Tyyppi XXI
Tyyppi XXI () oli Saksan laivaston toisen maailmansodan loppupuolella käyttöön ottama kehittynyt sukellusvenetyyppi, ns. "Elektroboot". Se oli ensimmäinen sukellusvene, joka pystyi toimimaan pitkiä aikoja veden alla, eikä vain pakenemaan sinne hyökkäyksen uhatessa. Ensimmäiset veneet tilattiin marraskuussa 1943 ja laskettiin vesille toukokuussa 1944. Kaikkiaan veneitä valmistui 118.
Tyyppi XXI oli huomattavasti isompi kuin pääasiallinen tyyppi VIIC. Runko oli suunniteltu veden vastuksen vähentämiseksi, joten vene oli nopeampi ja hiljaisempi. Sähkömoottoreiden teho oli kaksinkertainen ja vene pystyi sukelluksissa jopa 18 solmun nopeuteen lyhyitä aikoja. Akkujen teho oli kolminkertainen tyyppi VIIC verrattuna ja vene pystyi kulkemaan veden alla 4–8 solmun nopeudella 2–3 päivää lataamatta akkuja, mikä kesti 3–5 tuntia. Tämä tarkoitti sitä, että se pystyi ohittamaan Biskajanlahden "kuolemanlaakson" Ranskan tukikohdista Atlantille kulkien koko ajan ilmasuojassa. Myöskään akkujen lataamista ei tarvinnut tehdä kokonaan pintakulussa, sillä veneessä oli snorkkeli dieselmoottoreiden käyttämistä varten.
Tyyppi XXI:ssa oli ensi kertaa pakastin ruokatarvikkeita varten ja miehistölle pesutilat ja suihku. Useimmille oli omat punkat (51 paikkaa 58:n miehistölle). Runko oli päällystetty kumipinnalla kaikumittaimen kaiun vähentämiseksi.
Veneessä oli kuusi torpedoputkea keulassa ja sen asehuoneeseen oli mahdollista varastoida 17 torpedoa. Siinä oli myös hydraulinen järjestelmä putkien uudelleenlatausta varten, jolla kaikki putket saatiin ladattua nopeammin kuin VIIC:ssa ladattiin yksi putki. Tyyppi XXI pystyi ampumaan 18 torpedoa alle 20 minuutissa. Siinä oli myös kehittynyt aktiivinen kaikumittain sekä kuuntelulaite ( NIBELUNG), jolla tähtäämisen voi tehdä jopa ilman periskoopin apua.
Valmistusmenetelmää kehitettiin siten, että runko rakennettiin kahdeksassa osassa, kuljetettiin proomuilla telakalle ja koottiin siellä. Tarkoitus oli lyhentää rakennusaikaa 22 kuukaudesta yhdeksään. Tässä oli myös ongelma koska sisämaan konepajoilla ei ollut tarvittavaa kokemusta, joten osat eivät usein sopineet yhteen ja vaativat runsaita jälkikorjauksia. Blohm & Voss Hampurissa, AG Weser Bremenissä ja F. Schichau Danzigissa kokosivat kaikkiaan 118 venettä, joista vain neljä saatiin taistelukuntoon ennen sodan loppua. Ainoastaan kaksi veneistä, "U-2511" ja "U-3008" ehtivät taistelupartioon ennen sodan päättymistä, mutta ne eivät upottaneet yhtään alusta. "U-2511":n päällikkö Adalbert Schnee oli määrätty Karibianmerelle testeihin, kun sota loppui. Schnee väittää, että hän pääsi antautumisen jälkeen upotusasemaan "HMS Norfolkin" saattueen keskelle ilman sukellusveneen huomaamista, mutta tätä ei ole pystytty vahvistamaan.
Liittoutuneiden ilmapommitukset tuhosivat 22 kappaletta tyypin XXI aluksia telakoille, omat miehistöt upottivat 4. toukokuuta 1945 amiraali Dönitzin käskystä 84 venettä. Jäljelle jääneet kaksitoista venettä jäivät liittoutuneille, joille ne antoivat runsaasti vaikutteita seuraavan sukupolven sukellusveneille. Yhdysvaltain laivastoon liitettiin "U-2513" ja "U-3008". "U-3017" liitettiin Britannian kuninkaalliseen laivastoon nimellä "HMS N41" ja "U-2518":sta tuli Ranskan laivaston "Roland Morillot". "U-3515", "U-2529", "U-3035" ja "U-3041" saivat Neuvostoliiton laivastossa nimet "B 27", "B 28", "B 29" ja "B 30". Länsi-Saksa nosti vuonna 1957 sodan lopussa upotetun "U-2540":n, josta tuli vuosiksi 1960–1968 Bundesmarinen "tutkimusalus" "Wilhelm Bauer". Vene museoitiin 1984 Bremerhavenin merimuseoon.
Tyyppi XXI vaikutti selvästi Yhdysvaltain USS Nautilukseen ja USS Albacoreen, Ranskan Narval-luokkaan, Britannian Porpoise-luokkaan ja Neuvostoliiton Projekti 611:een ja Projekti 613:een.