuraajiin, mutta sen nostokyky GTO-radalle oli 4 800 kg.
Raketista oli erilaisia versioita, joissakin oli kaksi ja joissakin neljä kiinteäajoainerakettia, toisissa boosteriraketit käyttivät nesteajoainetta.
Nokkakartion "Spelda"-rakenteella () voidaan laukaista kaksi satelliittia.
Ariane 4 AR 40 oli perusversio, joka oli kolmivaiheinen. Se oli 58 metriä korkea, halkaisijaltaam 4-metrinen. Sen laukaisumassa oli 245 000 kg, josta hyötykuorma oli 2 100 kg GTO-radalle tai 5 000 kg matalalle kiertoradalle. Ensimmäinen vaihe koostui neljästä "Viking 5"-moottorista, joista kukin tuotti 667 000 N työntövoiman. Toinen vaihe koostui yhdestä Viking-moottorista. Kolmas vaihe oli "HM7"-moottori, joka käytti nestehappi/nestevety-ajoainetta.
Ariane 4 AR 44L:ssä oli neljä boosterirakettia, jotka käyttivät nesteajoainetta. Sen laukaisumassa oli 470 000 kg, josta hyötykuormaa 4 730 kg GTO-radalle tai 7 600 kg matalalle kiertoradalle.
Versio Yritykset/Onnistumiset
Ariane 4:n viimeinen laukaisu tapahtui 15. helmikuuta 2003.
Meritiede
Meritiede eli oseanografia (kreikan "okeanos", maailmaa ympäröinyt meri) pyrkii ymmärtämään ja kvantitatiivisesti ennustamaan merten ilmiöitä. Meret ovat vesimassa, joka peittää noin kaksi kolmasosaa maapallon pinnasta. Meritiede on monitieteinen ala. Merten ilmiöiden selittäminen vaatii usein sekä fysikaalista, kemiallista että biologista tarkastelua. Yleensä meritiede jaetaan fysikaaliseen, kemialliseen, biologiseen, meteorologiseen ja geologiseen meritieteeseen.
Meritieteen osa-alueita:
Vega (raketti)
Vega on ESAn rakettiohjelmassa vuodesta 1998 alkaen kehitetty pieni italialainen kantoraketti. Rakettia laukaistaan Guayanan avaruuskeskuksesta ja sen ensimmäinen laukaisu tehtiin 13. helmikuuta 2012.
Raketin myyntihinta on 32 miljoonaa euroa, joka on kilpailukykyinen venäläisiin pieniin kantoraketteihin verrattuna. Sillä laukaistaan 300–2 500 kg painavia satelliitteja matalille maan kiertoradoille. Vega-raketti kykenee viemään 1500 kg:n painoisen satelliitin 700 km radalle ja tämän kaltaista laukaisua pidettiinkin raketin suunnittelussa tyyppitapauksena. Tätä painavammat satelliitit laukaistaan alhaisemmille radoille. Raketin lasteina tulee olemaan pääosin tieteellisiä tutkimussatelliitteja.
Se on nimetty Vega-tähden mukaan.
Ennen Vega-raketin käyttöönottoa ESA:lla oli käytössään ja Guayanasta laukastavana vain oma raskas Ariane 5 ja keskiraskas venäläisvalmisteinen Sojuz. Kevyt kantoraketti puuttui. Ariane 5 valmistetaan pitkälti Ranskassa ja Saksassa. Osin tästä syystä Italia ajoi vahvasti Vega-raketin kehitystä ja siitä lopulta tuli raketin päävalmistusmaa.
Raketin kehityksen rahoittaa ja toteutti pääosin (65%) Italia. Muut rahoittajat ja hankkeen toteuttajat ovat olleet Ranska (25,3%), Belgia (6,9%), Espanja (4,6%), Alankomaat (3,2%), Sveitsi (1%) ja Ruotsi (0,6%). Raketin toteutti pääosin entinen Fiat Avio eli nykyinen Avio s.p.A. Tämän Rooman lähellä Colleferron laaksossa sijaitsevan rakettitehtaan omistivat italialainen Finmeccanica ja yhdysvaltalainen sijoitusyhtiö Carlyle Group. Ne myivät elokuussa 2006 yhtiön 2,6 miljardilla eurolla Cinven Ltd-yhtiölle. Jos markkinat ovat suotuisat uusi omistaja vienee yhtiön pörssiin.
Raketin ensilento oli suunniteltu tapahtuvan marraskuussa 2010. Ranska vientikieltosäännöillään esti sen, että Vega-raketin lennonohjausohjelmistona voitaisiin käyttää ranskalaista ohjelmistoa, joka pakotti italialaiset kehittämään korvaavan oman koodin. Osin tämän vuoksi ensilaukaisu viivästyi. Vegan ensimmäinen laukaisu tehtiin 13. helmikuuta 2012 ja lastina oli italialaisia, belgialaisia, saksalaisia, romanialaisia jne. CubeSat-opiskelijasatelliitteja.
Tämän testilennon jälkeen ESA toteuttaa kaupallisia lentoja ESAn VERTA-ohjelmassa.
Vegan teknologiat ovat osin peräisin Ariane-raketeista. Raketin kokonaismassa on 137 000 kg. Vega-raketissa on kolme kiinteän ajoaineen rakettivaihetta ja neljäs vaihe, jossa on ukrainalaistekoinen nestemoottori ja avioniikka.
Ensimmäisen vaiheen rakettimoottori on italialainen P80. Kiinteä ajoaine koostuu polttoaineena ja sidosaineena toimivasta hydroksyylipäätteisestä polyvinyylietyleenistä ja hapettimena toimivasta ammoniumperkloraatista. Lisäksi seoksessa on hieman alumiinipulveria. Vaiheen laukaisumassa on 95 tonnia ja ajoainetta siitä 88 tonnia. Vaiheen hiilikuituisen ulkorakenteen halkaisija on 3 metriä. Vaiheen laukaisutyötövoima on 3040 kN ja paloaika on 107 sekuntia.
Vegasta on kehitteillä Lyra-nimellä noin 30% voimakkaampi raketti, jonka rakentaminen ja laukaisu kuitenkin on tarkoitus olla liki Vegaa vastaava.
Non sequitur
Non sequitur () on argumentaatiovirhe, jossa alkuoletuksista esitetään seuraavan sellaista, mitä niistä ei tosiasiassa seuraa. Non sequiturista on olemassa esimerkiksi seuraavat kaksi tyyppiä:
Toinen yleinen non sequiturin tyyppi on:
Reologia
Reologia on oppi fluidin muodonmuutoksista ja virtauksista. Se sisältää kaasujen, nesteiden, muovien, bitumin ja kiteisten aineiden mekaanisten ominaisuuksien tutkimisen reologisilla mittauksilla. Mittauksilla saadaan tietoa fluidien juoksevuusominaisuuksista, jotka vaikuttavat aineiden käyttäytymiseen prosessissa silloin, kun niitä siirretään tai sekoitetaan. Toisin sanoen reologia tutkii fluidien viskositeetteja.
Koska newtonilaisten fluidien viskositeetti on vakiolämpötilassa ja -paineessa riippumaton nopeusgradientista, eivät ne tuota suuria ongelmia prosessilaitteiden ja putkistojen suunnittelussa. Ei-newtonilaiset ominaisuudet ovat usein toivottavia, kun prosessoitavien aineiden halutaan käyttäytyvän tietyllä tavalla; esimerkiksi maalien ja elintarvikkeiden. Ei-newtonilaisten fluidien käyttäytyminen prosessilaitteissa ja putkistoissa on huomioitava, koska fluidien käytös vaikuttaa huomattavasti lämmön- ja aineensiirtoon. Erityistä huomiota tulee kiinnittää sopivien sekoitussysteemien ja pumppujen valintaan. Virtausominaisuuksia kuvataan reogrammeilla, joissa leikkausjännitys esitetään nopeusgradientin funktiona. Kuvaajat on yleensä määritelty kokeellisesti. Mittaukset suoritetaan viskometreillä, joista monet perustuvat pyörivään liikkeeseen.
Andromeda (tähdistö)
Andromeda (lat. "Andromeda", gen. "Andromedae") on tähdistö pohjoisella taivaalla.
Tähdistö on tunnettu erityisesti sen keskellä olevasta Andromedan galaksista M31, meitä lähinnä olevasta suuresta galaksista, joka on nähtävissä paljain silmin. M31:n seuralaisgalakseja ovat 32 ja M110 (NGC 205), jotka näkyvät kaukoputkella tai isolla kiikarilla.
Tähdistön kirkkain tähti on kaksoistähti α Andromedae eli Alpheratz (myös Sirrah, kuten kuvassa). Ennen tähteä pidettiin kuuluvana sekä Andromedan että Pegasuksen tähdistöön, josta tähti tunnetaan nimellä δ Pegasi, tosin tunnusta ei enää käytetä virallisissa kartoissa. Muodostaa yhdessä α, β, ja γ Pegasin kanssa asterismin Suuri Pegasuksen neliö.
Toiseksi kirkkain tähti on noin 200 valovuoden päässä loistava punainen jättiläinen β And eli Mirach. Se on kirkkaudeltaan 2,07 oleva epäsäännöllinen muuttuja, kirkkaus vaihtelee välillä 2,01 - 2,10.
Gamma (γ) Andromedae on nelinkertainen tähti: kirkkaimmista tähdistä toinen on keltainen, toinen sinertävä. Systeemin päätähti (γ) on kirkkaudeltaan +2.13 oleva oranssi, kirkas jättiläistähti. Järjestelmän toiseksi kirkkain komponentti (γ), kirkkaudeltaan +4,84, on taivaalla 9,6 kaarisekunnin välimatkan päässä. γ:ta kiertää vielä kaksi tähteä: pääsarjan B8 spektriluokkaan kuuluva kääpiötähti, kirkkaus +5,1 ja spektriluokan A0 kääpiö (+6,3). Kirkkaampi näistä kahdesta on vielä spektroskooppinen kaksoistähti, kiertoaika 2,67 vuorokautta.
υ eli Ypsilon Andromedae on 44 valovuoden päässä oleva magnitudin +4,09 kaksoistähti, jolla on planeettoja. Järjestelmän kirkkaampi komponentti on valko-keltainen kääpiötähti, noin 1,3 kertaa Aurinkoamme massiivisempi. Himmeämpi komponentti on vuonna 2002 löydetty punainen kääpiö.
Tunnetuin Andromedan tähdistön kohde on Andromedan suuri galaksi, Messierin luettelon kohde numero 31. Se on meistä noin kahden ja puolen miljoonan valovuoden päässä oleva Sb-tyypin kierteisgalaksi. M31:lla on seuralaisina M32 ja M110 sekä runsas 10 muuta pienempää galaksia. Lisäksi tähdistössä on runsaan asteen kokoinen avoin joukko NGC 752, joka on Maasta 1 300 valovuoden päässä.
Vain 7 kaariminuutin päässä Mirachista on 8 miljoonan valovuoden päässä oleva elliptinen galaksi NGC 404 eli "Mirachin aave", jonka William Herschel löysi vuonna 1784. Himmeän galaksin ja kirkkaan Mirachin verrattaen pieni välimatka taivaalla tekee galaksista vaikean kuvattavan; joko galaksi alivalottuu tai tähti ylivalottuu.
Kreikkalaisen tarun mukaan kaunis Andromeda oli Kassiopeian ja Kefeuksen, kuningattaren ja kuninkaan, tytär joka piti uhrata merihirviölle (Cetus). Perseus kuitenkin tuli paikalle ja näytti merihirviölle Medusan päätä ja merihirviö muuttui kiveksi. Perseus vapautti kallioon kahlitun Andromedan ja sai hänet vaimokseen. Andromedan äiti sijoitettiin kostoksi taivaalle niin, että hän joutuisi roikkumaan osan päivästä ylösalaisin.
Bereniken hiukset
Bereniken hiukset (lat. "Coma Berenices") on Otavan alla oleva pohjoisen taivaan himmeätähtinen tähdistö. Sitä rajoittavat Ajokoirat, Leijona, Neitsyt ja Karhunvartija.
Berenike oli Egyptin kuningas Ptolemaios III:n puoliso, joka lupasi uhrata hiuksensa Afroditelle, jos hänen miehensä palaisi turvallisesti taistelusta. Bereniken hiukset pantiin temppeliin, mutta ne katosivat. Temppelin vartijat olivat jo saamassa kuolemantuomion, kun hoviastronomi Konon Samoslainen ilmoitti kuninkaalle, että hiukset ovatkin löytyneet taivaalta Afroditen lahjoittamana, jotta kaikki saisivat niitä ihailla.
Tähdistön kirkkainkin tähti, β Comae Berenices, on magnitudiltaan vain 4,26. Absoluuttisesti se on vain hiukan omaa Aurinkoamme kirkkaampi, joten se antaa hyvän kuvan siitä, miten himmeästi Aurinko loistaisi 27 valovuoden päästä. Toiseksi kirkkain tähti on α Com (Diadem), suhteelliselta kirkkaudeltaan 4,32. Tähti edustaa tähdistön mytologiassa Bereniken kruunun jalokiveä. Se on kaksoistähti jonka molemmat osapuolet ovat melkein yhtä kirkkaita. Niiden rata on Maasta katsoen 0,1 asteen verran vinossa, joten ne eivät peitä toisiaan. Kolmas neljännen magnitudin tähti tähdistössä on γ Com; 4,36.
FK Comae Berenices on muuttuva tähti, jonka kirkkaus vaihtelee välillä 8,14 - 8,33 2,4 päivän jaksolla. Se edustaa FK Comae -luokan muuttujia. On arveltu että tähden kirkkauden muutoksen aiheuttaisivat suuret ympäristöään viileämmät ja siten myös himmeämämmät tähdenpilkut pyörivän tähden pinnalla. FS Com on epäsäännöllinen muuttuva tähti, joka vaihtelee 5,3 -  6,1 58 vuorokauden jaksolla. R Comae Berenices on Mira-tyyppinen muuttuja, joka vaihtelee kirkkauttaan välillä 7,1 ja 14,6 363 päivän jaksolla.
Tähdistön alueella on kolmen kaariminuutin kokoinen pallomainen tähtijoukko M53. Myös joitakin Neitsyen galaksijoukon galakseja on tähdistön alueella, kuten Messierin kohteet M64 (Mustasilmägalaksi), M85, M88, M91, M98 ja M99. Samoin tähdistössä sijaitsee Coman galaksijoukko, joka on tähtiharrastajille liian himmeä.
Avoin tähtijoukko Mel 111 on tähdistön γ Com -tähden luokse levittäytynyt laaja, harvahko joukko, jonka muutamat jäsenet voi nähdä jo paljain silmin. Suurin osa joukon tähdistä on kuitenkin kirkkaudeltaan noin 5 - 10. Etäisyyttä joukolla Aurinkokunnasta on noin 270 valovuotta.
Galaktinen pohjoisnapa (12h 51,42m ja deklinaatio 27° 07,8′ (vuoden 2000 epookki)) sijaitsee Bereniken hiusten tähdistön alueella, josta johtuen tähdistön alueella voidaan havaita runsain mitoin galakseja; oman Linnunratamme pöly ja tähtienvälinen kaasu ei ole estämässä valon kulkua kauempaa.
Delfiini (tähdistö)
Delfiini (lat. "Delphinus", gen. "Delphini") on pieni ja himmeä pohjoisen taivaan tähdistö, joka muistuttaa toisaalta delfiiniä, toisaalta pientä leijaa.
"α Del" eli Sualocin on seitsenkertainen tähti, komponentit A ja G ovat oikea pari, loput ovat vain sattumalta samassa suunnassa Maasta katsottuna eli ovat joukon optisia komponentteja. Sualocin toisin päin luettuna on Nicolaus, joka on 1700- ja 1800-luvuilla vaikuttaneen italialaisen tähtitieteilijän Niccolò Cacciatoren etunimen latinallistus. Tähti on meistä noin 240 valovuoden päässä ja kirkkaudeltaan se on +3,7.
100 valovuoden päässä meistä oleva "β Del" eli Rotanev on äsken mainitun Cacciatoren sukunimen latinankielinen versio väärin päin kirjoitettuna. Se on viisinkertainen tähti, järjestelmän komponentit A ja B ovat fyysinen pari, loput ovat optisia komponentteja. Pääparin jäsenet ovat kirkkaudeltaan +4,1 ja +5,1; loput ovat kirkkaudeltaan alle +10.
"γ Del" on kaunis kaksoistähti. Järjestelmän kirkkaampi (γ) osapuoli on 4:nnen magnitudin oranssi alijättiläinen ja toinen (γ) viidennen magnitudin pääsarjan tähti, väriltään kelta-valkoinen. Pari on Maasta noin 100 valovuoden matkan päässä.
"ε Del" tai arabiankieliseltä nimeltään "Deneb Dulfin" joka tarkoittaa suomeksi Delfiinin pyrstöä, on 350 valovuoden päässä oleva kirkkaudeltaan aavistuksenomaisesti muuttuva sininen jättiläistähti.
Tähdistössä on kaksi pallomaista tähtijoukkoa, NGC 6934 ja NGC 7006. Ensin mainittu on kirkkaampi, +9,75, NGC 7006 on vastaavasti vain +11,5 ja Maasta jopa 185 000 valovuoden päässä. Lisäksi on vielä himmeä planetaarinen sumu NGC 6891, kirkkaudeltaan vain +10,5 ja halkaisijaltaan vain 0,36 kaariminuuttia.
Myös pieniläpimittainen on tähdistön länsiosassa majaileva planetaarinen sumu NGC 6891, joka on noin 7200 valovuoden päässä. Kirkkaudeltaan se on noin +10,7 magnitudia ja läpimitaltaan 12 kaarisekuntia.
Eridanus
Eridanus (, gen. "Eridani"), joskus Eridanus-virta tai vain Virta, on pitkä ekvaattorilta syvälle eteläiselle taivaalle ulottuva tähdistö Orionin länsipuolella. Tähdistön on ajateltu kuvaavan Eufratia tai Niiliä.
"Omikron2 (o2) Eridani" on kolmoistähti, jossa on 4 magnitudin kääpiö, 9 magnitudin valkoinen kääpiö ja 11 magnitudin punainen kääpiö. Valkoinen kääpiö on luokassaan ainoa, jonka voi nähdä pienellä kaukoputkella.
"Epsilon (ε) Eridani" on Aurinkoamme lähimpiä naapureita (10,8 valovuotta), josta on etsitty merkkejä elämästä.
Eridanuksen tähdistöstä on löydetty poikkeuksellisen suuri aukko avaruudessa. Sen läpimitta on miljardi valovuotta.
Herkules (tähdistö)
Herkules (, gen. "Herculis") on iso pohjoisen taivaan tähdistö. Antiikin Kreikan tarujen mukaan sankari Herakles teki monia urotekoja ja palkinnoksi hänen urheudestaan Zeus sijoitti Herakleen taivaalle.
"Rasalgethi" tai "Ras Algethi" (α Her) on väriltään hyvin punainen moninkertainen epäsäännöllinen sykkivä muuttuja 550 valovuoden päässä Maasta. α on kaksoistähti, jossa systeemin muodostavat punainen ylijättiläinen ja sen pienempi kumppani. α on myös kaksoistähti, jossa parina on keltainen jättiläistähti ja F-spektriluokan kääpiötähti. α on neljänneksi suurin tunnettu tähti, sen halkaisija on Aurinkoamme jopa 460 kertaa suurempi. Tähden nimi on johdettu arabiasta ja tarkoittaa "polvistuvan päätä".
β Herculis eli "Kornephoros" on noin 150 valovuoden päässä oleva K0-spektriluokan tähti ja sen kirkkaus on +2,8. Myös tämän tähden nimi on johdettu arabiasta ja tarkoittaa "aseen kantajaa".
"Rutilicus" (ζ Her) on +2,81 magnitudin kaksoistähti, jossa juuri pääsarjavaiheensa päättänyt alijättiläistähti ja himmeämpi kumppani (+5,53) kiertävät toisensa noin 35 vuoden jaksoissa keskimäärin 15 tähtitieteellisen yksikön etäisyydellä toisistaan. Pari on osa suurempaa yhtenäisesti liikkuvaa järjestelmää, johon kuuluvat myös φ Pavonis, ζ Reticuli, 1 Hydra, Gl 456, Gl 678 sekä Gl 9079.
Muita nimettyjä tähtiä ovat "λ Her" eli Maasym ("ranne"), +4,41 ja 370 valovuotta; "δ Her" eli Sarin, +3,2 ja 96 valovuotta; "ω Her" tai Kajam joka kuvaa Herkuleen nuijaa, josta tähden nimikin on peräisin (+4,57/235 valovuotta).
Messier 13 ("NGC 6205") on näyttävä pallomainen tähtijoukko 2,5 astetta η Her-tähdestä etelään. Joukon tunnistaa helposti niin sanotusta "Mersun merkistä", Y-kirjaimen muotoinen pimeä sumu joukon keskiosissa. Joukko on meistä runsaan 25 000 valovuoden päässä ja sen koko on noin 145–165 valovuotta (lähteestä riippuen) joka vastaa taivaalla noin runsasta 20 kaariminuuttia. Tähtiä joukossa on 300 000. Vuonna 1974 Arecibon radio­tele­skoopilla lähetettiin yksinkertainen radio­viesti joukon suuntaan.
Neljännesaste M13:sta pohjoiseen päin sijaitsee galaksi IC 4617, joka on +14,5 magnitudin kierteisgalaksi. Edellisestä neljännesaste itään ja puoli astetta pohjoiseen sijaitsee myös kierteisgalaksi NGC 6207. Se on kirkkaudeltaan +11,6 ja kooltaan 3×1,3 kaariminuuttia.
Messier 92 (kuvassa) on myös pallomainen tähtijoukko, muttei yllä näyttävyydessä edellisen tasolle, vaikka on myös kirkkaimpia pallomaisia pohjoisella taivaanpuoliskolla. Joukon löysi saksalainen tähtitieteilijä Johann Elert Bode vuonna 1777 ja uudelleen Charles Messier 1781.
Ilves (tähdistö)
Ilves (lat. "Lynx") on vaikeasti hahmotettava, suurehko pohjoistaivaan tähdistö Otavan vasemmalla puolella. Tähdistö on heikkovaloinen ja harvatähtinen. Ilveksestä oikealle alas ovat Kaksosten tähdet.
Ilveksen nimesi Johannes Hevelius 1600-luvulla. Ilveksessä näkyy paljain silmin 32 tähteä, joista kirkkain on Alfa Lyncis, kirkkaudeltaan 3,13. Tähdistössä sijaitsee himmeä pallomainen tähtijoukko NGC 2419, joka on hyvin kaukana, noin 210 000 valovuoden päässä, ja jota Harold Shapley on nimittänyt "galaksienväliseksi kulkuriksi".
Bash
GNU Bash (sanoista "Bourne again shell") on GNU-projektin POSIX-yhteensopiva komentotulkki. Se on siten Stephen R. Bournen alkuperäisen Bourne Shellin kanssa yhteensopiva ja sen korvaava.
Bashin pääasiallinen kirjoittaja on Brian Fox, joka aloitti shellin kirjoittamisen 1988.
Bash on GPLv3-lisenssin alainen, ja se toimii GNU:n lisäksi monissa Unix-tyyppisissä käyttöjärjestelmissä sekä Windowsissa. Bash on oletuskomentotulkki useimmissa Linux-jakeluissa ja OS X:ssä.
Bash voidaan mieltää ohjelmointikieleksi ja se on Turing-täydellinen eli sillä voi tehdä kaikki ne asiat, joita tietokoneella voi ylipäätään tehdä.
Darwin (ESA)
Darwin on Euroopan avaruusjärjestön (ESA) tiedeohjelman ehdotettu avaruuslento, jolla etsitään muiden tähtien Maan kaltaisia planeettoja. Avaruusalukset laukaistaan aikaisintaan vuonna 2015. Avaruuslento kuuluu ESAn "Cosmic Vision 2015/2025" -ohjelmaan, joka hyväksyttiin toukokuussa 2005 Helsingissä järjestetyssä ESAn tiedeohjelmakomitean kokouksessa.
Avaruuslento koostuu seitsemästä muodostelmassa lentävästä avaruusaluksesta, joista kuudessa on 1,5 metrin teleskooppi ja yksi kerää kuuden teleskoopin keräämän valon. Koko järjestelmä toimii interferometrisesti (nulling interferometer), jolloin havainto tähdestä ei enää peitä sitä kiertäviä planeettoja. Planeettoja havaitessaan laitteisto pystyy analysoimaan niiden kaasukehää, josta voi tehdä päätelmiä elämästä planeetalla. Nimensä lento on saanut on brittiläisen biologin, Charles Darwinin, mukaan.
NASAlla on suunnitelmissa TPF eli "Terrestrial Planet Finder" -avaruuslento, joka on samanlainen kuin ESAn Darwin. Hankkeiden arvellaan yhdistyvän.
Jousimies
Jousimies (latinaksi "Sagittarius", genetiivi "Sagittarii", lyhenne "Sgr", merkki ) on eteläinen eläinradan tähdistö. Tämä runsastähtinen, laaja eteläisen taivaan tähdistö näkyy huonosti Suomessa. Linnunradan keskus sijaitsee Jousimiehessä ja Linnunradan vyö on sen alueella leveimmillään, minkä ansiosta tähdistössä on erityisen runsaasti tähtijoukkoja ja kaasusumuja. Jousimiehen kirkkain tähti on Kaus Australis eli Epsilon Sagittarii. Jousimiehestä on löydetty juuri Linnunradan ulkopuolella sijaitseva Jousimiehen kääpiögalaksi. Jousimiestä, Sagittarius, ei saa sotkea Nuolen (Sagitta) pieneen tähdistöön, jonka lyhenne on Sge, Jousimiehen Sgr.
Paljon huomiota herättänyt ”Wow!-signaali” vastaanotettiin vuonna 1977 Jousimiehen suunnalta.Jousimiehen τ, ζ, σ, φ, λ, ε, δ, η ja γ muodostavat tunnetun "epävirallisen tähtikuvion" eli asterismin, Teepannun. Tähdet δ Sgr (Kaus Media), ε Sgr (Kaus Australis), ζ Sgr (Ascella), ja φ Sgr muodostavat teepannun säiliön, kansi on λ Sgr (Kaus Borealis):n kohdalla ja γ (Alnasl) on kaatonokan kärki sekä σ Sgr (Nunki) ja τ Sgr muodostavat kahvan.
α Sgr (Rukbat) ei ole suinkaan Jousimiehen kirkkain tähti, sillä se on magnitudiltaan melko himmeä: 3,96.
Tähdistön alueella sijaitsevat Messierin kohteet M8 (Laguunisumu), M17 (Omegasumu), M18, M20 (Trifidsumu), M21, M22, M23, M24 (Jousimiehen tähtipilvi), M25, M28, M54, M55, M69, M70 ja M75. Linnunradan keskuksen suunnassa sijaitsee radiosäteilijä Sagittarius A jonka sisässä on tiiviimpi Sagittarius A* (lue: "Sagittarius A tähti"), musta aukko, jonka ympärillä on kuuma kaasukiekko.
Valhalla
Valhalla (, ”kaatuneiden soturien sali”) on sankarivainajien asuinsija skandinaavisessa mytologiassa. Se on jumala Odinin sali, jonne valkyriat toivat urhoollisesti kuolleet soturit ja muut Odinin suosikit nauttimaan syömingeistä ja juomingeista. Odin valitsi ensin puolet sotureista, kun taas toinen puolikas kuului erään myyttiversion mukaan Freijalle. Valhallan sotureita kutsuttiin nimellä "einherjar". He taistelivat keskenään päivittäin mutta heräsivät joka ilta uudestaan eloon jatkaakseen syöminkejä ja taisteluita.
Valhallassa sanottiin olevan 540 ovea, ja sen katot oli päällystetty kultaisilla kilvillä ja pylväät keihäillä ja tuolit rintapanssareilla. Ragnarökin koittaessa jokaisesta ovesta mahtuu marssimaan rivissä 800 soturia taistelemaan Odinin rinnalla.
Valhalla-nimi sisältää muinaisenglannista omaksutun ”salia” tarkoittavan lainasanan. Nimen otaksutaan syntyneen Englannin skandinaavisissa siirtokunnissa 900-luvulla. Uskomukset soturien paratiisista ja Odinin salista kuitenkin lienevät vanhempaa perua.
Freija
Freija (tai Freyja, Freya, Freia, Freja, Fröja, muinaisnorjan ”rouva”) on skandinaavisessa mytologiassa vaanien sukuun kuuluva jumalatar. Hän on kauneuden, rakkauden ja hedelmällisyyden jumalatar, ja samalla myös kaikkein kaunein jumalista. Useat paikannimet todistavat Freijan laajalle levinneestä palvonnasta, varsinkin Ruotsissa ja Norjassa.
Freijan isä on Njord, ja hänellä on kaksosveli Freyr. Freijan äiti on ilmeisesti Njordin jättiläisvaimo Skadi. Freija on Ódrin vaimo, ja heillä on kaksi tytärtä, Hnoss ja Gersimi. Ódrin uskotaan olleen alun perin sama jumala kuin Odin. Ódr lähtee usein pitkille matkoille, ja kotiinjätetty Freija lähtee sitten etsimään miestään ja vuodattaa kultaisia kyyneleitä.
Freija asuu Fólkvangrissa. Hän ratsastaa kissojen vetämillä vaunuilla ympäri myyttistä maailmankaikkeutta. Hän on pukeutunut viittaan tai leninkiin, joka on tehty haukan sulista. Yhdessä tarinassa Freija ratsastaa Hildisvíní-nimisellä karjulla. Freijaan yhdistetään myös hevonen.
Freija on kaunis ja monitaitoinen. Hänet yhdistetään rakkauteen, himoon, vaurauteen ja taikuuteen. Hän esiintyy useassa myytissä rakastajana tai himon kohteena. Myytit korostavat Freijan roolia kaikessa seksuaalisuuteen liittyvässä, synnytystä lukuun ottamatta. Freija esitetään usein vastustamattoman himon kohteena, etenkin jättiläisten silmissä. Esimerkiksi jättiläinen Thrym haluaa varastamansa vasaran palkaksi ainoastaan Freijan omakseen. Freija nähdäänkin monen asian ”palkkiona”, ja muut jumalat pyrkivät välttämään hänestä luopumista. Toisissa myyteissä kuitenkin korostetaan Freijan vapaata ja huomattavaa seksuaalisuutta, ja esimerkiksi Loki toruu Freijaa väittämällä kaikkien jumalten ja haltioiden maanneen tämän kanssa. Yhdessä runossa Freijaa kutsutaan sankari Óttarin rakastajattareksi. Kun Freija tahtoi saada kuuluisan Brisingamenin kaulakorun neljältä kääpiöltä, jokainen heistä pyysi saada viettää yhden yön naisen kanssa, mihin Freija viimein suostui.
Freijan tärkein rooli on hedelmällisyyden jumalatar. Hänen toinen nimensä on Horn, joka tarkoittaa mahdollisesti pellavaa tai pellavakangasta, jonka tekeminen oli naisen työtä. Pellavakankaan kautta Freijasta tuli myös rakkauden ja häiden suojelija. Toinen Freijan rinnakkaisnimistä, Gefn, ’antaja’, viittaa runsauden jumalattaren rooliin. Myös moni tarina viittaa hänen aarteeseensa, ja Freijan kyynelten sanotaan olevan kultaisia.
Freija myös valitsee puolet taistelukentällä kaatuneista sotureista Odinin Valhallaan. Valitessaan vainajia Odinille Freija toimii kuoleman, ehkä myös taistelun jumalattarena.
Freija opetti myös šamanistista taikuutta aasoille.
Freija oli hedelmällisyyden jumalattarena luultavasti keskeisessä osassa skandinaavisessa uskonnossa. Mahdollisesta Freijan kultista ei ole säilynyt kuvausta muinaisnorjalaisissa lähteissä, mutta Ruotsissa ja Norjassa on paljon paikannimiä, jotka viittaavat Freijan palvontaan tai kulttiin.
Perjantai germaanisissa kielissä, kuten englannissa, hollannissa, saksassa ja ruotsissa – ja näistä lainautuneena myös suomessa, tulee Freijan tai Friggin nimestä.
Homotsygootti
Samaperintäisellä eli homotsygootilla solulla tai yksilöllä on parillisen kromosomiston tietyssä tai tietyissä geenipaikoissa sama geenimuoto. Suvullisilla eliöillä kummaltakin vanhemmalta saatu geenimuoto on siis samanlainen. Samaperintäisen vastakohta on eriperintäinen eli heterotsygootti, jolla vanhemmilta saadut geenimuodot ovat erilaisia.
Itsesiittoinen lisääntymistapa (esimerkiksi monilla kasveilla) johtaa korkeaan tai lähes täydelliseen samaperintäisyyteen. Samoin sukusiittoisuuden muut muodot lisäävät samaperintäisten osuutta.
Columbus (ISS)
Columbus on Kansainvälisen avaruusaseman kiertoradalla oleva tutkimuslaboratorio-moduuli. Se laukaistiin kiertoradalle 8. helmikuuta 2008 avaruussukkulalennolla STS-122. Moduuli on Euroopan avaruusjärjestön rahoittama ja EADS Space Transportation -yhtiön Bremenissä valmistama.Columbukseen kuuluvat seuraavat tutkimuslaitteistot:
Lisäksi moduulin ulkopuolelle kiinnitetään
ESA aloitti Columbus-ohjelman vuonna 1985. Sen piti alun perin tulla osaksi Euroopan omaa avaruusasemaa, jonne lennettäisiin ESAn Hermes-sukkulalla. 1980-luvun lopulta alkaen kaikkien suurten avaruusvaltioiden avaruustoiminnan rahoituksen kasvu päättyi, niin myös Euroopassa. Siksi Columbuksesta tuli osa ISS-avaruusasemaa.
Heterotsygootti
Eriperintäisellä eli heterotsygootilla solulla tai yksilöllä on kaksi eri geenimuotoa samasta geenistä. Suvullisilla eliöillä eri vanhemmilta saadut geenin muodot ovat siis erilaiset. Eriperintäisen vastakohta on samaperintäinen eli homotsygootti, jolla molemmat vastingeenit ovat samanlaisia. Yksilö voi olla eriperintäinen joidenkin geenin sijaintipaikkojen osalta ja samaperintäinen toisten osalta. Eriperintäisessä geenipaikassa oleva vallitseva geenimuoto tulee näkyviin yksilön ilmiasussa.
Jos laji on itsesiittoinen (kuten esimerkiksi monet kasvit) ja on elänyt jo useiden sukupolvien ajan itsesiittoisesti, voi suurin osa sen perimää olla samaperintäistä. Samoin muut sukusiittoisuuden muodot johtavat samaperintäisyyden kasvuun. Jos kaksi pitkän sukusiitoksen takia eri geenimuotojen suhteen samaperintäistä yksilöä risteytetään, syntyy eriperintäinen yksilö, joka voi äärimmillään olla eriperintäinen suuressa osassa geenipaikoista. Tällaisten risteytysten tuloksena syntyneet yksilöt ovat usein huomattavasti vanhempiaan elinvoimaisempia eli heteroottisia.
Eksentrisyys
Eksentrisyys eli epäkeskisyys "e" on kartioleikkauksen kuten ellipsin tai hyperbelin muotoa kuvaava parametri, joka on suuruudeltaan leikkauksen polttopisteiden välimatkan suhde isoakselin pituuteen. Ellipsillä eli soikiolla se on aina 0:n ja 1:n välillä, ja on sitä suurempi, mitä pitkänomaisempi ellipsi on. Ympyrän eksentrisyys on nolla. Eksentrisyys voidaan määritellä myös paraabelille, jolla se on 1, ja hyperbelille, jolla se on suurempi kuin 1.
Koska taivaankappaleiden radat ovat ellipsin muotoisia, on käsitteellä huomattava merkitys myös tähtitieteessä.
Ellipsin isoakseli on sen suurin pituus. Ellipsillä on kaksi polttopistettä: F ja F. Ellipsin reuna kiertää ellipsin määritelmän mukaisesti polttopisteitä siten, että missä hyvänsä reunan pisteessä P kolmion FFP ympärysmitta pysyy aina saman pituisena. Mitä soikeampi ellipsi on, sitä kauempana polttopisteet ovat toisistaan. Näin eksentrisyys ilmoittaa polttopisteiden välisen etäisyyden suhteen ellipsin isoakselin pituuteen; polttopisteiden väli ikään kuin venyttää ellipsiä. Ympyrässä polttopisteet sulautuvat keskipisteeksi.
Jos eksentrisyys on nolla ( "e" = 0 ), kyseessä on ympyrä. Mitä suurempi eksentrisyys on ellipsillä, sitä soikeampi tämä on. Ympyrän eksentrisyys on nolla, ellipsillä se on nollan ja yhden välillä (0 < e < 1).
Keplerin ensimmäisen lain mukaan planeetat kiertävät aurinkoa ellipsin muotoisia ratoja, joiden toisessa polttopisteessä Aurinko sijaitsee. Taivaanmekaniikassa radan eksentrisyys on yksi kappaleen rataa kuvaavista rataelementeistä. Jos jonkin radan eksentrisyys on lähellä nollaa, kyse on ympyrämäisestä radasta. Maan radan eksentrisyys on 0,0167, mikä tarkoittaa sitä, että Maan etäisyys Auringosta vaihtelee muutaman prosentin verran sen kiertojakson aikana. Maan radan soikeus vaihtelee aikojen kuluessa välillä 0–0,05. Aurinkokunnan planeettojen ratojen eksentrisyydet ovat enimmäkseen alle 0,05. Merkuriuksella ja Marsilla eksentrisyyden arvo on kuitenkin suurempi. Nämä radat näyttävät paperille piirrettyinä jo silminnähden soikeilta. Yleensä taivaankappaleen radan eksentrisyyttä pidetään suurena, jos se on suurempi kuin 0,1.
Komeetat kiertävät Aurinkoa hyvin soikeilla radoilla. Myös esimerkiksi Sedna-nimisellä Aurinkokunnan ulko-osissa kiertävällä pikkuplaneetalla on hyvin suuri eksentrisyys: 0,855.Taivaanmekaniikassa käytetään usein planeetan radan "eksentrisyysvektoria", jonka itseisarvo on yhtä suuri kuin radan eksentrisyys, ja suunta osoittaa, millä puolella Aurinkoa planeetta on ollessaan perihelissä. Tämä vektori mahdollistaa radan eksentrisyyden laskemisen, jos kappaleen paikka- ja nopeusvektorit jollakin ajanhetkellä tunnetaan.
Titan IV
Titan IV on Yhdysvaltain ilmavoimien käyttämä kantorakettiperhe, joka pohjautuu 1950-luvun lopun mannertenvälisiin Titan-ohjuksiin. Kantoraketteja on kahta tyyppiä, IVA ja IVB, ja niitä laukaistiin kahdesta tukikohdasta; Floridasta Cape Canaveralin ilmatukikohdasta sekä Kaliforniasta Vandenbergin lentotukikohdasta.
Titan IV poistetaan käytöstä vuoden 2005 aikana. Viimeinen laukaisu Cape Canaveralista tapahtui 29. huhtikuuta ja Vandenbergista viimeinen laukaisu tehtiin 19. lokakuuta.
Viimeinen Titan IVA laukaistiin elokuussa 1998, ja ensimmäinen Titan IVB laukaistiin 23. helmikuuta 1997.
Titan-rakettiperhe syntyi lokakuussa 1955, kun Yhdysvaltain ilmavoimat solmi Martin Marietta -yhtiön (vuodesta 1995 Lockheed Martin) kanssa sopimuksen mannertenvälisen ballistisen ohjuksen ("Intercontinental Ballistic Missile, ICBM") rakentamisesta (SM-68). Siitä tuli Titan I, Yhdysvaltain ensimmäinen kaksivaiheinen mannertenvälinen ballistinen ohjus. Se syrjäytti aikaisemman Atlaksen toisena pystysuorassa säilytettynä siilosta laukaistavana ohjuksena. Titan I:n molemmat vaiheet käyttivät nestemäistä happea ja alkoholia polttoaineena.
Titan II oli samanlainen kuin Titan I, mutta tehokkaampi. Sen tunnus oli LGM-25C, ja se oli aikansa suurin ohjus.
Titan III:n kehitys alkoi 1961. Vuosia myöhemmin Titan IVB kehittyi Titan III:sta.
Hyötykuormat:
Bo Carpelan
Bo Gustaf Bertelsson Carpelan (25. lokakuuta 1926 Helsinki – 11. helmikuuta 2011 Espoo) oli suomalainen kirjailija. Hän kirjoitti ruotsiksi.
Bo Carpelan kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1944 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1948, filosofian lisensiaatiksi vuonna 1956 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1960. Hänen väitöskirjansa käsitteli Gunnar Björlingin runoutta. Kirjailijauransa Carpelan aloitti vuonna 1946 runoteoksella "Som en dunkel värme". Seuraavien parinkymmenen vuoden aikana Carpelan julkaisi useita runoteoksia sekä lastenkirjoja. Hän oli "Hufvudstadsbladetin" kirjallisuusarvostelija vuosina 1949–1964 ja Helsingin kaupunginkirjaston apulaiskirjastonjohtaja vuosina 1964–1980. Ensimmäinen romaani, "Rösterna i den sena timmen" (suom. "Myöhäiset äänet"), ilmestyi vuonna 1971. Taiteilijaprofessorina Carpelan toimi vuosina 1980–1993.
Carpelan myös käänsi ruotsiksi suomalaisten nykykirjailijoiden, muiden muassa Paavo Haavikon, Helena Anhavan ja Antti Hyryn tuotantoa. Carpelan sai lukuisia palkintoja, kuten valtion kirjallisuuspalkinnon neljä kertaa ja Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon vuonna 1977. Carpelanille myönnettiin Finlandia-palkinto kahdesti, vuonna 1993 teoksesta "Urwind" (suom. "Alkutuuli") ja vuonna 2005 teoksesta "Berg" (suom. "Kesän varjot"). Hän on ensimmäinen, joka on saanut Finlandia-palkinnon kaksi kertaa.
Bo Carpelan asui Espoossa ja harrasti kirjallisuuden lisäksi muun muassa musiikkia ja kuvataidetta. Hän kuului vapaaherralliseen Carpelan-sukuun. Carpelanin veli oli toimittaja Lars Erik Carpelan.
Jänis (tähdistö)
Jänis (, genetiivi "Leporis") on ekvaattorin eteläpuolella Orionin alla sijaitseva heikko tähdistö. Antiikin aikaan tähtikuviota pidettiin Orionin tuolina.
Jäniksessä on yksi Messierin kohde, pallomainen tähtijoukko M79. "R Leporis" on muuttuva pitkäjaksoinen tähti, jonka jakso on 14 kuukautta. Sen kirkkaus vaihtelee 5,5–11,7 magnitudin välillä.
Kalat (tähdistö)
Kalat (latinaksi "Pisces", genetiivi "Piscium") on heikkotähtinen laaja tähdistö Pegasuksen edustalla, jonka muodossa on nähty kala tai kaksi jo tuhansia vuosia sitten.
Kalojen tähdistössä on nykyään kevättasauspiste, ekvaattorin ja eläinradan leikkauspiste, jossa Aurinko on kevättasauspäivänä 22. maaliskuuta.
"Zeta (ζ) Piscium" on kaksoistähti, jonka komponenttien väli on 24 kaarisekuntia.
Kaloissa on yksi Messierin kohde, M74, joka on suuri kierteisgalaksi. Kalojen kuviossa sijaitsee myös Van Maanenin tähti, harvinainen esimerkki valkoisesta kääpiöstä, joka 12,2 magnitudin kirkkaudellaan erottuu 20 cm kaukoputkella.
Kefeus (tähdistö)
Kefeus (latinaksi "Cepheus", genetiivi "Cephei") on varsin huomaamaton tähdistö pohjoisella tähtitaivaalla lähellä Pohjantähteä Kassiopeian vierellä. Linnunrata kulkee Kefeuksen halki. Tarun mukaan kuningas Kefeus oli Kassiopeian mies ja Andromedan isä.
Mu (μ) Cephei eli Granaattitähti on poikkeuksellisen punainen tähti, jonka kirkkaus vaihtelee epäsäännöllisesti.
Delta (δ) Cephei on tunnettu muuttuja, jonka 5,4 vuorokauden jaksoisen kirkkauden vaihtelun (3,3—4,4 mag) voi erottaa paljain silmin. Muuttujaksi sen havaitsi ensimmäisenä kuuromykkä John Goodricke vuonna 1784. Delta Cephei on kefeidien muuttujaluokan prototyyppi, galaktisten etäisyysmittausten "standardikynttilä", jollaisilla on määritetty muun muassa Andromedan galaksin M31 etäisyys.
"Kruger 60" on 10 magnituden tähtipari 13 valovuoden päässä. Sen muodostaa kaksi punaista kääpiötä, joiden kiertoaika on 44 vuotta. Lähellä Pohjantähteä on NGC 188, joka on yksi vanhimmista avoimista tähtijoukoista. Kefeuksessa on myös Herschelin löytämä kierteisgalaksi NGC 6946, jossa havaittu poikkeuksellisen monta supernovaa: 7 kappaletta 85 vuodessa.
Darwin-palkinto
Darwin-palkinto () on yhdysvaltalaisen tieteilijän Wendy Northcuttin keksimä, luonnontieteilijän ja evoluutioteorian isän Charles Darwinin mukaan nimetty internetissä myönnettävä ironinen palkinto. Se myönnetään "Homo sapiens" -lajin yksilölle, joka on poistanut perimänsä lajin geenipoolista "erityisen typerällä tavalla" ja parantanut näin ihmislajin pitkäaikaisia selviytymismahdollisuuksia. Perimänsä voi poistaa geenipoolista esimerkiksi kuolemalla tai steriloimalla itsensä. Mikäli tapahtuman aikana kuolee viattomia sivullisia (joiden perimä geenipoolissa olisi mahdollisesti ollut hyödyksi), palkintoehdokas hylätään. Kaupunkilegendojen päätymistä palkituiksi pyritään välttämään.
Suomalaisia ehdokkaita palkinnon saajaksi on ollut kolme. Vuonna 1996 ehdokkaaksi pääsi mies, joka jäi ratapihalla kemikaalivaunun alle irrotettuaan sen junasta turvamääräysten vastaisesti junan liikkuessa. Vuonna 2001 ehdokkaana oli mies, joka bensiinin loputtua yritti huonon sään aikana pysäyttää ohiajavan auton makaamalla keskellä moottoritietä. Vuonna 2013 ehdokkaana oli suomalaismies, joka yritti purkaa Lapista löytämäänsä panssarintorjunta-aseen kranaattia aiheuttaen ammuksen osittaisen räjähdyksen. Lähiympäristön onneksi muut miehen keräilemät kymmenet ammuskilot eivät räjähtäneet.
Wendy Northcutt on kirjoittanut aiheesta useita kirjoja, joista on suomennettu ainakin kaksi.
Jotta henkilö voisi päätyä ehdokkaaksi Darwinin palkintojen listalle, hänen on täytettävä joitakin ehtoja:
Kettu (tähdistö)
Kettu (latinaksi "Vulpecula", genetiivi "Vulpeculae") on himmeä tähdistö Joutsenen vasemman ”siiven” alla Delfiinin yläpuolella. Tähdistön poikki kulkee Linnunrata.
Ketun kirkkain tähti on Anser ("α Vulpeculae"), 297 valovuoden päässä oleva M0 III -tyypin punainen jättiläinen, jonka magnitudi on vaatimaton +4,44. Se on myös kiikareilla erottuva optinen kaksoistähti.
Vuonna 1967 löydetty ensimmäinen pulsari "PSR 1919+21" löydettiin Ketun tähdistöstä. PSR 1919+21 löydettiin vahingossa kun tähtitieteilijät Antony Hewish ja Jocelyn Bell etsivät kvasaareja. Pulsari sykki ja sykkii edelleen 1,3373 sekunnin välein ja sen kirkkaus on +8,22. Aikaisemmin kohde tunnettiin merkinnällä CP 1919 (Cambridge Pulsar near Right ascension 19h 19m), nykyinen merkintä tulee sanasta Pulsar ja kohteen koordinaateista taivaalla (rektaskensio 19h 19 min ja deklinaatio +21 astetta).
Ketussa on yksi tunnetuimmista planetaarisista sumuista, Nostopainosumu M27, joka erottuu jo kiikareilla. Sen löysi 1764 ranskalainen tähtitieteilijä Charles Messier. Sumu on noin 3 000–4 000 vuotta vanha (toiset lähteet arvioivat iäksi jopa 48 000 vuotta) ja Maasta tuhannen valovuoden päässä, taivaalla sumun läpimitta on noin kahdeksan kaariminuuttia, kokonaisuudessaan noin 15 kaariminuuttia jos mukaan lasketaan sumua ympäröivä himmeä "halo". Se on tähtitaivaan planetaarisista joukoista toiseksi kirkkain heti Vesimiehen Helix-sumun jälkeen. Nostopainosumusta kaksi astetta länteen sijaitsee 20–30 tähden muodostama avoin tähtijoukko NGC 6830.
"Cr 399" on pieni, noin yhden asteen läpimittainen tähtiasterismi Ketun tähdistön oikealla alareunalla. Se muistuttaa hieman nurin päin olevaa vaateripustinta. Per Collinder luokitteli kohteen avoimeksi joukoksi vuonna 1931, mutta 1970 tehty tutkimus osoitti että vain kuusi kirkkainta tähteä muodostavat joukon. Vuodesta 1998 lähtien on Hipparcos-satelliitin mittaustuloksiin nojaten päätelty ettei kohde ole ollenkaan avoin joukko vaan sattumalta samassa suunnassa olevia tähtiä. Kohteen kokonaiskirkkaus on +3,6 ja se on Maasta noin 420 valovuoden päässä.
Ketun tähdistön nimesi 1600-luvun lopulla Johannes Hevelius. Alkuperäiseltä nimeltään se oli "vulpecula cum ansere" (kettu hanhen kanssa) tai "vulpecula et anser" (kettu ja hanhi). Hanhi jäi myöhemmin elämään Anser-tähden nimessä. Vulpecula tarkoittaa kirjaimellisesti ”pientä kettua”.
Kilpi (tähdistö)
Kilpi (lat. "Scutum", gen. "Scuti") on pieni tähdistö ekvaattorin eteläpuolella, Linnunradan tähtipilvien kohdalla. Suomessa se näkyy parhaiten syksyisin.
Tähdistön alueella sijaitsevia Messierin kohteita ovat tiivis tähtijoukko M11, jota on epäilty välillä avoimeksi, välillä pallomaiseksi tähtijoukoksi, sekä M26.
R Scuti on puolisäännöllinen RV Tauri -tyyppinen muuttuva tähti, jonka kirkkaus vaihtelee välillä 5,7–8,4 magnitudia.
Tähtikuvion alkuperäinen koko nimi on "Scutum Sobieskii" eli Sobieskin kilpi. Johannes Hevelius nimesi sen vuonna 1690 puolalaisen kansallissankarin ja vaalikuninkaan Jan Sobieskin eli Juhana III:n (1629–1696) mukaan.