hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mike Jeffery
Michael Jeffery (maaliskuu 1933 - 5. maaliskuuta 1973) oli englantilainen liikemies, joka jäi rockhistoriaan kitaristi Jimi Hendrixin ja rockyhtye Animalsin kiisteltynä managerina.
Jeffery oli nuoruudessaan ollut Britannian armeijan palveluksessa
Suezin kriisin aikana. Samalla hänen kerrotaan ansainneen rahaa harjoittamalla mustan pörssin kauppaa sotatoimialueella. Jefferyllä oli omien kertomustensa mukaan yhteyksiä tiedustelupalveluun. Erottuaan palveluksesta Jeffery jatkoi erilaisia liiketoimia ja siirtyi lopulta musiikkialalle. Vuonna 1966 hänestä tuli Jimi Hendrixin manageri. Tiettävästi yhtyeen nimi The Jimi Hendrix Experience oli alkujaan Jefferyn ajatus.
Taitavana liikemiehenä Jeffery hankki melkoisesti rahaa sekä itselleen että Hendrixille. Hendrixin lähipiiriin kuuluneet henkilöt ovat kuitenkin kertoneet, että Jeffery yritti "agenttitaktiikoilla" sitoa kitaristin itseensä ja sekaantui myös taiteellisiin ratkaisuihin. Lopulta Hendrixin ja Jefferyn välit olivatkin varsin kireät. Jefferyn maine on näistä syistä melko synkkä, ja Hendrixin elämäkerroissa hänet kuvataan varsin kielteisessä valossa.
Markkinataloushenkisyydestään huolimatta Jeffery liikkui Yhdysvaltojen vasemmistoradikaaleissa piireissä ja jopa lahjoitti rahaa White Panther -järjestölle. Syyt tähän ovat hämärän peitossa.
Michael Jeffery sai surmansa lento-onnettomuudessa Hendrixin kuoleman jälkeen. Hendrixin roudari väitti 2009 kirjassaan, että Jeffery oli tunnustanut murhanneensa Hendrixin.
The Leo Bugariloves
The Leo Bugariloves on suomalainen yhtye. Sen perustivat 500 kg lihaa -yhtyeen jäsenet Pupu Lihavisto ja RukiVehr A. Kivi vuoden 1981 jouluna. Yhtye aloitti joikaavana rockabillyduona toimien beatnik-henkisesti ruohonjuuritasolla vuoteen 1988. Jatkoi miehistökriisin jälkeen kolmimiehisenä Terveet Kädet -vokalisti Veli-Matti ”Läjä” Äijälän kanssa. Myös levytysura alkoi tuolloin BassMania-yhtiön julkaistua "Tsaeh"-EP:n. Tämän jälkeen orkesteri siirtyi Bad Vugum -levy-yhtiölle julkaisten singlejä ja CD-EP-levyjä. Vuonna 2004 ilmestyi Molly-Mood-levymerkillä yhtyeen "Help!"-pitkäsoitto ja samana vuonna orkesteri esiintyi Avanto-festivaalin kotimaisena pääesiintyjänä Läjä Äijälän pioneerityön myötä.
Yhtyeen artistit osallistuivat myös kuvataidenäyttelyihin ja tekivät avantgardistisia lyhytelokuvia ja rockvideoita, joita on sittemmin esitetty muun muassa Oulun musiikkivideofestivaaleilla ja Avanto-mediataidefestivaaleilla.
The Leo Bugariloves on tehnyt yhteistyötä oululaisen Tanssiteatteri Jumbon kanssa vuodesta 2004. Vuonna 2008 solisti Läjä Äijälä esitti Jumbon kanssa karaokena The Leo Bugarilovesin tuotantoa "Riemu on Läsnä" -kiertueella. Pupu Lihaviston sanoitus "Viiden tuulen lakki" huomioitiin Pohjois-Suomen kirjallisuushistoria -teoksessa.
Vuonna 2011 Longplay Music julkaisi yhtyeen tuoretta tuotantoa sisältävän vinyylisinglen. Syksyllä 2011 arthouserock-levymerkki Karkia Mistika julkaisi yhtyeen täyspitkän "Feelings"-albumin. Molemmilla julkaisuilla on mukana oululaislähtöisiä yhteistyökumppaneita, Maritta Kuula ja Jolly Jumpersin johtohahmo Petri Hannus. Feelings huomioitiin Helsingin Sanomissa Vuoden levyt -artikkelissa, jossa musiikkikriitikot nostivat esiin yhden merkittävän kuluvana vuonna ilmestyneen albumin. Kuriositeettina mainittakoon, että Feelingsin arvioinnin yhteydessä Ydin -lehden musiikkikriitikko kertoi pitävänsä orkesteria mieleltään terveimpänä suomalaisena yhtyeenä.
Karkia Mistika julkaisi vuonna 2013 Hits & Misses tupla-CD:n, joka sisälsi The Leo Bugarilovesin 1990-luvulla julkaistun tuotannon sekä erikoisuuksia, treeni-, live-, ja demonauhoituksia sekä erikoismiksauksia vuosilta 1989–2002. Julkaisu sai erityisen paljon huomiota radiosoittona Rolling Stone -lehden arvostamalla New Yorkilaisella WFMU -radioasemalla.
Albergan kartano
Albergan kartano on Leppävaarassa sijaitseva kartano. Se tunnetaan myös nimellä Sokerilinna, koska nykyinen päärakennus on rakennettu osin sokerilaatikoissa käytetystä puutavarasta. Kartanon omistaa nykyään Espoon kaupunki. Kartanosta voi vuokrata tiloja kulttuuritilaisuuksiin sekä juhla- ja kokouskäyttöön.
Albergan kartanon historia alkaa vuodesta 1622, jolloin Alberga kuului kuninkaan Johan Gyldenärille lahjoittamiin. Sen omistajiin on kuulunut muun muassa ruotsalainen amiraali Carl Tersmeden. Nykyinen päärakennus on rakennettu kesähuvilaksi vuonna 1874–1876. Uusrenessanssisen päärakennuksen rakennutti Töölön sokeritehtaan omistaja konsuli Feodor Kiseleff ja suunnitteli arkkitehti Frans Ludvig Calonius. 1900-luvun alussa kartanon omistivat Slöörit, taiteilija Akseli Gallen-Kallelan appivanhemmat.
Myöhemmin kartanorakennus päätyi Helsingin kaupungin omistukseen ja sen purkamista suunniteltiin 1980-luvulla huonokuntoisuuden vuoksi. Asukkaiden vastustus kuitenkin kaatoi purkuhankkeen, ja kartano restauroitiin ja kunnostettiin Espoon kulttuuritoimen käyttöön. Korjaustyö valmistui vuonna 1997.
Kartanon pihapiirissä sijaitsee ns. puutarhurin mökki, joka on kunnostettu 2000-luvun alussa.
Perkkaa
Perkkaa on Espoon Leppävaaran kaupunginosan pienalue. Alueella oli 3836 asukasta vuodenvaiheessa 2016–2017. Perkkaan nimi tulee alueella sijainneesta Bergansin tilasta. Perkkaa sijaitsee Kehä I:n sisäpuolella rajautuen lännessä Kehä I:een, pohjoisessa rantarataan, idässä Vermoon ja etelässä Turunväylään.
Perkkaan palveluihin kuuluvat mm. koulu, ammattikoulu ja useita päiväkoteja. Alueella on myös lähikauppa. Asuinkortteleiden lisäksi Perkkaalla on myös toimistotiloja, kuten Stella Business Park, Polaris Business Park sekä Upseerin avec -niminen toimistorakennus. Perkkaan alueella sijaitsee myös Vermon ravirata.
Perkkaan kadunnimet liittyvät sotilastermistöön. Sieltä löytyvät mm. sotilasarvot everstistä kersanttiin.
Perkkaan asunnoista suurin osa on valmistunut 1970- ja 1990-luvuilla. Suurin osa asuntokannasta on asuinkerrostaloja.
Muita Leppävaaran kaupunginosan osa-alueita ovat muun muassa Etelä-Leppävaara, Pohjois-Leppävaara ja Mäkkylä.
Perkkaan kautta kulkevat Espoon sisäiset bussilinjat 113 ja 203 sekä Leppävaaran ja Helsingin väliset seutulinjat 206 ja 502. Lisäksi Kehä I:tä pitkin kulkee useita bussireittejä, kuten runkolinja 550.
Rantaradan asemat Leppävaara ja Mäkkylä ovat kävelyetäisyydellä.
Mannerlaatta
Mannerlaatta on kappale Maan litosfääriä. Mannerlaatta nimityksenä on harhaanjohtava sikäli, että mannerlaatat eivät noudata mannerten rajoja. Tästä syystä yleisesti puhutaan myös litosfäärilaatoista viitaten litosfääriin eli maapallon kivikehään, tai tektonisista laatoista viitaten laattatektoniikkaan eli teoriaan mannerlaattojen liikkeistä. Sanojen mannerlaatta, litosfäärilaatta ja tektoninen laatta merkitys on siis täsmälleen sama. Kratoniksi eli mannerytimeksi sanotaan hyvin vanhaa mantereen osaa, jonka usein edellytetään olevan isostaattisessa tasapainossa.
Maan kiinteä ulkokerros koostuu paristakymmenestä litosfäärilaatasta, jotka ”kelluvat” vaipan raskaamman kiviaineksen päällä. Mannerliikunnot tarkoittavat mantereiden liikkumista laattatektoniikan vaikutuksesta. Laatat liikkuvat jatkuvasti toistensa suhteen, aiheuttaen maanjäristyksiä ja tulivuoritoimintaa, lähinnä laattojen reunoilla, jossa ne törmäävät tai työntyvät toistensa alle. Toisaalta uutta laattamateriaalia eli merenpohjaa muodostuu valtamerten keskellä. Näin tapahtuu esimerkiksi Islannissa, jossa epätavallisen voimakas vulkanismi on peittänyt mahdollisesti paljastuneet vaipan osat alleen.
Litosfäärilaattojen liikettä ajaa viime kädessä painovoima, joka saa useita ilmiasuja laattatektonisessa systeemissä.
Useiden voimien hypotetisoidaan vaikuttavan mannerlaattojen liikkeeseen:
Näistä kolmea ensimmäistä pidetään tärkeimpinä yksittäisinä laattaliikettä ajavina voimina.
Salon Palloilijat
Salon Palloilijat eli SalPa on vuonna 1956 perustettu urheiluseura. Seuran lajeina ovat jalkapallo, koripallo, salibandy, jääkiekko ja taitoluistelu. Seuran värit ovat sininen ja valkoinen. Salon Palloilijoiden urheiluseuraan kuuluu suuria määriä junioreita ja tällä hetkellä seura on Varsinais-Suomen toiseksi suurin jalkapalloseura. Seuralla on jalkapallossa joukkue miesten kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla, Kakkosessa.
Joukkueen kutsumanimi ”Joutsenet” perustuu Salon kaupungin entisen vaakunan joutseneen.
Jalkapallo on ollut SalPan toiminnassa pääosassa aina joukkueen perustamisvuodesta 1956 lähtien. Vuonna 1960 seura pelasi silloisessa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, Suomisarjassa. Sen jälkeen seura on käynyt läpi useita sarjatasoja, niin IV-divisioonaa kuin Ykköstäkin. Viimeksi mainitussa SalPa pelasi kaudella 2001, jolloin joukkueen urheilutoimenjohtajana toimi Petri Jakonen. Pelaajia olivat muun muassa Marko Rajamäki ja Miikka Ilo.
Seura on kautta aikain panostanut vahvasti junioritoimintaan ja Suomen pääsarjassa on pelannut lukuisia SalPan kasvatteja. Eräs seuran suurimmista saavutuksista onkin A-nuorten SM-hopea kaudelta 1982. Nuorten maajoukkueissa ovat kauden 2013 pelaajista pelanneet Niklas Friberg, Jaakko Oksanen, Oskari Jakonen ja Olli Lehtilä. SalPan B-tytöt pelasivat SM-sarjaa vuosina 2009-2010. SalPa järjestää myös junioreiden Salo Cup -turnausta elokuun kahtena viikonloppuna.
Kaudet 2002–2018 seuran edustusjoukkue on pelannut Kakkosessa ja SalPa on pisimpään yhtäjaksoisesti kyseisellä tasolla pelannut seura.
Salon Palloilijat pelaa kotiottelunsa Salon urheilupuistossa, joka sijaitsee 500 metrin päässä kaupungin keskustasta. Kentän yleisöennätys 2 984 on peräisin kesäkuulta 1999 (SalPa-Futistähdet), kilpailullisessa ottelussa suurin yleisömäärä on 835 (SalPa-AC Vantaa, 2001, I div.). Stadionin nykyinen kapasiteetti on 2 500 katsojaa.1950-luvun loppu: Tuomo Teuri 
1959- : Pentti Lindqvist 
1960-luku: Antti Kiiveri, Rainer Haaparanta
1969: Jouko Alkio 
1973: Pauli Lehtonen 
1977: Pekka Leinonen 
1978: 
1979: Juhani Salmi 
1980: 
1981: Jarmo Laakso 
1982 
1983
1984: 
1985: Sauli Lehtinen - syksy: Jarmo Laakso
1986: Rainer Forss 
1987: 
1988:
1989: Kari Solakivi 
1990: J-P Mäkinen - Jarmo Laakso 
1991
1992
1993
1994
1995: Toni Tammi 
1996: Tapio Nummela 
1997:
1998: Raimo Toivanen 
1999: Kimmo Lipponen 
2000: Kimmo Lipponen 
2001: Kimmo Lipponen / syksy --> Harri Kampman 
2002: Jyrki Pellikka 
2003: Jyrki Pellikka 
2004: Jyrki Pellikka / kesäkuun alku --> Juha Halonen + Teemu Kujanpää
2005: Tommi Pikkarainen 
2006: Tommi Pikkarainen 
2007: Juha Halonen 
2008: Juha Halonen 
2009: Jari Sorvari / toukokuu --> Markus Sinisalo 
2010: Markus Sinisalo 
2011: Kari Hagelberg 
2012: John Allen 
2013: John Allen 
2014: John Allen 2015: David Moore 2016: David Moore 2017: Jarkko Tallqvist
Nikolai Podgornyi
Nikolai Viktorovitš Podgornyi (, , 18. helmikuuta 1903 Karlovka – 12. tammikuuta 1983 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko.
Podgornyi opiskeli insinööriksi elintarviketeollisuuden instituutissa Kiovassa. Hänet valittiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean sihteeriksi vuonna 1957 ja politbyroon jäseneksi 1960. Ukrainan puoluejohtajana hän toimi 1957–1963.
Podgornyi liittyi vuonna 1964 pääsihteeriksi noussutta Leonid Brežneviä vastaan käytyyn valtakamppailuun. Häviäjänä hänet erotettiin keskuskomitean sihteerin asemasta ja hän sai Neuvostoliiton muodollisen valtionpäämiehen, korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajan aseman 1965 Anastas Mikojanin jälkeen. Vahvasti alkoholisoitunut Podgornyi erotettiin politbyroosta ja hän jäi eläkkeelle Brežnevin ottaessa myös valtionpäämiehen toimen 1977.
Nikolai Kamenski (kenraali)
Kreivi Nikolai Mihailovitš Kamenski (, 27. joulukuuta 1776 – 4. toukokuuta 1811 Odessa) oli venäläinen kenraali Suomen sodassa.
Ennen Suomen sotaa Kamenski oli ollut mukana Suvorovin Italian ja Sveitsin sotaretkellä Ranskaa vastaan.
Suomen sodassa Kamenski komensi venäläisten 5. divisioonaa Ruonan ja Oravaisten taisteluissa. Kamenski oli venäläisten neuvottelija, kun vihollisuudet Suomessa päättänyt Olkijoen sopimus 18. marraskuuta allekirjoitettiin. Kamenski oli myös torjumassa Ruotsin armeijan viimeistä merkittävää sotatointa, maihinnousuhyökkäystä Uumajaan, elokuussa 1809. Selvästä alivoimasta huolimatta venäläisten onnistui Kamenskin johdolla pysäyttää Ruotsin armeijan hyökkäys.
Nikolaus Ludwig von Zinzendorf
Nikolaus Ludwig von Zinzendorf (26. toukokuuta 1700 Dresden – 9. toukokuuta 1760) oli saksalainen kreivi sekä uskonnollinen julistaja, joka oli sekä herrnhutilaisuuden perustaja että johtaja.
Zinzendorfin isoäiti oli harras pietisti ja Philip Jakob Spenerin ystävä. Tätä kautta hän sai kosketuksen pietismiin. Hän kävi koulun (1710–1716) Hallessa August Hermann Francken koulussa, jossa vaikutti Hallen pietismin nimellä vaikuttanut kristillinen herätysliike. Perheen painostuksesta hän siirtyi opiskelemaan lakia Wittenbergiin. Siellä hän tapasi ortodoksiluterilaisia eli puhdasoppisia luterilaisia ja huomasi pietismin ja ortodoksiluterilaisten välillä vallinneen jännitteen. Vuonna 1722 hän avioitui Dresdenissä Ermuthe Dorothea von Reussin kanssa. Heidän perheeseensä syntyi 12 lasta. Zinzendorf kuoli vuonna 1760.
Tutustutuminen hallelaisiin pietisteihin vaikutti hänen myöhempään elämäänsä. Hän huomasi, että kaikista erimielisyyksistä huolimatta heillä oli samanlainen uskonnollinen pohja. Hän irtautui 1730-luvulla pietisteistä ja hylkäsi monia pietistisiä korostuksia. Hän salli kartanolleen Berthelsdorfiin muodostua ekumeenisen pakolaisyhteisön, ja otti suojelukseensa hyvin erilaisista kristillisistä liikkeistä ja opeista tulleita ihmisiä. Valtaosa tämän yhteisön varhaisista jäsenistä oli Böömistä ja Määristä uskonvainoja paenneita hussilaisia, jotka kokivat, että Herrnhutissa oli kyse vanhan hussilaisen veljeysihanteen (unitas fratrum) uudesta tulemisesta. Tämä liike alkoi kutsua itseään herrnhutilaisuudeksi, joka tarkoittaa "Herran varjeluksen alla". Termi esiintyy ensimmäisen kerran lähteissä 1724. Zinzendorf suvaitsi hyvinkin erilaisia opillisia painotuksia, sillä uskon ytimessä ei hänen mielestään ollut puhdasoppi vaan sydämestä nouseva rakkaus Vapahtajaan. Yhteisöön kuului 1700-luvulla jopa viisisataa schwenckfeldiläistä.Yhteisö joutui kuitenkin viranomaisten hampaisiin. Jälkimmäisen tarkastuksen yhteydessä 1737 Zinzendorf pakeni pitkälle matkalle päätyen lopulta koloniaaliseen Amerikkaan. Herrnhutilaisuuden keskus Yhdysvalloissa sijaitsee Pennsylvanian osavaltiossa, Betlehemin kaupungissa.
Carl Johan Adlercreutz
Carl Johan Adlercreutz (suomeksi joskus Kaarle Juhana) (27. huhtikuuta 1757 Pernaja – 21. elokuuta 1815 Tukholma) oli Suomessa syntynyt Ruotsin armeijan kenraali, joka muistetaan parhaiten Suomen sodassa voittamistaan taisteluista. Hän kuului Adlercreutzin aatelissukuun ja kasvoi Porvoossa.
Adlercreutz osallistui jo 15-vuotiaana varakorpaalina Kustaa III:n vallankaappaukseen Jakob Magnus Sprengtportenin johtamien rakuunoiden joukossa.
Adlercreutz taisteli vuosina 1788–1790. Hän toimi myös Suomen sodassa toisen prikaatin päällikkönä ja ylipäällikkö Klingsporin yliadjutanttina.
Adlercreutzin ansioksi on laskettu se, että armeija ryhtyi tekemään vastarintaa Siikajoella ja Revonlahdella ja saavutti voitot Lapuan ja Alavuden taisteluissa. Adlercreutz kuitenkin jätti armeijan Olkijoen sopimuksen jälkeen ja siirtyi Ruotsiin.
Sodan aikana Adlercreutz osallistui henkilökohtaisesti vallankaappaukseen, jossa hän vangitsi kuningas Kustaa IV Aadolfin Tukholmassa 13. maaliskuuta 1809. Palkkioksi hän sai kenraaliadjutantin arvon ja käytännössä koko armeijan johdon. Adlercreutz toimi Ruotsin armeijan esikuntapäällikkönä taisteluissa Napoleonia vastaan vuosina 1813–1814. 
Adlercreutz korotettiin Ruotsissa 1808 vapaaherraksi ja 1814 kreiviksi. Hän avioitui 1792 vapaaherratar Henrietta Amalia Stackelbergin (1771–1796) kanssa. Tämä oli kenraaliluutnantti Bernt Fredrik Johan Stackelbergin tytär. Toisen kerran hän oli naimisissa vuodesta 1798. Vaimo oli vuorineuvoksen tytär Margareta von Engeström.
Hänet haudattiin Riddarholmin kirkkoon Siikajoen taistelun muistopäivänä 18.4.1816.
Adlercreutzin sankarimainetta on luonut J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" toiseen osaan sisältyvä runo "Adlercreutz".
Adlercreutz
Adlercreutz [a:dlärkröjts] on suomalainen ja ruotsalainen aatelissuku. Ruotsissa eräs suvun haara on korotettu vapaaherralliseen ja osa siitä edelleen kreivilliseen säätyyn.
Suku on lähtöisin Lohjan pitäjän Ison-Teutarin (Stortötar) kylästä. Vanhin tunnettu kantaisä on vuonna 1654 kuollut talollinen Erik Maununpoika. Hänen poikansa Thomas loi komean virkamiesuran kruunun palveluksessa Tukholmassa ja otti aluksi käyttöön kotikyläänsä viittaavan sukunimen Teuterström kunnes hänet aateloitiin Karlshamnissa vuonna 1700 nimellä "Adlercreutz". Seitsemän vuotta myöhemmin hänen sukunsa merkittiin Ruotsin aateliin aatelisena sukuna numero 1382, mikä vaihdettiin myöhemmin numeroon 1386. Tomas Adlercreutzin kahden pojan jälkeläiset asuivat kartanonomistajina Suomessa: vanhemman pojan, hovioikeudenneuvos Erik Adlercreutzin sukuhaaran omistuksiin kuuluivat muun muassa Boen kartano Porvoossa, Sjundbyn kartano Siuntiossa ja Raalan kartano Nurmijärvellä; nuoremman pojan, Carl Adlercreutzin sukuhaara omisti Kiialan kartanon Porvoon lähellä.
Suvun tunnetuin edustaja oli Carl Adlercreutzin pojanpoika, kenraali Carl Johan Adlercreutz, joka ansioitui Suomen sodassa, mutta joutui Ruotsin tappion myötä jättämään Suomen. Hänet korotettiin ansioistaan Ruotsissa kesäkuussa 1808 ritaristoon ja saman vuoden elokuussa edelleen vapaaherraksi, joten hänen jälkeläisensä muodostavat siellä vapaaherrallisen aatelissuvun numero 331. Vuonna 1814 hänet korotettiin uuden hallitusmuodon mukaisesti edelleen kreiviksi, minkä jälkeen vapaaherrallisen sukuhaaran päämiehellä on ollut kreivin arvo. Kaksi muuta sukuhaaraa liitettiin Suomen aateliin ja ne saivat Suomen ritarihuoneen järjestäytymisen yhteydessä vuonna 1818 numeron 97. Toinen näistä haaroista sammui vuonna 1838, toinen on yhä elossa. Eräs sukuhaara on vuodesta 1917 asunut Argentiinassa.Avioliitossa nimen Adlercreutz on saanut myös:Lisäksi sitkeän huhun mukaan Suomen kansalliskirjailija Aleksis Kiven isä, pitäjänräätäli Eric Johan Stenvall olisi ollut kartanonherra Carl Henrik Adlercreutzin avioton poika.
J. P. Donleavy
James Patrick Donleavy (23. huhtikuuta 1926 New York, Yhdysvallat – 11. syyskuuta 2017 Mullingar, Westmeathin kreivikunta, Irlanti) oli amerikkalais-irlantilainen kirjailija, taidemaalari ja näytelmäkirjailija. Hän oli New Yorkissa syntynyt irlantilaisten maahanmuuttajien lapsi ja myöhemmin Irlannin kansalainen.
Donleavyn ensimmäinen ja tunnetuin teos on vuonna 1955 ilmestynyt "The Ginger Man". Vauhdikas veijariromaani kertoo nuoren amerikkalais-irlantilaisen opiskelijan Sebastian Dangerfieldin edesottamuksista Dublinissa. Ilmestyessään kirja kiellettiin Yhdysvalloissa ja Irlannissa; nykyään se luetaan modernin englanninkielisen kirjallisuuden klassikoihin. Kirja ilmestyi suomeksi vuonna 1968 nimellä "Holtiton mies" (Weilin+Göös) Pentti Saarikosken käännöksenä. Pekka Tarkka paljasti myöhemmin, että Saarikoski ei saanut käännöstyötään koskaan valmiiksi, ja että todellisuudessa kirjan onkin kääntänyt Erkki Haglund. Haglund on merkitty kääntäjäksi kirjan uusimpiin painoksiin.
Donleavyn teoksista on suomennettu myös "Anteeksiantamaton herra Smith" (Otava 1967) ja "Samuel S:n surullisin suvi" (Otava 1970). Donleavyä pidetään kulttikirjailijana, ja hän olikin erikoislaatuisen mustan huumorin esimerkillinen edustaja.
Imatran Valtionhotelli
Imatran Valtionhotelli on Imatrankosken partaalla Imatralla sijaitseva, vuonna 1903 valmistunut arkkitehti Usko Nyströmin suunnittelema jugendlinna, joka toimii hotellina.
Ennen kivirakenteista valtionhotellia paikalla sijaitsi kaksi erityisesti Pietarin ylhäisön suosimaa puurakenteista hotellia, jotka paloivat 1900-luvun alussa.
Hotelli toimi sotilassairaalana sisällissodan aikana. Toisen maailmansodan aikana se oli Kannaksen armeijan esikuntana sekä jatkosodassa päämajan sotilashallinto-osastona. Hotellin kellarissa toimi myös toisen maailmansodan aikana Imatran ilmatorjuntakeskus. Sodan jälkeen hotellia kunnostettiin arkkitehti Aarne Ervin suunnitelmien pohjalta, ja vuosina 1985–1987 rakennus restauroitiin väritystä myöten alkuperäiseen asuunsa.
Vuonna 1983 rakennetun kongressiosan on suunnitellut arkkitehti Ilmo Valjakka. Toukokuussa vuonna 2009 hotellin yhteydessä avattiin moderni kylpylähotelli.
Hotellin alkuperäinen nimi on Grand Hôtel Cascade.
Nykyisin hotelli kuuluu Scandic-hotelliketjuun, jolle se siirtyi vuonna 2017 Restel Oy:n Cumulus-ketjun oston myötä.
Vuonna 2014 Apu-lehden yleisöäänestyksessä Imatran Valtionhotelli valittiin Suomen kauneimmaksi rakennukseksi.
Neodyymi
Neodyymi () on lantanoideihin kuuluva, jaksollisen järjestelmän 60. alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Nd ja CAS-numero 7440-00-8. Neodyymiä käytetään muun muassa lasin himmentämiseen hitsausmaskeissa, voimakkaissa magneeteissa, lasereissa ja tähtitieteellisissä sovellutuksissa – neodyymillä himmennetty lasi tuottaa hyvin terävän absorptiokaistan, jota voidaan käyttää kalibrointiin. Neodyymioksidilla (NdO) voidaan lasi värjätä purppuran väriseksi. Neodyymin, boorin ja raudan seoksesta voidaan valmistaa erinomaisia kestomagneetteja.
Neodyymin spektri on myös sovelias hehkulampun lasikuvun suodatinväriaineeksi esimerkiksi kasvilamppuihin, kun halutaan jäljitellä luonnonmukaista valoa.
97 % metallista tuotetaan Kiinassa, joka on haluton viemään sitä ulkomaille matalasti jalostettuna.
Luonnossa esiintyvä neodyymi koostuu seitsemästä isotoopista, joista viisi on pysyviä: Nd, Nd, Nd, Nd ja Nd, ja kaksi radioaktiivisia: Nd (osuus 23,80 %) ja Nd (5,64 %). Näistä yleisin on Nd 27,13 %:n osuudella. Alkuaineella on yhteensä 31 tunnettua radioaktiivista isotooppia joiden massaluvut vaihtelevat välillä 124–161 ja joiden puoliintumisajat vaihtelevat 0,65 sekunnista (Nd) 7,9×10 vuoteen (Nd).
Neodyymiä sisältäviä mineraaleja ovat esimerkiksi monatsiitti ja synkysiitti.
Achernar
Achernar [akernar], α Eridani, on Eridanuksen tähdistön kirkkain tähti ja koko tähtitaivaan yhdeksänneksi kirkkain tähti. Se sijaitsee aivan pitkän tähdistönsä eteläosassa vain 33 asteen päässä eteläisestä taivaannavasta eikä siten näy esimerkiksi Euroopassa. Tähti on saanut nimensä arabiankielisestä sanasta آخر النهر ("āxir an-nahr"), joka tarkoittaa ’joen loppupäätä’. Ennen 1500-luvun löytöretkiä etelään Eridanuksen katsottiin päättyvän θ Eridaniin, jota tuolloin kutsuttiin Achernariksi. Kun α Eridani lopulta löydettiin, sai se nimen itselleen ja theeta-tähdestä tuli Acamar.
Achernar on 144 valovuoden päässä Aurinkokunnasta sijaitseva sinertävänvalkoinen pääsarjan tähti, joskin sitä aiemmin pidettiin jättiläistähtenä. Se on suhteellisen nuori, korkeintaan muutamien satojen miljoonien vuosien ikäinen. Huolimatta varsin suuresta massastaan se ei ole ehtinyt käyttää vetyvarastojaan loppuun; se saattaa myös olla juuri tarpeeksi pieni poistuakseen pääsarjasta Sirius B:n kaltaiseksi massiiviseksi valkoiseksi kääpiöksi.
Achernar pyörii erittäin nopeasti akselinsa ympäri – vain muutamissa tunneissa, minkä seurauksena siitä irtaantuu massaa tuhansia kertoja Aurinkoa nopeammin. Tähden päiväntasaajan tasolle on syntynyt laajeneva kaasukiekko. Dramaattisin vaikutus 225–300 kilometriä sekunnissa tapahtuvalla pyörimisliikkeellä (päiväntasaajan kohdalta pinnalla mitattuna) on kuitenkin tähden muotoon: Achernarin läpimitta päiväntasaajalla on ainakin 1,51–1,61-kertainen napojen halkaisijaan nähden ja vieläkin enemmän, mikäli tähti ei näyttäydy suoraan sivulta Maasta katsottuna. Achernar on litistynein tunnettu suuri taivaankappale. Nykyiset tähtien rakennemallit eivät kykene selittämään näin suurta litistymistä, joten siihen liittyy todennäköisesti muita erillisiä ilmiöitä, kuten pohjois–eteläsuuntaisia virtauksia ja epätasaisuutta pyörimisnopeudessa tähden eri kerroksissa.
Johtuen Achernarin lähettämästä voimakkaasta ultraviolettisäteilystä tähden ympärillä oleva niin sanottu elinkelpoinen vyöhyke on 54 ja 73 AU:n etäisyydellä eli kauempana kuin Pluto sijaitsee Auringosta. Sillä etäisyydellä mahdollisen planeetan kiertoaika olisi 160–260 vuotta, ja nykymenetelmillä maankaltaisen planeetan havaitseminen sieltä olisi lähes mahdotonta.
Eugen Ekman
Eugen Georg Oskar Ekman (s. 27. lokakuuta 1937 Vaasa) on suomalainen kilpauransa päättänyt telinevoimistelija, olympiavoittaja ja yrittäjä.
Ekman voitti Suomen ainoan kultamitalin Rooman olympialaisissa vuonna 1960 jaettuaan sen hevosella Neuvostoliiton Boris Šahlinin kanssa. Hän voitti hevosella myös EM-hopeaa Kööpenhaminassa 1959.
Ekman pääsi Rooman olympialaisiin sattuman kautta, kun TUL ei suostunut yhteistyöhön SVUL:n kanssa, eivätkä TUL:in urheilijat siksi saaneet olympiapaikkaa. Sopua yritti taustalla rakentaa myös Urho Kekkonen. Juuri ennen voittoisaa kilpailua Kekkonen oli lähettänyt tuohtuneen myllykirjeen Voimisteluliiton puheenjohtajalle Erkki Palolammelle. Kirje on julkaistu Kekkosen kirjekokoelmassa "Kirjeitä myllystäni 1". Palolammen vastauskirje tuli julkisuuteen, kun se lahjoitettiin Ekmanille Vaasan Telinetaitureiden järjestämässä kultamitalin 50-vuotisjuhlassa 11.8.2010.
Opetusministeriö myönsi vuonna 2002 Ekmanille Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon.
Ekman perusti vuonna 1961 toimistokoneita ja -tarvikkeita myyvän Oy Ekman Systems Ab:n, jonka johdossa hän toimi vuoteen 1989.
Samuel R. Delany
Samuel Ray "Chip" Delany, Jr. (s. 1. huhtikuuta 1942 New York) on palkittu amerikkalainen tieteiskirjailija ja kirjallisuuskriitikko. Vuodesta 2001 Delany on toiminut englannin kielen ja luovan kirjoittamisen professorina philadelphialaisessa Temple Universityssä. Akateemisessa maailmassa hänet tunnetaan kirjallisuuskriitikkona. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Delanyn arvostetuimpiin teoksiin
kuuluvat romaanit "The Einstein Intersection", "Nova", "Hogg", "Dhalgren", Return to Nevèrÿon -sarja sekä omaelämäkerta "The Motion of Light in Water".
Delanylta on suomennettu yksi teos, "Nova" (1968).
Delany syntyi ja kasvoi New Yorkin Harlemissa ja kävi Bronx High School of Science -koulua. Hänen äitinsä Margaret Delany oli kirjastovirkailija New Yorkin kaupunginkirjastossa ja isällä oli menestyvä hautaustoimisto, Levy and Delany Funeral Home, 7th Avenuen varrella Harlemissa. Delany ja runoilija Marilyn Hacker, johon hän oli tutustunut Bronx High School of Science'issä, avioituivat 1961. Liitto kesti 19 vuotta ja heillä on yksi tytär, Iva.
Vuosina 1962–1968 hän julkaisi yhdeksän tieteisromaania. Delany aloitti tieteisnovellituotantonsa poikkeuksellisesti vasta vakiinnutettuaan asemansa romaanikirjailijana. Novelli ”Kyllä, ja Gomorra” (1967) voitti Nebulan ja myöhemmin hän sai toisen Nebulan ja Hugo-palkinnon. Vuonna 1969 Delany aloitti kirjallisuusarvostelijan uransa. Hän myös toimitti vaimonsa kanssa spekulatiivisen fiktion alkuperäisvalikoimia.
Delanyn kymmenes, myydyin romaani "Dhalgren" julkaistiin 1974. 1970-luvun lopulla ja 1980-luvulla hänen merkittävin kirjallinen hankkeensa oli Return to Nevèrÿon -sarja. Delany on julkaissut useita omaelämäkerrallisia teoksia elämästään mustana, homoseksuaalisena kirjailijana, mukaan luettuna Hugo-palkittu "The Motion of Light in Water".
Vuodesta 1988 Delany on toiminut professorina useissa yliopistoissa. Hän oli yhdentoista vuoden ajan vertailevan kirjallisuuden professorina Massachusettsin yliopistossa, Amherstissa, puolitoista vuotta englannin kielen professorina Buffalon yliopistossa ja siirtyi vuonna 2001 Temple Universityn englannin kielen laitokselle, jossa hän edelleen (2006) työskentelee. Lisäksi hän on tehnyt useita vierailevia professuureja. Delany on myös julkaissut useita kirjoja, jotka sisältävät kritiikkejä, haastatteluita ja esseitä, sekä myyntimenestyksen "Times Square Red, Times Square Blue" (1999), joka kertoo Times Squaren alueelle suunnitelluista muutoksista ja niiden vaikutuksista New Yorkin työväenluokkaisten homomiesten elämään.
("Driftglass" ja "Distant Stars" sisältävät Hugo- ja Nebula-palkitun novellin "Time Considered as a Helix of Semi-Precious Stones". "Aye, and Gomorrah, and other stories" on kokoelma Delanyn lyhytproosaa koko hänen tuotannostaan, lukuun ottamatta Nevèrÿon-sarjaa ja "Atlantis"ta.)
Joe Haldeman
Joe Haldeman (s. 9. kesäkuuta 1943) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänen kuuluisin teoksensa on "Loputon sota" ("The Forever war", 1975), joka kertoo tähtienvälisestä sodasta ihmisten ja tauraneiksi kutsutun lajin kesken. Romaani perustuu osittain Haldemanin sotakokemuksiin Vietnamissa. Hänen veljensä Jack C. Haldeman II on myös tieteiskirjailija.
Hän on voittanut mm. Hugo-, Nebula- ja John W. Campbell -palkinnot teoksellaan "Forever Peace" (jatkoa "Loputon sota" kirjalle).
Hän on voittanut Robert A. Heinlein -palkinnon huomionosoituksena. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Johan August Sandels
Johan August Sandels (31. elokuuta 1764 Tukholma Ruotsi – 22. tammikuuta 1831 Tukholma) oli ruotsalainen sotamarsalkka ja kreivi sekä valtionhoitaja Norjassa. Häntä pidetään etevimpänä Suomen sotaan osallistuneista Ruotsin armeijan upseereista Döbelnin ohella. Sodan jälkeen hän jatkoi uraansa Ruotsissa, jossa hän loi loistavan sotilasuran osallistumalla Saksan sotaan vuonna 1813 ja Norjan sotaan vuonna 1814.
Sandels syntyi tukholmalaisen vuorineuvoksen pojaksi 31. elokuuta 1764. Sandelsin isä aateloitiin vuonna 1772. Jo 11-vuotiaana Sandelsista tuli tykkiväen kadetti.
Sandels osallistui an Karjalan rakuunarykmentin majurina. Vuodesta 1803 lähtien hän toimi Savon jääkärirykmentin komentajana.
Suomen sodassa hänet nimitettiin 7. huhtikuuta 1808 viidennen prikaatin komentajaksi. Hänen johdollaan vallattiin Kuopio takaisin ja karkotettiin viholliset pois melkein koko Savosta. Jouduttuaan väistymään ylivoiman tieltä hän puolustautui Toivalassa yli kolme kuukautta, voitti peräytymismatkalla venäläiset Koljonvirralla lokakuussa ja yhtyi sitten pääarmeijaan.
Iisalmen pohjoispuolella käyty Koljonvirran taistelu sodan loppuvaiheessa nosti Sandelsin maineeseen etevänä johtajana. Aselepo oli solmittu ja Sandelsin joukot olivat majoittautuneena Partalan ja Valkeaisten kylissä, kun venäläisten hyökkäys Koljonvirran itäpuolelta alkoi. Sandels veti tiedustelujoukkonsa joen länsipuolelle ja onnistui tuhoamaan osan siltaa, mikä vaikeutti venäläisten etenemistä. Venäläisten joukkoja johti Nikolai Tutškov, ja joukot käsittivät noin 8 000 miestä, kun he ryhmittyivät joen länsipuolelle. Heitä vastassa oli Sandelsin komentamat 1 800 miestä. Taistelun kuluessa Ruotsi menetti 300 miestä, mutta venäläiset joutuivat pakosalle Koljonvirtaan ja he menettivät 1 000 miestä kaatuneina ja sotavankeina.
Myöhemmin Sandels otti osaa sotaan Napoleonia vastaan. Hän toimi myös Ruotsin Pommerin kenraalikuvernöörinä 1812–1815 sekä Norjan käskynhaltijana vuosina 1818–1827. Sandels haudattiin Tukholman Klaaran kirkkoon, missä sijaitsee myös hänen muistomerkkinsä.
Johan Ludvig Runeberg kuvaa "Vänrikki Stoolin tarinoissa" Sandelsin rohkeana sankarina, mutta myös hyvän ruoan ja juoman intohimoisena ystävänä, jonka on vaikea nousta päivällispöydästä taistelun keskelläkin.
Rantsilan keskustassa sijaitsee Sandelsin kunniaksi pystytetty muistomerkki, joka on maailman ainoa Sandelsia esittävä ratsastajapatsas. Savossa Sandelsin muistoa käytetään kaupallisiin tarkoituksiin: Siilinjärven keskustassa toimii Hotelli Sandels, ja hänen mukaansa on nimetty iisalmelaisen Olvi-panimon Sandels-olut. Lisäksi Iisalmen Koljonvirralla järjestettävä Sandels Rock -tapahtuma on saanut nimensä häneltä.
Judge Dread
Judge Dread (2. toukokuuta 1945 – 13. maaliskuuta 1998), oikealta nimeltään Alexander Minto "Alex" Hughes oli englantilainen ska- ja reggae-muusikko. Hän oli kautta aikain ensimmäinen valkoinen, joka saavutti suuren luokan suosiota Jamaikan musiikkilistoilla.
Guinnessin ennätysten kirjan mukaan Judge Dreadilla on ollut eniten kiellettyjä musiikkikappaleita. Myöhempinä aikoina radioasemat kieltäytyivät soittamasta hänen kappaleitaan ilman, että olivat edes ensin kuulleet niitä. Sanoituksissa esiintyivätkin päällimmäisenä riettaat ja alatyyliset aiheet.
1960-luvulla Alex Hughes työskenteli ovimiehenä Lontoon karibialaisklubeilla. Taiteilijanimensä Judge Dread otti Prince Busterin samannimisestä musiikkikappaleesta "rude boy" -kulttuurin ollessa muotia. Hän kutsuikin itseään maailman töykeimmäksi mieheksi.
Judge Dread kuoli sydänkohtaukseen lavalle kesken esityksensä The Penny Theatressa, Canterburyssä. Hänen viimeiset sanansa olivat: "Let's hear it for the band" (suosionosoitukset yhtyeelle).
Tulli (Tampere)
Tulli on Tampereen keskustan kaupunginosa, joka on saanut nimensä vuonna 1901 valmistuneesta tullikamarista ja siihen yhdistetystä pakkahuoneesta. Virallisesti kyseessä on Tampereen XVII kaupunginosa.
Ratapihan läheisyyden vaikutuksesta alueelle rakennettiin 1800-luvun lopulta lähtien varasto-, konttori- ja tuotantotiloja. Alueelle vahvistettiin asemakaava vuonna 1900. Nykyisin Tullin alueella sijaitsee Tampereen yliopiston tiloja, pienteollisuutta, Tullintorin kauppakeskus sekä kasvavissa määrin myös asutusta. Tullikamarilla ja pakkahuoneella on ravintola- ja kulttuuritoimintaa. Tullin pohjoisrajana toimii Itsenäisyydenkatu ja pohjois-eteläsuunnassa sen halkaisee Yliopistonkatu. Kaupunginosan itäreunalla sijaitsee itäisen keskustan suosittu virkistysalue, Sorsapuisto, jonka eteläreunassa on vuonna 1990 valmistunut suuri konsertti- ja kongressikeskus, Tampere-talo. Tullin länsiosassa ratapihan ja Ratapihankadun laidalla sijaitsee Tampereen ja koko Suomen korkein hotellirakennus Hotelli Torni Tampere.
Pähkinäsaari
Pähkinäsaari (ven. "Ореховый", ruots. "Nötö") on saari Venäjällä, joka sijaitsee Laatokan ja sen laskujoen Nevan liitoskohdassa Pähkinälinnan kaupungissa Leningradin alueella. Saaressa on keskiaikainen Pähkinäsaaren linna, jossa Ruotsi ja Novgorod solmivat Pähkinäsaaren rauhan vuonna 1323.
Erlend Loe
Erlend Loe (s. 24. toukokuuta 1969) on norjalainen kirjailija. Hän on tehnyt myös musiikkivideoita ja lyhytelokuvia sekä työskennellyt psykiatrisessa sairaalassa ja opettajana.
Tehokeinoinaan Loe käyttää liioittelua ja naivismia.
Loen joulun alla 2011 ilmestynyt teos "Fvonk" kertoo fiktiivisestä pääministeristä, jonka nimi on Jens (viittaa pääministeri Jens Stoltenbergiin). Kirja oli lähes valmis, kun Norjassa tapahtui Utøyan joukkosurma. Loe kirjoitti kirjan melkein kokonaan uudestaan.
Maltoosi
Maltoosi eli mallassokeri on disakkaridi, joka muodostuu kahdesta glukoosimolekyylistä. Maltoosin molekyylikaava on CHO ja moolimassa 342,296 g/mol. Maltoosia syntyy muun muassa tärkkelyksen hajotessa eläinten ruuansulatuskanavassa ja itävissä tärkkelyspitoisissa siemenissä. Tärkkelyksen maltoosiksi hajottava entsyymi on amylaasi. Maltoosia on muun muassa maltaissa ja mallasuutteissa. Hunajassa maltoosia on n. 1,5 %. Elimistössä maltoosia pilkkoo suolinesteen maltaasi-entsyymi.
Tärkkelyksestä valmistetaan teollisesti maltoosia entsymaattisesti amylaasin, maltogenaasin tai pullulanaasin avulla. Maltoosisiirappia käytetään makeutusaineena ja eräiden polysulfidien stabilimisaineena.
Thrust SSC
Thrust SSC (SuperSonic Car) on maailman nopein maakulkuneuvo sekä ainoa sellainen, joka on yltänyt äänen nopeuteen ja rikkonut äänivallin ajamalla mailin matkan keskinopeudella 1 227,986 km/h (1,02 mach) 15. lokakuuta 1997.
Thrust SSC ajoi ennen ennätysajoaan 25. syyskuuta siihen aikaan suurimman nopeuden, 1149,29 km/h, jonka se itse rikkoi noin 20 päivää myöhemmin. Autoa ohjasi molemmilla kerroilla Ison-Britannian kuninkaallisten ilmavoimien (RAF) hävittäjälentäjä Andy Green.
Thrustin voimanlähteenä oli kaksi isoa suihkumoottoria. Sen pyörät pyörivät 8500 kierrosta minuutissa.
Lahti (Pietari)
Lahti (myös "Lahdenkylä", "Lahenkylä", ) on historiallinen kaupunginosa ja rautatieasema Pietarin Primorjen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Suomenlahteen yhtyvän Konnunlahden rannalla kaupungin luoteisosassa. Itäpuolella on Kivinenä, lännessä Olkina ja luoteessa Lahdenkontu (ven. "Konnaja Lahta"). Paikkakunta kuuluu Lahti–Olkinan kunnallishallintoalueeseen.
Spasskin pogostaan kuulunut Lahden kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Sen asukkaat olivat 1600-luvun loppuun saakka etupäässä ortodokseja. 1700-luvulla Lahdessa asui vajaat kaksisataa Pyhän Marian seurakuntaan kuulunutta luterilaista inkerinsuomalaista. Vuonna 1827 heidän määränsä kohosi 235 henkeen. "Kantakyläksi" kutsuttu kylänosa tuhoutui vuoden 1824 tulvassa, mutta rakennettiin uudelleen ylemmäksi muun kylän yhteyteen. Lahdenkonnulla asui vuonna 1827 yhteensä 108 seurakuntalaista. Sen kerrottiin aikaisemmin kuuluneen Toksovan kappeliseurakuntaan Valkeasaareen. Molemmissa kylissä oli myös inkerikkoja.
1700-luvun alussa seudulla sijaitsi Pietari I:n kartano "Bližnije Dubki". Tarinan mukaan keisari osallistui Lahdessa veden varaan joutuneiden sotilaiden ja matruusien pelastamiseen, vilustui pahasti ja kuoli pian munuaistulehdukseen. Vuosisadan lopussa kylä kuului Katariina II:n suosikille Grigori Orloville ja myöhemmin Stenbock-Fermorin kreivisuvulle. Lahden läheltä löydetty siirtolohkare vietiin vuonna 1770 Pietariin Vaskiratsastaja-patsaan jalustaksi. Tämä ”Ukkoskivi” (ven. "Grom-kamen") painoi yli tuhat tonnia, ja sen kuljetusta varten tarvittiin erityisiä rakennelmia, proomu ja laivoja.
Siestarjoelle johtavan rautatien rakentamisen jälkeen vuonna 1895 seudulle syntyi huvila-asutusta. 1890-luvulla pystytettiin Stenbock-Fermorien kaksikerroksinen ”Metsästyslinna” (arkkitehti Aleksei Kuznetsov) ja vuosina 1893–1894 ortodoksinen apostoli Pietarin kirkko. Vuonna 1896 Lahdessa toimi narodnikkien maanalainen kirjapaino. Paikallinen tenniskerho järjesti 1910-luvulla Venäjän ensimmäiset tenniskisat.
Suomalaisia oli 1900-luvun alussa puolet kylän asukkaista (noin 350 henkeä). Vuodesta 1860 lähtien Lahdessa toimi suomalainen koulu, jonka rakennuksessa alettiin 1890-luvulla järjestää suomen- ja saksankielisiä jumalanpalveluksia. Vuonna 1904 rakennettiin Pyhän Marian seurakuntaan kuulunut puinen rukoushuone (arkkitehti Ernst Schitt), joka vihittiin kirkoksi vuonna 1922. Vuonna 1923 muodostettiin itsenäinen Lahden seurakunta, johon vuonna 1928 kuului noin 400 jäsentä. Kirkko suljettiin vuonna 1933, jolloin kuoli myös seurakunnan viimeinen hoitaja Fredrik Soittonen, ja purettiin vuonna 1939.
Vuonna 1938 kylästä tuli "Lahtinskin" kaupunkimainen taajama. Vuonna 1963 se liitettiin Leningradin kaupunkiin. 1960-luvulla aloitettu merenpohjan ruoppaus ja täyttömaan rakentaminen on muuttanut ympäristöä huomattavasti. Stenbock-Fermorien linnassa toimii nykyään yleisöltä suljettu radion lähetyskeskus. Elokuvateatterina käytetty apostoli Pietarin kirkko vihittiin uudelleen käyttöön vuonna 1991. Suomenlahden rannalle on suunnitteilla Gazpromin toimisto- ja liikerakennus Lahta-tsentr.
Bayerin designaatio
Bayerin designaatio on useille kirkkaille tähdille annettu tunnus, jonka otti käyttöön saksalainen tähtitieteilijä Johann Bayer vuonna 1603 ilmestyneessä tähtikartassaan "Uranometria". Se koostuu pienestä kreikan kirjaimesta ja tähdistön genetiivimuotoisesta latinankielisestä nimestä. Esimerkiksi Pohjantähden Bayerin designaatio on "α Ursae Minoris". Tähdistön nimi voidaan ilmoittaa myös kolmikirjaimisena lyhenteenä, esimerkiksi "α UMi".
Designaatio on yleensä annettu kunkin tähdistön tähdille niiden kirkkausjärjestyksessä, jolloin kirkkain tähti on päätähti eli ns. alfatähti, mutta koska kirkkausmääritys on aikanaan tehty silmämääräisesti, on tähän runsaasti poikkeuksia, niin että alfa voi olla kirkkainta tähteä himmeämpi. Esimerkiksi Orionin kirkkain tähti Rigel on "β Orionis" ja toiseksi kirkkain tähti Betelgeuze "α Orionis". Koska tähdistöjen tarkat rajat sovittiin vasta 1900-luvun alussa, eivät kaikki designaatiot vastaa tähden sijaintia modernien tähdistörajojen suhteen. Esimerkiksi kahden tähdistön rajalla sijaitsevilla tähdillä "β Tauri" ("γ Aurigae") ja "α Andromedae" ("δ Pegasi") on kaksi vaihtoehtoista designaatiota. Vaa'an tähdistössä selkeästi sijaitsevan "σ Libraen" designaatio oli alun perin "γ Scorpionis". Näistä seikoista huolimatta Bayerin designaatio on edelleen laajasti käytössä.
Useimmat tähdet on merkitty pienin kreikkalaisin kirjaimin, mutta niiden loputtua kesken nimeämisjärjestelmää laajennettiin latinalaisiin aakkosiin – ensin pieniin ja sitten suuriin. Laajennettuja designaatioita käytetään vain harvoin, mutta poikkeuksena eräitä tunnettuja kohteita ovat esimerkiksi "h Persei" (joka todellisuudessa on Perseuksen kaksoistähtijoukon toinen osapuoli) ja "P Cygni". Isoja latinalaisia kirjaimia ei ole koskaan tarvittu Q:ta pidemmälle, ja niinpä R:stä eteenpäin tähtien designaatiot ovat muuttuvien tähtien designaatioita.
Lisäksi eräillä tähdillä on numero kreikkalaisen kirjaimen ohessa erottamaan saman designaation saaneita tähtiä toisistaan. Tällaisia ovat kaksoistähtien (lähinnä optisten sellaisten) komponentit sekä poikkeustapaukset, kuten Orionissa oleva tähtijono "π, π, π, π, π" ja "π Orionis".
Pyhän Marian seurakunta (Pietari)
Pyhän Marian seurakunta on inkeriläinen luterilainen seurakunta Pietarissa. Nykyinen Pietarin Pyhän Marian kirkko valmistui 1805, ja siitä tuli vallankumouksen jälkeen Inkerin hiippakunnan tuomiokirkko.
Ruotsin vallan aikana Nevanlinnassa oli ruotsalais-suomalainen seurakunta 1630-luvulta lähtien. Kirkko sijaitsi Ohtajoen läheisyydessä. Seurakuntaan kuului linnan väestö ja lähiseudun suomalaisten kylien asukkaita. Pietarin Pyhän Marian seurakunta perustettiin vuonna 1703. Se jakaantui vuonna 1769 ruotsalaiseen Pyhän Katariinan ja suomalaiseen Pyhän Marian seurakuntaan. Kirkossa pidettiin jumalanpalveluksia vuoteen 1937 asti. Neuvostoaikana kirkossa toimi muun muassa luutavarasto ja eläinnäyttely.
Pyhän Marian seurakunta perustettiin uudelleen vuonna 1990, ensin osaksi Viron evankelis-luterilaisen kirkon alaisuuteen. Kun Inkerin kirkko perustettiin 1992, Pyhä Maria siirtyi siihen. Kirkkonsa seurakunta sai kokonaisuudessaan takaisin vuonna 1995. Nykyisin seurakunnassa on noin 300 jäsentä ja kirkossa pidetään jumalanpalveluksia sekä suomeksi että venäjäksi.
Pyhän Marian seurakuntaan kuuluivat 1900-luvun alussa seuraavat suomalaisten asuttamat kylät: Autuansaari, Kaljula, Kivinenä, Kolomäki, Lahti, Lahdenkontu (Konnaja Lahta), Liiha, Mantere, Muurola, Vanha-Paanova (Staropanovo), Uusi- eli Suomen-Paanova, Parkala, Rasvala, Ripatsu (Rybatskaja), Ristisaari, Sorsanjoki (Utkina Zavod), Sutela, Tönttölä, Vahviaisi (Sosnovaja Poljana), Vallinginkylä, Uusikylä (Muurolassa) ja Uusikylä eli Malnova.
Ortodoksisia inkerikkoja asui Lahdessa, Lahdenkonnussa, Liihassa, Vanhassa-Paanovassa, Parkalassa, Ripatsussa ja Muurolan Uudessakylässä. Melkein kaikissa kylissä oli myös venäläisiä asukkaita.
Flamsteedin designaatio
Flamsteedin designaatio on kirkkaille tähdille annettu tähdistökohtainen tunnus, jota käytettiin ensimmäisen kerran englantilaisen tähtitieteilijän John Flamsteedin tähtiluettelossa "Historia coelestis Britannica", jonka julkaisivat Edmond Halley ja Isaac Newton vuonna 1712 ilman Flamsteedin hyväksyntää. Vaikka teoksen vuonna 1725 ilmestyneessä viimeisessä painoksessa designaatioita ei enää käytetty, saivat ne suosiota 1700-luvulla ja ovat yhä nykyisin laajassa käytössä niillä tähdillä, joille ei ole Bayerin designaatiota.
Flamsteedin designaatio koostuu numerosta ja tähdistön genetiivimuotoisesta latinankielisestä nimestä. Merkittäviä Flamsteedin designaatiolla ensisijaisesti tunnettuja tähtiä ovat "51 Pegasi", jolla on ensimmäinen löydetty auringonkaltaisen tähden eksoplaneettajärjestelmä, sekä "61 Cygni", ensimmäinen tähti Auringon jälkeen, jonka etäisyys onnistuttiin määrittämään parallaksin avulla.
Flamsteedin designaatiot on annettu tähdille kasvavan rektaskension mukaisessa järjestyksessä. Maan prekession takia osa tähdistä ei enää ole annetussa järjestyksessä, ja lisäksi eräät tähdet sijaitsevat nykyisin alkuperäisen nimikkotähdistönsä rajojen ulkopuolella. Flamsteedin designaatiot on annettu vain Isosta-Britanniasta käsin näkyville tähdille, eikä kaikkein eteläisimpien tähdistöjen tähdillä siten ole niitä lainkaan.
Murad II
Murad II (1404 - 3. helmikuuta 1451) oli Osmanien valtakunnan sulttaani isänsä Mehmed I:n kuoltua vuodesta 1421 vuoteen 1451 (lukuun ottamatta 1444–1446). Muradin hallintokautta leimasi pitkä sota jota hän kävi Balkanin kristittyjä sekä Anatolian turkkilaisia emiraatteja vastaan. Hänet kasvatettiin Amasyassa.
Bysantilaiset suostuttelivat Mustafa Çelebin (tunnetaan myös Düzmece Mustafana) yrittämään sisällissodan sytyttämistä ja nuoren sulttaanin syöksemistä valtaistuimelta. Mustafa voittikin Muradin armeijan ja julisti itsensä Adrianopolin (nykyisen Edirnen) sulttaaniksi. Muradin joukot kuitenkin saavuttivat hänet Ulubatissa, lähellä Bursaa ja teloittivat hänet. Tämän jälkeen Murad loi uuden armeijan, "Azeb"in, vuonna 1421 ja marssi läpi Bysantin keisarikunnan ja ryhtyi piirittämään pääkaupunkia Konstantinopolia. Muradin piirittäessä kaupunkia bysanttilaisten onnistui yhdessä muutamien Anatolian itsenäisten turkkilaisvaltioiden kanssa lähettää Muradin nuorempi veli, 13-vuotias Mustafa, kapinoimaan veljeään vastaan ja piirittämään Bursaa. Muradin täytyi keskeyttää Konstantinopolin piiritys kohdatakseen kapinoivan veljensä. Hän vangitsi prinssi Mustafan ja teloitti tämän. Anatolian valtiot jotka jatkuvasti juonittelivat häntä vastaan - Aydın, Germian, Mentese ja Teke - liitettiin osaksi Osmanien valtakuntaa.
Tämän jälkeen Murad ryhtyi sotaan Venetsiaa, Karamanidien emiraattia, Serbiaa ja Unkaria vastaan. Karamanidialaiset lyötiin vuonna 1428 ja venetsialaiset vetäytyivät 1432 hävittyään toisen Salonikan piirityksen vuonna 1430. 1430-luvulla Murad valtasi valtavia alueita Balkanilta ja onnistui liittämään Serbian valtakuntaansa 1439. Vuonna 1441 Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Puola ja Albania liittyivät Unkari-Serbia liittoon. Murad voitti Varnan taistelun vuonna 1444 János Hunyadia vastaan, mutta hävisi Jalowazin taistelun ja joutui luopumaan vallasta.
Vuonna 1446 hän nousi uudestaan valtaan Janitsaarien avulla ja murskasi kristittyjen liiton toisessa Kosovon taistelussa (ensimmäinen tapahtui 1389). Kun Balkanin rintama oli turvattu Murad suuntasi itään Timur Lekin pojan Shah Rokhin suuntaan ja Karamanidin ja Çorum-Amasyan emiraattien suuntaan.
ED
ED on Hartwallin valmistama energiajuoma, joka sisältää kofeiinia, guaranaa ja tauriinia. Se tuli myyntiin vuonna 2003. Perusversion lisäksi tuotetta myydään myös kevyempinä ED Lemon ja ED Green Lightina sekä 2016 lähtien myös ED No Calories Citruksena. Näiden tuotteiden lisäksi EDin valikoimaan kuuluu tällä hetkellä myös ED Redberry sekä päärynän makuinen ED BCAA Pear ja marjojen makuinen ED BCAA Berry.
Syyskuussa 2006 Hartwall toi markkinoille R-ED-kampanjatuotteen, joka oli samanmakuista kuin normaali ED mutta nimensä mukaan punaista. Keväällä 2007 ilmestyi punainen, karpalolla maustettu ED Redberry. Syksyllä 2007 kauppoihin tuli 0,44 litran ED-tölkkejä. Vuoden 2008 alussa EDiä alettiin pakata 0,5 litran pantillisiin kierrätysmuovipulloihin. Kesällä 2008 ilmestyi ED Green Light, joka on vihreää ja maistuu goji-marjalta ja omenalta.
Keväällä 2009 EDiä alettiin myydä myös 0,33 litran pulloissa, mutta se lopetettiin kuitenkin hyvin pian. EDistä julkaistiin keväällä 2009 myös mehujää. Keväällä 2013 EDiä ja ED Lemon Lightiä alettiin myydä 0,33 litran tölkissä. Syksyllä 2014 ED Redberry palasi kauppojen hyllyille. Saman vuoden loppuun mennessä ED katosi jälleen tölkkimuodosta. Uusia ED energiajuomia ilmestyi jälleen 2016, kun toukokuussa lanseerattiin ED No Calories Citrus sekä elokuussa ED BCAA Pear ja ED BCAA Berry -juomat.
Viimeisin ED energiajuoma on ED Gamer Light. Se julkaistiin vuonna 2018 elokuussa. Juoma sisältää magnesiumia sekä sinkkiä ja maistuu mustikalta.
ED käyttää nykyisin slogania "Stay Focused". Aiempia sloganeita ovat olleet "Stay FocusED" sekä "Stay Smart, Get ED".
Henry Draper -luettelo
Henry Draper -luettelo eli Harvardin luokittelu eli HD-luettelo (tunnus HD) on alun perin 225 300 tähteä käsittänyt tähtiluettelo, jossa on merkittynä jokaisen tähden sijainti ja spektriluokka. Luettelon laati Annie Cannon yhdessä työtovereidensa kanssa Edward Pickeringin valvonnassa, ja se julkaistiin ensi kerran vuosina 1918–1924. Se nimettiin Henry Draperin mukaan, koska tämän leski oli rahoittanut luettelon laatimisen.
Henry Draper -luettelossa oleville tähdille on annettu oma tunnus, joka on muotoa "HD numero". Tähtien numerointi on tehty kasvavan rektaskension mukaisessa järjestyksessä 1900.0-epookin sijainnin perusteella. HD-designaatioita käytetään usein tähdillä, joilla ei ole Bayerin tai Flamsteedin designaatiota.
Vuonna 1949 luetteloa laajennettiin käsittämään yhteensä 359 083 tähteä. Laajennusosa sai lyhenteen HDE ("Henry Draper Catalogue Extension"), mutta yleensä myös laajennusosan sisältämiin tähtiin (numerot 225331–359083) käytetään HD-tunnusta. Luettelo sisältää tähdet aina magnitudiin +9 saakka. Se käsittää koko taivaan, ja se oli ensimmäinen merkittävä tähtien spektriluokat sisältävä tähtiluettelo.