Kaarlo Heiskanen
Kaarlo Aleksanteri (Aleksander) Heiskanen (28. lokakuuta 1894 Joroinen − 6. marraskuuta 1962 Hämeenlinna) oli suomalainen jääkärikenraali, jatkosodan rintamakomentaja ja Mannerheim-ristin ritari. Heiskanen toimi puolustusvoimain komentajana 1953−1959 ja oli tässä tehtävässä viimeinen Jääkäripataljoona 27:ään kuulunut.
Kaarlo Aleksanteri Heiskanen oli Joroisten Järvikylän kartanon muonarengin Olof Heiskasen ja Maria Margareta Heiskasen (o.s. Korhonen) neljästä lapsesta nuorin. Hänellä oli kaksi veljeä ja yksi sisar. Hänen elämäänsä muovasivat karut olosuhteet ja orpous, sillä hänen isänsä kuoli Kaarlon ollessa kuusivuotias. Hänestä kehittyi hiljainen, mutta itsenäinen luonne, jonka lahjakkuuden kartanon isäntä N. Karl Grotenfelt havaitsi ja takasi Kaarlolle mahdollisuuden opiskella.
Heiskanen opiskeli Kuopion suomalaisessa yhteiskoulussa ja sai keskikoulunsa päätökseen vuoden 1914 keväällä ja lähti merille. Palattuaan Suomeen hänen tarkoituksensa oli opiskella metsänhoitajaksi. Vuoden 1915 syksyllä Heiskanen kuitenkin lähti jääkärikoulutukseen Saksaan.
Kaarlo Heiskanen ylitti rajan Pellossa, saapui Lockstedtin leirille Tukholman kautta ja kirjattiin Jääkäripataljoona 27:n palvelukseen vuoden 1915 lopulla.
Hänen yksikökseen tuli pioneerikomppania ja siellä hän sai lisänimensä "Kylmä-Kalle" erotukseksi Juho Henrik Heiskasesta, joka tunnettiin Heissmanina (suomeksi "kuumana miehenä"). Lisänimi on liitetty sekä Heiskasen rauhalliseen luonteeseen, Heissmanin vastakohtaan että taipumukseen palella usein. Nimitys ei siis ole hänen myöhempien alaistensa vaan jääkäritoverien keksimä.
Heiskanen sai tulikasteensa Schmardenin taistelussa, johon pioneerikomppania osallistui erillään muusta pataljoonasta.
Hilfsgruppenführeriksi ylenneenä Heiskanen osallistui Sprengkommando Polangenin nimellä tunnetulle "pommarikurssille", jonka ohjelmaan kuului mm. räjäytystekniikkaa ja perehtymistä konetuliaseisiin.
Jääkärien palatessa Suomeen helmikuussa 1918 Heiskanen astui Suomen armeijan palvelukseen jääkärivänrikkinä.
Heiskanen palveli aluksi kouluttajana 8. jääkäripataljoonassa, "Karjalan jääkäreissä". Pataljoonaa komensi jääkärikapteeni Lennart Oesch. Hänen seuraava sijoituspaikkansa oli 18. jääkäripataljoona ("Laatokan jääkärit"), jossa hän toimi adjutanttina. Hänestä tuli 1. komppanian päällikkö jääkäriluutnantti Lennart Hanneliuksen haavoituttua Ilveksen kylän luona Muolaan- ja Äyräpäänjärvien välisellä kannaksella.
Sodan päätyttyä Heiskanen ylennettiin jääkäriluutnantiksi, ja hän sai 4. luokan Vapaudenristin miekkojen kera.
Sisällissodan päättymisen jälkeen Heiskanen palveli aluksi joukkueenjohtajana, vuoden 1919 syksyllä jo komppanianpäällikkönä ja sai ylennyksen kapteeniksi keväällä 1920.
Vuonna 1923 Heiskanen avioitui musiikinopettaja "Kjerstin (Kirsti) Skogster"in kanssa, joka oli vanhin hämeenlinnalaisen kauppaneuvos Anders Gustaf Skogsterin kuudesta tyttärestä. Tulevaan vaimoonsa hän oli tutustunut palvellessaan Hämeenlinnan Parolassa ja vieraillessaan muiden nuorten upseerien tavoin Skogsterien kesäpaikassa Alhaisissa, Hattulan Mierolassa. Samana vuonna hän liittyi Akateemiseen Karjala-seuraan sekä kirjoitti yksityisesti ylioppilaaksi.
Avioparilla oli neljä lasta, Antti, s. 1924, varatuomari, Sirkka (Vettenranta), 1930−1974, ekonomi, Olli, 1931-2013, professori, lääketieteen ja kirurgian tohtori ja Laila (Williamson), s. 1936, antropologi, lainopin kandidaatti.
Vuoden 1924 alussa käynnistyi Sotakorkeakoulun yleisen osaston ensimmäinen kurssi, johon Heiskanen osallistui yhtenä 34 kurssilaisesta. Samalla kurssilla oli mm. majuri Paavo Talvela, Heiskasen myöhempi esimies. Tuona aikana hän palveli toimistoupseerina Yleisesikunnassa. Kurssin aikana seurasi ylennys majuriksi toukokuussa 1925 ja yleisesikuntaupseerin arvo vuoden 1926 joulukuussa.
Kenttäpalveluksen aika koitti jälleen. Heiskanen komensi lyhyen aikaa Savon prikaatin kolmatta pataljoonaa, kunnes hänet nimitettiin Yleisesikunnan teknillisen tarkastajan apulaiseksi ja ylennettiin everstiluutnantiksi.
Terijoella sijaitsevasta Polkupyöräpataljoona 1:stä tuli Heiskasen yksikkö, kun aiempi komentaja Hjalmar Strömberg (myöh. Siilasvuo) siirtyi toisiin tehtäviin. Pataljoonan nimi muutettiin Jääkäripataljoona 1:ksi. Pataljoonan komentajan tehtävissä Heiskaselle tulivat tutuksi talvisodan avainkohdat.
Vuonna 1938 Kaarlo Heiskanen sai everstin arvon. Tuolloin hän komensi Tampereen rykmenttiä Lahden Hennalassa.
Talvisodan alkaessa Heiskanen sai komentoonsa Jalkaväkirykmentti 17:n (JR 17/7), jonka perustana oli ennestään tuttu Tampereen rykmentti. Rykmentti kuului 6. divisioonaan, jota komensi Paavo Paalu. Helmikuun alun suurhyökkäyksen pääpainon otti vastaan Summassa juuri Paalun divisioona, nyt nimeltään 3. divisioona. Summan kylä oli Heiskasen rykmentin puolustuskaistaa. Heiskasen rykmentti, uudelta nimeltään Jalkaväkirykmentti 7, irrotettiin etulinjasta 13. helmikuuta 1940. Pari viikkoa myöhemmin, helmikuun lopulla, rykmentti siirrettiin 3. divisioonan mukana Viipurin lohkolle.
Sodan päätyttyä 13. maaliskuuta 1940 eversti Kaarlo Heiskasen tehtäväksi tuli ottaa vastaan Viipurin linnan tornista laskettu lippu.
Jatkosodan alla Heiskanen oli Keski-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana. Siirryttäessä sodanajan kokoonpanoon hänestä tuli sotilasläänistä perustetun 11. divisioonan ("Iskevä Kiila") komentaja. Divisioonan toiminta-alueena aluksi Värtsilän suunta ja tavoitteena oli edetä Laatokan pohjoispuolitse kohti itää.
Kaarlo Heiskanen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi n:o 21 päivämäärällä 7. lokakuuta 1941. Kolme päivää myöhemmin hän johti Petroskoin valtauksen kunniaksi järjestettyä paraatia.
Ritariesityksen perusteluissa mainitaan erityisesti Jänisjärven pohjois- ja itäpuolen operaatiot, Suvilahden ja Tšalkin valtaukset sekä puolustuslinjan puhkaisu Säämäjärven - Sotjärven kannaksella, joka johti Prääsän kylän valtaukseen. Heiskasen johtamalla divisioonalla oli tienaukaisijan rooli Petroskoin valtaukseen johtaneissa operaatioissa. Erityisesti mainitaan, että Heiskasen johtamat operaatiot tuottivat hyviä tuloksia tappioiden silti pysyessä pieninä.
Heiskanen joutui asekätkentäjutun epäiltyjen joukkoon siksi, että hänen entinen alaisensa, eversti Alpo Marttinen oli asekätkennän avainhenkilöihin kuuluvana paennut Ruotsiin toukokuussa 1945. Heiskasta vastaan nostetut syytteet hylättiin näytön puutteessa elokuussa 1948. Siihen mennessä hän oli ollut tutkintavankeudessa 13 kuukautta.
Tammikuussa 1949 Heiskanen palasi palvelukseen nyt Turkuun, 2. divisioonan komentajaksi määrättynä. Puolustusvoimien lippujuhlapäivänä 4. kesäkuuta 1951 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi.
Heiskasesta tuli puolustusvoimien komentaja Aarne Sihvon jälkeen 4. kesäkuuta 1953. Samalla hänet ylennettiin jalkaväenkenraaliksi.
Intomielinen, mutta henkisesti tuolloin kovin rasittunut Sihvo ei presidentti Paasikiven ja pääministeri Kekkosen mielestä soveltunut puolustusvoimien komentajaksi tilanteessa, jossa nimenomaan kaivattiin vähäeleisyyttä. "Armeijassa ei saa olla intrigejä", sanoi Paasikivi. Rauhallinen ja harkitseva Kylmä-Kalle Heiskanen tuntui Sihvon vastakohtana soveltuvan poliitikkojen mielestä tähän tilanteeseen paremmin kuin esimerkiksi upseeriston laajasti kannattama Kustaa Tapola. Heiskanen oli puolustusvoimien komentajana vuoteen 1959 saakka.
Heiskanen ampui itsensä pistoolilla marraskuussa 1962 saatuaan tietää sairastuneensa parantumattomaan haimasyöpään.
Suomen Tykistömuseossa on esillä Heiskasen mitalit ja erikoisnäyttely hänestä.