hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Totuudenkantaja
Totuudenkantaja tarkoittaa filosofiassa sellaista entiteettiä, joka voi olla tosi tai epätosi eikä mitään muuta. Totuudenkantajat ovat niitä totuuksia, joita totuudentekijät tekevät todeksi. Mahdollisia totuudenkantajia ovat esimerkiksi väittämät, ideat, uskomukset, teoriat, intuitiot, arvostelmat, lauseet ja puhetoimitukset.
Filosofit ovat kuitenkin erimielisiä siitä, mitkä näistä luetaan totuudenkantajien joukkoon, tai onko niitä lainkaan olemassa, tai ovatko ne totta vain johdetussa merkityksessä. Esimerkiksi koska sellainen lause kuin ”X on totta” riippuu lauseen ”X” olemassaolosta, sitä voidaan pitää totena vain johdetussa merkityksessä. D. M. Armstrongin mukaan väittämät ovat keskeisimpiä totuudenkantajia, ja muut ehdotetut vaihtoehdot ovat totuudenkantajia vain siksi, että niillä on joku suhde joihinkin väittämiin.
Armstrongin kannan mukaan totuudet ovat siis tosia väittämiä ja epätotuudet epätosia väittämiä. Mentaaliselta kannalta väittämät ovat uskomusten ja ajatusten intentionaalisia objekteja ja kielelliseltä kannalta lausumien intentionaalisia objekteja. Väittämä on abstraktio jostain uskomuksista sekä uskomuksen sisältö, joka tekee uskomuksesta sen tietyn uskomuksen, joka se on.
Nykyaikaisessa filosofisessa keskustelussa "totuudenkantajaa" ei koskaan sovelleta henkilöön tai joukkoon henkilöitä. Sen sijaan termiä sovelletaan edellä mainittuihin entiteetteihin, koska niiden katsotaan olevan tarpeeksi täsmällisiä, jotta niitä voidaan analysoida lähemmin siltä osin, ovatko ne totta vai eivät. Fiktionaaliset ilmaisut luetaan yleensä epätosiksi, jos ne tulkitaan kirjaimellisesti, mutta niiden voidaan sanoa kantavan totuutta omalla tavallaan, jos ne tulkitaan sopivasti.
Kutnon taistelu
Kutnon taistelu (, tai "Bitwa pod Kutnem") käytiin Saksan ja Puolan joukkojen välillä Kutnon kaupungin ja Bzurajoen lähellä keski-Puolassa 9.–22. syyskuuta 1939. Se oli Saksan Puolan offensiivin suurin yksittäinen taistelu.
Adolf Hitlerin johtama Saksa aloitti toisen maailmansodan hyökkäämällä Puolaan 1. syyskuuta 1939. Operaatio käynnistyi hurjalla nopeudella verrattuna ensimmäisen maailmansodan juoksuhautasodankäyntiin. Saksalaisten kehittelemä salamasota osoittautui menestykseksi. Yllätyshyökkäyksen kohteeksi joutuneet puolalaiset yrittivät taistella vastaan, mutta saksalaisten kaluston määrä ja laatu eivät antaneet mahdollisuuksia puolustajille. Merkittävin taistelu käytiin Bzurajoen ja Kutnon kaupungin lähellä Varsovasta länteen.
Kutnon taistelu voidaan jakaa kolmeen vaiheeseen:
Poznań-armeijan komentaja Tadeusz Kutrzeba huomasi 9. syyskuuta, että itään päin etenevän Johannes Blaskowitzin johtaman Saksan 8. armeijan pohjoinen sivusta on heikosti puolustettu. Kutrzeba hyökkäsi pohjoisesta kohti Strykówin aluetta. Hänen jalkaväkidivisionansa ja ratsuväkiprikaatinsa aiheuttivat saksalaisille tappioita ja pakottivat armeijan osia vetäytymään. Toisessa vaiheessa Władysław Bortnowskin johtama kevyesti varustettu Pomorze-armeija aloitti hyökkäyksen kohti Łowiczia, mutta joutui keskeyttämään, kun kävi ilmi, että saksalaiset olivat siirtämässä alueelle panssarijoukkoja. Saksalaiset onnistuivat saartamaan armeijat ja aloittivat vastahyökkäyksen joka suunnalta 16. syyskuuta. Vain osa puolalaisista joukoista pystyi murtautumaan saarroksista.
Saksan ilmavoimilla oli taistelun nopean ratkaisun kannalta ratkaisevin merkitys. Puolalaiset onnistuivat viivyttämään pääkaupunkiaan kohti edenneitä saksalaisia ja saivat näin ostettua vähän lisäaikaa Varsovan puolustuksen järjestämiselle.
Olbia
Olbia oli kreikkalainen siirtokunta Krimillä Borysthenesjoen (nykyinen Dnepr) varrella. Se perustettiin luultavasti noin 645 eaa. Olbia oli 400-200 luvuilla eaa. tärkeä vilja-, kala-, ja orjakaupan keskus. Se välitti myös attikalaista keramiikkaa skyyteille. Daakialaiset olivat kuningas Burebistan johdolla hyökänneet Olbiaan ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
Chaumont
Chaumont on kaupunki Ranskassa. Se on Haute-Marnen departementin prefektuuri, eli pääkaupunki, Grand Estin alueella ("région"). Kaupungissa on 24 357 asukasta (2006).
Anton Lindforss
Anton Lindforss (8. joulukuuta 1890 Tampere – 3. syyskuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen ekspressionistinen taidemaalari, joka kuului Tyko Sallisen johtamaan marraskuulaisten ryhmään.
Lindforssin vanhemmat olivat maanviljelijä Anton Ludvig Lindforss ja Anna Margareetta o.s. Hiltunen. Hän opiskeli aluksi oikeustiedettä mutta siirtyi sitten taiteen pariin ja opiskeli Helsingin yliopiston piirustussalissa 1909–1910 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1910–1911. Vuonna 1914 Lindforss teki opintomatkan Englantiin ja liittyi sitten Tyko Sallisen johtamiin marraskuulaisiin.
Vuonna 1921 Lindforss osti Jalmari Ruokokoskelta tämän Hyvinkäällä sijainneen "Humala"-ateljeen. Lindforss asui Hyvinkäällä aina vuoteen 1938 saakka, jolloin hän muutti viimeisiksi vuosikseen Lallukan taiteilijakotiin.
Lindforss oli innokas maisemamaalari ja hän teki useita maalausretkiä erityisesti Lappiin. Lindforss on kuvannut myös savolaisia maisemia ja Kuopion kaupunki on kunnioittanutkin Anton Linforssia nimeämällä sillan hänen mukaansa kaupunginosaan Saaristokaupunki. Koska yleisö ja kriitikot pitivät Lindforssin taiteesta, menestyi taiteilija taloudellisesti. Lindforss teki matkoja Ranskaan (1924), Englantiin, Italiaan, Espanjaan ja Marokkoon.
Anton Lindforss oli naimisissa arkkitehti Elsi Borgin kanssa.
Luettelo Kansainvälisen Salibandyliiton jäsenmaista
Tämä on Luettelo Kansainvälisen Salibandyliiton jäsenmaista.
The Concert in Central Park
The Concert in Central Park on Simon & Garfunkelin livetaltiointi vuodelta 1981. Duo esiintyi New Yorkin keskuspuistossa kaikkiaan noin 750 000 katsojalle. Se oli heidän ensimmäinen paluukonserttinsa varsinaisen yhdessäesiintymisen jälkeen. Siinä kuullaan paljon myös Simonin omaa, soolouralla luotua tuotantoa. Lisäksi hän esitti kyseisessä tapahtumassa silloisen uuden kappaleen ”The Late Great Johnny Ace” ensimmäisen kerran. Kappale leikattiin pois varhaisista VHS-julkaisuista, koska sen aikana eräs katsoja hyökkäsi lavalle, tosin ilman sen kummempia seurauksia. Konsertti on julkaistu DVD:llä, joka sisältää myös kyseisen laulun.
Antti Malin
Antti Malin on helsinkiläinen -keräilykorttipelin pelaaja. Hän voitti pelin yksilökilpailun maailmanmestaruuden Memphisissa, Yhdysvalloissa joulukuussa 2008 kukistettuaan finaalissa Jamie Parken. Malin sai voitostaan 45 000 Yhdysvaltain dollaria.
Malin on myös pitkäaikainen partioliikkeen aktiivi. Hän kuuluu Toimen poikien lippukuntaan ja on toiminut mm. lippukunnan taloudenhoitajana sekä Suomen Vapaan Partioryhmän keskusvaliokunnassa. Malin on opiskellut Helsingin liiketalouden ammattikorkeakoulussa.
Rinnakkaisliitäntä
Rinnakkaisliitäntä (myös: "Centronics-portti", "kirjoitinportti", "LPT") on nykyään jo vanhentunut IBM-yhteensopivien tietokoneiden liitäntä, joka on tarkoitettu kirjoittimille tai muille rinnakkaisliitäntää hyödyntäville oheislaitteille, kuten kuvanlukijoille tai Zip-asemille. Rinnakkaisporttia ja siihen liitettävää vastakappaletta, "dongelia", on käytetty myös teollisuusohjelmistojen ja suosittujen pelien fyysisessä kopiosuojauksessa. Rinnakkaisporttia hyödynnettiin myös digitoidun äänen toistossa.
Rinnakkaisportin vaihtoehtoinen nimi Centronics-portti viittaa "Centronics Data Computer Corporation" -yhtiöön, joka otti liittimen ensimmäisenä käyttöön valmistamassaan pistematriisitulostimessa Model 101 vuonna 1970. Kytkennän kehittivät An Wang, Robert Howard ja Prentice Robinson "Wang Laboratories" -yhtiössä. 1981 IBM valitsi liittimen henkilökohtaisen tietokoneensa tulostinportiksi. "Dataproducts"-yhtiö esitteli Centronics-liitännästä poikkeavan standardinsa DD-50 tai M-50 (Winchester-liitin), jonka tulostimen puoleisessa päässä oli 37-nastainen DC-37. Dataproductsin liitäntä oli yleinen suurtietokoneissa.
Alkuperäinen Centronics-standardin mukainen rinnakkaisliitäntä oli yksisuuntainen, mutta PS/2-tietokoneessa siirryttiin kaksisuuntaiseen tiedonsiirtoon, jota määrittelee IEEE 1284 -standardi. Alkuperäisen Centronics-standardin mukainen rinnakkaisportti kykeni siirtämään dataa 150 kilotavua sekunnissa, mutta uudemmat ECP- ja EPP-tiloja hyödyntävät portit pystyivät siirtämään dataa 400 kilotavusta kahteen megatavuun sekunnissa. Nykyään USB- tai FireWire-liitäntä on huomattavasti nopeampana ja monikäyttöisempänä korvannut rinnakkaisliitännän.
Gentrifikaatio
Gentrifikaatio ( < 'herrasväki') eli keskiluokkaistuminen tarkoittaa kaupunginosan muutosta keskiluokkaisen väestön muuttaessa aiemmin työväenluokkaiselle alueelle. Ilmiö kohdistuu yleensä kaupungin kaupallisen keskustan välittömässä tuntumassa oleviin kaupunginosiin ja saattaa kestää vuosikymmeniä. Gentrifikaation seurauksena alueen asuntojen ja vuokrien hintataso nousee ja kotitalouksien koko pienenee. Vastaavasti alueen rikollisuus yleensä vähenee.
Käsitteen otti käyttöön sosiologi Ruth Glass vuonna 1964 kuvatessaan Lontoon Islingtonin kaupunginosassa tapahtuneita muutoksia. Lähes kaikissa Euroopan ja Pohjois-Amerikan suurkaupungeissa on havaittavissa jatkuvasti etenevää gentrifikaatiota. Suomessa esimerkkeinä gentrifikaation läpikäyneistä alueista on mainittu muun muassa Helsingin Kallio, Turun Port Arthur ja Tampereen Pispala.
Gentrifikaatiosta on myös johdettu "gaytrification"-käsite, jolla tarkoitetaan homopareja sisältävän kaupunginosan etenevää gentrifikaatiota. Tähän vaikuttaa se, että homopareilla ei ole lapsia ja homoparit ovat varakkaita. Yhdysvalloissa alueella jossa yksi prosentti on homopareja (kolminkertaisesti kokonaisväestöön verrattuna), asuntojen hinta on 14 prosenttia korkeampi.
United Steelworkers of America
United Steelworkers of America tai USW () on yhdysvaltalainen ammattiliitto, johon nykyään kuuluu erilaisten teollisuualojen ja ammattien jäseniä mm. paperi- ja metsäteollisuuden, kumiteollisuuden, käsityöläisiä, yhdistynyt teollisuus- ja palvelutyöntekijöiden kansainvälinen liitto, metalliteollisuuden, kemikaaliteollisuuden, lasi-, kuljetus-,rengas-, liikenne-, lääketeollisuuden, puhelinkeskusten ja terveydenhoidon työntekijöitä.
Liitto on Pohjois-Amerikan suurin teollinen ammattiliitto. Jäseniä on yli 1,2 miljoonaa. Pääkonttori on Pittsburghissa, Pennsylvaniassa. Yhdistyneet terästyöläiset edustaa työntekijöitä Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Karibialla. Järjestö on perustettu 22. toukokuuta 1942. Ammattiliiton avainhenkilö on Leo Gerard. 2. heinäkuuta 2008 United Steelworkers tekivät sopimuksen yhdistymisestä Britannian ja Irlannin liiton, Uniten kanssa muodostaen uuden globaalin liikkeen Workers Uniting.
United Steelworkersin sivut
Vesipähkinä
Vesipähkinä ("Trapa natans") on yksivuotinen, matalassa vedessä kasvava kelluslehtinen vesikasvi. Kasvin hedelmiä käytetään myös ravinnoksi.
Jopa 4,5 m pitkäksi kasvava vesipähkinä muodostaa suuria kasvustoja. Pitkät, rennot varret juurtuvat pohjamutaan. Veden alla varressa on huomaamattomia, hyvin hienoliuskaisia lehtiä, jotka kuihtuvat varhain. Veden pinnalla kasvista näkyvät tummanvihreät, terävähampaiset ja kolmiomaiset kelluslehdet, jotka muodostavat varsien päihin lehtiruusukkeita. Kelluslehdet pysyvät pinnalla ilmalla pullistuneiden lehtiruotien kannattelemina. Valkoiset kukat ovat yksittäin lehtihangoissa ja ovat noin kahden senttimetrin levyisiä. Sekä verho- että terälehtiä on neljä kappaletta. Heteitä on neljä kappaletta ja emejä yksi. Vesipähkinä kukkii keskikesällä. Hedelmän kypsyessä sikiäimeen kiinni kasvaneet verholehdet muuttuvat koviksi, sarvimaisiksi lisäkkeiksi. Yleensä sarvia on neljä kappaletta, mutta niiden määrä ja ulkonäkö saattaa vaihdella paljonkin. Lisäkkeiden tehtävänä arvellaan olevan ankkuroida pohjaan uppoavat kypsät hedelmät pohjamutaan sopivan syvyiseen veteen lähelle emokasvia.
Vesipähkinää tavataan Euroopassa Espanjan itäosista Länsi-Venäjälle ja Kaukasuksen alueelle saakka, joskin levinneisyysalue on varsinkin Itä-Euroopassa varsin hajanainen. Pohjoisimmillaan lajia tavataan Pohjois-Saksassa, Latviassa ja Valko-Venäjällä; eteläisimmillään Albaniassa ja Pohjois-Kreikassa. Euroopan ulkopuolella vesipähkinää kasvaa paikoin Turkissa, Iranissa, Tunisiassa sekä Lounais- ja Etelä-Afrikassa. Vesipähkinä on vuodesta 1884 tavattu ihmisen tuomana Pohjois-Amerikkaan Yhdysvaltain koillis- ja itäosiin Suurten järvien alueelta aina Washingtonin seudulle etelään. Pohjois-Amerikassa vesipähkinästä on tullut harmillinen, nopeakasvuinen rikkaruoho. Myös Australiassa laji on jonkin verran päässyt leviämään.
Suomessa tai muissa Pohjoismaissa vesipähkinää ei enää esiinny, mutta subfossiilisten löytöjen perusteella lajin tiedetään olleen alueella varsin yleinen jääkauden jälkeisellä lämpökaudella. Suo- ja järvisedimenteistä tehdyistä siementen subfossiililöytöjä on Suomesta tehty aina Pohjois-Savon ja Keski-Pohjanmaan korkeudelle saakka. Ilmaston viiletessä jääkauden jälkeisen lämpökauden jälkeen laji katosi Suomesta ilmeisesti jo tuhansia vuosia sitten. Ruotsissa se säilyi paljon pidempään, sillä viimeisin havainto sieltä ja samalla Pohjoismaista on Etelä-Skoonesta vuodelta 1916. Nykyisin lajin pohjoisin kasvualue on Latviassa, jossa vedet ovat kasvukaudella yli 20-asteisia. Liettuasta laji katosi 1900-luvun puolivälin jälkeen.
Kaakkois-Aasiassa kasvaa myös vesipähkinän lähisukuinen laji "Trapa bicornis".
Vesipähkinä kasvaa matalissa, usein vähäravinteisissa ja mutapohjaisissa järvissä.
Vesipähkinän siemenissä on runsaasti rasvoja ja tärkkelystä, minkä vuoksi sitä käytetään yleisesti ravintona. Kasvin siemenet ovat syötäviä sekä raakoina että keitettyinä. Jauhetuista vesipähkinän siemenistä tiedetään leivotun leipää jo muinaisessa Egyptissä. Ilmeisesti vesipähkinöitä syötiin myös kivikauden Suomessa.
Nykyään vesipähkinää myös viljellään paikoin koristekasvina lammissa ja akvaarioissa.
Suosirkka
Suosirkka ("Stethophyma grossum") on suurikokoinen, oliivinvärinen heinäsirkkalaji. Nimensä mukaisesti se viihtyy soilla ja järvien rannoilla. Laji on yleinen koko Suomessa.
Suosirkkanaaras on 29-36 mm pitkä, koiras 22-29 mm. Muuten oliivinvärisellä sirkalla on keltainen raita etusiivissään, ja jalkojen alapinnalla on punaiset ja musta-keltaiset läikät.
Kosteikkojen hävittäminen on saanut suosirkkojen kannat pienenemään Britanniassa.
Kangassirkka
Kangassirkka ("Podisma pedestris") on n. 1,5–3 senttimetrin kokoinen, siivetön heinäsirkkalaji. Se on väriltään puna- tai violetinruskea. Laji viihtyy kangasmetsissä yleisenä koko Suomessa.
Koiras on 15–22 mm pitkä, naaras 24–30 mm. Koiraan vartalon takaosa muistuttaa ampiaista tai mehiläistä.
Harmatelian piiritys
Harmatelian piiritys käytiin osana Aleksanteri Suuren hyökkäystä Induksen alajuoksulle vuonna 325 eaa. Harmatelian piiritys ja siihen liittyvät tarinat olivat suosittuja aiheita hellenistisen ajan kirjallisuudessa.
Aleksanteri hyökkäsi kuningas Musikanoksen valtakuntaan (intiaksi "Mûshika") kun tämä ei suoraan antautunut Aleksanterille. Taisteluiden jälkeen Musikanos antautui ja otti vastaan Aleksanterin pääkaupungissaan. Aleksanteri suuntasi tämän jälkeen Musikanoksen vihollisen Oksicanoksen valtakuntaan (lähellä nykyistä Sukkuria). Aleksanteri hyökkäsi myös kuningas Samboksen valtakuntaan. Tämän jälkeen Aleksanteri aikoi suunnata matkansa meren rannalle, mutta vasta vallatut alueet nousivat kapinaan bramiinien johdolla. Aleksanteri kukisti Musikanoksen ja antoi ristiinnaulita hänet. Sambos pakeni Induksen yli. Kapina levisi myös pohjoiseen. Kapinalliset tappoivat Gandharan maaherran, mutta lopulta maakunnan varuskunta kukisti kapinan.
Harmatelian piiritys tapahtui pian Musikanoksen kapinan kukistumisen jälkeen. Diodoros kuvaa brahmineja heimona. Musikanoksen ja Samboksen alueilla asuvat bramiinit antautuivat Aleksanterille. Harmatelia oli Diodoroksen mukaan brahminien kaupunki, joka oli hyvin puolustettu ja sen asukkaat eivät antautuneet Aleksanterille. Aleksanteri lähetti 500 sotilasta (Curtiuksen mukaan agrianeja) kaupunkia vastaan ja antoi ohjeeksi perääntyä jos heidän kimppuunsa hyökättäisiin. Kaupungista hyökkäsi joukon kimppuun 3000 sotilasta. Aleksanterin sotilaat perääntyivät ja näyttelivät pelästyneensä. Aleksanteri teki tuolloin yllätyshyökkäyksen ja kukisti vihollisen joukot. Curtiuksen mukaan 800 "barbaaria" kuoli ja 1000 jäi vangiksi. Loput pakenivat kaupunkiin.
Diodoros ja Curtius kertovat lisäksi että osa Aleksanterin joukoista haavoittui taistelussa. Nyt selvisikin että bramiinit käyttivät käärmeen myrkyllä myrkytettyjä aseita. Aleksanteri pelästyi nyt kovasti koska hänen ystävänsä Ptolemaios oli yksi haavoittuneiden joukossa. Ptolemaios parantui Aleksanterin nähtyä unen jossa käärme piti suussaan kasvia joka parantaisi myrkytyksen. Herättyään Aleksanteri keräsi kasvia ja hieroi sitä Ptolemaioksen haavoihin. Hän teki kasvista myös juomaa, jota hän juotti Ptolemaiokselle. Pian Ptolemaios paranikin ja muut myrkytetyt parannettiin samoin konstein.
Tämän jälkeen Aleksanteri alkoi valmistella kaupungin valtausta, mutta ennen kuin hän kerkesi hyökätä, kaupungin asukkaat antautuivat. Aleksanteri armahti heidät kaikki.
Piiritykseen liittyvät tapahtumat ovat säilyneet nykypäivään ainoastaan Diodoros Sisilialaisen, Curtius Rufuksen ja Junianus Justinuksen teoksissa. Arrianos, jota yleensä pidetään edellä mainittuja luotettavampana, ei mainitse koko piiritystä sanallakaan. Esimerkiksi roomalainen puhuja Cicero piti aikanaan Aleksanterin piirityksen aikana näkemään unta todisteena divinaation toimivuudesta. Curtiuksen ja Diodoroksen kertomukset ylistävät myös Ptolemaiosta ja heidän versionsa perustuvatkin Kleitarkhoksen teokseen, joka oli imarteleva Ptolemaiosta kohtaan. Arrianoksen teos perustuu kuitenkin Ptolemaioksen itsensä kirjoittamaan teokseen ja onkin outoa ettei siinä mainita koko tapausta.
Niittyheinäsirkka
Niittyheinäsirkka ("Omocestus viridulus") on heinäsirkkalaji. Sen tunnistaa oliivinvärisestä selästä ja ruskeankellertävistä kyljistä. Selkäkilvissä on juovia. Niittyheinäsirkan ääni on hyvin kuuluva. Se viihtyy kosteikoissa ja myös kuivilla niityillä. Se syö kasviravintoa ja talvehtii toukkana. Sitä esiintyy Suomessa yleisesti. Niittyheinäsirkan koiras on kooltaan 14-16 mm ja naaras 18-23 mm.
Kultaranta Golf
Kultaranta Resort on vuoden 2007 kesällä avattu ympärivuotisesti toimiva golfkeskus Naantalin Luonnonmaalla.
Kultaranta Resortilla on täysimittainen 18 reiän par 72-kenttä, seitsemänreikäinen par 3-kenttä, 9-reikäinen par 3-kenttä sekä lyöntiharjoittelualue, lähipelialue ja golfsimulaattori. Se on Suomen ensimmäinen täysmittainen golfkenttä, joka toimii pay & play -periaatteella. Keskukseen kuuluu lisäksi hotelli ja lomahuoneistot. Vuonna 2012 Resortin yhteyteen valmistuu Marina.
Kultaranta Resortin yhteydessä toimiva Suomen Golfliiton jäsenseura on "Kultaranta Golf Club Naantali" (KGCN).
Golf Digestin suomalaisen version lukijaäänestyksessä vuonna 2007 Kultaranta Golfin palvelut äänestettiin parhaaksi.
Ketoheinäsirkka
Ketoheinäsirkka ("Chorthippus brunneus" syn. "Glyptobothrus brunneus") on Suomessakin tavattava keskikokoinen, ruskea heinäsirkkalaji. Ketoheinäsirkka on väritykseltään useimmiten ruskeankirjava, mutta myös vihertäviä yksilöitä esiintyy, ja takaruumiissa on usein oranssia väriä. Keskiruumiin selkäpuolella on tiimalasia muistuttava kuvio, jollainen tosin löytyy myös monilta muilta lähisukulaislajeilta. Ketoheinäsirkka viihtyy kuivilla paikoilla, kuten tienvarsilla, kallioilla, hakkuuaukioilla ja kuivahkoilla niityillä.
Ketoheinäsirkkaa on vaikea erottaa lähisukulaisestaan ahoheinäsirkasta, sillä lajit muistuttavat toisiaan ja viihtyvät samantyyppisissä ympäristöissä. Lisäksi ne voivat risteytyä keskenään. Ketoheinäsirkkakoiraan siiven etureuna on kuitenkin suorempi kuin ahoheinäsirkkakoiraalla. Lajien naarasyksilöitä ei sen sijaan voi varmuudella erottaa toisistaan. Näiden lajien siritykset kuitenkin eroavat enemmän. Ketoheinäsirkan levinneisyysalue myös jatkuu pitemmälle pohjoiseen kuin ahoheinäsirkalla.
Víkingur Gøta
Víkingur Gøta on vuonna 2008 perustettu färsaarelainen jalkapallojoukkue, joka pelaa Färsaarten korkeimmalla sarjatasolla, Formuladeildinissä. Joukkue pelaa kotiottelunsa Norðragøtan kylässä Gøtan kunnassa stadionilla, johon mahtuu 3 000 katsojaa.
Víkingur syntyi, kun kaksi Gøtalaista seuraa, GÍ Gøta ja Leirvík ÍF yhdistyivät. Pääosa uudesta joukkueesta koostuu entisistä GÍ Gøtan pelaajista.
Ensimmäisellä pääsarjakaudellaan (kausi 2008) Víkingur sijoittui viidenneksi. Seuraavalla kaudella seuran onnistui jo voittaa Färsaarten cup, mikä takasi sille pääsyn eurokentille kesällä 2010.
Ahoheinäsirkka
Ahoheinäsirkka ("Glyptobothrus biguttulus" syn. "Chorthippus biguttulus") on Suomessa yleisenä esiintyvä heinäsirkkalaji. Ahoheinäsirkka on väritykseltään yleensä ruskeankirjava ja takaruumiin kärjessä on usein nähtävissä oranssia väriä. Keskiruumiin selkäpuolella on, monen muun heinäsirkkalajin tapaan, tiimalasia muistuttava kuvio. Yksilöiden väritys kuitenkin vaihtelee, eikä se yksistään ole hyvä tuntomerkki. Ahoheinäsirkka viihtyy kuivilla ja lämpimillä paikoilla, kuten tienpientareilla ja aurinkoisilla rinnepaikoilla.
Ahoheinäsirkkakoiras on 14-16 mm pitkä, naaras 17-22mm.
Ahoheinäsirkan erottaminen ketoheinäsirkasta on haastavaa, sillä ulkoisesti lajit muistuttavat toisiaan erittäin paljon ja ne voivat myös risteytyä keskenään. Lisäksi lajit esiintyvät samanlaisissa ympäristöissä. Koiraat on mahdollista erottaa siiven etureunan muodosta, joka on ahoheinäsirkalla selvästi kaarevampi. Naarasyksilöitä ei voi varmuudella tunnistaa lajilleen. Lajien siritykset eroavat toisistaan selkeämmin.
Nurmiheinäsirkka
Nurmiheinäsirkka ("Chorthippus parallelus") on yleinen, Suomessa tavattava heinäsirkkalaji. Sen tunnistaa 1–3 sekuntia kestävistä lyhyistä sirityssarjoista. Lajin lähisukuun kuuluvat esimerkiksi keto- ja nevaheinäsirkat.
Nurmiheinäsirkka on yleensä vihreän ja mustan kirjava pienikokoinen heinäsirkka. Keskiruumiin selkäpuolella ei ole monilla muilla heinäsirkkalajeilla esiintyvää tiimalasikuviota mutta selkäpuolen väri eroaa usein kylkien väristä. Koirailla, jotka ovat selvästi naaraita pienikokoisempia, on ruskeansävyiset siivet, jotka kuitenkin näyttävät yleensä hieman liian pieniltä eläimen kokoon nähden. Naarasyksilöiden siivet ovat selvästi surkastuneet ja yltävät yleensä korkeintaan takaruumiin puoliväliin saakka. Useimmista muista heinäsirkkalajeista poiketen nurmiheinäsirkka sirittää vielä hämärän aikaan.
Nurmiheinäsirkka esiintyy suurimmassa osassa Suomea, mutta harvinaistuu pohjoista kohti. Lajin levinneisyysalue jatkuu pitkälle Aasiaan. Laji on runsaslukuinen kosteissa heinikoissa, mutta esiintyy harvakseltaan myös kuivemmilla paikoilla.
The Graduate (soundtrack)
The Graduate on Simon & Garfunkelin soundtrack vuoden 1968 elokuvaan "Miehuuskoe".
Nuijaheinäsirkka
Nuijaheinäsirkka ("Myrmeleotettix maculatus") on heinäsirkkalaji. Laji on Suomessa paikoin yleinen. Se on Suomessa esiintyvistä heinäsirkoista pienikokoisin, vain noin 1–1,5 senttimetrin kokoinen.
Sinisiipisirkka
Sinisiipisirkka ("Sphingonotus caerulans") on Suomessa tavattava uhanalainen heinäsirkkalaji. Suomen kansallisessa uhanalaisarvioinnissa vuodelta 2010 se luokiteltiin erittäin uhanalaiseksi (EN).
Sinisiipisirkka on sirkaksi keskikokoinen laji ja naaraat ovat hieman koiraita kookkaampia. Väriltään se on vaalean ruskean tai harmahtavan kirjava ja väritys naamioi sirkan hiekkamaastoon erittäin hyvin. Etusiivissä erottuu pari epäsäännöllistä, tummaa poikkivyötä. Takasiivet ovat vaaleansiniset, mutta lepoasennossa takasiivet jäävät kokonaan piiloon eikä väri erotu lentävälläkään sirkalla kovin hyvin. Pää on muodoltaan melko suorakulmainen ja sen takana on selvä kurouma. Etuselässä on heikko keskiharjanne.
Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Etelä- ja Keski-Euroopan poikki Skandinavian eteläosiin ja idässä Keski-Aasiaan saakka. Suomessa sinisiipisirkka viihtyy muutamilla hiekkadyynipaikoilla. Tunnetut esiintymät rajoittuvat pienille alueille Hankoniemelle sekä Tammisaareen ja pariin paikkaan Kaakkois-Suomen sisämaassa. Se on viime vuosina käynyt selvästi harvinaisemmaksi, ja hävinnyt kokonaan muutamalta vanhalta elinpaikaltaan, kuten Kotkan Mussalosta. Toisaalta laji esiintyi yleisenä Suomeen ennen toista maailmansotaa kuulunenilla Suomenlahden saarilla, Lavansaaressa, Tytärsaaressa, Peninsaaressa ja Seiskarissa joissa oli runsaasti rantahiekkadyynejä.
Elinpaikaltaan sinisiipisirkka vaatii avointa hiekkamaata ja harvaa kasvillisuutta. Sen tyypillinen elinpaikka onkin hiekkadyynialue. Sirkat liikkuvat usein kävelle, mutta koiraat ovat hyviä lentäjiä. Ne lentävät yleensä lyhyitä matkoja lähellä maanpintaa, mutta joskus myös pitemmälle ja korkeammalla. Koiraat sirittävät kilpaa, joskin lajin siritys on melko hiljaista.
Suomessa sinisiipisirkka on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi ja sen mekittävin esiintymä sijaitsee suojelualueella. Lajia uhkaa rantojen rakentamisen lisäksi kurtturuusun leviäminen hiekkarannoille ja tunnettuja esiintymiä onkin hoidettu ruusukasvustoja hävittämällä. Ruotsissa laji on ollut silmälläpidettävä, mutta nykyisin se katsotaan elinvoimaiseksi.
Lapinsirkka
Lapinsirkka ("Melanoplus frigidus") on Lapissa ja paikoin Kainuussa tavattava vihertävä ja siivetön heinäsirkkalaji. Se muistuttaa sukulaislajiaan kangassirkkaa.
Kultaheinäsirkka
Kultaheinäsirkka ("Chrysochraon dispar") on keskikokoinen Suomessa tavattava heinäsirkkalaji. Se on väriltään vihertävä, ruskea tai kellertävä. Sitä tavataan merenrannoilla koko Suomessa.
Koiras on 16-19 mm pitkä, naaras 23-29 mm.
Rantaheinäsirkka
Rantaheinäsirkka ("Chorthippus albomarginatus") on Suomessa yleisenä tavattava heinäsirkkalaji. Se esiintyy merenrantojen rantaniityillä. Sukulainen on esimerkiksi ketoheinäsirkka.
Idänkulkusirkka
Idänkulkusirkka ("Locusta migratoria") on laajimmalle levinnyt kulkusirkkalaji. Sen esiintymisalue kattaa kaakkoisen Euroopan, suuren osan Aasiasta sekä Afrikan ja Australian. Alue ulottuu idässä aina Japaniin ja Uuteen-Seelantiin saakka.
Idänkulkusirkka on kookas vihreä tai ruskea heinäsirkka. Naaraat voivat saavuttaa lähes 6 cm pituuden koiraiden jäädessä hieman pienemmiksi. Muiden kulkusirkkojen tapaan idänkulkusirkalla esiintyy kaksi muotoa, joita kutsutaan solitaariseksi ja gregaariseksi faasiksi. Faasit eroavat toisistaan paitsi ulkonäöltään ja muutamien anatomisten piirteiden perusteella, myös käyttäytymiseltään. Sirkkojen yksilötiheyden kasvaessa riittävän suureksi solitaariseen faasiin kuuluvat yksinelävät yksilöt muuttuvat gregaarisiksi. Gregaariset yksilöt muodostavat valtavia vaeltavia parvia, jotka voivat syödä löytämänsä viljelykset hetkessä.
Vaikka idänkulkusirkka ei kykene lisääntymään Suomessa, joinakin vuosina niitä esiintyy myös täällä. Tällöin kyseessä ovat yksittäiset harhautuneet yksilöt, joskin eläimiä tiedetään kulkeutuneen myös laivalastien mukana. Useimmat kulkusirkkahavainnot on tehty etelärannikon tuntumasta.
Ansarisirkka
Ansarisirkka ("Diestrammena asynamora", syn. "Tachycines asynamorus") on Suomessakin tavattava, alkuaan Kiinasta kotoisin oleva hyppysirkkalaji. Sen aikaisempi nimi oli ansarihepokatti. Nimi oli kuitenkin harhaanjohtava, sillä se kuuluu hyppysirkkojen heimoon ("Rhaphidophoridae") eikä hepokatteihin. Ansarisirkka on kosmopoliitti laji. Pohjois-Euroopassa elää se lähinnä kasvihuoneissa, kasvitieteellisissä puutarhoissa ja ruukkukasveissa. Se on kumaraselkäinen, pitkäraajainen ja -tuntosarvinen ja väriltään ruskeankirjava. Naaraalla on lähes ruumiin mittainen, miekkamainen munanasetin. Ansarisirkka on täysin siivetön eikä se pysty ääntelemään. Se ei myöskään kuule mitään. Se syö kirvoja, kilpikirvoja, kuolleita hyönteisiä ja joskus myös pehmeitä kasvinosia. Laji on kuuluisa pitkistä hypyistä: se voi hypätä puoli metriä ylöspäin ja puolitoista metriä eteenpäin.
Keroheinäsirkka
Keroheinäsirkka ("Aeropedellus variegatus") on ruskehtava, pienikokoinen ja Suomessa hyvin harvinainen heinäsirkkalaji. Se muistuttaa jonkin verran nuijaheinäsirkkaa. Keroheinäsirkka tunnettiin aikaisemmin nimellä jänkäheinäsirkka, mutta nimi vaihdettiin, koska laji ei elä jängillä.
Suomessa keroheinäsirkkaa tavataan vain kahdesta paikasta Lapissa. Se esiintyy tunturipaljakoilla ja avoimilla rinnepaikoilla. Muualla maailmassa laji esiintyy Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristoissa ja pitkälle Keski-Aasiaan, Siperiaan ja Alaskaan asti ulottuvalla vyöhykkeellä.
Laji sirittää äänekkäästi.
Nevaheinäsirkka
Nevaheinäsirkka ("Chorthippus montanus") on Suomessa tavattava heinäsirkkalaji. Se esiintyy pohjoisessa nimensä mukaisesti soilla ja nevoilla. Laji viihtyy sarakasvien seuralaisena. Se käyttää ravinnokseen kasveja.
Haapaseitikki
Haapaseitikki ("Cortinarius lucorum") on nimensä mukaisesti haavan seuralaisena viihtyvä seitikkilaji. Lajia esiintyy Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Sitä tavataan myös Suomessa.
Pienet soturit
Pienet soturit () on vuonna 1998 valmistunut koko perheen toimintakomedia. Se kertoo lelusotilaisiin asennetuista aseprosessoreista, joka tekee niistä älykkäitä ja murhanhimoisia, ja sotilaiden ja gorgonimutanttien välisestä sodasta tavallisessa lähiössä. Elokuvan on ohjannut Joe Dante. Sen pääosissa nähdään mm. Gregory Smith, Kirsten Dunst, Tommy Lee Jones (ääniroolissa), Frank Langella (ääniroolissa) ja Denis Leary. Suomessa elokuva julkaistiin 16. lokakuuta 1998. Se sai kehnohkot arvostelut heti ilmestyessään.
Puolustusministeriön leivissä oleva Globotech-niminen yritys fuusioituu Heartlandin leikkikalutehtaan kanssa. Kaksi Heartlandin leikkivälineen tuotantopäällikköä, Irwin ja Larry, tapaavat Globotechin johtajat kokouksessa ja päättävät tuoda markkinoille aivan uudenlaisen lelusarjan. Larryn tehdessä leluihin paristotilausta hän tilaa puolustusministeriöltä X1000-prosessorit, jotka joutuvat leluihin. Prosessorit on suunniteltu käytettäväksi aseissa ja niin leluista tulee kuin aitoja sotilaita.
Osa leluista päätyy ohiolaiseen leluliikkeeseen, jossa juuri kaupunkiin muuttanut 13-vuotias Alan Abernathy hoitaa isänsä liikettä. Alan kysyy lelurekan kuljettajalta, Joelta, voisiko ostaa joitakin näistä leluista ja maksaa myöhemmin. Pienen suostuttelun jälkeen Joe antaa periksi ja antaa yhden mutanttinuken Alanille. Hahmo on nimeltään Archer, sotilaiden vastassa olevien mutanttien eli Gorgoneiden johtaja. Kauppaan tulee pikkuveljensä Timmyn kanssa 14-vuotias naapurintyttö, Christy, joka on tullut katsomaan veljelleen syntymäpäivälahjaa. Timmyn mennessä varastoon yksi leluista ampuu häntä imukupilla otsaan ja Timmy ihastuu leluihin heti. Christyn huomatessa lelujen korkean hinnan hän lähtee raahaamaan kiukuttelevaa Timmyä kotiin. Alanin mentyä kotiin hän tajuaa että hänen ostamansa lelu ei ole pelkästään muutamia lauseita puhuva ja kävelevä ukko, vaan älykäs olento, jonka kanssa hän pystyy käymään jopa keskusteluita.
Ruotsin salibandymaajoukkue
Ruotsin salibandymaajoukkue on Ruotsin salibandyn edustusjoukkue. Joukkue on voittanut kahdeksan maailmanmestaruutta ja neljä MM-hopeaa. Ruotsi on Salibandyn maailmanrankingin sijalla 2.
Jouko Rikkinen
Jouko Kalevi Rikkinen (s. 1961) on Helsingin yliopiston kasvitieteen professori.
Rikkinen nimitettiin Helsingin yliopiston kasvitieteen professorin virkaan vuoden 2005 alusta lukien. Hänen edeltäjänsä tässä oppituolissa on Timo Koponen. Sitä ennen hän oli vuodesta 2000 kasvitieteen dosentti.
Rikkinen on julkaissut lukuisia tieteellisiä tutkimuksia kasvi- ja sienitieteen eri osa-alueilta. Hänet tunnetaan erityisesti levien ja sienten symbiooseja koskevista tutkimuksistaan. Hän on myös kirjoittanut oppikirjoja ja tietoteoksia sekä ansioitunut luontovalokuvaajana.
Rikkinen kirjoitti ylioppilaaksi Haukilahden lukiosta 1981 ja aloitti opinnot Helsingin yliopistossa vuonna 1982. Hän opiskeli biologiaa ja maantiedettä ja valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi 1986 ja filosofian maisteriksi 1987. Rikkinen väitteli filosofian tohtoriksi kasvitieteestä 1995. Hän oli post doc -tutkijana Yhdysvalloissa Oregon State Universityssa 1997–1998, ja hänet nimitettiin kasvitieteen dosentiksi Helsingin yliopistoon 1999. Vuonna 2014 Suomen tietokirjailijat ry myönsi Rikkiselle Tietokirjailijapalkinnon tunnustuksena laajasta ja ansiokkaasta tietoteostuotannosta.
Jouko Rikkisen vanhemmat ovat Helsingin yliopiston kulttuurimaantieteen emeritusprofessori Kalevi Rikkinen ja Helsingin yliopiston maantieteen didaktiikan professori emerita Hannele Rikkinen.
Fronto
Marcus Cornelius Fronto (noin 100–170) oli roomalainen reettori ja puhetaidon opettaja. Fronto syntyi Numidiassa Cirtan kaupungissa. Hänestä tuli myöhemmin Antoninus Piuksen, Marcus Aureliuksen ja Lucius Veruksen opettaja. Hän oli "consul suffectus" vuonna 142 ja Asian provinssin prokonsuli vuonna 157. Myöhemmällä iällään, hän oli yhä kirjeenvaihdossa entisten oppilaidensa kanssa, jotka olivat nyt keisareita. Fronton edustama retoriikka pyrki muun muassa yllättävään ja värikkääseen sanavalintaan. Italialainen kardinaali Angelo Mai löysi vuonna 1815 Fronton kirjoittamaa tekstiä eräästä palimpsestista.
Ulla Tuimala
Ulla Karoliina Tuimala (s. 27. huhtikuuta 1982 Karstula) on entinen suomalainen juoksija. Hän edusti Äänekosken Urheilijoita ja häntä valmensivat Mauri Kangaskesti ja Juha Väätäinen.
Tuimala sijoittui 17:nneksi maastojuoksun 19-vuotiaiden EM-kilpailussa Malmössä 2000. Joukkuekilpailussa Suomi oli viides. Vuonna 2001 hän saavutti pronssia 19-vuotiaiden EM-kilpailujen 3 000 metrillä Grossetossa ajalla 9.07,35. Seuraavana vuonna hän sai aikuisten sarjassa maastojuoksussa PM-hopeaa ja sijoittui EM-kilpailuissa 24:nneksi. Vuonna 2003 hän oli 22-vuotiaiden EM-kilpailuissa Bydgoszczissa 5 000 metrillä viides ajalla 16.25,20. Seuraavana vuonna hän voitti Fredrikstadissa 22-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuden 1 500  ja 5 000 metrillä.
Tuimala edusti Suomea aikuisten maaotteluissa vuosina 2001–2006. Hän voitti maaotteluissa 3 000 metrin estejuoksun Göteborgissa 2001 (Suomen ennätysajalla 10.04,99) ja Helsingissä 2002 sekä 5 000 metriä Göteborgissa 2004. Lisäksi hän voitti hallimaaottelussa 3 000 metriä Tallinnassa 2002.
Myös Ulla Tuimalan kaksoissisar Anni Tuimala on entinen juoksija.
Kekälekakadu
Kekälekakadu ("Callocephalon fimbriatum") on keskikokoinen australialainen kakadulaji. Se on sukunsa ainoa laji.
Kekälekakadun pituus on noin 34 cm ja paino 240–330 grammaa. Sen höyhenpuku on pääosin harmaa, höyhenten reunat ovat vaaleat saaden puvun näyttämään raidalliselta. Koiraalla on punainen pää ja töyhtö, naaraan pää ja vaatimattomampi töyhtö ovat harmaat. Nokka on sarvenvärinen, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Nuori lintu muistuttaa naarasta, mutta koirailla on punainen töyhdön kärki ja punaiset täplät otsassa ja päälaella, sekä tummanharmaa nokka.
Kekälekakadu elää Australian kaakkoisosassa Uuden Etelä-Walesin itäosista Victoriaan. Tasmanian pohjoisosassa ja King Islandilla laji on harvinainen vierailija. Lisäksi erillinen, istutettu kanta elää Kangaroo Islandilla. Kokonaispopulaatio on yli 20 000 yksilöä. Lajin elinympäristön laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä. Lajin kanta on käymässä uhanalaiseksi elinympäristön häviämisen takia.
Kekälekakadut elävät tuoreissa metsissä, sekä vuoristossa että laaksoissa. Talveksi ne siirtyvät tasangoille, puutarhoihin ja puistoihin. Kekälekakadut esiintyvät lisääntymisaikana pareittain, perhekunnittain tai pieninä parvina, talvikaudella ne kerääntyvät joskus suurina kymmenien yksilöiden parvina hyville ruokapaikoille, kuten marjoville orapihlajapensaille.
Kekälekakadun lisääntymiskausi on loka–tammikuussa. Pesäpuu on tavallisimmin vesistön rannalla kasvava kookas elävä eukalyptuspuu. Kekälekakadunaaras munii kaksi, harvoin kolme, munaa puunkoloon tehtyyn pesään. Muna on kooltaan 35,8 mm x 27,5 mm. Molemmat puolisot hautovat munia yhteensä noin kuukauden. Poikaset lähtevät pesästä noin seitsemän viikon ikäisinä ja ovat emoistaan riippuvaisia vielä parin kuukauden ajan.
Kekälekakadut syövät pääasiassa eukalyptusten ja akasioiden siemeniä, mutta myös muiden puulajien siemeniä, marjoja, pähkinöitä, hedelmiä sekä hyönteisiä ja niiden toukkia. Ne ruokailevat järjestelmällisesti niin, että palaavat päivästä toiseen samaan puuhun tai pensaaseen, kunnes se on syöty tyhjäksi. Linnut ruokailevat hiljaisina puun latvustossa, josta kuuluu vain nokan napsetta niiden availlessa käpyjä.
Kiinan–Intian sota
Kiinan–Intian sota, joka tunnetaan myös Kiinan–Intian rajaselkkauksena, käytiin 20. lokakuuta – 20. marraskuuta vuonna 1962 Kiinan ja Intian välillä. Pienempiä rajakahakoita oli ollut jo aiemminkin. Sota syttyi, koska Kiina ja Intia kiistelivät Intian itärajasta.
Sota syttyi Intian itärajalla olevan Arunachal Pradeshin eli Kiinan mielestä "Etelä-Tiibetin" takia. Toisaalta Intia laajensi selkkausta koskemaan Etelä-Xinjiangin eli Intian mielestä Aksai Chinin aluetta. Tätä halkoi tärkeä valtatie G219, josta Kiina ei voinut luopua. Taistelut levisivät myös Intian pohjoisrajalle Kashmirin seuduille. Sodasta käytetään Kiinassa nimeä Zhōng-Yìn Biānjìng Zhànzhēng ja Intiassa hindiksi भारत-चीन युद्ध, "Bhārat-Chīn Yuddh".
Tapahtumat olivat alkaneet liukua kohti sotaa viimeistään kevättalvella vuonna 1962, jolloin Intia ilmoitti voivansa käydä sotaa Kiinan kanssa. Intia vastusti Tiibetin miehitystä. Se halusi myös parantaa suhteitaan länteen Goan kaappauksen jälkeen. Kiina hyökkäsi ensin suurella voimalla, koska poliittisiin tuloksiin rajakysymyksistä ei päästy. Kiinan ja Intian rajalla käytiin kuolemaan johtaneita kahakoita ja tehtiin muita sotilasoperaatioita jo kesäkuussa. Ensimmäinen merkittävä sotatoimi oli intialaisen joukko-osaston tunkeutuminen Kiinaan.
Kiina hyökkäsi Intiaan 20. lokakuuta 1962. Kiinan ensimmäinen iso operaatio 20. lokakuuta oli Namka Chu -joen ylitys. Se sujui loistavasti, intialaiset eivät olleet varautuneet siihen, että kiinalaiset kykenisivät ylittämään joen siltojen ulkopuolelta. Kiina siirsi joukkonsa yön turvin kahlaten joen yli Intian selustaan, katkoi puhelinlinjat ja ajoi hyökkäykseltä säästyneet intialaiset puolustajat pakoon.
Intian joukot olivat siellä alivoimaisia. Sotaa käytiin myös läntisellä rintamalla Kashmirin pohjoisosissa, josta kiinalaiset valtasivat pienen osan. Intia ei kyennyt millään rintamalla pysäyttämään Kiinan joukkojen voimakasta etenemistä. Kiinalla oli joukkoylivoima ja hyvä aseistus, ja he pärjäsivät paremmin korkeassa vuoristossa kuin intialaiset. Kiina tarjosi neuvotteluja jo 24. lokakuuta sodan pysäyttämiseksi, mihin Intia ei suostunut. Intian joukot taistelivat joillain alueilla sitkeästi ja tekivät joskus onnistuneita vastahyökkäyksiäkin. Itäisellä rintamalla ainakin osa Intian joukoista ajautui pakokauhuun 17. marraskuuta. Kiina pysäytti menestyneen hyökkäyksensä tulitaukoon 20. marraskuuta 1962. Neuvostoliitto asettui kriisissä Kiinan puolelle, vaikka Neuvostoliiton ja Kiinan välit olivatkin silloin huonot. Sodassa kuoli muutamia tuhansia enemmän intialaisia kuin kiinalaisia. Intialaiset järjestivät tappionsa takia armeijaansa uudelleen sodan loputtua.
Kriittinen intialainen aikakauslehti Tehelka kirjoittaa sodan 50 vuotismuistoksi lokakuussa 2012 tällä tapaa http://tehelka.com/story_main54.asp?filename=Ne131012Coverstory.asp
Aureus
Aureus (monikko "aurei" ) oli roomalainen kultaraha. Sitä lyötiin aluksi vain harvoin, mutta Julius Caesarin määräyksestä sitä alettiin lyödä säännöllisesti. Aureuksen arvo oli 25 denaaria eli 100 sestertiusta ja se painoi noin 1/40 roomalaista naulaa (8,19 grammaa). Keisari Caracalla laski sen painon noin 6,5 grammaan ja Diocletianus laski sitä entisestään. Konstantinus Suuri korvasi aureuksen uudella kultarahalla, soliduksella, joka painoi 4,55 grammaa.
Kaarina Sivonen
Kaarina Sivonen (s. 23. elokuuta 1954 Kiuruvesi) on sinilevätutkija ja Helsingin yliopiston soveltavan mikrobiologian professori.
Kaarina Sivonen suoritti tohtorin tutkinnon mikrobiologian alalta vuonna 1990 Helsingin yliopistossa. Vuosina 1990–2000 hän toimi Helsingin yliopistossa mikrobiologian dosenttina ja Suomen Akatemian nuorempana ja vanhempana tutkijana sekä vierailevana tutkijana Yhdysvalloissa.
Vuosina 2000–2010 Sivonen toimi Helsingin yliopistossa akatemiaprofessorina ja johti Suomen Akatemian mikrobivarantojen huippuyksikköä vuosina 2002–2007.
Hän oli nimitettynä yliopiston limnologian professoriksi vuosina 2007–2008 ja vuoden 2009 alusta soveltavan mikrobiologian professoriksi.
Kaarina Sivonen on erikoistunut sinilevien eli syanobakteerien tutkimukseen. Hänen tutkimusryhmänsä havaitsi aikoinaan myrkyllisten sinileväkukintojen olevan yleisiä järvissämme ja jokavuotinen ilmiö Itämeressä.
Christiaan Berger
Christiaan David "Chris" Berger (27. huhtikuuta 1911 Amsterdam – 12. syyskuuta 1965 Amsterdam) oli alankomaalainen pikajuoksija, joka sivusi 100 metrin juoksun maailmanennätystä (10,3 s) vuonna 1934. Samana vuonna hän myös voitti EM-kisoissa kultaa sekä 100 että 200 metrillä ja oli mukana Alankomaiden pronssia voittaneessa joukkueessa 4 kertaa 100 metrin viestissä.
Olympialaisissa Berger oli mukana vuosina 1932 ja 1936, mutta ei menestynyt kovinkaan hyvin. Los Angelesissa 1932 Berger putosi kummassakin lajissaan välierissä. Berliinissä 1936 hän jäi maanmiestensä Martinus Osendarpin ja Wil van Beverenin varjoon. Alankomaiden viestikilpailu päättyi kapulan pudotukseen finaalissa, joten myös Berliinistä menestys jäi laihaksi.
Berger piti urallaan hallussaan useita ennätyksiä. 100 metrillä hänellä oli jaettu maailmanennätys vuosina 1934 – 1936 ja Euroopan-ennätystä 1930 – 1951. Alankomaiden-ennätystä hän piti 1934 – 1965. 200 metrillä hän piti Alankomaiden-ennätystä samoina vuosina ja 4 kertaa 100 metrin viestissä 1934 – 1963.
James Grant
James Grant (1772 Skotlanti-11. marraskuuta 1833 Saint-Servan, Ranska) oli brittiläinen laivastoupseeri, purjehtija ja lintutieteilijä.
Grant kastettiin 6. syyskuuta 1772 Skotlannin Forresissa Morayshiressä. Vuoden 1799 lopulla Grant komensi luutnanttina "Lady Nelson" nimistä 60 tonnin vetoista prikiä. Alus purjehti Thamesjoelta Sydneyn satamaan Port Jacksoniin, jonne se saapui 18. maaliskuuta 1800. Grantille oli annettu tehtäväksi tutkia ja kartoittaa New Hollandin eli Australian rannikot.
Grant suoritti useita purjehduksia vuosina 1800–1801 ja kartoitti ensimmäisenä etenkin Bassinsalmen ja sitä ympäröivät rannikot. Hän palasi Eurooppaan ja julkaisi muistelmansa "Narrative of a Voyage of Discovery" vuonna 1803. Hänet ylennettiin komentajaksi 1805 ja seuraavana vuonna hän sai eläkkeen korvaukseksi vammautumisestaan työssään.
Grant rantautui ensimmäisenä eurooppalaisena Phillip Islandille ja Churchill Islandille. Phillip Islandin lounaiskärki on nimetty hänen kunniakseen.
Muistelmissaan Grant nimesi kekälekakadun ("Callocephalon fimbriatum").
Ballabio
Ballabio on kunta Italian pohjoisosassa Lombardian alueella Leccon maakunnassa. Kunnassa on runsaat 4 000 asukasta, ja sen pinta-ala on 15 km².
Joulun alla vuonna 2008 ryhmä ballabiolaisia pyöräili Rovaniemelle luovuttaakseen joulupukille kirjeitä italialaisilta lapsilta. Neljän miehen ryhmä käytti 3 500 kilometrin tulomatkaan lähes kuukauden.
József Sir
József Sír (28. huhtikuuta 1912 Budapest – 22. syyskuuta 1996 Budapest) oli unkarilainen yleisurheilija, joka kilpaili enimmäkseen pikajuoksussa. Hänen uransa tähtihetki oli EM-kisat Torinossa 1934, jolloin hän voitti hopeaa 200 metriltä ja 4 × 100 metrin viestistä sekä pronssia 100 metriltä.
Revolverimies
Revolverimies ("The Shootist") on yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1976. Se perustuu Glendon Swarthoutin edellisenä vuonna julkaisemaan romaaniin. Tarina kertoo ikääntyvästä, kuuluisasta revolverisankarista (John Wayne), joka on kuolemassa eturauhassyöpään ja joutuu kohtaamaan hahmoja menneisyydestään.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Revolverimiehen" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juho Konttajärvi
Juho Albanus (Kontta) Konttajärvi () oli suomalainen jääkärivääpeli ja Viron armeijan vänrikki. Hänen vanhempansa olivat torppari Juho Konttajärvi ja Johanna Lind.
Konttajärvi työskenteli sahatyöläisenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 5. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Konttajärvi saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä hän haavoittui.
Sisällissodan jälkeen hänet määrättiin Porin rykmentin III pataljoonaan, missä hän toimi vääpelinä 2. komppaniassa. Hänet siirrettiin seuraavaksi 11. heinäkuuta 1918 alkaen Helsingin jalkaväkirykmenttiin, mikä tunnettiin myöhemmin nimellä Itämeren jalkaväkirykmentti 1. Armeijasta hän erosi 23. tammikuuta 1919 vai liittyäkseen Viron vapaussotaan.
Konttajärvi liittyi vapaaehtoisena Viron vapaussotaan lähtevään Ensimmäiseen suomalaiseen vapaajoukoon, missä hän toimi joukkueenjohtajana tiedusteluosastolla. Hänet siirrettiin myöhemmin Viron panssarijunadivisioonan suomalaiseen pataljoonaan. Viron vapaussodassa hän otti osaa taisteluihin Mustjoella, Mentzenissä (Möniste) ja Rosenhofissa (Vana Roosa). Virosta palattuaan hän liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan 15. syyskuuta 1919, missä hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi etappikomppaniaan. Sotaretkellä hän oli 1. tammikuuta 1920 saakka. Retkeltä palattuaan hän astui takaisin armeijan palvelukseen 21. helmikuuta 1920 ja hänet sijoitettiin Meripataljoonaan, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Laivaston koulutuskunta. Meripataljoonassa hän toimi koulutusaliupseerina muun muassa miinakomppaniassa. Armeijasta hän erosi lopullisesti 1. lokakuuta 1925 ja siirtyi metsätyönjohtajaksi Pohjois-Suomeen.
Konttajärvi otti osaa talvisotaan joukkueenjohtajana Erillisessä Pataljoona 26:ssa ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Erillinen osasto Petsamon komppania Tuuriin. Hänet kotiutettiin vielä ensimmäisenä sotavuonna ja hän siirtyi metsätöihin Ylitorniolle. Hänet haudattiin Ylitorniolle.
Maurice Houvion
Maurice Houvion (s. 4. heinäkuuta 1934 Saint-Dié, Vosges, Ranska) on entinen ranskalainen seiväshyppääjä.
Houvion sijoittui seiväshypyssä Belgradin EM-kilpailuissa 1962 viidenneksi tuloksella 455 cm. Niin Tokion olympialaisissa 1964 kuin myöskään Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän ei selviytynyt karsinnasta loppukilpailuun. Ensimmäisissä sisäratojen EM-kilpailuissa Dortmundissa 1966 hän sijoittui seitsemänneksi tuloksella 440 cm.
176-senttinen ja 76-kiloinen Houvion voitti seiväshypyssä Ranskan mestaruuden vuosina 1962 ja 1963. Hän paransi Ranskan ennätystä vuonna 1962 neljästi (449, 451, 457 ja 460 cm) sekä vuonna 1963 kolmasti (464, 472 ja 487 cm).
Maurice Houvionin poika Philippe Houvion oli seiväshypyn maailmanennätysmies.
Erich Borchmeyer
Erich Borchmeyer (23. tammikuuta 1905 Münster – 17. elokuuta 2000 Bielefeld) oli saksalainen pikajuoksun olympiamitalisti, joka saavutti hopeaa Los Angelesin olympialaisissa 1932 4 × 100 metrin viestissä ja pronssia samasta lajista neljä vuotta myöhemmin Berliinissä. EM-kisoissa hän voitti kultaa 4 × 100 metrillä Torinossa 1934 ja saavutti samoissa kisoissa hopeaa henkilökohtaiselta 100 metriltä.
Caperio/Täby FC
Caperio/Täby Floorball Club on ruotsalainen salibandyn erikoisseura Täbystä. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2013–2014 Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla Svenska Superliganissa.
Jacques Pucheran
Jacques Pucheran (1817-1895) oli ranskalainen lintutieteilijä.
Pucheran osallistui eläintieteilijänä "Astrolabe"-laivan Oseaniaan suuntautuneelle tutkimusretkelle 1837–1840. Retkikunnan johtajana toimi Jules Dumont d'Urville. Palattuaan hän kirjoitti, yhdessä Honoré Jacquinotin kanssa, selonteon retken lintutieteellisestä annista: "Voyage au Pôle sud et dans l'Océanie sur les corvettes L'Astrolabe et La Zélée" (1841-1854).
Pucheran nimesi lukuisia uusia lintulajeja, muun muassa salomoninkakadun ("Cacatua ducorpsii").
IBK Dalen
Innebandy Klubb Dalen on vuonna 1990 perustettu ruotsalainen salibandyn erikoisseura Uumajasta. Seuran sekä miesten että naisten edustusjoukkueet pelaavat ruotsin pääsarjoissa - miehet Svenska Superliganissa ja naiset Superliganissa. IBK Dalenilla on 750 jäsentä ja 23 joukkuetta. Seuran kotihalli on Gammliahallen.