Nol
Nol ( ’nolla’) on venäläinen rock-yhtye, jonka perusti laulaja-bajanisti (venäläinen harmonikka) Fjodor Tšistjakov (syntynyt 28. joulukuuta 1967) yhdessä ystävänsä Aleksei "Nikols" Nikolajevin (syntynyt 9. heinäkuuta 1968) kanssa vuonna 1985 Leningradissa (nykyisessä Pietarissa). Yhtyeen basisti Dmitri Gusakov liittyi mukaan ensimmäisen äänitteen julkaisun jälkeen. Vuonna 1987 yhtyeeseen otettiin lisäksi kitaristi Georgi Starikov.
Tunnusomaista yhtyeen ilmaisulle on bajanin, venäläisen harmonikan, käyttö pääasiallisena instrumenttina rock-musiikissa. Yhtye ammentaa avoimesti venäläisestä rekilauluperinteestä ja länsimaisesta punk-rokista, reggaesta ja jazz-musiikista. Nolla on lajissaan omintakeisin kokoonpano Venäjällä. Verrata heitä voisi oikeastaan ainoastaan aikalaiseen Deti-yhtyeeseen, jonka jäsenen Pjotr Strukovin kanssa onkin ollut yhteistyötä yli bändirajojen.
Nollan juuret juontavat jo perustajiensa Tšistjakovin ja Nikolajevin kouluaikoihin. Varsinainen Nolla syntyi kuitenkin vasta Andrei Tropillon studiossa loppuvuodesta 1985, jolloin ensimmäistä albumia nauhoitettiin. Yhtye tunsi nimen "Нулевая группа" (Nollaryhmä) vielä tähän aikaan, myöhemmin loppuosa pudotettiin pois. Muita työnimiä oli "Инвалиды нулевой группы" (Nolla-invalidit).
Yhtyeen ensimmäinen äänite, "Музыка драчевых напильников", jota Tšistjakov ja Nikolajev olivat kahdestaan valmistelleet vuoden päivät , julkaistiin magizdatina (epävirallisena nauhana) vuoden 1986 kesällä. Nauhoitteen äänityksen jälkeen yhtyeeseen lisättiin vielä basisti Dmitri "Monstr" Gusakov, joka oli käyttänyt samaa Tropillon studiota omiin projekteihinsa. Joulukuussa 1986 he esiintyivät julkisesti Leningradin rock-klubilla saaden hyvän vastaanoton. Vuonna 1987 yhtye keikkaili Neuvostoliitossa maanlaajuisesti yltäen palkintosijoille kahdesti - Leningradin Rock-klubin viidensillä rock-festivaaleilla ja Moskovan lähellä Tšernogolovkassa (tuohon aikaan rock-festivaalit Neuvostoliitossa olivat euroviisujen tapaisia kilpailuja). Samaan aikaan yhtye valmisteli uutta materiaalia ja mukaan otettiin uusin jäsen, kitaristi Georgi Starikov, jonka tulo antoi yhtyeen ilmaisulle piristävän ruiskeen. Yhtyeen rumpali vaihtui useaan kertaan (Šarkov, Voronov, Nikoltšak ja muita), kunnes toisen albumin julkaisun aikoihin 1989 paikan otti alkuperäinen Nikolajev armeijasta palattuaan. Samana vuonna yhtye vieraili myös Suomessa Sata-Häme Soi -festivaaleilla Ikaalisissa. Yhtyeen kokoonpano on tämän jälkeen pysynyt ennallaan.
Toinen albumi, "Сказки", valmistui 1989, ja se julkaistiin ensimmäistä kertaa myös valtion Melodija-levymerkillä seuraavana vuonna. Albumilla oli Nollan suurin hitti "Сказка о колбасе", joka irvaili perestroikan ajan uutuudella, ko-operatiiveilla (osuustoimintakauppa), sekä kaksimielinen "Болты вперед". Muita tuon ajan hittejä olivat kommuuniasumisen "ihanuutta" ylistävä "Коммунальная квартира" ja valtion propagandaa humoristisesti mukaileva "Доктор Хайдер". Tyytymättöminä albumin kohteluun (artistit eivät mm. saaneet siitä mitään korvausta), he päättivät jatkaa omakustanteilla (vuoden 1990 mainio kasettialbumi "Северное буги"). Yhtye myös keikkaili ahkerasti Ranskassa ja Saksassa vuosina 1990-1991.
Vuonna 1991 levytettiin yhtyeen paras pitkäsoitto (jo yksityisellä levymerkillä Fee-Lee) "Песня о безответной любви к родине". Erityisesti kiiteltiin Tšistjakovin parantunutta lauluääntä. Levyltä tulivat hitit "Этот русский Rock-n-roll" ja hienostunut "Человек и кошка", villi "Песня о настоящем индейце", sekä kannabista propagoiva "Иду, курю". Levy sai jatkoa seuraavana vuonna albumilla "Полундра", joka oli yhtyeen siihenastisista kaikkein raskain ja synkin enteillen jo tulevaa. "Я проиграл", "Школа жизни" ja eeppinen "Блуждающий биоробот" kuuluvat levyn parhaimmistoon.
Yhtyeen johtajalla, laulaja-lauluntekijä-haitarinsoittaja Tšistjakovilla, alkoi 1990-luvun alussa olla henkilökohtaisia ongelmia psyyken kanssa ja hän joutui joksikin aikaa vankeuteen tapon yrityksestä Pietarin Krestyn vankilaan. Elokuussa 1993 hänet otettiin psykiatriseen hoitoon Skvortsov-Stepanovin sairaalaan. Päästyään vapaaksi hän liittyi Jehovan todistajiin. Nolla-yhtye joutui näistä ja muista syistä katkolle määräämättömäksi ajaksi.
Viiden vuoden tauon jälkeen 1997-98 Nolla antoi joitakin konsertteja nimillä "Федор Чистяков и Оркестр электрического фольклора" (F. Tšistjakov ja sähköisen kansanperinteen orkesteri) ja "Fjodor Tšistjakov ja Nolla". Yhtyeen taival näytti kuitenkin tulleen tiensä päähän. Toukokuussa 1998 tämä viimeinen kokoonpano, jossa soitti Deti-yhtyeen Pjotr Strukov viidentenä jäsenenä, lopetti toimintansa. Nykyään Tšistjakov jatkaa soolo-uralla tehden mm. lastenloruja sisältävää musiikkia.