Diakoni
Diakoni () on perinteisen käsityksen mukaan ollut alkukristillisessä seurakunnassa köyhien ja sairaiden hoitaja. Perinteen mukaan Apostolien tekojen kuudessa luvussa kerrotaan ensimmäisten "diakonien" ("diakonos") valinnasta. Heidän tehtävänään oli avustusten ja ruoan jakaminen köyhille. Viime vuosina raamatuntutkimus on kuitenkin kiistänyt käsityksen, että Apostolien tekojen kuvaus viittaisi diakonian viran syntyyn. Kyseisessä luvussa ei edes mainita sanaa "diakonos" ja lisäksi valitut henkilöt toimivat jatkossa julistustehtävissä. Pastoraalikirjeissä diakonos-nimitys viittaa yleiseen seurakunnalliseen toimeen, johon lienee kuulunut selkeä yhteys jumalanpalveluksen toimittamiseen. On myöhempiä viitteitä siitä, että ruoan jakaminen liittyi erityisesti yhteisestä jumalanpalveluksesta vietävien ruoka-aineiden ja myös sakramentin viemiseen niille, jotka eivät voineet olla jumalanpalveluksessa mukana. Diakonin virka jäsentyi vähitellen piispan apulaiseksi jumalanpalvelustehtävissä ja sen mukana papillisen viran hoitajaksi.
Protestanttisissa kirkoissa diakoni tätä nykyä merkitsee joko seurakunnan palveluksessa olevaa käytännöllistä laupeudentoimintaa tekevää henkilöä (karitatiivinen palvelu) tai liturgista diakonaattia, jossa diakonilla on jumalanpalvelustehtäviä sekä erityisiä kirkollisia oikeuksia suorittaa pyhiä toimituksia. Karitatiivisen diakonin virka on ollut vallalla erityisesti Saksassa ja Pohjoismaissa, kun puolestaan anglikaaninen kirkko on säilyttänyt liturgisen diakonin viran. Luterilaisessa kirkossa on korostettu kirkon erityisen viran ykseyttä niin, että diakonin virka on irtautunut jumalanpalveluksista ja kirkon pyhistä toimituksista. Anglikaanisessa kirkossa on sen sijaan korostettu kirkon erityisen viran kolmisäikeisyyttä, jolloin diakonin virkaa on pidetty yhtenä erityisen viran osana yhdessä papin ja piispan kanssa.
Aikaisemmin diakoniatyötä tekevästä naisesta on käytetty nimitystä diakonissa ja miehestä nimitystä diakoni. Nykyisin kuitenkin diakoni on henkilö, joka on opiskellut sosionomi (AMK) -tutkinnon diakonin suuntautumisvaihtoehdolla, ja diakonissa on henkilö, joka on opiskellut sairaanhoitaja (AMK) -tutkinnon diakoniatyön suuntautumisvaihtoehdolla. Diakoni ja diakonissa -nimitykset eivät ole sukupuolisidonnaisia vaan koulutussidonnaisia.
Suomessa diakonien koulutus käynnistyi vuonna 1901 Sortavalan diakonialaitoksella seurakuntapalvelija -nimisenä koulutuksena. Kyseinen, vain miehille tarkoitettu, diakonia-alan koulutus päättyi kuitenkin jo 1920-luvulla. Diakonien koulutus käynnistyi uudelleen vuonna 1953 Seurakuntaopistolla Järvenpäässä, johon otettiin opiskelijoiksi sekä miehiä että naisia. Diakoniksi ja diakonissaksi voi nykyisin opiskella Diakonia-ammattikorkeakoulussa ja Yrkeshögskolan Noviassa.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon järjestysmuodon mukaan seurakunnassa tulee olla diakonian virka (diakonin tai diakonissa virka). Kelpoisuutena olevan tutkinnon päättää piispainkokous. Virka voi olla seurakuntien yhteinen. Diakonin valitsee kirkkoneuvosto, seurakuntayhtymässä seurakunnan seurakuntaneuvosto.
Diakonin viran liturginen luonne on ollut heikko. Piispa kuitenkin vihkii diakonit virkaansa. Nykyistä diakonin virkaa pidetään yleisesti maallikkovirkana, sillä siihen ei kuulu maallikoista eroavia kirkollisia oikeuksia. Diakonian vihkimykseen ei edellytetä vokaatiota eli seurakunnan kutsua, joten vihkimykseen riittää pelkkä tutkintokelpoisuuden saavuttaminen. Vokaation puuttumisen ja vihittävän edellytysten hiippakunnallisen tutkinnan puuttuminen erottaa sen kirkon erityiseen virkaan yleensä liitetyistä kriteereistä. Ennen vihkimystä opiskelijan tulee käydä ordinaatiokoulutus, joka on tutkinnosta erikseen olevaa hiippakunnan koulutusta. Useat piispat vaativat vokaation ennen vihkimystä, joten kaikki diakonia-ammattikorkeakoulun tai Novian eri toimipaikkojen opiskelijat eivät saa suoraan vihkimystä, ennen viran vastaanottamista. Viran liturgista luonnetta on vahvistettu kirkon jumalanpalvelusuudistuksessa 1990-luvulla. Diakonin viran liturgisena tunnuksena on ryhdytty käyttämään vasemmalle olkapäälle asetettua stolaa. Diakonit käyttävät perinteisesti valkokauluksellista virkapaitaa, joka on väriltään vihreä. Liturgisilla uudistuksilla ja symboleilla on siten ryhdytty lähentämään diakonian virkaa kohti kirkon erityistä virkaa. Kirkossa on käynnissä diakonaattiuudistukseksi kutsuttu hanke, jossa myös diakonian viran tulevaisuutta selvitetään.
Evankelis-luterilaisessa kirkossa on diakonityön alkaja J. H. Wichern. Suomen ensimmäinen diakonilaitos perustettiin Sortavalan läheisyyteen Liikolan tilalle vuonna 1901, ja se siirtyi myöhemmin Suomen Kirkon Sisälähetysseuralle. Nykyisin Sortavalan diakonialaitoksen perinteitä jatkaa Kirkkopalveluiden, jonka taustalla myös Suomen Kirkon Sisälähetysseura on, Pieksämäellä ylläpitämät diakoniapalvelut.
Ortodoksisessa kirkossa diakoni on ensimmäinen varsinainen pappeuden aste.
Pappeuden asteet ortodoksisessa kirkossa ovat:Ortodoksisen kirkon diakonin tehtävänä on auttaa jumalanpalveluksissa piispaa tai pappia. Diakoniksi vihkimiseen tarvittava kanoninen ikä on 25 vuotta, tosin mikään paikalliskirkko ei tätä noudata. Ennen diakoniksi vihkimistä hänet on vihitty ipodiakoniksi. Diakoni voi saada arvonimen ylidiakoni, jonka myöntää piispa. Aikaisemmin ortodoksisessa kirkossa oli myös diakonissan virka, joka monin tavoin vastasi tehtäviltään diakonia. On kiistanalaista kuuluiko diakonissa ns. alempaan papistoon lukijan ja ipodiakonin kanssa, vai kyseessä diakonin kanssa rinnastettava vihkimys, vaikka monet historialliset lähteet viittaisivatkin jälkimmäiseen tulkintaan. Diakonissan vihkiminen oli samankaltainen kuin diakonin ja tapahtui alttaripöydän ääressä. Diakonissat myös osallistuivat ehtoolliseen diakonin, papin ja piispan tavoin alttarissa.
Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkossa diakoni on Aaronin pappeuden eli kirkon alemman pappeuden viroista ja kutsumuksista alhaisin. Diakoniksi voidaan kutsua jokainen kirkon miespuolinen jäsen, joka on täyttänyt kaksitoista vuotta ja joka elää evankeliumin mukaista elämää. Tämä tarkoittaa siveellistä ja puhdasta elämää, säännöllistä osallistumista kirkon jumalanpalveluksiin sekä muutenkin uskollisuutta kirkon opetukselle. Nuoren arvollisuus diakoniksi päätetään yleensä seurakunnan piispan haastattelussa.
MAP-kirkkoon aikuisiällä liittynyt mies voi saada vihkimyksen diakoniksi, mutta tämä on nykyään harvinaista. Yleensä hänet asetaan suoraan johonkin korkeampaan pappeuden virkaan.
Oppi ja liitot, eräs MAP-kirkon pyhistä kirjoituksista, ei määrittele tarkemmin diakonien tehtäviä. Heidät on tulee kuitenkin "varoittaa, selittää, kehottaa ja opettaa sekä kutsua kaikkia Kristuksen tykö" (Oppi ja liitot 20:59). Lisäksi diakonien tulee avustaa opettajia kaikessa, missä he tarvitsevat apua (Oppi ja liitot 20:57). Käytännössä diakonien velvollisuudeksi on muodostunut sakramentin eli leivän ja veden jakaminen sunnuntain sakramenttikokouksessa. He myös keräävät kuukausittaisen paastouhrin, usein käymällä vierailulla jäsenten kodeissa. Diakonit ovat ainoita pappeudenhaltijoita piispakuntaan kuuluvien lisäksi, joilla on oikeus hoitaa seurakunnan rahaliikennettä. Sakramenttikokouksissa diakoni voi myös toimia piispakunnan avustajana käytännön asioissa.
Diakonien koorumi oli pappeudenhaltijoiden ryhmä saa olla enintään kahdentoista jäsenen suuruinen (Oppi ja liitot 107:86). Tämän takia diakonien koorumeita saattaa olla suurissa seurakunnissa kaksi tai jopa kolme. Pienen koon tarkoituksena on auttaa nuorten oppimista pappeuden velvollisuuksiinsa sekä mahdollistaa heidän hengellinen kasvunsa. Pappeuskokousten aikana diakonit opiskelevat evankeliumin periaatteita tai puhuvat käytännön palvelutyöstä. Diakonien koorumia johtaa presidentti kahden neuvonantajansa kanssa.