Kyproksen miehitys
Kyproksen miehitys (, tai "Kıbrıs Harekâtı") alkoi 20. heinäkuuta vuonna 1974. Siinä Turkin joukot miehittivät muutamassa viikossa noin kolmasosan Kyproksen saaresta eli Kyproksen tasavallan alueesta. Miehitys johti saaren jakoon kreikkalaiseen Kyproksen tasavaltaan ja turkkilaiseen Pohjois-Kyprokseen, joka on "de facto" voimassa edelleen.
Miehitys alkoi sen jälkeen, kun Kyproksen presidentti Makarios III oli syrjäytetty vallankaappauksessa 15. heinäkuuta maan pääkaupungissa Nikosiassa. Kaappauksen takana olivat kyproksenkreikkalainen Níkos Sampsón ja Ateenassa valtaa pitänyt Kreikan sotilasjuntta. Kaappauksen tarkoituksena oli liittää Kypros Kreikkaan. Kyproksen väestöstä 77 % on kreikkalaisia ja 18 % turkkilaisia. Turkkilaiset asuvat saaren pohjoisosassa nykyisen Pohjois-Kyproksen alueella. Turkin hallitus reagoi levottomuuksiin välittömästi ja lähetti saarelle noin miestä ja 40 taisteluvaunua.
Ennen kuin Kyproksen tasavalta vuonna 1960 itsenäistyi, se oli ollut Ison-Britannian siirtomaa. Kyproksen saari oli ollut kahden väestöryhmän asuttama jo vuodesta 1571, jolloin saari liitettiin Osmannien valtakuntaan.
Ajan kuluessa saarelle muutti noin turkkilaista. Kreikkalaisia siellä asui noin . Iso-Britannia oli vuonna 1878 pakottanut 300 vuotta saarta hallinneen Osmanien valtakunnan luopumaan siitä Ison-Britannian hyväksi, kun Venäjä oli voittanut sodan Turkkia vastaan. Saarella asui enemmistönä kreikkalaisia ortodokseja ja vähemmistönä turkkilaisia muslimeja, jotka asuivat lähinnä saaren pohjoisosissa.
Kyproksenkreikkalaisten ja kyproksenturkkilaisten välit ovat olleet saarella aina ristiriitaisia. Ortodoksiset kreikkalaiset olivat asuttaneet sitä kauan, jo Bysantin valtakunnan peruja. Islaminuskoiset kyproksenturkkilaisten esivanhemmat olivat puolestaan tulleet saarelle Turkista osmanivallan aikana. Kyproksen ortodoksinen kirkko, jonka päämies arkkipiispa Makarios III oli, oli Kreikan ortodoksisen kirkon kanssa muodostanut liiton, joka johti moniin ristiriitoihin, sillä varsinkin turkkilaisväestön mielestä Kreikka valvoi liikaa Kyproksen asioita.
Itsenäistyneen Kyproksen presidentiksi tuli kyproksenkreikkalainen arkkipiispa Makarios III ja varapresidentiksi kyproksenturkkilainen Fazil Küçük. Vallanjako oli tasapuolinen. Jo ennen itsenäistymistä oli vuonna 1959 Turkin, Kreikan, Ison-Britannian ja Kyproksen etnisten ryhmien välillä allekirjoitettu sopimus, että saari itsenäistyisi eikä sitä jaettaisi kahtia. Kyproksen edustajainhuoneen ja hallituksen paikat oli jaettu kreikkalaisten ja turkkilaisten kesken. Lipuksi tuli valkokeltainen uusi Kyproksen lippu ja virallisiksi kieliksi kreikka ja turkki. Uskonnoiksi tulivat ortodoksinen kristinusko sekä islam. Kaikkien valtion virastoiden johtajiksi valittiin kreikkalainen ja turkkilainen. Turkki ja Kreikka saivat sopimuksessa puuttua saaren tilanteeseen, jos perustuslakia olisi loukattu.
Iso-Britannia sai kaksi sotilastukikohtaa Akrotíriin ja Dekéleiaan. Saari ei saanut liittyä Kreikkaan eikä Turkkiin. Pääkaupungiksi tuli Nikosia. Sopimus hyväksyttiin 16. elokuuta vuonna 1960 Lontoossa. Sopimus perustui kompromissiin, ja monet kyproksenkreikkalaiset eivät hyväksyneet sitä. Makarios itsekin piti itsenäistymisneuvotteluissa sovittua järjestelmää toimintakyvyttömänä.
Makarioksen pyrkiessä muuttamaan Kyproksen perustuslain saaren kreikkalaiset äärinationalistit hyökkäsivät turkkilaisten siviilien kimppuun, minkä seurauksena noin ihmistä kuoli. Väkivaltaisuudet alkoivat 21. joulukuuta, jolloin Nikosian Ermoú-kadulla ammuttiin ensimmäiset laukaukset. Noin kyproksenturkkilaista pakeni saaren pohjoisosiin ja eristetyille asuinalueille, joissa elämä oli ahdasta ja elintarvikkeiden puute jokapäiväistä.
Kreikkalaisten Énosis-liike, jota Makarios III johti, vaati saaren liittämistä Kreikkaan. Énosis-liikettä tuki aseellinen EOKA-järjestö ("Ethnikí Orgánosis Kypríon Agonistón", ”Kansallisen Kyproksen vapaustaistelijat”). Luonnollisestikaan Kreikkaan liitetyssä Kyproksessa ei turkkilaisvähemmistölle olisi jäänyt merkittäviä vähemmistöoikeuksia tai edes oikeutta pysyä saarella. Vastavaatimuksena kreikkalaisten halulle liittää saari Kreikkaan turkkilainen puolustusjärjestö TMT ("Türk Mukavemet Teşkilatı", ”Turkkilainen vastarintajärjestö”) vaati saaren jakoa, eli "Taksimia". Makarios esitti perustuslakimuutoksen varapresidentti Fazil Küçükille 30. marraskuuta 1963, mutta se hylättiin.
EOKA:n kannattajat hyökkäsivät useisiin turkkilaiskyliin ja surmasivat niissä asuneet siviilit. Väkivaltaisuudet jatkuivat vuoden 1964 maaliskuuhun, jolloin Yhdistyneet kansakunnat lähettivät saarelle rauhanturvajoukkonsa. Iso-Britannia pyysi YK:n apua kriisin ratkaisemiseksi. Myös presidentti Makarios pyysi turvallisuusneuvostoa lähettämään rauhanturvaajia saarelle. YK:n pääsihteeri U Thant pyysi 4. maaliskuuta muun muassa Kanadaa, Ruotsia, Suomea ja Brasiliaa lähettämään rauhanturvaajia. Maaliskuun lopulla saarelle saapuivat ensimmäiset rauhanturvaajat, joita johti intialainen kenraali Gyani.
Samaan aikaan levottomuudet Kyproksella jatkuivat. Kreikan kuningas Paul I kuoli 6. maaliskuuta Ateenassa. 12. maaliskuuta 1964 Kreikan uusi kuningas Konstantin II vannoi hallitsijanvalan. Makarios III osallistui Paulin hautajaisiin sekä uuden kuninkaan kruunajaisiin.
25. maaliskuuta 1964 YK:n pääsihteeri U Thant nimitti Suomen Ruotsissa toimineen suurlähettilään Sakari Tuomiojan välittäjäksi Kyproksen kreikkalaisten ja turkkilaisten väliseen kiistaan. Tuomioja aloitti osapuolten välisen kiistan selvittämisen, mutta kuoli kesken työnsä vakavaan sairauteen 9. syyskuuta 1964.
Tilanne saarella jatkui levottomana. YK:n rauhanturvaajakomppania sai ensimmäisen uhrinsa suomalaisen viestialikersantti Juhani Matikaisen menettäessä henkensä kyproksenturkkilaisessa Kanlıköyn kylässä 19. toukokuuta vuonna 1964. 23. kesäkuuta EOKA:n kenraali Geórgios Grívas saapui saarelle. Grívas piti puheen, jossa hän toivoi kykenevänsä lieventää Kyproksen tilannetta ja estää Turkin väliintulon.
7. elokuuta kriisi oli aiheuttaa sodan Turkin ja Kreikan välille, kun Turkin ilmavoimat hyökkäsi kreikkalaisten asemiin Kyproksella. Pomóksen, Pólin, Pachýammoksen, Ágios Theódoroksen ja Límnin kylät paloivat. Seuraavana päivänä turkkilaiset hyökkäsivät napalmpommein, joissa kuoli 30 ja haavoittui 200. Kyproksenkreikkalaiset puolestaan tulittivat Kókkinan kylää, jossa oli turkkilaisten asemia. Sekä Turkin että Kreikan sotavoimat määrättiin hälytystilaan. YK:n turvallisuusneuvosto kokoontui hätäistuntoon ja lähetti vetoomuksen osapuolille, etteivät he käyttäisi kovia sotatoimia. Presidentti Makarios päätti pyytää apua Neuvostoliitolta, Egyptiltä ja Syyrialta kiistan sovittamiseen. YK:n sovittelija Tuomioja neuvotteli yötä päivää osapuolten kanssa välitysehdotuksesta. Diplomaattisodan jälkeen saatiin aikaan tulitauko, mutta tilannetta ei ollut lopullisesti selvitetty. Samana aikana Turkin hallitus alkoi karkottaa siellä asuvia kreikkalaisia. Turkinkreikkalaisille myönnettiin Turkin passeja.
Taistelut rauhoittuivat heti kun aselepo saatiin aikaan. YK:n UNFICYP-rauhanturvaajajoukot saapuivat saarelle. Heidän tehtävänsä on erottaa väestönryhmät toisistaan.
Kreikassa oli vuodesta 1965 lähtien vakavia sisäpoliittisia kiistoja. Kreikan iäkäs pääministeri, keskustalainen Geórgios Papandréou, ilmoitti eroavansa pääministerin paikalta. Tästä alkoi monivaiheinen ja pitkä hallituskriisi, joka kesti useita kuukausia. Tilanne kiristyi kuitenkin vuoden 1967 maaliskuussa, kun kenraali Grívas paljasti armeijan vasemmistosuuntaisen salaliiton nimeltä "Aspída" (”Kilpi”), ja syytti pääministeri Papandréouta poikansa Andréas Papandréoun kanssa suunnitellusta salaliitosta, jonka tarkoituksena oli kaataa Kreikan monarkia. Valtaan nousi väliaikainen pääministeri Geórgios Athanasiádis-Nóvas.
Kreikan asevoimat kuitenkin pelkäsivät, että vaaleissa menestyvä Andréas Papandréou, joka oli sosialistisen PASOK-puolueen listoilla, erottaisi Kreikan Pohjois-Atlantin liitto Natosta ja lakkauttaisi monarkian.
Lopulta armeija, jota johtivat kenraalit Grigórios Spantidákis, Stylianós Pattakós ja Geórgios Papadópoulos, kaappasi vallan 21. huhtikuuta 1967 ja perusti Kreikkaa hallinneen sotilas­juntan. Väliaikainen pääministeri Panagiótis Kanellópoulos ja molemmat Papandréout pidätettiin. Kuningas Konstantin II tuki vallankaappausta.
Ensin Kreikan sotilasvallankaappaus vaikutti aivan rauhalliselta, eivätkä sen seuraukset näkyneet Kyprokselle, jossa oli YK:n rauhanturvaajia. 15. marraskuuta eräs kreikkalainen poliisipartio kävi turkkilaisella puolella, vaikka YK:n rauhanturvaajat yrittivät sitä estellä tulitaukosopimuksen nojalla. Tunteet leimahtivat ilmisodaksi ja sytyttivät taas kansainvälisen polttopisteen Kyprosta kohtaan. Rajuja tappeluita syntyi kreikkalaisten ja turkkilaisten välille.
Turkki lähetti Kreikalle nootin, jossa se vaati tällaiset partioinnit lopetettavaksi. Nootissa vaadittiin Kreikan Kyproksella olevien joukkojen komentajan Grívasin eroa ja kreikkalaisten sotilaiden supistamista :sta :teen. Turkin laivasto sai määräyksen purjehtia kohti saarta. Armeija hälytettiin maihinnousua varten. Kreikan armeija oli hälytystilassa, vaikka sotilasjuntta välttelikin avointa selkkausta Turkin kanssa. Kyproksen presidentti Makarios vetosi YK:n turvallisuusneuvostoon apua saadakseen.
Kipinä, joka oli vähällä laajeta avoimeksi suurpaloksi, alkoi, kun kreikkalainen tarkastuspartio tuli turkkilaisten asuttamaan Kofínoun kylään, jossa syttyi ankaria levottomuuksia. 40 kyläläistä surmattiin. Kiukustunut Turkki mobilisoi kaikki joukkonsa, ja maahan julistettiin liikekannallepano. Pääsyyllinen oli kenraali Grívas, Énosis-liikkeen tukija, joka vaati Kyproksen liittämistä Kreikkaan. Grívasta vaadittiin eroamaan ja karkotettavaksi. Ateenassa valtaa pitänyt sotilas­juntta vähensi joukkoja Kyproksella, kun Makarios halusi neuvotella tilanteesta. Grívas karkotettiin saarelta ja hänen seuraajakseen nimitettiin kenraali Geórgios Morónis. Kreikan juntalla ei ollut varaa lähteä sotaan. Turkissa mielenosoittajat vaativat Turkin armeijaa nousemaan maihin Kyproksella.
Levottomuuksiin ja YK:n valvontaan tuskastuneet kreikkalaiset ääriainekset perustivat vuonna 1971 saarelle palanneen kenraali Grívasin johdolla erikoisarmeija EOKA B:n (”EOKA II”), joka kannatti Énosis-aatetta. EOKA ryhtyi nyt toimimaan myös presidentti Makariosta vastaan, joka pyrki sovittelemaan saaren tulevaisuudesta Turkin kanssa.
Tilanne Kyproksella kärjistyi 15. heinäkuuta vuonna 1974, kun Kyproksen kansalliskaarti kreikkalaisten upseerien johtamana syrjäytti presidentti Makarioksen. Uudeksi presidentiksi tässä vallankaappauksessa nostettiin Níkos Sampsón.
Kreikan sotilasjuntta Ateenassa tuki vallankaappausta, jossa kuoli noin 300 ihmistä, koska heillä oli kaunaa Makariosta kohtaan. Tämä johtui siitä, että Makarios oli ollut jo vuodesta 1971 Kreikan opposition kannattaja ja sotilas­juntan vastustaja. Lisäksi Makarios ei halunnut liittää Kyprosta Kreikkaan. Hän oli kannattanut itsenäisen Kyproksen tasavallan politiikkaa eikä Énosis-aatetta, jota EOKA oli ajanut jo vuodesta 1965.
Dramaattisessa ilmoituksessa vallankaappauksen jälkeen sotilasjohto ilmoitti, että Makarios olisi kuollut. Tuntia myöhemmin Makarios puhui radiossa salaisesta paikasta käsin ja kehotti ihmisiä vastarintaan. Makarios oleskeli brittiläisessä Dekéleian sotilastukikohdassa. Sieltä hänet lennätettiin Lontooseen, jossa hän tapasi Ison-Britannian pääministeri Harold Wilsonin, kunnes jatkoi matkaa New Yorkiin, jossa hän esiintyi YK:n turvallisuusneuvostossa.
Kreikkalaisten upseerien kaappaus Kyproksella vei Turkin ja Kreikan sodan partaalle. Turkkilaiset reagoivat voimakkaasti ja julistivat, että he aikovat puuttua tilanteeseen sotilaallisesti. 20. heinäkuuta ilmoitettiin, että noin turkkilaisten sotilasta ja 40 panssarivaunua nousi maihin Kyrenian satamakaupungissa Kyproksen pohjoispuolella. Sillanpääasema muodostettiin ja strategiset paikat miehitettiin.
Turkin syy miehitykselle oli selvä. Turkin presidentti Bülent Ecevit sanoi, että Ateenassa istuva sotilasjuntta oli väkivaltaisuuksien takana ja että Turkin olisi suoritettava sotilaallisia toimenpiteitä saarella. Kyproksenturkkilaisen väestön suojelu ja Lontoon sopimuksen vuodelta 1959 turvaaminen olivat myös aiheina siihen, että Turkki miehittäisi saaren.
Kiihkeällä diplomaattisella toiminnalla pyrittiin estämään avoimen sodan syttyminen kahden Nato-maan, Kreikan ja Turkin välille. Yhdysvallat ja Iso-Britannia vetosivat osapuoliin, että saarelle pitäisi saada tulitauko.
Taistelevien osapuolten välillä käytiin yhteenottoja sekä maalla, merellä että ilmassa. Pian tuli selväksi, ettei Kreikka voisi kohdata turkkilaisjoukkoja. Myös kyproksenturkkilaiset ryhtyivät vastarintaan, ja pian kreikkalaisten asemat voitettiin.
YK:n turvallisuusneuvosto välitti tulitauon osapuolten välille. Se tuli voimaan 22. heinäkuuta. Tähän mennessä Turkki oli jo miehittänyt noin viidesosan saaresta. Invaasio oli lopetettu, ja presidentti Ecevit sanoi, että miehityksen päämäärä oli saavutettu.
Aselevon yhteydessä molemmat osapuolet sopivat Ison-Britannian kanssa rauhanneuvotteluista, jotka alkoivat Genevessä. Turkin armeija piti muun muassa Kyrenian satamakaupunkia hallussaan. Väestö oli paennut. Turkin hallitus ilmoitti, että ainoastaan 57 turkkilaista oli kaatunut ja 184 haavoittunut. Sadattuhannet olivat menettäneet kotinsa.
23. heinäkuuta Kyproksen fiasko sai Kreikan sotilasjuntan kenraalit palauttamaan vallan siviileille. Kreikan presidentti kenraali Faídon Gkizíkis ilmoitti Ateenassa juntan luovuttavan vallan siviilipolitiikoille. Gkizíkis kutsui vielä samana päivänä Pariisissa asuvan maanpaossa entisen pääministeri Konstantínos Karamanlísin takaisin Kreikkaan. Karamanlís vannoi virkavalansa jo seuraavana päivänä. Hänen toivottiin pystyvän estämään Kreikan ja Turkin välisen sodan. Suurin syy juntan eroon oli Kyproksen vallankaappauksen epäonnistuminen ja Kreikan joutuminen pitkäksi ajaksi syrjään kansain­välisestä politiikasta.
Karamanlís armahti kaikki poliittiset vangit, sulki Gyároksen saaren keskitysleirin ja myönsi lehdistönvapauden. Ulkomailla asuvat kreikkalaiset maanpakolaiset, kuten entinen ministeri Andréas Papandréou, säveltäjä Míkis Theodorákis ja näyttelijä Melína Merkoúri, saattoivat palata takaisin kotimaahansa. Televisio- ja radiopuheessa Karamanlís sanoi puolustavansa Kyproksen itsenäisyyspolitiikkaa ja tyrmäsi Énosis-liikkeen vaatimukset.
Kyproksen presidentti Sampsón erosi samaan aikaan, kun Kreikan sotilasjuntta kaatui. Uudeksi presidentiksi valittiin Gláfkos Klirídis, Kyproksen unionipuoleen puheenjohtaja. Sampsón sanoi radiopuheessaan, että ero oli oma-aloitteinen, ja että nyt pitäisi tulla johtoon diplomaattisesti taitava henkilö, joka voisi aloittaa neuvottelun saaren molempien kansallisuuksien kanssa.
Kyproksella oli noin turistia, kun vallankaappaus ja Turkin invaasio alkoivat. Miehityksen jälkeen tilanne oli turistien kohdalta kriittinen. Eräs turistihotelli Famagustassa tuhoutui turkkilaisten pommihyökkäyksessä. Parikymmentä turistia sai surmansa. Useimmat turistit kuljettiin saarelta brittiläisten sotilastukikohdan kautta YK:n auttamana Kreikkaan tai Turkkiin.
14. elokuuta Nikosian alueella solmittiin tulitauko. Turkkilaiset olivat miehittäneet Pohjois-Kyproksen, ja pääkaupunki Nikosia oli puoliksi turkkilaisten ja puoliksi kyproksenkreikkalaisten hallussa. 16. elokuuta mennessä Turkki oli valloittanut jo noin kolmasosan saaresta.
Yhdysvaltain presidentti Gerald Ford korosti, että Geneven neuvotteluja tulisi jatkaa ja pysyvät ratkaisut saaren tulevaisuudelle pitäisi taata. Kreikan pääministeri Karamanlís sanoi, ettei Kreikan pitäisi enää osallistua Kyproksen rauhan­neuvotteluihin, vaan saarelaisten pitäisi itse päättää tulevaisuudesta. Karamanlís myös uhkasi Kreikan eroavan Natosta, sillä Yhdysvallat ei ollut Kreikan apuna hädän aikana.
1. marraskuuta 1974 YK:n yleiskokous hyväksyi yksimielisesti Kyprosta koskevan päätöslauselman. Päätöslauselma tunnusti, että saarella oli kaksi kansanryhmää. Kaikkien vieraiden joukkojen tulisi poistua saarelta. Saari jaettaisiin kahtia Nikosian kohdalta. Sen välille tulisi 300 kilometriä pitkä demilitarisoitu alue, jota valvoo YK. Rajanylitys- ja tarkastuspisteitä olisi rajoitetusti.
7. joulukuuta vuonna 1974 Kyproksen arkkipiispa ja syrjäytetty presidentti Makarios palasi saarelle. Arkkipiispa korosti heti että hän työskentelisi saaren yhdistymispolitiikan puolesta ja turkkilaisten ja kreikkalaisten väestönosan välisen rauhan puolesta. Saaren kahtiajaon Makarios tyrmäsi. Ennen paluuta Kyprokselle oli Makarios neuvotellut Kreikan uuden presidentin Karamanlísin kanssa, joka yksimielisesti hallituksen kanssa tuki Kyproksen yhdistämispolitiikkaa.
31. elokuuta 1976 Kyproksen entinen lehtikeisari Sampsón tuomittiin vankeuteen 20 vuodeksi kesällä 1974 tehdystä vallankaappauksesta.
Kyproksenturkkilaisten johtaja Rauf Denktaş ilmoitti 13. helmikuuta 1975, että saarivaltion pohjoisosasta on muodostettu uusi kyproksenturkkilainen valtio, joka kuitenkin jäisi Kyproksen tasavallan yhteyteen. Tapausta arvosteltiin kreikkalaisväestön taholta. Kreikan pääministeri Karamanlís tuomitsi ilmoituksen ja piti sitä pohjoisosan suorana itsenäisyysjulistuksena. Turkin pääministeri Sadi Irmakin taas tuki päätöstä. 15. marraskuuta vuonna 1983 Kyproksen turkkilaisten kansankokous julisti saaren pohjoisosan itsenäiseksi tasavallaksi nimellä Pohjois-Kyproksen turkkilainen tasavalta.
Julistus tuli yllätyksenä sekä Kreikalle että Kyproksen tasavallalle. Turkki tunnusti uuden valtion pari tuntia itsenäisyysjulistuksesta. Kreikka protestoi ja Kyproksen hallitus ja Iso-Britannia pyysivät YK:n turvallisuusneuvoston koolle. Saarella olleet YK:n rauhanturvaajat määrättiin valmiuksiin levottomuuksien pelossa.
Kyproksen saari on edelleen jaettu kahtia. Myös pääkaupunki Nikosia on jaettu kahtia, ja sitä vartioivat Kyproksen tasavallan ja Pohjois-Kyproksen armeijan sotilaat. YK:n johtama UNFICYP-operaatio jatkuu edelleen (vuonna 2018). Saaren yhdistämisestä on neuvoteltu. Vuonna 2004 pidetyssä kansanäänestyksessä kyproksenturkkilaisista 65 % kannatti YK:n pääsihteeri Kofi Annanin ehdottamaa yhdistämistä, mutta kyproksenkreikkalaiset torjuivat sen 76 %:n enemmistöllä oman presidenttinsä Tássos Papadópouloksen ja Kyproksen kirkon johdon suosituksesta. Samana vuonna Kyproksen tasavalta liittyi Euroopan unioniin.
Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan itsenäisyyden on tunnustanut ainoastaan Turkki. Vuonna 2008 Dimítris Christófias voitti Kyproksen tasavallan vaalit. Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan johtaja Mehmet Ali Talat otti heti presidentinvaalin jälkeen yhteyttä Christófiakseen ja esitti tapaamista. Tämän jälkeen monia rajanylityspaikkoja on avattu saaren eri kohtiin. Toiveita saaren yhdistämisestä on vireillä.