Papias
Papias (, toimi ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla) oli varhaisia kristillisen kirkon johtajia, ja hänet on julistettu pyhimykseksi. Eusebius kutsuu häntä "Hierapoliin piispaksi", mutta ei ole varmuutta siitä, oliko hänellä tämä virka. Hierapolis sijaitsi nykyisessä Turkissa 22 km Laodikeasta, lähellä Kolossaa, ja on eri kaupunki kuin Syyrian Hierapolis. Hänet luetaan usein apostolisiin isiin.
Papiaan viisiosainen teos "Herran puheiden selitykset" (, "Logiōn kyriakōn eksēgēseōs syngrammata pente") on yksi varhaisia Jeesuksen sanoja käsitteleviä eksegeettisiä teoksia. Osa näistä Jeesuksen sanoista on kirjoitettu ylös myös Matteuksen ja Markuksen evankeliumiin. Papiaan omana lähteenä oli "seurakunnanvanhin (presbyteeri) Johannes" sekä apostolien opetuksia kuunnelleet henkilöt, joita hän myös kutsuu "vanhimmiksi" (, "presbyteroi"). Hänen teoksensa on kuitenkin kadonnut, ja siitä tunnetaan ainoastaan katkelmia, jotka ovat säilyneet muiden tekemissä lainauksissa. Irenaeus antaa teokselle neutraalin hyväksynnän kirjassaan "Harhaoppeja vastaan" ("Adversus haereses", n. 180 jaa.), ja Eusebius mainitsee sen "Kirkkohistoriassaan" (3.39.1).
Eusebius suhtautui kuitenkin Papiaaseen itseensä kielteisesti, sillä hän ei pitänyt tätä arvossa. Eusebiuksen motivaatioista on esitetty useita arvioita. Yhdeksi syyksi on arveltu se, että Papiaan työt säilyttivät Irenaeuksen kautta uskoa tuhatvuotiseen valtakuntaan. Toisekseen pietarilaiset kristityt eivät halunneet täysin hyväksyä johanneslaista evankeliumia. Eusebius kutsuu Papiasta "mieheksi, jolla on vähäiset henkiset kyvyt" ("Kirkkohistoria" 3.39.13), ja joka otti apostolisen perinteen kuvaannolliset ilmaukset kirjaimellisina tosiasioina. Tämän väitteen todenperäisyyttä on vaikea arvioida, koska Papiaan kirjoitukset eivät ole saatavilla. Hän oli kuitenkin lähempänä apostolisen ajan kristillistä henkeä kuin Eusebius ymmärsi.
Papias kuitenkin myöntää yhdessä tutkielmansa katkelmassa, että hän ei ole millään tavalla ollut kuulemassa tai silminnäkijänä apostoleille itselleen. Hän sanoo keränneensä materiaalia heidän seuraajiltaan, jotka tiesivät, mitä Andreas, Pietari, Filippus, Tuomas, Jaakob, Johannes ja Matteus olivat sanoneet. Hän sanoi kuunnelleensa ja painaneensa mieleen sen, mitä vanhimmat olivat opettaneet. Hän sanoi, ettei halua olla sellainen joka puhuu paljon tai opettaa vieraita oppeja, vaan sellainen joka opettaa totuuden ja sen, mitä Herra oli opettanut.
Näin Papias sanoo kirjoittaneensa ylös asioita, jotka tulivat suullisesta perinteestä, ja joita ei ollut vielä kirjoitettu ylös. Tämä suullinen perinne oli kulkenut Jeesukselta apostoleille ja muille opetuslapsille.
Papias kirjoitti myös joistakin perinteistä, joita Eusebius luonnehti "joiksikin Vapahtajan oudoiksi vertauksiksi ja opetuksiksi, ja joiksikin muiksi vielä myyttisemmiksi asioiksi". Eusebius mainitsee Papiaan kuulleen esimerkiksi tarinoita Justus Barsabbaasta, joka joi myrkkyä mutta ei kärsinyt mitään pahaa, ja toisen tarinan Filippuksen tyttäreltä, joka liittyi ruumiiden ylösnousemiseen ("Kirkkohistoria" 3.34.377–392).
Papias myös kertoo oudon tarinan Juudas Iskariotin kuolemasta. Sen mukaan hän turposi niin, ettei mahtunut kulkemaan aukosta, josta mahtui kulkemaan vaunuilla. Hän murskautui vaunujen alle, niin että hänen suolensa pursuivat ulos (Papias "Katkelma 3", 1742–1744).
Papiaan elämän ajoitus on merkittävä hänen uskottavuutensa kannalta. Irenaeus sanoo myöhemmin toisella vuosisadalla ("Harhaoppeja vastaan" 5.33.4), että Papias oli kuullut Johanneksen opetusta, ja oli Polykarpoksen kumppani, vanhan ajan mies (, "arkhaios anēr"). Jos Polykarpos syntyi vuonna 69, ei ole tarvetta tukeutua myöhäisempään mutta todennäköisesti väärään perimätietoon, että Papias olisi jakanut Polykarpoksen kokeman marttyyrikuoleman n. vuonna 155.
Yhteenvetona, koska Irenaeus ajatteli hänen olevan Polykarpoksen aikalainen ja "mies vanhalta ajalta", ja koska häneltä säilyneissä katkelmissa annettu kuva ajan uskonnollisista jännitteistä vastaa Polykarpokselta ja Ignatiokselta säilyneissä kirjeissä annettua kuvaa, voidaan päätellä, että hän on vaikuttanut joskus toisen vuosisadan ensimmäisen neljänneksen aikana.
Myös Eusebius lukee Papiaan aikalaisiksi Klemens Aleksandrialaisen ja Ignatioksen (Polykarpoksen sijasta), ja sanoo heidän vaikuttaneen keisari Trajanuksen aikana, ja kertoo heistä ennen kuin mainitsee keisari Hadrianuksen aikaa. Näin voidaan päätellä, että Papias kirjoitti noin vuonna 115. Yleensä hänen työnsä on kuitenkin ajoitettu noin vuosille 130-140, tai jopa myöhemmäksi. Jos hänen ajatellaan eläneen vuosina 60-135, mikään tosiasia ei puhu sitä vastaan.