Haalilaisuus
Hallilaisuus tai haalilaisuus () oli jo toinen Amerikan Yhdysvaltojen lestadiolaisuudessa syntynyt "eriseura", jota esiintyi lähinnä Michiganin Calumetissa. Haalilaiset erkaantuivat Amerikan lestadiolaisuudesta vuonna 1885-1886. Nimensä ryhmä sai siitä, että he kokoontuivat seuroihinsa Calumetissa "Suomalaisen Kansanvalistusseuran" kokoushuoneistossa eli haalissa. ""Haali"" on fingelskaa ja se tarkoittaa "kokoontumishuoneistoa". Haalilaisuuden perustaja oli Petteri (Peter) Strolberg (1847-1913), joka oli Saha-Iiskon lehtopoika (ks. Lestadiolaisuus, historia, 1840-1850-luvut).
Haalilaiset vuokrasivat vuodesta 1885 alkaen muista lestadiolaisista erillisiä seurojaan varten "Suomalaisen Kansanvalistusseuran" kokoushuoneistoa (joka oli valmistunut samana vuonna 1885), sanoen syyksi erillisiin seuroihinsa kyllästymisensä Calumetin apostolis-luterilaisen lestadiolaisseurakunnan jatkuviin sisäisiin riitoihin. Liikkeessä opetettiin, että ihminen voi tulla synnittömäksi. Osa myös uudelleenkastoi itsensä. Liikkeen saarnaajia olivat esimerkiksi Peter Strolberg, Johan Mullo (k. 1913) ja Nils Petter Berg (1852-1930-luku). Liikkeeseen liittyi myöhemmin myös Calumetin lestadiolaisseurakunnan entinen pappi Salomo Kortetniemi, jonka mukaan Amerikan Calumetin lestadiolaisten seurakunta aluksi nimettiin.
Juho Roanpää (1849-1896) valittiin vuonna 1888 "ryntäysvaalissa" Calumetin lestadiolaisseurakunnan papiksi Juho Takkisen tilalle, jolloin Juho Takkinen kannattajineen perusti oman seurakunnan ja pitivät seuroja keskenään erillään Roanpään kannattajien haltuun tulleesta apostolis-luterilaisesta seurakunnasta. Juho Roanpään valinnan jälkeen osa haalilaisista liittyi takaisin apostolis-luterilaiseen lestadiolaisseurakuntaan.
Vuonna 1893 heidemanilaiset ja takkislaiset yhdistyivät näennäisesti ja ulkonaisesti tehtyään keskenään "sovun". Keväällä 1894 takkislaiset kuitenkin erkaantuivat "Calumetin apostolis-luterilaisesta seurakunnasta" tällä kertaa lopullisesti, koska eivät hyväksyneet sitä että seurojen järjestäminen heidän rakentamassaan "pikkukirkossa" lopetettaisiin ja että heidän pitäisi käyttää ainoastaan vanhaa kirkkorakennusta yhdessä heidemanilaisten kanssa. Takkislaiset perustivat nyt oman seurakunnan nimeltä "Vanha Apostolis-Luterilainen Seurakunta", joka oli esikoislestadiolaisten alkuryhmä Amerikassa. Vuonna 1902-1903 esikoislestadiolaisuudesta erkani Amerikassa John Lumijärven johdolla "pikkuesikoisuus"-niminen ryhmä, joiden kanssa monet entiset haalilaiset ryhtyivät vanhoillislestadiolaisuuden sisältä käsin järjestämään ns suuria seuroja yhdessä uusheränneitten kanssa vuoden 1908 sovintokokouksen johdosta.. Siksi myös suurseuralaisia kutsuttiin joskus ""haalilaisiksi"", vaikka aivan kaikki vanhoillislestadiolaisista suurseuralaisista eivät olleetkaan entisiä (tai nykyisiä - riippuen määritelmästä) haalilaisia.
Jonkin ajan kuluttua vuoden 1894 hajaannuksesta loputkin haalilaiset liittyivät takaisin heidemanilaisiin eli "Suomalaiseen apostolis-luterilaiseen seurakuntaan", pysyen kuitenkin Hepokosken mukaan hengellisesti erillään. Kirkossa vaadittiin haalilaisilta julkista anteeksipyyntöä väärästä opista. Haalilaiset kuitenkin vaativat vanhalta kirkolta anteeksipyyntöä heidän "tuomitsemisestaan". Tämän jälkeen haalilaiset alkoivat toimia vanhan kirkon saarnaajia vastaan. Haalilaiset aiheuttivat "heidemanilaisten" eli Amerikan vanhoillislestadiolaisten keskuudessa kiistoja, mm siten että monet heistä kannattivat entisen haalilaisjohtaja Juho Mullon johdolla ""suurseuralaisuutta"" vuodesta 1908 lähtien, ja 1927-1928 ""kirkkokuntalaisuutta"" liittyen Apostolic Lutheran Church (ALC) -kirkkokuntaan yhdessä Amerikan pikkuesikoisten ja uusheränneitten kanssa (ks. Vanhoillislestadiolaisuus, historia, 1900-1930-luvut). 1930-luvulla ALC-ryhmää alettiin kutsua myös rauhansanalaisuudeksi..
Pollarilaisuuden perustaja Juho (John) Pollari on väittänyt että joillakin haalilaisilla olisi ollut jopa suoranaista lihan pyhitysoppia, ja että monet heistä olisivat jopa uudelleen kastattaneet itsensä.