hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ametisti
Ametisti on korukivenä käytetty violetti kvartsinmuunnos. Sen nimi on peräisin muinaisen Kreikan sanoista ἀ a- ("ei") ja μέθυστος methustos ("myrkytys"), joka on viite uskomukseen, että se suojelee omistajaansa päihtymykseltä; muinaiset kreikkalaiset pitivät ametistia yllään ja tekivät siitä juoma-astioita.
Lapissa Luostolla Lampivaarassa sijaitsee ametistikaivos, jota pitää yllä Kaivosyhtiö Arctic Ametisti Oy . Suomen suurin yksittäinen ametistikide Pelkosenniemen Lampivaarasta läheltä Luostoa on löytynyt 1980-luvun lopulla. Suuri ametistikide on mitoiltaan 18 cm × 13 cm × 16 cm ja painoa sillä on noin 3,7 kg. Kirjassa "Suomen korukivet" on tietoja Suomen muistakin ametistiesiintymistä.1900-luvulla ametistin värin katsottiin johtuvan siitä että se sisältää mangaania. Koska sitä pystyy suuresti muuttamaan lämmöllä, jotkin asiantuntijat kuitenkin uskoivat värin johtuvan eloperäisistä lähteistä. Rautatiosyanaattia ehdotettiin ja rikin väitettiin löydettävän siitä. Uudempi tutkimus on osoittanut ametistin värin johtuvan rautaepäpuhtauksista.
Altistus lämmölle muuttaa ametistin keltaiseksi ja suuren osan keltaisesta kvartsista ja savukvartsista sanotaan olevan vain "palanutta ametistia". Keinotekoisesti lämpökäsiteltyä ametistia yritetään usein myydä sitriininä.
Keinotekoisen ja luonnollisen ametistin kemialliset ja fyysiset ominaisuudet ovat niin samanlaisia, ettei niitä pysty erottamaan täydellisellä varmuudella ilman edistynyttä gemmologista koetta. 
Ametistin ensisijainen sävy on vaaleanpunaisen violetista tummaan violettiin. Toissijaisena sävynä siinä saattaa näkyä punaista tai sinistä tai molempia. Ihanteellisessa laadussa on suunnilleen 75–89 % violettia ja 15–20 % sinistä ja (valonlähteestä riippuen) punaista sävyä.
Red Star
Red Star on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1897. Se on yksi Ranskan jalkapallohistorian vanhimpia seuroja, ja sen menestysvuodet ajoittuivat 1900-luvun alkupuolelle.
Red Starin kotipaikka on Pariisin pohjoisrajalla sijaitseva Saint-Ouenin kaupunki.
FC Rouen
FC Rouen on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1896 Luoteis-Ranskan Rouenissa. Se voitti Ranskan pääsarjan kahdesti toisen maailmansodan aikana, mutta näinä vuosina voitettuja mestaruuksia ei nykyisin noteerata virallisissa yhteyksissä. Joukkueen lempinimi on ().
Kasvot
Kasvot ovat pään etuosan alue otsasta leukaan, jossa sijaitsevat myös silmät ja kulmakarvat, nenä, suu ja posket.
Kasvot ovat tärkeä osa sekä ihmisen verbaalista että nonverbaalista kommunikaatiota: paitsi että puhe muodostetaan osin suulla ja huulilla, myös kasvojen muilla lihaksilla muodostetut ilmeet vaikuttavat viestin tulkintaan. Ilmeet myös vaikuttavat suoraan ääneen: ihminen tunnistaa äänen perusteella hymyilevän ihmisen ilmeen. Ilmeet voivat olla hallittavissa, mutta koska ne ovat lajityypillisiä ja syntyvät usein suorina reaktioina, niillä on usein samoja merkityksiä koko maailmassa.
Kasvojen tärkeimpiä lihaksia toimintoineen ovat:
Sergei Zubov
Sergei Ivanovitš Zubov (, s. 22. heinäkuuta 1970 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkovalmentaja ja entinen puolustaja. Zubov voitti pelaajaurallaan kaksi Stanley Cupia: New York Rangersissa vuonna 1994 ja Dallas Starsissa vuonna 1999. Vuoden 1992 talviolympialaisissa Albertvillessä Zubov voitti kultaa Itsenäisten valtioiden yhteisön ja Georgian muodostamassa yhdistyneessä joukkueessa.
Zubov voitti Neuvostoliiton alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa kultaa 1989 ja hopeaa 1990. New York Rangers varasi Zubovin vuoden 1990 varaustilaisuuden viidennellä kierroksella. Tulokaskaudellaan hän pelasi 49 ottelua, tehden niissä yhteensä 31 tehopistettä. Hyvä tahti jatkui myös seuraavalla kaudella, jolloin hän teki runkosarjassa 12 maalia ja 77 syöttöpistettä.
Zubov jatkoi hyviä otteitaan Rangersissa, mutta elokuussa 1995 hänet siirrettiin Petr Nedvědin kanssa Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Luc Robitailleen ja Ulf Samuelssoniin. Zubov vietti vain yhden kauden Pittsburghissa ja kesällä 1996 Pittsburgh vaihtoi hänet Kevin Hatcheriin Dallas Starsin kanssa. 30. heinäkuuta 2009 Zubov päätti jättää NHL:n ja teki sopimuksen KHL-seura SKA Pietarin kanssa.
Hyökkäävänä puolustajana tunnettu Zubov pelasi 16 kautta kestäneellä NHL-urallaan 1 068 runkosarja- ja 164 pudotuspeliottelua. Tehopisteitä hän teki runkosarjassa yhteensä 771, 152 maalia ja 619 syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä 117, 24 maalia ja 93 syöttöpistettä. Hän pelasi urallaan kolmesti ssa, vuosina 1998, 1999 ja 2000, ja tuli vuonna 2006 valituksi .
SKA Pietarissa Zubov pelasi yhden kauden ajan. Hän oli tuolla kaudella (2009–2010) KHL:n eniten pisteitä tehnyt puolustaja, tuli valituksi liigan ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja pelasi liigan tähdistöottelussa.
Pelaajauransa jälkeen Zubov aloitti jääkiekkovalmentajana. Hän toimi kaudella 2011–2012 SKA Pietarin apuvalmentajana ja siirtyi ennen kautta 2012–2013 TsSKA Moskovan apuvalmentajaksi.
Akryylinitriilibutadieenistyreeni
ABS eli akryylinitriilibutadieenistyreeni ((CH· CH·CHN)) on eräs kestävä muovilaatu. Se on jäykkää mutta kevyttä, ja hinnaltaan varsin edullista. Niinpä sen käyttökohteita ovat muun muassa erilaiset kypärät, kotitalous- ja konttorikoneet, kotelot, Lego-palikat, putket ja profiilit sekä veneet. ABS-muovia käytetään myös henkilöautojen korien helmoissa ja puskureissa polykarbonaatin sekoitteena PC/ABS. Lisäksi tietokoneiden ja tulostinten rungot ovat tavallisesti ABS-muovia.
ABS-muovin monomeerit ovat akryylinitriili, butadieeni ja styreeni.
ABS-muovilla on hyvä sitkeyden, jäykkyyden ja sulajuoksevuuden yhdistelmä sekä hyvä pinnanlaatu ja kiilto. Sen jännityssäröilyherkkyys on vähäisempi kuin polystyreenillä. ABS-muovilla on myös pieni staattinen sähköisyys ja se kestää hyvin heikkoja happoja ja emäksiä.
Yhden ABS-kilon valmistamiseen tarvitaan kaksi kiloa raakaöljyä. Suurin ABS:n tuottaja on Chi Mei Taiwanissa. ABS-muovin yksi kauppanimi on Cycolac.
Ilkka Tuomi
Ilkka Tuomi on suomalainen tietojenkäsittelytieteen ja etenkin internetin sekä innovaatioverkostojen tutkija. Hän on julkaissut useita kirjoja ja artikkeleja, joista etenkin Mooren lakia arvosteleva artikkeli "First Monday" -lehdessä vuodelta 2002 on tunnettu. Tuomi on ollut tutkijana Nokian tutkimuskeskuksessa sekä Euroopan komission yhteisesä tutkimuskeskuksessa (Joint Research Center) Sevillassa.
Ennenpyhitettyjen lahjain liturgia
Ennenpyhitettyjen lahjain liturgia eli EPL, myös paastoliturgia, on ortodoksisessa kirkossa jumalanpalvelus, joita toimitetaan pääsiäistä edeltävän Suuren paaston aikana silloin kun ei kanonien mukaan voida pitää normaalia liturgiaa. Suuren paaston aikana normaalit liturgiat pidetään yleensä vain sunnuntaisin ja ennenpyhitettyjen lahjain liturgiat (eräin poikkeuksin) arkipäivinä.
Perimätiedon mukaan Rooman paavi Gregorios Dialogos matkustaessaan Konstantinopolissa kirjoitti silloin yleisesti toimitettavan paastoliturgian ylös.
Ennenpyhitettyjen lahjain liturgioita pidetään paaston aikana arkipäivinä, yleensä keskiviikkona ja perjantaina, koska Suuren paaston aikana katsotaan ihmisten tarvitsevan palveluksia ja mahdollisuuden osallistua eukaristiaan normaalia enemmän. Ennenpyhitettyjen lahjain liturgiassa ei valmisteta ehtoollistarvikkeita, vaan ehtoolliseen käytetään edellisenä sunnuntaina siunattuja ehtoollislahjoja, jotka jaetaan ehtoollispalveluksen yhteydessä.
Ennenpyhitettyjen lahjojen liturgia on yleissävyltään katumuksentäyteinen; toistuvasti polvistutaan ja kumarretaan usein maahan. Efraim Syyrialaisen paastorukous on olennaisessa asemassa.
Veikko Itkonen
Jalo Veikko Itkonen, pseudonyymi Aulikki Ura, (16. huhtikuuta 1919 Kauniainen – 29. maaliskuuta 1990 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat) oli suomalainen radioselostaja, elokuvaohjaaja- ja -tuottaja. Itkonen toimi itsenäisenä tuottajana vuodesta 1945, jolloin hän tuotti Jorma Nortimon ohjaaman elokuvan "Tähtireportterit tulevat". Itkonen oli naimisissa Eija Karipään kanssa, joka näytteli lähes kaikissa hänen näytelmäelokuvissaan.
Itkonen tuotti dokumentteja ("Matka mustien maanosaan"), draamoja ("Silmät hämärässä"), komedioita ("Mullin mallin") sekä alkoholistitarinan (Jack Witikan ohjaus "Mies tältä tähdeltä").
Itkonen sai 1963 Jussi-palkinnon vuonna elokuvasta "Vaarallista vapautta".
Itkonen osti 1944 tuotantoyhtiö Filmi-Kuva Oy:n, jonka nimissä hän aloitti elokuvilla "Tähtireportterit tulevat" ja "Kohtalo johtaa meitä". Vuodesta 1951 alkaen hän valmisti uutiskatsauksensa Tuotanto Veikko Itkosen nimissä. "Näin syntyi nykypäivä" oli niistä ensimmäinen. Filmi-Kuva Oy:n hän otti uudelleen käyttöön vuoden 1961 lopussa.
Verorästien aiheuttamien ongelmien vuoksi Itkonen myi vuonna 1963 tuotantonsa Yleisradiolle ja muutti ulkomaille. Kauppaan kuului myös tuotantoyhtiön studio ja henkilökunta.
Näiden lisäksi runsaasti selostustehtäviä muun muassa "Puolustusvoimain katsauksissa"
Veikko Itkosen tuotantoa Yleisradion Elävässä arkistossa:
Erkki Karu
Erkki Karu (vuoteen 1907 Erland Fredrik Kumlander, vuosina 1907–1911 Erland Kultavaara; 10. huhtikuuta 1887 Helsinki – 8. joulukuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja. Karua pidetään suomalaisen elokuvan peruskiven laskijana, niin taiteellisesti kuin kaupallisestikin.
Valmistettuaan Tampereella vuonna 1919 Frans Ekebomin kanssa lyhyitä elokuvakomedioita Karu perusti Karl Fagerin ja Teuvo Puron kanssa Suomi-Filmin ja myöhemmin T. J. Särkän kanssa Oy Suomen Filmiteollisuuden, Suomen elokuvahistorian kaksi merkittävintä tuotantoyhtiötä. Karu toimi Suomi-Filmissä pääohjaajana sekä tuottajana vuosina 1919–1933 ja Oy Suomen Filmiteollisuudessa vuosina 1933–1935. Hän teki ensimmäiset elokuvafilmatisoinnit Suomen kansallisaarteina pidetyistä teoksista "Koskenlaskijan morsian" ja "Nummisuutarit". Trilogia "Meidän poikamme" (1929–1934) korostaa puolustusvoimien merkitystä Suomessa.
Karu oli naimisissa kiertuenäyttelijä Elli Kylmäsen kanssa. He saivat kaksi lasta, Olavin (1916–1992) ja Sinikan (1917–1994).
Hannu Leminen
Hannu Päiviö Leminen (oikealta nimeltään Hanno Leminen) (5. tammikuuta 1910 Helsinki – 6. kesäkuuta 1997 Turku) oli suomalainen elokuvaohjaaja ja -lavastaja ja myöhemmin johtaja Yleisradiossa.
Leminen toimi studiopäällikkönä ja päälavastajana Suomi-Filmissä 1937–1940, Suomen Filmiteollisuudessa studiopäällikkönä ja ohjaajana 1940–1947, Adams Filmin tuotantopäällikkönä 1947–1952, Olympia-Filmin tuotantojohtajana 1952–1953, Suomi-Filmin tuotantopäällikkönä ja ohjaajana 1953–1957, Mainos-TV:n ohjelmapäällikkönä 1957–1963 sekä Fennada-Filmin kaupallisena johtajana 1963–1964.
Elokuvauransa jälkeen Leminen työskenteli Yleisradiossa TV1-kanavan teatteri- ja ajanvieteosaston päällikkönä 1964–1965 sekä TV2:n johtajana vuosina 1965–1974.
Leminen oli vuodesta 1940 naimisissa näyttelijä Helena Karan kanssa, jolla oli rooli lähes jokaisessa Lemisen elokuvassa.
Leminen ohjasi 29 elokuvaa, joista tunnetuimpia ovat "Valkoiset ruusut", "Rosvo Roope", "Kesäillan valssi", "Vieras mies" sekä Helsingin olympiakisat dokumentoineet "Maailmat kohtaavat" ja "Kultaa ja kunniaa". Hän voitti neljä kertaa Jussi-palkinnon, kaksi kertaa lavastuksesta ("En ole kreivitär" ja "Morsiusseppele") ja kaksi kertaa ohjauksesta ("Valkoiset ruusut" ja "Maailmat kohtaavat").
Pekka Parikka
Pekka Johannes Parikka (2. toukokuuta 1939 Helsinki – 21. maaliskuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja. Hän teki uransa aikana kuunnelmia, TV-elokuvia ja -ohjelmia, käsikirjoituksia, sekä ohjasi kolme pitkää elokuvaa.
Parikka oli ensimmäistä kertaa mukana isossa elokuvatuotannossa toimiessaan 1968 "Täällä Pohjantähden alla" -elokuvan apulaisohjaajana. Vuonna 1973 hän toimi jälleen apulaisohjaajana Edvin Laineen ohjaamassa elokuvassa. Tällä kertaa vuorossa oli "Pohjantähti". Tämän jälkeen Parikka palasi elokuvien pariin vasta hieman ennen 1980-luvun vaihdetta, ohjaten vuosina 1979–1987 kuusi tv-tuotantoa.
Vuonna 1988 Parikka ohjasi ensimmäisen pitkän teatterielokuvansa, "Pohjanmaan", joka perustui Antti Tuurin samannimiseen romaaniin. Elokuva voitti kolme Jussi-palkintoa, joista Parikka sai yhden ohjauksestaan. "Pohjanmaalle" jaettiin myös kaksi ranskalaista palkintoa. Se sai 1989 Rouenin festivaalin lehdistöpalkinnon, joka oli arvoltaan 100 000 frangia, sekä Ranskan elokuvateattereitten liiton 1. palkinnon (Prix ACOR), joka oli arvoltaan 10 000 frangia.
Vuonna 1989 tuli ensi-iltaan Parikan ohjaama "Talvisota", joka niin ikään pohjautui Antti Tuurin samannimiseen romaaniin vuodelta 1984. Elokuva sai ensi-iltansa 30. marraskuuta, päivänä, jolloin talvisodassa Helsinkiä ensimmäistä kertaa pommitettiin. Elokuvan oli ensin tarkoitus päästä laajaan levitykseen myös Yhdysvaltoihin. Levityksen suhteen kuitenkin epäonnistuttiin, vaikkakin elokuva sai Euroopassa huomiota voittaen muun muassa ranskalaisen elokuvapalkinnon (Taneli Mäkelän parhaan miesnäyttelijän palkinto Rouenin 3. pohjoismaisilla elokuvafestivaaleilla 1990). Elokuva keräsi noin 650 000 katsojaa. "Talvisota" palkittiin kotimaassa kuudella Jussi-palkinnolla.
Vuonna 1995 Parikka ohjasi TV-elokuvan "Maigret Suomessa" ("Maigret en Finlande"), jonka tuottajamaina olivat Ranska, Sveitsi, Belgia, Tšekki ja Suomi. Parikan kolmas ja viimeinen teatterielokuva oli "Tie naisen sydämeen" vuodelta 1996.
Vuonna 1997 hän ehti tehdä elokuvasovituksen Laila Hietamiehen romaanista "Hylätyt talot, autiot pihat", jonka ohjasi elokuvaksi vuonna 2000 Lauri Törhönen.
Kaikkiaan Parikka voitti kaksi Jussia (parhaan ohjaajan Jussi elokuvista "Pohjanmaa" ja "Talvisota").
Orvo Saarikivi
Orvo Kullervo Saarikivi (vuoteen 1905 Gröhn) (22. huhtikuuta 1905 Sortavala – 25. elokuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja. Parhaimmillaan Saarikivi oli komediaohjaajana.
Saarikiven vanhemmat olivat kansanedustajat Santeri Saarikivi ja Lyydi Saarikivi (o.s. Pennanen) ja puoliso vuodesta 1936 näyttelijä Aino Lohikoski. Taidehistorioitsija ja Ateneumin taidemuseon johtaja Sakari Saarikivi oli hänen veljensä.
Saarikivi tähtäsi teatteriuralle ja opiskeli Helsingin Konservatorion oopperaluokalla ja kävi myös keskikoulun. Hän aloitti uransa järjestäjä-näyttelijänä Helsingin Kansanteatterissa 1932, toimi Suomi-Filmissä järjestäjänä 1935 ja oli Suomi-Filmin ohjaajana 1937–40 sekä SF:ssä 1940–1946, minkä jälkeen hän toimi Suomi-Filmin lyhytelokuvaosaston johtajana aina kuolemaansa asti. Pitkien näytelmäelokuvien ohjaamista hän pääsi kokeilemaan Maria Jotunin Miehen kylkiluun toisena ohjaajana vuonna 1936. Vuonna 1941 hän siirtyi kilpailevan yhtiön Suomen Filmiteollisuuden ohjaajaksi. Kaikkiaan hän ohjasi 19 pitkää näytelmäelokuvaa. Saarikiven kahdestoista ja viimeinen ohjaus SF:lle oli "Särkelä itte". Hän sanoi kyllästyneensä kuuntelemaan puhetta rahasta, kun olisi pitänyt puhua taiteesta. Vuonna 1947 Saarikivi siirtyi takaisin Suomi-Filmiin ja hän teki sinne yhden pitkän ohjauksen, "Hormoonit valloillaan" (1948) ja muuten myi "tilaustöitä metreittäin kiinteään hintaan". Hänen johdollaan lyhytelokuvaosastolla valmistui 1946–1969 parisen tuhatta elokuvaa.
Tunnetuimpia Saarikiven ohjauksia ovat neljä Suomisen perhe -elokuvaa eli ns. "Suomisen Olli -sarja" sekä elokuvat "Anu ja Mikko", "Anna Liisa" ja "Särkelä itte". Orvo Saarikiven poika Martti näytteli Suomisen Olli -elokuvissa ja toimi myöhemmin niin ikään elokuvaohjaajana.
Ville Salminen
Veikko Oskari Ville Salminen (2. lokakuuta 1908 Maarianhamina – 28. marraskuuta 1992 Sintra, Portugali) oli suomalainen näyttelijä, lavastaja, ohjaaja, teatteri- ja tuotantopäällikkö.
Oltuaan Hannes Närhen lavastajaoppilaana 1927–1930 Turun Teatterissa Salminen siirtyi vuonna 1932 lavastajaksi Kansan Näyttämölle, josta tie vei lavastaja-näyttelijäksi 1933 Kotkan Näyttämölle, 1935 Porin Teatteriin ja edelleen 1937 Helsingin Työväenteatteriin. Vuonna 1938 vuorossa oli kiinnitys Suomi-Filmiin, jossa Salminen lavasti seuraavan kuuden vuoden aikana 16 elokuvaa, näytteli 13 roolia sekä ohjasi ja käsikirjoitti yhden elokuvan. Ohjaustyö on vuoden 1941 "Viimeinen vieras", jossa hän myös näytteli ”roistomaista hahmoa”. Suurin osa Salmisen rooleista oli juuri konnia, kuten maineikkaissa "Kuollut mies" -elokuvissakin. Salmisen kapeaviiksisille konnanrooleille oli tyypillistä useiden eri kansallisuuksien näyttelminen. Hän oli tuottajien ja ohjaajien mielestä (usein itse) luonteva valinta niin eteläamerikkalaiseksi kuin venäläiseksikin.
Vuonna 1947 Salminen siirtyi ensimmäisen kerran Suomen Filmiteollisuuden palvelukseen, jossa hän ohjasi ja lavasti 14 elokuvaa (joista ensimmäinen Pekka Puupää-elokuva tämän vaiheen viimeinen ohjaustyö) sekä näytteli seitsemässä elokuvassa, lähinnä konnia. Tämän aikajakson merkittävimpiä Salmisen ohjaustöitä ovat "Kaunis Veera" ja "Toukokuun taika". Saatuaan tarpeekseen ”roskaelokuvista” Toivo Särkän tallissa Salminen siirtyi 1953 Fennada-Filmiiin, jossa hän ohjasi ja käsikirjoitti yhdeksän elokuvaa. Elokuvat olivat poikkeuksetta varsin vaatimattomia tuotoksia (ehkä "Anua ja Mikkoa" sekä "Evakkoa" lukuun ottamatta), ja pesti Fennadassa päättyi jo 1957. Tämän jälkeen Salminen perusti oman Taskuteatterin, joka toimi vuoden päivät.
T. J. Särkkä otti Salmisen takaisin Suomen Filmiteollisuuteen ohjaajaksi 1959, ja yhteistyötä jatkui vuoteen 1961 saakka. Näinä vuosina Salminen ohjasi kuusi elokuvaa, joista kaksi Eemeli-elokuvaa. Särkän annettua hänelle lopputilin 1961, kehnosti menneen "Toivelauluja"-elokuvan jälkeen, Salminen siirtyi Mainostelevision teatteripäälliköksi ja toimi tehtävässä vuoteen 1973 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle. Salmisen näyttelijänura jatkui sattumanvaraisesti aina vuoteen 1984 saakka, jolloin hänet nähtiin pienessä roolissa elokuvassa "Klaani – tarina Sammakoitten suvusta". Hänen lapsensa Ville-Veikko Salminen (äiti Aune Häme) ja Timo Salminen ovat myös niittäneet mainetta elokuvien parissa.lisäksi myös ¹ lavastaja, ² käsikirjoittaja, ³ ohjaajalisäksi myös ¹ näyttelijä, ² lavastaja, ³ käsikirjoittaja
Aarne Tarkas
Aarne Tarkas (vuoteen 1947 Saastamoinen, 19. joulukuuta 1923 Porin maalaiskunta – 7. lokakuuta 1976 Denia, Espanja) oli suomalainen elokuvakäsikirjoittaja ja -ohjaaja.
Tarkas valmistui 1947 ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta. Hän oli sen jälkeen kolme vuotta Suomi-Filmin mainospäällikkö ja sen julkaiseman elokuvalehden Uutisaitan toimitussihteeri.
Elokuvauransa Tarkas aloitti käsikirjoittajana Matti Kassilan elokuvassa "Radio tekee murron" (1951), josta he saivat Jussi-palkinnon. Hän perusti vuonna 1952 tuotantoyhtiö Junior-Filmin, joka tuotti kansainvälistäkin mainetta saaneen "Valkoisen peuran". Tarkas oli erittäin nopea kirjoittaja ja teki parhaina vuosinaan jopa viisi elokuvaa vuodessa. 
Nimen Tarkas hän otti Edgar Rice Burroughsin "Mars"-kirjojen sankarin Tars Tarkasin mukaan. Tarkas teki yhteensä 35 elokuvakäsikirjoitusta, yhteensä kolme enemmän kuin SF:n kilpailija Reino Helismaa.
Tarkas toi myös esille useita uusia kasvoja, muun muassa Risto Mäkelän, Jussi Jurkan, Spede Pasasen, Leo Jokelan, Tommi Rinteen, Liana Kaarinan ja Esko Salmisen. Hänen suurimpia menestyksiään ovat olleet "Yö on pitkä" (1952) ja "Olemme kaikki syyllisiä" (1954). Hän ohjasi kaikkiaan 33 pitkää elokuvaa sekä 1960-luvun lopulla joitakin tv-sarjoja. Tarkas kuoli sydäninfarktiin 52-vuotiaana.
Rockstar Games
Rockstar Games on kattobrändi usealle Take-Two Interactiven ostamalle videopelien kehittäjäfirmalle. Rockstar Gamesin tunnetuin pelisarja on "Grand Theft Auto". Muita pelejä ovat mm. "Midnight Club" -autopelisarja, The Warriors -elokuvaan perustuva samanniminen peli ja kovan kohun aiheuttanut peli koulukiusaamisesta: "Bully" (Euroopassa nimellä "Canis Canem Edit"). Rockstar on myös julkaissut "Max Payne" -pelit. Vaikka monet Take-Twon ostamista studioista ovat menneet Rockstar Gamesin alaisuuteen, monet uusimmista hankinnoista ovat 2K Games -brändin alla.
Diotima
Diotima on merkittävässä osassa Platonin dialogissa "Pidot". Siinä Sokrates sanoo, että Diotima oli mantineialainen näkijä ja papitar, joka oli hänen nuoruudessaan opettanut hänelle ”rakkauden filosofiaa”. Sokrates sanoo myös, että Diotima onnistui taivuttelemaan jumalat viivyttämään Ateenaa riivannutta ruttoa kymmenen vuotta.
Vaikka monet Platonin teoksissa esiintyvät henkilöt ovatkin historiallisia henkilöitä, suurimman osan historiallisuutta ei yleensä edes epäillä, paitsi Diotiman. Häneen ei ole viittauksia dialogin ulkopuolella. Platon saattoi olla niin vaikuttunut Aspasian, Perikleen rakastajattaren, älystä ja sukkeluudesta, että halusi kenties perustaa Diotiman hahmon tähän.
Diotiman nimeä on usein käytetty filosofisissa hankkeissa, lehdissä, esseissä ja niin edelleen. Merkittävimpänä sitä on käyttänyt nimimerkkinään 1700-luvulla elänyt Susette Borkenstein Gontard, pankkiiri J. F. Gontardin vaimo. Borkenstein Gontard innoitti saksalaista runoilijaa Friedrich Hölderliniä kirjoittamaan runollisen tai enemmänkin filosofisen romaanin "Hyperion", joka julkaistiin 1797-1799. Romaanissaan Hölderlin antoi rakkaalleen nimen Diotima, ja tätä käytettiin myös parin kirjeenvaihdossa. Uskotaan yleisesti, että Hölderlinin rakkaus ajoi hänet lopulta mielisairauteen ja kuolemaan.
Käsiteollisuus
Käsiteollisuus on tuotanto- tai muuta toimintaa, usein pienimittaista, jossa ammatinharjoittaja (apulaisineen) tavallisesti tekee työn alusta loppuun.
1980-luvulla kotiteollisuutta luotsattiin yrittäjämäisempää suuntaan käsiteollisuudeksi. Määrääväksi tekijäksi muodostui tuotteen laatu. Jo vuosisadan alussa käsiteollisuus käsitteenä ulottui kaupungistuvan yhteiskunnan kaikille alueille, kun taas kotiteollisuus viittasi siihen ympäristöön, missä työtä ennen tehtiin – kotona. Tällä hetkellä kotiteollisuuden ja käsiteollisuuden voidaan katsoa tarkoittavan samaa asiaa. Käsiteollisuudeksi määritellään pääasiassa käsityövälinein harjoitettava tuotantomuoto vastakohtana koneistetulle suurteollisuudelle. Nykyisin käsityö sanana kattanee myös käsiteollisuuden.
Aleksandr Tihonov
Aleksandr Ivanovitš Tihonov (, s. 2. tammikuuta 1947) on venäläinen ampumahiihtäjä ja nelinkertainen olympiavoittaja.
Tihonov voitti kultamitalinsa samasta lajista, eli miesten ampumahiihtoviestistä, vuoden 1968, 1972, 1976 ja 1980 talviolympialaisista. Hän oli ensimmäinen urheilija, joka voitti talviolympialaisissa saman lajin neljä kertaa peräkkäin. Tihonovin ainoa henkilökohtainen olympiamitali tuli Grenoblessa 1968, kun hän hiihti hopealle 20 km:llä.
Tihonov on yksi kaikkien aikojen menestyneimmistä ampumahiihtäjistä. Viiden olympiamitalin rinnalla hänellä on 17 mitalia maailmanmestaruuskisoista. Näistä 11 on kultaisia.
Tihonov valittiin vuonna 2002 Kansainvälisen ampumahiihtoliiton (IBU) varapresidentiksi.
Kari K. Laurla
Kari Kalervi Laurla (27. heinäkuuta 1943 Helsinki – 10. helmikuuta 2006 Sysmä) oli Suomen tunnetuimpia heraldikkoja. Hän perusti 1970 Liehuvat värit -nimisen heraldiikkalehden ja suunnitteli lukuisia yhdistysten ja yhteisöjen tunnuksia ja lippuja. Hän oli vakaumukseltaan katolinen.
Johannes ja Pirkale
Johannes ja Pirkale (ranskaksi "Johan et Pirlouit") on sarjakuva, jonka loi belgialainen sarjakuvapiirtäjä Peyo (Pierre Culliford) vuonna 1952. Sarjakuva ilmestyi belgialaisessa "Le Journal de Spirou" -lehdessä. Tarinat julkaistiin albumeina, joita ehti ilmestyä 13 kappaletta ennen Peyon kuolemaa.
Johannes ja Pirkale seikkailevat keskiajan Euroopassa. Johannes on kuninkaan uskollinen palvelija ja hänellä on apurinaan lyhyenläntä, kiivasluontoinen Pirkale, joka ratsastaa vuohella nimeltä Esmeralda.
Vuonna 1958 tarinassa "Kuusistrumffinen huilu" ilmestyivät sivuhahmoiksi pienet siniset strumffit "(schtroumpfs)", jotka saivat pian oman sarjakuvansa.
"Johannes ja Pirkale" oli Peyon suosikkisarja ja hän piirsi sitä itse ilman studionsa apua.
Suomalaisille lukijoille Johannes ja Pirkale sekä strumffit tulivat tutuiksi sarjakuvalehdistä "Ruutu" ja "Non Stop". "Non Stopin" kannessa oli lehden logon vieressä kuva Pirkaleesta Esmeraldan selässä. Strumffeista on Suomessa käytetty myös nimityksiä muffet ja smurffit.
Johanneksen ja Pirkaleen seikkailuja ovat Peyon kuoleman jälkeen jatkaneet muut Studio Peyon kirjoittajat ja piirtäjät. Yvan Delporte, Thierry Culliford ja Alain Maury on merkitty tekijöiksi suomeksikin julkaistuihin albumeihin "Korpin lauma" (Semic 1995, "La horde du Corbeau" 1994) ja "Rotkovuoren trubaduurit" (Semic 1996, alk. "Les troubadours de Roc à Pic" 1995). Albumeja on ilmestynyt edelleen lisää.
Etiketti
Etiketti (< muinaisransk. "estiquette", 'lappu') on käyttäytymissäännöstö, joka ohjaa yksilöiden käytöstä ja toimintaa sosiaalisissa tilanteissa. Etiketti voi syntyä eettisistä normeista, tai toisaalta se voi olla puhtaasti muodin ja kulttuurin sanelema. Etiketti antaa kehykset ihmisten vuorovaikutukselle yhteiskunnan tai muiden sosiaalisten ryhmien sisällä ja helpottaa ihmisten kanssakäymistä. Tietyissä tilanteissa, kuten yritysmaailmassa tai arvokkaissa juhlissa, käytetään omia erityisetikettejä. Uusia käyttäytymissääntöjä on syntynyt ohjaamaan toimintaa esimerkiksi internetissä.
Eri tilanteissa käytetään erilaisia etikettejä:
Jörgen Jönsson
Jörgen Jönsson (s. 29. syyskuuta 1972 Ängelholm, Ruotsi) on pelaajauransa lopettanut ruotsalainen jääkiekkoilija ja kautta aikain ensimmäinen jääkiekkoilija, joka on kyennyt samana vuonna voittamaan olympiakullan, MM-kullan sekä kansallisen sarjan kultamitalin. Tähän hän ylsi 2006. Uransa viimeisen kauden Jönsson pelasi Ruotsin Elitserienissä Färjestadissa 2008–2009.
Jönssonin veli Kenny Jönsson on myös entinen jääkiekkoilija.
Jönsson aloitti uransa Rögle BK:ssa, jossa pelasi Allsvenskan-tasolla, kunnes seura nousi Ruotsin pääsarjaan Elitserieniin. Röglen pudottua taas Allsvenskaniin, Jönsson siirtyi Karlstadiin pelaamaan Färjestad BK:ssa. Jönsson torjui näin Röglen yrityksen tulla myydyksi Malmö IF:ään. Färjestadissa Jönssonista tuli nopeasti joukkueen avainpelaaja.
Calgary Flames varasi Jönssonin numerolla 227 vuonna 1994. Flames ei kuitenkaan koskaan tehnyt sopimusta Jönssonin kanssa ja myi oikeutensa häneen New York Islandersille kesällä 1998. Jönsson solmi sopimuksen Islandersin kanssa kaudelle 1999–2000. Kesken kauden Islanders myi hänet Mighty Ducks of Anaheimiin, jossa hän pelasi loppukauden. Yhteensä Jönsson pelasi kaudella 81 ottelua ja teki 12 maalia ja antoi 19 maalisyöttöä.
Jönssonin perhe ei kuitenkaan viihtynyt Pohjois-Amerikassa, joten Jönsson irtisanoi sopimuksensa ja muutti takaisin Karlstadiin.
Palattuaan Ruotsiin, Jönsson teki jälleen sopimuksen Färjestad BK:n kanssa. Färjestadissa hän pelasi uransa loppuun asti.
Helmikuussa 2007 Jönsson ohitti Euro Hockey Tourin turnauksessa Jonas Bergqvistin kaikkien aikojen ruotsalaisena maajoukkuepelaajana esiinnyttyään 273. kertaa Tre Kronorin vahvuudessa. Tuolloin hän oli tehnyt maajoukkueelle 50 maalia ja antanut 52 maalisyöttöä. Keskushyökkääjä Jönsson on saavuttanut kaksi olympiakultaa, kaksi maailmanmestaruutta ja neljä Ruotsin mestaruutta. Jörgen Jönsson on maajoukkueen kapteeni silloin, kun Ruotsin suuret NHL-tähdet eivät ole käytettävissä.
Kari Leppänen
Kari Tapio Leppänen (s. 1945) on suomalainen sarjakuvapiirtäjä. Hän on piirtänyt sarjakuvia Hevoshulluun ja Mustanaamioon. Hänen oma sarjakuvansa on sci-fi-aiheinen Achilles Wiggen. Mustanaamio-tarinoiden lisäksi hän piirsi Tony De Paulin käsikirjoittaman "Tuhon tietokone" -sarjan. Sarjis-lehdessä Leppäsen nimimerkki oli Oskar. Hän ei pitänyt nimimerkki-ideasta, jonka Sarjiksen päätoimittaja Veikko Savolainen oli keksinyt.
Ensimmäinen Leppäsen piirtämä Mustanaamio-tarina ”Väärä prinssi” (käsikirjoitus Norman Worker) ilmestyi Mustanaamiossa 11/1979.
Leppäselle myönnettiin Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinto vuonna 1985. Leppänen ei ottanut palkintoa vastaan, koska oli sitä mieltä, ettei tee suomalaista sarjakuvaa. Hän oletti, että palkinto annettaisiin automaattisesti jollekin toiselle. Tuolloin lehdistössä tehtiin tulkintoja, että kyseessä oli jonkinlainen protesti, jota se todellisuudessa ei ollut. Palkintoa ei kuitenkaan myönnetty kolmeen vuoteen tämän jälkeen.
Korvatulppa
Korvatulppa on korvakäytävään asetettava väline, jonka tarkoitus on vaimentaa korvaan saapuvia ääniä. Osa korvatulpista on elastisia, kokoonpainuvia ja lähes kertakäyttöisiä. Näiden lisäksi on pitempikäyttöisiä pehmeitä kumitulppia ja jotkin korvatulpat ovat kestäviä, muotoonvalettuja kovamuovisia tulppia.
Korvatulppia käytetään muun muassa vähentämään äänekkäiden työkoneiden haittavaikutuksia tai estämään kuulemasta taustahälyä, kun halutaan keskittyä. Nämä tulpat vaimentavat korkeita ääniä enemmän kuin matalia. Musiikintekijät ja -harrastajat käyttävät eri taajuusalueita tasaisesti vaimentavia korvatulppia ehkäistäkseen korvien soimista eli tinnitusta, joka saattaa kehittyä meluisassa ympäristössä oleskelusta.
Tietyntyyppisen korvatulpan tarkoituksena on estää veden pääsyä korvaan joidenkin korvan häiriöiden aikana esimerkiksi uitaessa ja peseydyttäessä.
Korvatulppien kanssa saatetaan käyttää kuulosuojaimia.
Korvatulppa pyöritetään sormin ohuemmaksi, jolloin se mahtuu hyvin korvakäytävään, ja painetaan korvaan. Hetken kuluttua tulppa turpoaa ja muodostaa tiiviin tulpan korvakäytävään. Kun korvatulppaa käytetään useita kertoja, korvan vaha tekee tulpan pinnasta huonommin ääntä eristävää ja tulppa pyrkii siirtymään korvasta ulos.
Muun muassa Euroopan unionin maissa käytetty SNR-arvo (eng. "Single Number Rating") kertoo desibeleinä kuinka paljon korvatulppa tai kuulosuojain vaimentaa ääntä. SNR vähennetään äänen todellisesta C-painotetusta voimakkuudesta desibeleinä (dBC), jolloin saadaan suojia oikein käyttävän A-painotettu äänialtistus (dBA). Painotuksesta kerrotaan alempana tarkemmin. Britannian "Health and Safety Executive" -järjestö (HSE) suosittelee lisäämään 4 dB lopulliseen arvoon tosimaailman tilannetta paremmin kuvaavan arvon saamiseksi, koska useimmat eivät käytä suojia täysin oikein. Eli
Jos melu on 100 dBC ja henkilöllä on SNR 28 dB -tulpat, on henkilön äänialtistus tulppia täysin oikein käytettäessä
Tähän voidaan lisätä HSE:n suosittelema 4 dB, jolloin altistus on 76 dBA. Suojaus riittää, sillä vasta noin yli 85 dB jatkuva melu voi aiheuttaa kuulovaurion. Tarpeettoman suuri suojaus voi estää kommunikoinnin, jolloin esimerkiksi työpaikalla suojien käyttäjä ei kuule jonkun varoitushuutoa häntä uhkaavasta vaarasta.
Myös SNR-arvoa todellisuutta paremmin vastaavaa HML-arvoa käytetään EU:ssa. Tällöin tulpille on annettu H (high), M (medium) ja L (low) arvot. Kuultu ääni lasketaan HML-kaavalla, joka on SNR-kaavaa hieman monimutkaisempi.
C- ja A-painotukset ovat äänimittauksen standardeja. Vaikka desibelit sellaisenaan kertovat äänen todellisen voimakkuuden (ilmanpaineen), eivät ne kerro sitä, miltä ääni "kuulostaa". Ihminen kuulee äänten ollessa hiljaisia parhaiten keskitaajuiset äänet: hyvin korkeat ja matalat äänet "kuulostavat" hiljaisemmilta kuin ne "ovat". A-painotusta käytetään äänten ollessa hiljaisia, jolloin eri tajuuksisille äänille saadaan suunnilleen sama desibeliarvo näiden kuulostaessa samalta. Äänten ollessa kovia (yli 100 dB), ihmisen kuulokäyrä "litistyy" ja korkeat, keskikorkeat ja matalat äänet kuulostavat lähes yhtä voimakkailta. Tässä tilanteessa käytetään C-painotusta.
Taustahäly
Taustahäly on signaalin ohessa välittyviä kohteeseen kuulumattomia ääniä. Äänityksissä taustahäly on taustakohinaa. Taustahälyn suhdetta signaaliin sanotaan "signaali-kohina -suhteeksi" (s/n-ratio).
Taustahälyä on esimerkiksi tehtaan koneiden äänet. Taustahälyä on ihmisjoukon puheensorina, joka vaikeuttaa toisen henkilön puheen kuuntelemista.
Taustahälyä voivat olla kotona aukiolevat vastaanottimet, lasten äänet yms.
Gisela (Itävalta)
Itävallan arkkiherttuatar Gisela Louise Marie (12. kesäkuuta 1856 – 27. heinäkuuta 1932) syntyi Baijerin herttuatar Elisabetille ja Itävallan keisari Frans Joosefille. Hän oli heidän toinen yhteinen lapsensa.
Kuten hänen vanhemmat sisaruksensa, Giselan kasvatti hänen isoäitinsä, Itävallan arkkiherttuatar ja Baijerin prinsessa Sophie. Ja kuten hänen äitinsä, Gisela meni nuorena, vain 15-vuotiaana, naimisiin Baijerin prinssi Leopoldin kanssa. 36 vuoden iässä Giselasta tuli ensimmäistä kertaa isoäiti, paljon ennen kuin hän oli suunnitellut.
Gisela kuoli Münchenissä, Baijerin pääkaupungissa, 27. heinäkuuta 1932 ja hänet on haudattu Müncheniin Mikaelin kirkkoon.
Sue Harrison
Sue Harrison (s. 1950) on yhdysvaltalainen kirjailija, jonka teokset kuvaavat alkuperäiskansojen elämää esihistoriallisella ajalla Amerikan pohjoisilla alueilla.
Sue Harrison on kotoisin Michiganista. Kouluaikoinaan hän opiskeli englannin kieltä ja kirjallisuutta. Hän innostui tutkimaan alkuperäiskansoja ja päättikin ryhtyä opiskelemaan kuutta Amerikan alkuperäiskieltä. Lisäksi hän opiskeli arkeologiaa, antropologiaa ja maantiedettä.
Hän on saavuttanut kirjoillaan valtavan suosion. Harrison kirjoittaa kirjojaan asiantuntevasti ja uskottavasti. Häntä onkin kiitetty siitä ja myös kerronnan elävyydestä.
Hänen kirjojaan on ilmestynyt 18 maassa Euroopassa ja Aasiassa.
Ensimmäiset ihmiset -trilogia:
Tarinankertoja-trilogia:
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2004
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2004 järjestettiin Portugalissa 12. kesäkuuta – 4. heinäkuuta. Tämä oli ensimmäinen kerta kun jalkapallon arvoturnaus järjestettiin Portugalissa.
Lopputurnaukseen osallistui 16 joukkuetta. Loppuottelussa kohtasivat yllättäjäjoukkue Kreikka sekä isäntämaa Portugali. Joukkueet olivat kohdanneet toisensa jo turnauksen avausottelussa, jonka Kreikka voitti maalein 2–1. Myös finaalissa Kreikka oli parempi - tällä kertaa tuloksella 1–0. Ottelun ainoan maalin teki kulmapotkun jälkitilanteesta kreikkalaishyökkääjä Angelos Charisteas.
EM-karsinnat alkoivat jo syyskuussa 2002, ja ne kestivät marraskuuhun 2003 saakka. Mukana oli kaiken kaikkiaan 50 joukkuetta, jotka jaettiin kymmeneen karsintalohkoon. Jokainen joukkue pelasi lohkon muita joukkueita vastaan kahdesti, kerran koti- ja kerran vieraskentällä. Kunkin lohkon voittaja eteni suoraan lopputurnaukseen, ja lohkojen toiseksi sijoittuneet karsivat kisapaikasta kaksiosaisissa ottelusarjoissa, joista viisi voittajaa pääsivät lopputurnaukseen. Isäntämaa Portugali pääsi suoraan kisoihin, joten se ei osallistunut karsintoihin. Karsintojen suurimpiin yllätyksiin lukeutui vuoden 2002 MM-kisojen pronssijoukkue Turkin putoaminen kisoista. Turkki hävisi jatkokarsinnoissa Latvialle, jonka selviytyminen EM-kisoihin oli yllätys. Myös muun muassa Irlanti, Romania ja Belgia jäivät kisojen ulkopuolelle. Suomi jäi omassa lohkossaan neljänneksi Italian, Walesin ja Serbia ja Montenegron taakse. Suomi keräsi kahdeksasta ottelustaan kymmenen pistettä.
4. heinäkuuta 2004
5 maalia
4 maalia
3 maalia
Soundclash
Soundclash on Jamaikalta lähtöisin oleva sound systemien välinen mittelö tai kilpailu, jossa yleisö valitsee esiintyvien sound systemien joukosta suosikkinsa.
Soundclashissa mitellään siitä, kuka pystyy omilla dubplateillaan ja viihdytystaidoillaan voittamaan yleisön puolelleen. Dubplatet eli spesiaalit ovat sound systemille teetettyjä erikoisversioita suosittujen jamaikalaisartistien kappaleista, joiden sanat on yleensä muutettu muotoon, jossa omaa soundia kehutaan ja vastapuolen soundeja taas väheksytään. Clasheissa soitetaan tyypillisesti pelkkiä dubplateja samaan tapaan kuin sound systemit soittavat normaalitilanteessa äänilevyjä sillä erolla, että mikrofonimiehet juontavat tilaisuutta huomattavasti aggressiivisemmin ottein kehottaen yleisöä nostamaan oman soundin voittajaksi ja usein myös piikitellen tai väheksyen muita osallistuvia sound systemejä. Voittaja ratkaistaan tyypillisesti dub-fi-dubilla eli viimeiseksi kilpailuun jääneet kaksi soundia soittavat vuorotellen dubplate -spesiaaleja ennalta sovitun määrän. Jo soitettuja kappaleita ei clashissa sovi soittaa uudestaan. Yleisö ratkaisee voittajan pitämällä ääntä, huutamalla, soittamalla torvia yms. Yleisön kanssa kommunikointi on siis voittajaksi tahtovalle ensiarvoisen tärkeä taito hyvien spesiaalien lisäksi.
Soundclash – kulttuuri on suhteellisen uusi ilmiö Pohjoismaissa mutta kulttuuri on ollut kovassa kasvussa viime vuosien aikana reggaen suosion mukana. Ruotsissa ja Suomessa on syntynyt kymmeniä sound systemejä jotka osallistuvat clasheihin ja viihdyttävät reggaeyleisöä tansseissaan säännöllisesti. Yleisönä olevalle soundclash eroaa perinteisistä tansseista / keikoista merkittävällä tavalla; illan intensiteetti ja energia ovat todella korkealla ja yleisön reaktiot soundeihin ovat ratkaisevassa asemassa.
Ensimmäinen valtakunnallinen soundclash Suomessa järjestettiin joulukuussa 2004. Voiton vei Komposti.
2005 voiton vei turkulainen MPV ja 2006 pokaali palasi Kompostille.
Herätyskello
Herätyskello on kello, jonka voi asettaa antamaan hälytyksen määriteltynä kellonaikana. Hälytys voi olla äänimerkki, radion avautuminen tai valon syttyminen.
Matkapuhelimissakin on useimmiten herätyskello-ominaisuus. Myös pistorasioiden ajastimia on käytetty herätyskelloina; esimerkiksi radion kytkeytyminen voidaan siitä ajastaa päälle haluttuna aikana.
Valolla herättävä herätyskello eli "sarastusvalo" tai "kajastusvalo" jäljittelee auringonnousua. Sen valo voimistuu esimerkiksi 20 minuutin aikana, kunnes se herättää nukkujan usein jopa ilman äänimerkkiä. Sarastusvaloa voi käyttää myös tavallisena lamppuna.
"Älykäs herätyskello" tarkkailee nukkujan liikkeitä ja herättää ihmisen juuri silloin, kun hän on jo valmiiksi lähes hereillä. Aikuisella univaiheet toistuvat läpi yön noin puolentoista tunnin sykleissä. Kun ihminen herätetään kevyen univaiheen aikana, hän herää pirteämpänä kuin syvän unen aikana herätessään, jolloin aivokuoren toiminta on hitaimmillaan.
Herätyskellossa on hälytyksen katkaisunappi sekä torkkutoiminto, joka toistaa hälytyksen tietyn ajan kuluttua, jos nukkuja haluaa jatkaa nukkumista vielä hetken.
Mekaaniset herätyskellot ovat perinteisesti saaneet voimansa vieteristä. Nykyisin herätyskellot toimivat lähes poikkeuksetta verkkovirralla tai paristojen sähkövirralla. Paristokäyttöisen kellon huono ominaisuus on mahdollinen pariston tyhjeneminen yöllä ennen hälytystä. Virran loppumisvaaraa vähenee, jos kello käy verkkovirralla. Silloinkin mahdollinen sähkökatkos siirtää todellista herätysaikaa tai estävät sen. Käytännössä lähes varma toiminta saadaan käyttämällä yhdessä akkua ja verkkovirtaa. Myös jos kelloja on kaksi, on kumpienkin pettäminen samana aamuna hyvin epätodennäköistä.
Ilme
Ilme on ihmisen kasvojen lihasten aikaansaama tunteen ilmaus. Ilmeet ovat non-verbaalista viestintää, ja yksi ihmisen tärkeimmistä sosiaalisen kommunikoinnin tavoista. Myös muilla nisäkkäillä on todettu ilmeisiin perustuvaa viestintää.
Ihminen pystyy muodostamaan eri ilmeitä tahdonvaraisesti, mutta useimmat ilmeet syntyvät tahattomasti ja luonnostaan, sillä ne liittyvät suoraan tunteisiin. Joitakin ilmeitä on lähes mahdotonta peittää.
Ihmiset tunnistavat tietyt ilmeet kulttuuritaustastaan riippumatta. Tyypillinen helposti tunnistettava ilme on esimerkiksi viha. Toisaalta joitakin ilmeitä, kuten kauhua ja inhoa, voi olla vaikeaa erottaa toisistaan.
Vauvat osaavat kommunikoida ilmeillä paljon ennen kuin oppivat puhumaan. Ensin ne useimmiten matkivat vanhempiensa ilmeitä, vaikkapa huulien pyöristystä, kulmien kurtistusta tai kielen näyttämistä. Ilme on siis vauvan ensimmäisiä tapoja saada kontakti ympäristöönsä.
"Mikroilme" on hyvin lyhytkestoinen, vain sekunnin murto-osan kestävä kasvonilme. Mikroilmeet ovat tahdosta riippumattomia, ja ne ilmentävät sellaisia tunteita, joita ihminen ei halua paljastaa. Mikroilmeitä on vaikea havaita keskustelutilanteessa, mutta niiden tunnistaminen helpottuu videokuvan ja tietokoneanalyysin avulla.
Dubplate
Dubplate on ￼￼reggae￼￼-musiikissa käytettävä erikoislevy, joka on teetetty sound systemin soitettavaksi. Se eroaa vinyylilevystä siten, että se on asetaatille painettu singlelevy. Alun perin asetaattilevy oli singlen koepainos. Sille tallennettu musiikki voi olla miksaus tunnetusta kappaleesta tai koesoittoon tarkoitettu julkaisematon kappale, jota ei välttämättä lopulta julkaista. Dubplatet muistuttavat hieman muiltakin musiikinaloilta tuttuja jinglejä, mutta varsinaisena erona on se, että kappaleet lauletaan kokonaan, muutetuin sanoin ja varta vasten valittuihin rytmipohjiin. "Dubplate special" on suositun artistin kappaleestaan laulama uusi versio, jossa sanoitus on muutettu kehumaan sen soittavaa sound systemiä.
Vieteri
Vieteri on jousi(systeemi), johon voidaan varastoida energiaa virittämällä vieteri mekaanisesti, tavallisesti käsin. Toiminnassa vieteri vapauttaa varastoitunutta energiaa jousen avulla.
Vietereitä käytetään muun muassa kelloissa, itsekulkevissa lasten leluissa sekä erilaisissa soittorasioissa
Otsa
Otsa on silmäkulmien yläpuolinen kasvojen osa. Otsan lihaksiin kuuluvat takaraivo-otsalihas, joka kohottaa silmäkulmia, sekä kulmakarvojen rypistäjälihas, joka vetää kulmakarvat yhteen ja rypistää otsan alaosaa.
Elastinen kerroin
Elastinen kerroin kuvaa aineen kykyä vastustaa sitä muovaavia voimia. Elastisten kertoimien yksikkö on pascal (tai vaihtoehtoisesti formula_1). Elastinen kertoma formula_2 määritellään kappaleeseen kohdistuvan jännityksen formula_3 ja venymän (puristuman) formula_4 suhteena:
"Kimmokerroin" (tunnus formula_6 tai formula_7) on yleisimmin käytetty elastisista kertoimista. Kimmokerrointa kutsutaan joskus myös nimillä "kimmomoduuli", "elastisuusmoduuli" ja "Youngin moduuli". Se on kappaleeseen kohdistuvan jännityksen suhde sen aikaansaamaan suhteelliseen venymään, ja se kuvaa kappaleen venymistä venyttävän voiman vaikutuksesta. Kimmokertoimen tapauksessa jännityksenä käytetään yleensä näennäistä jännitystä
missä formula_9 on kappaletta venyttävä voima ja formula_10 on kappaleen poikkileikkauksen pinta-ala ennen venyttämistä. Tällöin ei oteta huomioon kappaleen poikkipinta-alan muutosta venymän aikana. Kappaleen suhteellinen venymä
missä formula_12 on kappaleen pituus ja formula_13 pituuden muutos jännityksen suuntaan.
Kimmokerroin "E" voidaan näin ollen määritellä yhtälöllä
SI-järjestelmäsä kimmokertoimen yksikkö on newton neliömetriä kohti (N/m) eli pascal (Pa).
Hooken lain mukaisesti monien aineiden venymä on suoraan verrannollinen venyttävään jännitykseen eli niiden kimmokerroin on vakio, niin kauan kuin jännitys ei ylitä tiettyä rajaa, jonka jälkeen kappale alkaa muovautua plastisesti. Kun vetosauvaa kuormittava jännitys on kimmorajaa pienempi, sauva venyy kimmoisasti eli palautuu alkuperäiseen muotoonsa jännityksen loputtua. Jos jännitys on niin suuri, että saavutetaan plastinen alue, kappaleeseen aiheutuu jännityksestä pysyvä muodonmuutos.
"Liukukertoimen" (tunnus formula_15 tai formula_16) tapauksessa jännitys on leikkausjännitys
missä formula_18 on kappaleen pinnan suuntainen voima. Vastaavasti leikkausmyötymä on
Liukukerroin kuvaa materiaalin kykyä vastustaa leikkausvoimia.
"Puristuskerroin" ( tunnus formula_20 tai formula_21) määritellään kappaleen kaikkiin pintoihin kohdistuvan paineen muutoksen formula_22 avulla
missä formula_24 on paineen muutoksen aiheuttama kappaleen tilavuuden muutos.
Inkan aarre
Inkan aarre on Kari Mannerlan kehittämä ja Martinexin kustantama lautapeli, joka muistuttaa hyvin paljon Mannerlan aikaisemmin kehittämää Afrikan tähteä. Pelin ideana on löytää Kultainen Auringonpoika ja viedä se Machu Picchuun. Peli on käännetty ruotsiksi, viroksi ja englanniksi.
Pelilauta koostuu neljästä palasta, jotka yhdistetään kuten palapelissä, toisin kuin Afrikan tähdessä, jossa pelilauta on taitettava. Pelilauta on Etelä-Amerikan kartta, johon on piirretty erilaisia paikkoihin liittyviä kuvia, kuten jokia, metsiä, muuta luontoa ja kansaa sekä nimetty 35 kaupunkia.
Pelissä on yhteensä 35 muovista, halkaisijaltaan noin 2 cm, noin puolen cm paksuista ja pohjaväriltään kullanväristä pelimerkkiä.Kiekot on kuvattu pelin takakannessa lukuun ottamatta tyhjää kiekkoa.
Ennen peliä pelinappulat sekoitetaan ja asetetaan nurin päin pelilaudan punaisiin ympyröihin. Pelaajat aloittavat Rio de Janeirosta ja saavat aloitusrahaa 300 pesoa. Pelilaudalla edetään heittämällä noppaa ja jos pelaaja päätyy punaiseen ympyrään, hän saa pysähtyä ja kääntää nappulan maksamalla 100 pesoa tai heittämällä nopalla nelosen, viitosen tai kuutosen.
Maitse kuljetaan ilmaiseksi inkojen rakentamia kivisiä teitä nopan silmäluvun mukaisesti. Reitin voi valita itse.
Meritielle lähteminen maksaa 100 pesoa. Samalla maksulla saa kulkea niin kauan kuin pysyy meritiellä. Satamien punaisiin ympyröihin pysähtyminen tai paholaisen löytäminen ei aiheuta uutta maksua. Vasta sisämaassa käynnin jälkeen on maksettava uudelleen.
Jos pelaajalla ei ole rahaa tai hän ei halua sitä käyttää, pääsee hän noppaa heittämättä vapaamatkustajana 2 askelta kullakin vuorollaan. Näin ei kukaan paholaisen kohdattuaan voi jäädä saarelle. Myös Amazon-joki kuuluu merireitteihin.
Lentomatka maksaa 300 pesoa punaista viivaa pitkin ympyrästä toiseen. Noppaa ei heitetä.
Umpikujat. Pelissä on vaikeasta maastosta johtuen umpikujia, joista ei pääse eteenpäin. Silloin on käännyttävä samaa reittiä takaisin päin.
Nopanheiton sijaan pelaaja voi liikkua lentoreittiä (punaisia viivoja) pitkin maksamalla 300 pesoa. Laivamatka maksaa 100 pesoa ja on voimassa kunnes pelaaja palaa uudestaan mantereelle. Lisäksi on mahdollista vapaamatkustaa 2 vesiruutua ilmaiseksi nopanheiton sijaan.
Ensimmäinen Cap Horniin saapuva pelaaja saa 500 pesoa ja lisäksi ensimmäinen kävijä Iguazussa tai Iquitosissa saa 200 pesoa. Kultaisen Auringonpojan löytämisen jälkeen on muilla pelaajilla mahdollisuus voittaa peli löytämällä Onnenaurinko ja viemällä se perille Machu Picchuun ennen Kultaisen Auringonpojan löytäjää.
Kari Mannerla
Kari Mannerla (9. tammikuuta 1930 Helsinki – 12. heinäkuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen mainostoimiston johtaja, joka tunnetaan "Afrikan tähti" -lautapelin suunnittelijana. Mannerla toimi 1970-luvun alusta 1980-luvun puoliväliin Suomen suurimpiin kuuluvan mainostoimisto SEK:n hallituksen puheenjohtajana.
Mannerlan koulunkäynti jäi kesken 16-vuotiaana, kun hän meni töihin mainostoimistoon. Hän loi uransa mainostoimisto SEK:ssa ja jäi eläkkeelle sen hallituksen puheenjohtajana. Mannerla kehitti "Afrikan Tähden" jo 19-vuotiaana 1940-luvun lopulla, ja peli julkaistiin vuonna 1951. Pelin nimen Mannerla sai artikkelista, jossa kerrottiin Etelä-Afrikasta löytyneestä maailman suurimmasta timantista, Afrikan tähdestä.
Mannerla kehitti Afrikan Tähdestä myös korttipeliversion. Viimeisinä vuosinaan hän kehitti lautapelin "Inkan aarre", joka julkaistiin vuonna 2005. Peli on samantyyppinen kuin "Afrikan tähti", mutta sijoittuu Etelä-Amerikkaan. Aiemmin Mannerla oli kehittänyt myös pasiansseja ja seikkailuhenkisiä seurapelejä. Hän kuoli syöpään 76 vuoden ikäisenä.
Jefferson City
Jefferson City on Yhdysvaltain keskilännessä sijaitsevan Missourin osavaltion pääkaupunki ja Colen piirikunnan pääkaupunki, tosin osa kaupungista sijaitsee Callawayn piirikunnan puolella.
Kaupungin pinta-ala on 73,2 km² (vettä 2,6 km²).
Asukasluvuksi on laskettu vuonna 2010 väestönlaskennassa 43 000 asukasta, joista 78 prosenttia oli valkoisia, ja mustia lähes 17 prosenttia.
Jefferson City sijaitsee Ozarkylängöllä Missourijoen varrella lähellä osavaltion maantieteellistä keskipistettä.
Kaupunki sai nimensä Yhdysvaltojen kolmannen presidentin Thomas Jeffersonin mukaan. Kun Missourin Territorio muodostettiin 1812 oli Saint Louis hallinnon keskus ja St. Charles pääkaupunki, kunnes Jefferson City valittiin uudeksi pääkaupungiksi vuonna 1821. Tuolloin paikka tunnettiin nimellä Lohman's Landing ja se oli lähinnä vaatimaton kauppapaikka keskellä erämaata noin puolimatkassa Saint Louisin ja Kansas Cityn välillä. Vuonna 1826 Missourin lainsäätäjät kokoontuivat siellä ensimmäisen kerran ja kaupunki perustettiin vasta 1839.