Torninosturi
Torninosturi on nosturityyppi, jota käytetään erityisesti rakennustyömailla. Torninosturilla tarkoitetaan nosturia, jossa kantavana rakenteena on torni ja sen yläosassa ulokepuomi, joka on kiinnitetty köysillä tai tangoilla tornin yläosaan taikka tornin huipun kautta kulkevilla köysillä tornin juureen.
Torninosturin peruskonstruktio on peräisin 1950-luvulta ja se yleistyi rakennusnosturityyppinä voimakkaasti 1960-luvulla.
Kaikkien valmistajien torninostureissa on käytössä suunnilleen samanlaiset rakenneosat:Tuulikuorman vähentämiseksi nosturit yleensä valmistetaan ristikkorakenteisiksi ja käyttäen mahdollisimman pienen ilmanvastuksen aiheuttavia teräsprofiileja.
Telien varassa liikkuvan alavaunun sijaan voidaan tilanteen niin vaatiessa käyttää muunlaisia ratkaisuja:1990-luvulla yleistyi jo 1970-luvulla kehitetty ratkaisu, jossa ei käytetä maston huippua lainkaan, vaan puomi ja vastapainopuomi on kiinnitetty suoraan toisiinsa. Tällä ratkaisulla on useita etuja, mm.Ratkaisulla on myös kääntöpuolensa:Nosturilla voidaan tehdä neljää liikettä:Liikkeitä ohjataan yleensä kahta ohjaussauvaa käyttäen.
Torninosturin keskeinen innovaatio on se, että nostoköysi ei pääty koukkuun, vaan se kuljetetaan koukun väkipyörästön avulla takaisin vaunuun ja edelleen yleensä puomin päähän. Tällöin vaunun liikkuminen ei aiheuta koukun nousemista tai laskeutumista.
Käyttökoneiston sijainti vaihtelee nosturimalleittain. Usein käytetty konstruktio on se, että nostokoneisto sijaitsee vastapainopuomissa, vaunun koneisto vastapainopuomissa tai puomin tyvessä, kääntömoottorit kääntökehään kiinnitettyinä ja kulkumoottorit teleissä.
Nosturin kuormankantokyky ilmaistaan usein "tonnimetreinä". Tämä yksikkö kertoo nosturin suurimman sallitun momentin. Esimerkiksi 200 tonnimetrin nosturi kykenee nostamaan 10 tonnin kuorman 20 metrin etäisyydelle mastosta. Tonnimetri ei ole täsmällinen yksikkö, koska suurimpaan sallittuun momenttiin tulee kuormana laskea myös puomin painon vaikutus (joka riippuu puomin pituudesta) sekä nostoköysien, vaunun ja koukun paino.
Toinen kuormankantokyvyn tunnusluku on maksimikuorma, joka riippuu nostolaitteiden mitoituksesta.
Kuormankantokyky yleensä havainnollistetaan "kuormituskäyrän" avulla. Käyrä ilmoittaa sen, kuinka suuri kuorma kullakin etäisyydellä enintään on sallittu. Kuormituskäyristä on helposti nähtävissä se, että lyhyellä puomilla saavutetaan jonkin verran suurempi kuormankantokyky kuin pitkällä.
Kuormankantokykyyn vaikuttaa myös nosturin korkeus. Erittäin korkeilla nostokorkeuksilla nostoköyden paino nousee merkittäväksi ja pienentää hyötykuormaa.
Eri kuormitustilanteissa voidaan käyttää erilaista "ripustusta". Yksinkertaisessa ripustuksessa koukku riippuu kahden köyden varassa, kaksinkertaisessa neljän, kolminkertaisessa kuuden jne. Mitä useampikertaista ripustusta käytetään, sen suurempi on maksiminostokuorma ja sen hitaampi nostonopeus.
Moninkertaista ripustusta saatetaan käyttää myös kevyiden kuormien nostoon silloin, kun nostoliikkeiden pitää olla mahdollisimman hitaita tarvittavan tarkkuuden takia.
Koska moninkertainen ripustus moninkertaistaa myös nostoköyden painon aiheuttaman kuormituksen, sitä ei useinkaan käytetä kuin tarvittaessa. Ripustustapa onkin mahdollista vaihtaa varsin nopeasti. Käytettäviä perustoteutustapoja on kaksi:Varhaisemmin oli tärkeätä, että nosturi oli mahdollisimman laajasti pystytettävissä ja purettavissa omin konein, koska pystytyksessä käytettävien siirrettävien nostureiden määrä oli vähäinen ja niiden nostokyky pieni.
Nykyisin yhä suurempi osa nostureista toimitetaan ilman pystytysvarusteita, koska ne on tarkoitus pystyttää autonosturin avulla. Nykyisin torninosturin pystytys tapahtuu muutamassa tunnissa, kun omilla koneilla tapahtuvaan pystykseen kuluu yleensä useita päiviä.
Nosturin maston jatkaminen on tarpeellista silloin, kun nosturin pystyttäminen lopulliseen korkeuteensa ei ole mahdollista tai mielekästä. Tähän toimenpiteeseen käytetään nykyisin laajasti "teleskooppihäkkiä":Nosturin purkaminen tapahtuu periaatteessa samalla tavoin kuin pystytyskin; päinvastaisessa järjestyksessä tietenkin. Nosturin sijoitus täytyy alun perin suunnitella purkaminen mielessä, koska valmistuva rakennus rajoittaa purkamistöitä.
Nosturin maksimikorkeutta rajoittavat monet tekijät, kuten raideleveys, vastapainojen määrä, tuulikuorma, nostoköysien paino, maston lujuus jne.
Torninosturin korkeutta voidaan kasvattaa tukemalla se. Tukeminen tapahtuu yleensä "ankkuroimalla" nosturi terästangoin rakenteilla olevaan rakennukseen. Toinen vaihtoehto on "harustaa" nosturi kiinnittämällä se maahan vinossa olevin vaijerein.
Ankkurointi on yleensä käytetty ratkaisu siksi, että harustaminen vaatii tilaa ja harusvaijerit ovat helposti tiellä. Ankkurointi edellyttää sitä, että nosturin mastoa jatketaan rakennustyön edistyessä ja että rakennus on riittävän lähellä nosturin mastoa. Jos nosturi halutaan pystyttää lopulliseen korkeuteensa tai jos lähellä ei ole rakennusta, johon tukeutua, käytetään harustamista.
Torninosturiteollisuudessa on eletty erittäin voimakkaan keskittymisen aikaa. Erityisesti Ranskassa keskittyminen on tapahtunut yrityskauppojen myötä, kun muun muassa valmistajat "Weitz", "Richier", "Pingon", "Boilot", "Cadillon" ja "Peingeon-Somalev" ovat eri vaiheiden jälkeen päätyneet markkinajohtajan "Potain" syliin. Potain on nykyisin yhdysvaltalaisen "Manitowoc"-konsernin omistuksessa.
Tunnettu ruotsalainen nosturivalmistaja "Linden" ajautui talousvaikeuksien takia espanjalaisen "Comansa"-ryhmän omistukseen. Tanskalainen "Krøll A/S" jatkaa toimintaansa osana malesialaista "Muhibbah"-konsernia. Saksalainen "Peiner" on nykyisin osa saksalaista "Terex"-konsernia.
Kahden suurimman valmistajan, Potainin ja saksalaisen "Liebherrin" yhteiseksi markkinaosuudeksi arvioidaan maailmanlaajuisesti noin 50 prosenttia. Kummankin asema kotimarkkinallaan, Potainin Ranskassa ja Liebherrin Saksassa, on erittäin vahva.
Suomessa on aiemmin ollut torninosturivalmistusta.
Wärtsilä valmisti 1960- ja 1970-luvuilla Weitzin ja Richierin lisenssillä nostureita nimellä "Wärtsilä-Weitz" ja "Wärtsilä-Richier". Nämä nosturit ovat ikänsä takia pääosin poistuneet käytöstä.
Vuosina 1968-1997 valmisti "Rakennusväline Oy", sittemmin "Betox Oy" "Betox"-merkkisiä torninostureita. Betox Oy ei selvinnyt 1990-luvun lamasta, vaan sen liiketoiminta siirtyi Potainin maahantuojan "A-Rakennusmies Oy:n" haltuun vuonna 1995 ja nosturien valmistus lopetettiin. A-Rakennusmies Oy on nykyisin "Ramirent Oyj", jonka vuokrakalustoon Betox-nosturit edelleen kuuluvat.
Tällä hetkellä Potainin ja Liebherrin markkinaosuus Suomessa on erittäin suuri. Virallisia lukuja ei ole, mutta näiden merkkien osuus käytössä olevasta torninosturikannasta todennäköisesti ylittää 80 prosenttia.