Ava Gardner
Ava Lavinia Gardner (24. joulukuuta 1922 Smithfield, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat – 25. tammikuuta 1990 Lontoo, Englanti) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja oman aikansa seksisymboli. Häntä pidetään yhtenä Hollywoodin kulta-ajan legendaarisimmista näyttelijöistä, ja Yhdysvaltain elokuvainstituutti valitsi hänet kaikkien aikojen 25. merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi.
Gardner allekirjoitti sopimuksen elokuvayhtiö Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa vuonna 1941 ja näytteli studion elokuvissa usein pieniä sivurooleja. Vuonna 1946 ensi-iltansa saanut "Tappajat" teki hänestä tähden. Gardner sai uransa aikana yhden Oscar-ehdokkuuden parhaasta naispääosasta elokuvassa "Mogambo" (1953). Hän näytteli elokuvauransa aikana useissa menestyselokuvissa, joita ovat muun muassa "Teatterilaiva" (1951), "Kilimanjaron lumet" (1952), "Paljasjalkakreivitär" (1954), "Viimeisellä rannalla" (1959), "Liskojen yö" (1964) ja "Maanjäristys" (1974).
Gardner tunnettiin tulisesta kauneudestaan, ja hän näytteli erityisesti femme fatale -rooleja, kohtalokkaita ja vahvoja naisia. Häntä pidetään nykyäänkin yhtenä Hollywoodin historian kauneimmista näyttelijöistä. Hän näytteli elokuvissa ja televisiossa aina vuoteen 1986 asti. Gardner oli aviossa kolme kertaa, mutta kaikki hänen avioliittonsa päättyivät eroon. Hän kuoli 67-vuotiaana vuonna 1990 kotonaan Lontoossa.
Ava Lavinia Gardner syntyi seitsenlapsisen perheen kuopukseksi Pohjois-Carolinan Smithfieldin kunnan Grabtownin maalaiskylässä jouluaattona 1922. Hänen vanhempansa olivat Jonas Bailey (1878–1938) ja Mary Elizabeth ”Mollie” Gardner (o.s. Baker; 1883–1943). Hänellä oli neljä sisarta: Beatrice ”Bappie” (1903–1993), Elsie Mae (1904–1987), Inez (1906–1981) ja Myra (1915–2005) sekä kaksi veljeä, varhaislapsuudessaan kuollut Raymond (1908–1911) ja Melvin Jonas ”Jack” (1911–1981). Ava oli iltatähti; hänen kuusi sisarustaan olivat syntyneet melko lyhyin välein, kun taas Avan syntyessä hänen vanhempansa olivat jo nelikymmenvuotiaita. Perheen toiseksi nuorin eli Myra oli Avan syntyessä seitsemänvuotias. Raymond-veli menehtyi kaksivuotiaana kotona sattuneessa räjähdeonnettomuudessa. Gardnerin vanhemmat olivat köyhiä puuvilla- ja tupakkaviljelijöitä, ja hänellä oli skotlantilaisia, irlantilaisia, englantilaisia, ranskalaisia ja tuscaroralaisia sukujuuria.
Gardner kasvatettiin äidin puolelta tulevan baptismin oppien mukaan, vaikka hänen isänsä oli katolilainen. Hänen perheensä menetti maatilan vuonna 1924, jolloin Jonas-isä joutui sahalle töihin, ja Mollie-äiti alkoi työskennellä kokkina ja taloudenhoitajana läheisen Brogdenin koulun opettajien asuntolassa. Vuonna 1935 perhe muutti Virginian Newport Newsiin paremman elämän toivossa. Mollie löysi töitä kaupungin merimiesten asuntolasta. Kun Gardner oli 15-vuotias, hänen isänsä sairastui ja kuoli keuhkoputkentulehdukseen. Isän kuoleman jälkeen perhe muutti Pohjois-Carolinan Rock Ridgen kylään, joka sijaitsee lähellä Wilsonin kaupunkia. Wilsonissa Mollie-äiti työskenteli jälleen opettajien asuntolassa. Gardner kävi koulua Rock Ridge High Schoolissa, josta hän valmistui vuonna 1939. High schoolin jälkeen hän kävi noin vuoden ajan sihteerikursseilla Wilsonin Atlantic Christian Collegessa. Hän kuitenkin haaveili elokuva- ja laulajanurasta. Hänen nuoruudenidolinsa oli näyttelijä Clark Gable. Gardner oli lapsena ja teini-ikäisenä ujo, naiivi ja poikamainen tyttö, joka viihtyi avojaloin.
Kun Gardner vieraili Beatrice-sisarensa luona New Yorkissa kesällä 1941, tämän valokuvaajana työskennellyt aviopuoliso Larry Tarr otti hänestä kasvokuvan. Tarr oli niin tyytyväinen tulokseen, että laittoi valmiin valokuvan esille studionsa ikkunaan. Loews Theatresin lakivirkailija ja Metro-Goldwyn-Mayerin kykyjenetsijä Barnard ”Barney” Duhan huomasi Gardnerin kuvan studion ikkunassa ja kehotti Tarria lähettämään Gardnerin tiedot MGM:lle.
18-vuotias Gardner matkusti pian Wilsonista New Yorkiin, missä hän meni MGM:n New Yorkin kykyjenetsijätoimiston johtajan Al Altmanin haastatteluun. Altman testasi muun muassa hänen kävelyään kameroiden kuvatessa. Gardnerin puhetta ei testattu, sillä hänen etelän murteestaan oli lähes mahdoton saada selvää. Nähtyään koekuvauksen studiojohtaja Louis B. Mayer lähetti Altmanille telegrammin: ”Hän ei osaa laulaa, ei näytellä eikä puhua. Hän on loistava!” MGM tarjosi Gardnerille tavallista sopimusta, johon sisältyi 50 dollarin viikkopalkka. Gardner allekirjoitti sopimuksen, ja elokuun lopulla 1941 hän keskeytti koulunsa ja lähti Hollywoodiin siskonsa Beatricen kanssa. Hollywoodissa MGM järjesti Gardnerille ensimmäiseksi puhevalmentajan, jotta hän pääsisi eroon paksusta etelävaltiolaisesta carolinalaisaksentistaan.
Gardner aloitti uransa lyhytelokuvissa, ja hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli "Pettävä varjo kummittelee" (1941). Seuraavan viiden vuoden aikana hänen elokuvaroolinsa olivat pieniä sivuosia, joita hän teki muun muassa elokuvissa "Niin tapahtui Pariisissa" (1942), "Minun majesteettini" (1943) ja "Kolme sydäntä epätahdissa" (1944).
Vuonna 1946 Gardner teki ensimmäisen suuren roolinsa film noir -tyylisessä jännityselokuvassa "Rohkeita otteita", mutta myöhemmin samana vuonna ilmestynyt Universal Picturesin menestynyt film noir -elokuva "Tappajat" osoittautui läpimurroksi. Hän esiintyi siinä tyypillisessä femme fatalen roolissa, jonka myötä hänestä tuli niin kriitikoiden kuin elokuvayleisön suosikki. MGM ei koskaan mieltynyt hänen näyttelemäänsä ”pahaan tyttöön” "Tappajat"-elokuvassa, vaan kotistudio yritti roolittaa Gardneria ”kilttien ja sympaattisten” tyttöjen rooleihin. Vuonna 1947 hän näytteli Clark Gablen ja Deborah Kerrin kanssa elokuvassa "Saippuakauppias", joka heikoista arvosteluista huolimatta sai kaupallista menestystä.
1950-luvun alussa Gardner näytteli romanttisessa musikaalielokuvassa "Teatterilaiva" (1951), joka toi hänelle Utah Film Critics Association -palkintoehdokkuuden. "Teatterilaiva" oli vuoden 1951 katsotuimpia elokuvia. Vuonna 1952 hän palasi yhteistyöhön Clark Gablen kanssa lännenelokuvaan "Kohtalon tähti", ja myöhemmin samana vuonna Gardner näytteli Gregory Peckin kanssa "Kilimanjaron lumet" -elokuvassa, josta tuli vuoden 1952 suurimpia yleisö- ja arvostelumenestyksiä.
Vuonna 1953 Gardner palasi westernin pariin elokuvassa "Ratsasta, vaquero!", jossa hän näytteli Robert Taylorin kanssa. Taylorin kanssa hän näytteli myös samana vuonna ilmestyneessä historiallisessa elokuvassa "Pyöreän pöydän ritarit", joka oli ensimmäinen MGM:n tekemä Cinemascope-elokuva. Gardnerin suurin menestyselokuva vuonna 1953 oli John Fordin ohjaama "Mogambo", josta tuli MGM:n suurin ilmestymisvuotensa lippukassamenestys. Arvostelijat suorastaan ylistivät Gardnerin roolisuoritusta. "Mogambo" on uudelleenfilmatisointi vuonna 1932 ilmestyneestä "Saigonin kaunottaresta", jossa Gardnerin "Mogambon" vastanäyttelijä Clark Gable oli myös näytellyt miespääosan Jean Harlow’n ollessa naispääosassa. Gardner sai suorituksestaan ainoaksi jääneen parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuutensa, mutta palkinnon sai lopulta Audrey Hepburn.
Gardner näytteli Joseph L. Mankiewiczin ohjaamassa, tuottamassa ja käsikirjoittamassa draamaelokuvassa "Paljasjalkakreivitär" (1954) viettelijätär Maria Vargasia, vastanäyttelijänään Humphrey Bogart. Elokuva on niin kutsuttu ”ryysyistä rikkauksiin” -tarina, joka kaikui vahvasti Gardnerin omasta elämäntarinasta. Gardnerin roolisuoritus sai hänen siihen astisen uransa parhaat arvostelut. "Paljasjalkakreivitärtä" pidettiin tuoreeltaan ”glamour-elokuvana” ja se oli myös vuoden 1954 suurimpia yleisömenestyksiä. Vuonna 1956 ensi-iltansa saaneesta "Risteysasema"-elokuvasta Gardner sai arvostelijoilta kehuja ja brittiläisen BAFTA-ehdokkuuden. Vaikka "Risteysasema" sai hyvän vastaanoton arvosteluissa, se ei saavuttanut kaupallista menestystä. Vuoden 1958 aikana Gardnerin sopimus MGM:n kanssa päättyi, minkä jälkeen hänestä tuli freelancer. Espanjaan muuton myötä hän alkoi näytellä yhdysvaltalaisten elokuvien ohella myös eurooppalaisissa elokuvissa. Vuonna 1959 Gardner näytteli Stanley Kramerin ohjaaman "Viimeisellä rannalla" -elokuvan naispääosan. Elokuva kertoo ydinsodan jälkeisestä maailmasta, ja hänen vastanäyttelijänään oli jälleen Gregory Peck. Elokuva ei menestynyt kaupallisesti, mutta Gardnerin roolityö sai suitsutusta arvostelijoilta ja toi hänelle toisen BAFTA-ehdokkuutensa.
1960-luku alkoi Gardnerilla heikosti, sillä vuonna 1960 ilmestynyt "Punainen enkeli" oli yksi MGM:n sen vuoden suurimmista flopeista. Seuraavan elokuvansa hän teki vasta kolme vuotta myöhemmin. Vuonna 1963 ilmestynyt historiallinen spektaakkelielokuva "55 päivää Pekingissä" oli aikaansa nähden hyvin kallis tuotanto, jossa Gardner näytteli yhtä pääosaa Charlton Hestonin ja David Nivenin rinnalla. "55 päivää Pekingissä" sijoittuu vuoteen 1900, jolloin Kiinassa on käynnissä boksarikapina. Vaikka "55 päivää Pekingissä" oli yleisömenestys ja pääsi vuoden 1963 20:n menestyneimmän elokuvan joukkoon, se oli siitä huolimatta suuri taloudellinen pettymys.
Vuonna 1964 Gardner näytteli poliittisessa jännityselokuvassa "Toukokuun 7 päivää", joka oli arvostelumenestys. Tässä miesvaltaisessa elokuvassa hänellä oli vastanäyttelijöinään Burt Lancaster, Kirk Douglas ja Fredric March. Samana vuonna ilmestynyt John Hustonin ohjaama "Liskojen yö" oli todellinen huippumenestys Gardnerille. Elokuva perustuu Tennessee Williamsin samannimiseen näytelmään, ja hänen vastanäyttelijöinään olivat Richard Burton ja Deborah Kerr. "Liskojen yö" menestyi sekä arvosteluissa että lippukassoilla, ja Gardner sai roolisuorituksestaan BAFTA- ja Golden Globe -ehdokkuudet sekä elokuvauransa parhaimmat arvostelut.
Kahden vuoden kuluttua Gardner pyrki rouva Robinsonin rooliin elokuvassa "Miehuuskoe" (1967). Kertoman mukaan hän oli soittanut elokuvan ohjaajalle Mike Nicholsille ja sanonut: ”Haluan tavata sinut! Haluan puhua tästä "Miehuuskoe"-jutusta!” Vaikka Nichols ei koskaan vakavissaan harkinnut häntä rooliin, hän kuitenkin kävi tapaamassa Gardneria tämän hotellissa. Nichols palkkasi rooliin 44-vuotiaan Gardnerin sijasta 35-vuotiaan Anne Bancroftin. Vuonna 1966 Gardner näytteli Raamatun Saaraa spektaakkelielokuvassa "Raamattu – alussa loi Jumala...", josta tuli arvostelumenestys. Elokuva oli vuoden 1966 katsotuin, ja ensi-illan jälkeen Gardner sanoi, ettei ollut koskaan nauttinut yhdenkään aikaisemman elokuvan tekemisestä yhtä paljon. Hänen viimeinen 1960-luvulla ilmestynyt elokuvansa "Mayerling" sai ensi-iltansa vuonna 1968. "Mayerling" sai ilmestyessään hyvän vastaanoton niin yleisöltä kuin kriitikoiltakin, ja Gardner näyttelee elokuvassa historiallista keisarinna Elisabetia.
1970-luvulla Gardner näytteli katastrofielokuvissa "Maanjäristys" (1974), "Kassandran silta" (1976) ja "Kaupunki liekeissä" (1979). "Maanjäristys" menestyi niistä parhaiten, ja 52-vuotias Gardner teki siinä itse omat stunttinsa. Hän esiintyi myös Lillie Langtryna lännenelokuvan "Roy Bean – piru mieheksi" (1972) lopussa. Vuonna 1976 hän oli mukana George Cukorin ohjaamassa fantasiaelokuvassa "Lintu sininen", jossa esiintyivät myös Elizabeth Taylor ja Jane Fonda. Gardnerin viimeiseksi elokuvaksi jäi saksalais-italialainen draamaelokuva "Regina Roma" (1982).
1980-luvulla Gardner näytteli pääosin televisiossa. Hänellä oli roolit muun muassa televisioelokuvissa "Pitkä kuuma kesä" (1985) ja "Harem – väkivallan valtakunta" (1986). Hän näytteli myös Julia Agrippinaa viisiosaisessa minisarjassa "Anno Domini" (1985). Vuoden 1985 aikana Gardner näytteli Ruth Galvestonia saippuaoopperan "Knots Landing" seitsemässä jaksossa. Hänen viimeiseksi roolityökseen jäi Diane Webb televisioelokuvassa "Maggie" (1986). Samana vuonna Gardner halvaantui aivoinfarktin seurauksena liikuntakyvyttömäksi, ja elokuvaura sai jäädä.
Koko 45 vuotta kestäneen uransa aikana Gardner näytteli niin elokuvissa, televisiossa kuin radiossakin. Vaikka hän oli aikanaan Hollywoodin suosituimpia tähtiä, hän ei arvostanut elokuvauraansa järin korkealle, eikä mieltänyt itseään näyttelijäksi. Gardnerin ainoa sääntö näyttelemisessä oli, että hän luotti ohjaajaan. Varsinaisten näyttelijänlahjojen puuttuessa Gardnerin kauneudesta luotiin hänen tuotemerkkinsä, ja esimerkiksi "Paljasjalkakreivittären" ensi-illan kynnyksellä studio mainosti häntä ”maailman kauneimpana eläimenä”. Varsinkin uransa alkuaikoina Gardner ujosteli esiintymistä kameralle, ja saattoi tämän vuoksi joskus nauttia etukäteen alkoholia rauhoittaakseen hermojaan.
Gardner totesi myöhemmin urastaan puhuttaessa: ”Olisin ollut hiton paljon parempi näyttelijätär jos olisin suhtautunut siihen vakavammin. Minulla ei ollut todellista kunnioitusta näyttelemiseen. Melko usein opin repliikkini matkalla studioon.” Hollywoodia ja studiotaan Metro-Goldwyn-Mayeria hän kutsui ”orjatyöksi, joka kesti 17 vuotta”.
Saavuttuaan Los Angelesiin Gardner tapasi MGM:n sopimusnäyttelijä Mickey Rooneyn. He avioituivat vuoden tapailun jälkeen 10. tammikuuta 1942, kun Gardner oli 19- ja Rooney 21-vuotias. Hääseremonia pidettiin Ballardissa, Kaliforniassa. MGM:n johtaja Louis B. Mayer oli huolissaan Rooneyn "Andy Hardy" -⁠elokuvasarjasta, sillä hän pelkäsi ihailijoiden hylkäävän Rooneyn, jos avioliitto tulisi ilmi. Rooney tutustutti Gardnerin Hollywoodin eliittiin, ja Lana Turnerista tuli Gardnerin läheisin ystävä. Gardner haki avioeroa Rooneysta vuonna 1943 tämän syrjähyppyjen takia. Rooney oli pettänyt vaimoaan tämän ollessa sairaalassa toipumassa umpilisäkkeen poistosta. Gardner lupasi olla paljastamatta avioeron syytä, jottei Rooneyn ura kärsisi. Heidän avioeronsa myönnettiin 21. toukokuuta 1943. Ensimmäisen avioeronsa jälkeen Gardnerin maine yhä lisääntyvästä alkoholinkäytöstä, tupakoinnista ja juhlimisesta kasvoi.
Gardner avioitui toisen kerran jazzmuusikko ja yhtyeenjohtaja Artie Shaw’n kanssa 17. lokakuuta 1945. Shaw oli jättänyt entisen vaimonsa Gardnerin vuoksi. Avioliiton aikana Shaw kritisoi Gardneria paljon tämän koulutuksen puutteesta. Myös tämä liitto jäi lyhyeksi Shaw’n jätettyä Gardnerin toisen naisen takia, ja avioero tuli voimaan ensimmäisen vuosipäivän jälkeen 25. lokakuuta 1946. Avioliiton ja -eron rasitus aiheutti Gardnerille alkoholin liikakäyttöä.
Gardnerin kolmas ja viimeinen avioliitto oli laulaja ja näyttelijä Frank Sinatran kanssa. He tapasivat ensimmäisen kerran tuottaja Darryl F. Zanuckin kotona Palm Beachilla syksyllä 1949. He seurustelivat siitä lähtien ja avioituivat 7. marraskuuta 1951. Sinatra oli Gardnerin takia jättänyt entisen vaimonsa ja lapsensa, mikä sai paljon huomiota lehdistössä. Sinatraa soimasivat juorukolumnistit Hedda Hopper ja Louella Parsons, Hollywoodin auktoriteetit, katolinen kirkko ja ihailijat, kun hän oli jättänyt ”hyvän ja kiltin” vaimonsa ”kuuluisan ja eksoottisen femme fatalen” takia. Kertoman mukaan Gardner käytti vaikutusvaltaansa saadakseen aviomiehensä Angelo Maggion rooliin elokuvassa "Täältä ikuisuuteen" (1953). Sinatra voitti suorituksestaan Oscar-palkinnon, mikä elvytti hänen uraansa.
Gardner tuli avioliiton aikana kahdesti raskaaksi. Hän teki molemmilla kerroilla abortin, vaikka oli aina halunnut lapsia. Hän kertoi syyksi myöhemmin, että MGM:llä oli sopimussakkopykäliä yhtiön näyttelijöiden lapsien saamisen suhteen, ja että hänen ja Sinatran suhde oli tuolloin hyvin epävakaa. Vuosia myöhemmin hän sanoi: ”Emme edes pystyneet pitämään huolta itsestämme. Miten olisimme voineet pitää huolta lapsesta?” Gardner teki elämänsä aikana yhteensä kolme kertaa abortin, eikä hän saanut koskaan lapsia. Gardner ja Sinatra ottivat asumuseron vuonna 1953, mutta palasivat yhteen ja erosivat yhä uudelleen koko 1950-luvun puolen välin. Heidän myrskyisä avioliittonsa, joka oli täynnä riitoja, epäluottamusta ja mustasukkaisuutta, päättyi lopulta eroon 5. heinäkuuta 1957. Avioerosta huolimatta Gardner ja Sinatra pysyivät hyvinä ystävinä aina Gardnerin kuolemaan asti. Gardner kertoi myöhemmin omaelämäkerrassaan, että Sinatra oli hänen elämänsä ainoa todellinen rakkaus. Sinatra oli antanut hänelle hellittelynimen ”Angel” (). Myöhemmin "People"-lehti luonnehti Sinatran ja Gardnerin avioliittoa yhdeksi ”vuosisadan romansseista”.
Gardner ystävystyi liikemies, lentäjä ja miljardööri Howard Hughesin kanssa vuonna 1943, ja heidän ystävyyssuhteensa kesti aina Hughesin kuolemaan 1976 asti. Heillä epäiltiin olleen rakkaussuhde, mutta Gardner kumosi huhut omaelämäkerrassaan "Ava: My Story" sanoen, ettei ollut koskaan rakastunut Hughesiin. Omaperäinen Hughes oli vaihtelevasti mukana Gardnerin elämässä, ilmestyen silloin tällöin ja poistuen samalla tavalla. Heidän ystävyytensä kesti, koska Hughesilla oli luottamusta Gardneria kohtaan. Hughes maksoi muun muassa Gardnerin kuolemansairaan äidin sairauskulut. Gardner luonnehti Hughesia ”tuskallisen ujoksi, täysin arvoitukselliseksi ja eksentrisemmäksi” kuin kukaan, jonka hän oli koskaan tavannut.
Gardnerilla oli romanssi avioliitossa olleen Robert Mitchumin kanssa hänen tapaillessaan Sinatraa. Gardner kertoi asiasta Mitchumille, joka lopetti romanssin. Espanjassa vieraillessaan Gardnerilla oli rakkaussuhde Luis Miguel Dominguín -nimisen härkätaistelijan kanssa vuonna 1954, ollessaan väliaikaisesti erossa Sinatrasta. Muutettuaan Espanjaan 1950-luvun lopulla hän seurusteli yhdysvaltalaisnäyttelijä Benjamin Tatarin kanssa. Tatar työskenteli Espanjassa jälkiäänitysohjaajana, ja hän ja Gardner myös asuivat jonkin aikaa yhdessä. Vuonna 1961 Gardner aloitti vuoden kestäneen rakkaussuhteen eurooppalaisen playboyn ja ranskalaisen ravintolan La Tour d’Argentin omistajan Claude Terrailin kanssa. Lopetettuaan suhteen Terrailin on kerrottu sanoneen, että Gardner oli ”liian vaarallinen” hänelle.
Gardnerilla kerrotaan olleen suhteet myös muun muassa John Hustonin, Clark Gablen, Robert Taylorin ja George C. Scottin kanssa. Vuonna 1964 Gardnerilla oli Scottin kanssa myrskyisä ja alkoholin varjostama suhde, jonka aikana Scott pahoinpiteli Gardnerin sairaalakuntoon.
Erottuaan Sinatrasta vuonna 1957 Gardner muutti Alcobendasin kaupungin La Moralejan kaupunginosaan Espanjaan, missä hän oli käynyt pari kertaa aiemminkin. Hänestä oli tullut Espanjan ydinkulttuurin, härkätaistelun ja flamencon, suuri ihailija kuvatessaan "Paljasjalkakreivitärtä". Espanjassa Gardner ystävystyi 1950-luvun lopulla kirjailija Ernest Hemingwayn kanssa, ja myöhemmin oleili tämän huvilalla Cotorrossa, Kuubassa. Heillä ei ollut romanttista suhdetta, ja Hemingway kutsuikin Gardneria ”tyttärekseen”. Espanjassa Gardner asui Alcobendasin lisäksi myös vuokra-asunnossa Madridissa. Hän otti espanjan kielen tunteja, kävi katsomassa härkätaisteluja ja tanssi flamencoa paikallisissa yökerhoissa. Espanjaan muutettuaan Gardner tunsi ensimmäistä kertaa olevansa kotona Pohjois-Carolinasta lähdettyään.
Gardner muutti Espanjasta Iso-Britanniaan Lontoon Westminsteriin vuonna 1968, koska espanjalaiset veroviranomaiset väittivät hänen olleen valtiolle velkaa miljoonan dollarin edestä veroja. Lisäksi Gardnerilla oli tullut naapurinsa, Argentiinan entisen diktaattorin Juan Perónin, kanssa erimielisyyksiä. Vapaa-aikanaan Lontoossa hän kävi Royal Albert Hallin konserteissa, lenkkeili koiransa kanssa Hyde Parkissa ja kävi ostoksilla Harrodsin tavaratalossa. Muutettuaan Lontooseen Gardner kävi valinnaisessa kohdunpoistoleikkauksessa Chelsea Hospital for Women -sairaalassa, sillä hänen äitinsä oli kuollut kohtusyöpään. Kohdunpoiston myötä hänen huolensa omasta kohtusyöpään sairastumisesta lieventyivät. Yksityisihmisenä Gardner oli vapaasieluinen ja sangen ronskipuheinen, kaksimielinenkin. Hän itse sanoi olevansa ”pohjimmiltaan todella pinnallinen”.
Vaikka Gardner asui elämästään yli 35 vuotta ulkomailla, hän piti Yhdysvaltain kansalaisuutensa. Asuessaan ulkomailla hän kävi Yhdysvalloissa töiden merkeissä, ja vieraili perheensä luona Pohjois-Carolinan Smithfieldissä niin usein kuin oli mahdollista. Viimeisen kerran hän kävi kotonaan Smithfieldissä toukokuussa 1985. Gardner on maininnut Clark Gablen lisäksi Gregory Peckin yhdeksi suosikkinäyttelijöistään, ja teki molempien kanssa kolme yhteistä elokuvaa. Lempiruokinaan hän piti kookospähkinäkakkua ja paistettua broileria. Elokuvan "Pandora ja lentävä hollantilainen" kuvausten aikana flamenco-tanssista tuli hänen suosikkiharrastuksensa. Gardner rakasti welsh corgi -rotuisia koiria, joita hänellä oli useita lemmikkinään.
Loppuvuosinaan Gardner kärsi vakavista terveysongelmista. Hän käytti myös edelleen runsaasti alkoholia. Alkoholismin ohella Gardner alkoi elinikäisen tupakoinnin seurauksena kärsiä keuhkolaajentumasta. Hänelle tuli myös tunnistamaton autoimmuunihäiriö. Vuonna 1986 Gardner sai kaksi aivohalvausta, joiden seurauksena vasen puoli hänen kehostaan halvaantui ja hän joutui vuoteenomaksi. Gardnerin entinen aviomies Frank Sinatra halusi maksaa hänen kaikki sairauskulunsa. Sinatra maksoi myös hänen käyntinsä asiantuntijalla Yhdysvalloissa. Viimeiset vuotensa Gardner vietti suurelta osin eristäytyneenä ylellisessä Lontoon asunnossaan. Viimeisinä kuukausinaan hän kuunteli erityisesti Sinatran levytyksiä.
Vuoden 1988 alussa Gardner oli kysynyt puhelimitse brittiläistä journalistia Peter Evansia haamukirjoittamaan hänen omaelämäkertansa "Ava: My Story" (1990). Hän oli sanonut Evansille: “Joko kirjoitan sen kirjan tai myyn jalokiveni. Ja olen aika tunteellinen jalokivieni suhteen.” Gardneria uhkasi varattomuus 1980-luvun lopulla, mutta hän sai rahoitusta kirjaansa varten vuonna 1988. Evans epäili Sinatran maksaneen Gardnerin kirjakustannukset. Omaelämäkerran teon merkeissä Gardner ja Evans tapasivat toisiaan säännöllisesti, mutta Gardner sai lopulta tietää Sinatran joskus haastaneen Evansin ja BBC-yhtiön oikeuteen. Gardnerin ja Evansin ystävyys viileni myöhemmin, ja Evans jätti projektin.
Gardnerin pyynnöstä "Ava: My Story" julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Kirjassa hän paljastaa asioita elämästään, ja kirjaa on kuvailtukin “legendan kuolinvuodetunnustukseksi”. Peter Evans julkaisi ennen kuolemaansa vuonna 2012 kirjan "Ava Gardner: The Secret Conversations", joka sisältää hänen ja Gardnerin välisiä keskusteluja. Kirja sisältää sellaista materiaalia, mitä "Ava: My Story" -kirjaan ei laitettu.
Viikkoa ennen kuolemaansa Gardner putosi pahasti sängystään, ja hän makasi yksin lattialla kykenemättä liikkumaan, kunnes hänen ecuadorlaissyntyinen ja pitkäaikainen taloudenhoitajansa Carmen Vargas löysi hänet. Gardner kuoli 67-vuotiaana keuhkokuumeeseen kotonaan Ennismore Gardensissa Lontoon Westminsterissä torstaina 25. tammikuuta 1990. Hänen viimeiset sanansa Vargasille olivat: ”Olen hyvin väsynyt.” Aamulla Vargas oli tuonut hänelle tarjottimella aamiaisen, jonka jälkeen Gardner oli käynyt nukkumaan. Vargas huomasi Gardnerin hengityksen pysähtyneen ollessaan hakemassa aamiaistarjotinta tämän huoneesta myöhemmin aamupäivällä. Tämän jälkeen Vargas soitti itkien Gardnerin lääkärille ja kahdelle lähimmälle ystävälle, jotka tulivat kiireesti paikalle.
Gardnerin ruumis kuljetettiin takaisin Yhdysvaltoihin hänen kotiinsa Pohjois-Carolinan Smithfieldiin. Vargas järjesti ruumiin kuljetuksen. Gardnerille pidettiin sateisena aamuna 29. tammikuuta yksityiset hautajaiset, joihin osallistui 50 sukulaista ja ystävää. Hautajaisiin tuli myös yli 3 000:n ulkopuolisen ihmisen saattoväki, joka pidettiin köysiaitojen takana hautaustilaisuuden ajan. Gardner haudattiin Pohjois-Carolinan Smithfieldissä sijaitsevalle Sunset Memorial Parkin hautausmaalle sukuhautaan, jonne on haudattu hänen perheestään vanhemmat Jonas ja Mollie, veljet Raymond ja Melvin sekä sisaret Beatrice, Elsie Mae ja Inez. Ainoastaan Gardnerin perheestä viimeiseksi jäänyt Myra-sisar on haudattu muualle.
Frank Sinatra maksoi entisen vaimonsa hautajaiskulut, mutta ei osallistunut hautajaisiin henkilökohtaisesti vaan lähetti ainoastaan kukkia. Gardnerin pitkäaikainen ystävä Gregory Peck ja tämän vaimo palkkasivat Vargasin taloudenhoitajakseen Kaliforniaan. Gardnerilta jäi Morgan-niminen welsh corgi -koira, jonka Vargas otti mukaansa.
Gardner muistetaan etenkin Hollywood-glamouristaan ja sensuellista kauneudestaan sekä terävästä kielenkäytöstään. Ollessaan Australiassa kuvaamassa "Viimeisellä rannalla" -elokuvaa hän paikallisen lehdistön mukaan ”kiroili kuin rekkakuski”. Gardnerin ominaispiirteitä olivat tummat hiukset, vihreät silmät sekä kuoppa leuassa. Noustuaan tähteyteen "Tappajat" -elokuvan myötä lehdistö alkoi kutsua häntä ”Hollywoodin kauneimmaksi tytöksi” ja ”uudeksi tähdeksi, joka toisi glamourin takaisin Hollywoodiin”. Lisäksi Gardner muistetaan myrskyisästä yksityiselämästään, johon kuului kolme kuuluisaa aviomiestä sekä lukuisat romanssit. Varsinkin hänen ja Frank Sinatran skandaalintäyteinen suhde ja avioliitto saivat paljon julkisuutta.
Gardner ikuisti käden- ja jalanjälkensä sekä kirjoitti nimikirjoituksensa märkään betonilaattaan Grauman’s Chinese Theatren edustalle 21. lokakuuta 1952. Hän sai elokuvaurastaan ja työstään viihdeteollisuudessa tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 1560 Vine Street 8. helmikuuta 1960.
Smithfieldiin avattiin Gardnerille omistettu museo vuonna 1981. Kesällä 1998 Gardnerin näyttelemästä Pandora-hahmosta pystytettiin pronssiveistos hänen kunniakseen Espanjan Tossa de Marin kylään, jossa Gardner kuvasi elokuvansa "Pandora ja lentävä hollantilainen" (1951). Elokuvalehti "Empire" valitsi Gardnerin sadan seksikkäimmän naisen listalle sijalle 68 vuonna 1995.
Ava Gardner on esiintynyt useiden naisnäyttelijöiden roolihahmona elokuvissa ja televisiotuotannoissa. Vuonna 1992 ilmestyneessä minisarjassa "Sinatra" häntä näytteli Marcia Gay Harden, ja Deborah Kara Unger näytteli Gardneria HBO:n televisioelokuvassa "Rat Pack" (1998). Howard Hughesista kertovassa elämäkertaelokuvassa "Lentäjä" (2004) Gardneria tulkitsee Kate Beckinsale, ja viimeisimpänä Anna Drijver italialaisessa televisioelokuvassa "Walter Chiari – Fino all’ultima risata" (2012).