hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kemerovon alue
Kemerovon alue () on Venäjän federaatioon kuuluva runsaan 2,7 miljoonan asukkaan federaatiosubjekti Etelä-Siperiassa. Kemerovon alue tunnetaan Venäjän hiilentuotannon keskuksena; alueella sijaitsee maailman suurimpiin kuuluva Kuzbassin hiilikenttä.
Alue rajoittuu pohjoisessa Tomskin alueeseen, idässä Krasnojarskin aluepiiriin ja Hakassiaan, etelässä Altain tasavaltaan sekä lännessä Altain aluepiiriin ja Novosibirskin alueeseen.
Kemerovon alue on pääasiassa ylänköä, joka muuttuu vuoristoksi etelään ja kaakkoon päin mentäessä. Aivan pohjoisin osa kuuluu Länsi-Siperian alankoon. Alueen merkittävin joki on Obiin laskeva Tom.
Kemerovon alue on perustettu 26. tammikuuta 1943. Tosin alueen ensimmäinen kaupunki, nykyinen Novokuznetsk, perustettiin venäläisen historiakirjoituksen mukaan mukaan 1618. Alueella oli toki asuttuja taajamia myös ennen kuin venäläishallinto otti alueen hallintaansa.
Kemerovon alue on yksi Venäjän federaation alue (subjekti) ja sen pääkaupunki on Kemerovo (1925–1932 nimenä "Štšeglovsk"). Kemerovon aluehallinnosta vastaavat kuvernööri ja Lakiasäätävä kokous. Nykyinen kuvernööri on Aman Tuleev. Alue on jaettu hallinnollisesti 19 piiriin ja 18 kaupunkialueeseen.Kemerovon alueen osuus Venäjän bruttokansantuotteesta oli tilastokeskus Rosstatin mukaan 622,5 miljardia Venäjän ruplaa vuonna 2010, eli 1,66 prosenttia maan bruttokansantuotteesta (37 398,5 mrd. RUB). Alueen laskennallinen BKT henkeä kohti jäi alle Venäjän keskitason. Vuonna 2010 se oli jokaista aluepiirin 2,76 miljoonaa asukasta kohti noin 5 519 EUR/vuosi (eli oli 86 % maan keskiarvotasosta 6 413 EUR).
Kemerovon alue sijaitsee Kuznetskin laakiolla, joka on yksi Venäjän merkittävimpiä kivihiilen tuotantoalueita. Kivihiilen lisäksi alueelta saadaan rautamalmia ja polymetalleja. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat metalli-, koneenrakennus-, kemian-, elintarvike-, puunjalostus- ja kevytteollisuus. Maataloudessa on keskitytty karjatalouteen ja vihannesten viljelyyn. Lisäksi on mehiläisten tarhausta ja turkismetsästystä.
Kemerovon alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 2 763 135. Enemmistö alueen asukkaista on venäläisiä, mutta alueella asuu myös ukrainalaisia, tataareja ja tšuvasseja ja šooreja. Yli 70 % alueen väestöstä asuu yhdeksässä suurimmassa kaupungissa.
Vuoden 2010 lokakuussa järjestetyn väestönlaskennan mukaan Kemerovon alueen suurimmat, yli 30 000 asukkaan kaupungit olivat: Novokuznetsk (547 904 as.), Kemerovo (532 981 as.), Prokopjevsk (210 130 as.), Mežduretšensk (101 678 as.), Leninsk-Kuznetsk (101 666 as.), Kiseljovsk (98 365 as.), Jurga (81 533 as.), Belovo (76 764 as.), Anžero-Sudžensk (76 646 as.), Beresovski (47 279 as.), Osinniki (46 001 as.), Myski (43 038 as.) ja Mariinsk (40 526 as.).
Kirovin alue
Kirovin alue () on hallintoalue Venäjällä Koillis-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Arkangelin alueeseen ja Komiin, idässä Permin aluepiiriin ja Udmurtiaan, etelässä Tatarstaniin ja Mari Eliin sekä lännessä Nižni Novgorodin, Kostroman ja Vologdan alueisiin.
Kirovin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon itäosassa. Alueen itäosa kuuluu Kaman ylänköön. Alueen merkittävimmät joet ovat Volgaan sivuhaara Kama (joen yläjuoksua) sekä Kamaan alajuoksulla liittyvä Vjatka.
Kirovin alueen luonnonsuojelualueista keskeisimpiin lukeutuu Vjatkan varrelle joen meanderoituessa muodostuneeseen kosteikkoon perustettu Nurgušin luonnonpuisto.
Kirovin alue on vanhaa udmurttien ja muiden suomalais-ugrilaisten kansojen asuma-aluetta. Novgorodilaiset kauppiaat perustivat udmurttien asuinalueelle Hlynovin kaupungin vuonna 1174. Kaupungin ympärille muodostui itsenäinen Vjatkan tasavalta, joka liitettiin Venäjään 1489. Venäjän keisarikuntaan kuuluessaan alue kuului Vjatkan kuvermenttiin.
Kirovin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 1 341 312. Kaupunkilaisten osuus oli 74,0 prosenttia (993 176 henkeä) ja maaseutuväestön 26,0 prosenttia.
Alueen suurin kaupunki on Kirov, jossa asui tuolloin 473 695 asukasta. Keskikokoisia kaupunkeja ovat vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Kirovo-Tšepetsk (Кирово-Чепецк, 80 921 as.), Vjatskije Poljany (35 162 as.) ja Slobodskoi (33 981 as.). Pienempiä kaupunkeja ovat Kotelnitš (24 979 as.), Omutninsk (Омутнинск, 23 615 as.), Jaransk (17 253 as.), Sovetsk (16 598 as.), Sosnovka (Сосновка, 11 960 as.), Luza (11 260 as.), Belaja Holunitsa (11 232 as.), Zujevka (11 198 as.), Kirs (10 420 as.) ja Uržum (10 213 as.). Lisäksi kaupunkiväestöä asuu alueen alle 10 tuhannen asukkaan pikkukaupungeissa ja kaupunkimaisissa taajamissa.
Ehdoton enemmistö asukkaista on viimeisimmän väestönlaskennan mukaan (2010) venäläisiä (91,9 %), mutta alueella asuu myös tataareja (2,8 %), mareja (2,3 %), udmurtteja (1,0%) ja ukrainalaisia (0,6 %).
Kirovin alue on yksi Venäjän federaation alue (subjekti) ja sen pääkaupunki on Kirov (nimenä 1174–1781 Hlynov ja 1782–1932 Vjatka). Alue on jaettu hallinnollisesti 39 piiriin ja 19 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnosta vastaavat kuvernööri ja alueduuma.
Alueen kuvernööriksi nimitettiin 14. joulukuuta 2008 Nikita Belyh, Nikolai Šakleinin kauden loputtua.
Belyh erotettiin heinäkuussa 2016 kun hän oli pidätettynä lahjusten otosta.
Alueen väliaikaiseksi kuvernööriksi tuli Igor Vladimirovitš Vasilev, jonka asema vakinaistettiin syyskuussa 2017.
Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, metalli-, kemian-, metsä-, puunjalostus-, elintarvike- ja kevytteollisuutta. Lisäksi fosfaattien tuotantoa. Alueen maatalous on keskittynyt karjanhoitoon sekä viljan, pellavan ja vihannesten viljelyyn.
Kirov on alueen rautatieverkon keskus ja siellä on myös tärkeä lentokenttä.
Merkonomi
Merkonomi (lyhenne merkon.), liiketoiminnan perustutkinto (ent. liiketalouden perustutkinto), (120 ov 1.8.2015 saakka; 180 osp 1.8.2015 alkaen) on toisen asteen kaupan ja hallinnon alan perustutkinto. Koulutusta järjestetään seuraavissa koulutusohjelmissa/osaamisaloissa:
Alan tutkinnon suorittaneet henkilöt työskentelevät kaikilla elinkeinoelämän aloilla liiketaloudellista ja kaupallista osaamista vaativissa tehtävissä. Niitä ovat esimerkiksi eri alojen asiakaspalvelu, myynti- ja markkinointitehtävät (myös ulkomaankaupan alalla), taloushallinto, kirjasto- ja informaatiopalvelut, rahoitus ja vakuutusalan tehtävät.
Liiketoiminnan perustutkinnon suorittaneella henkilöllä on yleinen jatko-opintokelpoisuus. Sen mukaan hän voi pyrkiä ammattikorkeakouluihin tai yliopistoon. Luontevia jatkokoulutusmahdollisuuksia ovat liiketalouden ammattikorkeakoulututkinto, tradenomi tai kauppatieteiden kandidaatin (alempi korkeakoulututkinto) sekä kauppatieteiden maisterin (ylempi korkeakoulututkinto) tutkinnot.
Aiemmin merkonomi oli opistotasoinen tutkinto, johon kuitenkin pääsi peruskoulupohjalta ja ennen peruskoulun tuloa joko keskikoulu- tai kauppakoulupohjalta. Ylioppilaspohjaiselta linjalta valmistuneita kutsuttiin epävirallisesti yo-merkonomeiksi.
Joissakin kaupan alan kouluissa on mahdollisuus myös kaksoistutkintoon, jossa voi suorittaa samanaikaisesti sekä merkonomitutkinnon, että ylioppilastutkinnon. Tämän pystyy suorittamaan kolmessa vuodessa. Nykyisin tosin on todennäköistä, että kaksoistutkinto suoritetaan 4 vuodessa.
Liiketoiminnan perustutkinnon voi suorittaa myös näyttötutkintona, joita toteutetaan aikuiskoulutusta järjestävissä oppilaitoksissa. Uudet liiketoiminnan perustutkinnon perusteet astuivat voimaan 1.8.2009.
Kostroman alue
Kostroman alue () on hallinnollinen alue Venäjällä Moskovasta koilliseen.
Kostroman alue rajoittuu pohjoisessa Vologdan alueeseen, idässä Kirovin alueeseen, kaakossa Nižni Novgorodin alueeseen, etelässä Ivanovon alueeseen ja lännessä Jaroslavlin alueeseen.
Kostroman alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangolla. Volga virtaa alueen lounaisosan kautta. Muista joista merkittävimmät ovat Volgaan laskevat Kostroma ja Vetluga.
Kostroman alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Kostroma. Toimeenpanovallan johtaja on kuvernööri Sergei Sitnikov. Alueellinen lainsäädäntöelin on alueduuma, jonka puheenjohtajana toimii Andrei Bytškov.
Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 24 piiriin ja 6 kaupunkipiirikuntaan.
Alueen merkittävimmät teollisuudenalat ovat puunjalostus-, koneenrakennus-, elintarvike- ja kevytteollisuus. Alueen maatalous tuottaa viljaa, pellavaa ja vihanneksia. Lisäksi on karjataloutta.
Alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 667 562. Kaupunkiväestön osuus on 69,9 %. Suurin kaupunki on Kostroma (268 742 as.). Kostroman alueen muissa kaupungeissa asuu alle 30 tuhatta henkeä; näistä suurimmat ovat Bui (25 763 as.), Šarja (23 681 as.), Nerehta (22 828 as.), Manturovo (17 479 as.), Galitš (17 346 as.) ja Volgoretšensk (17 104 as.).
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 95,6 % on venäläisiä ja 1,1 % ukrainalaisia.
Kurganin alue
Kurganin alue () on Venäjän federaation Uralin federaatiopiiriin sijoittuva hallinnollinen alue Länsi-Siperiassa Aasiassa.
Kurganin alue sijaitsee Länsi-Siperian alangon eteläosassa. Alue rajoittuu pohjoisessa Sverdlovskin alueeseen, koillisessa Tjumenin alueeseen, kaakossa ja etelässä Kazakstaniin sekä lännessä Tšeljabinskin alueeseen.
Alueen läpi virtaavat Obin vesistöön kuuluvat Tobol ja Iset.
"Kurganin rauhoitusalue" on luonnonsuojelualueista merkittävimpiä.
Kurganin alueen asukasluku on useimpien muiden alueiden tapaan pienentynyt merkittävästi 1990- ja 2000-luvulla. Alueen väkiluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 910 807.
Väestöstä 60,26 prosenttia oli kaupunkilaisia; tähän kuuluvat kaupungeissa tai kaupunkityyppisissä taajamissa asuvat. Alueen suurimmat kaupungit olivat vuonna 2010 Kurgan (333 606 as.) ja Šadrinsk (77 756 as.). Pienempiä kaupunkeja ovat Šumiha (17 819 as.), Kurtamyš (17 099 as.), Kataisk (14 003 as.), Dalmatovo (13 911 as.), Petuhovo (11 292 as.), Štšutšje (10 973 as.) ja Makušino (8 338 as.).
Kurganin alue on yksi Venäjän federaation aluista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Kurgan. Alue on jaettu hallinnollisesti 23 piiriin ja 9 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnosta vastaavat aluehallinnon päämies ja alueduuma.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, elintarvike- ja kevytteollisuus. Maatalous on keskittynyt viljan viljelyyn ja karjanhoitoon.
Kurskin alue
Kurskin alue () on hallintoalue Venäjän Keskisessä federaatiopiirissä Ukrainan koillispuolella Itä-Euroopassa.
Se rajoittuu pohjoisessa Orjolin alueeseen, koillisessa Lipetskin alueeseen, idässä Voronežin alueeseen, etelässä Belgorodin alueeseen, lounaassa Ukrainan Sumyn alueeseen ja luoteessa Brjanskin alueeseen.
Kurskin alue sijaitsee Keski-Venäjän ylängöllä. Alueen merkittävin joki on Dneprin sivujoki Desnan sivuhaara Seim.
Kurskin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 1 127 081. Suurin kaupunki on Kursk, jossa asui 415 159 asukasta. Muita merkittäviä kaupunkeja ovat Železnogorsk (95 049 as.), Kurtšatov (42 706 as.), Lgov (21 453 as.) ja Štšigry (17 040 as.). Lisäksi alueella on useita pienempiä kaupunkeja ja lukuisia kaupunkityyppisiä taajamia.
Toisen maailmansodan aikana Kurskin alue oli Saksan miehittämä 1941–1943. Vuonna 1943 alueella käytiin suuri Kurskin taistelu.
Kurskin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Kursk. Alue on jaettu hallinnollisesti 28 piiriin ja 10 kaupunkialueeseen.
Alueen merkittävimmät teollisuudenalat ovat rauta-, koneenrakennus-, sähkötekniikka-, kemian-, elintarvike-, rakennusaine- ja kevytteollisuutta. Lisäksi alueella louhitaan rautamalmia. Maatalous tuottaa viljaa ja sokerijuurikasta. Lisäksi on karjataloutta.
Lipetskin alue
Lipetskin alue () on hallinnollinen alue Venäjällä Itä-Euroopassa.
Se rajoittuu pohjoisessa Rjazanin alueeseen, idässä Tambovin alueeseen, etelässä Voronežin alueeseen, lounaassa Kurskin alueeseen, lännessä Orjolin alueeseen ja luoteessa Tulan alueeseen.
Lipetskin alueen länsiosa kuuluu Keski-Venäjän ylänköön ja itäosa Itä-Euroopan tasankoon. Alueen merkittävimmät joet ovat Don ja siihen laskeva Voronež.
Toisessa maailmansodassa alue oli Saksan miehittämä 1941–43. Lipetskin alue perustettiin 6. tammikuuta 1954.
Lipetskin alueen suurimmat kaupungit ovat Lipetsk (508 887 as.), Jelets (108 404 as.) ja Grjazi (46 807 as.). Alueella on 1 173 513 asukasta (vuonna 2010).
Lipetskin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Lipetsk. Alue on jaettu hallinnollisesti 18 piiriin ja 8 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat aluehallinnon päämies ja edustajaneuvosto.
Nižni Novgorodin alue
Nižni Novgorodin alue () on maantieteellisesti Itä-Eurooppan sijoittuva, Venäjän Volgan federaatiopiiriin kuuluva hallinnollinen alue.
Nižni Novgorodin alue rajoittuu luoteessa Kostroman alueeseen, koillisessa Kirovin alueeseen, idässä Mari Eliin ja Tšuvassiaan, etelässä Modrvaan, lounaassa Rjazanin alueeseen sekä lännessä Vladimirin ja Ivanovon alueisiin. Alueen pinta-ala on 76 900 km².
Nižni Novgorodin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangolla. Alueen läpi virtaa Volga sekä siihen laskeva Oka, Sura ja Vetluga. Alueen länsiosassa on osa Nižni Novgorodin tekojärvestä.
Alueen luonnonsuojelualueista merkittävimpiin kuuluu Karženskin biosfäärialue.
Neuvostoaikana alue tunnettiin nimellä "Gorkin alue".
Nižni Novgorodin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 3 310 597. Alueen suurimmat kaupungit olivat Nižni Novgorod (1 250 619 as.), Dzeržinsk (240 742 as.), Arzamas (106 362 as.) ja Sarov (92 047 as.).
Alueen väestöstä oli venäläisiä 95,1 %, tataareja 1,4 %, mordvalaisia 0,6 %, ukrainalaisia 0,5 % ja etniseltä taustaltaan muita 2,4% (2010).
Nižni Novgorodin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Nižni Novgorod (1932–1991 nimenä Gorki). Alue on jaettu hallinnollisesti 47 piiriin ja 25 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri ja lakiasäätävä kokous.
Nižni Novgorodin alue tuotti Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 646,7 miljardia ruplan osuuden eli 1,73 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 195,3 tuhatta ruplaa eli noin 4 785 euroa. Tämä oli 75 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, rauta-, kemian-, metsä-, elintarvike- ja kevytteollisuus. Maanviljely tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, pellavaa, sipulia, perunaa ja vihanneksia. Karjataloudessa kasvatetaan nauta- ja siipikarjaa.
Korkeakoulututkinto
Korkeakoulututkinto on korkeakoulussa suoritettava tutkinto. Se on määräalan opintojen, opinnäytteiden, kuulustelujen yms. kokonaisuus, jonka suorittaminen usein tuottaa jonkin oppiarvon, oikeuden tai kelpoisuuden.
Suomen korkeakoulujärjestelmässä yliopistot myöntävät tiede- ja taidekorkeakoulututkintoja ja ammattikorkeakoulut ammattikorkeakoulututkintoja.
Yliopistotutkinnot muodostavat järjestelmän, jossa on neljä osaa:
Ammattikorkeakoulujen puolella järjestelmässä on kaksi osaa: ammattikorkeakoulututkinto ja ylempi ammattikorkeakoulututkinto.
Korkeakoulututkintojen järjestelmästä annetun asetuksen mukaan ammattikorkeakoulututkinto ja alempi korkeakoulututkinto sekä ylempi ammattikorkeakoulututkinto ja ylempi korkeakoulututkinto "rinnastetaan" toisiinsa. Toisaalta ne muodostavat saman asetuksen mukaan kuitenkin kaksi erillistä kategoriaa. Tämä tarkoittaa sitä, että kun julkisen viran tai tehtävän pätevyysvaatimuksena on ylempi korkeakoulututkinto, myös ylemmän ammattikorkeakoulututkinnon suorittaneet ovat tutkintonsa puolesta yhtä kelpoisia tehtävään. Ammattikorkeakoulututkinnot ovat korkeakoulututkintoja.
Jos julkiseen virkaan tai tehtävään vaaditaan yliopistossa suoritettuja tietyn alan opintoja tai jonkin yliopistollisen oppiaineen arvosana, ei tätä vaatimusta voi täyttää ammattikorkeakoulussa suoritetuilla opinnoilla.
Novgorodin alue
Novgorodin alue () on hallinnollinen alue Luoteis-Venäjällä Itä-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Leningradin alueeseen, koillisessa Vologdan alueeseen, kaakossa ja etelässä Tverin alueeseen sekä lännessä Pihkovan alueeseen.
Novgorodin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon luoteisosassa. Sen pinta-ala on 54 501 neliökilometriä. Alueen suurin järvi on Ilmajärvi ja merkittävimmät joet Olhava, Msta, Lovat ja Šelon.
Suomalais-ugrilaiset ja slaavilaiset heimot valitsivat Nestorin kronikan 800-luvulla mukaan viikinki Rurikin ruhtinaakseen ja hallintoalueen "pääkaupungiksi" valittiin Olhavan joen Novgorod. Novgorodin alue joutui 900-luvulla Kiovan valtaan. Novgorod itsenäistyi Kiovasta 1136 ja muodosti ympäristöineen tämän jälkeen tasavaltamaisen valtion, joka rikastui kaupankäynnillä. Novgorodin valtio laajeni sittemmin pohjoiseen ja koilliseen. Pihkova ympäristöineen erosi Novgorodista 1348 ja muodosti oman valtion. Novgorodin valtio liitettiin Venäjään 1478.
Novgorodin alueen asukasluku on 634 111 (2010). Asukastiheys on 11,6 henkeä neliökilometriä kohden. Kaupunkiväestön osuus oli 70,6 % (2010). Suurimmat kaupungit ovat Novgorod, Borovitši ja Staraja Russa.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 93,9 % asukkaista on venäläisiä, 1,5 % ukrainalaisia ja 0,8 % valkovenäläisiä.
Novgorodin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Novgorod. Alueen lainsäädäntöelin on alueduuma. Toimeenpanovaltaa johtaa kuvernööri Sergei Mitin.
Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 21 piiriin ja yhteen kaupunkipiirikuntaan.Novgorodin alueella on yhteensä kymmenen kaupunkia, jotka on lueteltu oheisessa taulukossa. Asukasluku on Venäjän 2010 väestönlaskennasta. Kaupunkien ja muiden Novgorodin alueen piirikeskusten sijainti ilmenee oheisesta kartasta.
Novgorodin alue tuotti Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 127,3 miljardia ruplan osuuden eli 0,34 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 200,7 tuhatta ruplaa eli noin 4 917 euroa. Tämä oli 77 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueen merkittävimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, radioelektroniikka-, kemian-, puunjalostus-, lasi-, posliini-, elintarvike- ja kevytteollisuus. Maatalous on keskittynyt pellavan viljelyyn ja karjankasvatukseen.
Novgorodin alueen halki kulkee useita keskeisiä rautateitä. Näiden reitti tärkeimpine asemineen oli:
Venäjän valtateistä ainoastaan reittiä Suomen raja – Viipuri – Pietari – Tšudovo – Novgorod – Valdai – Moskova seuraava M10 ("Rossija") kulkee Novgorodin alueen läpi.
Siviililentokenttä on ainakin Novgorodissa ja sotilasilmailua varten alueella on Novgorodin, Staraja Russan ja Soltsyn sotilaslentokentät.
Alempi korkeakoulututkinto
Alempi korkeakoulututkinto on alin yliopistossa suoritettava tutkinto, jonka suorittaminen vie maasta riippuen kolmesta neljään vuotta.
Sen nykyinen laajuus Suomen yliopistoissa on 180 opintopistettä (120 opintoviikkoa), mikä sisältää kandidaatintutkielman. Kuvataiteen kandidaattitutkintoon vaadittava opintopistemäärä on muita suurempi, 210 opintopistettä. Syksystä 2005 alkaen uusien opiskelijoiden on suoritettava alempi korkeakoulututkinto välitutkintona ennen ylempää korkeakoulututkintoa. Erikoistapauksissa on mahdollista alkaa suoraan alemman korkeakoulututkinnon pohjalta suorittaa tohtorin tutkintoa.
Tavallisin nimi alemmalle korkeakoulututkinnolle on kandidaatti (lat. "candidatus"), puhekielessä kandi. On huomattava, että 1990-luvulle saakka kandidaatti oli useissa tiedekunnissa ylemmän korkeakoulututkinnon nimi. Tällöin tiedekunta myönsi maisterin arvonimen niille kandidaateille, jotka suorittivat pienehkön leimaveron.
Tällä hetkellä Suomessa voi suorittaa seuraavat alemmat korkeakoulututkinnot:Lisäksi on olemassa seuraavat oppiarvot, jotka eivät ole varsinaisia tutkintoja:Seuraavia alempia korkeakoulututkintoja ei enää voi suorittaa:Tutkintojen nimet vaihtelevat maittain, mutta kansainvälisiä englanninkielisiä nimiä ovat mm.Näitä nimityksiä voidaan käyttää myös suomalaisesta ammattikorkeakoulututkinnosta.
Novosibirskin alue
Novosibirskin alue () on Venäjän federaatioon kuuluva alue Etelä-Siperiassa Aasiassa. Se rajoittuu pohjoisessa Tomskin alueeseen, idässä Kemerovon alueeseen, etelässä Altain aluepiiriin ja Kazakstaniin sekä lännessä Omskin alueeseen.
Novosibirskin alue kuuluu pääasiassa Länsi-Siperian alankoon, vain itäosassa on ylänköä. Alueen merkittävimmät joet ovat Ob ja Om. Suurimmat järvet ovat Tšany, Sartlan, Ubinskoje ja Urjum. Alueen eteläosat ovat aroa ja pohjoisosat lehti- ja havumetsää. Soita on noin 35 % pinta-alasta.
Novosibirskin alue perustettiin 28. syyskuuta 1937, jolloin Länsi-Siperian aluepiiri jaettiin kahteen osaan, Altain aluepiiriksi ja Novosibirskin alueeseen. Vuonna 1943 Novosibirskin alueesta erotettiin Kemerovon alue ja vuonna 1944 Tomskin alue.
"Asukasluvun kehitys"
Novosibirskin alueen suurin kaupunki on Novosibirsk (1 473 754 as. v. 2010). Muita kaupunkeja ovat Berdsk (97 296 as.), Iskitim (60 078 as.), Kuibyšev (45 299 as.), Barabinsk (30 394 as.), Karasuk (28 586 as.), Ob (25 382 as.), Tatarsk (24 217 as.), Togutšin (21 900 as.). Lisäksi alueella on monia tätä pienempiä kaupunkeja ja kaupunkimaisia taajamia.
"Vuoden 2002 kansallisuusjakauma"
Novosibirskin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja alueen pääkaupunki on Novosibirsk (1903–25 nimenä Novonikolajevsk). Alue on jaettu hallinnollisesti 30 piiriin ja 14 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat aluehallinnon päämies ja alueneuvosto.
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Novosibirskin alue tuotti vuonna 2010 yhteensä 482,0 miljardin ruplan osuuden eli 1,29 % Venäjän federaation bruttokansantuotteesta. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 180,8 tuhatta ruplaa eli noin 4 429 euroa. Tämä on vain 69 % Venäjän keskiarvotasosta.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, rauta-, värimetalli-, kemian-, elintarvike-, rakennusaine- ja kevytteollisuus. Maanviljely tuottaa viljaa, vihanneksia, pellavaa ja auringonkukkia. Lisäksi on karjan ja siipikarjanhoitoa.
Orjolin alue
Orjolin alue () hallinnollinen alue Venäjän lounaisosissa, sen Keskisessä federaatiopiirissä Itä-Euroopassa.
Se rajoittuu pohjoisessa Tulan alueeseen, idässä Lipetskin alueeseen, etelässä Kurskin alueeseen, lännessä Brjanskin alueeseen ja luoteessa Kalugan alueeseen.
Orelin alue sijaitsee Keski-Venäjän ylängöllä. Merkittävin joki on Oka, joka saa alkunsa alueen etelärajalta ja virtaa sieltä kohti pohjoista.
Toisessa maailmansodassa Orjolin alue oli Saksan hallussa 1941–43.
Orjolin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 786 935. Alueen suurimmat kaupungit olivat tuolloin Orjol (317 747 as.), Livny (50 343 as.) ja Mtsensk (43 222 as.).
Orelin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Orjol. Alue on jaettu hallinnollisesti 19 piiriin ja 3 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnon johdossa ovat aluehallinnon päämies ja alueduuma.
Jegor Strojev toimi alueen johdossa vuodesta 1993 vuoteen 2009. Hänen seuraajakseen tuli Aleksandr Kozlov.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, metalli-, kemian-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Maanviljely tuottaa viljaa, hamppua ja sokerijuurikasta. Lisäksi on karjan- ja siipikarjanhoitoa.
Orenburgin alue
Orenburgin alue () on yksi Venäjän federaation jäsenalueista, federaatiosubjekteista. Se sijaitsee Venäjän eteläosassa heti Kazakstanin pohjoispuolella, Euroopan ja Aasian rajalla.
Orenburgin alue rajoittuu pohjoisessa Baškortostaniin ja Tšeljabinskin alueeseen, idässä ja etelässä Kazakstaniin, lännessä Saratovin alueeseen ja Samaran alueeseen sekä luoteessa Tatarstaniin. Alueen pinta-ala on 124 000 km².
Orenburgin alue sijaitsee Etelä-Uralilla. Alueen lounaisosassa on alankoa. Merkittävin joki on alueen läpi virtaava Ural. Vain 4,3 % alueen pinta-alasta on metsää.
Neuvostoliiton alkuvaiheessa Orenburgin alue oli osa Kasakkakirgiisien neuvostotasavaltaa, kunnes se vuonna 1924 liitettiin Venäjän neuvostotasavaltaan. Nykyinen Orenburgin alue perustettiin 7. joulukuuta 1934.
Orenburgin alueen asukasluku on 2 033 072 (2010).
Alueen suurin kaupunki on Orenburg, jossa on 548 331 kaupunkiasukasta (2010). Jos Orenburgin kaupunkipiirin maaseutuväestö lasketaan myös mukaan, Orenburgin väkiluku on 563 876. Muita yli 30 000 asukkaan kaupunkeja ovat Orsk (239 800 as.), Novotroitsk (98 173 as.), Buzuluk (82 904 as.), Buguruslan (49 741 as.) ja Gai (38 301 as.).
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Orenburgin alueen väestö koostui seuraavista etnisistä ryhmistä:Orenburgin alue on yksi Venäjän federaation alueista (federaatiosubjekti) ja sen pääkaupunki on Orenburg (1938–57 nimenä Tškalov). Alue on jaettu hallinnollisesti 35 piiriin ja 12 kaupunkialueeseen. Alueen hallinnosta vastaa kuvernööri ja lakiasäätävä kokous. Kuvernöörinä toimii Juri Berg.
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Sverdlovskin alue tuotti vuonna 2010 yhteensä 454,99 miljardia ruplan osuuden eli 1,22 % Venäjän federaation bruttokansantuotteesta. Jokaista tasavallan asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 223 800 ruplaa eli noin 5 483 euroa. Tämä on 85 % Venäjän keskiarvotasosta.
Orenburgin alueella on rikkaat luonnonvarat. Alueelta saadaan öljyä, maakaasua, ruskohiiltä, rautaa, kuparia, nikkeliä, kultaa, hopeaa, lyijyä, rikkiä, kadmiumia, seleeniä, asbestia, marmoria, ruokasuolaa, telluuria ja vismuttia. Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat rauta-, värimetalli-, koneenrakennus-, metallinjalostus-, kaasu-, kemian-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Maataloudessa on keskitytty viljan viljelyyn ja karjanhoitoon.
Penzan alue
Penzan alue () on hallinnollinen alue Keski-Venäjällä Itä-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Mordvaan, idässä Uljanovskin alueeseen, etelässä Saratovin alueeseen, lännessä Tambovin alueeseen ja luoteessa Rjazanin alueeseen.
Penzan alue kuuluu Volgan ylänköön. Alueen merkittävin joki on Volgaan laskeva Sura.
Penzan alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 1 386 186. Suurimmat kaupungit ovat Penza (517 311 as.), Kuznetsk (88 839 as.) ja Zapetšnyi (63 601 as.).
Alueen väestöstä on venäläisiä noin 86 prosenttia. Muista kansallisuuksista merkittävimmät ovat tataarit, mordvalaiset, tšuvassit, ukrainalaiset ja valkovenäläiset.
Asukasluvun kehitys:
Penzan alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Penza. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma.
Hallinnollisesti alue on kolmeen kaupunkipiirikuntaan ja kunnallispiireihin. Kunnallispiireihin kuuluvat muun muassa seuraavat:
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, kevyt- elintarvike-, puunjalostus-, paperi- ja rakennusaineteollisuus. Maatalous tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, auringonkukkia ja hamppua. Lisäksi on karjataloutta.
Hauis
Hauis eli "kaksipäinen olkalihas" () koukistaa kyynärniveltä. Sen vastalihas on ojentaja. Hauislihaksessa on kaksi osaa, jotka molemmat lähtevät lapaluusta ("tuberculum supraglenoidale" ja "proc. coracoideus"). Toisesta päästään hauislihas kiinnittyy kahden jänteen välityksellä värttinäluuhun ja kyynärvarren peitinkalvoon. Hauislihasta hermottaa lihas-ihohermo ("n. musculocutaneus").
Hauista harjoitetaan muun muassa hauiskäännöillä, leuanvedoilla ja monilla muilla sitä rasittavilla tekniikoilla.
Kolmipäinen olkalihas
Ojentajalihas () eli kolmipäinen olkalihas ojentaa kyynärniveltä. Sen vasta­vaikuttaja­lihas on hauis. Ojentajalihaksella on kolme osaa, joista kaksi lähtee olkaluusta ja yksi lapaluusta. Kaikki kolme osaa yhdistyvät ja kiinnittyvät kyynärluun päähän. Ojentajalihasta hermottaa värttinähermo.
Kuntosalilla ojentajaa voidaan harjoittaa erilaisilla ojentajapunnerruksilla ja muun muassa dipillä ja kapealla penkkipunnerruksella. Ojentaja kuuluu hauiksen kanssa ns. "kaksoislihaksiin". Tämä tarkoittaa sitä, että esim. hauiksen voi harjoittaa tiettyyn pisteeseen asti ilman että ojentajaa harjoittaa tai päinvastoin. Jos esimerkiksi hauista ei harjoita niin ojentajakaan ei kasva tässä tapauksessa.
Hauislihas toimii käsivarren koukistajana. Samalla luun vastakkaisella puolella taas vastavaikuttajalihas rentoutuu, jotta supistunut lihas saa luun liikkeelle. Tämä vastakkainen suunta merkitsee ojentajalihasta.
Luonnontieteen biologia ja maantiede 5&6, wsoy
Permin alue
Permin alue () on entinen Venäjän federaation hallinnollinen alue (subjekti) Koillis-Euroopassa Keski-Uralin länsirinteillä. Se rajoittui pohjoisessa Komiin, idässä Sverdlovskin alueeseen, etelässä Baškiriaan sekä lännessä Udmurtiaan, Permin Komiin ja Kirovin alueeseen. Alueen pinta-ala oli 127 700 km².
Alueen suurin joki on Kama. Muita merkittäviä jokia ovat Kamaan laskevat Tšusovaja, Kosva ja Višera. Pinta-alasta on metsien peitossa 60 % ja metsistä on havumetsiä 70 %.
Permin alueen asukasluku on 2 903 695 (2003) ja väestötiheys 18,1 as./km². Asukasluku ilman Permin Komia on 2 757 168. Lähes 75 % väestöstä asuu kaupungeissa. Suurimmat kaupungit (vuonna 2002) ovat Perm (1 008 300 as.), Berezniki (183 600 as.), Tšaikovski (114 200 as.) ja Solikamsk (104 900 as.). Väestöstä on venäläisiä 84 %, tataareja 4,9 %, komeja 4 %, baškiireja 1,6 %.
Permin alue jakaantui hallinnollisesti 27 piiriin ja 25 kaupunkialueeseen. Alueen pääkaupunki oli Perm (1940-57 nimenä Molotov). Alueella oli kuvernööri ja Lakiasäätävä kokous.
Permin alueella on runsaat luonnonvarat. Alueella tuotetaan öljyä, maakaasua ja kivihiiltä. Kaivosteollisuus tuottaa rautaa, kromia, kuparia, lyijyä, sinkkiä, tinaa, alumiinia, titaania, nikkeliä, mangaania, kultaa ja platinaa. Lisäksi Višeran laaksosta saadaan timantteja ja alueen pohjoisosasta Verhnekamskojesta natriumia, kaliumia ja magnesiumkloridia. Permin alueelta löytyy myös runsaasti rakennusaineteollisuuden raaka-aineita kalkkikiveä, dolomiittia ja kipsiä.
Merkittävimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, metallurgia sekä kemian-, petrokemian- ja metsäteollisuus. Alueella on myös suuria sellu- ja paperitehtaita. Permin alueen pinta-alasta 19 % on maatalouskäytössä. Maatalous tuottaa lihaa, maitoa, vihanneksia ja viljaa.
Permin alue kuului Venäjän keisarikunnan aikana paljon laajempaan Permin kuvernementtiin. Permin kuvernementti lakkautettiin 1920-luvulla ja liitettiin Uralin alueeseen.
Permin alue ja Permin Komien autonominen piirikunta liitettiin 1. joulukuuta 2005 Permin aluepiiriksi.
Kolmipäinen hartialihas
Kolmipäinen hartialihas eli olkapäälihas () on yksi olkaniveltä liikuttavista lihaksista. Se jakautuu kolmeen osaan. Kolmipäistä hartialihasta hermottaa kainalohermo, joka on hartiapunoksesta lähtevä hermo.
Kolmipäinen hartialihas lähtee solisluusta ja lapaluusta, se kiinnittyy olkaluun hartialihaskyhmyyn. Olkapäiden pyöreä muoto johtuu kolmipäisestä hartialihaksesta. Kolmipäinen hartialihas toimii olkavarren loitontajana sekä olkanivelen koukistajana.
Kuntosalilla kolmipäisiä hartialihaksia voidaan harjoittaa muun muassa pystypunnerruksella sekä erilaisilla vipunostoilla.
Epäkäslihas
Epäkäslihakset (yks. ) ovat suuret yläselässä sijaitsevat lihakset, jotka osallistuvat olkavarren/olkapään vetämiseen ylöspäin, mediaalisuuntaan ja alaspäin, myös scapulan (lapaluun) kiertoon. Epäkäslihas on pinnallinen ohut, leveä ja kolmionmuotoinen lihas, jota hermottaa lisähermo.
Lihaksen lähtökohdat: takaraivon ylempi niskaviiva (Linea nuchae superior), C7-TH12 nikamien okahaarakkeet. Lihaksen kiinnityskohdat: Ylempi osa kiinnittyy solisluuhun (clavicula), keskimmäinen osa olkalisäkkeeseen (acromion), alempi osa lapaluun harjuun (spina scapulae).
Mutta ennen kaikkea se ankkuroi (fiksoi) lapaluun paikoilleen olkavartta liikutettaessa. Muita lapaluuta fiksoivia lihaksia ovat mm. musculus rhomboideus minor ja major (suunnikaslihas).
Kuntosalilla epäkäslihasten yläosaa voidaan parhaiten harjoittaa olankohotuksella. Epäkäslihasten ala- ja keskiosa puolestaan rasittuu parhaiten erilaisilla souduilla ja maastavedossa.
Nelipäinen reisilihas
Nelipäinen reisilihas eli etureisi () kuuluu alaraajan lihaksiin. Sen vastalihas on kaksipäinen reisilihas. Nelipäinen reisilihas muodostuu nimensä mukaisesti neljästä jänteellä yhteenliittyneestä lihaksesta: suora reisilihas ("m. rectus femoris"), sisempi reisilihas ("m. vastus medialis"), keskimmäinen reisilihas ("m. vastus intermedius") ja ulompi reisilihas ("m. vastus lateralis"). Keskimmäinen reisilihas sijaitsee suoran reisilihaksen alla, mutta muut lihaksista ovat pinnallisia. Polven ja keskimmäisen reisilihaksen väliin sijoittuva pieni lihas "m. articularis genus" on usein osa keskimmäistä reisilihasta .
Suora reisilihas lähtee lonkkaluusta lonkkamaljan kraniaalisesta reunasta. Muut lihaksista lähtevät reisiluusta. Kaikki neljä lihasta kiinnittyvät yhteisellä jänteellä ("tendo m. quadricipitis femoris") polvilumpioon, josta jänne jatkuu polvilumpion ligamenttina ("ligamentum patellae") sääriluun kyhmyyn (tuberositas tibiae). Jänne ympäröi ja tukee polvilumpiota sivuilta ja päältä.
Nelipäinen reisilihas ojentaa polviniveltä. Suora reisilihas (m. rectus femoris) koukistaa lisäksi lonkkaniveltä.
Sisempää reisilihasta (m. vastus medialis) pidetään yleensä polvinivelen stabilaattorina, eli tukilihaksena.
Nelipäistä reisilihasta hermottaa reisihermo ("nervus femoralis").
Kuntosalilla nelipäistä reisilihasta harjoittavat esimerkiksi jalkakyykky, jalkaprässi ja reidenojennus.
Kuntouttavia liikkeitä vastus medialikselle on mm. suoran jalan nostot jalkaterä lievästi ulos kierrettynä, joskus käytetään painoja nilkoissa siinä vaiheessa kun polvinivelen stabiliteetti ja normaali resiprokaalitoiminto (hermoaistimus alaraajan toiminnasta) on jo saavutettu.
Kaksipäinen reisilihas
Kaksipäinen reisilihas eli takareisi () on ihmisellä kaksiosainen jalan lihas. Samankaltainen ja saman niminen lihas esiintyy myös eläimillä takaraajassa, mutta se eroaa kuitenkin ihmisen kaksipäisestä reisilihaksesta jonkin verran rakenteeltaan ja toiminnaltaan. Kaksipäisen reisilihaksen vastalihas on nelipäinen reisilihas.
Ihmisen kaksiosainen reisilihas muodostuu sekä pitkästä että lyhyestä päästä. Pitkä pää ("caput longum") kulkee lonkkaluun istuinkyhmystä pohjeluun päähän ja lyhyt pää ("caput breve") reisiluun harjusta pohjeluun päähän.
Eläimillä kaksipäinen reisilihas jaetaan kaudaaliseen ("pars caudalis") ja kraniaaliseen ("pars cranialis") osaan. Kraniaalinen osa kiinnittyy lihansyöjillä ristiluu-istuinkyhmysiteeseen ja hevosilla ristiluuhun sekä leveään ristiluu-istuinkyhmysiteeseen. Kraniaalinen osa päättyy toisesta päästään leveään peitinkalvoon. Kaudaalinen osa kulkee istuinluusta säären peitinkalvoon. Sialta ja märehtijöiltä puuttuu erillinen kaksipäinen reisilihas sillä se on yhdistynyt pinnalliseen pakaralihakseen muodostaen musculus gluteobiceps lihaksen.
Ihmisen kaksipäisen reisilihaksen pitkä pää ojentaa lonkkaniveltä, molemmat päät koukistavat ja kiertävät ulos polviniveltä.
Eläimillä molemmat osat loitontavat raajaa vartalosta, mutta lisäksi kraniaalinen osa ojentaa lonkka- ja polviniveltä ja kaudaalinen osa koukistaa polviniveltä sekä ojentaa kinnerniveltä.
Kaksipäistä reisilihasta harjoittavat esimerkiksi suorin jaloin maastaveto ja reidenkoukistus.
Penkki
Penkki on monen istuttava istuin. Kuitenkin joissain työkoneissa yhdenkin istuttavaa istuinta kutsutaan penkiksi, esimerkiksi traktorinpenkki tai (hevosella ajettavan) haravanpenkki. Penkki voi myös olla selkänojallinen, esimerkiksi puistonpenkki tai selkänojaton (esimerkiksi tuvanpenkki).
Penkki tarkoitti alun perin halkaistua puunrungon kappaletta, jonka jaloiksi jätettiin neljä oksantyveä niin, että se lepäsi lattialla tasainen halkaisupinta ylöspäin. Hirsitupien seiniä kiertävät "arkkupenkit" tehtiin alkujaan peittämään tuvan multapenkkejä. Kun multapenkeistä siirryttiin täytelattian käyttöön, arkkupenkit varustettiin avattavalla kannella ja niistä tuli istuinten ohella arkun kaltaisia säilytystiloja. Penkkejä on käytetty myös ainakin tilapäisinä makuupaikkoina, kuten länsisuomalainen kääntöpenkki tai rajakarjalainen uunipenkki kolpitsa.
Penkki voi olla myös teline, kidutusväline, piinapenkki. Myös sana pankki tulee sanasta penkki, rahanvaihtopenkistä, tavallista pöytää matalammasta, helposti liikuteltavasta tasosta.
Yrjö Ahmavaara
Yrjö Ahmavaara (oik. Arvi Yrjö Aulin-Ahmavaara, vuoteen 1979 "Ahmavaara", käytti ulkomailla julkaistuissa teoksissaan myös nimeä Arvid Aulin; 7. elokuuta 1929 Oulu – 7. elokuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen monialainen tutkija. Hän toimi teoreettisen fysiikan professorina Turun yliopistossa vuosina 1963–1967, psykologian vierailevana professorina Ohion yliopistossa Yhdysvalloissa vuosina 1966–1967, matematiikan ja yhteiskuntatieteiden metodologian professorina Tampereen yliopistossa vuosina 1971–1992 ja Suomen Akatemian tutkijaprofessorina vuosina 1971–1974. Ahmavaara oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1979.
Ahmavaara teki väitöskirjansa vuonna 1954 psykometriikasta. Myöhemmin erityisesti hänen kybernetiikkaa käsitelleet teoksensa herättivät Suomessa kiinnostusta. Hän kannatti myös geenien tuloa yhteiskuntatieteisiin ja kirjoitti yhdessä Tatu Vanhasen kanssa aiheesta teoksen "Geenien tulo yhteiskuntatieteisiin".
Yrjö Ahmavaara kuului Ahmavaaran sivistyssukuun. Hänen isänsä oli kansanedustaja ja ministeri Arvi Ahmavaara (1886–1957) ja isoisä valtiopäivämies ja kansanedustaja Pekka Ahmavaara (1862–1929). Ammattiyhdistysjohtaja Pekka Ahmavaara (s. 1944) on hänen veljenpoikansa.
Merkantti
Merkantti oli vanha kaupallisen alan kouluasteen tutkinto (90 ov), jota ylempänä oli opistoasteen merkonomin tutkinto. Opintojärjestelmää uudistettiin vuonna 1998, jonka jälkeen uusia merkantteja ei enää ryhdytty kouluttamaan vaan heistä koulutettiin suoraan merkonomeja.
Datanomi
Datanomi ("tieto- ja viestintätekniikan perustutkinto, tieto- ja viestintätekniikan ammattitutkinto") on IT-alan toisen asteen tutkinto, johon sisältyy myös liiketaloudellisia elementtejä. Datanomi-tutkinnon kehitti ATK-instituutti ja ensimmäiset datanomit valmistuivat pitkään kyseisestä erityisoppilaitoksesta, kunnes tutkinto laajeni useimpiin kauppaoppilaitoksiin 1980-luvun alussa. Ennen toisen asteen tutkintouudistusta datanomi oli opistoasteen tutkinto. Datanomin tutkinnon laajuus on nykyään 120 opintoviikkoa, josta 40 opintoviikkoa on yhteisiä ammatillisia opintoja ja 50 opintoviikkoa koulutusohjelman opintoja. Tutkintoon sisältyy vähintään 20 opintoviikon työssäoppimisjakso ja 2 opintoviikon opinnäytetyö. Datanomeja toimii pääasiassa erilaisissa informaatioteknologian tuki- ja myyntitehtävissä sekä tietojärjestelmien kehittämistehtävissä.
Päätoimisen opiskelun ohjeellinen kesto on peruskoulun suorittaneelle kolme ja lukion suorittaneelle kaksi lukuvuotta. Myös kaksoistutkinnot ovat yleisiä datanomiksi opiskeltaessa.
Koulutuksessa ensimmäisenä vuonna yleensä opiskellaan enemmän liiketaloutta, markkinointia, tietotekniikkaa ja kirjanpitoa. Seuraavina vuosina painotus on tietojenkäsittelyn opinnoissa.
Toisen vuoden opinnot ovat yleensä joko järjestelmätukeen tai ohjelmointiin painottuvia, mutta muitakin mahdollisuuksia on. Esimerkiksi Keravan ja Oulun seudun Ammattiopistossa ohjelmointilinja on pelialalle painottunut.
Kandidaatti
Kandidaatti (lyhenne kand.; ) on suomalaisessa korkeakoulujärjestelmässä yliopistossa suoritettava alempi korkeakoulututkinto. Sen laajuus on 180 opintopistettä (120 opintoviikkoa), mikä sisältää kandidaatintutkielman. Syksystä 2005 alkaen uusien opiskelijoiden on suoritettava kandidaatin tutkinto välitutkintona ennen maisterin tutkinnon opiskelua.
Aiemmin, ennen vuotta 2005, filosofian kandidaatti oli ylemmän korkeakoulututkinnon nimitys, joka vastasi arvoltaan maisterin arvonimeä; sitä alempia kandidaattitutkintoja olivat nykyäänkin käytössä olevat luonnontieteiden kandidaatti (LuK) ja humanististen tieteiden kandidaatti (HuK). Nykyään luonnontieteellisellä ja humanistisella alalla ylempi korkeakoulututkinto on filosofian maisteri (FM).
Useissa Itä-Euroopan maissa kandidaatin tutkinto (, tai tieteiden kandidaatti; кандидат наук) on jatkotutkinto, joka vastaa suunnilleen suomalaista tohtorin tutkintoa.
Kansainvälisesti tunnettuja nimityksiä kandidaatin tutkinnolle ovat mm. BSc (Bachelor of Science), BA (Bachelor of Arts) ja BPharm (Bachelor of Pharmacy)..
Ammattikorkeakoulututkinnot (AMK) rinnastetaan Suomessa kandidaatin tutkintoon silloin, kun hakijan virkakelpoisuutta arvioidaan. Virkaa voi siis hakea joko alemmalla tai ylemmällä yliopistotutkinnolla (tyypillisesti kandidaatin tutkinto tai maisterin tutkinto) tai ammattikorkeakoulututkinnolla (ammattikorkeakoulututkinto tai ylempi ammattikorkeakoulututkinto).
Suomalaisesta ammattikorkeakoulututkinnosta voidaan käyttää opetushallituksen käännössuosituksen mukaisia nimikkeitä, kuten esimerkiksi BBA (Bachelor of Business Administration). Ammattikorkeakoulututkinnot eivät ole tieteellisiä tutkintoja yliopistotutkintojen tapaan, joten niistä ei voida käyttää esimerkiksi käännöstä Bachelor of Science.
Jussi Pajunen
Jussi Ilmari Pajunen (s. 5. syyskuuta 1954 Helsinki) on entinen Helsingin kaupunginjohtaja. Hänet valittiin virkaan 1. kesäkuuta 2005 seitsemän vuoden määräajaksi. Helsingin kaupunginvaltuusto valitsi hänet uudelleen helmikuussa 2012 toiseksi seitsemän vuoden määräajaksi, joka alkoi 1. kesäkuuta 2012. Toinen kausi päättyi ennenaikaisesti vuonna 2017 Helsingin siirtyessä pormestarimalliin.
Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1997–2005 ja kaupunginhallituksen jäsen 1999–2005. Vuodet 2003–2005 Pajunen toimi kaupunginhallituksen puheenjohtajana. Hänet valittiin vuonna 1992 kunnallisvaaleissa Liberaalien riveistä Helsingin kaupunginvaltuuston varavaltuutetuksi. Kokoomukseen hän siirtyi vuonna 1996.
Koulutukseltaan Jussi Pajunen on kauppatieteiden maisteri Helsingin kauppakorkeakoulusta ja MBA INSEAD-kauppakorkeakoulusta Ranskasta. Hän puhuu suomen ja ruotsin lisäksi sujuvasti englantia ja ranskaa.
Tasavallan presidentti myönsi Jussi Pajuselle ylipormestarin arvonimen vuonna 2006 sekä Suomen valkoisen ruusun I luokan komentajamerkin vuonna 2009. Jussi Pajunen vihittiin Aalto yliopiston kauppakorkeakoulun kunniatohtoriksi vuonna 2011.
Jussi Pajusella ja hänen puolisollaan Jaana Pajusella on viisi aikuista lasta.
Toimiessaan kaupunginhallituksessa 1999–2005 Jussi Pajunen oli samaan aikaan myös kiinteistöyhtiö Oy Malmin Nova:n hallituksen puheenjohtaja. Jussi Pajunen ei kuitenkaan jäävännyt itseään yleiskaavan käsittelystä, vaikka samaan aikaan oli vireillä myös Malmin kauppakeskuksen laajennushanke.
Jussi Pajunen työskenteli ennen nimitystään kaupunginjohtajaksi eri tehtävissä Edvard Pajunen Oy -perheyrityksessä 1978–1978 ja Oy Kiinteistö Malmin Nova hallituksen puheenjohtajana 1999–2005. Lisäksi Jussi Pajunen on toiminut useissa Edvard Pajunen Oy:n konserni- ja sisaryritysten hallitus- ja hallintoneuvostotehtävissä Suomessa, Virossa ja Latviassa.
Langaton tulostus
Langattomassa tulostuksessa käytetään pääsääntöisesti kahta tekniikkaa. Langaton tulostus voidaan jakaa "infrapunatekniikkaan" sekä "radioaaltoihin" perustuvaan tiedonsiirtoon.
Infrapunaan perustuva tekniikka on tavalliseen tulostukseen verrattuna edullista ja helppoa. Lähes kaikissa uusimmissa tietokoneissa ja PDA-laitteissa on infrapunaportti. Infrapunan käyttöä ei ole myöskään mitenkään rajoitettu, eikä sen käyttöön tarvita erillistä lupaa. Infrapuna käyttää valoa tiedon lähettämiseen, joten sen toimivuus edellyttää, että tiedonsiirrossa olevat laitteet ovat näköyhteydessä toisiinsa, alle metrin päässä toisistaan ja että lähetin on suunnattu oikeassa kulmassa vastaanottimeen. Infrapuna on kuitenkin nykyisin väistyvää tekniikkaa, sillä WLANiin perustuva tekniikka valtaa alaa johtavana langattoman tiedonsiirron tekniikkana.
Radiotekniikkaan perustuva tulostus on moninkertaisesti tehokkaampaa, sillä siinä ei ole infrapunan rajoituksia. Kantomatka on yleensä 50 - 150 metriä. Näköyhteyttä laitteiden välillä ei tarvitse olla. Tiedonsiirrossa käytetään tavallisesti WLANin vapaata 2,4 GHz:n taajuusaluetta, ja tiedonsiirtonopeus voi enimmillään olla 1 Mbps, mikä on siis huomattavasti nopeampi kuin tavallisella rinnakkaiskaapelilla.
Yksi käytetyimmistä laitteista langattomassa tulostuksessa on AeroComm Inc:n kaupallinen GoPrint.
Langattoman tulostuksen hyvinä puolina voidaan pitää sitä, että koneiden ja tulostimien sijoittelu on täysin vapaata käytettävän tekniikan enimmäisetäisyyksien puitteissa. Langattoman tulostuksen verkko on myös edullinen ja helppo rakentaa. Se on myös helppo ottaa käyttöön yrityksen oman WLAN-verkon päälle. Lisäksi langattoman tulostusverkon laajennus on helppoa ja nopeaa. Langattoman tulostuksen yleistyminen riippuukin paljolti juuri WLANin yleistymisestä. 
Huonoina puolina langattomassa tulostuksessa on häiriöalttius ja GoPrintin tapauksessa yksisuuntaisuus. Radiotekniikalla toteutetut langattoman tulostuksen laitteet ovat myös kalliimpia.
Poliisiylijohtaja
Poliisiylijohtaja on viranhaltija, joka johtaa Suomen poliisin ylijohtona toimivaa Poliisihallitusta. Kesäkuussa 2015 uudeksi poliisiylijohtajaksi valittiin Seppo Kolehmainen.
Aiemmin nimikkeenä käytettiin nimeä ylipoliisipäällikkö aina Fjalar Jarvan kauden loppuun eli 1. maaliskuuta 1973 asti. Ylipoliisipäälliköt ja poliisiylijohtajat ovat tähän mennessä aina olleet sukupuoleltaan miehiä ja koulutukseltaan juristeja, yleensä varatuomareita tai oikeustieteen lisensiaatteja.
Poliisijohtaja
Poliisijohtajat ovat korkeita poliisivirkamiehiä poliisihallituksessa. Heidän yläpuolellaan poliisissa on kuitenkin vielä poliisiylijohtajan virka.
Lievestuore
Lievestuore on taajama Laukaan kunnassa Keski-Suomessa. Asukkaita siellä oli vuoden 2011 lopussa 2 530. Lievestuoreen suurin työnantaja on Millog Lievestuoreen toimipiste, joka työllistää vajaat 200 henkeä. Toimipiste oli puolustusvoimien Lievestuoreen Varikko vuoden 2007 loppuun saakka.
Lievestuoreen selluloosatehdas (aik. sulfaattiselluloosatehdas) oli toiminnassa vuosina 1927–1985, aluksi nimellä Haarlan Selluloosayhtiö (1927-1967) ja myöhemmin Keski-Suomen Selluloosa Oy (1971-1985). Tehdas oli toiminta-aikanaan Laukaan suurimpia työnantajia. Tehdas valmisti aluksi sulfaattiselluloosaa, kunnes 1950-luvulla siirryttiin sulfiittiselluloosan tuottamiseen. Tamperelainen liikemies Rafael Haarla perusti tehtaan Lievestuoreelle 1927, koska alueelta oli saatavissa raakapuuta, joka voitiin uittaa edullisesti tehtaalle. Lievestuoreen kautta kulki myös 1918 valmistunut Jyväskylä–Pieksämäki-rata.
Lievestuore muistetaan haisevasta Lipeälammestaan, johon 1920–1980-luvuilla toiminut Lievestuoreen sellutehdas laski jätteensä. Lampea on 1990- ja 2000-luvuilla puhdistettu, eikä nykyinen maapohja enää sanottavasti haise. Itse tehtaasta on nykyisin jäljellä enää vain perustusten jäänteitä. "Lievestuoreen Liisa" oli Irwin Goodmanin esittämä hittikappale vuodelta 1971. Siinä kerrotaan myös Lipeälammen aiheuttamista hajuhaitoista.
Sellutehtailija Haarla tuki voimakkaasti kylän sivistyspyrkimyksiä. Vuonna 1946 perustettiin Lievestuoreen kansalaisopisto, joka toimi osana setlementtiliikettä. Ohjelmassa oli aluksi ammatillisia aineita ja vieraita kieliä. Opisto sai 1961 Haarlalta oman toimitilan. Lievestuoreen yhteiskoulu oli perustamisvuonnaan 1948 Laukaan ensimmäinen oppikoulu.
Lievestuore on valtateiden 9, 13 ja 23:n varrella, vaikkakaan valtatie ei kulje itse taajaman läpi. Alueella kulkee runsaasti linja-autoja.
Lievestuoreen rautatieasema aivan taajaman keskellä on yksi rataosan Jyväskylä–Pieksämäki asemista. Liikennepaikka sijaitsee 24,8 kilometrin päässä Jyväskylästä. Kesällä 2014 matkustajajunat lakkasivat pysähtymästä Lievestuoreella. Aiemmin asemalta oli lopetettu lippumyynti ja asemarakennus siirtynyt yksityisomistukseen.
Lievestuoretta edustaa urheiluseura nimeltään Lievestuoreen Kisa. Vuodesta 1927 toimineen urheiluseura Kisan toimintaa pyörittävät viisi lajijaostoa: hiihto- ja suunnistus-, pesäpallo-, jääurheilu-, lentopallo- ja yleisurheilujaostot. Pesäpallolla on pitkä historia seurassa. Tällä hetkellä Kisan lippulaivana toimii miesten pesäpallojoukkue, joka pelaa miesten ykköspesistä. Seuran kuuluisin jäsen on ollut olympiavoittaja ja kansanedustaja Sylvi Saimo, joka asui Hohon kylässä.
Kuntalaisten keskuudessa kylää kutsutaan myös nimellä "Liepee", joka taipuu adessiivissa "Liepeellä". Asukkaita kutsutaan "liepeeläisiksi".
ECSS
ECSS, European Cooperation for Space Standardization on organisaatio, joka pyrkii standartoimaan avaruustekniikan Euroopan haluamaan muotoon. Ala on pitkälle noudattanut Yhdysvaltain ilmavoimien kirjoittamia MIL-standardeja, mutta Euroopan pyrkimyksenä on olla autonominen toimija tälläkin alalla.
Sen jäseniä ovat