hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
SS Princess
SS Princess oli Winnipegjärvellä Manitobassa Kanadassa vuosina 1881–1906 liikennöinyt siipiratashöyrylaiva. Se oli rakennettu Winnipegissä Jarvis & Burridgen telakalla, ja sitä pidettiin Winnipegjärven ylpeytenä sekä aikansa hienoimpana sisävesimatkustaja-aluksena Pohjois-Amerikan länsiosissa. Aluksella oli 40 tilavaa matkustajahyttiä, ja se muistutti ulkonäöltään Mississippijoen siipirataslaivoja. Aluksen huippunopeus oli noin 25 kilometriä tunnissa. Aluksen ensimmäinen omistaja oli William Robinson, Northwest Navigation Companyn ja Dominion Fish Companyn johtaja.
Vuonna 1885 alus osallistui yhdessä höyrylaiva SS "Colvilen" kanssa Saskatchewanin kapinan osallistuneiden tuhannen sotilaan kuljettamiseen Grand Rapidsista Winnipegiin.
Pian vuoden 1885 jälkeen "Princessin" ulkonäköä muutettiin ja ylelliset matkustajahytit poistettiin, kun alus muutettiin rahtilaivaksi. Siipirattaat ja niitä käyttäneet höyrykoneet korvattiin uudella mäntähöyrykoneella sekä nelilapaisella potkurilla. Samalla aluksen runkoa jatkettiin 49-metriseksi. Alukselle jäi vain kuusi hyttiä, kapyysi ja pieni ruokasali. Muutostöiden jälkeen alusta käytettiin irtotavaran ja ratapölkkyjen kuljetukseen, ja usein se hinasi perässään proomua.
Aluksen ura päättyi syysmyrskyssä vuonna 1906. 24. elokuuta "Princess" lähti Spider Islandsin saarilta kohti Little George Islandia lastinaan 1 600 laatikollista kalaa. Aluksen lähtiessä sää oli hieno, mutta kuuden aikaan illalla järvellä alkoi puhaltaa voimakas koillistuuli. Kierrettyään Little George Islandin alus suuntasi kohti Berens Islandia, ja yltyvän myrskyn vuoksi miehistö kehotti aluksen päällikköä, John Hawesia, etsimään ankkuripaikkaa George Islandilta.
Lopulta myrskyn voimistuessa päällikkö Hawes käski kääntää aluksen ympäri ja antoi konekäskyn "täysillä eteen". Kesken käännöksen kahdeksanmetriset aallot repivät aluksen rungon kahteen osaan, ja kolme merimiestä jäi ansaan kannen alle. Matkustajat ja miehistö siirtyivät kahteen pieneen pelastusveneeseen. Päällikkö Hawes, laivan 17-vuotias hyttipalvelija Flora McDonald ja 20-vuotias kokki Yoba Johansson eivät ehtineet viimeiseen pelastusveneeseen, jonka myrsky repi laivan kyljeltä. Toinen pelastusveneistä selviytyi myrskyn läpi Berens Islandille, ja toinen laski rantaan Berens Riverin kylän lähellä, josta SS "City of Selkirk" pelasti eloonjääneet seuraavana päivänä.
Haaksirikossa menehtyi kuusi henkeä, ja vain kahden ruumiit löydettiin. Toinen löydetyistä oli päällikön, ja hänen yllään oli löydettäessä vain pelastusliivien siteet. Kaikki muu oli repeytynyt irti.
Valkolehdokki
Valkolehdokki ("Platanthera bifolia") on kämmekkäkasvi. Lajia tavataan hyvin laajalla alueella Euraasiassa. Suomessa valkolehdokki on nykyisin kokonaan rauhoitettu, aiemmin vain kaupustelulta suojattu. Se on rauhoitettu myös Ruotsissa.
Tanakkavartinen valkolehdokki kasvaa 25–50 cm korkeaksi. Varren tyvessä on kaksi vastapuikeaa tai soikeaa 6–18 cm pitkää lehteä. Varren yläosassa on 1–3 pientä, kapeaa ylälehteä. Kukinto on tiheähkö, tasapaksu, 5–20 cm pitkä tähkä. Kukat ovat valkoisia ja tuoksuvat erityisesti yöllä voimakkaasti. Kukan huuli on kapea ja ehyt ja kannus ohut, suippo ja 2,5–4 cm pitkä. Kukan ponnenpuoliskot ovat yhdensuuntaisia ja lähekkäin. Valkolehdokki kukkii kesä-heinäkuussa.
Yöaikaan hyvin näkyvän ja voimakastuoksuisen kukinnon pölyttäjinä toimivat pääasiassa yöperhoset, ennen kaikkea kiitäjät.
Valkolehdokilla on kaksi alalajia: etelänvalkolehdokki (ssp. "bifolia") ja pohjanvalkolehdokki (ssp. "latiflora"), johon kuuluvat kaikki Suomessa tavattavat valkolehdokit.
Valkolehdokki muistuttaa suuresti keltalehdokkia ("P. chlorantha") ja erottuu tästä lähinnä kukan muodon perusteella. Lajien yhteisillä kasvupaikoilla lajit myös risteytyvät. Suomessa risteymiä tunnetaan Ahvenanmaalta.
Valkolehdokkia tavataan koko lähes koko Euroopassa ja Keski-Aasiassa aina Kiinaan saakka. Lajia kasvaa myös Pohjois-Afrikassa Algeriassa ja Tunisiassa. Suomessa valkolehdokkia tavataan paikoitellen koko maasta pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Laji on kuitenkin suuresti taantunut 1900-luvun loppupuolella.
Valkolehdokki ei ole kovin vaatelias laji elinympäristönsä suhteen. Se viihtyy lehdoissa, rehevissä kangasmetsissä, harjulehdoissa, lehtomaisissa metsissä, letto- ja lehtokorvissa sekä kosteilla niityillä ja metsäaukeilla.
Valkolehdokkiin liittyy Suomessa monia uskomuksia ja sitä on yleisesti pidetty pyhänä Kristuksen kukkana. Selityksiä tälle uskomukselle on useita eri puolilta Suomea. Vihdissä uskottiin, että Jeesuksen rukoillessa Getsemanessa enkelit lohduttivat häntä asettumalla yöllä avoinna olleisiin valkolehdokin kukkiin. Perniössä puolestaan kerrottiin valkolehdokin syntyneen pitkänäperjantaina Jeesuksen ristin juurella, johon oli pudonnut verta. Verestä nousi hyväntuoksuinen valkolehdokki. Kun kasvi kaivettiin maasta, sen juuren huomattiin muistuttavan kättä. Tästä valkolehdokki on saanut kansanomaisen suomenkielisen nimensä Jeesuksen kämmen.
Valkolehdokki oli 1900-luvun alkupuoliskolla kaduilla ja toreilla yleinen myyntikasvi. Kasvin kaupustelu ja kerääminen myyntiä varten kiellettiin vuonna 1956, jonka jälkeen lajia ei ole kaupallisesti hyödynnetty.
Guiyang
Guiyang on Guizhoun maakunnan pääkaupunki Kiinassa, maakuntansa taloudellinen ja kaupallinen keskus. Kaupungin väkiluku on 4,323 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 8 034 neliökilometriä.
Kaupungin naapureina ovat lounaassa Anshunin, luoteessa Bijien ja pohjoisessa Zunyin prefektuuritason kaupungit. Idässä ja etelässä naapurina on Qiannanin autonominen prefektuuri.
Piirikuntatasolla kaupunki jakautui seuraavasti (väkiluvut vuonna 2010):
Filmihullu
Filmihullu on suomalainen elokuvalehti. Se perustettiin 1968 päätoimittajanaan Eero Tuomikoski. Vuosina 1971–2014 päätoimittajana toimi Peter von Bagh. Hänen kuolemansa jälkeen määräaikaisena päätoimittajana toimi elokuvatutkija Sakari Toiviainen, joka on ainoana henkilönä toiminut lehden toimituskunnassa sen perustamisesta lähtien. Vuoden 2015 alusta päätoimittajaksi siirtyi Lauri Timonen, joka on toiminut toistakymmentä vuotta lehden toimitussihteerinä. Lehteen ovat vuosien saatossa kirjoittaneet useat tunnetut henkilöt. "Filmihullu" ilmestyy nykyisin kuusi kertaa vuodessa.
Catfish Rising
Catfish Rising on Jethro Tullin vuonna 1991 julkaisema albumi. Se on yhtyeen ensimmäinen blues-vaikutteinen albumi sitten "This Was"-albumin. Myös soundi on aiempia levyjä riisutumpi ja kosketinsoittimia käytetään vähemmän. Vierailevina muusikkoina:
Kristina Hautala
Kristina Hautala (s. 28. kesäkuuta 1948 Tukholma) on suomalainen iskelmälaulaja. Hautala oli 1960-luvun lopulla yksi Suomen suosituimmista naisartisteista.
Kristina Hautala asui nuoruutensa Tukholmassa. Hän muutti 1960-luvun puolivälissä Suomeen ja sai sen jälkeen levytyssopimuksen Scandia-levymerkille. Hautala levytti vuosina 1967–1970 Scandialle singlejä, joista suosituimmiksi nousivat "En koskaan" (alun perin Dusty Springfieldin "You Don't Have to Say You Love Me") sekä Beatles-käännös "Rakkautta vain" ("All You Need Is Love"). Vuonna 1968 Hautala teki yhdessä Lasse Mårtensonin kanssa LP:n "En koskaan aio rakastaa".
Vuonna 1968 Hautala edusti Suomea Eurovision laulukilpailuissa Esko Linnavallin sävellyksellä "Kun kello käy". Kappale jäi jaetulle viimeiselle sijalle yhdellä pisteellä.
Vuonna 1972 Hautala lopetti laulamisen ja palasi Ruotsiin. Hän palasi laulajaksi vuonna 2003 ja teki Matti Viita-ahon sävellyksiä sisältäneen CD:n "Hetki tää". Levyn lauluista "Meren laineet" oli mukana tv-ohjelmassa "Levyraati" ja äänestettiin jakson suosituimmaksi kappaleeksi.
Hautalan vanhemmasta tuotannosta on julkaistu cd-kokoelma "20 suosikkia - En koskaan" (F Records 1996).
Liuskakämmekät
Liuskakämmekät ("Dactylorhiza") on kämmekkäkasveihin kuuluva kasvisuku. Kaikki sen lajit ovat maassa kasvavia, ja useimmat kasvavat parhaiten kosteassa maassa.
Nimi "Dactylorhiza" tulee kreikan sanoista δάκτυλος "daktylos" (sormi) ja ρίζα "rhiza" (juuri). Nimi juontaa juurensa suvun versojuurimukuloista, jotka muistuttavat pieniä ihmisen kämmeniä. Mukula toimii ravintovarastona. Liuskakämmekät luettiin aiemmin pallerokämmeköiden sukuun "Orchis". Suomenkielinen nimi on sinänsä erikoinen, että sana "kämmekkä" tulee jo kämmenen muodosta, eikä etuliitettä "liuska-" oikeastaan tarvittaisi. Kun suku erotettiin suvusta "Orchis", jäi nimi kämmekkä sen suvun käyttöön, mikä on ristiriitaista koska yhdelläkään "Orchis"-suvun lajilla ei ole kämmenen muotoisia juurimukuloita.
Lajeja esiintyy kaikilla pohjoisen pallonpuoliskon lauhkeilla alueilla: Euroopassa Skandinaviasta Pohjois-Afrikkaan; niitä tavataan myös Madeiralla, Islannissa, läntisessä ja pohjoisessa Aasiassa, Himalajalla ja Pohjois-Amerikassa.
Pitkät lehdet ovat monilla lajeilla punaruskean ja vihreän kirjavat. Useimmat lehdet ovat varren alaosassa, muodostaen löyhän ruusukemaisen asetelman. Mitä ylempänä varressa lehti on, sitä lyhyempi se yleensä on.
Kukinto on runsaskukkainen tähkä, ja kukkien väri on yleensä punaisen eri sävyissä, joskin myös kelta- ja vihreäkukkaisia lajeja on olemassa. Kukissa on yleensä tummaa kuviointia vaaleammalla pohjalla. Erityisen kirjava väritys kehittyy yleensä huuleen.
Liuskakämmeköiden suku on runsaslajinen ja risteytyminen on tavallista. Osa kuvatuista lajeista tunnetaan vain yhdeltä kasvupaikalta, ja niiden tapauksessa voi olla tarvetta epäillä kyseessä olevan vakiintunut risteymäkasvusto. Tällaisia kasvustoja suositellaan yleensä suojeltavaksi, mutta niissä esiintyvää taksonia ei aina ole tarpeen suojella.
Suomesta tunnetaan kahdeksan tai yhdeksän liuskakämmekkälajia:
On huomionarvoinen seikka, että suku "Coeloglossum" eli pussikämmekät on kuvattu tieteelle ennen sukua "Dactylorhiza". Kun nämä suvut yhdistetään, käytetään näennäisesti nimistösäädöksistä poiketen nimeä "Dactylorhiza" yhdistetyn suvun kuvaukseen, nimistökomitean päätöksen mukaan.
Epätäydellinen lista maailman liuskakämmekkälajeista. Muitakin lajeja on olemassa, lisäksi lajia alempia taksoneja, synonyymejä ja risteymiä ei ole sisällytetty listaan.
Kaitakämmekkä
Kaitakämmekkä ("Dactylorhiza traunsteineri", syn. "D. curvifolia", "Orchis traunsteineri", "Dactylorchis traunsteineri") on liuskakämmeköiden sukuun kuuluva purppuranpunaisin kukin kukkiva kämmekkäkasvi. Se on nimetty itävaltalaisen apteekkarin Joseph Traunsteinerin (1798–1850) mukaan. Kaitakämmekkää tavataan melko harvinaisena tai harvinaisena Länsi- ja Keski-Euroopasta Fennoskandiaan ja edelleen Venäjälle Aasiaan asti yltävällä alueella. Suomessa laji on uhanalainen ja maan pohjoisosaa lukuun ottamatta rauhoitettu.
Ohut- ja hentovartinen kaitakämmekkä kasvaa 20–40 cm korkeaksi. Juurimukula on syvään liuskainen. Lehdet ovat tavallisesti alle sentin leveitä, tasasoukkia tai suikeita, kapeahkotyvisiä, sirottavia ja toisinaan myös kaarevia. Lehdet ovat alta sinivihreitä, päältä tummanvihreitä ja ruskeatäpläisiä tai joskus myös täplättömiä. Varren ylin lehti ei tavallisesti yltä kukintoon saakka. Kukinto on lyhyt, leveähkö, harsu ja vähäkukkainen tähkä. Kukka on väriltään purppuranpunainen ja tummakirjailuinen. Huuli on leveä, matalaan kolmiliuskainen ja sen laidat eivät ole selvästi taakäänteisiä. Kannus on sikiäimen pituinen. Kaitakämmekkä kukkii kesä-heinäkuussa.
Kaitakämmekkä kuuluu liuskakämmeköiden sukuun, jonka lajit ovat muuntelevia ja muodostavat helposti paikallisrotuja, mikä hankaloittaa suuresti kaitakämmekän tunnistamista. Myös lajin taksonominen asema on kiistelty. Määrittelyä vaikeuttaa myös se, että liuskakämmekät risteytyvät helposti. Kaitakämmekän tiedetään risteytyvän erityisen helposti maariankämmekän ("Dactylorhiza maculata") kanssa. Suomessa risteymää tavataan yleisenä lajien yhteisillä kasvupaikoilla, ja risteämän levinneisyysalue yltää Kainuun ja Pohjanmaan korkeudelta Keski-Lappiin. Kaitakämmekän ja punakämmekän ("D. incarnata") risteymä on lähes yhtä yleinen, Suomessa sitä esiintyy Pohjois-Karjalasta Kittilän korkeudelle. Lisäksi kaitakämmekän ja kalkkimaariankämmekän ("D. fuchsii") välinen risteymä tunnetaan, Suomessa se on löydetty Länsi-Lapista.
Kaitakämmekkää kasvaa Euroopassa harvinaisena paikallisesti lauhkealla ja havumetsävyöhykkeellä Britteinsaarilta ja Ranskasta Fennoskandiaan ja Venäjälle. Lajia tavataan myös Siperiassa ja Aasiassa vastaavissa ilmastoissa. Yhtenäisin levinneisyysalue sillä on Pohjoismaissa.
Suomessa kaitakämmekkä on yleisin Itä- ja Pohjois-Suomessa Rovaniemen korkeudelle asti. Pohjois-Pohjanmaa–Pohjois-Karjala-linjan eteläpuolisella alueella kasvi tunnetaan lukuisilta, mutta vain yksittäisiltä paikoilta. Eteläisimmät kasvupaikat ovat Ahvenanmaalla ja Hankoniemellä, pohjoisin Enontekiöllä. Etelä-Suomessa laji on taantunut ja tuoreita havaintoja on hyvin vähän.
Kaitakämmekkä kasvaa kosteilla kalkkipitoisilla mailla: letoilla, lähdesoistumissa ja suoniityillä.
Suomessa kaitakämmekkä on uhanalaisuusluokittelussa vaarantunut. Uhanalaistumisen syitä ovat rakentaminen, avoimien kasvupaikkojen sulkeutuminen sekä keräily. Lajin kasvupaikkoja on tuhoutunut myös soiden ojitusten takia, erityisesti Etelä-Suomessa.
Kaitakämmekkä on Suomessa rauhoitettu entisen Oulun läänin eteläpuolella, myös Ahvenanmaan maakunnassa. Ruotsissa laji on rauhoitettu kokonaan.
Google Video
Google Video on hakukoneyhtiö Googlen videohakukone.
Google Video oli alun perin Googlen ilmainen palvelu, jonne käyttäjät saattoivat tallentaa omia videoleikkeitään ja etsiä ja katsella niitä. Tallennettavien videoiden pituutta ja määrää ei rajoitettu. Verkkopalvelussa olevia videoita voi myös tallentaa omalle koneelleen tai linkittää niihin. Videon toisto oli toteutettu Adobe Flash -tekniikalla. Google Video oli Googlen vastaisku suositulle YouTubelle, mutta se ei saavuttanut samanlaista suosiota kuin YouTube. 9. lokakuuta 2006 Google ilmoitti ostaneensa YouTuben noin 1,3 miljardilla eurolla.
Osana palvelujensa karsimista Google ilmoitti 14. tammikuuta 2009, että käyttäjät eivät voi enää tallentaa Google Videoon uusia videoita. Palvelussa jo olevat videot säilyvät siellä.
Huhtikuussa 2011 Google ilmoitti että kuun lopussa sisältöä ei ole enää käytettävissä.
Eero Tuomikoski
Eero Tuomikoski (20. joulukuuta 1935 Oulu – 14. helmikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen elokuvantekijä ja elokuvakriitikko.1960-luvulla hän kirjoitti elokuva-arvosteluja "Kauppalehteen". Hän toimi vuonna 1968 perustetun "Filmihullun" ensimmäisenä päätoimittajana. Tuomikoski ohjasi useita dokumenttielokuvia Yleisradiolle, kuten "Elämän kevät" (osat 1–4), "Se minun töistäni – näyttelijä Matti Pellonpää" (1984) ja "Pääosassa Jouko Turkka" (1985). Hän myös ohjasi pitkän näytelmäelokuvan "Suvi" (1981) ja näytteli useissa muiden ohjaajien elokuvissa, kuten "Jackpot 2" (1981, ohjaus Mika Kaurismäki), "Jon" (1983, ohjaus Jaakko Pyhälä), "Apinan vuosi" (1983, ohjaus Janne Kuusi) ja "Viimeiset rotannahat" (1985, ohjaus Anssi Mänttäri).
Kaivosmiehen tytär
Kaivosmiehen tytär ("Coal Miner's Daughter") on yhdysvaltalainen elämäkerrallinen draamaelokuva country-laulaja Loretta Lynnistä, jota näyttelee elokuvassa Sissy Spacek. Kaivosmiehen tyttären on ohjannut Michael Apted ja Lynnin omaelämäkerran pohjalta. käsikirjoittanut Thomas Rickman
Spacek sai roolisuorituksestaan Lynninä Oscarin ja Golden Globen. Lisäksi itse elokuva sai parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Globen. Elokuva oli yhteensä ehdolla seitsemään Oscariin ja neljään Golden Globeen.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Kaivosmiehen tyttären" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Percy Bysshe Shelley
Percy Bysshe Shelley (4. elokuuta 1792 Broadbridge Heath, Sussex, Englanti – 8. heinäkuuta 1822 Lerici, Sardinian kuningaskunta) oli englantilainen runoilija.
Shelley syntyi varakkaaseen aatelissukuun. Perheen päämies oli isoisä sir Bysshe Shelley. Isä Timothy Shelley oli parlamentin jäsen. Perheessä oli neljä tytärtä ja kaksi poikaa.
Percy opiskeli ensin Etonin sisäoppilaitoksessa, jossa häntä kiusattiin hänen hennon ja naismaisen olemuksensa vuoksi sekä kirjallisten mieltymystensä takia. Percy jatkoi opintojaan Oxfordissa, josta hänet erotettiin. Syynä oli ateismia puolustava lentolehtinen, jonka kirjoittajia Percy ei suostunut paljastamaan. Yliopistosta lähtö johti välirikkoon myös isän kanssa.
Ensimmäinen vaimo oli Harriet Westbrooke. Westbrooke hukuttautui vuonna 1816.
Myöhemmin Percy avioitui Mary Godwinin kanssa - rikkoen aatteitaan vapaasta rakkaudesta - joka oli anarkistifilosofi William Godwinin tytär. Hänen äitinsä puolestaan oli Mary Wollstonecraft, joka oli ensimmäisiä feministejä. Percy karkasi Maryn kanssa kesällä 1814 Sveitsiin. Genevenjärven rannalla Mary Shelley kirjoitti kuuluisan "Frankenstein"-kauhukertomuksensa.
Myöhemmin maanpaossa elävät kirjailijat asettuivat asumaan Italiaan, joka oli englantilaisen runouden henkinen keskus. Roomassa taiteilijayhteisöön kuuluivat John Keats ja lordi Byron.
Syksyllä 1815 kirjoitettu ensimmäinen suuri runoelma "Alastor or The Spirit of Solitude" (’Alastor eli Yksinäisyyden henki’) kuvaa luonnon kanssa tasapainossa elävä nuorta runoilijaa, joka nauttii filosofiasta ja runoudesta. Runon sankarihahmo vaeltaa vierailla mailla ihannettaan tavoitellen, mutta kuolee lopulta yksinäisenä vuoristossa. "Alastor"-runoelman sanotaan ennakoineen Shelleyn kohtaloa. Hän kuoli veneonnettomuudessa 8. heinäkuuta 1822, kuukautta ennen 30-vuotissyntymäpäiväänsä. 
Shelley haudattiin Roomaan, mutta hänen sydämensä lepää Englannissa St. Peter's Churchland'n mailla, Bournemouthissa. Hänen hautakiveensä on kaiverrettu 'Cor Cordium' (suom. sydänten sydän) ja Shakespearen näytelmästä Myrsky, sanat:
"Nothing of him that doth fade"
"But doth suffer a sea-change"
"Into something rich and strange"
Shelley eli hyvin askeettista elämää, ruokaillen viikunoilla ja juoden vettä. Hän oli myös vegaani ja puolusti elämäntapaa A Vindication of Natural Diet kirjoituksessaan ja muutamassa Queen Mab'n säkeessä.
Shelley itse koki olevansa ateisti, mutta useat elämäkerturit luonnehtivat hänen aatteitaan pikemminkin panteistisiksi.
Lauri Sallinen
Lauri Sallinen (s. 19. marraskuuta 1979, Helsinki) on Jyväskylässä asuva kirjailija. Hän on valmistunut yhteiskuntatieteiden maisteriksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 2004.
Sallinen on julkaissut kolme aforismikokoelmaa sekä romaanin, jota hän pitää pääteoksenaan. Sallisen tekstejä on julkaistu myös lehdissä sekä luettu radiossa.
Säveltäjä Säde Rissanen on säveltänyt Metsoforte-kuorolle Sallisen romaaniin Sundarananda pohjautuvan, lokakuussa 2005 kantaesitetyn kuoroteoksen.
Suurimpana kirjallisena esikuvanaan Sallinen pitää Kahlil Gibrania.
Fort Washingtonin valtaus
Fort Washingtonin valtaus tapahtui 16. marraskuuta 1776, jolloin Ison-Britannian armeija otti lopullisesti Manhattanin saaren haltuunsa Yhdysvaltain vapaussodassa Yhdysvaltain armeijalta.
Fort Washingtonin linnoitus sijaitsi Manhattanin luoteiskärjessä Hudson-joen kupeessa noin 75 metriä korkealla kukkulalla, mistä se hallitsi Hudson-joen kapeaa salmea vastarannalla olleen "Leen" linnoituksen kanssa.
Kesällä 1776 amerikkalaiset olivat upottaneet salmeen vanhoja laivoja vaikeuttaakseen brittilaivaston liikkumista. Molempien linnoitusten komentajana toimi kenraalimajuri Nathanael Greene, joka taivutti George Washingtonia jättämään joukot, 6 000 sotilasta, linnoituksiin amerikkalaisarmeijan siirtyessä pohjoiseen Harlemin taistelun jälkeen.
Käytännössä ratkaisemattomaan jääneen White Plainsin taistelun jälkeen brittiarmeija kenraali Howen johdolla palasi piirittämään linnoituksia marraskuun alussa. Tällöin kenraali Greene oli Washingtonin mukana ja linnoituksesta vastasi eversti Robert McGaw.
Taistelua edeltävänä päivänä britit pyysivät linnoitusta antautumaan, mutta näiden kieltäydyttyä aloitettiin kenraali Cornwallisin johdolla valtaustoimet 16. marraskuuta ensin tykistötulella ja sitten jalkaväen hyökkäyksin. Linnoituksen puolustus piti jonkin aikaa, mutta brittien hyökätessä kolmelta suunnalta vastarinnan jatkaminen olisi johtanut väistämättömään verilöylyyn ja McGaw antoi antautumiskäskyn. Amerikkalaisista kuoli 54 sotilasta, mutta yli 2 800 jäi vangiksi (arviolta 1 000 haavoittunutta), mikä oli valtava sotilaallinen ja henkinen takaisku.
Neljä päivää myöhemmin Cornwallis marssi tyhjään Leen linnoitukseen, jonka sotilaat amerikkalaiset onnistuvat evakuoimaan päivää aikaisemmin. Mutta kahden linnoituksen ohella he menettivät ennestäänkin niukoista varoistaan paljon arvokasta sotamateriaalia, 146 tykkiä, 12 000 tykinammusta, 2 800 muskettia ja 400 000 panosta.
Ilkka Kivimäki
Ilkka Kivimäki (s. 20. heinäkuuta 1949 Salossa) on suomalainen entinen rallikartanlukija.
Kivimäki aloitti kartanlukijana jo 15-vuotiaana kiertäen veljensä Riston kanssa ST-ajoja. Ajokortin saatuaan Ilkka hankki virallisen kilpailulisenssin ja veljekset siirtyivät ralleihin. Toimittuaan veljensä lisäksi muun muassa Esa ja Eero Nuuttilan sekä Pertti Lehtosen kartanlukijana Ilkka aloitti yhteistyön Markku Alénin kanssa vuoden 1973 RAC-rallissa.
Alén teki kaudeksi 1974 sopimuksen Fiatin rallitallin kanssa ja pyysi Kivimäkeä vakituiseksi kartanlukijakseen. Kivimäki suostui ja alkanut yhteistyö kesti 20 vuotta, vuoden 1993 Jyväskylän Suurajoihin saakka, jolloin molemmat lopettivat aktiiviuransa rallissa. 20 vuoden aikana pari työskenteli muun muassa Fiatille, Lancialle, Toyotalle sekä Subarulle ja saavutti 19 MM-rallivoittoa. Lisäksi kaksikko saavutti kuusi MM-mitalia sekä FIA-Cupin voiton vuonna 1978.
Uransa jälkeen Kivimäki on toiminut AKK:n rallivalmennuspäällikkönä.
Kurahousut
Kurahousut ovat vedenpitävät housut, joita lapset käyttävät suojavaatteena ulkoillessaan märällä tai kuraisella säällä. Yleensä kurahousut ovat vuorittomat ja ne puetaan tavallisten ulkovaatteiden päälle. Materiaalina käytetään sadevaatekangasta (esimerkiksi PVC- tai PU-muovia), jonka saumat on hitsattu vesitiiviiksi. Tyypilliset kurahousut ovat malliltaan korkeat olkainhousut. Olkainkurahousuista käytetään toisinaan nimitystä kurahaalari, mutta kurahaalarilla saatetaan tarkoittaa myös kokohaalaria. Vyötärömallisia kurahousuja kutsutaan myös sadehousuiksi. Lasten olkainkurahousuja on yleisesti saatavilla 140 cm:n kokoon saakka. Vyötärökurahousuja on saatavilla kaikenkokoisia.
Kurahousuja käyttävät eniten alle kouluikäiset lapset ja monissa päiväkodeissa ja esikouluissa ne ovat pakollinen varuste. Kouluissa kurahousuja ei yleensä käytetä, mutta kouluikäisetkin käyttävät kurahousuja esimerkiksi iltapäiväkerhossa, partiossa ja kotipihalla.
Kurahousujen kanssa käytetään yleensä kumisaappaita tai muita vedenpitäviä kenkiä. Kurahousujen lahkeissa on tavallisesti kenkien alle laitettavat kuminauhalenkit, jotka estävät lahkeita nousemasta. Muita kurahousujen kanssa käytettäviä varusteita ovat kurarukkaset (vedenpitävät pitkävartiset suojarukkaset) sekä sadetakki.
Kurahousut ovat osittain korvautuneet kosteussuojavaatteilla, jotka ovat vedenpitäviä, hengittäviä ja tavallisen ulkovaatteen näköisiä. Erillisiä kurahousuja käytetään silti edelleen, sillä niillä koetaan olevan joitakin etuja kosteussuojavaatteisiin verrattuna. Kurahousut voidaan pukea suojaksi monien erilaisten ulkovaatteiden päälle ja esimerkiksi autoon noustessa likaiset kurahousut on helppo riisua pois muiden vaatteiden päältä. Kurahousut ovat hinnaltaan edullisia ja ne on helppo puhdistaa ja kuivattaa. Kurahousujen huonoja puolia kosteussuojavaatteisiin nähden ovat hiostavuus ja ylimääräinen pukemisen vaiva.
Kremlologia
Kremlologia on Venäjän ja aiemmin Neuvostoliiton poliittisen johdon toiminnan ja puheiden tutkimusta, tulkintaa ja analyysia. Sana viittaa Venäjän johtavien hallintoelinten toimipaikkaan, Moskovan Kremliin. Termi kremlologia syntyi Neuvostoliiton aikana, ja siitä on esimerkiksi Saksassa käytössä versio "Kreml-astrologie", jolla viitataan tulkinnan epävarmuuteen. Kremlologian tarkoituksena on ollut tutkia Venäjän ja aiemmin Neuvostoliiton kehitystä ja sen vallankäyttöä, laajemmin myös niiden vaikutuspiirissä olevien alueiden tutkimusta. Neuvostoaikaista kremlologiaa kutsuttiin myös sovjetologiaksi.
Kremlologia on monitieteinen ala, mutta kremlologiaksi nimitetään myös poliittisten kommentoijien tulkintoja. Tutkimuksen perusteella on pyritty luomaan myös ennusteita.
Isolinnunruoho
Isolinnunruoho ("Polygala vulgaris") on suurimmassa osassa Eurooppaa kasvava näyttävä, sinikukkainen kasvi. Suomessa laji on harvinainen ja se on rauhoitettu Manner-Suomessa.
Isolinnunruoho kasvaa 10–25 cm korkeaksi. Varret ovat kohenevia tai lähes pystyjä, tyvestä hieman puutuneita. Kukinta-aikana varren alaosa on lehdetön. Sen mehevät pitkänsoikeat lehdet sijaitsevat vuorotellen varressa. Kukinto on lyhyt, harsuhko terttu, jossa kukkia on tavallisesti 10–30 kappaletta. Kukat ovat sinisiä, joskus myös valkoisia tai ruusunpunaisia. 6–8 mm pitkä kukka on erikoisen muotoinen: sen tyvessä on kaksi paperinohutta suurta verholehteä, ja teriö on näiden suojassa. Isolinnunruoho kukkii kesä-heinäkuussa.
Isolinnunruoho on yleinen Euroopassa Portugalista Länsi-Venäjälle saakka. Suomen lähialueilla lajia tavataan yleisesti Ruotsin ja Norjan eteläosissa sekä Baltiassa. Suomessa isolinnunruohoa tavataan nykyisin Ahvenanmaalla ja lounaisimmassa Suomessa. Muualta etelärannikolta laji on hävinnyt.
Linnunruoho kasvaa kuivahkoilla niityillä, kedoilla, kivisillä mäillä ja ahoilla.
Konjunktio (tähtitiede)
Konjunktio on tähtitieteellinen tapahtuma, jossa kaksi tai useampi planeettaa asettuvat Maasta katsottuna samalle linjalle. Konjunktio voi olla myös planeetan ja Auringon tai Kuun välinen tapahtuma.
Konjunktiot ovat mahdollisia, koska planeetat kiertävät ratojaan suurin piirtein samassa tasossa, mutta aina sitä hitaammin, mitä kauempana Auringosta kohde on.
Tähtitieteellisen määritelmän mukaan kaksi taivaankappaletta on konjunktiossa, kun niiden rektaskensio-koordinaatit ovat yhtä suuret. Arkikäytössä konjunktiolla tarkoitetaan yleensä vain taivaankappaleiden lähekkäin oloa taivaalla.
Aikaisemmin konjunktioiden oletettiin usein olevan ennusmerkkejä tulevista tapahtumista. Nykyäänkin astrologit pitävät konjunktioita merkittävinä tapahtumina. Nykytieteen näkökulmasta ns. Betlehemin tähti saattoi olla Jupiter-Saturnus tai Jupiter-Venus -konjunktio.
Alakonjunktio hetki, jolloin planeetta näkyy samalla suunnalla kuin Aurinko ja on havaitsijan ja Auringon välissä. Maasta katsottuna vain Merkurius ja Venus voivat olla alakonjunktiossa. Yläkonjunktio taas on tilanne, jossa Merkurius tai Venus ovat Auringon takana.
Viimeinen savotta (elokuva)
Viimeinen savotta on Edvin Laineen ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1977. Elokuva perustuu Kalle Päätalon vuonna 1966 julkaistuun samannimiseen romaaniin. Elokuva on viimeinen Risto Orkon tuottama elokuva.
Kirja sekä elokuva kertoo Vikke Nilon seikkailuista pula-ajan ja köyhyyden aikana. Nilo joutuu huutolaislapseksi nuorena, mutta karkaa kotoa. Nilo tapaa Hosumapalo-nimisen nuorukaisen ja he lähtevät ilotaloon, mistä Nilo karkaa. Nilo toimii tukkilaisena ja on rippikoulussa.
Vikke Nilolla on myös uskollinen ystävä ja repunkantaja, Einari Mättö, ”Pyrjähtämätön Einari”, jonka Vikke hetkellisesti hylkää ja jättää 40 asteen pakkaseen. Einari kuolee sairastuttuaan kylmettymisen jälkeen. Vanha Nilo ajautuu kunnalliskotiin ja sieltä karattuaan sanansanoen itsekin muuttuu poroksi.
"Viimeinen savotta" sai varsin suopeat arvostelut, joissa sitä pidettiin jopa Edvin Laineen parhaisiin elokuvaohjauksiin kuuluvana. Elokuva oli Suomessa vuoden 1977 katsotuin teatterielokuva yli 497 000 katsojallaan.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano antoi "Viimeiselle savotalle" kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Atomium
Atomium on insinööri André Waterkeyn sekä arkkitehtien André ja Jean Polak suunnittelema monumentti, joka rakennettiin Brysselin vuoden 1958 maailmannäyttelyä varten. Se on raudan kiderakenteen 165-miljardikertainen suurennos, kaikkiaan 102 metriä korkea. Alkuperäisen suunnitelman mukaan monumentti piti pystyttää vain puoleksi vuodeksi, mutta sittemmin siitä on tullut kuuluisa turistinähtävyys.
Monumentti koostuu yhdeksästä halkaisijaltaan 18-metrisestä teräksella katetusta pallosta, sekä niitä yhdistävistä putkikäytävistä. Pallot on sijoitettu toisiinsa nähden siten, että ne muodostavat kärjellään seisovan kuution, jonka yksi avaruuslävistäjä on pysty­suorassa; kahdeksan palloa on tämän kuution kärki­pisteissä ja yksi sen keski­pisteessä. Tämä vastaa täsmälleen sitä, miten kiteessä yhden alkeis­kopin muodostavat atomit ovat sijoittuneet toisiinsa nähden raudassa tai muussa sellaisessa aineessa, jolla on "tilakeskinen kuutiollinen" kiderakenne.
Pystysuorassa yhdysputkessa kulkee hissi, jolla pääsee ylimmäiseen palloon ja vinoissa putkissa menee portaita sekä liukuportaita. Ylimmässä pallossa on Belgium Taste -ravintola.
Keväällä 2006 Belgia julkaisi kahden euron erikoisrahan, jonka kuvapuolelle oli lyöty kuva "Atomium"-monumentista.
Atomiumista otettujen kuvien julkaiseminen ilman lupaa oli kiellettyä aikaisemman Belgian maisemanvapautta koskevan lain rajoitusten takia. Pysyvistä kuvataiteen ja arkkitehtuurin teoksista otettujen kuvien ei-kaupallinen julkaiseminen on kuitenkin ollut mahdollista Belgiassa vuonna 2016 tulleen uuden lainkohdan takia.
Matthias Grünewald
Matthias Grünewald (noin 1475–1528) oli saksalainen renessanssimaalari, joka tunnetaan nykyisin lähinnä hänen Issenheimin luostarikirkkoon maalaamastaan, ristiinnaulittua Kristusta esittävästä alttaritaulustaan. Hän maalasi kuitenkin paljon muutakin, mm. useita ristiinnaulitsemiskohtauksia, Kristuksen ylösnousemuksen sekä kohtauksia pyhän Antoniuksen elämästä.
Grünewald toimi Mainzin arkkipiispan hovimaalarina, arkkitehtina ja insinöörinä vuosina 1508–1514. Grünewald oli pitkään unohduksissa, sillä hänen töitään pidettiin toisen saksalaisen renessanssitaiteilijan, Albrecht Dürerin teoksina.
Risto Mannisenmäki
Risto Mannisenmäki (s. 28. toukokuuta 1959) on rallin kartanlukija ja kaksinkertainen maailmanmestari.
Mannisenmäki aloitti uransa kartanlukijana 1989 ja toimi mm. Tommi Mäkisen, Sebastian Lindholmin ja Ari Mökkösen kartanlukijana kansallisissa kilpailuissa. Vuosina 1996 ja 1997 Risto toimi Tapio Laukkasen vakituisena kartanlukijana ja kiersi Suomen sekä Britannian kansallisia rallisarjoja sekä joitain MM-ralleja.
Kaudelle 1998 Mannisenmäki siirtyi Tommi Mäkisen kartanlukijaksi Mäkisen entisen kartanlukijan Seppo Harjanteen lopetettua uransa. Parivaljakko voitti maailmanmestaruudet vuonna 1998 ja 1999 ja oli MM-sarjan viides vuonna 2000. Korsikan rallissa 2001 sattuneessa onnettomuudessa Mannisenmäeltä murtui selkänikama ja hänen aktiiviuransa kartanlukijana päättyi.
Mannisenmäki voitti Vuoden Moottoriurheilija-tittelin vuonna 1999 yhdessä Tommi Mäkisen sekä Mika Häkkisen kanssa.
Mannisenmäki on ollut aktiivisesti mukana rallivalmennustoiminnassa sekä ennen uraansa kartanlukijana että sen jälkeen, ja hänet valittiin vuonna 2004 AKK:n ralliautoilun valmennusvastaavaksi. Pesti AKK:n valmennusvastaavana päättyi vuoden 2011 lopussa ja Mannisenmäki siirtyi töihin metsäalalle, mutta järjestää yksityisyrittäjänä matkoja kilpa-ajotapahtumiin.
Taivutus (kielioppi)
Taivutus tarkoittaa kieliopissa sanan muokkaamista tai merkitsemistä ilmaisemaan kieliopillista tietoa kuten sijaa, sukua, aikamuotoa, lukua ja persoonaa. Kielet, joissa esiintyy paljon taivutusta, luokitellaan synteettisiksi kieliksi.
Esimerkiksi suomen kielessä taivutettavan sanan vartalon loppuun tulee taivutuspäätteitä eli suffikseja. Nominatiivi "kissa" taipuu genetiiviin "kissan" − sanan loppuun lisätään -n-pääte. Lisäksi sanan vartalossa voi tapahtua astevaihtelua: nominativi "kakku" taipuu genetiiviin "kakun" - toinen k katoaa keskeltä sanaa.
Kielen sanat ryhmitellään usein "taivutusluokkiin" sen mukaan, millaisia päätteitä taivutuksessa käytetään ja millaisia muutoksia taivutus aiheuttaa sanan muotoon. Latinan kieliopissa nominien taivutusluokkia kutsutaan "deklinaatioiksi" ja verbien taivutusluokkia "konjugaatioiksi". Sama terminologia on periytynyt monien muidenkin kielten kielioppeihin.
Jean-Christophe Boullion
Jean-Christophe Boullion (s. 27. joulukuuta 1969, Saint-Brieuc, Ranska) on ranskalainen kilpa-ajaja, joka ajoi vuonna 1995 F1-sarjassa Sauber-Fordia.Boullion saavutti urallaan 3 MM-pistettä.
Boullion sai paikan Sauberilta, kun loukkaantumisen jälkeen paluun tehneen Karl Wendlingerin suoritustaso oli tallille pettymys. Boullion ajoi ensimmäisen kilpailunsa Monte Carlon kaduilla Monacon Grand Prix'ssa. Ranskalainen saikin noukittua kauden aikana muutaman pisteen, mutta oli huomattavasti heikompi kuin tallikaverinsa Heinz-Harald Frentzen, joka saavutti 15 MM-pistettä ja MM-pisteitden 9.sijan. Kauden kahteen viimeiseen kilpailuun Peter Sauber otti jälleen mukaan Wendlingerin, ja Boullionin viimeiseksi F1-kilpailuksi jäi Tyynenmeren Grand Prix Aidan Okayama Circuitilla syksyllä 1995. Vuonna 1996 Boullion toimi Williams-Renault'n testikuljettajana.
F1-uransa jälkeen Boullion on ajanut vakioautoja ja urheiluautoja, joiden parissa hän rakentanut menestyksekkään uran. Boullion on osallistunut useita kertoja Le Mansin 24 tunnin ajoon. Vuonna 2006 Boullion voitti urheiluautojen kestävyyskilpailujen Le Mans -sarjan parinsa Emmanuel Collardin kanssa. Boullion ja Collard ajoivat entisen ranskalaisen F1- ja urheiluautokuljettaja Henri Pescarolon tallin Pescarolo-Judd -autolla.
Tytti Määttä
Tytti Määttä (o.s. Seppänen, s. 1980 Vaala) on keskustalainen poliitikko ja koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri. Syyskuussa 2017 Määttä valittiin Kuhmon kaupunginjohtajaksi. Uuteen tehtäväänsä hän siirtyi vuoden 2018 alusta.
Ennen Kuhmon kaupunginjohtajan virkaa hän oli syntymäkuntansa Vaalan kunnanjohtaja lokakuusta 2009 joulukuuhun 2017. Hän siirtyi Vaalan kunnanjohtajaksi Kuntaliiton erityisasiantuntijan tehtävästä.
Määttä on vaikuttanut muun muassa Keskustanuorten varapuheenjohtajana ja Pohjoismaiden Keskustanuorten puheenjohtajana. Vuonna 2006 hänet valittiin Nuorten Pohjoismaiden neuvoston puheenjohtajaksi. Määttä toiminut myös Suomen Keskustan puoluevaltuuskunnan jäsenenä ja ollut ehdokkaana vuosien 2003 ja 2007 eduskuntavaaleissa sekä 2004 eurovaaleissa.
Ferrari F2005
F2005 on auto, jolla Ferrari-talli kilpaili Formula 1-sarjassa kaudella 2005. Autoa ajoivat Michael Schumacher ja Rubens Barrichello.
Ferrari aloitti kauden perinteiseen tapaan vanhalla autolla (F2004M), jonka vauhti osoittautui kuitenkin riittämättömäksi. Uusi auto tuotiin pikavaudilla radalle, mutta ei tuottanut silti merkittävää parannusta vauhtiin. Ainoa voitto saavutettiin Yhdysvaltain Grand Prix'sta, jolloin Schumacher voitti.
Perämeren saaret
Perämeren saaret (FI 130 0302) on Perämeren kansallispuistoa täydentävä Natura-alue, joka käsittää Perämeren kansallispuiston ja Hailuodon välisen rannikkomerialueen saaria sekä saaristoja. Alueella olevat saaret kuuluvat Kemin, Simon, Iin, Haukiputaan, Oulun ja Hailuodon kuntiin. Alueen maapinta-ala on noin 8 km², ja sitä hoitaa Metsähallitus.
Useat saarista ovat jo vanhastaan kalastajien tukikohtia, ja niillä on kalastajatupia sekä merimerkkejä. Saarilla on myös laavuja ja autiotupia veneilijöille.
Alueen huomattavimmat saaret ovat Iin Röyttä sekä Satakari Iin edustalla.
Oiva Kallio
Oiva Sakari Kallio (23. heinäkuuta 1884 Alaveteli – 13. elokuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Kallio valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta vuonna 1904. Valmistumisensa jälkeen hän teki opintomatkoja muihin Pohjoismaihin sekä Keski-Eurooppaan.
Ennen oman toimistonsa perustamista vuonna 1912 Kallio oli jo suunnitellut Karkun kirkon (kirkko valmistui kuitenkin vasta 1913). Kallio työskenteli myös yhdessä veljensä arkkitehti Kauno Kallion kanssa. Yhdessä he osallistuivat moniin arkkitehtikilpailuihin ja suunnittelivat muun muassa Imatran voimalaitoksen julkisivun.
Onnen-Pekka
Onnen-Pekka on Edvin Laineen ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1948. Sen on käsikirjoittanut Toivo Kauppinen. Komedian pääosia näyttelee kaksi aikansa lapsitähteä, Veli-Matti Kaitala ja Ritva-Leena Åberg. Veli-Matti esittää Pekka Aaltoa, varakkaan tuomarin suuren kartanon perinyttä poikaa, jota kartanossa asuvat tuomarinvainaan sisarukset yrittävät pelotella kummittelemalla. Laineella itsellään on elokuvassa ärisevän everstin roolin.
Aikalaisarvioissa elokuva jäi vähälle huomiolle. Sekä Paula Talaskivi ("Helsingin Sanomat") että Juha Nevalainen ("Ilta-Sanomat") moittivat lähinnä ohjaajaa siitä, että tämä on tehnyt vaimeaa työtä, josta puuttuu ylitsepursuava iloisuus. Kaitala sai kiitosta, keskeiset aikuisnäyttelijät eivät: ”Yksi näyttelee sillä lailla ja toinen tällä lailla ja ohjaaja antaa näytellä” (Nevalainen).
Myöhemmässä arviossa (Arto Pajukallio) Laine itse saa kiitosta mainiona everstinä.
Domenico Schiattarella
Domenico Schiattarella (s. 17. marraskuuta 1967, Milano, Italia) on italialainen kilpa-ajaja, joka tunnetaan myös Mimmo Schiattarellana. Schiattarella ajoi F1-sarjassa kausina 1994 ja 1995.
Schiattarella sai ensimmäisen mahdollisuutensa ajaa F1-sarjassa loppukaudella 1994. Rahavaikeuksissa painiva Simtek-talli otti Schiattarellan ranskalaisen Jean-Marc Gounonin tilalle, koska Schiattarella pystyi maksamaan paikasta Gounonia enemmän. Ensimmäinen kilpailu Euroopan GP:ssa Espanjan Jerezin radalla tuotti 19. sijan - kilpailun viimeisen ja 5 kierrosta voittajalle jääneenä. Seuraavassa kilpailussa Schiattarellan paikan otti varakas Taki Inoue, mutta Domenico pääsi mukaan jälleen kauden viimeiseen kilpailuun Australian GP:hen, jossa kohtaloksi koitui vaihdelaatikkorikko.
Schiattarella säilytti paikkansa Simtekillä kaudelle 1995, vaikka sopimus kattoikin vain kauden alkupuoliskon, jonka jälkeen paikka olisi varattu japanilaiselle Hideki Nodalle. Tallin toinen kuljettaja Jos Verstappen oli Schiattarellalle liian nopea. Simtekin auto oli parempi kuin Pacificin ja Fortin, mutta tämä ei vielä paljoa auttanut. Talli oli konkurssin partaalla, ja niinpä rahavirtojen lakattua talli lopetti toimintansa 1995 Monacon GP:n jälkeen. Simtekin loppu oli samalla myös Schiattarellan F1-uran päätepiste.
Schiattarella ajoi sekä kaudella 1994 että kaudella 1995 kaksi IndyCar-sarjan kilpailua. Lisäksi Schiattarella osallistui vielä kaudella 1998 CART-sarjan Long Beachin kilpailuun. Yhteensä kilpailuja kertyi siis viisi, joissa parhaaksi sijoitukseksi jäi 16. sija Ohiossa Lexingtonin radalla 1994 ja Kalifornian Long Beachissä 1998. Schiattarella ajoi kaikki CART/IndyCar-kilpailunsa Andreas Leberlen ja entisen F1-kuljettaja Christian Dannerin Project Indy -tallissa.
F1-uransa jälkeen Schiattarella on ajanut pääasiassa eri urheiluautosarjoissa, kuten American Le Mans -sarjassa tai FIA GT-sarjassa. Vuonna 1997 Schiattarella ajoi FIA:n GT-sarjassa Lotus Elise GT1:tä, yleensä Luca Badoerin kanssa. Schiattarellan menestys urheiluautojen parissa on ollut huomattavasti parempaa kuin menestys F1:ssä tai CART:ssa.
Schiattarella ajoi myös FIA GT-sarjan Helsingissä järjestetyssä kilpailussa vuonna 1997.
Jimi Ochsenknecht
Jimi Blue Ochsenknecht (s. 27. joulukuuta 1991 München) on saksalainen näyttelijä ja pop-laulaja. Hän luokittelee musiikkinsa electro/hiphop/pop/danceksi. Häneltä on ilmestynyt kaksi albumia: Mission Blue 9. marraskuuta 2007 ja Sick Like That 31. lokakuuta 2008. Hänellä on yksi veli, (Wilson Gonzalez Ochsenknecht) ja pikkusisko (Cheyenne Ochsenknecht) (synt. 13.1.2000).
Noiruttu Pohojam’maa
Noiruttu Pohojam'maa on Rehupiiklesin vuonna 1995 julkaistu esikoisalbumi.
CD-levy AIVcd-4711 (Record Records, 1995)
Cornelia Funke
Cornelia Caroline Funke (s. 10. joulukuuta 1958 Dorsten, Länsi-Saksa) on saksalainen fantasiakirjailija, jonka teokset ovat suosittuja maailmalla ja Suomessa. Teoksista "Mustesydän" ja "Rosvoruhtinas" on tehty elokuvat. Oikeudet elokuvien tekoon on ostanut Taru Sormusten Herrasta- trilogian tehnyt New Line Cinema.
Funkesta on sanottu, että hän ymmärtää lapsen sielua ja mieltä kuin Astrid Lindgren ikään.
"Me Vauhtikanat" (1993) on viisiosaisen sarjan aloitusosa. Kirjan päähenkilön Sprotten luokan pojilla on oma jengi, joten Sprotte päättää perustaa neljän ystävänsä kanssa tyttöjen jengin. Nimeksi tulee Vauhtikanat, ja tunnukseksi höyhen. Sarjan romaanit ovat saaneet kirjallisuuspalkintoja Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä.
Lapsityrannit
Lapsityrannit () on alkuaan brittiläinen tosi-tv-sarja, josta on myöhemmin tehty paikallisia versioita. Brittiläisessä ja yhdysvaltalaisessa versiossa pääosassa on lastenhoitaja Jo Frost, joka auttaa jokaisessa jaksossa perheitä saamaan huonosti käyttäytyvät lapset kuriin. Lapsityrannien ensimmäinen jakso nähtiin Isossa-Britanniassa Channel 4:lla vuoden 2004 syyskuussa ja siitä tuli kanavan yksi katsotuimmista sarjoista. Yhdysvaltalainen ohjelma alkoi tammikuussa 2005 ABC-kanavalla.
Suomessa sarjaa on esittänyt kanavat Yle TV2 ja Liv.
Suomalaisen version esittäminen alkaa keväällä 2019 MTV3-kanavalla.
Pökkövehkat
Pökkövehkat ("Amorphophallus") muodostavat monimuotoisen vehkakasveihin kuuluvan suvun.
Kaikki pökkövehkat ovat ruohoja. Niillä on maanalainen versomukula, josta kasvaa kasvukauden aikana yleensä vain yksi monilehdykkäinen lehti. Joillakin lajeilla lehti voi kasvaa vaikuttaviin mittasuhteisiin, useamman metrin korkuiseksi, ja lehtilapa voi olla yli 15 cm leveä. Toisaalta joidenkin lajien lehdet ovat selvästi pienempiä.
Lehtien kuihduttua mukulat kasvattavat vehkoille tyypillisen kukinnon, jota ympäröi usein näyttävän värinen kukinnon suojuslehti. Itse kukinto on yleensä varsin paksu, epäsäännölisen muotoinen, antaen kasveille sekä suomalaisen nimen että tieteellisen sukunimen. Kukissa on usein erittäin voimakas, epämiellyttävä tuoksu.
Noin 170 lajia esiintyy vanhan maailman trooppisissa osissa, läheltä merenpinnan tasoa aina 3 000 metrin korkeuteen asti. Monet lajit ovat endeemisiä varsin pienillä alueilla.
Jotkin lajit ovat huonekasveina melko helppoja. Runsas lannoitus kasvukaudella ja kuiva lepo kasvun jälkeen ovat tarpeen. Puolivarjoisa kasvupaikka on paras. Viljelyssä yleisin mukulapökkövehka ("A. konjac") kestää jopa hieman pakkasta. Sitä on toisinaan saatavana suomalaisista puutarha-alan liikkeistä. Kasvien kukinta viljelyoloissa on kuitenkin harvinaista, ja sen saavuttamiseen menee vuosia.Kuuluisin laji on jättipökkövehka ("Amorphophallus titanum"), jota usein sanotaan maailman suurikukkaisimmaksi kasviksi. Sitä se ei ole, joskin suurikukkaisin kasvi, köynnösten loisena kasvava "Rafflesia" kasvaa Sumatralla samoin kuin tämä pökkövehkakin. "A. titanumin" kukinto on kyllä yli kahden metrin korkuisena todella näyttävä, mutta se muodostuu sadoista pienistä kukista. Yhtenäisenä kukintorakenteena se on kuitenkin vertaansa vailla. Lajia pidetään hankalana viljeltävänä, ja se kukkii ruukussa kasvaessaan vain harvoin. Juurimukuloiden istutuskin on hankalaa, sillä ne painavat yli 30 kiloa.
Tämän ja "A. konjac"in lisäksi tunnettuja lajeja ovat muun muassa lajit "A. bulbifer" ja "A. variabilis".
Jari Ehrnrooth
Jari Olavi Ehrnrooth (s. 19. elokuuta 1959 Ilomantsi) on suomalainen kirjailija ja kulttuurintutkija. Hän on julkaissut romaaneja, esseitä, tieteellisiä tutkimuksia, vapaata proosaa ja tietoteoksia eri aloilta. Hänen teoksiaan on käännetty eri kielille.
Ehrnroothin isä oli kyläkoulun johtajaopettaja. Hänen oppikouluaikanaan perhe muutti Joensuuhun. Ehrnrooth valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1988 ja lisensiaatiksi vuonna 1989 Joensuun yliopistosta. Hän väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1992. Hän on työskennellyt Suomen Akatemian tutkimusassistenttina (1990–1992), nuorempana tutkijana (1995–1998), vanhempana tutkijana (2000–2003) ja akatemiatutkijana (2004–2009) sekä Helsingin yliopiston sosiologian laitoksen tutkijana (1992–1995, 1998–2000 ja 2003–2004). Ehrnrooth on kulttuurisosiologian dosentti Lapin yliopistossa (1993–), kulttuurihistorian dosentti Turun yliopistossa (1996–) ja sosiologian dosentti Helsingin yliopistossa (1999–).
Ehrnrooth on julkaissut tietoteoksia muun muassa nuorisokulttuureista, sosialistisista vallankumousopeista ja vihan kultista, Danten elämästä ja tuotannosta, psykoanalyysista, elokuvista ja rockvideoista, sikareista, tavoittamattoman dialektiikasta, suomalaisesta mentaliteetista ja eurooppalaisen kulttuurin syvärakenteista, kestävyysjuoksusta, paljaasta rakkaudesta, uskontunnosta ja toivon tarkoituksesta.
Kaunokirjallisissa teoksissaan Ehrnrooth yhdistelee usein kertomusta, esseetä ja runollista ilmaisua. Henkisen ja fyysisen kokemuksen sisimpiä tuntoja tavoittelevaa tyyliään hän on kutsunut ”mystiseksi realismiksi”. Monet hänen teoksistaan sisältävät myös autofiktiota.
Ehrnrooth sai vuonna 1996 Kalevi Jäntin rahaston tunnustuspalkinnon esseekokoelmastaan "Asentoja" ja TV1:n kulttuuritoimituksen Valopilkku-palkinnon ”itsenäisestä ja omapäisestä ajattelusta” (2001) sekä Suomen Akatemian tunnustuspalkinnon ”merkittävästä poikkitieteellisestä tutkijantyöstä” (2003). Hänen väitöskirjansa "Sanan vallassa, vihan voimalla" sai Tieteellisten seurain valtuuskunnan kunniamaininnan Vuoden tiedekirjat 1992 -valinnoissa.
Ehrnroothin esseekokoelma "Asentoja" oli ehdolla vuoden parhaalle esikoisteokselle myönnettävän Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 1995. Teos "Juoksu" oli ehdolla Vuoden urheilukirjaksi 2012.
Kirjallisen toimintansa lisäksi Ehrnrooth on toiminut muun muassa Karjalan Maan elokuvakriitikkona (1982–1988), Ilkka Niiniluodon maailman henkinen tila -tutkijaryhmässä (1993–), joka koottiin selvittämään Suomen ja ihmiskunnan henkistä tilaa ja tulevaisuutta, "Image"-lehden perustavan toimituksen jäsenenä ja toimitussihteerinä (1985–1990), pääsiäisyön rumpumessun järjestäjänä, käsikirjoittajana ja esittäjänä (1993–1995), radio- ja tv-ohjelmien tekijänä Yleisradiossa (1993–1999) ja kirjailijoiden ja tutkijoiden kansainvälisen Helsinki Forumin perustajana ja koollekutsujana (1998–2002).
Svante Nordin
Svante Nordin (s. 1946) on aate- ja oppihistorian professori Lundin yliopistossa vuodesta 1999. Hän on kirjoittanut ennen kaikkea filosofian historiasta. Nordin väitteli teoreettisen filosofian tohtoriksi vuonna 1978.
Tavaratalo Lapatossu &amp; Vinski
Tavaratalo Lapatossu & Vinski on Toivo Särkän ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1940. Elokuva on kolmas ja viimeinen Lapatossu-elokuva. Suosittu elokuvasarja jäi kesken Vinskin esittäjän Kaarlo Kartion kuoltua. Aku Korhonen esitti Lapatossua myöhemmin myös radiokuunnelmissa.
Katsojamäärät ylittivät vuoden keskitason.
Aikalaiskriitikoilta kolmas Lapatossu-elokuva sai nuivia arvioita. Greta Brotherus (Svenska Pressen) toteaa arviossaan aiheen väljähtyneen, käsikirjoittajan väsähtäneen eikä ohjaajakaan paranna tilannetta. Tosin Olavi Vesterdahl (Aamulehti) yritti löytää myönteistä toteamalla sekä käsikirjoittajan että ohjaajan ”onnistuneen välttämään ainakin pahimmat karikot ja johdattelevan Lapatossua ja Vinskiä tilanteesta ja kommelluksesta toiseen perin ’lupsakasti’ ja riemastuttavastikin”.
Myöhemmässä kritiikissä elokuvan kantavana voimana pidetään Aku Korhosen esittämää Lapatossua, mutta muuten kansanfarssi on ”tuskastuttava kokemus”.