Virvatuli
Virvatulet (myös aarnivalkeat, aarretulet tai aarreliekit) ovat tulia tai valonlähteitä, joita havaitaan yleensä pimeässä asumattomilla alueilla lähellä maan- tai vedenpintaa tai aivan pinnassa. Virvatuli on muodoltaan joko liekin kaltainen, valopallo tai hahmoton. Virvatulia on eri värisiä. Joidenkin virvatulten kerrotaan hyppelehtivän, vaappuvan tai huojuvan, tai jopa liikkuvan paikasta toiseen. Kerrotaan usein, että virvatulet katoavat tai etääntyvät kauemmas, kun niitä lähestyy.
Virvatulia esiintyy yleensä samoilla paikoilla tai alueilla toistuvasti, ja joillakin paikoilla niistä on pitkä kansanperine. Virvatulet ovat yleensä hiljaisia, ja niitä nähdään hiljaisilla seuduilla. Virvatulen on jopa kerrottu kadonneen, kun on pidetty kovaa ääntä. Toisaalta joihinkin aarnihautoja koskeviin kansanperinteisiin liittyvät paikalta kuuluvat oudot äänet.
Sana "virva" tarkoittaa jotakuinkin väreilyä, häilymistä ja lepattamista. Virvatulet vaikuttavat monista luonnottomilta tai yliluonnollisilta. Tästä syystä virvatuliin liittyy paljon kansantarinoita ja myyttejä. Tutkijat ovat tarjonneet virvatulille erilaisia selityksiä.
Virvatulia tunnetaan lähes kaikkien kulttuurien perinteistä, ja usein niihin liittyvät kansanperinteet ovat hyvin vanhat. Suomessa ja muuallakin Euroopassa on ollut käsityksiä, joiden mukaan virvatulet ovat henkiolentoja tai henkiolentojen valoja, joilla ne houkuttelevat ihmisiä eksymään tai vahingoittumaan. Vaappuvia virvatulia on voitu pitää lyhtyinä, joita joku olento kantaa pimeässä.
Suomessa uskottiin, että aarnivalkean alla saattoi olla aarre, jonka arvometalleja aarteen haltija kiillotti tai puhdisti liekillä. Aarnihauta oli aarrekätkö, jota vartioi Aarniksi kutsuttu haltia. Virvatulien uskottiin palavan aarnihaudoilla varsinkin juhannusyönä. Silloin ne ilmoittivat aarteen sijaintipaikan.
Virvatulet on usein liitetty myös kummitteluun. Vanhan perinteen mukaisesti varsinkin hautausmailla tai surma- tai onnettomuuspaikoilla nähtyjä virvatulia pidetään ihmisten sieluina. Eräiden liekkiä muistuttavien virvatulten nimitys on ollut liekkiö. Liekkiö on ajateltu esimerkiksi aavelinnuksi tai lapsen sieluksi. Joskus uskottiin, että kun hautausmaalta nousee tulta, siellä on kakkiainen.
Joistakin virvatulien perinteisistä havaintopaikoista Euroopassa ja Yhdysvalloissa kerrotaan samankaltaista kulkutarinana levinnyttä kertomusta. Sen mukaan paikalla on käynyt onnettomuus, esimerkiksi junaturma. Nähty vaappuva valo on päätään etsivän onnettomuuden uhrin lyhty.
Metalliesiintymiä on entisaikaan etsitty paikoilta, joissa on näkynyt valoilmiöitä. Outokummun mineraaliesiintymän päällä kerrotaan palaneen aarnivalkeita.
Runoissa ja lauluissa virvatulet ovat yleensä maailman houkutusten vertauskuva, ne ovat samalla tavalla pettäviä ja katoavia. Eino Leinon runossa ”Nocturne” sanoo elämänsä taistelut jo läpikäynyt: ”En ma enää aja virvatulta”. Tällä hän tarkoittaa häilyväisten haaveiden ja onnen lupausten jahtaamisen lopettamista, ja tyytymistä siihen, mitä on käsillä.
Perinteiden tuntemat virvatulet kattavat oletetusti useita erityyppisiä ilmiöitä ja niille tarjotut luonnontieteelliset selitykset vaihtelevat tapauskohtaisesti. Soilla havaittu sininen tai vihertävä liekki johtuu teorian mukaan suosta nousevasta metaanista, jota syntyy eloperäisen aineksen lahoamisesta, käymisestä tai mätänemisestä. Oletetaan, että suon pintaan nouseva kaasu syttyy jostain syystä palamaan. Syttyminen voi johtua vähäisestä määrästä kaasua, joka syttyy itsestään palamaan tullessaan kosketuksiin hapen kanssa. Monet yksityiskohdat tässä selitysmallissa ovat kuitenkin ongelmallisia. Metaani esimerkiksi palaa räjähdysmäisesti ja nopeasti. Vaikka jotkut virvatulet ovat lyhytaikaisia, toisten on kerrottu voivan palaa vakaasti pitkiäkin aikoja. Tasainen palaminen edellyttäisi myös tasaista kaasun ”erittymistä” suon pintaan. Metaani myös palaa keltaisella liekillä, kun taas virvatulet kerrotaan yleensä sinertäviksi. Metaani myös palaa kuumalla liekillä, mutta virvatulten ei ole kerrottu polttaneen tai sytyttäneen mitään.
Bioluminesenssi eli eliöiden biologisesti tuottama valo selittää joitakin tapauksia. Heikkovaloiset ja paikallaan pysyvät valonlähteet pimeässä luonnossa voivat olla bioluminoivaa levää tai sientä ("katso:" peikonkulta). Ehkä myös kiiltomatoja on toisinaan pidetty virvatulina.
Joitakin virvatulia on toisinaan verrattu käytökseltään ja ulkonäöltään pallosalamoihin. Onkin ehdotettu, että valopallomaiset tai liikkuvat virvatulet saattaisivat johtua luonnossa esiintyvistä sähköisistä ilmiöistä. Ukkosella esimerkiksi korkeisiin rakennuksiin tai puiden latvoihin syntyvää hohdetta kutsutaan ukonvirvaksi. Ukonvirva on sähköinen ilmiö.
Liikkuvien virvatulten selitykseksi on jopa ehdotettu bioluminoivaa levää, hometta tai bakteereita turkissaan kantavia eläimiä. Lintujen on kerrottu joskus, erittäin harvoin, hohtavan. Venäjällä väitetään ammutun joitakin hohtavia sorsia, joiden valo on jonkin aikaa eläimen kuolemasta hiipunut. On myös ollut havaintoja, että joidenkin pöllöjen rintapuoli hohtaisi pimeässä. Yhdessä tapauksessa pimeässä lentävät valoilmiöt ovatkin paljastuneet tornipöllöiksi.
Aavoilla mailla esimerkiksi Yhdysvalloissa ja Israelissa nähdyt virvatulet johtuvat teorian mukaan ilmakehän toisesta paikasta heijastamista kaupunkien tai teiden valoista, eräänlaisista kangastuksista.
Täysin epätieteellisinä pidettyihin virvatulten selityksiin kuuluvat muun muassa maan alta purkautuvat tektonisten tapahtumien irtipäästämät energiat.