Vammaispolitiikka
Lähivuosien suomalainen vammaispolitiikka kiteytyy kahteen asiakirjaan, joista toinen on jo olemassa oleva ja toinen vasta tekeillä: Valtioneuvoston vammaispoliittinen selonteko annettiin eduskunnalle toukokuussa 2006 ja Vammaispoliittinen ohjelma, joka sisältyy Matti Vanhasen II hallituksen ohjelmaan, valmistuu vuosien 2007–2011 hallituskauden aikana.
Vammaisten erilaisia hoito- ja kuntoutuspalveluja on ollut niin kauan kuin sosiaali- ja terveydenhuoltoa, koulutusta tai työvoimapalveluja on ollut olemassa. Itsenäiseksi ”vammaispolitiikaksi”, joka kattaa periaatteessa kaikki vammaiset ja pitkäaikaissairaat henkilöt, nämä hajallaan olevat toimenpiteet, palvelut, terapiat, hoitomuodot ja huolenpito muotoutuivat noin 30 vuotta sitten. Tämä ajankohta saa perustelunsa siitä, että monien muiden sorretussa asemassa olevien väestöryhmien ”vapaustaistelu” oli päässyt käyntiin 1960-luvulla eri puolilla maailmaa. Vammaispoliittisesti tärkeä oli YK:n hyväksymä vammaisten oikeuksien julistus ja päätös järjestää Kansainvälinen vammaisten vuosi 1981. Pohjoismaissa kehiteltiin vammaishuollon normalisaatio- tai integraatiomalli jo 1950-luvun lopulla ja Yhdysvaltojen presidentin John F. Kennedyn katsotaan vaikuttaneen ratkaisevasti vammaisten koulutuksen ja työllistymisen integraatiossa.
Kansainvälisen vammaisten vuoden 1981 Suomen komitean mietintöön (1982: 35) kerättiin tuon ajankohdan keskeiset kehittämisehdotukset (kaikkiaan 223 ehdotusta). Vuonna 1986 perustettiin sosiaali- ja terveysministeriön yhteyteen Valtakunnallinen vammaisneuvosto (VANE), jonka tehtäväksi määrättiin
Valtakunnallinen vammaisneuvosto julkaisi vuonna 1995 vammaispoliittisen ohjelman ”Kohti yhteiskuntaa kaikille” (STM:n julkaisuja 1995: 10), jonka yleisenä päämääränä on ”luoda edellytykset vammaisten ihmisten täysivaltaistumiselle suomalaisessa yhteiskunnassa. Täysivaltaistumisella () tarkoitetaan sitä, että vammaiset itse täysivaltaistavat itsensä. Tällöin mitkään muut tahot eivät mielivaltaisesti ohjaile heidän elämäänsä. Täysivaltaistumisen tavoitteen saavuttamiseksi tämä ohjelma asettaa päämääräkseen vammaisten ihmisten mahdollisuuksien yhdenvertaistamisen siten kuin YK:n yleisohjeissa edellytetään.”
Valtioneuvoston selonteossa vammaispolitiikasta todetaan, että suomalainen vammaispolitiikka perustuu kolmeen keskeiseen periaatteeseen:Yhdistyneiden Kansakuntien johdolla tapahtunut vammaispolitiikan kehitys on ratkaisevasti vaikuttanut myös suomalaiseen vammaispoliittiseen keskusteluun ja kehittämistyöhön. Vuonna 1975 YK hyväksyi yleiskokouksessaan Vammaisten oikeuksien julistuksen. Kehitysvammaisten oikeuksien julistus oli hyväksytty 1971.
YK:n kansainvälisen vammaisten vuoden 1981 jälkeen YK julisti vuodet 1983–1992 vammaisten vuosikymmeneksi. Vammaisten vuoden ja vuosikymmenen teemana oli ”täysi osallistuminen ja tasa-arvo”, joka on ilmaisultaan vaihdellen säilynyt vammaispolitiikan yleisenä tavoitteena. Teemavuosikymmenen päätteeksi YK:ssa hyväksyttiin ”Vammaisten henkilöiden mahdollisuuksien yhdenvertaistamista koskevat yleisohjeet” .
Kansainväliseen vammaisten vuosikymmeneen liittyen Euroopan neuvosto hyväksyi marraskuussa 1991 Vammaispoliittisen kokonaisohjelman, jonka lähtökohdaksi kirjattiin seuraavaa: 
Tämä on jatkuva dynaaminen molemminpuolinen sopeutumisprosessi, jossa vammaiset elävät omien toiveidensa, valintojensa ja mahdollisimman monipuolisiksi kehitettyjen kykyjensä mukaisesti ja jossa yhteiskunta ilmaisee tukensa asianmukaisin erityistoimenpitein, jotka takaavat vammaisille henkilöille muiden kanssa tasavertaiset elämisen edellytykset.
Viidessätoista vuodessa tapahtunutta kehitystä kuvaa Euroopan neuvoston vuonna 2006 hyväksymä uusi ”Euroopan neuvoston vammaispoliittinen ohjelma”, joka perustui vuonna 2003 annettuun Malagan julistukseen ”Kohti täyttä osallistumista kansalaisina”. Uuden toimintaohjelman perusperiaatteet ovat:YK:n piirissä vammaispoliittiset jatkotyöt johtivat sitten vuoden 2006 lopulla (13.12.2006) hyväksyttyyn Yleissopimukseen vammaisten henkilöiden oikeuksista, jolla tulee olemaan ratkaiseva vaikutus kaikkien maiden vammaispolitiikkaan ja vammaisia henkilöitä koskevaan lainsäädäntöön. Yleissopimuksen 3. artikla ”Yleiset periaatteet” kuuluu näin: