hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Conmebol
Conmebol eli CSF (CONfederación sudaMEricana de FútBOL) on Etelä-Amerikan jalkapalloliitto. Se on perustettu vuonna 1916 perustajäseninään Argentiina, Brasilia, Chile ja Uruguay. Myöhemmin siihen ovat tulleet mukaan myös Paraguayn (1921), Perun (1925), Bolivian (1926), Ecuadorin (1927), Kolumbian (1936) ja Venezuelan (1952) jalkapalloliitot, joten se käsittää kymmenen eri liittoa. Etelä-Amerikkaan kuuluvat Suriname, Guyana ja Ranskan Guayana eivät puolestaan ole Conmebolin jäseniä. Päämajaansa Conmebol pitää Paraguayn pääkaupungissa Asunciónissa.
Tärkeimpiä Conmebolin järjestämiä kilpailuja ovat maajoukkueiden Copa América sekä seurajoukkueille järjestettävät Copa Libertadores de América (verrattavissa Mestarien liigaan) ja Copa Sudamericana (verrattavissa UEFA Cupiin).
Eric von Rettig
Eric Walter von Rettig (26. tammikuuta 1867 Gävle, Ruotsi – 20. heinäkuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen poliitikko.
Von Rettig toimi Ruotsalaisen kansanpuolueen (RKP) kansanedustajana 1917–1918. Hän oli puolueen järjestyksessä toinen puheenjohtaja vuosina 1917–1934, 17 vuoden ajan. Eric von Rettigin isä oli liikemies Fredric von Rettig, joka tunnetaan Rettigin tupakkatehtaan johtajana.
RKP:n kunnallispoliitikko Margareta Aminoff oli Eric von Rettigin tytär.
Ernst von Born
Ernst Viktor Lorenz von Born (24. elokuuta 1885 Pernaja – 7. heinäkuuta 1956 Loviisa) oli suomalainen poliitikko, vapaaherra ja varatuomari. Hän oli vapaaherra ja poliitikko Viktor Magnus von Bornin poika. Hän ehti toimia urallaan Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana, ministerinä sekä järjestyksessään kolmantena puheenjohtajana. RKP:n puheenjohtajana von Born oli vuosina 1934–1945 ja uudelleenvalittuna myöhemmin vuosina 1955–1956. Kansanedustajana von Born on yksi Suomen pitkäaikaisimmista; hän osallistui kaikkiaan 39 valtiopäiville vuosina 1919−1954.
Von Born valmistui ylioppilaaksi vuonna 1904 ja opiskeli oikeustiedettä suorittaen oikeustutkinnon sekä ylemmän hallintotutkinnon vuonna 1909. Valmistuttuaan von Born työskenteli asianajajana 1909–1913 ja oli Helsingin kaupungin vt. kunnallispormestarina 1913. Varatuomarin arvo hänelle myönnettiin 1912. Von Born oli vangittuna vuonna 1915 Pietarin Krestyn vankilassa yhdenvertaisuuslain vastustamisesta.
Von Born oli sisäministerinä Sunilan II hallituksessa 1931–1932 sekä myöhemmin Rytin I ja II hallituksessa 1939–1941 ja puoli vuotta Rangellin hallituksessa 1941, salkuttomana ministerinä Cajanderin III hallituksessa parin kuukauden ajan ennen talvisotaa.
Sunilan hallituksen sisäasiainministerinä toimiessaan helmikuussa 1932 mäntsäläläiset Lapuanliikkeen kannattajat vaativat von Bornia ja Uudenmaan läänin maaherraa kenraali Bruno Jalanderia estämään sosialidemokraattien kansanedustajaa Mikko Erichiä puhumasta Ohkolan työväenyhdistyksen vuosijuhlassa. Kun von Born ei suostunut lapualaisten vaatimukseen, nämä keskeyttivät Ohkolan työväentalossa pidetyn tilaisuuden, mistä alkoi Mäntsälän kapina. Lapuanliikkeen johto lähetti presidentti P. E. Svinhufvudille sähkeen, jossa vaadittiin von Bornin eroa. Hallitus ei kuitenkaan taipunut ja lopullisesti kapina päättyi Svinhufvudin käskettyä kuuluisassa radiopuheessaan kapinallisia palaamaan koteihinsa.
Von Born erosi Rangellin hallituksesta, koska RKP:llä ja hänellä oli eri kanta Karjalan evakkoja koskevassa korvausmaakysymyksessä – RKP ei olisi halunnut suomenkielistä väestöä ruotsinkielisille alueille muuttamaan kielisuhteita.
Jatkosodan päättymisvaiheessa syksyllä 1944 von Born toimi oikeusministerinä Hackzellin ja Castrénin hallituksissa. Pääministeri Hackzellin sairastuttua Moskovassa von Born toimi vt. pääministerinä Castrénin hallituksen nimittämiseen asti.
Viimeisinä vuosinaan von Born osallistui enää harvoin poliittiseen keskusteluun. RKP:n puoluepäivillä toukokuussa 1956 hän luovutti puheenjohtajuuden Lars Erik Taxellille. Samalla von Bornille myönnettiin RKP:n myöntämä ensimäinen Axel Lille -mitali. Vain kuusi viikkoa myöhemmin von Born kuoli.
Kotiseudullaan Pernajassa von Born oli tilanomistajana vuodesta 1913 ja hän toimi myös Pernajan ja Liljendalin maanjako-oikeuden puheenjohtajana 1913–1916. Hän testamenttasi Pernajassa omistamansa Sarvilahden kartanon Svenska Kulturfondenille.
Vaalikone
Vaalikone on verkkosivusto, jonka tärkein tehtävä on auttaa vaalien edellä äänestäjää löytämään sopiva ehdokas. Sekä ehdokas että äänestäjä syöttävät koneeseen vastauksensa poliittispainotteiseen kysymyssarjaan. Vastausrivejä vertaamalla vaalikone ilmoittaa sopivimmat ehdokkaat, sekä usein myös vähiten sopivat. Sopivuuden kriteerinä on yleensä keskeisiä asiakysymyksiä koskevien mielipiteiden yhtenevyys.
Suomalaisen vaalikoneen kehittäjäksi on mainittu Yleisradion toimittaja Erkki Vihtonen. Unto Hämäläinen kertoo Perässähiihtäjä-blogissaan, että Vihtonen huomasi vuonna 1996 uutistoimisto CNN:n verkkosivulla testin, jossa vertailtiin Yhdysvaltain presidentinvaalien ehdokkaiden mielipiteitä. Koneessa oli viisi kysymystä ja kone kertoi käyttäjälle, kumpi ehdokkaista on lähempänä hänen mielipiteitään. Vihtonen kehitteli jo syksyllä 1996 EU-parlamenttivaaleihin ensimmäisen vaalikoneversion.
Vaalikoneita ovat perustaneet lähinnä tiedotusvälineet, myöhemmin myös muun muassa järjestöt tietyn aihepiirin kysymyksiä varten. Tiedotusvälineet ovat alkaneet käyttää vaalikoneita myös valituiksi tulleiden poliittisen käyttäytymisen kontrolloimiseen. Esimerkiksi äänestyskäyttäytymisessä huomatut poikkeamat koneelle ilmoitetuista vastauksista saatetaan panna merkille. Vaalikoneissa olevia ehdokkaiden kantoja tutkitaan myös galluppien ja äänestysten tavoin, niistä esimerkiksi voi selvittää kuinka moni ehdokas kustakin puolueesta kannattaa ydinvoimaa.
Yhteiskuntatieteilijä ja toimittaja Terho Pursiainen on arvostellut vaalikoneita kansanedustajaehdokkaan näkökulmasta siten, että "vaalikoneiden vaihtoehdot eivät kata kaikkia mahdollisuuksia tai ovat päällekkäisiä ja ristiriitaisia. Usein kysytään asiaa, joka on niin monimielinen ja monitahoinen, ettei mikään vastaus ole oikea, jos sitä ei saa kunnolla selittää. Kenelläkään ei ole käytännössä mahdollisuuksia kehittyä itse asiantuntijaksi niillä monilla aloilla, joista vaalikonekysymyksiä tehdään"
Adaptation. Minun versioni
Adaptation. Minun versioni eli Adaptation – minun versioni () on Charlie Kaufmanin käsikirjoittama ja Spike Jonzen ohjaama elokuva. Se on sekä elokuva käsikirjoittamisen vaikeuksista että sovitus Susan Orleanin kirjasta "The Orchid Thief". Se perustuu sekä kirjan että tarinan kautta tositapahtumiin. Elokuvan pääosassa molempia Kaufmanin kaksosia näyttelee Nicolas Cage. Tärkeimmissä sivurooleissa ovat Meryl Streep ja Chris Cooper.
Elokuvassa Charlie Kaufman saa tehtäväkseen kirjoittaa "The Orchid Thiefin" pohjalta elokuvan, mutta se tuottaa Kaufmanille suuria vaikeuksia. Hänen kaksoispikkuveljensä Donald Kaufman käsikirjoittaa samaan aikaan omaa elokuvaansa, "The 3". Elokuvan kesto on 115 minuuttia.
Elokuva sijoittuu Miamiin ja sitä on kuvattu loppukesällä ja syksyllä 2001.
Ehdokkaana:
Ehdokkaana:
Ehdokkaana:
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Adaptationin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta.
Allan Vainola
Allan Vainola (v:een 1975 Allan Annus, s. 11. maaliskuuta 1965 Tartto) on virolainen kitaristi, laulaja ja säveltäjä. Vainola on soittanut monissa virolaisissa yhtyeissä, joista tunnetuin on Vennaskond. Vainola on myös laulaja Virossa isoa suosiota saavuttaneissa yhtyeissä Metro Luminal sekä Sõpruse Puiestee. Vainola on tehnyt myös teatterimusiikkia.
Allan Vainola liittyi Vennaskondaan tammikuussa 1991 ja heti seuraavassa yhtye muutti Suomeen, jossa asuivat Turussa, Lahdessa, Vaasassa ja Oravaisilla lokakuuhun 1992 asti.
Allan Vainola avioitui runoilija ja lastenkirjailija Kätlin Vainolan (o.s. Kõlamets; kirjailijanimeltään Marie Myrk; s. 1978) kanssa 11. maaliskuuta 2002 Haapsalussa. Heillä on kaksi poikaa, Richard (s. 2004) ja Lukas (s. 2010). Vainolan vanhin poika Hyrr-Innokent Vainola (s. 29.3.1991) on laulaja-kitaristi. Hyrr-Innokent oli aikanaan listattuna Viron oudoimpana nimenä, jossa muinaisskandinaavinen Hyrr yhdistyy Vainolan ihaileman venäläisen näyttelijän Innokenti Smoktunovskin nimeen.
Vainolalla on myös vuodesta 2007 ollut kaksi muuta projektiyhtyettä Kelder sekä Unenäopüüdjad.
William Wyler
William Wyler (alk. Wilhelm Weiller; 1. heinäkuuta 1902 Mülhausen, Elsass-Lothringen, Saksa – 27. heinäkuuta 1981 Los Angeles, Yhdysvallat) oli tuottelias elokuvaohjaaja, joka tunnettiin pikkutarkkuudestaan ja vaativuudestaan. Hän teetti kymmeniä ottoja lähes kaikista elokuviensa kohtauksista ja halusi ylipäätään hallita tarinaa, muuta työryhmää ja kuvausympäristöä. Asenne ei ollut lopulta haitaksi, sillä hän saavutti sekä suuren yleisön että kriitikoiden suosion.
Wylerille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1976.
Wyler, syntyjään Wilhelm Weiller, syntyi tuolloin Saksalle kuuluneessa Elsassin maakunnassa Mülhausenin kaupungissa. Hän oli Universal Picturesin perustajan Carl Laemmlen sisarenpoika. Sukulaissuhteesta oli hänelle hyötyä, sillä hänestä tuli 1925 Universalin nuorin ohjaaja. Pian hän osoitti olevansa pätevä elokuvantekijä, ja 1930-luvun alussa hänestä tuli Universalin merkittävimpiin kuuluva ohjaaja. Tämän ajan tuotoksia ovat "The Love Trap", "Hell's Heroes", ja "Tom Brown of Culver".
Myöhemmin Wyler teki sopimuksen Samuel Goldwynin kanssa ja ohjasi elokuvat "Nämä kolme", "Tukkikuningas", "Miksi miehet vaihtavat vaimoa?", "Varjojen kadut", "Jezebel", "Humiseva harju", "Kirje", "Lännen mies" ja "Nainen ei armoa antanut".
Vuosina 1942–1945 Wyler palveli majurina Yhdysvaltojen armeijan ilmavoimissa ja ohjasi dokumentin "The Memphis Belle". Hän ohjasi myös kaksi toisen maailmansodan tunnelmia kuvaavaa keskeistä elokuvaa. "Rouva Miniver" (1942) on tarina keskiluokkaisesta englantilaisesta perheestä sopeutumassa sotaan Euroopassa. Se auttoi amerikkalaisyleisöä sopeutumaan sota-ajan elämään ja osaltaan vahvisti Yhdysvaltain tukea briteille. "Parhaat vuodet" (1946) kertoo kolmesta kotiin palaavasta veteraanista ja heidän sopeutumisestaan siviilielämään. Elokuva hahmotti rintamalle joutumattomille veteraanin palaamisen ongelmia. Wyler sai molemmista elokuvista parhaan ohjaajan Oscar-palkinnon. Molemmat palkittiin myös parhaan elokuvan Oscar-palkinnolla.
1950- ja 1960-luvuilla Wyler ohjasi vielä muutamia merkkiteoksia. "Loma Roomassa" (1954) esitteli Audrey Hepburnin suurelle yleisölle ja toi Hepburnille ensimmäisen Oscar-palkinnon. "Ben-Hur" (1959), hollywoodilaisen suurelokuvan klassikko, toi Wylerille kolmannen ohjaaja-Oscarin. Ben-Hur sai yhteensä yksitoista Oscaria.
Viimeisen elokuvansa Wyler ohjasi vuonna 1970. Terveysongelmien takia hän ei sen jälkeen enää työskennellyt ohjaajana. Hän kuoli vuonna 1981, ja hänet haudattiin Glendaleen Kaliforniaan.
Anti Pathique
Anti Pathique, oikealta nimeltään Anti Nõmmsalu (s. 21. elokuuta 1966) on virolainen muusikko ja kirjailija. Pathique on soittanut kitaraa ja bassokitaraa muun muassa Vennaskondissa. Hän on myös kirjoittanut kirjoja yhdessä Tõnu Trubetskyn kanssa.
O2Jam
O2Jam on e-Gamesin luoma tietokonepeli, joka kuuluu niin kutsuttuihin soittopeleihin. Peliä pelataan tietokoneen näppäimistöllä lukien näytöllä rullaavia nuotteja. Peli on ilmainen, mutta osa sisällöstä on maksullista.
Peliä pelataan E-Gamesin palvelimien välityksellä. Pelaaminen yleensä tapahtuu muiden pelaajien kanssa kilpaillen, mutta myös yksin pelaaminen on mahdollista. Pelaamista varten asennetaan tietokoneelle erillinen asiakasohjelma.
O2Jam muodostaa oman tyylinsä tuomalla pelihahmot vahvasti esiin. Alussa luodaan pelipalvelimelle oma hahmo, jota kehitellään tasoittain. Pelissä on kahdenlaista rahaa: gemit ja e-pisteet. Gemejä saadaan pelaamalla peliä sekä menestymällä moninpelissä. E-pisteitä ostetaan oikealla rahalla E-Gamesin Internet-kaupasta. Itse pisteiden käyttö tapahtuu asiakasohjelman avulla. Pisteillä voi ostaa hahmolleen vaatetusta, hiustyylejä jne. Uusien pelattavien kappaleiden ostaminen on myös mahdollista.
Venäjän hätätilaministeriö
Venäjän hätätilaministeriö (Министерство Российской Федерации по делам гражданской обороны, чрезвычайным ситуациям и ликвидации последствий стихийных бедствий, yleensä МЧС России, MTšS) on liittovaltiotasoinen palo- ja pelastustointa sekä siviilikriisinhallintaa suorittava Venäjän federaation ministeriö.
Ministeriöllä on kuusi aluekeskusta, Iljušin Il-76 -kuljetuskoneita ja erityisvälineitä ja se osallistuu siviilikriisinhallintaan katastrofialueilla myös ulkomailla.
Yhteistyössä Euroopan avaruusjärjestön (ESA) kanssa se kykenee vastaanottamaan tietoja katastrofialueesta myös satelliittien välityksellä.
Ensimmäisenä hätätilaministerinä on ollut ministeriön perustamisesta, vuodesta 1994 lähtien Sergei Šoigu, joka johti jo vastaavaa edeltävää organisaatiota. Nykyään ministerinä on Vladimir Andrejevitš Putškov.
Sen alku on Venäjän sosialistisen federaation korkeimman neuvoston puhemiehistön päätöksessä 17. kesäkuuta 1990 pelastusjoukkojen perustamisesta. 27. joulukuuta 1990 joukko perustettiin. valtiokomitean arvoisena, mikä on samalla hätätilaministeriön vuosipäivä. 30. heinäkuuta 1991 joukosta tuli Venäjän sosialistisen federaation valtionkomitea (Государственный комитет РСФСР по чрезвычайным ситуациям (ГКЧС РСФСР)).
19. marraskuuta 1990 hätätilakomiteaan yhdistettiin siviilipuolustuksen esikunta, jolloin sen tehtävät laajenivat myös siviilipuolustukseen.
Hätätilaministeriö osallistuu suurten onnettomuuksien pelastustoimintaan kaikkialla Venäjän federaatiossa sekä humanitaariseen siviilikriisinhallintaan ulkomailla.
CONCACAF
CONCACAF () on Pohjois-Amerikan, Keski-Amerikan ja Karibian alueen jalkapalloliitto. Lisäksi liittoon kuuluvat Etelä-Amerikasta Suriname, Guyana ja Ranskan Guayana. Liitto perustettiin vuonna 1961 NACF:n ja CCCF:n fuusioituessa.
Tärkein CONCACAF:n järjestämä kilpailu on CONCACAF Gold Cup.
Lars Erik Taxell
Lars Erik Taxell (6. huhtikuuta 1913 Vaasa – 7. lokakuuta 2013 Turku) oli suomalainen poliitikko ja yksityisoikeuden ja yleisen oikeusopin professori. Hän oli Ruotsalaisen kansanpuolueen järjestyksessä viides puheenjohtaja vuosina 1956–1966.
Taxell suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1936 ja valmistui Helsingin yliopistosta lakitieteen kandidaatiksi vuonna 1938, sai varatuomarin arvon vuonna 1939 ja väitteli lakitieteen tohtoriksi vuonna 1946. Hän oli Åbo Akademin yksityisoikeuden opettaja ja Åbo Akademin kauppakorkeakoulun kauppaoikeuden opettaja vuosina 1940–1946, Åbo Akademin yksityisoikeuden vt. professori vuosina 1946–1948 ja Åbo Akademin kauppakorkeakoulun kauppaoikeuden vt. professori vuosina 1946–1976 sekä Åbo Akademin yksityisoikeuden ja yleisen oikeustieteen professori vuosina 1948–1976. Taxell toimi yliopiston rehtorina 1950–1957 ja kanslerina 1982–1984.
Taxell oli Suomen evankelisluterilaisen kirkon kirkolliskokouksen jäsen vuosina 1953, 1958, 1963, 1968 ja 1971 sekä vuosina 1974–1981. Hän oli valtakunnanoikeuden jäsen kaksi kautta vuosina 1978–1981 ja 1982–1985.
Lars Erik Taxell on ministeri Christoffer Taxellin isä. Sotilasarvoltaan hän oli reservin majuri.
Taxellille myönnettiin Knut ja Alice Wallenbergin säätiön palkinto, joka annetaan ansioista oikeustieteen alalla. Palkinnon arvo on miljoona Ruotsin kruunua. Lisäksi hän oli oikeustieteen (Tukholman yliopisto 1975 ja Lundin yliopisto 1984), teologian (Helsingin yliopisto 1980) ja filosofian (Turun yliopisto 1981) kunniatohtori. Hän sai hopeisen Axel Lille -mitalin vuonna 1966 ja hopeisen Axel Olof Freudenthal -mitalin vuonna 1981. Vuonna 1973 hänet kutsuttiin Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi.
Hans Hedtoft
Hans Hedtoft (21. huhtikuuta 1903 – 29. tammikuuta 1955) oli tanskalainen poliitikko, Tanskan sosiaalidemokraattisen puolueen puoluejohtaja 1939–1941, 1945–1955 ja pääministeri vuosina 1947–1950 ja 1953–1955. Hän organisoi merkittävästi vasta­rinta­liikettä, ja hän teki pääministerinä aloitteen Tanskan liittymisestä Natoon.
Hedtoft tuli ensimmäisen kerran sosiaalidemokraattisen puolueen puoluejohtajaksi Thorvald Staunining tilalle vuonna 1939. Natsit pakottivat hänen eroamaan asemastaan vuonna 1941, koska hän oli liian kriittinen Saksan miehitystä kohtaan Tanskassa. Hänen ensimmäinen toimensa oli progressiivisen verotuksen toteuttaminen. Pohjoismaiden puolustusliiton perustamisen epäonnistuttua hän teki pääministerinä aloitteen Tanskan liittymisestä Natoon vuonna 1949.
Lokakuussa 1950 hänen hallituksensa oli hävinnyt äänestyksessä voin hinnan nostamisesta, ja tämä häviö oli signaali hänen puolueensa tappiosta seuraavissa vaaleissa, joissa Erik Eriksenin Liberaalipuolueesta tuli yhdessä konservatiivipuolueen muodostettu hallitus 30. lokakuuta 1950.
Hans Hedtoft tuli ainoastaan sosiaalidemokraateista koostuvan hallituksen pääministeriksi 30. syyskuuta 1953. Hans Hedtoft kuoli sydänkohtaukseen Pohjoismaiden Neuvoston kokouksen aikana Tukholmassa 29. tammikuuta 1955. Hänen seuraajansa pääministerinä oli ystävänsä H. C. Hansen.
Stanisław Marcin Ulam
Stanisław Marcin Ulam (13. huhtikuuta 1909 – 13. toukokuuta 1984) oli puolalainen matemaatikko, jonka suurimmat saavutukset liittyvät Yhdysvaltojen ydinaseen kehittämiseen.
Ulam syntyi Lvivissä, joka silloin kuului Itävalta-Unkarin keisarikuntaan, nykyään Ukrainaan. Hän aloitti opintonsa Lvivin yliopistossa, mutta siirtyi 1938 Harvardiin ja sieltä Wisconsinin yliopistoon. Hänen ystävänsä John von Neumann kutsui hänet pian New Mexicoon salaiseen tehtävään, mikä käytännössä tarkoitti Los Alamosin ydinaseprojektia (Manhattan-projekti).
Ulam ryhtyi soveltamaan monimutkaisia integraaleja ketjureaktioiden laskemiseen – tietämättä, että Enrico Fermi oli jo käyttänyt vastaavanlaista metodia. Hän osoitti unkarilaisen Edward Tellerin varhaisen vetypommimallin virheelliseksi. Teller vastusti aluksi, mutta ymmärsi pian asian itsekin, ja loppujen lopuksi Ulam ja Teller patentoivat vetypommin siitä huolimatta, että myös Andrei Saharov oli tullut itsenäisesti samoihin tuloksiin.
Ulamin pääideoihin kuuluu fuusion käynnistäminen plutoniumin fission ja sähkömagneettisen säteilyn avulla, jolloin protonimateriaali saadaan tarpeeksi kuumenemaan. Hän myös kehitti Los Alamosin vuosinaan nykymuotoisen Markovin ketjuja käyttävän Monte Carlo menetelmän. Hän kaavaili myös ydinpolttoaineen käyttöä avaruusaluksissa ja sukellusveneissä.
Ulam kuoli Santa Fessä.
Nile City 105,6
Nile City 105,6 oli ruotsalaisen Killinggängetin tekemä televisiosarja. Sen ensimmäinen osa esitettiin Kanal 1 -kanavalla (nykyinen SVT1) 18. tammikuuta 1995.
Sarja kertoo Johan Rheborgin esittämästä Percy Nilegårdista, joka yrittää pyörittää radioasemaa erään paloaseman tiloissa. Paloasemaa johtaa Robert Gustafssonin esittämä transvestiittipalopäällikkö Greger. Henrik Schyffert esittää toimittaja Glenn Killingiä.
Antti Virmavirta
Antti Juhani Virmavirta (s. 7. maaliskuuta 1959 Harjavalta) on suomalainen näyttelijä, joka on esiintynyt useissa elokuvissa ja televisio-ohjelmissa.
Virmavirta valmistui teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 1985. Virmavirran tunnetuimpia televisiotöitä on hänen ja Jari Salmen varaan rakennettu sketsisarja "Pulkkinen", jota esitettiin Nelosella 1990- ja 2000-lukujen vaihteessa kolmen tuotantokauden ja 35 jakson verran. Kyseisen ohjelman innoittamana tehtiin lyhytelokuva "Pulkkinen – Don’t Push the River" ja vuonna 2001 julkaistiin myös uusia sketsejä sekä musiikkia sisältänyt "Pulkkinen"-CD.
Vuonna 2003 Virmavirta näytteli televisiosarjassa "Rikospoliisi Maria Kallio". Hänen roolihenkilönsä oli Mikke Sjöberg. Syksyllä 2005 Virmavirta näytteli MTV3-kanavan "Firma"-sarjassa ja vuonna 2011 elokuvassa "Roskisprinssi". Vuonna 2008 tehdyssä historiallisessa draamasarjassa "Piru ja peijooni" Virmavirta esitti lähetystöneuvos Viktor Vladimirovia. Lisäksi 2014 Virmavirta näytteli tv-sarjassa "Ihan sama". Vuodesta 2017 hän on näytellyt yhtä pääosista Ylen draamasarjassa "Presidentti".
Virmavirta on naimisissa näyttelijä Minna Suurosen kanssa ja heillä on neljä lasta. Hänen setänsä on professori ja entinen päätoimittaja Jarmo Virmavirta.
Hedvig Eleonoora
Hedvig Eleonoora (23. lokakuuta 1636 – 24. marraskuuta 1715) oli Ruotsin kuningatar, Holstein-Gottorpin prinsessa ja vuodesta 1654 Kaarle X Kustaan puoliso. Hän otti osaa Kaarle XI:n holhoojahallitukseen vuosina 1660–1672 ja pojanpoikansa Kaarle XII:n holhoukseen vuodesta 1697.
Hedvig Eleonoora ja Kaarle X Kustaa vihittiin lokakuussa 1654 Tukholmassa. Avioliiton poliittinen merkitys oli suuri, sillä se tuki liittoa Ruotsin ja Holstein-Gottorpin ruhtinaskunnan välillä. Holstein-Gottorpilla oli pitkään ollut konflikteja Tanskan kanssa. Hedvig Eleonoora pysyi koko elämänsä uskollisena Holstein-Gottorpille, mikä vaikutti Ruotsin ulkopolitiikkaan ja jossain määrin jopa sisäpolitiikkaan.
Polittisesta taustasta huolimatta liitto oli onnellinen. Parin poika, tuleva Kaarle XI, syntyi 1655. Avioliitto ei kestänyt kuitenkaan kauan, sillä Kaarle X Kustaa kuoli jo vuonna 1660. Hän jätti valtakunnan puolisolleen ja holhoojahallitukselle, jonka jäseneksi nimitti veljensä. Parlamentti hämmentyi testamentista, ja perusti valtaneuvoston kuningattaren tueksi. Neuvosto ja parlamentti valitsivat uudeksi hallitsijaksi viisivuotiaan Kaarle XI:n, ja hänen sijashallitsijakseen neuvoston, jonka ulkopuolelle jätettiin kuninkaan veli. Temppua on pidetty osoituksena siitä, miten 24-vuotias Hedvig Eleonoora joutui Pietari Brahen pelinappulaksi. Leskikuningatar osallistui kaikkiin hallituksen istuntoihin kunnes hänen poikansa kasvoi täysi-ikäiseksi.
Vaikka Kaarle XI nai Tanskan prinsessa Ulriika Eleonooran vuonna 1680, voimakastahtoinen leskikuningatar oli edelleen valtakunnan ensimmäinen nainen. Miniän kuoltua nuorena Hedvig Eleonoora tuli pojanpoikansa Kaarle XII:n holhooja, ja vuonna 1697 hän oli jälleen sijaishallituksessa.
Hedvig Eleonoora eli vanhaksi ja kuoli 1715 sairastettuaan vain kaksi viikkoa.
Hedvig Eleonoora oli kiinnostunut taiteista, erityisesti maalauksesta ja arkkitehtuurista. Hän osti Drottinghlmin Magnus Gabriel De la Gardielta vuonna 1661, ja rakennutti sinne tulipalon jälkeen nykyisen Drottningholmin linnan, jossa nykyinenkin kuningasperhe asuu.
Hänen nimikkopyhätöksi on nimetty Tukholman Hedvig Eleonoran kirkko sekä Tornion Suensaaressa sijaitseva Tornion kirkko.
Leo Rainio
Kapteeni Leo Rainio oli nimimerkki, jota Armas J. Pulla käytti sekä yksin että yhdessä Mika Waltarin kanssa.
Pulla kirjoitti ensin yksin romaanin "Huimapää" (nimimerkillä Leo Rainio 1929) ja jatkokertomuksen "Aseveikot" (nimimerkillä Kapteeni L. Rainio 1931). Sitten Pulla ja Waltari kirjoittivat yhdessä nimimerkillä Kapteeni Leo Rainio seikkailuromaanit "Keisarin tekohampaat" (1931), "Punainen Madonna" (1932) ja "Älkää ampuko pianistia" (1932) sekä näytelmän "Isänmaan parhaat" (1932). Kun Waltari vetäytyi yhteistyöstä, Pulla kirjoitti vielä samalla nimimerkillä romaanit "Lempeä korvanleikkaaja" (1933) ja "Gangsterit ja seitsemän kääpiötä" (1945).
Carl Olof Tallgren
Carl Olof Kristian Tallgren (s. 28. tammikuuta 1927 Turku) on suomalainen eläkkeellä oleva poliitikko. Hän toimi Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana ja järjestyksessään kahdeksantena puheenjohtajana vuosina 1974–1977 kolmen vuoden ajan.
Tallgren kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1945 ja valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi vuonna 1951. Hänestä tuli valtiotieteiden maisteri vuonna 1964. Åbo Akademi promovoi Tallgrenin filosofian kunniatohtoriksi vuonna 1988.
Abur
Abur eli muinaispermiläiset aakkoset on suomalais-ugrilaisia komin ja komipermjakin kieliä kirjoittamaan käytetty muinainen aakkosto. Sen laati venäläinen lähetyssaarnaaja Stepan Hrap (fl. 1373–1395, myöh. Pyhä Tapani Permiläinen) 1300-luvulla. Aakkosto oli käytössä aina 1500- tai 1600-luvulle saakka, kunnes sen tilalle otettiin kyrillinen kirjaimisto.
Abur-aakkoset muotoiltiin kyrillisten ja kreikkalaisten aakkosten mukaan, mutta monet kirjaimet muistuttavat myös komien uskonnollisia "tamga"-merkkejä. Tällä tavoin komien perinteinen kulttuuri ja uskonto liitettiin kristinuskoon. Aakkostossa on 38 kirjainta, joita ei erotella pieniksi ja isoiksi kirjaimiksi. Kirjoitusta luetaan vasemmalta oikealle.
Olli Huttunen
Olavi “Olli” Huttunen (s. 4. elokuuta 1960 Kajaani) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija, joka päätti pelaajauransa kauden 1995 jälkeen. Pelipaikaltaan hän oli maalivahti.
Suomen Palloliitto valitsi Huttusen Vuoden jalkapalloilijaksi 1982 sekä 1984, ja Urheilutoimittajain liitto 1984. Huttunen on valittu myös Palloliiton Gladiaattoriksi sekä Veikkausliigan Legendaksi.
Huttunen aloitti pelaajauransa Kajaanin Palloilijoissa, mutta siirtyi Valkeakosken Hakaan kaudeksi 1978. Hän pelasi yhteensä 431 pääsarjaottelua Hakan riveissä. Huttusta enemmän pääsarjatason otteluita ovat pelanneet vain Rami Nieminen (459), Toni Huttunen (441) ja Ilkka Mäkelä (440).
Pelaajana Huttunen voitti Suomen mestaruuden 1995 ja Suomen Cupin 1982, 1985 ja 1988.
Huttunen pelasi A-maajoukkueessa 60 ottelua.
Pelaajauransa jälkeen Huttunen liittyi Hakan valmennusryhmään ja vuosina 2002–2009 hän toimi seuran päävalmentajana. Elokuussa 2009 Haka tiedotti, että Huttusen ja seuran tiet tulevat eroamaan kauden jälkeen. Sopimus purettiin kuitenkin yllättäen jo syyskuun alussa. Pikapotkut aiheuttivat kohua, sillä Huttunen oli päätöksen aikaan Suomen maajoukkueen mukana Liechtensteinissä. Esimerkiksi entinen Haka-legenda Valeri Popovitš kritisoi seuran omistajan Sedu Koskisen toimintatapoja.
Valmentajana Huttunen on voittanut Suomen mestaruuden 1998, 1999, 2000 ja 2004 sekä Suomen Cupin 1997, 2002 ja 2005.
Huttunen toimi Hakassa myös urheilutoimenjohtajana 2010 ja toimitusjohtajana 2011.
Huttunen toimi myös A-maajoukkueen maalivahtivalmentajana vuodesta 2002 alkaen. Marraskuussa 2010 Huttunen toimi yhden ottelun ajan Suomen maajoukkueen päävalmentaja Palloliiton siirrettyä Stuart Baxterin sivuun tehtävästä.
Syksyllä 2011 Huttunen solmi kolmivuotisen valmennussopimuksen VPS:n kanssa. Hän solmi seuran kanssa kolmivuotisen jatkosopimuksen keväällä 2014. Huttunen erotettiin kesäkuussa 2015 VPS:n jäätyä sarjataulukon viimeiseksi heikon alkukauden jälkeen.
Papa Roach
Papa Roach on vuonna 1993 perustettu yhdysvaltalainen rock- ja metalliyhtye. Yhtyeen nimi tulee Jacoby Shaddixin isoisältä, joka käytti aikoinaan lempinimenään Papa Roachia. Hän teki itsemurhan vuonna 2006. Yhtye osoitti kunnioituksensa Jacobyn edesmenneelle isoisälle The Paramour Sessions albumilla, sekä esittämällä keikoillaan "Roses On My Grave" kappaleen.
Papa Roach sai alkunsa, kun Jacoby Shaddix (laulu) sekä Dave Buckner (rummut) tapasivat toisensa Vacacillen jalkapallo-ottelussa. Mukaan riveihin otettiin Will James (basso) ja Ben Luther (pasuuna). 
Jerry Horton (kitara) tuli Ben Lutherin tilalle. Vuonna 1995 bändiin liittyi Will Jamesin tilalle Tobin Esperance (basso), joka oli toiminut bändin roudarina aikaisemmin. Dave Bucknerin ja Papa Roachin tiet erkanivat lopullisesti vuonna 2007, jolloin hänen tilalleen tuli Tony Palermo.
Papa Roach yhdistelee musiikissaan punkin, metallimusiikin ja rockin ominaisuuksia. Myös rap-musiikista on otettu joitain vaikutteita. Papa Roach on niittänyt Yhdysvalloissa paljon mainetta, mutta Euroopassa yhtye ei ole ollut paljoa esillä. Jacoby juontaa myös MTV:ltä tuttua sarjaa Scarred.
Yhtye tuli tunnetuksi albumillaan "Infest" vuonna 2000 joiden kappaleet "Last Resort" ja "Between Angels & Insects" nousivat suuriksi hiteiksi, myös Euroopan puolella. Toinen albumi "Lovehatetragedy" vuonna 2002 ei ollut aikaisemman kaltainen suuri menestys, mutta sekin myi erittäin hyvin ja kappaleet "She Loves Me Not" ja "Time and Time Again" nousivat hiteiksi. Kolmas albumi "Getting Away with Murder" vuodelta 2004 on myynyt myös hyvin, jonka nimikkokappale ja varsinkin balladimainen "Scars" nousivat hiteiksi. Vuoden 2006 "The Paramour Sessions" oli kaupallinen pettymys, vaikka "Forever" ja "...To Be Loved" olivatkin kotimaassaan hittejä, mutta albumi sai vieläkin vaisumman vastaanoton muualla maailmassa.
Yhtyeen kappale "...To Be Loved" oli pitkään showpainiohjelma Monday Night Rawin tunnusmusiikkina.
J. W. Keto
Jaakko William Keto (alk. "Liukku", 19. joulukuuta 1884 Laihia – 21. lokakuuta 1947 Kööpenhamina, Tanska) oli suomalainen toimittaja ja vasemmistolainen poliitikko, joka toimi kansanedustajana ja ministerinä.
J. W. Keto toimi osuustoimintaliikkeessä. Hän oli Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) kirjallinen sihteeri ja osuuskauppakurssien johtaja 1913–1916 sekä Kulutusosuuskuntien Keskusliitossa (KK) Kuluttajain Lehden vastaava toimittaja 1917–1919, opinto-osaston hoitaja 1920–1923, osuuskauppakoulun johtaja 1920–1925, Konsumentbladetin toimittaja 1921–1922 ja päätoimittaja 1925–1927, Yhteiskunnallisen Korkeakoulun osuustoimintaopin opettaja 1925–1933 ja KK:n toinen johtaja 1926–1931.
Keto oli sosialismin teorian asiantuntija ja toimi SDP:n kansanedustajana 1919–1931, Helsingin sosiaali- ja opetustoimen apulaiskaupunginjohtajana vuodesta 1931, sosiaaliministerinä Cajanderin hallituksessa 1937 sekä vuodesta 1946 puheenjohtajana Suomen Kansan Demokraattisessa Liitossa (SKDL) sekä siihen kuuluneessa Sosialistisessa Yhtenäisyyspuolueessa (SYP).
Engels
Engels () on noin 200 000 asukkaan kaupunki Volgan alajuoksulla Saratovin alueella Venäjällä. Kaupunki on osa noin 285 000 asukkaan Engelsin piiriä. Samalla kohdalla Volgan länsipuolella on Saratov. Kaupungit yhdistävä silta valmistui 1965. Kaupungin perustivat ukrainalaiset uudisasukkaat. Katariina Suuren aikana kaupunki saksalaistui. Kaupunki tunnettiin vuosina 1914–1931 nimellä "Pokrovsk" (). Vuonna 1924 siitä tuli Volgan saksalaisten autonomisen neuvostotasavallan pääkaupunki. Kaupunki oli volgansaksalaisten merkittävä kulttuurikaupunki, ja siellä toimi myös saksankielinen yliopisto. Vuonna 1941 Volgan saksalaisten ASNT lakkautettiin, sen väestö karkotettiin Keski-Aasiaan ja Engels liitettiin Saratovin alueeseen.
Engelsiin perustettiin Neuvostoliiton ensimmäinen ilmavoimien hävittäjälentäjien koulu vuonna 1930. Juri Gagarin laskeutui ensimmäiseltä avaruuslennolta kaupungin lähistölle. Nykyisin kaupungin lähellä on lentotukikohta, jonne on sijoitettu Venäjän ilmavoimien merkittävimmät strategiset voimat, 37. ilma-armeijan 22. raskas pommittajadivisioona Tu-95 ja Tu-160 -konein.
Kusti Kulo
Gustaf Ludvik (Kusti) Kulo (vuoteen 1906 Källberg; 17. lokakuuta 1887 Hämeenlinna – 13. huhtikuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen vasemmistopoliitikko. Hän oli Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) puheenjohtaja vuosina 1948–1966.
Kulo työskenteli Tampereen rautatieaseman asemapäällikkönä ennen Suomen sisällissotaa, jossa hänestä tuli rautatieaseman punakaartin komissaari, myöhemmin pohjoisen rintaman yleisesikunnan jäsen ja Hugo Salmelan asetoveri. Kulo vangittiin sisällissodan lopussa, ja hän oli uudelleen vangittuna 1920-luvulla. Hän muisteli sisällissodan aikoja 1947 julkaistussa teoksessa "Luokkasodan muisto".
Kulo kuului kommunisteja arvostelleen Suomen työväen vasemmistoryhmän keskustoimikuntaan 1920- ja 1930-luvun vaihteessa. Hänet erotettiin Suomen Ammattijärjestön valistustyönohjaajan paikalta kommunistien saatua määräysvallan järjestössä 1930. Kulo toimi kommunistijohtoisen SKDL:n puheenjohtajana 1948–1966 eli pisimpään.
Kulo oli Vapaa-ajattelijain liiton puheenjohtaja 1945–1954.
Balakovo
Balakovo () on kaupunki Volgan alajuoksun itärannalla Saratovin alueella Venäjällä 161 kilometriä Saratovista koilliseen. Kaupungissa on monipuolista teollisuutta. Siellä on myös jokisatama ja vesivoimalaitos. Kaupunkiin johtaa rautatie. Balakovon ydinvoimalaitos sijaitsee noin 15 kilometrin päästä kaupungista koilliseen.
Kaupunki on noin 220 000 asukkaan Balakovon piirin keskus. Kaupungissa asui 199 690 asukasta; lisäksi piirissä oli noin 20 000 maaseutukylien asukasta.
Balakovo perustettiin 1762 ja kaupunki siitä tuli 1913.
Kristian Gestrin
Lars Olof Kristian Gestrin (10. huhtikuuta 1929 Helsinki – 7. huhtikuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja viisinkertainen ministeri, joka sai ministerin arvon 1989. Hän valmistui lainopin kandidaatiksi 1952 ja sai varatuomarin arvon 1956. Gestrin toimi kansanedustajana Helsingin vaalipiiristä 1962–1979 sekä tasavallan presidentin valitsijamiehenä 1968 ja 1978. Ruotsalaisen kansanpuolueen puheenjohtajana hän oli 1973–1974 ja Helsingin Säästöpankin pääjohtajana vuodesta 1979. Myös hänen tyttärensä Christina Gestrin on poliitikko ja kansanedustaja.
Etelä-Savon vuoden kylä
Etelä-Savon vuoden kylä on nimitys, jonka Etelä-Savon maakuntahallitus myöntää vuosittain jollekin ansioituneelle maakunnan kylälle. Nimeäminen tehdään yhteistyössä Etelä-Savon maakunnallisen kylätoimintayhdistyksen Järvi-Suomen kylät ry:n kanssa. Usein valintaperusteina on mainittu kyläyhdistyksen aktiivisuus ja kylän vireä toiminta.
Jan-Magnus Jansson
Jan-Magnus Jansson (24. tammikuuta 1922 Helsinki – 29. marraskuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, lehtimies ja valtiotieteilijä.
Jansson valmistui ylioppilaaksi vuonna 1939 ja filosofian kandidaatiksi vuonna 1946 sekä väitteli valtiotieteen tohtoriksi vuonna 1951. Hänen väitöskirjansa aiheena oli saksalaisen oikeustieteilijän Hans Kelsenin valtioteoria. Jansson toimi Helsingin yliopistossa yleisen valtio-opin dosenttina vuosina 1952−1954 ja uudelleen vuodesta 1974 sekä professorina vuosina 1954−1974. Hän toimi Åbo Akademin kanslerina vuosina 1985−1991. "Hufvudstadsbladetin" päätoimittajana hän oli vuodet 1974−1987 ja aiemmin "Nya Argus" -lehden päätoimittajana vuodet 1959−1966.
Jansson kuului Ruotsalaiseen kansanpuolueeseen ja oli puolueen varapuheenjohtaja vuosina 1964−1966 ja puheenjohtajaja vuosina 1966–1973. Jansson toimi kauppa- ja teollisuusministerinä Sorsan I hallituksessa 1. tammikuuta 1973 – 30. syyskuuta 1974. Hän oli myös ehdolla vuoden 1982 presidentinvaalissa, joissa sai 11 valitsijamiesääntä. Presidentin valitsijamiehenä Jansson oli vuoden 1962 presidentinvaalissa.
Vuonna 1958 Jansson oli keskeisenä henkilönä perustamassa Paasikivi-seuraa. Seuran puheenjohtajana hän oli kahteen otteeseen vuosina 1965−1966 ja 1976−1985.
Jansson tunnetaan myös politiikan tutkijana. Hänen teoksensa "Politikens teori" (1969, suom. "Politiikan teoria" 1969) on edelleen Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin perusoppikirjoja. Hän julkaisi myös kaksi runokokoelmaa sekä vuonna 1996 muistelmateoksen "Tidiga möten".
Jansson vihittiin oikeustieteen kunniatohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1990. Hänen mukaansa on nimetty Jan-Magnus Janssonin aukio Helsingin Toukolan kaupunginosaan.
Haakon Sigurdinpoika
Haakon Sigurdinpoika eli Haakon Jaarli (Håkon Sigurdsson Jarl; n. 935–995) oli jaarli ja Norjan hallitsija 970–995. Hän oli jaarli Sigurd Haakonssonin ja Bergljot Toresdatterin poika.
Haakonista tuli jaarli sen jälkeen, kun Harald Harmaaturkin miehet olivat surmanneet hänen isänsä Laden jaarlin vuonna 961. Haakon pakeni Tanskaan, jossa hän alkoi juonitella Harald Sinihampaan kanssa Harald Harmaaturkkia vastaan. Harald Harmaaturkki surmattiin Tanskassa 970.
Tämän jälkeen Haakon hallitsi Norjan länsiosia aluksi Harald Sinihampaan vasallina. Haakonin ja Harald Sinihampaan liitto kuitenkin rikkoutui, kun Harald yritti käännyttää Haakonin ja koko Norjan kristityksi. Haakon ryhtyi kapinaan ja laajensi alueitaan Norjan läntisissä sekä pohjoisissa osissa. Haakon otti Norjan vanhat uskomukset suojelukseensa ja sai siten paljon tukijoita pakanallisten päälliköiden joukosta. Vanhemmiten hänestä tuli kuitenkin ylpeä ja hänen omat miehensä surmasivat hänet vuonna 995. Haakonin seuraajaksi nousi Olav Tryggvason, joka oli saapunut Norjaan aiemmin samana vuonna.
The Dogs
The Dogs (aiemmin nimellä Pera & The Dogs) oli suomalainen vuosina 1979-1980 toiminut lyhytikäinen rockyhtye. Yhtyeen keulakuvina toimivat Pera Kallio (laulu ja kitara) ja Ile Kallio (kitara ja laulu). The Dogs tähtäsi kansainvälisille markkinoille, mutta ei koskaan saavuttanut menestystä.
Dana Carvey
Dana Thomas Carvey (s. 2. kesäkuuta 1955 Missoula, Montana) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko.
Carvey teki ensimmäisen elokuvaesiintymisensä vuonna 1981 elokuvassa "Halloween II", jossa hänellä oli pieni rooli. Vuonna 1982 hän näytteli lyhytikäiseksi jääneessä tilannekomediasarjassa "One of the Boys", jonka muissa osissa nähtiin muun muassa Mickey Rooney, Nathan Lane ja Meg Ryan. Vuonna 1984 hän oli pienessä osassa miimikkona elokuvassa "Hei me rokataan!" ("This Is Spinal Tap") ja samana vuonna hän esiintyi myös 11-osaiseksi jääneessä, elokuvaan "Sininen salama" ("Blue Thunder") perustuvassa televisiosarjassa "Blue Thunder".
Carvey nousi suuren yleisön tietoisuuteen vuonna 1986, jolloin hän alkoi esiintyä suositussa sketsiohjelmassa "Saturday Night Live". Carvey imitoi sarjassa kymmeniä julkisuuden henkilöitä. Imitaatioista tunnetuin lienee hänen George H. W. Bush -imitaationsa. Vuonna 1992 Carvey ja Mike Myers esittivät pääosia elokuvassa "Wayne's World", joka pohjautui "Saturday Night Live" -ohjelmasta tuttuun sketsiin. Carveyn roolihenkilö oli Garth Algar ja Myersin Wayne Campbell. Elokuva oli kaupallinen menestys ja sille tehtiin vuonna 1993 jatko-osa "Wayne’s World 2". Carvey jätti "Saturday Night Liven" samana vuonna. Garth Algarin ohella muita ohjelmasta tuttuja Carveyn alkuperäishahmoja ovat muun muassa The Church Lady, Hans (sketsistä "Pumping Up with Hans & Franz") ja Grumpy Old Man ("Weekend Update" -osiossa).
Vuonna 1996 Carvey teki paluun sketsiviihteen pariin nimikkosarjassaan "The Dana Carvey Show", jota esitettiin ABC-kanavalla. Sarja ei menestynyt erityisen hyvin ja sen esittäminen lopetettiin vain seitsemän jakson jälkeen.
Vuonna 1997 Carveylle tehtiin avosydänleikkaus tukkeutuneen valtimon vuoksi. Lääkärit tekivät kuitenkin hoitovirheen ja leikkasivat väärän valtimon. Carvey haastoi myöhemmin virheen tehneet lääkärit oikeuteen ja hänelle myönnettiin 7,5 miljoonan Yhdysvaltain dollarin vahingonkorvaukset. Carvey on ollut sydänongelmiensa takia viidessä leikkauksessa.
Vuonna 2004 Carvey oli sijalla 90 kaapelikanava Comedy Centralin kautta aikain sadan parhaan stand up -koomikon listalla.
Carvey on ollut vuodesta 1983 naimisissa Paula Carveyn kanssa. Heillä on kaksi yhteistä lasta, Dex ja Thomas.
GoldSrc
GoldSrc tai GoldSource on Valve Corporationin kehittämä pelimoottori, joka on rankasti muokattu versio Quake-pelimoottorista. Pelimoottori kehitettiin "Half-Lifeä" varten.
Nimeä ei valittu erikseen, vaan se tulee Valven sisäisestä käytöstä: eräässä kehitysvaiheessa "Half-Lifen" pelimoottorin julkaistu versio siirrettiin ”GoldSrc”-hakemistoon, ja ”Src”-hakemistossa pidettiin työn alla olevaa kokeellisempaa versiota (josta myöhemmin kehittyi Source-pelimoottori). ”Gold” tulee termistä ”gone gold”, joka tarkoittaa pelin lähettämistä CD-valmistukseen, viitaten siis jo julkaistuun ohjelmaversioon.Lista ei ole täydellinen.
Tabriz
Tabriz (persiaksi: تبریز, Tabrīz [tabˈriːz]) on noin 1,5 miljoonan asukkaan (2011) kaupunki Luoteis-Iranissa. Tabriz on Itä-Azerbaidžanin provinssin pääkaupunki ja Luoteis-Iranin tärkein keskus. Tabriz on Iranin viidenneksi suurin kaupunki Teheranin, Mašhadin, Esfahanin ja Karajin jälkeen. Kaupungin valtakieli on azerin kieli.
Tabrizin syntyhistoria on hämärän peitossa. Jotkut lähteet väittävät, että kaupunki perustettiin sassanidien dynastian aikana (224–651). Toisissa lähteissä kerrotaan, että yksi Harun al-Rašidin vaimoista perusti kaupungin.
Tabriz sijaitsee muinaisen Silkkitien varrella. Se on tunnettu mm. kauniista ja laadukkaista matoistaan, jotka kuuluvat maailman arvostetuimpiin. Kaupungin historiallinen basaari on maailmanperintökohde. Yhä edelleen se on merkittävä teollisuus- ja kauppakaupunki.
Tabriz sijaitsee maanjäristyksille alttiilla alueella. Monet järistykset (mm. vuosina 858, 1041, 1721 ja 1927) ovat aiheuttaneet suuria tuhoja kaupungille ja niiden jäljiltä vain harvat historialliset rakennukset ovat säilyneet meidän päiviimme. Vanhimpia säilyneitä rakennuksia ovat Tabrizin linnoitus (Ark-e Tabriz) ja Tabrizin sininen moskeija (Masjed-e kabud, Masjed-e Moẓaffariya, valm. 1465).
Kaupungin väkiluku on kasvanut seuraavasti: 289 996 (1956), 403 413 (1966), 597 976 (1976), 971 482 (1986), 1 088 985 (1991), 1 191 043 (1996), 1 398 060 (2006) ja 1 494 998 (2011).
Kukinto
Kukinto on kasvin osa, joka muodostuu monesta sen suvullisen lisääntymisen osasta eli kukasta ja niihin liittyvistä varren haaroista ja kukkaperistä. Lyhyesti sanottuna kukinto on se versonosa, joka muodostaa kukkia.
Kukinnot jaetaan pitkä- ja lyhytlapakkoisiin kukintoihin sekä viuhkoihin. Pitkälapakkoisissa kukinnoissa kukat liittyvät pitkänomaiseen kukintovarteen, "lapakkoon". Sellaisten eri tyyppejä ovat "tähkä", "terttu", "huiskilo" ja "norkko". Lyhytlapakkoisia kukintomuotoja ovat "sarja" ja "mykerö". Mykerössä on suuri joukko pieniä kukkia kiinnittyneenä samaan kukkapohjukseen niin lähelle toisiaan, että kukinto muistuttaa usein erehdyttävästi yhtä kukkaa, mutta tarkemmin katsottuna jokaisessa pikkukukassa on erotettavissa kaikki normaalin kukan osat kuten terälehdet, heteet ja emit. Viuhkossa kukkaperät eivät ole kiinnittyneet yhteiseen rankaan, vaan kukkarangat haarautuvat jatkoisella tavalla.
Olhavan piiri
Olhavan piiri () on paikallinen itsehallintoalue Leningradin alueella Venäjällä. Piiri on perustettu vuonna 1927. Sen pinta-ala on 5 016 neliökilometriä ja asukkaita on 95 200 henkeä.
Olhavan piiri sijaitsee Laatokan eteläpuolella Olhavajoen molemmin puolin. Pohjoisessa se rajoittuu Leningradin alueen Lotinapellon, idässä Tihvinän, etelässä Kirišin ja lännessä Kirovskin piireihin.
Olhavan lisäksi muita suuria jokia ovat Laatokkaan laskevat Säsjoki ja Paksujoki.
Olhavan ja Ladožkajoen yhtymäpaikassa sijaitsee Staraja Ladoga, joka oli yksi Venäjän ensimmäisistä kaupungeista. Olhavajokea pitkin on kulkenut viikinkien idäntie. Keskiajalla seutu kuului Novgorodin Vatjan ja Äänisen viidenneksiin. 1700-luvun alussa siitä tuli osa Pietarin lääniä.
Piirin hallinnollinen keskus on Olhavan kaupunki. Lisäksi siihen kuuluvat Sjasstroin ja Uuden Laatokan kaupungit sekä 12 maalaiskuntaa: Berežki, Hvalovo, Issad, Kiselnja, Koltšanovo, Paša, Potanino, Selivanovo, Sviritsa, Usadištše, Staraja Ladoga ja Vyndin Ostrov.
Piirin päämies on Jevgeni Gorbatšov, piirihallinnon päämies Aleksei Savinov.
Piirissä on selluloosa- ja paperi-, metalli-, kemian, puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä perunan ja vihannesten viljelyyn.
Olhavan piirin kautta kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen rautatie, josta Olhavan kaupungissa haarautuvat radat Vologdaan ja Tšudovoon. Piirin läpi kulkee myös Pietarin ja Murmanskin välinen maantie, josta haarautuu Uuden Laatokan luona autotie Tihvinään ja Vologdaan.
Seudun huomattavin nähtävyys on Staraja Ladogan museoalue.
Ruoholahden metroasema
Ruoholahden metroasema () on yksi Helsingin metron asemista. Se oli yli 24 vuoden ajan kaupungin metrolinjauksen läntinen päätepiste, kunnes länsimetron 1. vaihe valmistui ja metroliikenne Matinkylään alkoi 18. marraskuuta 2017.
Asema palvelee kantakaupungin länsiosassa sijaitsevaa, Länsisataman kaupunginosaan kuuluvaa Ruoholahden osa-aluetta. Ruoholahden metroaseman aulan ja liukuporraskuilun sinisävyinen kallionväritys poikkeaa muista maanalaisista metroasemista. Sinisävyinen väritys on myös Helsingin yliopiston metroasemalla.
Asema avattiin 16. elokuuta 1993, ja sen ovat suunnitelleet Jaakko Kontio ja Seppo Kilpiä.
Asemalla on Juhana Blomstedtin keraamisista laatoista suunnittelema Ruoholahden tilateos, joka koostuu ylätasanteelta alkavan porraskuilun otsakkeesta ja jatkuu laituritasolle.
Ruoholahden metroasemalta on 1,169 kilometriä matkaa seuraavalle asemalle itään, Kampin metroasemalle. Ruoholahdesta on 16,853 kilometrin matkaa itään jatkuvan pohjoisen haaran pääteasemalle Mellunmäkeen, 16,157 kilometriä eteläisen haaran pääteasemalle Vuosaareen ja 13,317 kilometriä länsimetron 1. vaiheen pääteasemalle Matinkylään.
Vuonna 2015 asemaa käytti yhteensä noin 6 772 600 matkustajaa, joista 3 997 000 nousi metroon ja 2 775 600 poistui metrosta.
Kiukaisten kulttuuri
Kiukaisten kulttuuri oli Lounais-Suomen kivikauden viimeinen jakso, joka ajoittui välille 2350–1800 eaa. tai 2000–1500/1300 eaa. Sen esineistö yhdisti varhaisemman kampakeraamisen ja myöhäisemmän nuorakeraamisen kulttuurin piirteitä. Kiukaisten kulttuurin alue ulottui rannikolla Merenkurkusta Viipurinlahdelle. Se on nimetty Matti Kauppisen Kiukaisten Uotinmäestä löytämien asuinpaikkojen mukaan.
Kiukaisten kulttuuri rannikkoseuduille sijoittui aikaisemman vasarakirveskulttuurin alueelle. Kiukaisten kulttuurissa tunnettiin myös maanviljely.
Kiukaisten ajan esineistö sekoitti kahta kulttuuria: kampakeraamisen ajan työkalutyypit ja vasarakirveskulttuurin reikäkirveet olivat käytössä rinnan. Keramiikka taas sisälsi sekä kampa- että nuorakeraamisia piirteitä. Tämän on katsottu johtuvan siitä, että mantereiseksi kiristyvä ilmasto pakotti kampakeraamisen ja nuorakeraamisen kulttuurin väestöt liittymään toisiinsa. Keraamiset astiat olivat tasapohjaisia ja leveäsuisia sekä runsaasti koristeltuja.
Kielen on oletettu olleen suomalais-ugrilaista, mutta kulttuurin kieltä uskotaan muokanneen myös vaikutteet jostakin varhaisesta indoeurooppalaisesta kielestä - kyseeseen tulisi jokin pohjoinen indoeurooppalainen esikantagermaaninen-esikantabalttilainen kieli vasarakirveskulttuurin jäämistönä. Aiemmin nuorakeraamiseen kulttuuriin yhdistettiin kantabalttilainen lainasanakerrostuma, mutta kielitieteen kannalta ajoitus on sille liian varhainen. Kielimuistomerkkejä ajalta ei kuitenkaan tunneta, joten kielellinen tilanne jää hypoteettiseksi, kunnes uusia löytöjä mahdollisesti tehdään. Viime vuosina on kuitenkin perusteltu Suomen uralilaistuneen aiemmin oletettua myöhemmin, ks. Uralilaiset kielet.
Kalastus oli pääelinkeino. Merellinen elämä loi yhteyksiä meren yli Skandinaviaan ja Baltiaan, joiden esineistöä kulkeutui Suomeen. Metsästyksen ja kalastuksen lisäksi ajalta on todisteita myös maanviljelystä, etenkin sisämaasta. Etelähämäläisten soiden kerrostumista on löydetty vehnän, ohran ja kauran siitepölyä, jotka on radiohiilimenetelmällä ajoitettu 3500-4000 vuotta vanhoiksi. Lisäksi on löydetty jauhinkiviä ja piisirppejä, joiden vastineita tunnetaan nykyisestä Ruotsista.
Itä- ja Pohjois-Suomessa vallitsi Kiukaisten kulttuurin aikaan ns. Pöljän keramiikka. Tällä kulttuurilla oli yhteyksiä itään. Kiukaisten esineistöä, reikäkirveitä ja tasatalttoja, kulkeutui myös Karjalankannakselle ja Laatokalle asti.
Kampin metroasema
Kampin metroasema () on yksi Helsingin metron asemista. Se palvelee Helsingin ydinkeskustaa sekä Kampin ja Etu-Töölön kaupunginosia. Asemalta on suora kulku­yhteys vuonna 2005 valmistuneeseen Kampin keskukseen, jossa liike­tilojen ohella on kaukoliikenteen ja Espoon bussien terminaalit. Aseman katuosoite on Kampinkuja 1.
Asemalla on kaksi lippuhallia, joista itäinen sijaitsee Kampin keskuksessa. Molemmista lippuhalleista on laituritasolle kolmet liukuportaat sekä hissejä. Normaalisti yksi liukuporras kulkee alaspäin ja toiset kaksi ylös. Asemalaituri sijaitsee raiteiden välissä ja on nykyisin lähes yhtenäinen uloskäyntien välisellä alueella.
Asema avattiin 1. maaliskuuta 1983, ja sen ovat suunnitelleet Eero Hyvämäki, Jukka Karhunen ja Risto Parkkinen. Itäinen sisäänkäynti avattiin 2. kesäkuuta 2005 Kampin terminaalin avaamisen yhteydessä. Asema sijaitsee 1,169 kilometrin etäisyydellä Ruoholahden metroasemasta ja 0,487 kilometrin päässä Rautatientorin metroasemasta. Kamppi on Helsingin metron asemista syvimmällä: 30 metriä maanpinnan ja 15 metriä merenpinnan alapuolella.
Kampin metroaseman vanhan sisäänkäynnin liukuportaat ovat 65 metriä pitkät. Liukuportaiden nostokorkeus on 23,3 metriä ja ne olivat pitkään Suomen pisimmät liukuportaat. Vuodesta 2017 alkaen pisimmät liukuportaat sijaitsevat Koivusaaren metroasemalla ja niillä on mittaa 76,2 metriä.
Asemalla on vuodesta 2005 lähtien ollut Pekka Paikkarin, Kristina Riskan ja Kati Tuomisen tilateos "Gekko". Lisäksi laituritasolla on ollut Otto Karvosen tilateos "Kaupungin juuret" vuodesta 2013.
Nykyisen metroasemahallin alle on louhittu toinen asemalaiturihalli mahdollista toista metrolinjaa varten. Halli louhittiin 1970-luvulla nykyisen metroaseman rakennustöiden yhteydessä, koska se tuli tässä yhteydessä halvemmaksi. Tilan pohja on noin kolmekymmentä metriä merenpinnan alapuolella eli viisitoista metriä nykyisen laituritason alapuolella. Louhittua tilaa ei ole vielä varusteltu millään tavalla. Metrojunien on alemmalla tasolla tarkoitus kulkea suorassa kulmassa nykyisen laituritason junien kulkusuuntaan nähden. Tilaan on kulkuyhteys tällä hetkellä kierreportaista, jotka lähtevät nykyisen asemalaiturin keskellä olevasta näyttelyvitriinistä. Jos alempi laituritaso joskus otetaan käyttöön, samaan paikkaan rakennetaan liukuportaat. Alemmalla asemalaituritasolla on käytössä tehokas ilmastointi, jonka tarkoituksena on poistaa tilaan kalliosta tuleva radonkaasu.