Länsi-Ukrainan kansantasavalta
Länsi-Ukrainan kansantasavalta () oli lyhytaikainen valtiomuodostuma Ukrainassa 1918–1919. Se julistettiin 1. marraskuuta 1918 sen jälkeen kun Itävallan keisari Kaarle I oli 16. lokakuuta 1918 julistanut niin sanotun kansainmanifestin (”"Völkermanifest zur föderativen Neugliederung des Staates"”), jonka mukaan Itävalta-Unkarin kaksoismonarkiasta tuli liittovaltio. Itävalta-Unkarin valtiopäivien ukrainalaiset edustajat olivat ilmoittaneet 18. lokakuuta 1918 muodostavansa Ukrainan kansallisneuvoston, joka edusti Itä-Galitsian, Bukovinan ja Transkarpatian ukrainalaisia.
Länsi-Ukraina ja Ukrainan kansantasavalta julistivat tammikuussa 1919 yhdistyvänsä, mutta Länsi-Ukraina joutui sotaan Puolaa vastaan, joka valtasi koko maan heinäkuuhun 1919 mennessä.
1. marraskuuta 1918 Lvivissä kapteeni Dmytro Vitovskin johtama sotilaskomitea otti vallan ensin kaupungissa, ja muutamien päivien kuluessa myös muualla Itä-Galitsiassa ja Bukovinassa. Samana päivänä puolalaiset hyökkäsivät Itä-Galitsiaan ententen kannattamina ja romanialaiset aloittavat etenemisensä Bukovinassa. Romania oli ympärysvaltoihin kuuluvien Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan liittolainen, kun taas Puola oli juuri itsenäistymässä Venäjästä. Puola halusi pitää Itävalta-Unkarin hallitseman Galitsian itsellään sen puolalaisväestön vuoksi.
5. marraskuuta 1918 Länsi-Ukrainan kansallisneuvosto antoi julistuksen, jossa määriteltiin Länsi-Ukrainan kansantasavallan periaatteet. 9. marraskuuta Länsi-Ukrainan kansallisneuvosto muodosti hallituksekseen valtiosihteeristön, johon tui 14 jäsentä Kost Levytskyin johdolla.
13. marraskuuta 1918 julkaistiin väliaikainen laki Länsi-Ukrainan kansantasavallan itsenäisyydestä sekä määriteltiin 16. marraskuuta. Länsi-Ukrainan alue- ja paikallishallinnon periaatteet. Ne perustuivat edustukselliselle demokratialle kansalliskokouksessa ja paikallisissa elimissä.
22. marraskuuta 1918 puolalaiset onnistuivat valtaamaan Lvivin ja hallituksena toimiva valtiosihteeristö siirtyi Ternopiliin. 22.–25. marraskuuta 1918 järjestettiin ukrainalaisten hallussaan pitämällä alueella kansallisneuvoston vaalit 150 kansanedustajan valitsemista varten. Kansallisilla vähemmistöille, kuten puolalaisille, juutalaisille ja muille oli varattu noin 1/3 edustajanpaikoista. Puolalaiset boikotoivat vaaleja, kun taas juutalaiset osallistuivat niihin saaden noin 10 prosenttia paikoista. Vuoden 1919 alussa 1.–2. tammikuuta hallitus siirtyi Stanislaviviin.
Ukrainan kansallisneuvosto muodosti 2. kokouksessaan 3. tammikuuta itselleen puhemiehistön Jevhen Petruševytšin johdolla ja samalla valittiin Sidir Holubovytšin johtama kokoomushallitus. Hallitus ryhtyi toteuttaa muun muassa maareformia ja diplomaattisuhteiden solmimisia Brasilian, Itävallan, Tšekkoslovakian, Saksan, Unkarin, Yhdysvaltain kanssa. Kaiken kaikkiaan näitä maita oli 15.
Sodan aikana Länsi-Ukrainan kansantasavalta piti yllä ilmoituksensa mukaan tilapäisesti Itävallan lait sekä itävaltalaisen verotuksen. Sodan vuoksi verokertymä oli vähäinen. Valtio sai tulonsa öljyn ja suolan viennistä.
15. helmikuuta 1919 säädettiin laissa valtion kieleksi ukraina, mutta vähemmistöillä oli oikeus asioida hallinnon kanssa omalla kielellään. Länsi-Ukrainan kansantasavalta ryhtyi myös maareformiin takavarikoimalla tilanomistajilta maita maattomille talonpojille jaettavaksi.
Länsi-Ukrainan alue jaettiin kahteentoista sotilaspiiriin, joiden päälliköillä oli velvollisuus myös asevelvollisten oton järjestämiseen alueellaan. Teoriassa Länsi-Ukrainan kansantasavalta kykeni käskemään armeijaan 100 000 sotilasta, mutta heikon varustetilanteen vuoksi taisteluvalmiiksi saatiin vain 40 000.
Kansankokouksia, joissa keskusteltiin Länsi-Ukrainen liittämisestä Ukrainan kansantasavaltaan, järjestettiin eri puolilla Länsi-Ukrainaa mm. Bukovinassa ja Transkarpatian Hustissa. Kansankokouksissa länsiukrainalaiset kannattivat Länsi-Ukrainan kansantasavallan ja Ukrainan kansantasavallan yhdistymistä Ukrainaksi. 3. tammikuuta 1919 Stanislavivissa istuva kansallisneuvosto hyväksyi Ukrainoiden yhdistymisen ja valtuutti hallituksen aloittamaan siitä neuvottelut Ukrainan kanssa.
16. tammikuuta 1919 saapui 65 parlamentaarisesti edustavaa Länsi-Ukrainan kansallisneuvoston jäsentä yhdessä valtiosihteereiden kanssa lähetystönä Kiovaan ilmoittamaan yhdistymisaikeesta. 21. tammikuuta Ukrainan kansantasavallan kansallisneuvosto hyväksyi Länsi-Ukrainan kansallisneuvoston 3. tammikuuta tekemän päätöksen Länsi-Ukrainan ja Ukrainan yhdistymisestä. Päätös julkistettiin seuraavana päivänä Kiovassa Sofian aukiolla. 23. tammikuuta julistuksen hyväksyi työväenkongressi, joka koostui muun ”Dneprin Ukrainan” 377 talonpojasta, 118 työläisestä ja 33 älymystöön kuuluvasta.
Keväällä 1919 Länsi-Ukrainan armeijassa oli noin 60 000 sotilasta, jotka olivat jakautuneet kolmeen osaan. Tämä voima riitti kesään 1919 asti Romanian vastustamiseen Bukovinassa ja Puolan torjumiseen Itä-Galitsiassa. Koska Ranska kuitenkin osallistui Neuvosto-Venäjän vastaiseen interventioon voimakkaasti, tarjosi se puolalaisten tueksi 90 000 sotilaan vahvuiset ranskalaisjoukot saamaan aikaan, kun Romania hyökkäsi Podoliasta. Länsi-Ukrainan hallitus joutui pakenemaan 26. toukokuuta Stanislavivista Kamenets-Podolskiin. Länsi-Ukrainan armeija joutui vetäytymään Ukrainan puolelle 16.–17. kesäkuuta 1919 välisenä aikana ja näin Länsi-Ukrainan kansantasavallan hallitus menettää alueensa hallinnan.
9. kesäkuuta 1919 Ukrainan kansallisneuvoston puhemiehistö ja valtiosihteeristö uskoi toimeenpanovallan Jevhen Petruševytš]ille, joka sai diktaattorina nimittää Länsi-Ukrainan kolmannen hallituksen. Länsi-Ukrainan valtiosihteeristö siirsi 100 000 sotilasta käsittävän armeijansa Ukrainaan ja toivoi, että se hyökkäisi Kiovasta Lviviin puolalaisia vastaan.
Ukrainan pääsihteeristö piti Neuvosto-Venäjää ja Denikinin Krimiltä operoimaa Etelä-Venäjän armeijaa itselleen vaarallisempana ja pyrkii siksi tekemään rauhan Puolan kanssa. Puola oli valmis rauhaan Ukrainan pääsihteeristön kanssa, mikäli Puolalle annetaan Länsi-Ukrainan Itä-Galitsia, joka sille oli kuulunutkin ennen vuoden 1772 Puolan ensimmäistä jakoa, jossa se siirtyi Itävalta-Unkarin Itävallan keisarikunnan hallitsemaan osaan.
1. syyskuuta 1919 Ukrainan pääsihteeristö teki rauhan Puolan hallituksen kanssa aselevon muodostaen neutraalin vyöhykkeen Zbrutšin ja Žvanšikin välille.
10. syyskuuta 1919 Itävalta luopui Saint-Germainin sopimuksella vaatimuksistaan Itä-Galitsiaan jättäen sitä koskevan päätöksenteon. Länsi-Ukrainan hallitus pyrki vetoamaan 5. kesäkuuta 1919 Versailles’n rauhansopimuksen korkeimman neuvoston periaatteisiin siitä, että Itä-Galitsialla on itse oikeus päättää asioistaan.
15. marraskuuta 1919 Petruševytš jätti Kaminets-Podilskin hallituksineen ja meni Romanian kautta Wieniin pakolaishallitukseksi vastustaessaan Ukrainan aikomusta luovuttaa Länsi-Ukraina Puolalle.
2. joulukuuta 1919 Ukrainan pääsihteeristö ja Puolan hallitus allekirjoittivat sopimuksen, jonka mukaan raja kulkee Zbruchissa ja Itä-Galitsia jää Puolalle ukrainalaisen väestön kanssa sovittavin ehdoin. Tämä vahvistettiin Ukrainan ja Puolan välisessä Varsovan rauhansopimuksessa 20. huhtikuuta 1920.
1. elokuuta 1920 Petruševytš muodosti Länsi-Ukrainan neljännen hallituksen pakolaishallituksena viiden diktaattorina nimittämänsä henkilön kanssa pyrkien uudistamaan kansallisen yhtenäisyyden. Pakolaishallitus pyrki kannustamaan vastarintaan puolalaisia vastaan.
Puolan alahuoneen vaaleissa 5. marraskuuta 1922 Itä-Galitsian äänestysprosentti oli 40 ja 12. marraskuuta 1922 ylähuoneen vaaleissa 37 prosenttia. Boikotin tarkoituksena oli osoittaa ukrainalaisuutta. Puola alkoi olla heikoilla Neuvosto-Venäjän Varsovaan suuntautuneen hyökkäyksen vuoksi. Runsas puolta vuotta myöhemmin puolalaisten aseman vahvistuttua, Neuvosto-Venäjä ja Puola sopivat Riian rauhansopimuksessa Itä-Galitsian jäämisestä Puolalle 1921.
Vuoden 1922 Genovan konferessiin mennessä Länsi-Ukrainan kansallisneuvosto ja valtiosihteeristö yrittivät saada Yhdistyneen kuningaskunnan, Kanadan ja Italian edustajien avulla Itä-Galitsian kysymyksen uudelleen käsiteltäviksi. He lähettivät tätä asiaa koskevan kirjeen tuloksitta Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri David Lloyd Georgelle 4. huhtikuuta 1922. Vuoden loppuun mennessä Ranskan ja hdistyneen kuningaskunnan näkemykset lähestyivät toisiaan. Metropoliitta A. Šepitski yritti vedota tuloksetta Itävaltaan, Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, Ranskaan ja Vatikaanivaltioon. 14. maaliskuuta 1923 Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan, Italian ja Japanin edustajat päättivät Itä-Galitsian kuuluvan Puolalle sillä ehdolla, että Itä-Galitsialle myönnetään autonomia ja taataan kansallisten vähemmistöjen oikeudet.
30. kesäkuuta 1923 Länsi-Ukrainan hallitus lakkautti itsensä.