Maigret
Komisario Jules Maigret tai pelkästään Maigret on kirjailija Georges Simenonin luoma kuvitteellinen henkilö. Maigret piippuineen on perinteinen rikos- eli poliisikirjallisuuden etsivä. Useimmissa romaaneissa hän on murharyhmän päällikkö. Hän luottaa työssään yleensä intuitioonsa, mutta joskus tekniset menetelmät vievät hänet oikeille jäljille. Hänen tapoihinsa kuuluu myös pistäytyä pieniin kahviloihin nauttimaan yleensä olutta tai konjakkia veden kanssa, joskus esimerkiksi pastista. Maigret-tarinoita on kirjoitettu 84 romaanin verran vuosina 1931–1972. Kirjoista neljä on kirjoitettu Simenonin salanimellä Christian Brulls ja loput hänen omalla nimellään.
Jules Maigret syntyi Saint-Fiacressa vuonna 1884, tosin Simenonin kirjoista voidaan löytää myös eri syntymävuosia. Hänen isänsä oli maanviljelijä, isomman tilallisen pehtori. Isän kuolema katkaisi Maigretin lääketieteen opinnot. Hänen isänsä suhteet auttoivat häntä nousemaan passipoliisista rikospoliisiin. Hän on naimisissa Louisen kanssa. Kirjassa "L'Amoureux de Madame Maigret" tosin nimeksi mainitaan Henrietta. Perheessä ei ole lapsia, mikä oli rouva Maigretille vaikea asia.
Kuten salapoliisiromaaneissa on tapana, Maigret'n tutkimukset ovat pääsääntöisesti menestyksekkäitä. Hänen metodinsa on ajelehtia todisteiden virran mukana kohti pääepäiltyjä. Heidän luonaan hän seuraa perheen tms. toimintaa, kunnes se jokin putoaa paikoilleen. Maigret'en bravuuri ovat pitkät kuulustelut, joissa puhumattomat epäillyt murtuvat. Maigret'n työpäivän kulku kuvataan tarkasti, usein tarinoissa esiintyy etsivien käskynjako, hikinen kuulusteluhuone, epäiltyjen ja usein vastentahtoisten todistajien kuulustelut, oluen ja voileipien tilaaminen Brasserie Dauphinesta, piipunpoltto ja calvadosin ynnä muu sellainen naukkailu yöhön venyvissä työrupeamissa.
Eräänä pikku erikoisuutena mainitaan se seikka että Maigret ilahtuu aina jos hänen työmatkallaan käyttämässään bussissa on avoin takasilta: tällaisella takasillalla kun sai polttaa vapaasti piippua.
Tavanomaisesti Maigret'n aisaparit eivät ole kliseenomaisia aivottomia poliiseja vaan älykkyydessään Maigret'n hengenheimolaisia: kirjoissaan Simenon on jättänyt tollon roolin yleiselle syyttäjälle, joiden päätoimi vaikuttaa olevan oman aseman turvaaminen otaksuttuja tutkimusvirhesyytöksiä vastaan. Lucas, Janvier ja Pikku-Lapointe ovat Maigret'n lähimmät avustajat. Heitä vanhempi, lihava Torrence on ainoa hänen apulaisistaan, joka murhataan kesken rikostutkimusta (tosin vuosia myöhemmissä romaaneissa Torrence esiintyy uudestaan).
La Grume on merkittävä Maigret-romaanien henkilöhahmo. Hän on Lognon-niminen Pariisin poliisin etsivä, joka haikailee pääsystä rikospoliisiin. Hän pyrkii siksi tekemään itse paljon työtä, mutta tekee sen jääräpäisellä tehottomuudella. Lisäksi hän salaa tietoja rikospoliisilta pyrkien jonkin merkittävän rikoksen ratkaisemiseen, joka avaisi tien menestykseen. Hän kärsii jatkuvasta nuhasta ja lisäksi hänellä on jatkuvasti sairasteleva vaimo. Tämä asetelma johtaa siihen, että La Grume epäonnistuu aina. Hän myös "puolustaa" poliisin kunniaa kohdellen epäiltyjä ja todistajia töykeästi. Samanlaisia hahmoja on sittemmin ollut esimerkiksi ruotsalaisen komisario Beckin, Peppi Pitkätossun ja Muumien tarinoissa.
Ensimmäiset 19 Maigret-kirjaa julkaistiin vuosina 1931–1934. Vuonna 1929 kirjoitettu ensimmäinen kirja "Maigret ja latvialainen" julkaistiin viidentenä. Aikaisempien kirjojen suosiosta huolimatta Simenon jatkoi niiden kirjoittamista vasta toisen maailmansodan aikana, jonka jälkeen seurasi taas parin vuoden tauko. Vuodesta 1947 alkaen julkaistiin vuosittain 2–4 Maigret-kirjaa vuoteen 1972 asti.
Edellä luetellut, vuosina 1936 ja 1938 kirjoitetut novellit ilmestyivät kokoelmana "Les nouvelles enquêtes de Maigret" (1944). Suomennos "Matka ajassa" (Eeva-Liisa Manner) ilmestyi antologiassa "Salapoliisikertomuksia" (Tammi 1962), suomennos "Murha metsän keskellä" sekä muut kokoomateoksessa "Maigret – kootut kertomukset" (Taina Helkamo, Teos 2015).
Kaksi edellistä novellia ilmestyivät kokoelmassa "Maigret et les petits cochons sans queue" (1939), joka sisältää muitakin kuin Maigret-novelleja. Suomennos "Maigret ja mies Pariisissa" (Eija Palsbo) ilmestyi antologiassa "Jännityskertomuksia" (Tammi 1963), suomennokset "Mies kadulla" ja "Huutokauppa" kokoomateoksessa "Maigret – kootut kertomukset" (Taina Helkamo, Teos 2015).
Neljä edeltävää novellia ilmestyivät kokoelmana "Maigret et l'inspecteur Malgracieux" (1946), ja ne sisältyvät kokoomateokseen "Maigret – kootut kertomukset" (suom. Taina Helkamo, Teos 2015).
Maigret'n tarinoita on kuvattu useiksi televisiosarjoiksi ja -elokuviksi ympäri maailman. Nimiroolissa on ollut ranskalaisia, englantilaisia, itävaltalaisia, hollantilaisia sekä japanilaisia näyttelijöitä. Kenties tunnetuin näistä on ranskalainen Bruno Crémer, joka on esiintynyt nimiroolissa yli neljässäkymmenessä televisioelokuvassa. Elokuvan Maigret oli ranskalainen Jean Gabin 1950-luvulla, jolloin Ranskan elokuva eli vanhan studiokauden huippuaikojaan.
Englantilaisista nimiroolin esittäjistä tunnetuimmat ovat kenties 1960-luvulla Maigret'ta yli viidessäkymmenessä televisioelokuvassa näytellyt Rupert Davies. Daviesin Maigret-tulkinta oli niin onnistunut, että elokuvia dubattiin ranskaksi ja Simenon kehui Daviesia "täydelliseksi Maigret'ksi". Suomalaiset Maigret-fanit tosin valittivat, että Davies oli hiukan nuoren puoleinen kirjailijan kuvaukseen nähden ja että kirjoissa hiljaiseksi ja väsyneeksi kuvattu rouva Maigret saikin Helen Shingerin tulkitsemana liiankin nuoren ja viehättävän ulkoasun; tosin näyttelijöiden täydellinen eläytyminen auttoi paljon.
Vuonna 2016 alkoi ITV-kanavalla uusi "Maigret" -sarja, jossa Jules Maigret'ta näyttelee Rowan Atkinson.