Vihtori Kosola
Iisakki Vihtori Iisakinpoika Kosola (10. tai 28. heinäkuuta 1884 Ylihärmä – 14. joulukuuta 1936 Lapua) oli suomalainen talonpoika, joka muistetaan jyrkän oikeistolaisen Lapuan liikkeen johtajana ja keulakuvana sekä Isänmaallisen kansanliikkeen (IKL) puheenjohtajana. Joidenkin aikalaisten mielestä hänestä kaavailtiin jopa fasistityyppistä Suomen diktaattoria.
Vihtori Kosolan vanhemmat olivat talollinen Iisakki Kosola ja Maria Filppula. Ennen hänen syntymäänsä hänen isänsä oli viettänyt 11 vuotta vankilassa pikaistuksissa tehdystä miestaposta. Kosolan synnyinkoti Ylihärmässä paloi vuonna 1888, ja perhe muutti Lapualle ostaen Huhtalan talon Liuhtarinkylästä. Iisakki Kosola osti nykyisen Kosolan talon vuonna 1890. Keskellä Lapuan kirkonkylää sijainnut talo oli suuri ja vauras, ja siinä toimi kievari. Vihtori Kosola joutui isännäksi jo 15-vuotiaana isänsä kuoltua. Hänen nuoruusvuotensa kuluivat lähinnä maanviljelijänä. Hän suoritti Orisbergin maamieskoulun kaksivuotisen kurssin ja oli aktiivisesti mukana Etelä-Pohjanmaan maanviljelysseuran toiminnassa.
Kosolan poliittinen heräämisen alkoi vuoden 1902 kutsuntalakkojen seuraamisesta ja hän kuului myöhemmin kotiseudullaan ”laiskain seuraksi” kutsuttuun maalaispoikien poliittiseen keskustelukerhoon. Poliittiseksi ihanteekseen hän selitti myöhemmin kotitalossaan vallinneen ”tasa-arvon”, jossa palkolliset saivat syödä samassa pöydässä isäntäväen kanssa. Monien muiden Lapuan liikkeen johtajien tavoin Kosola eli myös ankaran herännäisyyden vaikutuspiirissä, mikä näkyi myöhemmin häneen ja liikkeeseen kohdistetuissa odotuksissa.
Vuonna 1915 Kosola ryhtyi auttamaan jääkäriliikettä, ja hänen kotitalostaan tuli yksi etappi Ruotsin rajalle johtavan salaisen reitin varrella. Myös hänen nuorin veljensä Ville Kosola meni jääkäriksi Saksaan. Kosolan talon kautta ehti kulkea noin 250 värvättyä, ennen kuin santarmit pääsivät vihille toiminnasta ja vangitsivat Kosolan helmikuussa 1916. Hän virui Pietarissa Špalernajan vankilassa ”kalterijääkärinä” toista vuotta. Hänen sellitoverinaan oli niin ikään jääkärivärväyksestä vangittu Esko Riekki. Vapauduttuaan helmikuun vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1917 Kosola palasi Lapualle, jossa hän osallistui suojeluskunnan perustamiseen, aluksi ”palokunnan” peitenimellä. Sisällissodassa Kosola toimi alkuun konekiväärimiehenä, sitten joukkueenjohtajana. Hän otti osaa muun muassa Tampereen taisteluun. Hän kuului niihin, joille sota oli ehdottomasti "Suomen vapaussota". Kosola oli myös värväämässä Lapualta vapaaehtoisia osallistumaan Viron vapaussotaan ja Itä-Karjalan heimosotiin.
Sodan jälkeen Kosola jatkoi suojeluskuntatoiminnassa ja oli 1920-luvulla ”Pihkalan kaartina” tunnetuksi tulleen Yhtymä Vientirauha -nimisen lakonmurtoliikkeen asiamiehenä Etelä-Pohjanmaalla. Hänen tehtävänään oli värvätä ”valkoisia työmiehiä” vapaaehtoiseksi rikkurityövoimaksi kommunistien johtamia satamalakkoja murtamaan. Kosola pysyi kuitenkin pääosalle Suomen kansasta täysin tuntemattomana vuoteen 1930 asti.
Kosola kuului maalaisliittoon, mutta erosi siitä vuoden 1931 alkupuolella jouduttuaan puoluejohdon kanssa erimielisyyksiin puolueen ja Lapuan liikkeen suhteesta.
Antikommunistisen Lapuan liikkeen toiminta käynnistyi marraskuussa 1929, kun Kosolan johtama väkijoukko keskeytti väkivaltaisesti Lapuan haastejuhlat -nimisen kommunistien tilaisuuden ja repi esiintyjiltä näiden punaiset paidat pois päältä. Tämän seurauksesta kutsuttiin Kustaa Tiitun aloitteesta koolle kansalaiskokous. Tässä niin sanotussa ensimmäisessä Lapuan kokouksessa 1. joulukuuta Kosola piti alustuksen ja kuului sieltä maan hallituksen puheille lähetettyyn lähetystöön, mutta häntä ei vielä pidetty liikkeen johtajana. Hän esiintyi näkyvästi seuraavissakin kansalaiskokouksissa ja edusti aluksi Tiitun ja Artturi Leinosen tavoin liikkeen maltillisempaa siipeä. Hän osallistui myös Suomen Lukko -järjestön perustamiseen maaliskuussa.
Kun maaliskuussa 1930 tapahtuneen Työn Äänen kirjapainon tuhoamisen jälkeen jyrkkä siipi alkoi ohjata liikkeen suuntaa, siirtyi myös Kosola virran mukana väkivaltalinjan tukijaksi. Hän oli etukäteen tiennyt suunnitellusta iskusta kirjapainoon ja vastustanut sitä, mutta iskun tapahduttua alkoi nopeasti puolustella sitä ja suojella sen tekijöitä sekä suunnitella kannattajineen uusia iskuja. Liikkeen jyrkän linjan johtona toimi Kosolan "esikunta", joka piti majaa Kosolan talossa Lapualla. Kosolan talo miellettiin julkisuudessa Lapuan liikkeen päämajaksi ja liikkeen johtoryhmä kokoontui useimmiten siellä. Sieltä annettiin määräyksiä useisiin muilutuksiin ja sinne tuotiin kuulusteltaviksi ja "tuomittaviksi" muilutettuja kommunisteja. Kun radikaalit ohittivat liian maltillisena pidetyn Suomen Lukon, Kosola kohosi aallonharjalla koko Lapuan liikkeen johtajaksi ja keulakuvaksi, mikä vahvistui Lapualla 20.–21. kesäkuuta pidetyssä valtakunnallisessa kokouksessa. Kokouksessa valittiin Helsinkiin suunnitellulle talonpoikaismarssille kolmihenkinen johto – Kosola, Vihtori Herttua ja Iivari Koivisto – joita alettiin sittemmin nimittää "Lapuan johdoksi".
Lapuan liikkeen jyrkkä siipi sai ulkoparlamentaarisella painostuksellaan Kallion hallituksen eroamaan ja heinäkuun alussa kansanliikkeelle ja Kosolallekin tarjottiin ministerinpaikkoja uuteen hallitukseen. Alkuun salkkuja tiukasti vaadittuaan he kuitenkin päättivät kieltäytyä välttääkseen ”panttivangiksi” eli epämieluisaan vastuuseen joutumisen – lisäksi eräät kokoomuksen johtajat suhtautuivat ajatukseen torjuen. Jälkeenpäin Kosola oli ilmeisesti katkera tilaisuuden menettämisestä. Lapualaiset halusivat nyt kommunistit kokonaan pois eduskunnasta ja Kosola määräsi muiluttamaan koko STPV:n eduskuntaryhmän Helsingistä, mutta kiinni saatiin vain kaksi. Suoraan perustuslakivaliokunnan istunnosta 5. heinäkuuta siepatut kansanedustajat Eino Pekkala ja Jalmari Rötkö tuotiin vankeina Kosolan taloon Lapualle, mutta Kosola päätti pian luovuttaa heidät viranomaisille uuden Svinhufvudin hallituksen vaatimuksesta, sillä ei halunnut viime hetken esteitä talonpoikaismarssin onnistumiselle. Alkuperäinen tavoite kommunistien saamisesta pois eduskunnasta kuitenkin saavutettiin, sillä hallitus antoi heti Pekkalan ja Rötkön muilutuksen jälkeen pidätysmääräyksen lopustakin eduskuntaryhmästä. Myöhemmin Kosola antoi hyväksyntänsä myös sosiaalidemokraattisen varapuhemies Väinö Hakkilan kyyditykselle.
Kosolan uran huippu oli talonpoikaismarssi 7. heinäkuuta 1930, jolloin hänen asemansa Lapuan liikkeen johdossa viimeistään tuli koko Suomen kansan tietoon. Hän sai johtaa ”maakunnan miesten” paraatin Helsinkiin presidentti Relanderin, pääministeri Svinhufvudin ja kenraali Mannerheimin vastaanotettavaksi. Puhuessaan Senaatintorilla hän vaati kommunismin poistamista ”viimeistä piirtoa myöten” ja sai runsaat suosionosoitukset. Noste oli näihin aikoihin todella voimakas: Lapuan kirkkoherra K. R. Kares julisti Kosolan olevan Jumalan valitsema johtaja Suomen kansalle, kirjailija Sulo-Weikko Pekkola kutsui häntä ihaillen ”Pohjolan Mussoliniksi”. Vastustajat näkivät hänessä Mussolinin kaltaisen ehdokkaan Suomen tulevaksi diktaattoriksi ja jyrkimmät kannattajat hänestä sellaista toivoivatkin. Tästä juontui leikillinen liikanimi "Kosoliini". Kosola itsekin leikitteli ajatuksella diktatuurista, mutta mitään suunnitelmaa sen toteuttamiseksi ei koskaan ollut.
Taustansa puolesta Kosola oli sopiva talonpoikaisen kansanliikkeen johtajaksi, mikä toi hänelle myös tiettyä auktoriteettia. Monien – myös useiden Lapuan liikkeen merkittävien taustavaikuttajien – mielestä Kosola kuitenkin toimi liikkeessä vain sattumalta esiin kohonneena keulakuvana eikä hänellä ollut todellisia johtajanominaisuuksia. Päätöksiä tehtäessä hän oli usein hiljaa tai muiden ohjailtavissa. Kosolan yleissivistystä ja taktista älyä on myös epäilty; hänen on kerrottu kysyneen maineensa huipulla ollessaan erään kostean ravintolaillan aikana tukijaltaan Kai Donnerilta: ”"Kuulkaa, sanokaa nyt minkälainen semmoinen tiktaattori oikein on? Onko hän sellainen, että hänen ei tarvitse noudattaa lakeja?"” Kosolan tärkein rooli oli siinä, että hän myötäili fanaatikkoja ja liikkeen johtajan auktoriteetilla ”antoi luvan” muilutuksiin ja kyydityksiin, jotka käsistä karattuaan lopulta sitten vesittivät liikkeen kannatuksen. On sanottu niinkin, että liikkeen sisällä hänellä oli valta sallia ja käskeä, mutta ei kieltää.
Kosola toimi Lapuan liikkeen pää-äänenkannattajan, vapusta 1930 alkaen ilmestyneen "Aktivisti"-lehden nimellisenä vastaavana päätoimittajana.
Vielä syksyllä 1930 Kosola ehdotti uuden kyyditysaallon käynnistämistä, mutta Lapuan liikkeen valtuuskunnan enemmistö ei enää kannattanut ajatusta ja painosti hänet peruuttamaan ohjeensa. Syyskuussa Kosola allekirjoitti Vihtori Herttuan ja Iivari Koiviston kanssa julkisen määräyksen lopettaa kyyditykset. Marraskuussa 1930 Lapuan liike päätti järjestäytyä Lapuan liike ry -nimiseksi yhdistykseksi, mutta sen tähti oli jo pahasti laskussa: perustavoitteet oli toisaalta saavutettu kommunistilakien tultua hyväksytyiksi ja toisaalta liikkeen kurittomat ja laittomat toimintatavat – varsinkin entisen presidentin K. J. Ståhlbergin kyyditys lokakuussa – olivat vieneet siltä kannatusta ja eristäneet sen porvarillisista puolueista. Liikkeen toiminta pyrittiin kuitenkin pitämään käynnissä, ja seuraavaksi tavoitteeksi nousi vuoden 1931 presidentinvaaliin vaikuttaminen. Koska Kosolasta tai muista liikkeen omista johtajista ei löytynyt varteenotettavaa presidenttiehdokasta, tähdättiin lähinnä P. E. Svinhufvudin valinnan varmistamiseen. Valitsijamiesten suorittamaa vaalitoimitusta Kosola seurasi itse eduskuntatalon yleisölehteriltä, valmiina soittamaan Lapuan liikkeen valtuuskunnalle ja tiedottamaan vaalin tuloksesta. Valtuuskunta oli jopa varautunut julistautumaan kapinahallitukseksi, jos vastaehdokas K. J. Ståhlberg valittaisiin, mutta lopulta Svinhufvud kuitenkin voitti täpärästi.
Syksystä 1931 alkaen Lapuan liike ryhtyi hyökkäämään yhä voimakkaammin myös sosiaalidemokraattista työväenliikettä vastaan, mikä ajoi sen lopulta välirikkoon Sunilan hallituksen ja erityisesti sisäministeri Ernst von Bornin kanssa. Suhteet kiristyivät varsinkin sen jälkeen, kun Kosolan käskystä suuri väkijoukko naulasi syyskuussa 1931 sisäministerin määräyksellä uudelleen avatun Lapuan työväentalon ovet ja ikkunat umpeen. Lapuan liikkeen taival päättyi lopulta Mäntsälän kapinaan helmi–maaliskuussa 1932. Kosolalla ei ilmeisesti ollut osuutta kapinan aloitukseen, mutta hän asettui kapinallisten vaatimusten tueksi ja liittyi vielä kapinaan keulakuvaksi, minkä seurauksena hän joutui hankkeen epäonnistuttua tutkintovankeuteen. Turun hovioikeus määräsi tutkinnan päätyttyä alkusyksystä 1932 kapinajohtajat vapautettaviksi tuomioiden antamiseen asti, mutta hallitus määräsi poikkeuslain turvin heidät pidettäviksi edelleen vangittuina Turun lääninvankilassa. Tutkintovankeudesta Kosola ja muut syytetyt K. M. Walleniusta lukuun ottamatta vapautuivat julkisen painostuksen ja nelipäiväisen syömälakon ansiosta keskiyöllä 19. lokakuuta, oikeudenkäynnin ollessa vielä kesken. Uskolliset kannattajat ottivat Kosolan riemusaatossa vastaan hänen palatessaan Lapualle. Mäntsälän kapinan johtajien vankeusaika jäikin sitten sangen lyhyeksi – marraskuussa 1932 hovioikeus langetti Kosolalle yhdeksän kuukauden ehdollisen vankeustuomion, jonka Korkein oikeus helmikuussa 1934 korotti yhteen vuoteen.
Lapuan liike oli sillä välin määrätty lakkautettavaksi. Sen tilalle perustettiin Isänmaallinen Kansanliike, jonka ensimmäiseksi puheenjohtajaksi Kosola valittiin pian vapauduttuaan joulukuussa 1932. Vaikka uuden puolueen profiili erosi selvästi Lapuan liikkeestä – IKL:ssä korostettiin akateemisuutta, teoreettista ideologian kehittelyä sekä laillisia ja parlamentaarisia toimintatapoja – ja toiminnan keskus siirtyi pääkaupunkiin, sen tilaisuuksissa Kosola oli näkyvä hahmo aina kuolemaansa saakka. Vetovoimainen Kosola oli IKL:n keulakuva, ja hänet pyrittiin edelleen esittämään suurena ja karismaattisena johtajana. Todellinen poliittinen johto puolueessa oli kuitenkin viileällä professorikaksikolla, Vilho Annalalla ja Bruno Salmialalla.
Kosola kirjoitti muistelmateoksen "Viimeistä piirtoa myöten. Muistelmia elämäni varrelta", joka julkaistiin vuonna 1935. Sen esipuhe on päivätty ”"Lapualla punapaitain riisumisen viisivuotispäivänä 1934"”.
Kosolan viimeisiksi jääneitä vuosia leimasi alkoholismi ja katkeruus menetetyistä mahdollisuuksista. Puoluejohtajanakaan hän ei koskaan pyrkinyt eduskuntaan. Puoluepolitiikassa taitamattomana hän muodostui lopulta IKL:n varsinaiselle johdolle niin suureksi rasitteeksi, että 1936 hänet päätettiin syrjäyttää puheenjohtajan paikalta. Kosola ehti kuitenkin sopivasti kuolla keuhkokuumeeseen ennen päätöksen julkista ilmoittamista, jolloin puheenjohtajanvaihdos voitiin esittää luonnollisesta poistumasta johtuvana. Hän oli kuollessaan vain 52-vuotias. Hänelle järjestettiin juhlavat hautajaiset Lapualla.
Vihtori Kosolan puoliso oli vuodesta 1908 Elin Olga Katariina Lahdensuo (ent. Lagerstedt, 23. heinäkuuta 1887 – 1977), joka oli poliitikko Jalo Lahdensuon serkku. Heidän poikansa Niilo Kosola tuli tunnetuksi ensin isänsä tavoin Lapuan liikkeen aktiivina ja sotien jälkeen kokoomuksen kansanedustajana. Hän oli uransa huipulla ministerinä ja eduskunnan toisena varapuhemiehenä. Toinen poika, Pentti Kosola, muistetaan tekijänä yhdessä kolmesta Lapuan liikkeen tilille menneestä henkirikoksesta: hän ampui humalassa muilutuksen aikana heinjokelaisen suutari Erik Mätön. Pentti Kosola kaatui hävittäjälentäjänä talvisodassa 29. helmikuuta 1940 vain 30-vuotiaana. Vihtori Kosolan veli Ville Kosola taas loi sotilasuran.