Teatterihistoria
Teatterihistoria käsittelee menneisyyden teatterin tekemistä. Teatterihistoriaan kuuluu esimerkiksi menneisyyden teatteriesitysten tulkinta ja teatterintekijöiden sekä teatterilaitosten historia.
Varhaisesta teatterista kirjoittamisen ongelmana on teatterin määritelmän puuttuminen. Luolamaalauksien avulla on esimerkiksi voitu todeta, kuinka esihistoriallisena aikana tanssittiin ja esitettiin metsästystä, mutta voidaanko tämä laskea teatteriksi?
Jäljelle jääneiden lähteiden perusteella ainakin muinaisen Egyptin faaraoiden hoveissa oli tanssi-, musiikki ja akrobatiaesityksiä. Tämän lisäksi Abydoksen kaupungissa esitettiin noin 2000–1500 eaa. kuvaelmia jumala Osiriksesta.
Antiikin Kreikan teatteria pidetään eurooppalaisen teatterin perustana. Antiikista ovat myös peräisin teatterimuotojen luokitukset, kuten tragedia ja komedia.
Varhaisen tragedian aikakaudeksi nimitetään noin vuosia 600–500 eaa. Tältä ajalta ei ole säilynyt yhtään kokonaista näytelmää, mutta tähän aikaan sijoitetaan hedelmällisyyden jumalan Dionysoksen kunniaksi järjestettyjen Dionysia-juhlien esitysten kehittyminen näytelmiksi. Tämä tieto perustetaan filosofi Aristoteleen teokseen "Runousoppi". On myös esitetty teorioita, että teatteri ei olisi syntynyt pelkästään Dionysia-juhlista vaan kaikille myyttisille jumalhahmoille olisi saatettu esittää näytelmän tyyppisiä rituaaleja. Muiden jumalien osuus oli kuitenkin suuri myös Dionysia-juhlien varhaisissa tragedioissa.
Tragedian kultakausi sijoittuu noin vuosiin 500–400 eaa. Samoihin aikoihin osuu myös Ateenan kaupunkivaltion kukoistuskausi. Ensimmäinen tragedian kultakauden näytelmäkirjailijoista oli Aiskhylos (525–456 eaa.). Hän oli syntyjään aristokraattisesta suvusta. Aiskhyloksen näytelmiä voidaan luonnehtia seremoniallisiksi. Häneltä tunnetaan erityisesti "Oresteia"-trilogia, joka on ainoa häneltä säilynyt kokonainen trilogia. Tätä teosta on tulkittu uuden oikeudenmukaisen esitaisteluna, jossa verikosto korvataan harkitulla oikeudenmukaisuudella. Näytelmässä voimakkaana teemana korostuu myös veljesten keskinäinen taistelu vallasta.
Toinen tragedian kultakauden näytelmäkirjailijoista oli Sofokles (496–406 eaa.). Hänen näytelmäänsä "Kuningas Oidipus" pidetään antiikin merkittävimpänä draamana. Näytelmästä on myöhemmin nostettu esiin äitiinsä rakastuvan pojan teema, mutta näytelmässä kysytään myös tuleeko ihmisen tietää tulevaisuutensa etukäteen. Sofoklesta pidetään myös niin kutsutun analyyttisen draaman eli takaisin purkautuvan draaman isänä.
Kolmas tragedian kultakauden näytelmäkirjailijoista oli Euripides (n. 480–406). Hänen näytelmiään ovat esimerkiksi "Medeia" ja "Troijan naiset". Euripideen draamoista on nostettu erityisesti yksilön toiminnan voimakkuus suhteessa aikaisempiin kirjoittajiin. Euripideen voimakkaan naishahmot ovat saaneet myös huomiota. Euripideen tyyliä on kuvailtu pikemminkin realistiseksi kuin myyttiseksi.
Satyyrinäytelmät olivat tragedioiden jälkeen esitettyjä ilveilyjä, joissa pilkattiin kaikkea sitä, mitä kolmessa, edellä esitetyssä tragediassa oli käsitelty vakavasti. Jokainen Ateenan Dionysia-juhlien näytelmäkilpailuun osallistuva kirjailija joutui tuomaan esitettäväksi myös yhden satyyrinäytelmän. Ainoastaan Euripideen "Kyklooppi" on tästä lajista kokonaisuudessaan säilynyt teos.
Komedianäytelmät eivät olleet Dionysoksen juhlamenoissa ja näytelmäkilpailuissa täydellisenä ennen 480-lukua eaa. Komedioiden taustalla vaikuttivat voimakkaasti falliset riitit, laulut ja symbolit.
Komediakirjailijoista tunnetuin on Aristofanes (n. 448–380 eaa.). Hän kritisoi ankarasti valtaapitäviä ja tekopyhyyttä. Hänen näytelmistään tunnetaan erityisesti 
"Lysistrate" eli "Lemmenlakko", jota on viime vuosikymmeninä esitetty hyvin paljon Suomessa, sekä "Pilvet" ja "Naistenjuhla". "Lysistrateessa" naiset menevät lemmenlakkoon lopettaakseen sodan, "Pilvissä" irvaillaan filosofeille ja "Naistenjuhlassa" tragediakirjailija Euripides on joutunut naisten paheksunnan kohteeksi.
Menandros (342–292 eaa.) on toinen antiikin Kreikan suurista komediakirjailijoista. Hän kuuluu niin kutsutun uuden attikalaisen komedian aikakauteen. Hänen näytelmistään nostetaan esiin ihmisten tapojen ja ammattikuntien stereotyyppien rakentaminen. Menandrosta pidetään myöhemmän eurooppalaisen kaupunkikomedian ja luonnekomedian isänä.
Teatteri-sana ("theatron") tulee esityspaikan yhteydessä olleesta katsomosta. Alun perin sana tarkoittaa rinnettä, jolla saatettiin kuunnella dityrambeja ja katsella tanssiesityksiä, sitten katsomorakennelmia, jotka alkuun olivat puisia, myöhemmin viimeistään n. 400 eaa. kivisiä. Muuta antiikista periytyvää sanastoa on "skene", joka alun perin oli teltta tai vaja. Myöhemmin siitä kehittyi puinen tai kivinen, usein kolmella ovella varustettu rakennus, joka toimi myös näyttelijöiden pukeutumistilana. Skene oli keskeinen vakiolavastus, joka kuvasi palatsia tai linnaa. "Orkhestra" (tanssitanner), näyttämö oli alun perin kivetty, pyöreä alue, läpimitaltaan noin 20 metriä. Alkuun orkhestralla esiintyivät sekä näyttelijät että kuoro. Orkhestralla sijaitsi myös "thymele" (alttari), joka palveli juhliin kuuluvissa uskonnollisissa toimituksissa. Esityksissä alttaria käytettiin näytelmästä riippuen useissa eri merkityksissä.
"Proskenion" tarkoittaa skenen eteen viimeistään n. 300 eaa. kehittynyttä koroketta, jonne näyttelijöiden toiminta yhä enemmän siirtyi, koska kuorot menettivät draamoissa merkitystään. Hellenistisellä kaudella proskenionin merkitys korostui ja se kohosi yhä ylemmäs orkhestran tasosta. Osa toiminnasta siirtyi ylös proskenionin katolle, joka sai nimekseen "logeion", asumusten taso. Eri perhekuntien huoneita saatettiin lavastaa sinne muodostuviin aukkoihin, "thyromata"-nimisiin syvennyksiin. – Sieltä lavastuksia joko työnnettiin eteen "ekkyklema"-laitteella, tai niitä verhottiin maalatuilla seinillä, ("pinakes"). "Pinakes" tarkoittaa siis maalattuja sermejä, joihin muun muassa oli kuvattu maisemia. Oletettavasti nämä maalatut sermit oli varhemmin kiinnitetty kolmion muotoisiin telineisiin ("periaktoi"), jotka ovat saattaneet olla käännettäviä. Kuvapatsaita käytettiin osoittamaan eri tapahtumapaikkoja. "Ekkyklema" oli oviaukosta ulos ja sisään työnnettävä pyörillä kulkeva lava, jota käytettiin esim. ruumiiden esilletuontiin palatsin sisätiloista, antiikin Kreikan teatterissa veritekoja ei tehty näyttämöllä yleisön nähden.
Antiikin teatterissa käytettiin myös lavastuskoneistoja. "Mekhane" on nostolaite, jolla voitiin laskea jumalaa esittävä näyttelijä skenen katolta alas ratkaisemaan solmuun menneen juonen ongelmia. Jumalat saattoivat ilmestyä myös skeneen katolla, jolloin paikkaa nimitettiin termillä "theologeion". Jumalien tai useassa draamassa sokean tietäjän "Teiresiaksen" puuttumisesta solmuuntuneen juonen kulkuun on kutsuttu myös termillä "deus ex machina", (lat.) jumala koneesta. "Deus ex machinasta" on tullut dramaturginen termi.
Dionysoksen kunniaksi järjestettiin neljät juhlat vuodessa. Aluksi vain yksillä juhlilla kilpailtiin tragedioilla, mutta myöhemmin näytelmäkilpailut levittäytyivät myös muille juhlille. Varakkaille ateenalaisille näytelmien kirjoittamisen tukeminen oli kunnia-asia. Kaupunkivaltion tehtäväksi jäi teatteripaikan ja kilpailun palkintojen kustantaminen.
Antiikin Kreikassa näyttelijät olivat miehiä, naiset saattoivat toimia esityksissä huilunsoittajina. Komediassa ja satyyrinäytelmissä käytettiin irtofalloksia mutta ei tragediassa. Esityksissä käytettiin tyyppinaamioita, joilla ilmaistiin myös roolin sukupuoli. Kullakin näytelmälajilla oli omat vakiintuneet naamionsa, joista yleisö tunnisti roolityypin. Tragediassa, komediassa ja satyyrinäytelmissä oli kussakin omat pukunsa. Tragedian puku lienee eleusilaisen mysteerin papinpuku, jonka Aiskhyloksen on väitetty ottaneen käyttöön. Varhaisen tragedian aikaan näyttelijä ja kirjailija on saattanut olla sama henkilö. Näyttelijöiden ammattikunta kasvoi antiikin Kreikan teatterin kultakaudella esitysten lisääntyessä ja roolien lukumäärän kasvaessa näytelmäteksteissä. Antiikin aikana näyttelijät olivat hyvin arvostettuja, koska he olivat valtiollisen rituaalin palvelijoita. Näytelmäkilpailut samoin kuin teatteri oli omistettu Dionysos-jumalalle, vaikkei niissä häntä itseään kuvattukaan. Suosituista näyttelijöistä kilpailtiin. Kaikessa näkyi pyrkimys tyylittelyyn.
Antiikin Kreikan teatterihistoriaan voidaan laskea myös kunnianhimottomampi esitysperinne, johon kuuluivat tanssi, imitaatio ja muu viihdyttäminen. Myöhemmin miimiset esittäjät kokosivat julkisille paikoille pieniä lavoja, joilla esitettiin lähinnä koomisia hahmoja.
Antiikin Rooman teatteri perustui pitkälti kreikkalaisen uuden komedian perinteeseen. Roomalaisista komediakirjailijoista mainittavia ovat Plautus (250–184 eaa.) ja Terentius (190–159 eaa.). Roomaan teatteriin kuuluu teatterin maallistuminen ja viihteellistyminen. Suurten spektaakkelien kuten gladiaattorinäytösten aikakaudella myös teatteri saa spektaakkeliluonnetta. Toisaalta myös pienimuotoisempi miiminen perinne jatkuu toreilla ja kujilla.
Roomalaista tragediaa on luonnehdittu ennemminkin luettavaksi kuin esitettäväksi. Tragediankirjoittajista on ehdottomasti kuitenkin mainittava filosofi ja valtiomies Seneca (3 eaa. – 65 jaa.)
Poikkeuksena kreikkalaiseen teatteriin roomalaiset näyttelijät olivat lähes poikkeuksetta orjia, ja heidän sosiaalinen asemansa oli varsin huono.
Keskiajan teatteri voidaan jakaa liturgiseen teatteriin, mysteerinäytelmiin sekä maallisempaan teatteriin. Keskiajan noin tuhatvuotisen keston vuoksi ei näitä teatterimuotoja voi myöskään pitää yhtenäisinä.
Liturginen draama sai alkunsa kristittyihin juhlamenoihin liitetyistä draamallisista aineksista. Esimerkiksi dialoginomaisuus syntyi vuorolaulusta, jossa vuorottelivat kuoron kaksi osaa. Sisällöltään vuorottelulaulussa usein oli kysyvä yksilö ja vastaava kuoro.
Hieman laajempia liturgisia näytelmiä raamatullisista aiheista esitettiin aluksi vain benediktiiniluostareissa. Tapa kuitenkin levisi myös muihin kirkkoihin ja lopulta noin 1200-luvulla myös kirkkojen ulkopuolelle.
Liturgisen draaman aiheina olivat lähes poikkeuksetta raamatulliset tapahtumat. Joulun aikaan esitettiin paljon kolmen itämaisen tietäjän tarinaa ja pääsiäisenä Kristuksen ylösnousemusta, mutta myös muut Raamatun aiheet olivat dramatisoinnin kohteena. Näytelmiä on säilynyt esimerkiksi Carmina Burana -kokoelmassa 1200-luvulta. Ne ovat nykymittapuun mukaan varsin lyhyitä ja sisältävät vähän dramaturgista ainesta.
Noin 1200-luvulta eteenpäin uskonnollinen draama siirtyi kirkon ulkopuolelle ja usein sai kansankielisen muotonsa. Sisällöltään näytelmät olivat kuitenkin edelleen uskonnollisia ja usein raamatun aiheista. Näytelmissä oli myös joitain komediallisia piirteitä vaikka aihepiiri olikin uskonnollinen. Vaikka yleensä tekijät ovat keskiajan taiteessa tuntemattomia, muutamia mysteerinäytelmien kirjoittajia voidaan nimetä. Ranskalaisista tunnetaan esimerkiksi Jean Bodel ja teos "Pyhän Nikolauksen näytelmä" (n. 1200) sekä Arnoul Greban ja teos "Kärsimyksen mysteeri" (n. 1450).
Suurin osa näyttelijöistä oli kauppiaita ja työväkeä. Muutamissa poikkeuksissa myös papisto ja aatelisto esiintyi. Ranskassa naiset osallistuivat joskus näyttelemiseen, mutta yleensä näyttelijät olivat miehiä.
Maallinen teatteri ja esiintymisen erilaiset mahdollisuudet kehittyivät uskonnollisen draaman aikakaudella. Maallisen teatterin juuret olivat moninaiset. Toisaalta maalliseen teatteriin vaikuttivat Rooman valtakunnasta periytynyt mimiikan perinne toisaalta muiden katutaiteilijoiden, jonglöörien, runonlaulajien ja tarinankertojen omat esiintymistraditiot. Erityisesti vielä pohjoisemmassa Euroopassa pakanajuhlallisuudet ja erilaiset myyttiset kansantarinat säilyttivät asemansa vielä varsin pitkään.
1200-luvulta on säilynyt muutamia viitteitä maallisesta teatterista, mutta suurin osa säilyneistä näytelmistä on vasta 1400-luvulta. 1400-luvun Saksaan ja Ranskaan sijoitetuissa farsseissa painotetaan lähinnä seksiä ja eritteitä ja koostuvat pienistä helpoista tarinoista.
Moraalinäytelmät ovat lähin linkki mysteerinäytelmien ja ammattiteatterin välillä. Moraalinäytelmät kehittyivät uskonnollisista näytelmistä, mutta maallistuivat 1300-luvulla.
Englannissa taasen nousi esiin näyttelijöiden ja näytelmäkirjailijoiden joukko mm. Christopher Marlowe, William Shakespeare ja Ben Jonson. 1500-luvun Englannissa mentiin vääjäämättä kohti uskonpuhdistusta, joka vaikutti niin teatterirakennusten kuin näytelmienkin syntyyn. Näissä olosuhteissa kohosi 1500-luvun lopulla suuri määrä teatterirakennuksia.