Kiovan Venäjä
Kiovan Venäjä eli "Kiovan Rusj" oli Itä-Euroopassa 880-luvulta 1100-luvun puoliväliin olemassa ollut valtakunta. Valtakunta oli pääasiassa itäslaavilainen. 800- ja 900-luvuilla skandinaavisilla ruseilla oli kuitenkin Kiovan Venäjän kehittymisessä huomattava joskin kiistelty rooli . Valtakuntaan kuului merkittäviä suomalais-ugrilaisia ja turkinsukuisia kansoja. Valtiota voidaan historiallisesti pitää Venäjän, Valko-Venäjän ja Ukrainan edeltäjänä, joskaan suoraa yhteyttä ei ole. Nykyinen historiantutkimus ei halua liioitella Kiovan Venäjän samankaltaisuutta myöhemmän venäläisyyden kanssa. Tästä syystä professori Jukka Korpela on suositellut valtakunnan suomalaiseksi nimeksi aiempien historiankirjoittajien antaman nimen Kiovan Venäjä sijaan muotoa Kiovan Rusj.
Venäjän historian lähteistä vanhin, vuoden 1100 tietämillä kirjoitettu "Nestorin kronikka" kertoo, että slaavilaisten ja suomalais-ugrilaisten heimojen jatkuvia taisteluja selvittämään kutsuttiin kolme varjagi- eli viikinkipäällikköä. Tarinan kirjaimellinen luotettavuus on kyseenalainen, mutta todistettavasti viikinkejä oli alkanut liikkua nykyisen Venäjän alueella 700-luvun lopulta lähtien. 
Nestorin kronikan mukaan varjagi Rurik asettui Novgorodiin vuonna 862, ja Rurikin sukulainen Oleg Viisas otti vuonna 882 vallan Kiovassa. Kiovasta muodostui syntyvän valtakunnan keskus. Varjagit alistivat valtaansa useita itäslaavilaisia heimoja ja keräsivät veroina hunajaa, humalaa ja turkiksia. Vastineeksi varjagit tarjosivat suojelua.
Vähitellen Dnepriä pitkin edennyt kehitys ajautui Mustallemerelle saakka, jonka eteläpuolella sijaitsi Bysantin pääkaupunki Konstantinopoli. Rusit tekivät 800–900-luvulla lukuisia ryöstöretkiä Konstantinopoliin ja alkoivat muodostua vakavasti otettavaksi uhaksi koko Bysantin valtakunnalle. Konstantinopoli teki vuonna 944 rusien kanssa liiton, jossa se antoi ruhtinaan valtuuttamille kauppiaille etuoikeuksia. Tärkeimpiä niistä olivat alennukset orjien kaupasta kannetusta tullimaksusta sekä oikeus viedä Bysantista silkkiä ja myydä valtiossa mitä tahansa. Rusien maine oli kuitenkin huono, joten heille asetettiin myös rajoituksia. Heidän piti muun muassa pysytellä talvisin pois keisarikunnan alueelta, ja kesäisinkin he saivat liikkua ainoastaan 50 miehen ryhminä bysanttilaisten saattueessa.
Sopimukseen sisältyi myös pykälä lähetystyöstä. Jo vuonna 945 Kiovaan valmistui kirkko profeetta Eliaan kunniaksi. Venäjä alkoi vähitellen sulautua Bysantin kirkon valtapiiriin, kun kymmenisen vuotta myöhemmin hallitsija Olga kastettiin, ja hän otti käyttöönsä keisarinna Helenan nimen.
Olgan poika Svjatoslav, ensimmäinen slaavilaista nimeä kantanut ruhtinas, sen sijaan vastusti kiivaasti kristinuskoa, ja halusi valtakunnassa kansalliseksi yhdistäväksi uskonnoksi kristinuskon sijaan elvyttää slaavien pakanauskonnon, ukkosenjumala Perunin kultin. Kiovaan ja Novgorodiin perustettiin kauppapaikoille temppelit Perunin kunniaksi. Svatjoslavista tuli Konstantinopolin arkkivihollinen siitä huolimatta, että kaupankäynti Bysantin kanssa oli voimakkaassa nousussa.
Svjatoslav teki valloitusretkiä eri suuntiin. Hän tuhosi muun muassa bulgaarien ja kasaarien kuningaskunnat. Svjatoslav laajensi valtakunnan Volgalta Tonavalle. Hän suunnitteli siirtävänsä valtakunnan keskuksen Bulgariaan, mutta paluumatkalta sodassa Balkanilla keisari Johannes I Tzimiskesin johtamaa Bysanttia vastaan vuonna 971 petsenegit saartoivat ja surmasivat hänet.
Svjatoslavin toimet eivät kuitenkaan kyenneet estämään venäläisten kristillistymistä, vaan ajan yleisen suuntauksen mukaisesti he useimpien Euroopan laitamien pakanoiden tavoin kääntyivät kristinuskoon ennen pitkää.
Vuonna 980 Svjatoslavin pojan, Jaropolkin, lyhyen ja sekavan hallintokauden jälkeen valtakunnan johtoon raivasi tiensä prinssi Vladimir, joka kaiketi oli Svjatoslavin ja tämän orjan, Malušan, poika. Vladimir liitti Kiovan valtakunnan lopullisesti Bysantin ja ortodoksisen kirkon vaikutuspiiriin, jota kohti se oli asteittain mutta vääjäämättä koko ajan ajautunut. Vuosina 987–988 Bysantin keisari Basileios II oli vaikeuksissa, kun ylimyssuvut kapinoivat häntä vastaan. Vladimir kuitenkin auttoi Basileiosta ja otti vaimokseen tämän sisaren. 19. toukokuuta vuonna 989 Vladimir kastettiin Krimillä Hersonissa Pyhän Basileioksen kirkossa. Kerrotaan, että sen vuoksi olisi kaikki asukkaat kastettu Dneprin vedellä.
Kiovaan rakennettiin lukuisia kirkkoja, muun muassa Neitsyt Marialle omistettu kirkko toria vastapäätä venäläiseen tapaan suurelle puistoaukiolle, jolle koko kaupungit asukkaat voitiin kutsua koolle. Kirkko hallitsi sekä poliittista että taloudellista kanssakäymistä. Vuonna 977 Kiovan piispa korotettiin metropoliitaksi, mutta hän johti Venäjän kirkkoa yhdessä Konstantinopolin nimittämän kreikkalaisen prelaatin kanssa.
Vladimir kuoli vuonna 1015, ja 1019 valtaan nousi Svjatopolkin hetkellisen kauden jälkeen Jaroslav. Jaroslavin aikana valtakunta ja erityisesti sen pääkaupunki vaurastuivat. Kauppa ja käsityötaito kukoistivat. Myös ensimmäinen venäläinen lakikokoelma, "Russkaja pravda", julkaistiin. Jaroslavin kaudella venäläinen identiteetti alkoi kehittyä, ja valtakunta sekä kirkko etääntyivät Bysantista. Bysantilta on kuitenkin peräisin venäläisille ominainen valtakäsitys, jolle on olennaista kirkon ja valtion yhteenkuuluvuus.
Seuraavien parin sadan vuoden aikana venäläisten valtakeskus siirtyi pohjoiseen Volga- ja Oka-jokien väliselle alueelle, kun etelässä elämää vaikeuttivat turkkilaisten kumaanien hyökkäykset. Venäjän etääntymisen seurauksena Bysantti heikkeni, ja samalla Balkanin slaavien itsenäistymispyrkimykset kävivät voimakkaammiksi.