hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Gaborone
Gaborone on Botswanan pääkaupunki. Vuonna 2010 Gaboronen asukasluku oli 231 592, ja se on maan suurin kaupunki. Kaupunki on saanut nimensä heimopäällikkö Gaboronelta, joka toi kansansa tälle paikalle vuonna 1880.
Vuonna 1890 Cecil Rhodes valitsi tämän pienen kylän siirtomaajoukkojen linnoituksen paikaksi.
Gaboronesta tehtiin Betšuanamaan protektoraatin pääkaupunki vuonna 1965. Edellinen pääkaupunki oli Mafeking. Gaboronen strateginen sijainti on hyvä, juomavesihuolto oli luotettava ja kansainväliset kulkuyhteydet olivat ylivoimaiset. Muutamassa vuodessa vanhan kylän viereen rakennettiin uuden kaupungin keskusta, jossa oli pääkaupungin modernit palvelut kuten toimistotilaa, voimalaitos, sairaala, kouluja, poliisiasema, kirkko, panimo, postikonttori, stadion ja yli tuhat taloa.
Kaupunki suunniteltiin puutarhakaupungiksi. Sen johdosta siellä on leveät jalkakäytävät ja paljon avointa tilaa. Kaupungin asemakaava mitoitti Gaboronen 20 000 asukkaan kaupungiksi. Vuonna 1964 asukkaita oli 3855.
Gaborone sijaitsee Notwane-joen varrella Kgale- ja Oodi-kukkuloiden välissä. Etelä-Afrikan rajalle on matkaa 15 kilometriä.
Gaboronen ilmastossa on kaksi vuodenaikaa: kuuma ja kostea kesä (marraskuusta helmikuuhun) ja kuivempi, viileämpi talvi. Tammikuussa lämpötila on 18 ja 32 asteen välillä, heinäkuussa viidestä 23:een astetta.
Kaupungin laidalla sijaitsee Gaboronen pato ja tekojärvi, jossa voi kalastaa ja harrastaa vesiurheilua ilman moottoreita. Altaassa on krokotiilejä ja bilhartsiaa, joten uimiseen suositellaan puhdistettuja uima-altaita. Padosta alavirtaan, kaupungin länsiosaan avattiin vuonna 1988 Gaboronen riistapuisto, jossa voi nähdä seeproja, sarvikuonoja, monenlaisia antilooppeja ja lintuja.
Yksi Gaboronen näkyvimmistä rakennuksista on Orapa-pilvenpiirtäjä, johon keskittyy Botswanan timanttikauppa. Rakennus on suunniteltu niin, että siellä on mahdollisimman paljon päivänvaloa, mutta ei suoraa auringonpaistetta, jotta timanttien arvioiminen luonnonvalossa onnistuu. Myös Eteläisen Afrikan Kehitysyhteisön (SADC) päämaja on Gaboronessa.
Ulkomaalaiset yritykset ovat viime vuosina investoineet Botswanaan ja Gaboroneen. Monikansallisista yrityksistä kaupungissa toimivat muun muassa Volvo, Siemens, IBM, Hyundai ja Daewoo.
Kaupungissa on myös maan tärkein lentoasema. Sitä parannettiin vuoden 2010 jalkapallokisojen edellä.
Vaurastumisen myötä autojen määrä on kasvanut ja ruuhkat ja onnettomuudet lisääntyneet. Myös ilmanlaatu on ongelma. Vuonna 2014 Gaborone nimettiin yhdeksi maailman kymmenestä pahimmin savusumun vaivaamasta kaupungista.
Vuoden 2011 väestönlaskennassa Gaboronen väkiluku oli 231 592, ja koko pääkaupunkiseudun 431 437. Vuonna 2016 väkiluvun arvioitiin kasvaneen lähes 260 000:een.
Botswanan yliopisto toimii Gaboronessa. Se on perustettu vuonna 1982. Nykyisin yliopistossa on yli 14 000 opiskelijaa.
Sormiaakkosviestintä
Sormiaakkosviestintä (SAV) on eräs kuuroutuneiden ja huonokuuloisten kommunikaatiomenetelmä, joka tukee huuliltalukua. Sormiaakkosviestinnässä käytetään sormiaakkosia näyttämään jokaisen sanan ensimmäinen kirjain posken vieressä, lähellä suuta. Jos sanan alussa on useampi konsonantti peräkkäin, ne kaikki sormitetaan "(kriisi, strutsi)". Myös yhdyssanoissa sormitetaan jokaisen osan ensimmäinen kirjain "(talonmies)".
Sormiaakkosviestintä helpottaa huuliltalukua ja rytmittää puhetta niin, että vastaanottaja erottaa helpommin milloin sana vaihtuu.
Brasília
Brasília on Brasilian valtion pääkaupunki. Sen asukasluku vuoden 2010 väestönlaskennassa oli noin 2,5 miljoonaa asukasta. 21. huhtikuuta 1960 silloinen presidentti Juscelino Kubitschek siirsi Brasilian pääkaupungin Rio de Janeirosta Brasílian kaupunkiin.
Brasília sijaitsee Keski-Brasiliassa muodostaen oman liittopiirin (Distrito Federal). Sen korkeus merenpinnasta on noin 1100 metriä. Alue on Brasilian keskiylänköä, ja sen ympärillä ovat the Tocantins-, Paraná- ja São Francisco-jokien yläjuoksut.
Kuukauden keskimääräiset ylimmät lämpötilat ovat tasaisesti 25 ja 28 asteen välillä, lämpimin on syyskuu 28,3 astetta. Alimmat lämpötilat ovat 12 ja 18 asteen välillä. Sadetta saadaan eniten marraskuusta helmikuuhun, yli 200 mm kuukaudessa. Vastaavasti kesä- heinä- ja elokuussa sadepäiviä on vain muutamia ja sademäärät jäävät alle 15 millimetrin.
Jo vuonna 1823 brasilialainen valtiomies José Bonifácio ehdotti pääkaupungin siirtämistä sisämaahan, pois rannikon Rio de Janeirosta.
Kaupunki rakennettiin 41 kuukaudessa vuodesta 1956 avajaisiin 1960. Kaupunkisuunnitelma perustui Le Corbusierin ideoihin ja arkkitehteina toimivat Lucio Costa (kaupunkisuunnittelu), Oscar Niemeyer (suurin osa julkisista rakennuksista) ja Roberto Burle Marx (maisemasuunnittelu). Brasília lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1987.
Brasílian alkuperäinen asemakaava suunniteltiin sellaiseksi, ettei liikenne ruuhkautuisi ilman liikennevaloja. Läpikulkuteihin rakennettiin eritasoliittymät ja pitkät kaarevat rampit. Kaupunki kasvoi suunniteltua isommaksi, mutta silti liikenne sujuu paremmin kuin muissa Brasilian suurkaupungeissa.
Brasílian raideliikennejärjestelmää kutsutaan ”metroksi” vaikka vain Plano Pilaton rataosuus kulkee maan alla.
Brasíliaa palvelee kansainvälinen, presidentti Juscelino Kubitschekille omistettu lentoasema. Lennot Rioon kestävät noin puolitoista tuntia, São Paoloon 1h 20 min.
Brasílian jalkapallojoukkueet eivät ole päässeet maansa kovatasoiseen pääsarjaan.
Brasíliaan on valmistunut uusi jalkapallostadion "Estádio Nacional Mané Garrincha" vuoden 2014 maailmanmestaruuskilpailuita varten. Siellä pelattiin myös vuoden 2016 olympialaisten jalkapalloturnaus.
Bandar Seri Begawan
Bandar Seri Begawan on Brunein sulttaanikunnan pääkaupunki. Vuoden 2001 väestönlaskennassa kaupungissa oli 27 285 asukasta; Sen pinta-ala kasvoi vuoden 2007 kuntaliitoksilla lähes kymmenkertaiseksi, joten väkiluvun kasvukin vaikuttaa todella nopealta. Vuonna 2011 pinta-ala oli noin 100 km, ja asukkaita 393 000.
Bandar Seri Begawan sijaitsee Brunei-joen varrella lähellä paikkaa jossa joki laskee Bruneinlahteen Borneon saaren pohjoisreunalla.
Paikalla sijaitsevan paalujen varaan rakennetun Kampong Ayerin historia ulottuu kiinalaisten lähteiden mukaan 500-luvulle saakka. Paikka mainitaan myös portugalilaisissa lähteissä 1500-luvulta. Ennen toista maailmansotaa Bandar Seri Begawan oli lähinnä maatalouden kauppakeskus ja jokisatama. Japani miehitti kaupunkia toisen maailmansodan aikana vuosina 1941–1945, jonka jälkeen sen miehittivät Australian joukot. Sodan aikana suuri osa kaupungista tuhoutui liittoutuneiden ilmapommituksissa. Sen jälleenrakentamisen myötä sodan jälkeen siitä kehittyi Brunein taloudellinen ja hallinnollinen keskus. Kaupunki tunnettiin aluksi nimellä "Brunei Town", ja nykyisen nimensä se on saanut sulttaani Omar Ali Saifuddien III:n mukaan, joka luopuessaan sulttaanin asemastaan vuonna 1967 otti arvonimen "Seri Begawan Sultan". Häntä pidetään usein nykyisen Brunei Darussalamin isänä.
Bandar Seri Begawan sijaitsee rannikkoa pitkin Serian ja Kuala Belaitin kaupunkeihin kulkevan tien varrella. Kaupungissa sijaitseva Brunein kansainvälinen lentoasema on maan ainoa kansainvälinen lentoasema. Kaupungista on lisäksi lauttaliikennettä lähialueen satamiin.
"Kampong Ayer" (Kelluva kylä) on Bandar Seri Begawanissa sijaitseva paalujen päälle Brunei-jokeen rakennettu kaupunginosa. Se on tuhansia vuosia vanha ja siellä on noin 30 000 asukasta. Kylään pääsee venetakseilla tai puusiltoja pitkin. Kelluva kylä koostuu neljästäkymmenestä yhteen liittyneestä kylästä, joista kullakin on oma päällikkönsä. Lähellä sijaitsee vuonna 1958 valmistunut Omar Ali Saifuddinin moskeija, joka on nimetty Omar Ali Saifuddien III:n mukaan. Moskeijan yhteydessä sitä miltei kokonaan ympäröivässä laguunissa on 1500-luvun kuninkaallisen proomun rekonstruktio. Istana Nurul Iman on joen varteen kukkulalle vuonna 1984 rakennettu 1 788-huoneinen palatsi, joka lukeutuu maailman suurimpiin valtionpäämiehen virka-asuntoihin.
Muukalainen katosi
Muukalainen katosi ("The Stranger"), on Orson Wellesin neljäs elokuva. Se valmistui vuonna 1946.
Welles ohjasi ja näytteli pääroolin Yhdysvaltoihin paenneena natsitiedemiehenä, jonka jäljille tiedustelupalvelu pääsee. Tiedemies Franz Kindler on muuttanut pikkukaupunkiin, hankkinut uuden henkilöllisyyden ja mennyt naimisiin. Sairaalloinen kiinnostus kelloihin on tuntomerkki, jonka perusteella Kindler paljastuu. Monet elokuvan kohtauksista sijoittuvat kaupungin kellotorniin, jossa elokuva myös loppuu.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa Wellesin pienimuotoiseksi välityöksi ja ”normaaleimmaksi” elokuvaksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Magneettinen pohjoisnapa
Maan magneettinen pohjoisnapa on paikka, jossa Maan magneettikentän inklinaatio on 90 astetta eli kenttä osoittaa suoraan alaspäin. Se ei sijaitse maantieteellisellä pohjoisnavalla vaan pisteessä Pohjoisella jäämerellä ja liikkuu kohti Venäjää 55–60 kilometriä vuodessa.
Fysikaalisilta ominaisuuksiltaan pohjoisella pallonpuoliskolla sijaitseva magneettinen napa ei olekaan magneettikentän pohjoisnapa, vaan etelänapa, sillä se vetää sauvamagneetin ja erityisesti kompassinneulan pohjoisnapaa puoleensa, ja siellä magneettiset kenttäviivat osoittavat alaspäin.
Kun kompassi tuli Euroopassa tunnetuksi, sen toiminnan selitettiin johtuvan siitä, että Pohjois­navalla olisi suuri magneettisesta malmista koostunut vuori. Toisen selityksen mukaan Pohjantähti olisi ollut voimakas magneetti, koska kompassin­neula näytti osoittavan sitä kohti. Kun 1500-luvulla havaittiin magneettikentän deklinaatio eli että kompassin osoittama suunta poikkesi jonkin verran maan­­tieteelli­sestä pohjois­­suunnasta, pääteltiin, että tämän "magneetti­vuoren" olikin sijaittava jonkin matkan päässä Pohjois­navasta.
Vuonna 1600 englantilainen tutkija William Gilbert esitti ensimmäisenä, että Maa itse on suuri magneetti. Hän myös ensimmäisenä määritteli magneettisen pohjois­navan pisteeksi, jossa maan magneetti­kentän suunta on suoraan alas­päin.
Ensimmäisenä magneettiselle pohjoisnavalle saapui 31. touko­kuuta 1831 James Clark Ross, joka havaitsi sen sijaitsevan Boothian niemimaalla, Cape Adelaidessa (). Tämän jälkeen kesti yli 70 vuotta, ennen kuin paikalla seuraavana kävi Roald Amundsen vuonna 1903 purjehtiessaan ensimmäisenä Luoteisväylän läpi. Amundsen havaitsi magneettisen navan edelleen olleen lähellä Rossin ilmoittamaa paikkaa.
Kolmantena magneettisen pohjois­navan saavuttivat vuonna 1947 kanadalaiset tutkimus­matkailijat Paul Serson ja Jack Clark, jotka totesivat sen siirtyneen Allen Lakeen, Walesin prinssin saarelle (), noin 400 kilometriä luoteeseen siitä paikasta, josta Ross ja Amundsen olivat sen löytäneet. Edeltä­jis­tään poiketen he saapuivat paikalle lento­teitse, minkä vuoksi matka kävi paljon nopeammin, ja he saattoivat määrittää magneetti­navan paikan varsin tarkasti Sersonin keksimän elektronisen magnetometrin avulla
Myöhemmin magneetti­napa on siirtynyt vielä pohjoisemmaksi ja on nykyisin Pohjoisessa Jäämeressä Ellesmerensaaren länsipuolella.
Sofia
Sofia () on Bulgarian pääkaupunki ja maan suurin kaupunki. Vuoden 2011 laskennassa asukasluku oli 1,2 miljoonaa, arvio vuodelle 2015 oli 1,23 miljoonaa.
Sofialla on historiansa aikana ollut monia nimiä. Sofia oli alun perin traakialaisasustus nimeltään "Serdica", traakialaisen Serdi-heimon mukaan. Roomalaiset valtasivat sen vuonna 29 ja siitä tuli "Dacia Mediterranea" -provinssin pääkaupunki keisari Diocletianuksen aikana. Hunnit tuhosivat kaupungin vuonna 447. Bysantin keisari Justinianus I rakensi sen uudelleen ja antoi sille nimen "Triaditsa". Bulgaarit kutsuivat sitä nimellä "Sredets", kunnes se nimettiin Sofiaksi vuonna 1376. Ottomaanit valtasivat kaupungin vuonna 1382 ja tekivät siitä osan turkkilaista Rumelian provinssia. Venäläiset ottivat Sofian haltuunsa vuonna 1878, ja seuraavana vuonna Sofiasta tuli itsenäisen Bulgarian pääkaupunki. Toisen maailmansodan aikana neuvostoliittolaiset valtasivat kaupungin sen saksalaismieliseltä hallinnolta.
Sofia sijaitsee Balkanvuorten välissä Sofian laaksossa. Kaupunkiin pääsee kolmesta solasta, ja ikiaikaiset kulkureitit Adrianmereltä Keski-Eurooppaan, Mustallemerelle ja Egeanmerelle kulkevat sen kautta.
Kaupungin läpi virtaa useita vähäisiä jokia ja vuoristopuroja. Kaupunki tunnetaan useista mineraalilähteistään, joista osa on kuumia lähteitä.
Sofiassa vallitsee kostea mannerilmasto, johon vaikuttaa myös kaupungin sijainti melko korkealla. Kuumin kuukausi on elokuu, kylmin kuukausi tammikuu. Elokuun keskimääräinen ylin lämpötila on 26 °C, mutta yli 40 asteen helteet eivät ole tavattomia. Tammikuun keskimääräinen alin lämpötila on noin −5 astetta. Vuodessa saadaan keskimäärin 680 millimetriä sadetta. Sateisimmat kuukaudet ovat touko- ja kesäkuu.
Sofian metrossa on nykyisin kaksi linjaa ja niiden varrella 27 asemaa. Kaupungin sisäistä liikennettä palvelevat useat linja-auto-, johdinauto- ja raitiovaunulinjat. Kaupungissa on myös lentoasema. Sen kiitotiet on uusittu vuonna 2006. Lentoasemaa käyttää vuosittain 4,4 miljoonaa matkustajaa ja lentojen määrä on kasvussa.
Sofiassa on useita kirkkorakennuksia, esimerkiksi Pyhän Nikolain kirkko. Kaupungissa on myös ottomaanien aikaisia moskeijoita ja puna-armeijan monumenttejä. Vuonna 1888 avattu Sofian eläintarha on Balkanin niemimaan vanhin eläintarha.
Vuosittain Sofiassa järjestetään naisten markkinat. Sofiasta on hyvät yhteydet muualle Bulgariaan.
Sofian ystävyyskaupunkeja ovat:
Pantone Matching System
Pantone Matching System (PMS) on standardiksi muodostunut painoteollisuuden värijärjestelmä. Pantone-värejä käytetään "spottiväreinä" (vrt. "prosessivärit", jotka syntyvät CMYK-sekoituksista).
Pantone-värit tunnistetaan järjestysnumerolla, joka selviää "PMS-värikartasta". PMS-väreillä on esimerkiksi tietokoneen ruudulla käytettävät RGB-likiarvonsa, joka ei yleensä vastaa todellista väriä, mutta PMS-värien käytön etu on varma lopputulos: Painotuotteessa on tarkalleen värikartalla näkyvä väri, vaikkei se suunnitteluvaiheessa oikealta näyttäisikään.
Pantone-värein painetaan usein esimerkiksi
Pantone-värien etu on värien tasalaatuisuus ja kohdistusongelmien väheneminen. Kaikkia värejä ei voida toistaa painamalla CMYK-värein, joten Pantone-värein voidaan laajentaa painotuotteen värintoistoa.
Käytännössä PMS-värejä käytetään muun muassa tekstiilipainatuksissa tai muulle erikoismateriaalille (esimerkiksi muoville) painettavissa merkinnöissä. Pantonella on kuitenkin myös omat, erilliset värijärjestelmät tekstiileihin (Pantone Fashion + Home) ja muoviin (Pantone Plastics System). Perinteisissä paperipainotuotteissa PMS-värien etu on selkeä: Painojen hinnoittelupolitiikan takia alle neljää väriä käyttävät tuotteet ovat halvempia tehdä. Tällöin esimerkiksi yksivärisessä materiaalissa voidaan mustan sijasta käyttää muuta väriä taikka tehostaa mustavalkoista painotuotetta toisella värillä.
Pantone-värejä käytetään usein myös lisäväreinä CMYK-painatuksen lisänä. Neliväritöissä PMS-värikartan väreistä muiden muassa kulta, hopea ja neonvärit ovat varsin yleisiä tehosteita.
Pms-värien eri järjestelmiä
Sivullinen
Sivullinen ("L’Étranger") on ranskalaisen Albert Camus’n teos vuodelta 1942. Suomeksi romaani julkaistiin 1947 Kalle Salon kääntämänä.
Romaani kertoo nuoresta algerianranskalaisesta miehestä, Meursault’sta (), joka on kuin synnynnäisesti omaksunut asenteekseen välinpitämättömyyden: ”Minä sanoin, ettei se merkinnyt mitään.” Päähenkilön tekee kuitenkin inhimilliseksi se, että kertomus kumpuaa suoraan hänen tajunnastaan.
Romaani alkaa Meursault’n matkustaessa maaseudulle osallistuakseen äitinsä hautajaisiin. Meursault saapuu vanhainkotiin, jossa hän valvoo yön äitinsä ruumiin vierellä. Aamulla hautajaissaattue lähtee kohti läheistä kylää, jossa hautajaiset pidetään. Hautajaisten jälkeen Meursault palaa Algeriin, jossa hän viettää muutaman vapaapäivän eläen täysin tavallista elämää: hän syö, tapaa naisen, tupakoi, käy työssä. Se, että hän ampuu miehen hengiltä aurinkoisena iltapäivänä, johtuu silkasta sattumasta.
Tästä alkaa romaanin toinen osa. Camus kertoo kiihkottomasti, kuinka mies lopulta tuomitaan − erityisesti siitä syystä, että hän on yhteiskunnan ulkopuolella, tunteeton hirviö. Todellisuudessa Meursault ei kuitenkaan ole tunteeton. Camus itse on kuvaillut päähenkilöään mieheksi, jossa asuu syvä intohimo totuutta kohtaan. Hän ei suostu valehtelemaan eikä tuntemaan tunteita, joita ei todellisuudessa tunne, vaikka näin onnistuisikin pelastamaan oman henkensä.
Romaani voidaan nähdä toisen maailmansodan jälkeisen moraalityhjiön ilmentymänä ja Meursault'n tunteettomuus eksistentialistisen ahdistuksen tuloksena. Usein "Sivullinen" on yhdessä esseen ”Sisyfoksen myytti” ja näytelmän "Caligula" kanssa hahmotettu Camus’n ”absurdin filosofian” perusteet esittelevänä trilogiana.
Toisin kuin Jean-Paul Sartre, Camus oli agnostikko. "Sivullisen" loppuhuipentumassa, papin ja Meursault’n vuoropuhelussa, päähenkilö kertoo, ”ettei usko Jumalaan”, muttei sitä varsinaisesti kielläkään. Tässä näyttäytyy merkittävä ero, sillä Sartren pohja filosofiassa on täydellinen ateismi, joten hänen filosofiallaan on metafyysinen pohja. Camus sen sijaan lähtee ihmisestä, ja siksi hänen ajatteluaan voidaan kuvata inhimilliseksi.
Yhteistä Sartrelle ja Camus’lle on kiistatta olemassaolon tarkoituksettomuus. Sartre kirjoittaa romaanissaan "Inho": ”Juuri se minua ärsyttikin, maailman, tuon juosta jolkottavan toukan olemassaoloon ei ollut minkäänlaista syytä.” Se, että Jumalaa ei ole ja että olemassaololla ei ole mitään syytä, on pohjimmainen eksistentialistisen ahdistuksen pohjana.
1970-luvulla ranskalaiset ylioppilaat valitsivat Camus’n kirjailijaksi, joka on vaikuttanut heidän elämäänsä kaikkein eniten. Luchino Visconti ohjasi romaanin pohjalta samannimisen elokuvan, jossa Meursault’ta näytteli Marcello Mastroianni.
Albert Camus palkittiin "Sivullisen" pohjalta Nobelin kirjallisuuspalkinnolla vuonna 1957.
Karl Dönitz
Karl Dönitz (16. syyskuuta 1891 Grünau, nyk. osa Berliiniä – 24. joulukuuta 1980 Aumühle) oli saksalainen suuramiraali, joka toimi toisen maailmansodan aikana Saksan sukellusvenelaivaston komentajana vuosina 1936–1943 ja Kriegsmarinen ylipäällikkönä vuosina 1943–1945 sekä Saksan valtakunnanpresidenttinä lyhyen aikaa vuonna 1945.
Dönitz ei kuulunut kansallissosialistiseen puolueeseen. Hän sai suuramiraalin ("Großadmiral"; vastaa laivastoamiraalin sotilasarvoa) arvon ja toimi sukellusvenelaivaston ylimpänä päällikkönä ("Befehlshaber der Unterseeboote") ja myöhemmin Kriegsmarinen ylipäällikkönä ("Oberbefehlshaber der Kriegsmarine").
Dönitzin komennossa U-venelaivasto kamppaili Atlantin hallinnasta vuonna 1940 yrittäessään aiheuttaa ruokapulan Britanniassa tuhoamalla elintärkeitä kauppalaivoja. Sukellusveneet tuhosivat laivoja Dönitzin jo ensimmäisen maailmansodan aikana kehittämän ”susilaumataktiikan” mukaisesti.
Dönitz toimi vajaan kuukauden verran Saksan valtakunnanpresidenttinä Adolf Hitlerin kuoleman jälkeen. Hänen johtamansa niin sanottu Flensburgin hallitus hyväksyi lopulta Saksan ehdottoman antautumisen liittoutuneille 7. ja 8. toukokuuta 1945.
Nürnbergin oikeudenkäynnissä Dönitz asetettiin syytteeseen sotarikoksista. Toisin kuin monia syytetyistä, häntä ei syytetty rikoksista ihmiskuntaa vastaan. Häntä kuitenkin syytettiin osallistumisesta 1: ”salaliittoon rauhaa vastaan”, 2: ”sodan suunnitteluun ja sytyttämiseen” ja 3:sotarikoksista. Syytteeseen hänet lähinnä asetettiin rajoittamattoman sukellusvenesodan aloittamisesta ja Laconian tapausta seuranneesta käskystä olla pelastamatta sukellusvenehyökkäysten uhreja.
Oikeudenkäynnissä Dönitz sai apua yllättävältä taholta. Yhdysvaltain laivaston amiraali Chester Nimitz – itsekin sukellusvenemies – todisti Dönitzin puolesta, että Yhdysvallat oli myös harjoittanut rajoittamatonta sukellusvenesotaa Tyynellämerellä eivätkä heidänkään sukellusveneensä yrittäneet pelastaa henkiin jääneitä turvallisuutensa ollessa uhattuna. Useat muutkin liittoutuneiden merivoimien edustajat olivat Dönitzin tapauksesta kiusaantuneita, sillä heidänkin tileiltään löytyi sotarikoksiksi luokiteltavia tekoja. Tuomioistuin totesi Dönitzin kuitenkin syylliseksi syytekohtiin kaksi ja kolme, ja hänet tuomittiin kymmenen vuoden vankeusrangaistukseen, jonka hän suoritti Spandaun vankilassa.
Dönitzin tuomio oli Nürnbergin oikeudenkäynnin ehkä kiistanalaisin. Dönitz totesi toistuvasti toimineensa samoin kuin liittoutuneiden vastapelurinsa. Tuomion kiistanalaisuutta vahvistivat lukuisien liittoutuneiden upseerien Dönitzille lähettämät kirjeet, joissa paheksuttiin tuomioistuimen päätöstä.
Vanhemmalla iällä Dönitzin maine palautettiin suurelta osin. Hän yritti mahdollisuuksiensa mukaan vastata hänelle osoitettuihin kirjeisiin ja nimikirjoituspyyntöihin. Dönitz kuoli jouluaattona 1980 Aumühlessä. Kunnianosoituksena entistä suuramiraalia kohtaan useat Dönitzin entiset alaiset ja ulkomaiset laivastoupseerit saapuivat hautajaisiin.
Nizzan sopimus
Nizzan sopimus on Eurooppa-neuvoston Nizzassa omaksuma sopimus kahden Euroopan unionin perustamissopimuksen uudistamiseksi. Perustamissopimukset olivat Maastrichtin sopimus ja Euroopan talousyhteisön ja atomienergiayhteisön perustanut Rooman sopimus. Nizzan sopimus astui voimaan 1. helmikuuta 2003.
Sopimuksen pääasiallisena tarkoituksena oli uudistaa toimielinten rakennetta kestämään Euroopan unionin laajentuminen. Jo Amsterdamin sopimuksen (1997) oli määrä täyttää tuo tehtävä, mutta se epäonnistui useimpien kysymysten käsittelyssä.
Eurooppa-neuvoston hyväksymä sopimus joutui monien hyökkäyksien kohteeksi. Saksa vaati sen suuren väkiluvun heijastumista suurempana määränä ääniä neuvostossa. Ranska puolestaan vastusti vaatien Ranskan ja Saksan välisen symbolisen yhdenmukaisuuden 
säilyttämistä.
Volvo (henkilöauto)
Volvo Personvagnar AB on ruotsalainen henkilöautoja valmistava yhtiö. Se perustettiin Göteborgissa Ruotsissa vuonna 1927. Yhtiö oli ruotsalaisen AB Volvon omistuksessa vuoteen 1999, jolloin yhdysvaltalainen Ford Motor Company hankki sen omistukseensa. Ford myi yhtiön kiinalaiselle Zhejiang Geely Holding Companylle 1,8 miljardilla dollarilla vuonna 2010.
Volvo on Saabin ohella ruotsalaisena automerkkinä tunnettu panostuksesta turvallisuuden kehittämiseen autoilussa ja on toiminut usein suunnannäyttäjänä henkilöautojen turvallisuuden kehittämisessä. Sana volvo on lyhenne sanasta "volvere", joka on latinaa ja tarkoittaa "minä pyörin".
Suomessa Volvo on ollut myynnissä jo vuodesta 1928 lähtien. Nykyään suosituin malli on Volvo V60.
Kesällä 2006 Volvo ilmoitti siirtävänsä autojen tuotannon halvempiin tuotantomaihin, kuitenkin suunnittelu ja prototyyppien valmistus tapahtuu edelleen Ruotsissa. Samalla valmistaja ilmoitti aloittavansa autojen myynnin myös Intian kasvavilla henkilöautomarkkinoilla vuoden lopulla. Aluksi esiteltiin S80- ja XC90-mallit, myöhemmin myös muita malleja.
Helmikuussa 2008 Volvo ilmoitti valmistaneensa historiansa aikana yhteensä 15 miljoonaa autoa, kun merkkipaalun rikkonut C70-mallin auto valmistui Ruotsin Uddevallan tehtaalta.
Volvon markkinoinnin tunnuslauseena toimi pitkään "Volvo. For life", mutta suomalaisessa mainonnassa käytettiin myös lausetta "Ajattele millä ajat. Volvo". Nykyisin Volvon slogan on "Designed Around You".
Jonkin aikaa Volvo käytti mallimerkinnöissä kolmen numeron järjestelmää. Ensimmäinen numero oli mallinumero, toinen kertoi sylinterien määrän (lukuun ottamatta muutamaa poikkeusta, esimerkiksi 780:ssä ei ole kahdeksansylinteristä moottoria) ja kolmas ovien määrän. Viimeinen numero muuttui nollaksi vuonna 1983. Nykyään yhtiö käyttää kirjaimia korityypin merkitsemiseen ja numeroita mallin merkitsemiseen. S tarkoittaa sedania, V (versatility = monipuolisuus) tarkoittaa farmaria ja XC Cross Countrya eli maastoversiota.
"Auto Bild" -lehden tekemän Palvelu 1 -ostotutkimus 2010 -tutkimuksessa Volvo-myyjät palkittiin kategoriassa "Paras ympäristötietoisuus". Perustelujen mukaan ”Volvo-myyjät kertoivat uuden auton esittelyn yhteydessä perusteellisemmin mallien ominaisuuksien vaikutuksista ympäristöön.”
A. A. Milne
Alan Alexander Milne, kirjailijanimi: A. A. Milne, (18. tammikuuta 1882 Lontoo, Britannia – 31. tammikuuta 1956 Hartfield, East Sussex, Britannia) oli brittiläinen kirjailija, joka tunnetaan parhaiten Nalle Puh ("Winnie The Pooh") -kirjoista.
Milne syntyi Skotlannissa, mutta vietti lapsuutensa Lontoossa. Kirjailija H. G. Wells oli hänen lapsuudenaikaisia opettajiaan. Milne opiskeli matematiikkaa Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa.
Vuonna 1906 Milne ryhtyi avustamaan (myöhemmin hänestä tuli aputoimittaja) kuuluisaa englantilaista huumorilehteä "Punchia". Milne meni naimisiin Daphne de Selincourtin kanssa vuonna 1913, ja 1920 he saivat ainoaksi jääneen lapsensa Christopher Robin Milnen. Ensimmäisessä maailmansodassa Milnen sijoituspaikka oli Ranskassa.
A. A. Milnen tunnetuin kirjallinen hahmo on Nalle Puh. Puh-kirjoissa seikkaili Risto Reipas ("Christopher Robin") -niminen poika, joka sai nimen Milnen pojan mukaan. Milne käytti poikansa Christopherin pehmoleluja Puh-kirjojensa hahmoina. Nalle Puhin englanninkielisen nimen "Winnie the Pooh" sanotaan saaneen nimensä Winnie (Winnipeg) -nimisen kanadalaisen mustakarhun mukaan. Winnie oli sotaväen maskotti, joka siirrettiin sodan jälkeen Lontoon eläintarhaan. Molemmat Puh-kirjat sekä Milnen kaksi tunnetuinta runokokoelmaa ilmestyivät kirjamuodossa maailmansotien välillä, joskin monet hänen runoistaan olivat lukijakunnalle entuudestaan tuttuja Punchin sivuilta. Nalle Puh -kirjojen alkuperäinen kuvittaja oli E. H. Shepard.
Milne kirjoitti yhden salapoliisikirjan "Punaisen talon arvoitus" ("The Red House Mystery"). Raymond Chandler ruoti sen perusteellisesti esseessään "Se murhaa joka osaa" (teoksessa "Helmistä on vain harmia").
Runojen, lastenkirjojen ja salapoliisiromaanin lisäksi A. A. Milne kirjoitti myös esseitä, omaelämäkerran ja yli 25 näytelmää.
Milnen kuoleman jälkeen hänen leskeksi jäänyt vaimonsa myi Nalle Puh -hahmojen oikeudet The Walt Disney Companylle, joka on julkaissut Nalle Puh -sarjakuvia, piirrettyjä elokuvia ja oheistuotteita.
Testamentissaan A. A. Milne määräsi tekijänoikeuksien haltijaksi perheen sijasta uskotut miehet. Tekijänoikeudet ovat olleet Milnen kirjallisuusagentin Stephen Slesingerin perikunnan hallussa vuodesta 1983. Perikunta voitti kesäkuussa 2006 Milnen pojantyttären Clare Milnen nostaman kanteen Yhdysvaltain korkeimmassa oikeudessa. Clare Milne oli yrittänyt saada oikeudet takaisin Disneylle, jolle Slesingerin perikunta on lisensoinut Nalle Puhin oikeudet. Oikeusprosessi oli aloitettu vuonna 2002.
Slesingerin perikunta on toisaalta taistellut Disneyn kanssa vuodesta 1991. Syyskuussa 2009 tuomari päätti, että Slesingerin perikunta oli luovuttanut kaikki tekijänoikeudet Disneylle, jonka kuitenkin pitää maksaa rojalteja kaikesta tulevasta hahmojen käytöstä. Osapuolet ilmoittivat tyytyvänsä päätökseen.
Milnen Nalle Puh -teksteistä on julkaistu lisäksi runsaasti valikoimia sekä tekstejä jotka perustuvat Milnen tarinoihin.
H. G. Wells
Herbert George "H. G." Wells (21. syyskuuta 1866 Bromley, Kent – 13. elokuuta 1946 Lontoo) oli englantilainen kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti tieteisromaaniklassikoistaan "Maailmojen sota", "Aikakone" ja "Tohtori Moreaun saari". Paitsi tieteisromaaneja, Wellsin yli sata teosta käsittävään tuotantoon kuuluu historiateoksia, englantilaisen yhteiskunnan satiireja, yhteiskunnallisia kannanottoja, uskonnollis-mystisiä kirjoja sekä teoksia, joissa hän yritti ennustaa ihmiskunnan tulevaisuutta. Hän oli Englannissa aikansa suosituimpia kirjailijoita.
H. G. Wellsin tieteisromaanit ovat merkittävällä tavalla vaikuttaneet nykyisen tieteiskirjallisuuden kehitykseen. Ne ovat olleet myös suosittuja elokuva-aiheita.
Wellsilla oli 1910-luvulla kymmenvuotinen avioliiton ulkopuolinen suhde häntä paljon nuoremman kirjailijan Rebecca Westin kanssa. He saivat vuonna 1914 pojan Anthony Westin, josta tuli tunnettu kirjailija.
Ouagadougou
Ouagadougou [] on Burkina Fason (entinen "Ylä-Volta") pääkaupunki ja maan suurin kaupunki sekä kulttuurinen, hallinnollinen ja taloudellinen keskus. Sen asukasluku on noin 2,7 miljoonaa. Kaupunki sijaitsee Burkina Fason keskiosassa. Ouagadougoussa on mm. kansainvälinen lentokenttä ja Ouagadougoun yliopisto. Ouagadougoun tärkeimmät teollisuudenalat ovat ruoan ja tekstiilien tuotanto. Rautatie kulkee Abidjaniin sekä Kayaan ja moottoritie Niameyhyn.
Ouagadougou oli 1000-luvulla perustettu valtio, jonka pääpaikkaa kutsuttiin nimellä "Kombemtinga". Kombemtingasta tuli vuonna 1441 moose-kansan valtakunnan pääkaupunki. Tästä ja kolmesta muusta valtiosta muodostui Ranskan vallattua alueen 1896 Ylä-Volta (). Vuonna 1919 Kombemtingasta tuli uudelleennimettynä Ouagadougouksi Ylä-Voltan pääkaupunki. Kaupunki sai rautatieyhteyden Norsunluurannikkoon vuonna 1954. Vuonna 1956 kaupungissa pidettiin sen historian ensimmäiset kunnallisvaalit.
Ouagadougoun väkiluku kaksinkertaistui vuosien 1954- 1960 välisenä aikana. Viralliseksi väkiluvuksi ilmoitettiin vuonna 1960 59 126 henkilöä. Koko itsenäisyyden ajan on kaupungin väkiluku kasvanut nopeasti.
Ylä-Volta itsenäistyi 1960 ja muutti nimensä Burkina Fasoksi 1984. Ouagadougou nimettiin uuden valtion pääkaupungiksi. Ylä-Voltan yliopisto avattiin Ouagadougoussa vuonna 1974.
Islamismia kannattaneet terroristit hyökkäsivät 15. tammikuuta 2016 kaupungissa olevaan Hotel Splendidiin. Hyökkäyksessä kuoli 28 henkilöä. Hallituksen joukot valtasivat hotellin ja vapauttivat terroristeilta 176 panttivankia.
Ouagadougoussa on läpi vuoden melko kuuma. Keskimääräinen sademäärä on 750 mm vuodessa. Sadekausi kestää toukokuusta lokakuuhun. Sadekauden aikana keskilämpötila on noin 30 °C. Viileä kausi puolestaan kestää joulukuusta tammikuuhun, ja tällöin alin lämpötila on 17 °C:n paikkeilla. Korkein lämpötila huhtikuusta toukokuuhun kestävän kuuman kauden aikana on lähes 40 °C.
Viime aikoina Ouagadougoun hotellien ja ravintoloiden laatu on parantunut paljon, ja kaupungissa onkin jo monia laadukkaita hotelleja. Monia erilaisia keittiöitä edustavia ravintoloita löytyy myös Ouagadougousta. Vuosittain Ouagadougoussa järjestetään "FESPACO" ("La Festival Panafricain du Cinéma et de la Télévision de Ouagadougou") -elokuvafestivaalit. Ongelmia on esimerkiksi huono terveydenhuolto sekä vähäinen lukutaito.
Monet kaupunkilaiset käyttävät liikkumiseensa joko mopoa tai moottoripyörää. Suurin paikallinen yksityinen jälleenmyyjä, JC Megamonde, myy vuosittain 50 000 ajoneuvoa. Ouagadougousta on kapearaiteinen rautatieyhteys naapurivaltioon Norsunluurannikkoon ja Burkina Fason pohjoisosiin Kayaan. Norsunluurannikolle on sekä henkilö- että rahtiliikennettä. Vuonna 2016 avattiin rautatieyhteys Tambaon kaivoksille. Tällä linjalla ei ole henkilöliikennettä.
Ouagadougoun lentokentältä on lentoreittejä paitsi Afrikkaan, myös Länsi-Eurooppaan. Lentokenttä sijaitsee nykyään keskellä kaupunkiasutusta. Sen pääkiitotien pituus on yli 3 km.
Oralismi
Oralismi eli puhemenetelmä on kuurojen opetuksen suuntaus, joka painottaa puhumisen ja huuliltalukemisen tärkeyttä. Oralismin kantava ajatus on se, että ajattelu ja henkinen kehitys voi tapahtua pelkästään puhekielen kautta. Oralismi oli Suomen kuurojenkouluissa vallitseva opetuskäytäntö 1800-luvun lopusta noin 1970-luvulle.
Vuonna 1880 pidettyä Milanon kongressia pidetään oralismin vertauskuvallisena alkamispisteenä. Kongressi kannusti vahvasti puhemetodin käyttöä ja tyrmäsi viittomakielen käytön kokonaan. Suomessa periaatepäätös puhemenetelmään siirtymisestä tehtiin jo vuonna 1877, mutta virallisesti se otettiin käyttöön vasta vuonna 1892.
Oulun ammattikorkeakoulu
Oulun ammattikorkeakoulu (Oamk) on Oulun seudulla toimiva ammattikorkeakoulu. Oamkissa on noin 8 800 opiskelijaa ja 680 työntekijää. Oamkin toimipisteet sijaitsevat Oulussa ja Oulaisissa. Lisäksi projektiluonteista toimintaa on useilla paikkakunnilla Pohjois-Suomessa.
Opiskelijakuntana toimii Oulun seudun ammattikorkeakoulun opiskelijakunta eli OSAKO.
Oamkissa koulutusta järjestetään kuudella koulutusalalla:Oamkissa on tarjolla nuorten ja aikuisten ammattikorkeakoulututkintoon johtavaa koulutusta 28:ssa koulutusohjelmassa, joista kolmessa opetus on kokonaan englanniksi. Tarjolla on myös kymmenen ylempään ammattikorkeakoulututkintoon johtavaa koulutusohjelmaa, joista kahdessa opetus on kokonaan englanniksi.
Ammatillinen opettajakorkeakoulu (lempinimeltään Amok) on Suomen pohjoisin ammatillisten opettajien, opinto-ohjaajien ja erityisopettajien kouluttaja. Opetusta järjestetään Oulussa, Rovaniemellä, Kajaanissa ja Kemi-Tornion alueella. Verkko-opiskeluryhmissä voi opiskella maantietellisestä sijainnista riippumatta. Ammatillinen opettajakorkeakoulu järjestää opettajan ammattiin pätevöittäviä 60 opintopisteen (ects) laajuisia opettajan pedagogisia opintoja, opetus- ja koulutusalan täydennyskoulutusta seka kehittämispalveluita.
Opettajankoulutusta on saatavilla suomeksi ja englanniksi.
Opetuksen lisäksi Oamkin toinen perustehtävä on tutkimus-, kehitys- ja innovaatiotyö (tki-työ). Tki-työllä tuetaan Oulun seudun ja koko Pohjois-Suomen kehitystä. Tki-työtä ohjaavat Oamkin strategiassa 2015 määritellyt painoalat ja yhteiset kehittämiskohteet.
Lisäksi tki-työtä ohjaa Oulun kaupungin, Oulun yliopiston, VTT:n ja Technopoliksen kanssa solmittu sopimus, Oulun innovaatioallianssi. Muiden perustajajäsenten tavoin Oamk on sitoutunut kehittämään toimintaansa sovituille innovaatioaloille, investoimaan sovittuihin infrastruktuureihin ja kehittämään mekanismeja yhteiseen käyttöön.
Oamk oli vuoden 2013 loppuun asti osa Oulun seudun koulutuskuntayhtymää. Vuoden 2014 alusta Oamkin ylläpitomalliksi tuli osakeyhtiö. Tätä varten on perustettu Oulun ammattikorkeakoulu Oy.
Oulun seudun ammattikorkeakoulun nimi vaihtui vuoden 2014 alusta Oulun ammattikorkeakouluksi, mutta lyhenne Oamk pysyi samana.
Suomen marsalkka
Suomen marsalkka on arvonimi, jonka eduskunta 4. kesäkuuta 1942 myönsi ylipäällikkö, sotamarsalkka Gustaf Mannerheimille tämän 75-vuotissyntymäpäivänä. Esikuvana olivat muun muassa historialliset ja arvostetut Ranskan marsalkan ja Ruotsin marsalkan arvot, sekä Saksassa Hermann Göringille myönnetty valtakunnanmarsalkan arvo. Käytännön mukaan valtioon viittaava marsalkan arvonimi tai sotilasarvo on korkea-arvoisempi kuin sotamarsalkka tai kenraalisotamarsalkka.
Mannerheimille oli jo 1933 myönnetty sotamarsalkan arvo, joka oli siihen mennessä korkein Suomessa tunnettu sotilasarvo. Päätöksen vielä korkeamman arvon antamisesta teki Rangellin hallitus toukokuussa 1942. ”"Loistavat sotilaalliset tekonne asettavat Teidät kunniapaikalle historiamme suurimpana sotilaana"”, hallituksen luovuttamassa asiakirjassa todettiin. Siinä myös määrättiin Mannerheimin syntymäpäivä puolustusvoimain lippujuhlan päiväksi.
Arvonimeä ei ole myönnetty muille.
Leonid Govorov
Leonid Aleksandrovitš Govorov ) (s. 22. helmikuuta 1897, Kirov - k. 19. maaliskuuta 1955) oli neuvostoliittolainen kenraali, joka toimi tykistökomentajana talvisodassa 1939–1940 ja komensi jatkosodassa puna-armeijan joukkoja suurhyökkäyksen aikana Karjalankannaksella vuoden 1944 kesällä. 18. kesäkuuta, juuri ennen Viipurin valtausta, hänet ylennettiin Neuvostoliiton marsalkaksi.
Sotien jälkeen Govorov komensi Leningradin sotilaspiiria ja oli maavoimien tarkastajana. Vuonna 1948 hänet nimitettiin Neuvostoliiton ilmapuolustuksen johtoon ja 1952 hänestä tuli varapuolustusministeri.
Pietarin kaupunki alkoi vuonna 2002 myöntää Marsalkka Govorovin kirjallisuuspalkintoa.
Bujumbura
Bujumbura on Burundin pääkaupunki ja maan suurin kaupunki sekä hallinnollinen ja kaupallinen keskus. Sillä on maakunnan asema, ja tässä merkityksessä kaupungista voidaan käyttää maakuntanimeä (, suom. "Bujumburan kaupungintalo").
Aluehallinnollisesti provinssitasoisen pääkaupungin pinta-ala on 87 neliökilometriä. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2008 väestönlaskennassa 497 166 henkeä. Vuoden 2013 väestöarvio oli 581 534.
Bujumbura sijaitsee Burundin länsiosassa Tanganjikajärven rannalla, ja on maan tärkein vientisatama.
Bujumburassa on kuumaa koko vuoden, keskimääräinen lämpötila on 28 °C. Syyskuu on yleensä kuukausista kuumin. Kuiva kausi kestää kesäkuusta elokuuhun. Vuodessa on kaksi sadekautta, helmikuusta huhtikuuhun ja marras-joulukuussa.
Aluehallinnon toisella tasolla kaupunki jakautuu 13 kuntaan:
Bujumbura alkoi kasvaa pienestä kylästä sen tultua Saksan Itä-Afrikan sotilastukikohdaksi vuonna 1889. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen siitä tuli Belgian Ruanda-Urundin hallinnollinen keskus. Kaupungin nimi vaihdettiin "Usumbura"sta Bujumburaksi kun Burundi itsenäistyi vuonna 1962. Itsenäistymisen jälkeen Bujumbura on ollut toistuvien taisteluiden näyttämönä hutu-joukkojen taistelessa tutsien hallitsemaa Burundin armeijaa vastaan.
Kaupungissa on Bujumburan yliopisto ja Bujumburan kansainvälinen lentoasema. Siellä on myös katedraali, moskeija, kansallismuseo ja geologinen museo. Tanganjika-järven rannalla on hiekkaranta.
Särkänniemen akvaario
Särkänniemen akvaario sijaitsee Särkänniemen elämyspuiston alueella Tampereella. Akvaariossa asustaa yli 200 erilaista kala- ja vesieläinlajia eri puolilta maailmaa.
Akvaario valmistui vuonna 1969. Se on rakennettu samaan yhteyteen Näsinneulan näkötornin ja planetaarion kanssa. Kaiken kaikkiaan eläimiä on yli 3 000 yksilöä. Akvaarion altaiden yhteistilavuus on noin 550 000 litraa. Akvaarioon kuluu myös sen ulkopuolella sijaitseva vanha hyljeallas, jossa tätä nykyä uiskentelee joukko kotimaisia kalalajeja.
Särkänniemen akvaariossa on 26 allasta.
Kompleksisuus
Kompleksisuus tarkoittaa sellaisen kokonaisuuden (järjestelmän) ominaisuutta, joka
Kompleksisuus on johdettu latinan sanasta "complexus", jolla tarkoitetaan yhteen kudottua.
Kompleksisia systeemejä luonnehtivat seuraavat seikat:
Timantti on yksinkertainen rakenne, kaasun käyttäytyminen on kaoottista ja solu on kompleksinen. Kaoottiset järjestelmät voidaan yksinkertaistaa ja hallita esimerkiksi tilastollisella käsittelyllä. Tätä ei voida tehdä kompleksisille järjestelmille.Yksi kompleksisten systeemien alalaji on kompleksiset adaptiiviset järjestelmät. Niiden keskeisiä ominaisuuksia ovat:
Kompleksisia adaptiivisia järjestelmiä ovat evoluutio, elämä, ihminen, ihmisen immuunijärjestelmä, osin myös tietokoneet ja niiden ohjelmat. Kompleksisia järjestelmiä ovat myös ja etenkin em. osista muodostuvat suuremmat systeemit, siis esimerkiksi ihmisen suuremmat organisaatiot (valtio, globaali taso, talous, teknologia) ja tietokoneverkot, internet. Periaatteessa jos osa on kompleksinen, niin em. osista muodostuva uusi kokonaisuus on vielä kompleksisempi.
Kompleksisuuden tutkiminen vaatii useimmiten tietokonesimulointia, koska ihmisellä ei ole kykyä hallita yhtä aikaa 5–9 yksityiskohtaa tai muuttujaa kerrallaan. Tämän näkemyksen oleellisuudesta tieteen seuraavana paradigmana puhuu muun muassa amerikkalainen filosofi ja fyysikko Heinz R. Pagels. Myös kompleksisuustutkija Stuart Kauffman sekä John Gribbin ovat tutkineet kompleksisuutta nimenomaan tietokonesimuloinnin, matematiikan ja kosmologian kautta.
Hajautettu tiiviste
Hajautettu tiiviste (Distributed hash table, DHT) on vertaisverkoissa käytettävä tekniikka. Sen avulla löydetään toinen tietokone, jolla on haluttu tiedosto.
Etsitystä tiedostosta on tiedettävä tiiviste. Tiedosto olisi löydettävissä hyvin nopeasti tiivistetaulusta, jossa olisi rivi jokaista mahdollista tiivisteen arvoa kohti ja rivillä tähän tiivisteeseen liittyvän tiedoston sijaintipaikka. Kokonainen tiivistetaulu on kuitenkin käytännössä liian iso, jotta kaikilla olisi siitä oma kopio. Siksi kaikki vertaisverkkoon osallistuvat tietokoneet omistavat osan tiivistetaulusta ja ne auttavat toisiaan etsimisessä.
Kun tietokone liittyy vertaisverkkoon, se tallentaa muutaman muun verkon koneen osoitteen, joilta se voi kysyä lisää verkkoon kuuluvien koneiden osoitteita, ja näin löytää kaikki tiedot. Jokainen kone lajittelee muistamansa osoitteet jotenkin tehokkaasti ja pyrkii pitämään muistissa riittävästi jokaiseen lokeroon kuuluvia osoitteita. Osoitteiden jakaminen lokeroihin vaihtelee, mutta esimerkiksi Chordin tapaan lokeroida osoitteet, muodostuu verkosta käytännössä rengas, jossa jokainen kone on omalla paikallaan yhdessä suuressa renkaassa.
Koska tällainen verkko on alla olevan verkon (tavallisesti Internet) päälle rakennettu täydellinen verkko omine osoitusmenetelmineen, tällaista verkkoa kutsutaan usein kuoriverkoksi.
Tunnetuimmat hajautetun tiivisteen tutkimustoteutukset ovat:
Gullfoss
Gullfoss on vesiputous Islannissa. Putous sijaitsee Hvítájoen mutkassa Etelä-Islannissa lähellä Langjökullin jäätikköä. Sen nimi tarkoittaa "kultaista putousta". Sateiden ja jäätiköiltä sulavan veden ansiosta Gullfossin läpi on virrannut vettä enimmillään 2000 m³/s, jolloin se on hetkellisesti ollut Euroopan suurin vesiputous. Normaalisti Islannin pohjoisosassa sijaitseva Dettifoss on kuitenkin vesimäärältään Gullfossia suurempi.
Gullfoss on suosittu matkailukohde, sillä se sijaitsee lähellä Haukadalurin suihkuttavia kuumia lähteitä ja historiallista Þingvelliriä.
Putous muodostuu kahdesta erillisestä putouksesta, joiden korkeus on 11 ja 21 metriä.
Skógafoss
Skógafoss on vesiputous Islannissa. Putouksen pudotus on 60 metriä ja leveys noin 25 metriä. Skógafoss sijaitsee vanhoilla rantakallioilla, nykyinen ranta sijaitsee noin 5 km:n päässä putoukselta.
Skógarin kylä sijaitsee eteläisen rengastien varrella.
Jared Diamond
Jared Mason Diamond (s. 10. syyskuuta 1937 Boston) on yhdysvaltalainen evoluutiobiologi, fysiologi, eliömaantieteilijä ja tietokirjailija. Diamond on maantieteen ja fysiologian professori Kalifornian yliopistossa, Los Angelesissa. Hänet tunnetaan parhaiten vuonna 1997 julkaistusta Pulitzer-palkitusta teoksestaan "Tykit, taudit ja teräs". Hän sai akateemikon arvonimen Suomessa 2004.
Diamond on nimennyt useita lintujen alalajeja sekä uuden lintulajin salomoninluhtakanan ("Gallirallus rovianae") vuonna 1991.
Kalevalan maa
Kalevalan maa eli Väinölä on Kalevalan sankarien, kuten Seppo Ilmarisen ja Väinämöisen kotimaa. Kalevalan maan vihollinen oli Pohjolan maa.
Alkuperäisessä runostossa Kalevala mainitaan vain satunnaisesti, mutta Lönnrot on silti ottanut sen sekä eepoksen että sankarien kotipaikan nimeksi. Valinta ei silti ollut satunnainen - Kaleva on mytologinen hahmo, ja varsinkin Kalevanpojat olivat tunnettuja tarinoiden jättiläisiä niin Suomessa kuin Virossakin. Kalevanpoikien mukaan on nimetty myös Viron kansalliseepos "Kalevipoeg".
Runonlaulajien mielestä sankarien koti sijoittui usein suunnilleen niille main, missä runonlaulaja asui. Myös Länsi-Suomessa oli alun perin kalevalaisen runouden perinne, ja eräs yleinen oletus on, että kalevalainen runosto on peräisin juuri Länsi-Suomesta. 
Silloin myös alkuperäinen sankarien koti olisi sijainnut Länsi-Suomessa. Jotkut ovat arvelleet, että Pohjolan ja Väinölän vastakkainasettelu kuvastaisi kainulaisten ja jonkin länsisuomalaisen heimon vastakkainasettelua. On kuitenkin kyseenalaista, voidaanko Väinölää ja Pohjolaa samaistaa todellisiin maantieteellisin alueisiin ja niiden asukkaisiin. Nykykäsityksen mukaan kyse on pikemminkin myyttisestä maantieteestä, vaikka siihen on ehkä sekoittunut mielikuvia todellisistakin tapahtumista. Kalevalan keskeisistä hahmoista Väinämöinen ja Ilmarinen ovat nykykäsityksen mukaan olleet alun perin jumalahahmoja ja muuttuneet vasta myöhemmin inhimillisiksi sankareiksi.
Artek
Artek on vuonna 1935 perustettu modernin muotoilun myynti- ja markkinointiorganisaatio. Yrityksen perustivat Maire Gullichsen, Alvar Aalto, Aino Aalto ja Nils-Gustav Hahl. Artek perustettiin ensisijaisesti Aallon huonekalujen markkinointiin ja myyntiin, mutta muiden valmistajien, kuten Knollin, Vitran ja Fritz Hansenin tuotteet otettiin jo varhain valikoimaan. Sittemmin Artekin omaan mallistoon on otettu useiden muidenkin suunnittelijoiden huonekaluja ja muita esineitä.
Artekilla on myymälät Helsingissä, Espoossa ja Turussa. Vuonna 2011 Artek avasi Helsingin Pienelle Roobertinkadulle 2nd Cycle -myymälän, joka on keskittynyt käytettyjen Artek-huonekalujen myyntiin.
Yritys siirtyi ruotsalaisen sijoitusyhtiö Proventus AB:n omistukseen vuonna 1992. Sveitsiläinen huonekaluyritys Vitra osti Artekin vuonna 2013.
Artekin huonekalut valmistaa Suomessa Huonekalutehdas Korhonen. Valaisimet valmisti vuosina 1953-1975 Valaistustyö Viljo Hirvonen / Valaistustyö Ky ja sittemminen Valaisinpaja sekä Cariitti Oy. Nykyään osa valaisimista valmistetaan ulkomailla, osa Suomessa, jossa niitä valmistaa Laaksonen & Poika. Artekilla oli tehdas Ruotsin Hedemorassa osoitteessa Callerholmsgatan 3. Tehdas aloitti toiminnan vuonna 1945. Rakennuksessa toimii nyt Österling Bygg Ab. Artekin myymälä sijaitsi pitkään osoitteessa Fabianinkatu 29-31, josta se muutti Keskuskadulle ja edelleen Etelä-Esplanadille, jossa se nykyään sijaitsee. Englannissa Artekin tuotteita myi Finmar Limited. Yhdysvalloissa tuotteita myi Artek-Pascoe. Artekin toimitusjohtaja on Marianne Goebl vuodesta 2014.Alkuperäiset valmistajat Avarte ym.
Le Corbusier
Le Corbusier (oik. Charles-Édouard Jeanneret-Gris, ) oli sveitsiläinen arkkitehti, kaupunkisuunnittelija, muotoilija, taiteilija ja kirjailija. Hän oli yksi modernin arkkitehtuurin uranuurtajista. Le Corbusier kuului International School -koulukunnan ensimmäiseen sukupolveen; hänen arkkitehtuurissaan funktionalismiin yhdistyy voimakas, veistoksellinen ekspressionismi. Vuonna 2016 Unescon maailmanperintökomitea lisäsi 17 Le Corbusierin kohdetta maailmanperintöluetteloon.
Le Corbusier oli Ludwig Mies van der Rohen, Walter Gropiuksen ja Theo van Doesburgin ohella modernistisen arkkitehtuurin edelläkävijöitä. Le Corbusier on myös suunnitellut suosittuja ja klassikoiksi nousseita huonekaluja.
Le Corbusieria pidetään myös funktionalismin uranuurtajana.
Le Corbusier kutsui taloja ”koneiksi, joissa asutaan”. Hänen Unité d’Habitation (”asutuksen yhtenäisyys” tai ”asumisyksikkö”) on tunnettu rakennussuunnittelun pohja, jota arkkitehdit ympäri maailmaa ovat kopioineet. Myös Suomessa Espoon Niittykummussa on 1964 Unité d’Habitationin muunnos.
Vuonna 1922 hän julkaisi teoreettisen suunnitelmansa "Ville Contemporaire" () kolmen miljoonan asukkaan kaupungiksi. Suunnitelmassa keskeisellä sijalla olivat kuusikymmentäkerroksiset pilvenpiirtäjät, jotka oli sijoiteltu valtaville ruohokentille. Liikenneväylät olivat leveät ja ne kytkeytyivät toisiinsa usein massiivisissa eritasoliittymissä.
Le Corbusier jatkoi kaupunkiteoriansa kehittelyä ja julkaisi vuonna 1935 uuden suunnitelman "La Ville radieuse". Se tähtäsi kaupungin siistimiseen ja puhdistamiseen. Hän halusi minimoida liikenteen ja maksimoida viheralueet sekä auringonvalon. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi hän näki korkean rakentamisen parhaana keinona.
Le Corbusier pääsi kokeilemaan kaupunki-ideoitaan suuressa mittakaavassa intialaisen Chandigarhin kaupungin suunnittelutyössä. Chandigarhiin hän piirsi myös lukuisia hallintorakennuksia. Brasilian pääkaupungin Brasílian suunnittelijat saivat vaikutteita Le Corbusierin ideoista.
Le Corbusieria ja muita modernisteja on arvosteltu mekanistisesta ihmiskäsityksestä, joka jättää huomioimatta ihmisten tarpeet sekä ihmisyhteisöjen toiminnan.
Historioitsija ja kaupunkiteoreetikko Lewis Mumford kirjoitti teoksessaan "Yesterday’s City of Tomorrow", että Le Corbusierin pilvenpiirtäjillä ei ole mitään muuta perustetta olemassaoloonsa kuin se tosiasia, että niiden rakentaminen on tullut teknologisesti mahdolliseksi. Mumford kirjoitti myös, että Le Corbusierin ihannoimilla avoimilla ruohokentillä ei ole perustetta olemassaoloon, sillä ne eivät sijoittelunsa tai muotonsa vuoksi houkuttele ihmisiä.
Kaupunkiteoreetikko ja toimittaja Jane Jacobs kritisoi Le Corbusierin kaupunkiajattelua teoksessaan "The Death and Life of Great American Cities". Jacobs kuvailee ihmisten ja yhteisöjen toimintaa rakennetussa ympäristössä ja argumentoi, että Le Corbusierin ihannemallin mukainen kaupunki tuottaa turvattomuutta, epäviihtyisyyttä ja taloudellista tehottomuutta.