hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Junia
Junia (« "Junolle kuuluva") oli Raamatun Uudessa testamentissa, Roomalaiskirjeen viimeisessä luvussa mainittu henkilö, jolle apostoli Paavali lähettää tervehdyksensä. Vuoden 1992 Uudessa kirkkoraamatussa jae kuuluu seuraavasti:
Runsaasti keskustelua on herättänyt se, mikä on Junian/Juniaksen sukupuoli ja kutsuiko Paavali häntä apostoliksi. Ennen 1200-lukua kaikki kommentaattorit Epifaniosta lukuun ottamatta pitivät henkilöä Junia-nimisenä naisena, joka oli Andronikoksen vaimo. Tulkinta, jonka mukaan kyse on Junias-nimisestä miesapostolista, yleistyi 1200-luvulta lähtien Aegidius Roomalaisen (1245-1316) tulkinnan myötä. Tämä näkemys vakiinnutti asemansa 1500-luvulta lähtien muun muassa Martti Lutherin vaikutuksesta. Miespuolista tulkintaa kritisoitiin kyllä 1600- ja 1700-luvuilla filologisilla perusteilla (Johannes Drusius, Christian Wilhelm Bose), mutta se säilyi kuitenkin vallitsevana näkemyksenä aina 1900-luvun puoliväliin saakka. Esimerkiksi vielä vuosien 1933/38 Vanhassa kirkkoraamatussa kyseinen henkilö oli käännetty miespuolisesti Juniaaksi.
1900-luvun puolessavälissä jakeen tulkitsemiseen liittyviin ongelmiin ruvettiin kiinnittämään erityistä huomiota, koska valtakirkoissa alettiin keskustella yhä enemmän naisten roolista kirkollisissa organisaatioissa. Kirkollisessa ja teologisessa keskustelussa Junian/Juniaksen sukupuolella ja mahdollisella apostoliudella on merkitystä naispappeuskysymyksen kannalta. Mikäli Paavali kutsui naista apostoliksi, tätä voitaisiin käyttää perusteena naispappeuden puolesta.
Juniaan/Juniaaseen liittyy kaksi eksegeettistä ongelmaa: Jakeeseen liittyvien tulkintaongelmien tähden täysin varmaan tulokseen ei voida päätyä. Tutkijoiden mukaan on kuitenkin erittäin todennäköistä, että kyseessä on Junia-niminen nainen, jota Paavali kutsuu ”arvostetuksi apostoliksi”. Tätä johtopäätöstä tukevat seuraavat seikat:
Yhteenvetona: Kreikan kieliopin ja Khrysostomoksen tulkinnan valossa on hyvin todennäköistä, että Andronikos ja Junia olivat apostoleja. Miehen nimeä Junias ei tunneta antiikin lähteistä, ja on hyvin epätodennäköistä, että kyse oli nimen Junianus lyhenteestä. Junia oli puolestaan yleinen naisen nimi Roomassa, ja koko varhainen tulkintaperinne (yhtä kirkkoisää lukuun ottamatta) katsoi, että kyseessä oli nainen. Näin ollen monet tutkijat pitävät erittäin todennäköisenä, että Paavali puhuu Junia-nimisestä naisesta ja kutsuu häntä apostoliksi.
Edellä esitetty lopputulos on nykyisessä eksegeettisessä keskustelussa konsensusnäkemys. (ks. modernit kommentaarit, esimerkiksi Barrett 1973, Cranfield 1975, Dunn 1988, Fitzmyer 1993, Moo 1996, Schreiner 1998, Witherington 2004.) Erilaisen näkemyksen puolesta ovat viime vuosina argumentoineet Wayne Grudem & Johan Piper (1991) sekä Michael H. Burer & Daniel B. Wallace (2001).
Toimilaite
Toimilaite tai aktuaattori on automaatiossa koneen toimielintä eli esim. venttiiliä käyttävä laite. Toimilaite vaikuttaa ohjattavaan prosessiin toimielimen kautta. Toimielin saa aikaan mekaanista liikettä, mutta vaikutus voi olla myös esimerkiksi lämmittäminen. Toimielin vaikuttaa prosessin toimisuureeseen, kuten lämpötilaan tai neste-, kaasu-, sähkö- tai muuhun virtaukseen.
Toimilaite on se osa toimiyksiköstä, joka vaikuttaa toimielimeen, esim. venttiilimoottori
Tyypillisiä toimilaitteita:
Ratamoverkkoperhonen
Ratamoverkkoperhonen ("Melitaea athalia") on täpläperhosten ("Nymphalidae") heimoon kuuluva päiväperhonen.
Ratamoverkkoperhosen siipien kärkiväli on 36–47 mm. Yläpuolelta perhonen on pohjaväriltään oranssinruskea ja sen siivissä on tummia täpliä ja juovia, jotka muodostavat verkkomaisen kuvioinnin. Takasiipien alapinnat ovat pohjaväriltään vaaleammat ja kuviot terävämmät.
Ratamoverkkoperhonen on levinnyt läpi palearktisen alueen Länsi-Euroopasta Japaniin. Suomessa se esiintyy lähes koko maassa. Pohjoisimmassa Lapissa lajin yksilöt poikkeavat jossain määrin etelässä lentävistä yksilöistä (alalaji "norvegica"). Ratamoverkkoperhonen on Suomessa yleinen ja sen lentoaika on kesä-heinäkuussa.
Ratamoverkkoperhonen elää metsäaukeilla, niityillä ja hakkuupaikoilla. Laji talvehtii toukkana.
Ratamoverkkoperhosen toukat elävät ratamoilla ("Plantago"), tädykkeillä ("Veronica") ja maitikoilla ("Melampyrum"). Aikuinen käyttää ravinnokseen kukkien mettä.
Kasvihormoni
Kasvihormonit (fytostelorit) ovat kasvien itsensä tuottamia aineita, jotka vaikuttavat jo pieninä pitoisuuksina kasvien kasvuun, aineenvaihduntaan ja kehitykseen. Kasvihormonit leviävät yleensä kasvin sisältämään veteen liuenneena.
Auksiinit kiihdyttävät solujen pituuskasvua latvassa mutta hidastavat sitä juuressa. Ne kääntävät kasvin kohti valoa, erittymällä enemmän varjon puolelle. Auksiineja muodostuu kasvupisteissä ja silmuissa.
Gibberelliinit edistävät solujen jakautumista ja pituuskasvua. Niiden erittymisen estäminen vahvistaa kasvin vartta.
Sytokiniinit edistävät solunjakautumista sekä ehkäisevät lehtien kellastumista ja hedelmien kypsymistä.
Etyleeni on kaasumainen hiilivety, joka kypsyttää hedelmät ja kuihduttaa kukat. Se edistää lehtien, kukkien ja hedelmien irtoamista ja parantaa vastustuskykyä sienitauteja vastaan. Eteeniä muodostuu etenkin kypsyvissä hedelmissä.
Abskissihappo vanhentaa solukkoja, ehkäisee kasvua ja silmujen avautumista. Se asettaa kasvin lepotilaan edistämällä ilmarakojen sulkeutumista ja silmusuomujen kehitystä ja käynnistää kasvin puolustus- ja sopeutumisreaktioita. Sitä muodostuu etenkin lehdissä ja hedelmissä.
Kasvihormonien kaltaisia aineita:
Baryoni
Baryoni on kolmesta kvarkista koostuva hiukkanen. Antibaryonit muodostuvat kolmesta antikvarkista. Baryonit ovat fermioneja eli niiden spin on puoliluku. Ne kuuluvat hadroneihin eli vahva ydinvoima vaikuttaa niihin.
Atomiytimissä esiintyvät nukleonit, neutroni ja protoni ovat yleisimmät baryonit. Muita baryoneja kutsutaan hyperoneiksi. Ne ovat neutronia raskaampia hiukkasia, joiden hajoamisaika on nanosekuntia lyhyempi. Hajoamistuotteet ovat yleensä kevyempiä baryoneja sekä kvarkista ja antikvarkista koostuvia mesoneja. Hyperoneja voidaan valmistaa hiukkaskiihdyttimissä, ja joidenkin mallien mukaan neutronitähtien ytimet koostuvat hyperoneista.
Kvarkeista u-kvarkin sähkövaraus on +2/3 alkeisvarausyksikköä, d- ja s-kvarkkien kummankin -1/3 alkeisvarausyksikköä. Kaikkien näistä muodostettavien kolmen kvarkin yhdistelmien eli baryonien varaus alkeisvarausyksikkönä on kokonaisluku.
Baryoneja koskee baryoniluvun säilymislaki. Jokaisen baryonin baryoniluku on määritelmän mukaan 1, mutta niillä on kullakin myös antihiukkasensa, jonka baryoniluku on -1. Protonia raskaammat baryonit ovat epästabiileja ja ne hajoavat nopeasti muiksi baryoneiksi siten, että uusien hiukkasten kokonaisbaryoniluku on sama kuin hajonneen baryonin. Sen sijaan baryonin ja antibaryonin annihilaatiossa molemmat muuttuvat muiksi hiukkasiksi, joiden baryoniluku on 0.
Baryonit voidaan jakaa spinin perusteella kahteen alaluokkaan, spin ½- ja spin 3/2 -baryoneihin. Spin ½ -baryoneilla kahden kvarkin spin on samansuuntainen ja kolmannen kvarkin erisuuntainen. Sekä protoni että neutroni ovat spin ½ -baryoneja. Spin 3/2 -baryonien kaikkien kvarkkien spinit ovat samansuuntaiset.
Gell-Mannin alkuperäisen kvarkkimallin mukaan spin 1/2 -baryoneja on kahdeksan erilaista (oktetti), spin 3/2 -baryoneja taas kymmenen (dekupletti). Kummatkin jaetaan eri ryhmiin ns. outouden perusteella, joka on niissä olevien s-kvarkkien (outojen kvarkkien) lukumäärän vastaluku. Tuollon tunnetuissa baryoneissa esiintyy vain ylös- (u-), alas- (d) ja outous-kvarkkeja (s). Nykyisin tunnetaan näiden lisäksi vielä kolme muutakin kvarkkilajia, minkä vuoksi myös erilaisia baryoneja on enemmän.
Muiden baryonien kuin nukleonien niminä käytetään kreikkalaisia kirjaimia, joiden yhteyteen lisätään niiden sähkövarauksen etumerkki sekä eräissä tapauksessa *-merkki erottamaan spin 3/2 -hiukkaset spin 1/2 -hiukkasista.
Seuraavissa luetteloissa ja kaavioissa ovat mukana vain Gell-Mannin kvarkkimallin mukaiset baryonit, joissa on ainoastaan u-, d- ja s-kvarkkeja.
Spin 1/2 -baryonit ovat:
Vastaavat spin 3/2 -baryonit ovat:
Timo Airaksinen
Timo Airaksinen (s. 25. huhtikuuta 1947 Vaasa) on filosofian professori Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian laitoksella. Hänen erityisalojaan ovat etiikka ja yhteiskuntafilosofia.
Airaksinen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1967, valtiotieteiden kandidaatiksi 1971 ja lisensiaatiksi 1972. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1975 Turun yliopistosta. Airaksisen väitöskirja käsitteli anglohegeliläisyyttä edustaneen John McTaggartin filosofiaa. Vuodet 1972–1983 Airaksinen työskenteli assistenttina Turun yliopistossa, jonka dosentti hän on ollut vuodesta 1976. Vuonna 1983 hänestä tuli Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian professori.
Airaksinen omistaa joka kolmannen vuoden ulkomailla tapahtuvaan tutkimustyöhön. Hän suhtautuu epäilevästi mahdollisuuteen kehittää suomalaisia yliopistoja kansainväliselle huipputasolle. Airaksinen on ollut tutkijana Irlannissa (Trinity College, Dublin 1974–1975), Puolassa (Varsovan yliopisto 1979), Kanadassa (Länsi-Ontarion yliopisto 1981), Englannissa (Oxford 1981 ja Cambridge 1991–1992 sekä 2005–2006), Venäjällä (Moskovan yliopisto 1982),Yhdysvalloissa (Pittsburghin Center for Philosophy of Science 1982–1983, Pohjois-Carolinan yliopisto 1987–1988 sekä Texasin A & M -yliopisto 1994–1996), Japanissa (Tokion teknologinen instituutti 1999–2000) sekä Australiassa (Sunshine Coastin yliopisto 2003–2004).
Ilkka Niiniluodon luonnehdinnan mukaan muista eetikoista poiketen Airaksinen ”suhtautuu kyynisen huvittuneesti paatokselliseen moraaliseen idealismiin”. 2000-luvulla Airaksinen on ollut kiinnostunut muun muassa tekniikan filosofiasta.
Akateemisten töidensä lisäksi Airaksinen on kirjoittanut suurelle yleisölle suunnattuja ajankohtaisia yhteiskunnan ja elämän ilmiöitä pohdiskelevaa kirjallisuutta. Aiheina ovat olleet tekniikka, minuus, onnellisuus, vanhuus ja rakkaus. Hän on kuitenkin sanonut asenteensa julkiseen filosofiuteensa olevan ironinen ja että hän väittää milloin mitäkin.
Pihkovan alue
Pihkovan alue () on hallinnollinen alue Länsi-Venäjällä Itä-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Leningradin alueeseen, idässä Novgorodin ja Tverin alueisiin, kaakossa Smolenskin alueeseen, etelässä Valko-Venäjään sekä lännessä Latviaan ja Viroon.
Pihkovan alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangolla. Viron vastaisella rajalla sijaitsevat Pihkovanjärvi ja Peipsijärvi. Merkittävin joki on Pihkovanjärveen laskeva Velikaja.
Pihkovan alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskun mukaan 673 423 henkeä. Kaupunkitaajamien asukkaat muodostivat 70,2 % ja maaseutuväestö 29,8% maakunnan asukasluvusta. Suurimmat kaupungit tai kaupunkityyppisiset taajamat käyvät ilmi oheisesta taulukosta. Kaupunkien ja muiden piirikeskusten paikka ilmenee kartasta:
Aiemman, vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan alueen väestöstä on 94,3 % venäläisiä, 1,6 % ukrainalaisia ja 1,3 % valkovenäläisiä. Alueen luoteisosassa sijaitsevassa Petserin piirissä asuu virolaisiin kuuluvia setukaisia. Vuonna 2002 virolaisia oli 1 122 henkeä (0,1 % väestöstä), näistä 172 henkeä ilmoitti olevansa setukaisia. Suomalaisia oli samana vuonna 356 henkeä.Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän väestön uskonnollista vakaumusta kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Pihkovan alueen väestö jakautui uskonnollisen vakaumuksensa perusteella seuraavasti:
Pihkovan alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Pihkova. Alue on jaettu hallinnollisesti 24 piiriin ja kahteen kaupunkipiirikuntaan. Alueen johdossa ovat kuvernööri ja lakiasäätävä kokous.
Piirit:
Kaupunkipiirikunnat:
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Pihkovan alueen osuus Venäjän vuoden 2010 bruttokansantuotteesta oli 84 3 miljardia ruplaa. Vuoden 2010 väestönlaskennan asukasluvun mukaiselle väestölle tämä tarkoittaa 125,2 tuhatta ruplaa eli noin 3 068 euroa henkeä kohti vuodessa. Tämä on vain 48 prosenttia Venäjän federaation keskimääräisestä tasosta ja Luoteis-Venäjän alhaisin. Tällä mittarilla eli BKT:n kannalta alue kuuluu Venäjän 25 vähiten tuottavan federaatiosubjektin joukkoon henkeä kohti.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, kevyt-, elintarvike- ja puunjalostusteollisuus. Lisäksi alueella on turpeen tuotantoa. Maatalous tuottaa viljaa, pellavaa ja vihanneksia. Alueella harjoitetaan myös on karjanhoitoa.
Alueella on hyvät rautatie- ja maantieyhteydet.
Pihkova mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 903. Pihkovan alue kuului Novgorodin valtioon vuoteen 1348 asti, jolloin siitä tuli itsenäinen Pihkovan valtio. Pihkova liitettiin Venäjään 1510. Toisessa maailmansodassa Pihkovan alue oli Saksan miehittämä 1941-44. Pihkovan alue muodostettiin 23. elokuuta 1944 Leningradin alueen lounaisosasta. Kun Viro oli liitetty Neuvostoliittoon, siirrettiin sen itäiset osat Venäjään kuuluviksi. Pihkovan alueeseen liitettiin tällöin Petserin piiri, jonka väestö on pääasiassa virolaista. Viron uudelleen itsenäistyttyä Viro ja Venäjä ovat kiistelleet rajan paikasta.
Rjazanin alue
Rjazanin alue () on hallinnollinen alue Keski-Venäjällä Itä-Euroopassa, Moskovan alueen kaakkoispuolella.
Rjazanin alue rajoittuu pohjoisessa Vladimirin alueeseen, koillisessa Nižni Novgorodin alueeseen, idässä Mordvaan, kaakossa Penzan alueeseen, etelässä Tambovin ja Lipetskin alueisiin, lännessä Tulan alueeseen sekä luoteessa Moskovan alueeseen.
Rjazanin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon keskiosassa. Alueen pohjoisosa on metsää ja eteläosa lehtimetsää ja metsäistä aroa. Alueen läpi virtaa Oka, jonka lisäksi alueella on 500 järveä. Alueella vallitsee leuto mannerilmasto. Keskilämpötila on tammikuussa -10 °C ja heinäkuussa +20 °C. Vuotuinen keskisademäärä on 500 mm.
Mongolit valloittivat alueen 1200-luvulla. Rjazanin itsenäinen suuriruhtinaskunta liitettiin Moskovan ruhtinaskuntaan 1521.
Rjazanin alueen asukasluku on 1 154 114 (vuoden 2010 väestönlasku). Alueen suurimmat kaupungit ovat Rjazan (524 927 as.), Kasimov (33 491 as.) ja Skopin (30 376 as.).
Väestöstä asuu kaupungeissa noin 65 %. Aiemman, vuonna 2002 suoritetun väestönlaskennan mukaan olivat suurimmat etniset ryhmät:
Rjazanin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Rjazan. Alue on jaettu hallinnollisesti 25 piiriin ja 12 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat aluehallinnon päämies ja alueduuma.
Alueella on runsaasti kalkkikiveä, turvetta, fosforiittia, kipsiä, hematiittia ja kivihiiltä. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat öljy-, koneenrakennus-, metalli-, rakennusaine-, tekstiili- ja elintarviketeollisuus. Maatalous tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, perunaa, vihanneksia, maitoa, lihaa, kananmunia ja villaa.
Rinta
Rinta () on vartalon yläosan etupuoli. Nisäkkäillä rinnassa on rintanikamien, rintalastan ja kylkiluiden muodostama rintakehä, joka suojaa rintaonteloa. Rintaontelossa sijaitsevat keuhkot, sydän, ruokatorvi ja keuhkoputket. Rintalastaan kiinnittyvät solisluu ja ylimmät kylkiluut. Rinnan päällä on viuhkamainen suuri rintalihas.
Rostovin alue
Rostovin alue () on hallinnollinen alue Lounais-Venäjällä Itä-Euroopassa Donin alajuoksulla Asovanmeren äärellä.
Rostovin alue rajoittuu luoteessa Voronežin alueeseen, koillisessa Volgogradin alueeseen, kaakossa Kalmukiaan, etelässä Stavropolin ja Krasnodarin aluepiireihin sekä lännessä Asovanmereen ja Ukrainaan. Alueen pinta-ala on 100 800 km².
Rostovin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon eteläosassa Donin alajuoksun ympärillä. Doniin laskevista joista mainittakoon Donets ja Manytš. Alueen itäosaan ulottuu suuren Tsimljanskin tekojärven eteläpää. Lisäksi alueen eteläosassa on Veselyin tekojärvi.
Venäjän sisällissodan aikana alueella oli bolševikkejä vastustavien venäläisten muodostama Donin tasavalta, jonka bolševikit kuitenkin valtasivat ja liittivät Neuvostoliittoon. Toisessa maailmansodassa Saksa miehitti alueen länsiosan kesällä 1941, mutta joutui perääntymään myöhemmin samana vuonna alueelta. Vuonna 1942 Saksa valloitti koko alueen. Neuvostoliitto valtasi alueen takaisin 1943.
Alueen suurimmat kaupungit ja niiden asukasluvut vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan olivat Rostov-na-Donu (1 089 851 as.), Taganrog (257 692 as.) ja Šahty (240 152 as.). Yli 50 000 asukkaan kaupunkeja ovat myös Volgodonsk (170 621 as.), Novotšerkassk (169 039 as.), Bataisk (111 856 as.), Novošahtinsk (111 087 as.), Kamensk-Šahtinski (95 306 as.), Azov (82 882 as.), Gukovo (67 268 as.), Salsk (61 312 as.) ja Donetsk (50 085 as.).
Vuonna 2002 väestöstä on venäläisiä 89 % (3 934 835), ukrainalaisia 2,7 % (118 486), armenialaisia 2,5 % (109 994), turkkilaisia 0,64 % (28 285), valkovenäläisiä 0,6 % (26 604) ja muita 4,54 % (0,02 % väestöstä ei ilmoittanut kansallisuuttaan). Kaikkiaan alueen väestö jakaantuu 157 eri etniseen ryhmään.
Rostovin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Donin Rostov (ven. Rostov-na-Donu). Rostovin alueella on oma kuvernööri, hallitus ja lakiasäätävä kokous.
Rostovin alueen bruttokansantuote oli Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 632,2 miljardia ruplaa eli 1,69 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa vain 147,8 tuhatta ruplaa eli noin 3 620 euroa. Tämä oli 56 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, elintarvike-, kevyt-, kemianteollisuus sekä rauta- ja värimetallurgia. Lisäksi louhitaan kivihiiltä. Maanviljely tuottaa viljaa, auringonkukan ja sinapin siemeniä, korianteria, vihanneksia, meloneja ja viinirypäleitä. Lisäksi valmistetaan viiniä.
Alueelta on rautatieyhteydet Ukrainaan, Kaukasiaan, Keski-Venäjälle ja Volgan seudulle. Asovanmerellä ja Donilla on laivaliikennettä ja Donin Rostovissa on tärkeä lentokenttä. Tärkeimmät satamat ovat Rostov-na-Donu, Taganrog, Ust-Donetski ja Azov.
Kaksiaukkoiset perhoset
Kaksiaukkoiset perhoset, aikaisemmin myös aitoperhoset, (Ditrysia) on perhosten luokittelematon taksonominen jako, joka kuuluu erilaissuonisten osalahkoon ja johon kuuluu eri yläheimoja. Siihen kuuluvat lähes kaikki erilaissuonisten yläheimot muutamia pienikokoisia lajeja käsittäviä poikkeuksia lukuun ottamatta.
Erotuksena yksiaukkoisista perhosryhmistä, kaksiaukkoisten perhosten naarailla on kaksi sukuaukkoa, toinen parittelua ja toinen munimista varten. Sukuaukkoja yhdistää siementehyt. Yhdistävänä tekijänä ovat myös takaruumiin kärkiosan tukiliistakkeet eli nk. apodeemit sekä imukärsän sisällä olevan lihaksiston rakenne, joskin imukärsä on osalla lajeista surkastunut tai puuttuu kokonaan.
"Ditrysia" sisältää seuraavat 33 yläheimoa, joista 22:n yläheimon lajeja tavataan Suomessa:
Saratovin alue
Saratovin alue () on hallinnollinen alue Venäjällä Itä-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Penzan ja Uljanovskin alueisiin, koillisessa Samaran alueeseen, idässä Orenburgin alueeseen, kaakossa Kazakstaniin, etelässä Volgogradin alueeseen sekä lännessä Voronežin ja Tambovin alueisiin.
Saratovin alueen keskeltä virtaa Volga. Joen itäpuolinen alue kuuluu Itä-Euroopan tasankoon ja länsipuoli Volgan ylänköön. Alueella sijaitsee Saratovin tekojärvi sekä osa Volgogradin tekojärvestä. Alue on pääasiassa aroa, metsää on vain 5,3 % pinta-alasta.
Saratovin alue kuului Venäjän keisarikunnan aikana Saratovin kuvernementtiin. Saratovin alue muodostettiin 1936 Alisen Volgan maakunnan pohjoisosasta ja sen alaisuuteen kuului myös aluksi Volgan saksalaisten autonominen sosialistinen neuvostotasavalta.
Toisen maailmansodan jälkeen alueeseen liitettiin Volgan Saksalaisten autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan eteläosa, koska Volgan saksalaiset oli karkotettu Siperiaan ja Keski-Aasiaan ja heidän tasavaltansa oli lakkautettu.
Saratovin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Saratov. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri, hallitus ja alueduuma. Vuonna 2013 kuvernöörinä toimi Vareri Radejev.
Alue on jaettu hallinnollisesti 38 piiriin ja 17 kaupunkialueeseen.
Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, kemian-, rakennusaine-, puunjalostus-, kevyt-, tekstiili-, ja elintarviketeollisuutta. Lisäksi alueella tuotetaan ja jalostetaan öljyä ja maakaasua. Maataloudessa viljellään viljaa, auringonkukkia ja sokerijuurikasta. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa.
Saratovin alueen asukasluku on 2 521 892 (2010).
Noin 65 % väestöstä asuu kaupungeissa ja kaupunkimaisissa taajamissa. Vuonna 2010 suurimmat, yli 30 000 asukkaan kaupungit tai kaupunkitaajamat olivat Saratov (837 900 as.), Engels (202 419 as.), Balakovo (199 690 as.), Balašov (82 227 as.), Volsk (66 508 as.), Lugatšev (41 707 as.), Rtištševo (41 289 as.), Privolžski (34 364 as., kaupunkityyppinen taajama), Marks (31 531 as.) ja Petrovsk (31 160 as.).
Vuonna 1989 väestöstä oli venäläisiä 85,6 prosenttia, ukrainalaisia 3,8 prosenttia, kazakkeja 2,8 prosenttia ja muita 7,8 prosenttia. Alueella asuneesta runsaasta saksalaisväestöstä ei ole nykyisin jäljellä kuin noin 18 000.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan suurimmat etniset ryhmät olivat:Saratovin alueen rajoja on muuteltu vuosien varrella useasti, mikä vaikuttaa osaltaan asukasluvun kehitykseen.
Olankohotus
Olankohotus on lihaskuntoharjoite, joka harjoittaa epäkäslihaksia. Se suoritetaan seisten suorassa ja kädet suorana vartalon molemmin puolin. Liikkeessä kohotetaan olkapäitä niin korkealle kuin mahdollista ja lasketaan ne alas liikuttamatta mitään muuta ruumiinosaa. Käsivartta ei saa taivuttaa kyynärpään kohdalta liikettä suoritettaessa.
Liikkeessä voi käyttää vastuksena levytankoa. ja sen voi suorittaa myös smith-laitteessa. Levytangon kanssa suoritettaessa on sama, pidetäänkö tankoa reisien edessä vai takana. Vastuksena toimii myös kaksi käsipainoa tai kahvakuulaa.
Tambovin alue
Tambovin alue () on hallinnollinen alue Venäjän Keskisessä federaatiopiirissä Itä-Euroopassa.
Tambovin alue rajoittuu pohjoisessa Rjazanin alueeseen, idässä Penzan ja Saratovin alueisiin, etelässä Voronežin alueeseen ja lännessä Lipetskin alueeseen. Tambovin alue kuuluu Okan-Donin tasankoon.
Väkiluvun kehitys:
Suurimmat kaupungit olivat 2010 väestönlaskennan mukaan Tambov (280 161 as.), Mitšurinsk (98 758 as.), Rasskazovo (45 484 as.), Moršansk (41 556 as.) ja Kotovsk (31 850 as.).
Tambovin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Tambov. Alue on jaettu hallinnollisesti 23 piiriin ja 8 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat aluehallinnon päämies ja alueduuma.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, kemian-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Maatalous tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, auringonkukkia, vihanneksia ja karjataloustuotteita. Siellä on myös teollista soitinrakennusta.
Tambovista on rautatieyhteys Moskovaan, Saratoviin ja Lipetskin.
Tšitan alue
Tšitan alue () on nykyistä Taka-Baikalian aluepiiriä vastannut entinen Venäjän federaation ja Venäjän SFNT:n hallinnollinen alue (liittovaltiosubjekti) Kaakkois-Siperiassa.
Alue rajoittui koillisessa Sahaan, idässä Amurin alueeseen ja Kiinaan, etelässä Mongoliaan, lännessä Burjatiaan sekä luoteessa Irkutskin alueeseen. Alueen pinta-ala oli 431 500 neliökilometriä.
Tšitan alue perustettiin Neuvostoliitossa vuonna 1937. Maaliskuun 1. päivänä 2008 Tšitan alue yhdistettiin sen sisällä sijainneen ja siihen kuuluneen toisen liittovaltiosubjektin Agan Burjatian autonomisen piirikunnan kanssa. Niistä muodostettiin uusi liittovaltiosubjekti Taka-Baikalian aluepiiri.
Tšitan alueen asukasluku vuonna 2002 oli 1 155 346 ja väestötiheys 2,8 as./km². Pääkaupungissa Tšitassa oli 316 643 asukasta. Väestön enemmistö oli venäläisiä. Suurin osa alueen burjaateista asui ja asuu Agan Burjatian piirikunnassa, mutta heitä asuu myös muualla varsinkin Agan Burjatian ja Burjatian välisellä alueella.
Tšitan alue oli jaettu 31 piirin ja 10 kaupunkialueeseen. Alueeseen kuului myös Agan Burjatian autonominen piirikunta, joka oli kuitenkin myös suoraan yksi Venäjän federaation subjekti. Aluetta johtivat aluehallinnon päämies ja alueduuma.
Tverin alue
Tverin alue () on Venäjän federaatioon kuuluva hallinnollinen alue Moskovan luoteispuolella, yksi Venäjän 83 liittovaltiosubjektista. Se rajoittuu pohjoisessa Novgorodin ja Vologdan alueisiin, idässä Jaroslavin alueeseen, kaakossa Vladimirin ja Moskovan alueisiin, etelässä Smolenskin alueeseen sekä lännessä Pihkovan alueeseen. Vuosina 1935–1990 alueen nimi oli "Kalininin alue" neuvostojohtaja Mihail Kalininin mukaan.
Tverin alueen itäosa kuuluu Itä-Euroopan tasankoon ja länsiosa Valdain ylänköön. Tverin alueelta saavat alkunsa Kaspianmereen laskeva Volga ja Itämereen laskeva Väinäjoki. Alueella on kaikkiaan 500 järveä, joista suurin on Seliger. Alueen pinta-alasta noin 35 % on metsää.
Tverin alueen asukasluku oli 1 353 392 henkeä (vuonna 2010). Kaupunkiväestön osuus oli 74,7 %. Suurin kaupunki on alueen pääkaupunki, runsaan 400 000 asukkaan Tver. Aiemman, vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan alueen väestöstä 92,5 % on venäläisiä, 1,5 % ukrainalaisia ja 1,0 % (14 600 henkeä) karjalaisia.
Oheisessa taulukossa on lueteltu Tverin alueen kymmenen suurinta kaupunkia asukaslukuineen (vuoden 2010 väestönlaskun mukaan). Tverin alueen kaupunkien, yli 10 000 asukkaan taajamien ja muiden piirikeskusten sijainti käy ilmi kartalta:
Muita Tverin alueen yli 10 000 asukkaan kaupunkeja tai kaupunkityyppisiä taajamia olivat vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan: Ostaškov (18 073 as.), Kašin (16 174 as.), Kaljazin (13 870), Toropets (13 018), Lihoslavl (12 259), Redkino (11 704), Ozjornyi (10 872) ja Kuvšinovo (10 008).
Alueella asuvat tverinkarjalaiset ovat toisen maailmansodan jälkeen venäläistyneet nopeasti. Vuonna 2002 vain 3 % karjalaisista oli lapsia, kun taas eläkeikäisiä oli 50 %. Karjalaisten keski-ikä oli 56,7 vuotta.
Tverin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Tver. Alueen lainsäädäntöelin on lainsäädäntökokous. Toimeenpanovaltaa johtaa kuvernööri Igor Rudenja.
Paikallista itsehallintoa varten Tverin alue on jaettu 36 piiriin, 5 kaupunkipiirikuntaan ja kahteen suljettuun alueeseen. Kaupunkikuntia alueella on 44 ja maalaiskuntia 318.
Suluissa piirin hallinnollinen keskus.
Alueella on koneenrakennus-, kemian-, puunjalostus-, kirjapaino-, lasi-, posliini- ja kevyttä teollisuutta. Maataloudessa viljellään pellavaa, perunaa ja vihanneksia sekä kasvatetaan karjaa.
Tverin kaupunki perustettiin vuonna 1135. Tver oli itsenäinen ruhtinaskunta vuoteen 1485 asti, jolloin se liitettiin Moskovan Venäjään. Alueelle muutti 1600-luvulla Itä-Suomesta karjalaista väestöä, joka oli paennut Ruotsin ankaraa verotusta ja luterilaistamista.
Smith-laite
Smith-laite on kuntosalilaite, jossa levytanko liikkuu ylös ja alas kiskojen varassa. Sillä voidaan suorittaa samoja liikkeitä kuin vapaalla levytangollakin, esimerkiksi jalkakyykky ja penkkipunnerrus. Joidenkin liikkeiden, kuten hauiskäännön suorittamiseen laite ei kuitenkaan sovellu.
Smith-laitteen käyttö on aloittelijalle usein helpompaa kuin vapaalla tangolla harjoittelu. Pidemmälle ehtineet voimailijat pitävät kuitenkin usein vapaalla tangolla tehtyjä liikkeitä parempina, sillä ne kehittävät paremmin koordinaatiota, ja niissä tangon liikerata on luonnollisempi.
Smith
Smith on yleisin englanninkielinen sukunimi. Yhdysvalloissa vuoden 1990 väestönlaskennassa nimi on sukunimenä yli prosentilla väestöstä. Nimen saksankielinen vastine on Schmitt.
Nimen merkitys on suomeksi "seppä". Se tulee germaanisesta lyömistä tai iskemistä merkitsevästä sanasta.John on Ison-Britannian yleisin etunimi ja Smith yleisin sukunimi, vertaa: Matti Meikäläinen
Hauiskääntö
Hauiskääntö on lihaskuntoharjoite, jonka kohdelihas on hauis. Liikkeellä kehitetään seuraavia ominaisuuksia:Liikettä voi tehdä seuraavilla välineillä:Hauiskääntöä voi käytettävästä välineestä riippuen harjoittaa monella tavalla. Liikkeen aikana tarkoituksena on pitää hauislihas jännitettynä ja kyynärpää paikoillaan. Liike on kaareva ja se aloitetaan lantion korkeudelta nostamalla paino rinnan korkeudelle (ks. kuvat) ja lasketaan takaisin aloituspisteeseen.
Hauiskäännöstä on olemassa monia variaatioita. Joissain liikkeissä on vastaote ja joissain käytetään apuna scott-penkkiä (kuvassa)
Normaalisti hauiskääntö tehdään kämmenet ylöspäin käännettynä. Kämmenten kääntäminen toisin päin vaikuttaa myös kyynärvarren lihaksiin.
Länsi-Kreikka
Länsi-Kreikka () eli Länsi-Kreikan alue (Περιφέρεια Δυτικής Ελλάδας, "Periféreia Dytikís Elládas") on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Peloponnesoksen, Länsi-Kreikan ja Jooniansaarten hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Patras.
Hallintoalue sijaitsee nimensä mukaisesti läntisessä Kreikassa, ja osa siitä on Peloponnesoksen niemimaan luoteisosassa ja osa manner-Kreikan länsiosassa. Alueen pinta-ala on 11 350 neliökilometriä ja asukasluku 679 796 (vuonna 2011).
Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
Kavio
Kavio (lat. "ungula") on kavioeläinten varpaan kärkeä tupen tavoin ympäröivä paksuseinäinen sarveiskynsi. Hevosen kavio on kovaa ja kimmoisaa sarveisainetta. Kavion näkyvää, tunnotonta ulkokuorta sanotaan sarveiskavioksi. Se suojelee alla olevaa martokaviota samaan tapaan kuin kenkä ihmisen jalkaa. Martokavio kasvattaa sarveisanturaa. Kavion pohja eli sarveisantura on n. 2 cm paksu. Kavion takaosan alla on kimmoisa ja kumimainen säde.
Raskaiden kuormien vetäminen, ratsastajan paino, esteiden hyppääminen ja nopea laukka rasittavat kavioita, koska kaviot joutuvat vastaanottamaan suurimmat tärähdykset hevosen liikkuessa. Kovin rasitus kohdistuu kavioon silloin, kun hevonen tukeutuu hypystä alas yhden etujalan varaan.
Kaviokuume on vaikea kaviosairaus, joka johtuu hevosen aineenvaihduntahäiriöstä. Kaviot ovat kuumat ja etujalat voivat olla työnnetty kauas eteen, koska hevonen yrittää siirtää painoa mahdollisimman paljon takajaloille. Kaviokuumetta esiintyy yleensä vain etujaloissa. Sairaus johtuu yleisimmin ruokintavirheestä. Joissakin tapauksissa sairaus voi aiheutua myös kovalla alustalla ratsastamisesta tai jopa kengitysvirheestä. Hoito pitää aloittaa heti oireiden ilmettyä.
Sädemätä johtuu useimmiten huonosta hygieniasta, mutta myös huonosta kavionhoidosta ja sädeuurrosten ahtaudesta. Säde haisee pahalle, se on pehmeä ja se voi muuttua tummaksi. Pitkälle edennyt sädemätä voi aiheuttaa ontumista ja se on vaikea parantaa.
Leveä selkälihas
Leveä selkälihas () on suuri selän pinnallinen lihas. Sen tehtävä on olkavarren lähentäminen ja laskeminen vartaloon nähden sekä olkanivelen sisäkierto. Leveä selkälihas lähtee lannerangan ja alimpien rintarangan (Th7-L5) nikamien okahaarakkeista (), ristiluusta (), suoliluun harjasta () sekä alimmista kylkiluista () ja kiinnittyy olkaluun yläosaan ("Crista tuberculi minoris"). Leveää selkälihasta hermottaa "N. thoracodorsalis" (C6-C8).
Kuntosalilla leveää selkälihasta voi harjoittaa esimerkiksi kulmasoudulla, leuanvedolla sekä erilaisilla taljaliikkeillä. Kehonrakentajien usein tavoittelema V:n muotoinen vartalo perustuu juuri leveiden selkälihasten kasvattamiseen.
Ellesmerensaari
Ellesmerensaari [] (, ) on Kanadan arktisten saarten pohjoisin saari, jonka Smithinsalmi ja Kennedyn kanaali erottavat saaren itäpuolella sijaitsevasta Grönlannista. Pinta-alaltaan (196 235 km) se on maailman kymmenenneksi suurin ja Kanadan kolmanneksi suurin saari. Vuonna 2001 saarella asui 168 ihmistä. Saaren kolme asutuskeskusta ovat Alert, Eureka ja Grise Fiord.
Saaren löysi englantilainen William Baffin vuonna 1616.
Ellesmeren saarella elää jonkin verran myskihärkiä ja suhteellisen pienikokoisia Pearynmaan peuroja.
Ellesmerensaaren luoteisosan jäättömällä alueella on Lake Hazen, joka on yksi Arktiksen suurimmista järvistä. Lake Hazenin lähistö on ympäristöä lämpimämpi ja pääosa Ellesmerensaaren luoteisosan kasvillisuudesta ja eläimistöstä on keskittynyt tämän ”arktisen keitaan” lähistöille.
Selkälihas
Selkälihakset ovat varsin voimakkaita lihaksia, joiden päätehtävänä on vartalon pitäminen pystyssä ja selkärangan suojaaminen iskuilta. Selkälihaksia on ihmisellä useita: suurimpia selkälihaksista ovat selän ojentajat, leveät selkälihakset sekä epäkäslihakset.
Muiden lihasryhmien tavoin myös selkälihakset tarvitsevat harjoittelua, sillä vahvuudestaan huolimatta selkälihaksetkin voivat vahingoittua vääränlaisen kuormituksen tai huonon kuntonsa vuoksi täysin arkipäiväisessäkin tilanteessa. Selkälihasten harjoittaminen ehkäisee tehokkaasti muun muassa selkävaivoja, ja varsinkin skolioosia sairastaville selkälihakset ovat erityisen tärkeitä selkärangan tukemisen vuoksi. Lihasharjoitteluista johtuvat selkäkivut johtuvat useimmiten liian äkkinäisistä liikkeistä tai liian laajoista liikeradoista.
Selkälihakset voidaan jakaa pituutensa mukaan pitkiin, keskipitkiin ja lyhyisiin selkälihaksiin.
Yläselän lihaksia harjoittaessa liikkeet ovat usein joko vartaloon nähden vaakatasossa suoritettuja (alatalja, kulmasoutu) taikka silkkoja ylhäältä tehtyjä vetoja (ylätalja, leuanveto). Vaakavedoissa pääosassa ovat lapaluiden välissä olevat epäkäslihakset, kun taas ylhäältä vedoissa keskitytään käsien lähentämiseen vartaloa kohti eli leveä selkälihas on silloin pääosassa.
Alaselän lihakset eli selän ojentajat vahvistuvat, kun ne pitävät keskivartaloa suorana esimerkiksi maastavedossa, kun taas aktiivisesti niitä voi treenata tekemällä vaikkapa selänojennusta.
Linkkejä selkälihaksien harjoittamiseen liittyen:
Selän ojentajalihas
Selän ojentajat () ovat suuret selkälihakset, jotka alkavat lantiosta ja päättyvät kallonpohjaan. Erector spinae-lihakset koostuvat itse asiassa useista lihaksista ja jänteistä. Ne kulkevat parillisina selkärangan vieressä.
Erector spinaeta peittää rintarangan ja lantion alueella thoracolumbaalinen sidekudoskalvo. Kaulan alueella vastaavasti lihasta peittää niskaside, nuchal ligament.
Kuntosalilla niitä voi harjoittaa esimerkiksi maastavedolla ja selänojennuksella. Koska rasitus esimerkiksi selänojennuksessa kohdistuu selän ojentajien alaosaan, kutsutaan selän ojentajia usein alaseläksi.
Victoriansaari
Victoriansaari on Kanadalle kuuluva arktinen saari. Se on pinta-alaltaan 217 291 km². Victoriansaari on maailman kahdennakseksi suurin saari ja samalla Kanadan toiseksi suurin saari.
Saarella asui 1707 ihmistä (2001). Saaren isoin asutuskeskus on Cambridge Bay saaren kaakkois-osassa.
Saaren eteläosassa on kuparimalmia, jota inuiitit ovat hyödyntäneet.
Thomas Wallgren
Thomas Wallgren (s. 28. helmikuuta 1958) on filosofian tohtori, yliopistonlehtori, dosentti, kunnallispoliitiikko ja kansalaisaktivisti. Hän työskentelee Helsingin yliopistolla ruotsinkielisessä filosofian oppiaineessa. Wallgren johti Suomen akatemian rahoittamaa mielenfilosofista tutkimusprojektia, joka oli käynnissä vuosina 2010–2013 sekä Von Wright-Wittgenstein-arkistoa. Lue lisää: Thomas Wallgrenin kotisivu
Wallgren oli mukana Koijärvi-liikkeessä 1980-luvun alussa. Hän vastusti Suomen liittymistä Euroopan unioniin ja oli pitkään (VEU) -järjestön varapuheenjohtaja. 2015 hän allekirjoitti Paavo Väyrysen kansalaisaloitteen kansanäänestyksen järjestämiseksi Suomen jäsenyydestä euroalueessa.
Wallgren oli ehdolla vuosien 2007 ja 2011 eduskuntavaaleissa. Hän pyrki kummallakin kerralla eduskuntaan sosiaalidemokraattina Helsingin vaalipiiristä, mutta ei tullut valituksi. Wallgren valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon SDP:n edustajana vuonna 2008, vuonna 2012 ja vuonna 2017. Wallgren toimi Suomen Pakolaisavun puheenjohtajana vuosina 2008–2011.
Wallgrenin puoliso on näytelmäkirjailija Laura Ruohonen.
Aino Acktén huvila
Aino Acktén huvila on Helsingin Laajasalossa Tullisaaren osa-alueella sijaitseva historiallinen huvilarakennus, joka toimii nykyisin kaupungin omistamana kulttuuritilana.
Huvila oli alun perin nimeltään "Villa Lindfors" ja se on yksi kolmesta huvilasta, jotka Theodor Decker suunnitteli kauppaneuvos Henrik Borgströmin jälkikasvua varten (huviloista kaksi on säilynyt). Vuonna 1877 valmistunut kaksikerroksinen ja koristeelliseen uusrenessanssityyliin rakennettu puuhuvila sijaitsee Tullisaarenpuistossa. Siinä on käytetty pystyhirsirakennetta. Maailmankuulu suomalainen sopraano Aino Ackté osti huvilan kesäasunnokseen vuonna 1904 ja käytti sitä kuolemaansa saakka vuonna 1944. Helsingin kaupunki sai sen omistukseensa vuonna 1929 ja entisöi sen vuosina 1986–1987 alkuperäisasuunsa.
Huvilaa vuokrataan toukokuusta lokakuun loppuun pienimuotoisiin konsertteihin ja kulttuuritapahtumiin, kokouksiin, seminaareihin ja yksityistilaisuuksiin sekä musiikin harjoittelu- ja opetuskäyttöön.
Acktélla oli huvila myös Heinävedellä Etelä-Savossa lähellä Koukunpolven kuuluisaa Heinäveden reitin kansallismaisemaan kuuluvaa jyrkkää vesitien käännöstä.
Vatsalihasliike
Vatsalihasliikkeistä on olemassa useita erilaisia muunnelmia. Istumaannousuissa nostetaan alustasta alaselkä, mutta rutistuksissa pelkästään yläselkä. Rutistusten etu on siinä, että ne eristävät vatsalihakset, eivätkä rasita lonkankoukistajia.
Sekä istumaannousut että rutistukset rasittavat suoria vatsalihaksia, mutta tekemällä ne kiertäen saadaan rasitettua myös vinoja vatsalihaksia. Tämän lisäksi vinoja vatsalihaksia voi harjoittaa esimerkiksi sivutaivutuksilla. Haluttaessa kohdistaa rasitus suoran vatsalihaksen alaosaan, voidaan tehdä erilaisia jalkojennostoja.
Staattiset vatsalihaspidot kohdistuvat vatsalihasten syvimpiin osiin. Kun "syviä vatsalihaksia" harjoitetaan, saa vatsa enemmän ryhdikkyyttä, jolloin sen roikkuminen saattaa vähentyä.
Eräs hyvä vatsalihaspito suoritetaan pysyttelemällä ikään kuin punnerrusasennossa: noustaan kyynärpäiden sekä varpaankärkien varaan niin, ettei mikään muu osa ruumiista kosketa lattiaa, ja yritetään pysyä asennossa mahdollisimman kauan.
Pohjois-Egean saaret
Pohjois-Egean saaret () eli Pohjois-Egean saarten alue (Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου, "Periféreia Voreíou Aigaíou") on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Egean hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Mytilíni.
Hallintoalue käsittää nimensä mukaisesti joukon saaria Egeanmeren pohjoisosassa. Siihen kuuluvat muun muassa Pohjoisen Egean saarten saariryhmän suurimmat saaret Lesbos, Chíos, Sámos ja Límnos. Saariryhmän saarista kaikki, kuten Thásos ja Samothráki, eivät kuitenkaan kuulu hallintoalueeseen. Alueen pinta-ala on 3 836 neliökilometriä ja asukasluku 199 231 (vuonna 2011).
Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
Etelä-Egean saaret
Etelä-Egean saaret () eli Etelä-Egean saarten alue (Περιφέρεια Νοτίου Αιγαίου, "Periféreia Notíou Aigaíou") on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Egean hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Ermoúpoli.
Hallintoalue käsittää nimensä mukaisesti joukon saaria Egeanmeren eteläosassa, ja se koostuu Kykladien ja Dodekanesian saarista. Alueen pinta-ala on 5 286 neliökilometriä ja asukasluku 308 975 (vuonna 2011).
Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
Itä-Makedonia ja Traakia
Itä-Makedonia ja Traakia () eli Itä-Makedonian ja Traakian alue (Περιφέρεια Ανατολικής Μακεδονίας και Θράκης, "Periféreia Anatolikís Makedonías kai Thrákis") on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Makedonian ja Traakian hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Komotiní.
Hallintoalueeseen kuuluvat kreikkalaisen Makedonian itäiset osat sekä kreikkalainen Traakia (Länsi-Traakia). Sen pinta-ala on 14 158 neliökilometriä ja asukasluku 608 182 (vuonna 2011).
Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
Länsi-Makedonia
Länsi-Makedonia () eli Länsi-Makedonian alue (Περιφέρεια Δυτικής Μακεδονίας, "Periféreia Dytikís Makedonías") on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Epeiroksen ja Länsi-Makedonian hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Kozáni.
Hallintoalueeseen kuuluvat kreikkalaisen Makedonian läntiset osat. Sen pinta-ala on 9 451 neliökilometriä ja asukasluku 283 689 (vuonna 2011).
Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
Peräsuoli
Peräsuoli () on paksusuolen loppuosa, jonka kautta uloste ja ilma poistuvat peräaukosta. Ihmisellä peräsuoli on noin 12–15 cm pitkä ja se alkaa paksusuolen loppuosan, sigmasuolen, jälkeen.
Yleensä peräsuoli on tyhjä, mutta se täyttyy ulostemassasta paksusuolen peristaltiikan seurauksena. Peräsuoleen saapuva suolen sisältö aiheuttaa ärsytystä peräsuolen seinämän reseptoreihin, jotka reagoivat venytykseen. Reseptoreista lähtee viesti venytyksestä selkäytimen ulostamiskeskukseen, josta aiheutuu ulostamisrefleksi.
Peräsuolta käytetään toisinaan kehon sisäiseen salakuljetukseen ja seksuaalisessa tarkoituksessa. Tätä kutsutaan anaaliseksiksi. Peräsuolen kautta pystytään annostelemaan lääkkeitä, erityinen lääkemuoto on peräsuolessa liukeneva suppositorio.
Keski-Kreikka
Keski-Kreikka () eli Keski-Kreikan alue (Περιφέρεια Στερεάς Ελλάδας, "Periféreia Stereás Elládas") on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Thessalian ja Keski-Kreikan hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Lamía.
Hallintoalue sijaitsee nimensä mukaisesti keskisessä Manner-Kreikassa, Länsi-Kreikan ja Attikan välissä sekä Thessalian eteläpuolella. Sen pinta-ala on 15 549 neliökilometriä ja asukasluku 547 390 (vuonna 2011).
Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
Keski-Makedonia
Keski-Makedonia () eli Keski-Makedonian alue (Περιφέρεια Κεντρικής Μακεδονίας, "Periféreia Kentrikís Makedonías") on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Makedonian ja Traakian hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Thessaloniki.
Hallintoalueeseen kuuluvat kreikkalaisen Makedonian keskiset osat. Sen pinta-ala on 18 811 neliökilometriä ja asukasluku 1 880 058 (vuonna 2011).
Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
Ominaisabsorptionopeus
Ominaisabsorptionopeus (, SAR) on suure, joka kertoo miten paljon energiaa radiotaajuisesta sähkömagneettisesta kentästä absorboituu ihmiskehon kudoksiin esimerkiksi käytettäessä matkapuhelinta, oleskeltaessa radiolähettimen läheisyydessä tai magneettikuvaustutkimuksen aikana. Yhdysvaltain Federal Communications Commission on asettanut yhdellä kudosgrammalla mitattuna rajaksi 1,6 W/kg, jota Yhdysvalloissa myytävien matkapuhelinten SAR-arvo ei saa ylittää. EU:ssa sama raja on 2,0 W/kg mitattuna 10 grammalla kudosta.
Matkapuhelimet lähettävät ja vastaanottavat radioaaltoja eli sähkömagneettista säteilyä. Pitkän aikavälin seuraamuksista altistuttaessa sähkömagneettiselle säteilylle ei ole toistaiseksi varmaa tietoa. On olemassa sekä tutkimuksia, jotka yhdistävät matkapuhelimen käytön syöpään, että tutkimuksia, joiden tulokset kyseenalaistavat nämä tutkimukset.
Sähkömagneettiselta säteilyltä suojautumiseen pätee samat periaatteet kuin muultakin säteilyltä suojautumiseen. Säteilyturvakeskus toteaa, että suurin sähkömagneettisen säteilyn altistus on kännykän käyttäjillä. Siksi kännykänkäyttäjien on hyvä tietää seuraavat asiat jos haluaa vähentää omaa tai läheistensä altistumista :
Energija (raketti)
Energija () kantoraketti oli Neuvostoliiton suurin kantoraketti.
Sen suunnitteli TsAGI-tutkimuskeskus osana Buran-sukkulaohjelmaa. Raketti oli Buran-sukkulan laukaisuväline. Sen nostokyky matalalle kiertoradalle oli 98 000 kg eli jonkin verran vähemmän kuin NASAn kuulennoilla käytetyllä Saturn V-raketilla. Suunnitteilla oli myös järeämpiä malleja, joiden nostokyky olisi ollut jopa 175 000 kg eli selvästi enemmän kuin Saturn V:llä.
Ensimmäinen testilaukaisu tehtiin 15. toukokuuta 1987, jolloin hyötykuormana oli sotilaallinen Poljus-satelliitti. Laukaisu onnistui, mutta satelliitin asennonsäätöjärjestelmä ei toiminut. Toinen Energija-raketin laukaisu vei avaruuteen miehittämättömän Buran-sukkulan 15. marraskuuta 1988.
Energija ja Buran olivat Neuvostoliiton avaruustoiminnan ylikuumenemisen aikaa. Se oli Neuvostoliiton kallein avaruushanke aikana, jolloin Gorbatsovin Neuvostoliitto pohti myös miehitettyjä lentoja Marsiin ym. huolimatta Neuvostoliiton taloudellisista ongelmista. Buran oli kansainvälisessä politiikassa vastatoimi Yhdysvaltain avaruussukkulalle, joka kehityksenä alussa Nixonin presidenttikaudella ja Reaganin kaudella oli kaavailtu sotilaalliseksikin alukseksi. Energija/Buran-järjestelmän suunnittelu alkoi vuonna 1976.
Energijan ydin perustui yhteen päämoottoriin ja apumoottoreihin kuten myöhempi Euroopan avaruusjärjestön Ariane 5-kantoraketti. ESA pohti Hermes-sukkulansa laukaisua Ariane 5:n avulla, mutta organisaation resurssit eivät riittäneet projektin viemiseen edes prototyyppivaiheeseen. Neuvostoliiton vakoilijat jäivät kiinni 1987 Ariane 5:n suunnittelutietojen hankkimisesta, vaikka oma isompi kantoraketti oli jo valmis.
Energijan nesteajoaineella (kerosiini ja nestehappi) toimivat booster-moottorit (RD-170) ovat käytössä Zenit-kantoraketissa. RD.170-moottorin heikompi versio RD-180 on käytössä Lockheed Martin-yhtiön Atlas V-kantoraketissa. Energija-kantorakettia ei ole pyritty myymään mihinkään muuhun käyttöön koelentojen jälkeen.
Energijan valmistaja S.P. Korolev Rocket and Space Corporation Energia -yhtiö on edelleen yksi maailman suurimmista avaruusalan yhtiöistä.
Keskonen
Keskonen on vastasyntyneeseen lapseen liittyvä ilmaisu, jolla viitataan raskauden ennenaikaiseen keskeytymiseen. Arkkiatri Arvo Ylppö keksi sanan ja määritteli keskoseksi alle 2 500 gramman painoisen vastasyntyneen.
Nykyisin keskosuus määritellään yleensä raskausviikkojen ja/tai sikiön painon mukaan. Keskosuudesta on kyse, jos lapsi syntyy raskausviikkojen 22 ja 37 välillä. Normaali raskaus kestää 40 viikkoa, mutta raskaus katsotaan täysiaikaiseksi aina viikosta 37 alkaen ja virallisesti yliaikaiseksi vasta raskausviikon 42 täytyttyä. 95 % synnytyksistä alkaa ajallaan. Jos lapsi syntyy ennen 22. raskausviikon päättymistä, käytetään termiä "keskenmeno", ja sen jälkeen termiä ”ennenaikainen synnytys”. Alle 1 500 gramman painoisena syntynyttä lasta kutsutaan joskus tieteellisissäkin yhteyksissä "pikkukeskoseksi".
Lähes 600 vauvaa vuodessa eli noin yksi prosentti kaikista vastasyntyneistä Suomessa syntyy hyvin ennenaikaisena ennen 32 raskausviikon ikää tai hyvin pienipainoisena, alle 1 500 gramman painoisena. Suomalaisista vastasyntyneistä alle 2 500 gramman painoisina syntyy noin neljä prosenttia.
Toistaiseksi pienin eloonjäänyt keskonen Rumaisa Rahman oli syntyessään 20 senttimetriä pitkä ja painoi vain 244 grammaa. Hän syntyi vuonna 2004 Yhdysvalloissa.
Nykyään suurin osa keskosina syntyneistä lapsista selviää ilman merkittäviä terveydellisiä ongelmia. Keskosina syntyneiden lasten elintoimintojen säätely on kuitenkin vielä puutteellista, ja he ovatkin usein aneemisia ja herkkiä sairastumaan. Näin ollen keskoslapset tarvitsevat erityishoitoa "keskoskaapiksi" (myös "keskoskehto") kutsutussa erikoislaitteistolla varustetussa laatikossa. Keskoskaapin kosteutta, lämpötilaa ja happipitoisuutta voidaan säädellä tarkoin. Suurin ja yleisin ongelma on kuitenkin keskosvauvojen keuhkot, jotka eivät ole yleensä ehtineet kehittyä kunnolla lyhyen sikiökauden aikana.
Raskausviikolla 26 kehittyvät surfaktanttisolut ovat tärkeässä osassa keuhkojen toimintaa, sillä ne ylläpitävät alveoleissa nestejännitystä ja täten estävät niitä painumasta kasaan. Ennen raskausviikkoa 26 syntyneille keskosille annetaankin lapsivedestä eristettyä surfaktanttia suihkeena tai muutoin annosteltuina keuhkoihin.
Perhekeskeisen työtavan muotoja ovat muun muassa vanhempien läsnäolon rajoitusten purkaminen, perhehuonemalli ja kenguruhoito (TYKS:ssa jo vuonna 1986). Tämän työtavan on todettu muun muassa vähentävän sairaalahoidon tarvetta ja vähentävän syntymän jälkeistä masennusta. TYKS:ssa on kehitetty Vanhemmat vahvasti mukaan -malli tämän työtavan vahvistamiseksi kentällä.