Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Suomen evankelis-luterilainen kirkko () on jäsenmäärältään suurin Suomessa toimiva uskonnollinen yhdyskunta, johon kuului 69,7 prosenttia suomalaisista vuoden 2018 lopussa. Yhdyskunta tunnustaa luterilaisen opin mukaista protestanttista kristinuskoa.
Kirkon mukaan sen nimi tarkoittaa "luterilaisella tavalla evankelisten ryhmää Suomessa".
Kirkko on saanut nimensä saksalaisen uskonpuhdistajan Martti Lutherin ja evankeliumin mukaan. Kirkko kuuluu luterilaisten kirkkojen yhteistyöelimeen Luterilaiseen maailmanliittoon.
Suomen evankelis-luterilaisella kirkolla on Suomen ortodoksisen kirkon kanssa erityinen julkisoikeudellinen asema. Sen hallinnosta ja järjestysmuodosta säädetään kirkkolailla, jonka säätämisjärjestys pohjautuu Suomen perustuslakiin. Evankelis-luterilaisella kirkolla on oikeus kerätä jäseniltään kirkollisveroa. Lisäksi evankelis-luterilainen kirkko saa erillistä valtion rahoitusta hautaustoimeen, väestökirjanpitoon ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaiden rakennusten ja irtaimiston ylläpitoon liittyviin tehtäviin.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko kutsuu itseään kansankirkoksi, koska se katsoo olevansa kiinteä osa Suomen kansan historiaa ja kulttuuria. Kirkon mukaan se ei kuitenkaan ole valtionkirkko. Eduskunnan oikeusasiamiehen ja Tilastokeskuksen mukaan evankelis-luterilainen kirkko on valtionkirkko.
Nykyisen Suomen alueella on ollut sekä itäisiä että läntisiä kristillisiä vaikutteita jo ennen 1000-lukua. 1000-luvun alussa kristillinen hautaustapa alkoi yleistyä ainakin Satakunnassa, Vakka-Suomessa ja Ahvenanmaalla. 1100-luvun aikana Ruotsin kuningaskunnan vaikutus Suomen alueella vahvistui. Nykyisen eteläisen Suomen silloinen maanviljelyväestön asuinseutu tuli Ruotsin vaikutuspiirin alaisuuteen. Tällä alueella myös kristillinen kirkko vähitellen järjestäytyi 1100-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Tarun mukaan Suomen ensimmäinen piispa oli nimeltään Henrik, joka tuli Suomeen Ruotsin kuninkaan ristiretkien aikana. Piispa Henrikin historiallisuus on kyseenalainen. Suomeen vakiintui katolisen kirkon alainen hiippakunta ja seurakunnallinen toiminta.
1500-luvulla kuningas Kustaa Vaasa sekä Wittenbergissä opiskelleet teologit toteuttivat Suomessa reformaation (luterilaisten käyttämä nimitys on uskonpuhdistus). Lopullinen ero katolisesta kirkosta tapahtui Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1527, jossa määrättiin myös että suuri osa kirkon omaisuudesta piti luovuttaa kuninkaalle. Västeråsin ordinanti, korosti pappien ja maallikkojen yhdenvertaisuutta lain edessä ja rajoitti kirkollista tuomio-oikeutta. Päätettiin, että ”Jumalan sanaa on puhtaana saarnattava valtakunnassa”. Valtiopäivien jälkeen kuninkaalle siirrettiin vielä muun muassa oikeus valita piispat. Vuoden 1571 kirkkojärjestyksessä tehtiin ero maallisen ja hengellisen vallan välille, mutta ei määritelty miten kirkon keskushallinto pitäisi järjestää. Vuoden 1686 kirkkolain myötä kaikki valtakunnan asukkaat sidottiin luterilaiseen tunnustukseen, kirkon itsenäisyys lakkautettiin kokonaan ja kirkosta muodostettiin valtion laitos.
Reformaation alussa kirkkoa johti uudistusmielinen katolinen Martti Skytte. Myöhemmin varsinaisen reformaation hahmoksi tuli kuitenkin Mikael Agricola. Agricola loi Suomeen kirjakielen ja käänsi uskonnollisia kirjoja suomen kielelle. Hän loi myös kansankieliset jumalanpalvelukset ja kirkolliset toimitukset. Agricola toimi Turussa piispana ja rehtorina. Hänen työtään jatkoivat Paavali Juusten ja Jaakko Finno. Ruotsissa toteutettu reformaatio oli varsin maltillinen, minkä johdosta kirkko muun muassa säilyi järjestysmuodoltaan piispallisena. Vuonna 1554 Suomi jaettiin kahteen hiippakuntaan, Turun ja Viipurin hiippakuntaan. Niin sanotun puhdasoppisuuden aikana valtio ja kirkko toimivat läheisessä yhteistyössä. Tämän johdosta kirkon piispoiksi valittiin ruotsalaisia.
1600-luvulla alettiin antaa lukuopetusta sekä opetusta Katekismuksesta. Ensimmäinen suomenkielinen Raamattukin saatiin vuonna 1642. Vähän katekismuksen pääkappaleiden ulkoaosaaminen oli ehtona ehtoolliselle ja avioliittoon pääsylle. Tuolloin pidettiin myös kinkereitä.
1700-luvulla puhdasoppisuuden ajan yhtenäinen kirkko alkoi murentua. Saksasta saapui uusia uskonnollisia virtauksia, kuten pietismi. Se korosti yksilöllistä uskonelämää.
1800-luku oli herätysliikkeiden aikaa. Savoon ja Pohjanmaalle syntyi herännäisyys. Karjalaan ja Satakuntaan syntyi rukoilevaisuus. Varsinais-Suomeen syntyi evankelisuus, ja lisäksi Ruotsin Lapista saapui lestadiolaisuus. Herätysliikkeitä ja maallikkotoimintaa vastaan säädetty konventikkeliplakaatti lakkautettiin vuonna 1869. Herätysliikkeet saivat vapauden toimia kirkossa.
Kirkon asema pysyi oleellisesti ennallaan sen jälkeenkin, kun Suomi vuonna 1809 oli liitetty autonomisena suuriruhtinaskuntana Venäjään. Tällöin kuitenkin Suomen kirkko erosi samalla hallinnollisesti Ruotsin kirkosta, mutta vuoden 1686 kirkkolaki pysyi voimassa. Venäjän keisari toimi nyt Ruotsin kuninkaan asemesta Suomen evankelis-luterilaisen kirkon päämiehenä ja käytti valtaansa viranomaisten välityksellä siitä huolimatta, että hän itse kuului toiseen, ortodoksiseen kirkkokuntaan. Turun piispa sai vuonna 1817 arkkipiispan arvon.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntien ja kuntien hallinto erotettiin toisistaan vuonna 1865, kunnallishallinnon uudistuksen myötä. Vuonna 1869 säädettiin uusi kirkkolaki, joka takasi kirkon laajan itsehallinnon. Kirkkolaissa säädettiin kirkon hallinnosta ja järjestysmuodosta. Kirkkolain säätämisjärjestys säädettiin sellaiseksi, että kirkolliskokouksella oli yksinoikeus ehdottaa kirkkolain säätämistä ja muuttamista. Valtiopäivillä ja keisarilla oli valta hyväksyä tai hylätä ehdotus, mutta ei valtaa muuttaa ehdotusta. Muutoksen jälkeen kirkolla oli oma valtiosta itsenäinen hallinto ja päätöksentekoelin.
Kirkkolakia on myöhemmin useita kertoja muutettu, ja viimeksi vuonna 1993 säädettiin kokonaan uusi kirkkolaki. Kirkolliskokouksella on kuitenkin edelleen yksinoikeus ehdottaa siihen muutoksia, jotka eduskunta voi vain joko hyväksyä sellaisenaan tai hylätä.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pyhä kirja on Raamattu. Raamattua ei kuitenkaan virallisessa opissa tulkita kirjaimellisesti. Raamatun tulkinnassa korostetaan Uuden Testamentin merkitystä ja erityisesti siellä olevien neljän evankeliumikirjan merkitystä. Usein puhutaan myös evankeliumista tarkoittaen evankeliumikirjoista johdettua "kristinuskon pääajatusta". Vanha Testamentti katsotaan myös osaksi kirkon oppipohjaa, joskin vain siltä osin kuin se tulkitaan Uuden testamentin valossa.
Evankelis-luterilainen kirkko pitäytyy läntisen kristillisen kirkon kolmeen vanhaan uskontunnustukseen, joita ovat Nikean, apostolinen sekä Athanasioksen uskontunnustus. Näitä uskontunnustuksia kutsutaan ekumeenisiksi, koska ne ovat peräisin jakamattoman kirkon ajalta. Erityisen luterilaisen tunnustuksen muodostavat muuttamaton Augsburgin tunnustus, Lutherin pieni ja iso katekismus sekä muutkin niin sanottuun Sovinnonkirjaan ("Liber concordiae") otetut luterilaiset tunnustuskirjat (Augsburgin tunnustuksen puolustus, Schmalkaldenin opinkohdat, Tutkielma paavin vallasta, Yksimielisyyden ohje (lyhyt ja pitkä versio)). Kristinoppi on esitetty Katekismuksessa. Kirkolla on laulukirja, Virsikirja.
Opillinen lähtökohta on kolmessa uskontunnustuksessa opetettu oppi Jumalasta (triniteettioppi) ja Kristuksesta (kaksiluonto-oppi). Keskeisenä pidetään Kristuksen ristinkuolemaa (sovitusoppi), ylösnousemusta ja näistä kertovaa ilosanomaa (evankeliumi) ja sakramentteja. Enkelit ja pyhimykset tunnustetaan, mutta ne eivät ole yhtä merkittävässä asemassa kuin esimerkiksi katolisuudessa.
Kirkon sisällä vaikuttavien herätysliikkeiden ja opillisten virtausten takia evankelis-luterilainen kirkko ei ole opillisesti yksimielinen, vaikka kirkko omassa laissaan asettaakin tietyn tunnustuksen; Kirkkolaissa kerrotaan evankelis-luterilaisen kirkon tunnustuksesta ja tehtävästä seuraavaa:
1 § Tunnustus
Suomen evankelis-luterilainen kirkko tunnustaa sitä Raamattuun perustuvaa kristillistä uskoa, joka on lausuttu kolmessa vanhan kirkon uskontunnustuksessa sekä luterilaisissa tunnustuskirjoissa. Kirkon tunnustus ilmaistaan lähemmin kirkkojärjestyksessä.
2 § Tehtävä
Tunnustuksensa mukaisesti kirkko julistaa Jumalan sanaa ja jakaa sakramentteja sekä toimii muutenkin kristillisen sanoman levittämiseksi ja lähimmäisenrakkauden toteuttamiseksi.
Evankelis-luterilaisen kirkko korostaa kaikkien uskovien pelastusta teoista riippumatta. Usko ja kaste nähdään ainoaksi pelastuksen kannalta merkitykselliseksi tekijäksi. Luterilaisilla on kaksi sakramenttia: kaste ja ehtoollinen. Näistä jälkimmäinen toimitetaan yleensä jumalanpalveluksen yhteydessä. Varhaisessa reformaatiossa rippiä (ja pappeutta) pidettiin sakramenttina, mikä on myös dokumentoituna luterilaisessa tunnustuksessa, mutta myöhemmin on yleisesti opetettu vain kahta sakramenttia. Sakramenttien lisäksi kirkolla on muita pyhiä toimituksia: erilaisia vihkimyksiä (avioliittoon, piispaksi, papiksi ja diakoniksi vihkiminen sekä kirkon ja hautausmaan vihkiminen) ja muita toimituksia, jotka ovat enimmäkseen siunaamisluonteisia (konfirmaatio, kodin siunaaminen, hautaan siunaaminen jne.) . Monille luterilaisen kirkon jäsenille kirkossa tärkeintä ovat erilaiset elämänkaareen liittyvät rituaalit.
Evankelis-luterilaisen kirkon näkökulmasta valtion ja kirkon suhde perustuu Lutherin niin sanottuun kahden regimentin oppiin, jonka mukaan maallinen ja hengellinen hallintavalta on pidettävä erossa toisistaan.
Evankelisluterilaisella kirkolla on Suomen ortodoksisen kirkon ohella vielä nykyisinkin erityisasema, johon kuuluu oma laki (kirkkolaki), julkisoikeudellinen asema ja oikeus kerätä kirkollisveroa kirkkoon kuuluvilta jäseniltään. Kirkko tosin maksaa kyseisestä palvelusta valtiolle; esimerkiksi vuonna 2008 maksu oli 19 miljoonaa euroa. Valtio myös maksaa kirkolle rahoitusta valtiollisten toimien, kuten hautausmaiden ja kulttuurisesti arvokkaiden rakennusten ylläpidosta.
Evankelis-luterilainen kirkko on Suomen itsenäisyyden aikana aktiivisesti ottanut kantaa yhteiskunnallis-eettiseen keskusteluun ja lainsäädäntöön.
Kirkko vastusti elokuussa 1985 voimaan astunutta uutta sukunimilakia, joka mahdollisti naisen säilyttää sukunimensä solmiessaan avioliiton. Kirkon edustajan mukaan kristillisen katsomuksen ja avioliittoetiikan kannalta olisi ongelmallista, jos aviottomat lapset ja avioliitossa syntyneet lapset eivät millään tavoin erottuisi toisistaan.
Kirkko toimitti elokuussa 2005 oikeusministeriölle ja sosiaali- ja terveysministeriölle kannanoton hedelmöityshoitolain valmisteluun. Kirkko kannatti hedelmöityshoitojen rajaamista vain avioliitossa eläville heteropareille, eikä sallisi sitä yksin eläville naisille tai naispareille. Eduskunnan hyväksymä laki ei kuitenkaan aseta parisuhdevaatimusta hedelmöityshoitojen edellytyksenä.
Kirkkohallitus antoi oikeusministeriölle vuonna 2009 lausunnon avopuolisoiden yhteistalouden eli avoliiton purkamista koskevan lain valmistelutyöhön. Kirkon mukaan yhteiskunnan tulisi tukea toimillaan ensisijaisesti avioliittoja, eikä avoliittoa tulisi pitää avioliittoon verrattavana yhteiselämän muotona eikä yhteiskunnan tulisi tukea sitä.
Oikeusministeriö aloitti vuonna 2011 selvitystyön sijaissynnytyksen rajoitetuksi laillistamiseksi. Kirkko toimitti oikeusministeriölle pyynnöstä lausunnon, jossa se vastusti sijaissynnytyksen laillistamista eettisistä syistä.
Kirkko vastusti homoseksuaalisuuden poistamista rikoslaista 1971 ja sairausluokituksesta 1981. Se kannatti vuonna 1971 uuteen seksuaalirikoslainsäädäntöön lisättyä ns. kehotuspykälää ("kehottaminen samaa sukupuolta olevien haureuteen"). Kirkon kanta ilmaistiin kirkon perheasiaintoimikunnan lausunnossa 13.11.1967, jonka kirkko toimitti oikeusministeriön seksuaalirikoskomitealle.
Kirkko vastusti vuonna 2001 eduskunnan hyväksymää uutta parisuhdelakia, joka mahdollisti samaa sukupuolta olevien parien suhteiden rekisteröinnin. Kirkko antoi vuonna 1999 oikeusministeriölle lausunnon, jossa se vastusti samaa sukupuolta olevien parisuhteiden virallistamista oikeusministeriön mietinnön ehdottamassa muodossa. Eduskunnan hyväksyttyä lain piispat antoivat syksyllä 2001 lausunnon, jonka mukaan sekä yhteiskunnassa että kirkossa on tuettava miehen ja naisen välistä avioliittoa.
Vuonna 2008 Kirkkohallitus antoi lausunnon oikeusministeriölle lapseksiottamisesta annetun lain uudistamistarpeista. Lakia uudistettiin parisuhdelain muutoksen vuoksi. Lausunnossa kirkko totesi hyväksyvänsä parisuhteensa rekisteröineiden naisparien sisäisen adoption, koska tämä parantaisi lapsen oikeudellista asemaa. Toisaalta lausunnossaan kirkko painotti, että lapsella tulee olla oikeus äitiin ja isään eikä vanhemmuuden käsitteen laajentaminen biologista vanhemmuutta laajemmalle saisi kaventaa tätä oikeutta. Lisäksi kirkko kyseenalaisti lain uudistamisen tarpeellisuuden, koska sen mukaan asia koskisi vain hyvin pientä määrää rekisteröityjä parisuhteita.
Kirkko vastusti vuonna 2014 eduskunnassa hyväksyttyä uutta avioliittolakia, joka mahdollistaa samaa sukupuolta olevien avioliitot. Kirkon edustaja, kirkkohallituksen silloinen kansliapäällikkö Jukka Keskitalo toi eduskunnan lakiovaliokuntaan tiedoksi kirkon kannan, jonka mukaan kirkko kannatti avioliittolain säilyttämistä entisellään.
Emeritus Arkkipiispa Kari Mäkinen pyysi 2014 anteeksi sitä miten kirkko on kohdellut seksuaalivähemmistöihin kuuluvia ihmisiä. Helsingin emeritus piispa Irja Askola oli sukupuolineutraalin avioliittolain puolustaja. Keväällä 2017 hän oli jakamassa Vuoden homo -palkintoa 16-vuotiaalle Tuure Boeliukselle.
Kirkko vastustaa elämänkatsomustiedon opetuksen valinnanvapautta kirkkoon kuuluville koululaisille.
Kirkko vastusti vuonna 2015 eduskunnan hyväksymää kauppojen aukioloaikojen vapautusta, jonka myötä kaupat saivat itse päättää aukioloajoistaan. Kirkkohallitus toimitti eduskunnalle lausunnon, jossa se totesi että kirkollisten juhlapyhien merkitys on kirkon sanoman kannalta suuri.
Mikkelin hiippakunnan piispa Seppo Häkkinen totesi vuonna 2012 kirkon vastustavan eutanasian laillistamista. Kirkkohallituksen kansliapäällikkö Jukka Keskitalo suhtautui eutanasian laillistamiseen tähtävään kansalaisaloitteeseen kriittisesti puheenvuorossaan marraskuussa 2016.
Vuonna 2017 Kirkkohallitus toimitti sosiaali- ja terveysministeriölle lausunnon alkoholilain uudistuksen valmistelutyöhön liittyen. Kirkko kannatti kaupoissa myytävien alkoholijuomien alkoholipitoisuuden laskemista 3,5 prosenttiin ja vastusti alkoholijuomien enimmäisvahvuuden korottamista nykyisestä 4,7 prosentista 5,5 prosenttiin. Kirkko myös vastusti ministeriön ehdotusta poistaa ehtoollisviinin verovapaus.
Vuonna 2017 kirkko on profiloitunut kielteisten turvapaikkapäätösten voimakkaana vastustajana.
Maaliskuussa 2017 viidessätoista Helsingin seurakunnassa luettiin jumalanpalveluksissa kielteisiä turvapaikkapäätöksiä. Mukaan kampanjaan lähti seurakuntia muualtakin Suomesta.
Kiirastorstaina 2017 Turun arkkihiippakunnan piispa Kaarlo Kalliala ja Porvoon hiippakunta piispa Björn Vikström julkaisivat Turun Sanomissa vetoomuksen, että kaikkien perusteettomien turvapaikanhakijoiden on saatava väliaikainen oleskelulupa Suomessa.
Huhtikuun alussa 2017 Oulunkylän seurakuntapastori Marjaana Toiviainen oli kokoamassa mielenosoituksia Metsälän vastaanottokeskukselle ja Pasilan poliisitalolle, kun viranomaiset palauttivat Afganistaniin kielteisen turvapaikkapäätöksen saaneita.
Poliisin mukaan häirintä oli viranomaisten toiminnan aktiivista estämistä ja tapauksessa jouduttiin käyttämään voimaa. Tapauksesta tehtiin rikosilmoitus.. Oulunkylän seurakuntaneuvosto tuomitsi saamansa painostuksen vihapuheena ja sulki julkiset kommentointimahdollisuudet sosiaalisessa mediassa. Helmikuussa 2018 Helsingin hiippakunnan tuomiokapituli käsitteli pastori Toiviaisesta tehtyjä 40 kantelua. Tuomiokapitulin mukaan pastori Toiviainen on tehnyt merkityksellistä työtä maahanmuuttajien auttamiseksi, mutta hänen käyttäytymistään ja toimintaansa on pidettävä joiltain osin moitittavina. Seurauksena tuomiokapituli on kehottanut Toiviaista ottamaan huomioon tuomiokapitulin ohjeistuksen toiminnassaan.
Kirkollisesta virasta puhuttaessa erotetaan kaksi termiä: papinvirka ja pappisvirka. Pappisvirka tarkoittaa kirkollista virkaa (velvollisuuksien ja oikeuksien kokonaisuutta), joka annetaan pappisvihkimyksessä. Vastaavia kirkollisia virkoja ovat piispan- ja diakoninvirka. Papinvirka on puolestaan työoikeustekninen termi, jolla viitataan virkaan, josta maksetaan palkkaa (vrt. valtion virka).
Piispanvirkoja on kussakin hiippakunnassa yksi, paitsi Turun arkkihiippakunnassa, jossa on piispan lisäksi arkkipiispa. Arkkipiispa ei ole piispojen johtaja, vaan piispa, jolla on tavallista pienempi jurisdiktioalue (pieni osa Turun hiippakuntaa), jotta hän voi keskittyä kokonaiskirkkoa koskevien tehtävien hoitoon.
Kirkon papinvirkoja ovat kirkkoherra, kappalainen ja seurakuntapastori. Tuomiorovasti on tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherra ja lääninrovasti rovastikunnan johtava kirkkoherra. Virkavuosiltaan tai muulla tavoin ansioitunut pappi voi saada rovastin arvonimen. Papinviran saadakseen henkilöllä täytyy olla pappisvirka eli hänet tulee vihkiä papiksi. Kerran vihitty on aina pappi, ellei hän itse luovu pappeudestaan tai tule erotetuksi pappisvirasta. Pastori (lat. "paimen") on seurakuntapastorin kunnioittava nimitys. Ketä tahansa pappia voidaan kutsua kunnioittavalla nimityksellä "isä". Nimitystä ei kuitenkaan tavallisesti käytetä luterilaisessa kirkossa; sen sijaan se on tavallinen roomalaiskatolisessa ja ortodoksisessa kirkossa.
Kirkon hengellisen työn virkoja ovat lisäksi lehtori, diakoni, nuorisotyönohjaaja, lapsityönohjaaja ja kanttori. Muita kirkon työntekijöitä ovat suntio eli seurakuntamestari ja lastenohjaaja . Seurakuntien hallinnossa ja kirkon keskushallinnossa toimii henkilöstöä erilaisten hallinnollisten virkanimikkeiden mukaisissa viroissa. Jo kadonnut seurakunnallinen virka oli lukkari.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon hallinnosta säädetään kirkkolaissa ja sen nojalla annetuissa säädöksissä.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko on "episkopaalinen" eli piispallinen kirkko, samoin kuin katolinen, ortodoksinen ja anglikaaninen kirkko. Piispallinen järjestysmuoto ei ole ollut luterilaisuudessa itsestään selvää. Saksan luterilaisissa maakirkoissa piispuus poistui reformaatiossa, koska piispat yleensä jäivät katolisen kirkon palvelukseen. Ruotsissa piispuus säilyi, koska reformaatio toteutettiin kuningasjohtoisesti. Näin katolisen kirkon piispoista tuli reformaatiossa luterilaisia piispoja ja katolisista papeista luterilaisia pappeja. Seurakuntaelämä jatkui vailla suurta murrosta katolisuudesta luterilaisuuteen. Piispallisuuden vastakohta on niin sanottu kongregationalistinen hallinto, joka korostaa seurakuntien suurta itsemääräämisoikeutta vailla ylätason hallintoa. Seurakuntien itsehallinnollisuutta edustavat monet niin sanotut vapaakirkot. Luterilaisen kirkon toinen hallinnon perusperiaate on niin kutsuttu synodaalinen hallinto, jolla tarkoitetaan edustuksellisia luottamuselimiä. Luterilaisen kirkon hallinto eroaa esimerkiksi Suomen valtion ja kunnan hallintojärjestelmästä siten, että edustuksellinen ja piispajohtoinen hallintorakenne on kirkossa rinnakkain hoitaen omia tehtäviään.
Piispallinen hallinto vaikuttaa kirkossa siten, että erityisesti pappisvirka on johdettu piispallisesti. Piispan apuna toimii hiippakunnallinen toimielin nimeltään tuomiokapituli (latinan kielen "domus capituli" = lukukappaleen talo; talo, jossa luetaan Raamattua) Piispan perinteinen toimivalta on kolmitahoinen: niin sanottu evankeliumin opettamisen valta ("potestas evangelii"), vihkimysvalta ("potestas ordinis") ja tuomiovalta ("potestas jurisdictionis"). Piispa on kirkon mukaan evankeliumin ylin opettaja, hän suorittaa kirkolliset vihkimistoimitukset, tärkeimpänä pappisvihkimys, ja käyttää seurakuntiin ja pappeihin nähden tuomio- ja kurinpitovaltaa. Tämä perinteinen toimivalta toteutuu kirkossa nykyään siten, että piispa ja tuomiokapituli päättävät papeiksi vihittävät henkilöt. Piispa yksin voi estää yksittäisen henkilön pappisvihkimyksen, sillä hän suorittaa vihkimyksen. Piispa on seurakuntien ja pappien ylin valvoja. Myös tuomiokapitulin tehtäviin kuuluu seurakuntien ja niiden toiminnan tukeminen ja valvonta. Tuomiokapituli käyttää pappeihin nähden kurinpitovaltaa ja hoitaa papiston henkilöstöhallinnon. Muilta osin piispan tuomiovalta ei ole enää käytössä Suomen luterilaisessa kirkossa.
Piispallisen järjestysmuodon johdosta Suomen evankelis-luterilaisen kirkon hallinnolliset perusyksiköt ovat seurakunta ja hiippakunta.
Hiippakunnan toimielimiä ovat tuomiokapituli ja hiippakuntavaltuusto. Tuomiokapituli on seitsenjäseninen toimielin, jonka jäseniä ovat piispa, tuomiorovasti, maallikkojäsen, kaksi pappisasessoria sekä hiippakunnallisina viranhaltijoina lakimiesasessori ja hiippakuntadekaani. Piispa on tuomiokapitulin puheenjohtaja. Tuomiorovastina toimii kunkin hiippakunnan tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherra. Maallikkojäsenen valitsee hiippakuntavaltuusto neljän vuoden toimikaudeksi. Pappisasessorit valitaan vaaleilla korkeintaan kahdeksi kolmen vuoden toimikaudeksi. Pappisasessorin tulee olla erityisen kelpoistavan tutkinnon (ylempi pastoraalitutkinto) suorittanut hiippakunnan kirkkoherra tai kappalainen. Äänivaltaisia pappisasessorin vaalissa ovat hiippakunnan papit ja lehtorit. Tuomiokapituliksi kutsutaan yleisesti myös hiippakunnan virastoa, jossa toimii toistakymmentä päätoimista viranhaltijaa. Tuomiokapitulin johtavia viranhaltijoita ovat lakimiesasessori ja hiippakuntadekaani, joista edellinen johtaa hallintoa ja jälkimmäinen seurakuntien työtä tukevaa toiminnallista työtä.
Tuomiokapituli on hiippakunnan yleisviranomainen. Hiippakunnan talouden ja toiminnan yleisten linjojen ylintä päätösvaltaa käyttää hiippakuntavaltuusto. Hiippakuntavaltuuston jäseniä ovat neljätoista maallikkoa ja seitsemän pappia. Maallikkojäsenten vaalissa äänivaltaisia on seurakuntaneuvostojen, kirkkovaltuustojen ja yhteisten kirkkovaltuustojen jäsenet. Pappisjäsenten vaalissa äänivaltaisia ovat hiippakunnan papit. Hiippakuntavaltuusto perustaa ja lakkauttaa hiippakunnan virat, hyväksyy talousarvion, toimintakertomuksen, toimintasuunnitelman ja tilinpäätöksen. Lisäksi hiippakuntavaltuusto voi tehdä esityksiä kirkolliskokoukselle. Hiippakunnan hallinnossa on siten vahvasti läsnä kirkon edustuksellinen ja piispallinen hallintoperiaate.
Seurakuntaelämä on järjestetty seurakunnissa, jota johtaa pappina kirkkoherra. Kaikki seurakunnat kuuluvat johonkin hiippakuntaan. Seurakunnan päätösvaltaa käyttää neljäksi vuodeksi kerrallaan vaaleilla valittu kirkkovaltuusto. Seurakunnan työtä johtaa kirkkovaltuuston valitsema kirkkoneuvosto, joka valitaan kahden vuoden toimikaudeksi. Kirkkoherra on virkansa puolesta kirkkoneuvoston jäsen ja puheenjohtaja. Kirkkoherra edustaa siten piispallista hallintorakennetta edustuksellisen hallintojärjestelmän sisällä.
Seurakunnat ovat luterilaisessa kirkossa niin kutsuttuja parokiaaliseurakuntia, eli seurakunnan raja määritellään maantieteellisesti. Tietyllä alueella asuvat kirkon jäsenet kuuluvat alueensa seurakuntaan, eikä jäsen voi valita seurakuntaansa paitsi siinä tapauksessa, että samalla alueella on kaksi erikielistä seurakuntaa. Seurakuntien rajat eivät ole sidottuja maallisiin rajoihin, esimerkiksi kuntaan. Kirkkolaissa kuitenkin säädetään, että seurakuntajaon tulee noudattaa kuntajakoa siten, että kukin kunta on kokonaisuudessaan saman seurakunnan tai saman seurakuntayhtymän alueella. Tämä johtuu verotusteknisistä syistä. Mikäli saman kunnan alueella on monta seurakuntaa, niiden on muodostettava seurakuntayhtymä. Seurakunnan alueella voi olla myös kirkkolain ja -järjestyksen mukaisia kappeliseurakuntia tai seurakuntapiirejä. Lisäksi seurakunnilla on muita alueellisia piirejä ja työmuotoja.
Seurakuntayhtymässä olevat seurakunnat ovat yhteistaloudessa. Seurakuntayhtymän päätösvaltaa käyttää vaaleilla neljäksi vuodeksi kerrallaan valittu yhteinen kirkkovaltuusto. Seurakuntayhtymän toimintaa johtaa yhteisen kirkkovaltuuston valitsema yhteinen kirkkoneuvosto. Seurakuntayhtymään kuuluvassa seurakunnassa on puolestaan vain yksi toimielin, nimeltään seurakuntaneuvosto. Kirkkoherra on virkansa puolesta seurakuntaneuvoston jäsen ja puheenjohtaja. Tuomiokapituli nimittää jonkun seurakuntayhtymään kuuluvan seurakunnan kirkkoherroista yhteisen kirkkoneuvoston puheenjohtajaksi. Piispallinen hallintorakenne kulkee tällä tavoin myös seurakuntayhtymässä. Myös seurakuntayhtymä kuuluu hiippakuntaan. Koska suomen luterilaisessa kirkossa on ruotsinkielisiä seurakuntia varten oma hiippakunta, Porvoon hiippakunta, kuuluvat ruotsinkieliset ja enemmistöltään ruotsinkieliset kaksikielisest seurakunnat Porvoon hiippakuntaan. Mikäli seurakuntayhtymässä on seurakuntia kahdesta eri hiippakunnasta, kuuluu seurakuntayhtymä siihen hiippakuntaan, johon seurakuntien jäsenten enemmistö kuuluu. Seurakunnat voivat perustaa seurakuntayhtymän myös vapaaehtoisesti. Muodostamisella ei tällöin ole muodollisia rajoituksia. Niiden ei esimerkiksi tarvitse kuulua samaan hiippakuntaan eikä niillä tarvitse olla maantieteellistä yhteistä rajaa.
Hiippakunnan seurakunnat on jaettu rovastikuntiin. Rovastikunnassa piispan ja tuomiokapitulin apuna toimii lääninrovasti. Lääninrovasti valitaan rovastikuntaan kuuluvien seurakuntien kirkkoherroista kuudeksi vuodeksi kerrallaan. Lääninrovastin tehtävänä tukea ja valvoa seurakuntien työtä, johtaa seurakuntien yhteistyötä sekä kutsua papit ja lehtorit tarpeen mukaan keskustelemaan seurakuntien työhön liittyvistä asioista. Lääninrovasti hoitaa lisäksi kirkollisia vaaleja sekä piispan ja tuomiokapitulin hänelle antamat asiat.
Kirkon kolmannen perusyksikön muodostaa kirkolliskokous. Kirkolliskokouksessa kirkon edustajien rungon muodostavat 64 maallikkoa, 32 pappia sekä piispat. Edustajuus on siten järjestetty synodaalis-episkopaalisesti. Lisäksi kirkolliskokousedustajia ovat saamelaiskäräjien valitsema edustaja, kenttäpiispa ja valtioneuvoston nimeämä edustaja. Kirkolliskokous säätää kirkkolain sekä hyväksyy kirkkojärjestyksen ja kirkon vaalijärjstyksen. Esitys kirkkolaiksi ja kirkkojärjestykseksi on hyväksyttävä 3/4 enemmistöllä tullakseen voimaan. Lain voimaantulo vaatii lisäksi eduskunnan hyväksymisen. Kirkolliskokous hyväksyy myös kirkolliset kirjat, kuten katekismuksen, virsikirjat sekä messun ja pyhien toimitusten käsikirjat. Kirkolliskokous valitsee kirkkohallituksen sekä kirkkohallituksen johtavat viranhaltijat, kirkkoneuvokset.
Kirkkohallitus valmistelee asioita kirkolliskokoukselle sekä johtaa kirkon yhteistä taloutta. Kirkon keskushallinnon talous on järjestetty kirkon keskusrahaston kautta, jonka hallituksena toimii kirkkohallitus. Suurimman osan kirkon keskusrahaston talousarviota vie kirkon eläkerahasto.
Kirkon hallinto on järjestetty siten, että seurakunnat ovat hyvin itsenäisiä. Erityisesti talousvalta on keskittynyt seurakunnille, koska kirkossa vain seurakunta kantaa jäsenmaksua eli kirkollisveroa. Kirkon keskusrahasto kantaa seurakunnilta keskusrahastomaksua sekä eläkemaksuja, jolla kirkon keskusrahaston toiminta rahoitetaan. Lisäksi eduskunta tilittää osan yhteisöveron tuotosta (1,75 %) kirkon keskusrahastolle perustellen sitä sillä, että se on korvaus kirkon yhteiskunnallisista palveluista. Yhteiskunnallisiksi palveluiksi on katsottu yleisten hautausmaiden rakentaminen ja ylläpito, kulttuurihistoriallisesti arvokkaista kirkkorakennuksista huolehtiminen ja diakonia.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkko on 2010-luvulla kerännyt seurakuntien jäseniltä vuosittain noin 900 miljoonan euron kirkollisverotulot. Keskimääräinen kirkollisveroprosentti on tuolla ajanjaksolla ollut noin 1,4 %. Kirkollisvero kerätään valtion- ja kunnallisveron yhteydessä. Kirkko korvaa Verohallinnolle valtiolle verojen keräämisestä aiheutuvat kulut.
Kirkon saama osuus yhteisöverotuotosta poistettiin vuoden 2016 alussa, ja jatkossa kirkon saama valtionrahoitus on vuosittain kuluttajahintaindeksin mukaisesti kasvava pysyvä meno. Vuoden 2017 talousarvioesityksessä valtionrahoitusta kirjattiin evankelis-luterilaiselle kirkolle 114 miljoonaa euroa.
Seurakuntien toimintakulut olivat noin miljardi euroa vuonna 2013. Kaksi kolmasosaa toimintakuluista oli henkilöstökuluja. Diakonia-avustusten osuus toimintakuluista oli noin 0,8 %, lähetystyökulujen osuus noin 1,8 %.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sisällä vaikuttaa herätysliikkeitä, joilla on erilaisia käsityksiä siitä mikä on luterilaisuutta. Ne toimivat kirkon sisällä ja kirkko hyväksyy ne omine opillisine painotuksineen. Kirkon sisällä toimivat vanhat, 1700–1800-luvuilla syntyneet herätysliikkeet ovat: evankelisuus, herännäisyys eli körttiläisyys, lestadiolaisuus sekä rukoilevaisuus. Uudempi kirkon sisäinen liike on viidesläisyys, joka oikeastaan on yläkäsite joukolle samanhenkisiä, 1900-luvun puolivälissä syntyneille järjestöille. Herätysliikkeet syntyivät uudistamaan syntyhetkensä kirkkoa.
Ominaista herätysliikkeille ovat omat hengelliset tapahtumat kuten seurat, raamattupiirit ja kesäisin järjestettävät suuret hengelliset juhlat. Myös vahva yhteisöllisyys on tunnusomaista herätysliikkeille.
Kirkon sisällä toimii myös muita omia painotuksia omaavia liikkeitä kuten karismaattinen liike, Luther-säätiö ja Paavalin synodi.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko on luterilaisen maailmanliiton (LML) jäsenkirkko. Jäsenkirkot tunnustavat niin sanotun keskinäisen alttarin ja saarnatuolin yhteyden. Sen johdosta jäsenkirkot tunnustavat keskenään niin sanotun ehtoollisyhteyden ja pappisviran.
Evankelis-luterilainen kirkko on osallistunut aktiivisesti myös kirkkojen ekumeeniseen eli yleiskirkolliseen liikkeeseen, joka etsii kirkkojen välistä yhteyttä. Kirkko on Kirkkojen maailmanneuvoston jäsen. Suomessa kirkko on Suomen ekumeenisen neuvoston (SEN) jäsenkirkko.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko on käynyt pitkään oppikeskusteluja Venäjän ortodoksisen kirkon kanssa. Luterilaisen maailmanliiton ja katolisen kirkon väliset oppineuvottelut johtivat yhteiseen julistukseen niin sanotusta vanhurskauttamisopista 1997. Britteinsaarten anglikaaniset kirkot, Pohjoismaiden luterilaiset kirkot (Suomi, Ruotsi, Norja, Islanti) ja Baltian luterilaiset kirkot (Viro, Liettua) laativat Porvoon yhteisen julkilausuman vuonna 1992, ja se hyväksyttiin 1996. Julkilausumassa todetaan kirkkojen yhteinen käsitys kirkon tehtävästä, tunnustavat kirkon apostolisuuden ja piispan viran. Lisäksi julkilausumassa tunnustetaan keskenään allekirjoittaneiden kirkkojen pappisvirka ja toivotetaan jäsenet osallistumaan vastavuoroisesti kirkkojen toimintaan. Porvoon yhteisen julkilausuman myötä Suomen evankelis-luterilainen kirkko on muuttanut kirkkojärjestystään siten, että sopimuksen allekirjoittaneiden anglikaanisten kirkkojen jäsenillä on kirkon jäsentä vastaavat oikeudet osallistua kirkon pyhiin toimituksiin.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko ei ole allekirjoittanut niin sanottua Leuenbergin konkordiaa, joka on etupäässä Keski-Euroopan luterilaisten, reformoitujen ja unioitujen kirkkojen yhteinen sopimus.
Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon kuului vuoden 2018 lopulla 3,8 miljoonaa jäsentä eli 69,7 prosenttia suomalaisista. Kaikista vuonna 2017 syntyneistä lapsista kirkon jäseneksi kastettiin 67,1 prosenttia. Nuorison parissa yleinen kristillinen riitti on rippikoulun käyminen; vuonna 2017 sen kävi 78,8 % 14–15-vuotiaiden ikäluokasta.
Lähes koko Suomen väestö kuului aiemmin evankelis-luterilaiseen kirkkoon. Kirkon jäsenten osuus on kuitenkin vuosikymmenten saatossa laskenut. Jatkuvasti laskeva jäsenluku on ollut kirkon ongelmana varsinkin viime vuosina, sillä kirkosta eronneiden määrä on lisääntynyt merkittävästi. Ennätykseen yllettiin vuonna 2010, jolloin Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta erosi 1,6 % sen jäsenistä. Eroamista tapahtuu muun muassa näkemyksellisistä, taloudellisista sekä henkilökohtaisista syistä. Eniten kirkoista eroavat nuoret aikuiset.
Suomalaista uskonnollisuutta tutkittaessa on huomattu, että moni kirkon jäsen ei usko ja elä niin kuin kirkko opettaa.
Vuonna 2003 tehdyn tutkimuksen mukaan tärkeimpiä kirkkoon kuulumisen syitä olivat kirkolliset toimitukset (kaste, vihkiminen ja hautaan siunaaminen) sekä se, että kirkko ylläpitää hautausmaita. Muita tärkeitä syitä olivat mahdollisuus toimia kummina ja se, että kirkko ylläpitää kirkollisten juhlapyhien kristillistä perinnettä ja opettaa ”oikeita elämänarvoja” lapsille ja nuorille. Myös kirkon työtä vanhusten ja vammaisten auttamiseksi pidettiin perusteena.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko on maailman seitsemänneksi suurin luterilainen kirkko.