Oscar Wilde
Oscar Fingal O'Flahertie Wills Wilde (16. lokakuuta 1854 Dublin – 30. marraskuuta 1900 Pariisi) oli irlantilaissyntyinen näytelmäkirjailija, prosaisti ja runoilija. Hän oli viktoriaanisen Lontoon menestyneimpiä ja kuuluisimpia näytelmäkirjailijoita sekä tunnettu esteetikko.
Oscar Wilde syntyi 16. lokakuuta 1854 Dublinissa, Irlannissa. Hänen isänsä Sir William Wilde oli Irlannin johtava korva- ja silmäkirurgi, joka oli julkaissut kirjoja myös arkeologiasta, kansanperinteestä ja satiristi Jonathan Swiftistä. Äiti Jane oli irlantilaisnationalisti, runoilija sekä kelttiläisen mytologian ja kansanperinteen tuntija, joka kirjoitti nimellä Speranza. Oscarilla oli isoveli ja pikkusisko. Isoveli Williesta tuli lehtimies ja runoilija.
Wilde kävi Portora Royal Schoolia Enniskillenissä 1864–1871. Sieltä hän jatkoi stipendien turvin ensin Dublinin Trinity Collegeen 1871–1874 ja sieltä Oxfordin yliopiston Magdalen Collegeen 1874–1878, mistä hän sai tutkinnon. Vuonna 1878 Wilde sai aikaisempien palkintojensa ja tunnustustensa lisäksi myös arvostetun Newdigate-palkinnon runostaan "Ravenna". Wildeen teki noihin aikoihin suuren vaikutuksen John Ruskinin ja Walter Paterin kirjoitukset taiteen keskeisestä merkityksestä elämässä ja etenkin Paterin painottama esteettinen intohimo, jolla elämä tulisi elää.
Wilde muutti Lontooseen vuonna 1879 ja asettui kesällä 1880 Chelseaan. Hän julkaisi omakustanteena ensimmäisen näytelmänsä "Vera; or the Nihilists" syksyllä 1880 ja runokokoelmansa "Poems" seuraavana vuonna.
Pramea ja sanavalmis Wilde sai 1880-luvulla näkyvän aseman Lontoon seurapiireissä ja taiteilijapiireissä. Satiirilehti "Punch" otti hänet silmätikukseen ja esimerkikseen esteetikkojen epämiehekkäästä kiintymyksestä taiteeseen. Wilde vietti vuonna 1882 kymmenen kuukautta Yhdysvalloissa ja Kanadassa luennoiden aiheista "Englannin renessanssi" ja "Koristetaide Yhdysvalloissa" sekä kehotellen yhdysvaltalaisia rakastamaan kauneutta ja taidetta. Amerikan-aikana hänellä oli Hattie-niminen ihastus, jonka henkilöllisyyttä on pitkään arvailtu. Brittiläinen elämäkerturi on päätynyt siihen että kyseessä oli sanfranciscolaisen rautatiemagnaatin 23-vuotias tytär Hattie Crocker.
Seuraavana syksynä Wilde kävi uudelleen New Yorkissa "Vera"-näytelmänsä ensiesityksessä. Alkuvuoden 1883 Wilde vietti Pariisissa ja viimeisteli näytelmänsä "The Duchess of Padua". Palattuaan Britanniaan Wilde luennoi kokemuksistaan Yhdysvalloissa.
Wilde meni vuonna 1884 naimisiin tunnetun asianajajan tyttären Constance Lloydin kanssa. Liitosta syntyi kaksi lasta, Cyril (s. 1885) ja Vyvyan (s. 1886).
Wilde ansaitsi elantonsa 1880-luvun lopulla lehtimiehenä. Hän kirjoitti maaliskuun 1885 ja toukokuun 1890 välillä yli 70 nimettömänä julkaistua kirja-arvostelua "Pall Mall Gazetteen". Wilde arvosteli hyvin monentyyppistä kirjallisuutta: suuresti arvostamastaan venäläisestä kirjallisuudesta aina keittokirjoihin ja musiikkikirjoihin. Hän kirjoitti lisäksi omalla nimellään ja nimettömänä useita tekstejä muihin sanomalehtiin ja aikakauslehtiin. Marraskuusta 1887 kesäkuuhun 1889 Wilde toimi "Woman’s World" -lehden päätoimittajana. Hän pyrki nostamaan lehdessä esille erityisesti naiskirjailijoita. Lehden aiheet Wilden aikana käsittelivät esimerkiksi ranskalaista kirjallisuutta, teatteria, pukeutumista sekä naisten työ- ja opiskelumahdollisuuksia.
Wilde julkaisi vuonna 1888 sadun muotoon kirjoitetun romanttisen allegoriansa "The Happy Prince and Other Tales". Julkaistuaan kritiikkiesseensä "The Decay of Lying" (1889) ja "The Critic as Artist" (1890) Wilde lopetti lehtityöt.
Merkittävimmän tuotantonsa Wilde kirjoitti 1890-luvulla. "Dorian Grayn muotokuva" (1890) on Wilden ainoa romaani. Siinä hän yhdisteli kauhuromantiikan yliluonnollisia aineksia ranskalaisen dekadenssin syntisyyteen. Romaani herätti väitetyn moraalittomuutensa vuoksi paljon keskustelua ja arvostelua. "Intentions" (1891) sisälsi aiemmin julkaistuja esseitä. Wilde julkaisi vuonna 1891 myös kaksi tarina- ja satukokoelmaa: "Lord Arthur Savile’s Crime, and Other Stories", ja "A House of Pomegranates".
"Salomé" (1893) oli makaaberi näytelmä, joka kuvasi luonnotonta intohimoa. Ranskankielinen näytelmä kiellettiin Englannissa ennen sen ensiesitystä, ja sitä alettiin esittää vasta kolme vuotta myöhemmin Pariisissa.
Wilden menestyneimpiä teoksia olivat hänen sukkelat seurapiirikomediansa, joissa hän uudisti englantilaista 1800-luvun teatteria tuomalla siihen vaikutteita ranskalaisesta teatterista. Näitä menestysnäytelmiä olivat "Lady Windermere’s Fan" (1892), "A Woman of No Importance" (1893), "An Ideal Husband" (1895) ja "The Importance of Being Earnest" (1895). Näytelmissä on runsaasti satiirisia epigrammeja, jotka paljastavat viktoriaanisen ajan tekopyhyyden.
Avoimesti homoeroottinen romaani "Teleny" (1893) pannaan joskus ainakin osittain Wilden nimiin.
Wilden kohtaloksi koitui hänen homoseksuaalinen suhteensa lordi Alfred Douglasin, jonka hän oli tavannut 1891. Douglasin isä, Queensberryn markiisi, raivostui tästä ja syytti Wildeä sodomiitiksi. Wilde haastoi markiisin oikeuteen kunnianloukkauksesta mutta perui syytteen kun todisteet olivat häntä vastaan. Wilde ei paennut Ranskaan ystäviensä kehotuksesta, vaan jäi Englantiin, missä hänet pidätettiin ja asetettiin syytteeseen. Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä valamiehistö ei päässyt yksimielisyyteen, mutta toisessa hänet tuomittiin vuonna 1895 säädyttömyydestä kahdeksi vuodeksi pakkotyöhön. Wilde istui tuomionsa suurimmaksi osaksi Readingin vankilassa. Hänen sieltä Douglasille kirjoittamansa kirje julkaistiin vuonna 1905 lyhennettynä teoksessa "De Profundis".
Wilden talo ja omaisuus huutokaupattiin vuonna 1895 Wilden jouduttua konkurssiin, ja hänen kirjoituksiaan joutui eri omistajille. 1920-luvulla julkaistiin useita Wilden kirjoittamiksi väitettyjä tekstejä ja väärennöksiä, kuten käsikirjoituksia ja näytelmä "For Love of the King".
Vapauduttuaan vankilasta toukokuussa 1897 Wilde oli rahaton. Hän muutti pois Englannista ja asui viimeiset vuotensa Ranskassa, Italiassa ja Sveitsissä. Ranskassa Wilde pyrki elvyttämään kirjailijanuransa. Hän kirjoitti siellä vain yhden teoksen, "The Ballad of Reading Gaol" (1898), jossa hän valittaa vankiloiden epäinhimillisistä oloista. Wilde oli rahapulassa, mutta häntä vierailemassa kävi vanhoja ystäviä sekä Alfred Douglas, jonka kanssa hän palasi yhteen.
Wilde kuoli 30. marraskuuta 1900 pariisilaisessa Hôtel d'Alsace -hotellissa akuuttiin aivokalvontulehdukseen, joka sai alkunsa korvatulehduksesta. Hän liittyi viimeisillä hetkillään roomalaiskatoliseen kirkkoon.
Wilde oli keikari, joka nautti herättämästään huomiosta. Hän arvosteli koko elämänsä ajan viktoriaanisen Englannin ahdasmielisyyttä ja parjasi miehekkäinä pidettyjä urheilulajeja. 1870-luvulla Oxfordin yliopistossa opiskellessaan hän kasvatti tukkansa pitkäksi ja alkoi koristella huoneensa liljoilla, auringon­kukilla ja riikin­kukon höyhenillä.
Wilde oli vapaamuurari vuodesta 1875.
Wilde tunnetaan paradokseistaan, jotka ovat moneen kertaan toisteltuja ja sitaattisanakirjojen perustavaraa. Hän oli aikanaan Englannin menestyksekkäin näytelmäkirjailija, ja hänen näytelmiään esitetään edelleen ympäri maailmaa. Wilden tuotantoa on myös siirretty valkokankaalle useilla eri kielillä.
Oscar Wilden elämästä on tehty elokuvat "Oscar Wilde" (1960) ja "Wilde" (1997). Jälkimmäisessä päähenkilöä esittää Stephen Fry.