Suomalaisten alkuperä
Suomalaisten alkuperä on varsin epäselvä ja kiistanalainenkin käsite. Tässä artikkelissa sillä tarkoitetaan suomen kielen esihistoriallista alkuperää sekä nykyisin suomalaisiksi kutsutun ihmisryhmän geneettisiä juuria.
1800-luvulla syntyi Euroopassa käsitys suomalaisten mongolisuudesta ja tiedemiehet, jotka eivät olleet välttämättä edes nähneet suomalaisia, kirjoittivat suomalaisten itäisestä ulkonäöstä. Suomalaisten kerrottiin olevan tummia, lyhytkasvuisia ja vinosilmäisiä. Erään ranskalaisen tutkijan mukaan suomalaiset olivat muutoin saamelaisten näköisiä, paitsi että suomalaisilla oli tummempi iho. Eräs Suomessa käynyt saksalainen ihmetteli, miksei Suomessa asunutkaan suomalaisia, kun kuvatunlaisia ihmisiä ei löytynyt. Eräs Helsingin-matkaaja taas luuli nähneensä sekä germaaneja että mongoleja – ja mongoleillakin sen germaanipiirteen, että nämä olivat vaaleita.
Monet kielitieteilijät pitävät edelleen Volgan mutkan aluetta perustelluimpana uralilaisen alkukodin seutuna, mistä uralilainen kieli olisi levinnyt itään ja länteen.
1960-luvulla arkeologiset tiedot olivat jo niin laajat, että aikaisemmalle näkemykselle Lounais-Suomen asutuksen katkeamisesta ei enää nähty perusteita. Carl Fredrik Meinander osoitti asutuksen jatkuneen pronssi­kaudelta rauta­kaudelle. Melko nopeasti jatkuvuus ulotettiin kivi­kauteen saakka, ja Tvärminnen symposiumissa vuonna 1980 arkeologit jo yleisesti kannattivat Lounais-Suomen suomalaisen jatkuvuuden venyttämistä kivikauteen, vaikka kielentutkijat eivät vielä yleisesti yhtyneetkään tähän näkemykseen. Kuitenkin seuraavina vuosikymmeninä suomalaisten alkuperän osalta vakiintui niin sanottu maltillinen jatkuvuusteoria, jossa Suomen uralilaistuminen liitettiin tyypillisen kampa­keramiikan leviämiseen (noin 3900 eaa.), ja Lammin symposiumiin 1997 tultaessa kielitieteilijöidenkin enemmistö oli asettunut tukemaan maltillista jatkuvuusteoriaa.
Kuitenkin jo 1970-luvulla oli ehdotettu, että arkeologisen aineiston perusteella Suomessa olisi asuttu yhtäjaksoisesti jo noin 10 000 vuotta, joten jo Suomen ensimmäiset asuttajat olisivat olleet suomalaisten esivanhempia. Tällöin väläyteltiin ensimmäistä kertaa, että jo Suomen alkuasuttajat olisivat saattaneet olla kieleltään uralilaisia. (Tätä näkemystä voidaan kutsua radikaaliksi tai syväksi jatkuvuusteoriaksi.) Kuitenkin vasta 1980-luvun lopulla ajatus asutusjatkuvuudesta Suomessa jää­kaudesta alkaen alkoi saada kannatusta tutkijapiireissä, ja alettiin enenevässä määrin esittää, että myös kielellinen jatkuvuus palautuisi jo alkuasuttajiin.
Radikaali jatkuvuusteoria ei kuitenkaan saavuttanut laajempaa suosiota, koska sen nähtiin olevan ristiriidassa kielitieteen tulosten kanssa. Lisäksi havaittiin, että maltillista ja radikaalia jatkuvuusteoriaa perusteltiin aivan samoilla jatkuvuusargumenteilla, joten metodi osoittautui epäluotettavaksi.
Yleisesti oletetaan, että kyseessä olisi ollut muutaman sadan tai ehkä noin tuhannen yksilön populaatio indo­eurooppalaisen kielen puhujia. Aikaisemmin nuora­keraamikkojen kieltä pidettiin balttilaisena, mutta kun vanha – levikiltään läntinen, mutta kantaindoeuroopan tasoon viittaava – lainasanakerrostuma 1980-luvulla löydettiin, nähtiin perustelluksi yhdistää juuri se nuorakeramiikan leviämiseen.
Perinteisen "matalan" jatkuvuusteorian mukaan nuorakeraamisen migraation johdosta suomalais-ugrilainen kieli alkoi muuntua lounaisrannikolla kanta­suomeksi, kun taas vähemmälle nuorakeraamiselle vaikutukselle altistuneessa sisämaassa kieli alkoi kehittyä kantasaameksi. Pronssikaudella yhteydet länteen ja mahdollinen skandinaavinen siirtolaisuus eriyttivät väestöjä entisestään ja toivat itä­meren­suomeen germaanisia lainoja.
H.R. Nevanlinnan 1970-luvulla tekemän tutkimuksen mukaan suomalaisten perimässä olisi idästä (Aasiasta) peräisin olevaa "itäistä komponenttia" 20–30 prosenttia ja loput olisivat Länsi-Euroopasta. Tämä on kuitenkin usein ymmärretty väärin siten, ettei indoeurooppalaisilla kansoilla olisi tätä komponenttia ja että suomalaiset olisivat erityisen "itäinen" kansa. Kaikissa Euroopan kansoissa on kuitenkin itäistä komponenttia, eikä suomalaisten itäinen osuus ole mitenkään merkittävä.
Suomalaisten länsipuolella olevilla kansoilla on hivenen enemmän läntistä komponenttia, itäpuolella taas hivenen enemmän itäistä. Itäisyys nousee vähän kerrallaan itään mentäessä ja laskee hitaasti mentäessä länteen. Vasta Uralin itäpuolella itäisen komponentin pitoisuus alkaa kasvaa jyrkemmin. Mikään Euroopan kansa ei kuitenkaan ole vailla itäisiä geenejä, jotka ovat luultavasti olleet yksi elementti jo muinaisessa eurooppalaisuudessa. Samalla tavalla mikään aasialainen kansa ei ole vailla läntisiä geenejä. Ruotsalaisetkin ovat vain asteen verran suomalaisia läntisempiä geeneiltään, läntisemmän sijaintinsa vuoksi. Geneettisesti läntisimmänkin Euraasian kansan baskien geeneissä niin kahdeksasosa (12,4 %) on itäistä komponenttia.
Useat autosomien (kromosomit jotka peritään molemmilta vanhemmilta) geenien tutkimukset osoittavat suomalaisen perimän poikkeavan suhteellisen vähän muista eurooppalaisista. Suomalaiset tosin poikkeavat Cavalli-Sforzan aineistossa havaittavasti muista länsieurooppalaisista, jotka ovat lähisukulaisia keskenään (esimerkiksi ruotsalaiset ovat geneettisesti läheisempää sukua englantilaisille kuin suomalaisille), mutta eivät mitenkään merkittävästi. Enemmän keskiverroista länsieurooppalaisista poikkeavat esimerkiksi saamelaiset, sardinialaiset ja kreikkalaiset. Eristyneet islantilaisetkaan eivät kuulu toisilleen lähisukuisten länsieurooppalaisten ryhmään.
Cavalli-Sforzan johtopäätöksiä on arvosteltu yliyksinkertaistaviksi. Yleensäkään geenitutkimus ei ole osoittautunut sellaiseksi kansojen sukulaisuussuhteiden lopulliseksi ja yksiselitteiseksi paljastajaksi kuin on saatettu luulla, vaan senkin tulokset ovat usein ristiriitaisia ja monitulkintaisia.
Elokuussa 2008 kuva suomalaisten geneettisestä taustasta suhteessa muuhun Euroopan väestöön sai kuitenkin jälleen uusia piirteitä kun hollantilaisen Erasmus-yliopiston tutkijaryhmä Manfred Kayserin johdolla havaitsi suomalaisten poikkeavan merkittävimmin muista tutkimuksen kohteena olleista eurooppalaisista väestöistä. Tutkimus ilmestyi tieteellisessä julkaisussa Current Biology (7.8.2008) ja siitä kertoi New York Times 13. elokuuta 2008. Samansuuntaisia tuloksia suomalaisten eroista läntisen Euroopan väestöihin on saatu muissakin genominlaajuisissa tutkimuksissa; näitä on ilmestynyt vuodesta 2008 lähtien, ja niitä pidetään luotettavina vertailuun otetun suuren markkerimäärän (satojatuhansia) vuoksi.
Vuonna 2008 julkaistu suomalaistutkimus paljasti suuria eroja itä- ja länsisuomalaisten perimässä. Tutkimuksen mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset saksalaisista. Suurten eroavaisuuksien syynä pidetään eristymistä. Suomalaisten geneettiset juuret ovat tutkimuksen mukaan pääosin Keski-Euroopassa. Itäsuomalaiset eivät kuitenkaan näytä olevan yhtään lähempänä venäläisiä kuin länsisuomalaiset, vaan päinvastoin: länsisuomalaisten FST-etäisyys sekä venäläisiin että ruotsalaisiin on noin 30, itäsuomalaisilla molempiin noin 70.
Genominlaajuiset tutkimukset ovat osoittaneet, että FST-arvojen perusteella suomalaisten sisäinen variaatio on suurempaa kuin missään muussa Euroopan maassa. Suurin FST-etäisyys eri alueiden suomalaisten välillä on noin 60, kun suurin FST-etäisyys eri alueiden ruotsalaisten välillä on noin 25 ja esimerkiksi eri alueiden saksalaisten välillä vielä paljon pienempi. Keskinäiset FST-etäisyydet esimerkiksi saksalaisten, ranskalaisten ja unkarilaisten välillä ovat noin 10, ja samoin virolaisten, venäläisten ja puolalaisten välillä noin 10. Eri puolilta maata kotoisin olevat suomalaiset saattavat siis olla nykytasolla geneettisesti kauempana toisistaan kuin eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevat henkilöt; on tosin huomattava, että suomalaisten geenipohja on suuressa määrin yhteinen, joten nykytason geneettiset erot johtunevat geneettisestä ajautumisesta. Suomalaisten lähimmät geneettiset sukulaiset ovat virolaiset (FST-etäisyys helsinkiläisiin 40, kuusamolaisiin 90) ja ruotsalaiset (FST-etäisyys helsinkiläisiin 50, kuusamolaisiin 100).
Vain isältä pojalle periytyvän Y-kromosomin avulla tutkittavissa isälinjoissa on nähtävissä suomalaisten itäisyys: noin 60 % suomalaismiehistä kuuluu haploryhmään (isälinjaan) N1c (entinen N3, entinen Hg16). Tämä isälinja on yleinen koko pohjoisessa Euraasiassa, ja vielä balteilla sen esiintymistiheys (frekvenssi) on yli 40 %, mutta Skandinaviassa (saamelaisia lukuun ottamatta) ja Puolassa sen pitoisuus on jo huomattavasti pienempi. Pohjois-Savossa tämän isälinjan esiintymistiheys on lähes 80 %, ja yhtä korkeita lukemia on saatu Itä-Siperian turkinsukuisilta jakuuteilta (saha)
Viime aikoina on esitetty perusteluja uralilaisen ekspansion myöhäisyyden puolesta: kantaurali olisi alkanut levitä vasta pronssikauden alussa (noin 2000 eaa.) Kama-joelta itään ja länteen, eikä Lounais-Suomen kampa- ja nuorakeraamisen kulttuurin kohtaamisella siis voisikaan olla mitään tekemistä uralilaisen kielen kanssa. Tämän käsityksen mukaan itämerensuomalainen kieli olisi levinnyt Suomen alueelle ajanlaskun alun tienoilla.