hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Messukirja
Messukirja (lat. "missale") on katoliseen kirkkoon kuuluvien, latinalaista riitusta käyttävien paikalliskirkkojen liturginen kirja, joka sisältää kaikki ohjeet ja tekstit kaikkien vuoden messujen viettämiseen. Vuonna 1570 julkaistu paavi Pius V:n "Missale Romanum" ("Roomalainen messukirja") korvasi ensimmäisenä piispanistuinten omat messukirjat. Nykyään messukirjat julkaistaan alun perin latinaksi, ja käännetään siitä muille kielille.
Katolinen kirkko käytti keskiajalla Suomessa omaa messukirjaa, "Missale Aboensea". Ensimmäinen painettu suomenkielinen messukirja oli Mikael Agricolan kokoama "Messu eli Herran Echtolinen".
Antti Lizelius
Antti Lizelius (12. lokakuuta 1708 Tyrvää – 15. lokakuuta 1795 Mynämäki) oli suomalainen pappi ja kirjallisuusmies, joka vaikutti myös suomen kirjakielen kehitykseen. Hän toimi Mynämäen kirkkoherrana vuodesta 1769. Hän oli ensimmäisen suomenkielisen sanomalehden, "Suomenkielisten Tieto-Sanomien", julkaisija lehden ilmestyessä vuosina 1775–1776 sekä kahden raamatunpainoksen kielentarkastaja. Lizeliuksen tarkastama Raamattu (Biblia) oli Suomen kirkossa käytössä 1930-luvulle asti ja eräät herätysliikkeet käyttävät niitä edelleen. Lizelius otti ortografiassa käyttöön c:n sijasta k:n.
300 vuotta Lizeliuksen syntymästä 12. lokakuuta 2008 Mynämäellä julkaistiin hänelle omistettu muistomerkki, jonka on suunnitellut kuvanveistäjä Jarkko Roth.
Tyrvään pitäjän Vehmaan kylässä 12. lokakuuta 1708 syntyi Villin taloon Simo Heikinpojan ja Kaisa Erkintyttären seitsemänneksi lapseksi Anders Simonpoika. Lapsuutta varjostivat isonvihan miehityskaudet. Opintielle ei talonpoikaisesta suvusta ennen Andersia ollut lähtenyt kuin hänen setänsä Karkun kappalainen Barthold Lizelius, jolta Anders omaksui sukunimensä. Vuonna 1725 opintiensä Turun katedraalikoulussa aloittaneen Andersin koulumenestys jatkui 1731 Turun akatemiassa. Lizeliuksen lahjakkuudesta kertoo se, että hän nautti useana vuonna akatemian stipendiä, joka oli tarkoitettu nimenomaan parhaille opiskelijoille.
Opiskeluaikanaan Lizelius loi tärkeitä suhteita aikansa vaikuttajiin. 1733–1736 hän toimi Huittisten kirkkoherran Nils Idmanin perheessä kotiopettajana. Lizelius promovoitiin maisteriksi 1735 eli samaan aikaan kuin kuuluisat aikalaisensa Kaarle Fredrik Mennander ja Andreas Kraftman. Papiksi hänet vihittiin kaksi vuotta myöhemmin, jolloin hän myös pääsi Turun katedraalikoulun kollegan virkaan, missä hän toimi seuraavat kaksi vuotta.
Papiksi pääseminen ei ollut talonpoikaissyntyiselle suinkaan helppoa ja varsinkaan ylempiin virkoihin. Lizeliuksen lahjakkuus ja virkavuodet opettajana katsottiin luultavasti eduksi, kun hän sai Pöytyän kirkkoherran viran.
Vuodesta 1739 Lizelius hoiti Pöytyän seurakuntaa virkaatekevänä ja 8. heinäkuuta 1741 alkaen vakinaisena kirkkoherrana. Hän ehti paimentaa laumaansa täysipäiväisesti aina vuoteen 1757 asti, jolloin hän joutui hoitamaan virkaatekevänä Mynämäen rovastikunnan lääninrovastin virkaa, mihin hänet nimitettiin vakinaiseksi 13. joulukuuta 1758.
Lizeliuksen ura eteni, ja hän muutti Pöytyältä Mynämäelle 1761, kun kuningas oli 19. huhtikuuta 1760 nimittänyt hänet Mynämäen kirkkoherraksi. Lizeliuksen siteet Pöytyään eivät kuitenkaan katkenneet silloinkaan, sillä hän vieraili vanhassa kotiseurakunnassaan useat kerrat lääninrovastin ominaisuudessa pitämässä tarkastuksia.
Lizeliuksen kotipitäjän Tyrvään murteessa, ei esiintynyt erittäin monissa suomen murteissa esiintyvää loppuvokaalien katoa eikä lounaismurteille ominaista pitkien, muualla kuin ensitavussa sijaitsevien vokaalien lyhenemistä. Lizelius hylkäsi nämä piirteet teksteissään, mikä oli poikkeuksellista tuohon aikaan. 1800-luvulla ne katosivat suomen kirjakielestä lähes kokonaan.
Ruoansulatus
Ruoansulatus eli "digestio" saa aikaan sen, että monimutkaiset ravintoaineet pilkkoutuvat yksinkertaisiksi aineiksi, jotka ruumiin solut sitten käyttävät hyväkseen energianlähteenä ja rakennusmateriaalina. Hiilihydraatit pilkkoutuvat osittain suussa amylaasi-entsyymin vaikutuksesta yksinkertaisiksi sokereiksi (ennen kaikkea rypälesokeriksi eli glukoosiksi), jotka ovat solujen tärkein energianlähde. Mahassa proteiinit eli valkuaisaineet hajoavat pepsiini-entsyymin vaikutuksesta aminohapoiksi, jotka puolestaan käytetään elimistön rakennusaineiksi. Rasvat kulkeutuvat soluihin rasvahapoiksi ja glyseroliksi pilkkoutuneina. Sitten nämä aineosat yhdistyvät uudelleen ja rasva käytetään joko solujen rakennusaineeksi tai se jää ravintovarastoksi rasvasoluihin. Ravinnon käsittely tapahtuu ruoansulatuskanavassa. Lukuun ottamatta niitä elimiä joiden kautta ravinto kulkee suusta suoliston loppuun asti, ruoansulatuselimistöön kuuluu joukko ruoansulatusrauhasia, kuten sylkirauhaset, maharauhaset, suolinesterauhaset, haima ja maksa, jotka erittävät ruoansulatusnesteitä. Nämä sisältävät entsyymejä, joiden avulla ravinnon pilkkoutuminen käyttökelpoiseen muotoon tapahtuu nopeasti.
Ihmisen ruoansulatus on järjestelmä, joka muuttaa syödyn ravinnon elimistölle käyttökelpoiseen muotoon. Ensin ravintoa pilkkovat suussa kieli ja hampaat. Sylkirauhaset erittävät mukaan sylkeä. Ruoka jatkaa matkaa nieluun ja ruokatorveen ja edelleen mahaan. Täältä ravinto etenee ohutsuoleen, jossa suurin osa ravinnosta imeytyy ohutsuolen seinämän läpi. Imeytymätön aines kertyy paksusuoleen, jossa vielä osa aineista imeytyy elimistöön. Loppu poistuu lopulta peräaukon kautta ulosteena. Ihmisen ruoansulatuskanava on noin 9 metriä pitkä. Ruoansulatuksen fysiologia vaihtelee yksilölliseti sekä muiden tekijöiden, kuten ruoan ominaisuuksien ja aterian koon mukaan. Ruoansulatus kestää tavallisesti 1-3 vuorokautta.
Tutkimuksessa on havaittu terveillä, länsieurooppalaista ruokavaliota noudattavilla, liikkuvilla aikuisilla ravinnon energiasta imeytyvän keskimäärin 89,4 %. Energiaravintoaineista rasvan havaittiin imeytyvän 92.5-prosenttisesti, proteiinin 86,9-prosenttisesti ja hiilihydraattien 87.3-prosenttisesti. Tutkimuksessa verrattiin nautitun ravinnon energiamäärää pommikalorimetrillä mitattuun ulosteen energiamäärään.
Ruoansulatuksen kannalta merkittäviä elimiä ovat maksa ja haima. Haima erittää suurimman osan ruoansulatusentsyymeistä. Maksa säätelee veren sokeri- ja aminohappopitoisuuksia, varastoi monia aineita sekä valmistaa ravinnosta muun muassa rasvoja ja glukoosia.
Ruoansulatuskanavassa ravinto ja sen mukana tulleet mikrobit ja muut aineet joutuvat vaihteleviin ympäristöihin. Suu on lähes neutraali ympäristö, maha taas hyvin hapan ja osa suolesta lievän emäksinen. Aineet kohtaavat monia ruoansulatusentsyymeitä, jotka hajottavat suolessa kulkevat aineet elimistön käyttöön sopiviksi aineiksi.
Okapäämadot
Okapäämadot, aikaisemmin okakaulamadot ("Kinorhyncha") on eläinkunnan pääjakso. Okapäämadot ovat pieniä, vain vajaan millin pituisia. Niiden päässä on väkästen ympäröimä, esiin työntyvä kärsä. Okapäämatolajeja tunnetaan noin 35 enimmäkseen Euroopan rannikoilta. Suomen ainoa tunnettu laji on "Echinoderes levanderi".
Helmiveneet
Helmiveneet (Nautiloidea) ovat kuorellisia, merissä eläviä pääjalkaisten luokkaan luettavia nilviäisiä. Helmiveneet olivat varhaisimpia pääjalkaisia ja niiden valtakausi oli jo paleotsooisella maailmankaudella 400–500 miljoonaa vuotta sitten, jolloin ne olivat merten hallitsevia petoja. Noin 2 500 lajia tunnetaan fossiileista. Kaikkien muiden pääjalkaisten katsotaan kehittyneen varhaisista helmiveneistä noin 400 miljoonaa vuotta sitten.
Nykyisin eläviä helmiveneitä tunnetaan vain kuusi lajia, kaikki Nautilida-lahkon Nautilidae-heimon kahdessa suvussa: "Allonautilus" ja "Nautilus". Nämä lajit ovat noin 20 senttimetriä pitkiä ja elävät trooppisissa merissä. Ne viettävät suuren osan ajastaan yli sadan metrin syvyydessä ja niitä on löydetty usein 500–700 metrin syvyyksistä. Samojen sukujen helmiveneitä tunnetaan eoseenikauden fossiileina.
Nykyisillä helmiveneillä on spiraalimainen kuori, jonka väliseinät (septat) jakavat erillisiin lokeroihin. Alkeellisten helmiveneiden kuori oli kuitenkin suora, kartiomainen ja monenlaisia muotoja esiintyi helmiveneiden valta-aikoina.
Helmiveneen kuoren sisällä kammiosta toiseen ja väliseinissä olevien reikien kautta kulkee yhtenäinen kudosrihma. Se säätelee eri kammioissa olevan veden ja ilman määrää ja helmiveneen kelluvuutta.
Helmiveneellä on kaksi silmää ja samanlaisia lonkeroita kuin muillakin pääjalkaisilla. Lonkeroita voi olla jopa 90 kappaletta, eikä niissä ole imukuppeja. Helmiveneen silmissä ei ole linssiä, ja on arveltu, että se näkee ympäristön mustavalkoisena ja epäselvänä.
Helmiveneiden aivot eivät ole kovin kehittyneet verrattuna muihin pääjalkaisiin, vaan niillä on aivojen tilalla ns. aivosolmukkeet, joiden sijainti on silmien takana.
Helmivene hengittää kahdella kidusparilla. Helmiveneen sydän sijaitsee sen vaippaontelon takana. Sydän pumppaa helmiveneen tarvitseman veren sen alkeelliseen verenkiertoon.
Helmiveneen kuori on haluttu matkamuisto ja monet etupäässä köyhät helmiveneiden levinneisyysalueella elävät kalastajat tienaavat lisäansioita pyydystämällä ja myymällä helmiveneitä. Pyydystäminen on kuitenkin fyysisesti raskasta, sillä helmiveneet voivat painaa jopa kaksi kiloa. Tutkijat ja luonnonsuojelijat ovat vastanneet helmiveneiden pyydystämiseen nostamalla helmiveneitä jopa kolmensadan metrin syvyydestä ja tutkituttamalla sekä merkitsemällä näitä.
Balladi
Balladi oli alun perin lyhyt lyyrinen, tavallisesti tanssin säestyksenä laulettu lemmenruno. Myöhemmin sana tuli merkitsemään tunnelmallisia kertovia runoja, jotka ovat kuitenkin synkempiä kuin romanssit. Balladi on runomuotoinen, surullisesti päättyvä rakkaustarina, jonka pääosissa ovat yleensä eri säätyluokkiin kuuluvat nuorukainen ja neito. Sana tulee ranskan kielestä.
Balladi voi tarkoittaa myös pientä tarinaa laulussa. Popmusiikin yhteydessä ja varsinkin englannin kielessä sanaa "ballad" käytetään usein mistä tahansa hitaasta kappaleesta vastapainona nopeatempoisemmille kappaleille.
Sappi
Sappi on kellanruskea, tahmea ja kitkeränmakuinen ruoansulatukseen liittyvä neste. Sitä muodostuu maksassa. Vuorokaudessa maksasta erittyy 0,5–1 litraa sappea. Ohutsuolen verenkiertoon erittämä sekretiini-hormoni sekä itse sappisuolat lisäävät sapen eritystä. Sapen tehtävänä on hajottaa rasvat pieniksi pisaroiksi, jotta ruoansulatusentsyymit pääsevät vaikuttamaan niihin. Sappi keräytyy sappitiehyitä pitkin sappirakkoon, missä se väkevöityy 4–10-kertaiseksi. Sappirakko tyhjentyy puolestaan sapenjohtimesta pohjukaissuoleen ison pohjukaissuolinystyn kohdalle.
Sappi koostuu pääosin vedestä, kolesterolista, sappisuoloista ja sappiväriaineista (esimerkiksi bilirubiinidiglukuronidi). Näiden lisäksi siinä on fosfolipidejä, elektrolyyttejä, proteiineja, sekä raskasmetalleja, lääke- ja hormonimetabolian erittyviä lopputuotteita. Kolesteroli osallistuu sappisuolojen valmistukseen, mutta liiallisena se voi aiheuttaa sappikiviä. Sappi mahdollistaa rasvojen imeytymisen siten, että sappisuolat ja fosfolipidit sitoutuvat kolesteroliin ja muodostavat ohutsuolessa mikroskooppisen pieniä pallosia eli misellejä, joihin ravinnon mukana tulleet rasvat tarttuvat ohutsuolessa. Tällöin haiman erittämä vesiliukoinen lipaasi-entsyymi pystyy hajottamaan rasvoja monoglyserideiksi ja rasvahapoiksi. Sappiväriaineet ovat elimistön kuona-aineita, jotka aiheuttavat sapen ja ulosteiden värin.Sappihappoja syntetisoidaan yhtä paljon kuin menetetään.
Ballaadi
Ballaadi on Toivo Särkän ohjaama elokuva vuodelta 1944.
Tarina on sepitteellinen kertomus perheellisen säveltäjän Fredrik Paciuksen (Thure Bahne) ja nuoren Ebba Dunckertin (Maaria Eira) romanssista.
Kritiikeissä elokuvaa on pidetty paitsi hupaisan teennäisenä myös koomisen paatoksellisena ja yltiöisänmaallisena.
Sappikivi
Sappikivet ovat sapen kivimäisiä kiteytymiä, jotka sisältävät pääasiassa kolesterolia ja sappiväriaineita. Sappikivet ovat suuruudeltaan pippurin ja kirsikan välimailta, ja niitä esiintyy sappirakossa, tavallisesti useita.
Kivet aiheuttavat vaivoja, jos ne ovat hanganneet sappirakon seinämän herkkää limakalvoa (sappirakko tulehtuu) tai jos sappikivi on tukkinut sappitiehyen. Tällaista tilaa kutsutaan sappikivitaudiksi. Sappikivet diagnosoidaan ultraäänellä ja verikokeiden antamien maksa-arvojen avulla. Tautia hoidetaan yleensä poistamalla sappirakko - tämä onnistuu useimmiten tähystysleikkauksella nukutuksessa. Harvemmin hoitona on kivien ultraäänimurskaus tai liuotushoito.
Sappikivet ovat jossain määrin perinnöllisiä, mutta ylipaino ja liikunnan puute nostavat riskiä sairastua sappikiviin. Lisäksi alkoholinkäyttö ja huono ruokavalio vaikuttavat kivien syntyyn.
Washingtonin yliopiston reilulla 3000:lla naisella suoritetussa seurantatutkimuksessa havaittiin runsaan fruktoosin ja tärkkelyksen käytön lisäävän sappikivien muodostumisen riskiä.
Turun Wiikko-Sanomat
Turun Wiikko-Sanomat oli Turussa vuosina 1820–1827 ja 1829–1831 ilmestynyt sanomalehti.
Reinhold von Becker perusti "Turun Wiikko-Sanomat" hyvän kielenkäytön malliksi "Mnemosynessä" käydyn polemiikin innoittamana. Lehti oli alkuaikoinaan hyvin toimitettu ja sen levikki oli poikkeuksellisen suuri, ensimmäisenä vuonna jopa yli 1 600 kappaletta. Kreikan vapaustaistelun kannattaminen johti helmikuussa 1822 uutisten julkaisukieltoon, ja Becker lopetti lehden toimittamisen. Vuoden 1824 alussa hän myi sen kirjapainonomistaja Christian Ludvig Hjeltille, minkä jälkeen "Turun Wiikko-Sanomien" taso laski ja lehdestä tuli lähes yksinomaan uskonnollinen lukemisto. Turun palon aiheuttaman keskeytyksen jälkeen ulkomaanuutiset palasivat lehden palstoille, mutta sisällöltään köyhänä se kuihtui kannatuksen puutteeseen.
Kerran viikossa ilmestyneen lehden toimittajina työskentelivät Beckerin jälkeen Karl Niklas Keckman (1822–1823), Karl Erik Hällfors (1823–1824) ja Engelbrekt Boije (1825–1827 ja 1829–1831). Levikki painui alle 300 kappaleen vuonna 1826 ja oli viimeisenä vuonna enää alle sata.
Valloni
Valloni ("walon") on romaaninen kieli, jolla on noin 600 000 puhujaa lähinnä Valloniassa, eteläisessä Belgiassa. Se kuuluu samaan "d’oïl" -kieliperheeseen kuin ranska, ja se lasketaan joskus ranskan murteeksi. Ranskankielisellä henkilöllä on tosin todennäköisesti suuria vaikeuksia ymmärtää kieltä ja erityisesti sen itäisiä murteita. Vallonia ei pidä sekoittaa Belgian ranskaan, joka poikkeaa Ranskassa puhutusta ranskasta vain hieman sanaston ja ääntämyksen osalta.
Vallonin kieli kehittyi pitkän ajan kuluessa 700-1200-luvuilla. Ensimmäisen kerran kielestä käytettiin nimitystä valloni vuonna 1510 tai 1511 Jean Lemaire de Belgesin kirjoittamassa tekstissä. 1900-luvun puolivälin jälkeen vallonin merkitys Etelä-Belgiassa on vähentynyt huomattavasti samalla kun ranskan kielen asema on vahvistunut. Useimpien vallonin puhujien äidinkieli on ranska. 1600-luvun alussa tulivat käyttöön ranskankieliset aakkoset.
Vuonna 1998 vallonilla oli arviolta 1 120 000 puhujaa, joista pieni osa oli yksikielisiä. Lisäksi kaikki puhujat eivät osaa sitä sujuvasti. Kielen puhujien määrä vähenee jatkuvasti ranskan kielen vallatessa alaa. Vuonna 1990 valloni tunnustettiin virallisesti alueellisena vähemmistökielenä Vallonian alueella. Valloniassa toimii vallonin kielen kulttuuri liike nimeltä "Union Culturelle Wallonne", johon kuuluu useita kouluja, kirjailijoita ja yli 200 teatteria.
Vallonin kielellä on neljä murretta:
Siipi
Siipi on lintujen ja hyönteisten lenninelin. Lintujen siivet ovat eturaajoja. Hyönteisten siivet, joita on tavallisesti kaksi paria, kiinnityvät keskiruumiiseen. Lepakoilla on eturaajoissa siipimäiset lenninräpylät.
Linnun siiven luut ovat keveitä, yleensä onttoja ja luupylväin vahvistettuja. Olkavarsi on lyhyt, ja siiven näkyvän tukirakenteen muodostavat kyynärvarsi ja kättä vastaavat luut. Siiven ulomman osan eli käsisiiven luusto muodostuu kahdesta ranneluusta ja kolmesta sormiluusta. Käden luut ovat sulautunut yhteen, ja ne poikkeavat selvästi maanisäkkäiden vastaavista luista. Toiseen sormiluuhun kiinnittyy pikkusiipi, ja kolmas ja neljäs muodostavat siiven kärjen. Kyynärsiivessä ovat kyynärluu ja värttinäluu.
Linnun siivet ovat höyhenten ja sulkien peittämät. Linnun lentäessä kantavan pinnan muodostavat siipisulat, joita ovat käsisulat ja kyynärsulat. Monien lintujen peukalosulista muodostunut pikkusiipi vähentää pyörteiden syntymistä ja lisää siiven kantokykyä varsinkin liidossa.
Siiven alaspäin suuntautuvasta liikkeestä vastaa linnun suurin lihas, olkaluuhun kiinnittyvä iso rintalihas. Siipeä kohottaa sen takana sijaitseva pieni rintalihas.
Selkärangattomista eläimistä vain hyönteisillä on siivet. Hyönteisistä alkeellisimmilla tosin siipiä ei ole koskaan ollutkaan kuten hyppyhäntäisillä, alkuhyönteisillä ja kaksi- ja kolmisukahäntäisillä. Joiltakin lajeilta siivet taas ovat surkastuneet kehityksen aikana. Näitä ovat kirput, täit, eräät kärpäset, muurahaistyöläiset, eräät koskikorennot ja suorasiipiset, jotkut kovakuoriaiset ja luteet sekä jotkut perhosnaaraat (halla- ja pakkasmittari) jne. Useimmilla siivekkäillä hyönteisillä siipiä on kaksi paria. Kaksisiipisillä sekä joillain päiväkorennoilla takasiivet ovat kehityksen aikana surkastuneet tai kokonaan hävinneet. Siivet ovat pingottuneina siipisuoniston avulla.
Borovo Selo
Borovo (, tunnetaan myös nimellä Borovo Selo) on kylä ja samanniminen kunta Vukovar-Syrmian piirikunnassa Kroatiassa. Kylä on tunnettu siellä tapahtuneesta Borovo Selon välikohtauksesta.
Harittu
Harittu on kaupunginosa Turun kaakkoisosassa noin kuusi kilometriä kaupungin keskustasta aivan Kaarinan rajalla. Sen asukasluku on noin 3 870 (2007). Alue koostuu pääasiallisesti 1990-luvulta lukien rakennetuista kerros- ja rivitaloista, mutta omakotitaloalueita löytyy myös useita. Haritun ja sen pohjoispuolella sijaitsevan Koivulan erottaa toisistaan ainoastaan puinen kaarisilta. Haritun alueella ei ole peruskoulua lainkaan. Lähimmät ala-asteen koulut sijaitsevat Ilpoisissa ja Luolavuoressa. Harittu kuuluu aluekumppanuusprojektiin Turku74. Turku74-projekti kattaa alueet: Ilpoinen-Peltola-Koivula-Harittu-Katariina.
Harittuun on myös 2000-luvun alkupuolella rakennettu rivitaloja.
Luuydin
Luuydin () on kudosta, joka täyttää pitkien luiden yhtenäiset ydinontelot. Luuydinontelo sijaitsee hohkaluukerroksen sisäpuolella. Punaisen luuytimen kantasolujen yksi solulinja johtaa kypsien punasolujen kehittymiseen, toinen granulosyyttien ja monosyyttien kehittymiseen ja kolmas imusolujen kehittymiseen. Verihiutaleet muodostuvat luuytimessä kuroutumalla irti luuytimen jättisoluista, megakaryosyyteistä.
Keltainen luuydin on pääasiassa sidekudosta ja rasvaa. Vastasyntyneen luuydin on kokonaan verisoluja tuottavaa punaista ydintä, mutta kasvuvuosina punainen luuydin rasvoittuu suurelta osin keltaiseksi ytimeksi. Terveellä ja täysikokoisella henkilöllä on punaista luuydintä vain kylkiluissa ja muutamissa muissa lyhyissä litteissä luissa kuten lantiossa ja rintalastassa. Luissa ei ole hermoja vaan ne ovat luuta ympäröivässä luukalvossa.
Orvaskesi
Orvaskesi eli epidermi ("epidermis") on selkärankaisten ihon uloin kerros.
Orvaskesi toimii ihmisen suojana ulkomaailmaa vastaan. Sen happamuus, solujen väliset liitokset (junktionaalinen kompleksi) ja mikrofloora suojaavat elimistöä pieneliöiltä. Lisäksi talirauhasten erittämä tali estää vesiliukoisia aineita tunkeutumasta epiteelin läpi. Orvaskeden kautta poistuu myös pieni määrä kuona-aineita esimerkiksi ihon hilseillessä ja ihon hikirauhasten kautta.
Orvaskesi on paksuudeltaan 0,05-0,20 mm. Se on kerrostunutta keratinisoitunutta levyepiteeliä, joka kestää hyvin kulutusta. Karvattomilla ja erityisesti kuluvilla ihoalueilla (kämmenet ja jalkapohjat) orvaskesi on paksumpi kuin alueilla, joilla on ihokarvoja. Orvaskedessä ei ole lainkaan verisuonia, vaan se saa ravintonsa diffuusion välityksellä runsassuonisen verinahan verisuonista. Samalla kun ravintoaineita siirtyy orvasketeen, kuona-aineita poistuu verisuoniin.
Ihmisen orvaskeden uloin kerros muodostuu marraskedestä, joka koostuu kuolleista keratinosyyteistä. Marraskeden alla on eläviä soluja sisältäviä kerroksia: kirkassolukerros, jyväiskerros, okasolukerros sekä tyvisolukerros.
Tyvisolukerroksessa eli tyvikerroksessa on kantasoluja, joista muodostuu jatkuvasti uusia ihosoluja. Nämä ihosolut edelleen jakautuvat ja siirtyvät kohti ihon pintaa. Epiteeliä kohti kulkiessaan niihin kerääntyy rikkipitoista keratiini-proteiinia. Solut elävät noin kuukauden ja kuolevat pintaa lähestyessään. Kuolleet solut muodostavat ihon uloimman osan, sarveiskerroksen eli marraskeden, joka on eräänlainen ihon kulutuspinta. Sen pinnasta irtoaakin jatkuvasti soluja hilseenä samalla, kun uusia syntyy kantasoluista, joten koko orvaskesi uudistuu jatkuvasti.
Ihonvärin määräävät orvaskeden alimmassa kerroksessa olevat pigmentti- eli värisolut, melanosyytit, jotka erittävät ihoon melaniinia. Tummaihoisten ihossa on enemmän melaniinia kuin vaaleaihoisten. Melanosyytit suojaavat elimistöä ultraviolettisäteilyltä erittämällä melaniinia. Melaniinia on myös silmän värikalvossa eli iiriksessä sekä silmän pohjan pigmenttiepiteelissä, joka estää valon heijastumista takaisin silmästä.
Kärpäset
Kärpäset ("Brachycera") ovat kaksisiipisiä hyönteisiä. Kärpäset ovat yleensä lyhyitä ja leveitä, ja niillä on lyhyemmät jalat kuin sääskillä. Suuret verkkosilmät miltei peittävät pään. Kärpäset ovat nopeita ja kestäviä lentäjiä. Huonekärpänen ("Musca domestica"), joka kuuluu varsinaisten eli sukaskärpästen heimoon, levittää monia tauteja. Se on noin 8 mm pitkä, mustan-ja harmaankirjava, koiraalla on kellertävät laikut takaruumiissa. Muita kärpäsheimoja ovat muun muassa kukkakärpäset, juurikärpäset, petokärpäset, paarmat, mahlakärpäset, täikärpäset ja raatokärpäset.
Suomessa on tavattu yli 3 800 kärpäslajia.
Nauris
Nauris ("Brassica rapa" var. "rapa") on ristikukkaiskasveihin kuuluva kaksivuotinen juurikasvi. Se oli ohran ohella tärkein viljelykasvi aina 1800-luvulle saakka, kunnes peruna yleistyi Suomessa. Kasvi on Suomessa muinaistulokas. Rehuksi viljeltävää naurista kutsutaan rehunauriiksi tai turnipsiksi.
Nauriilla on puhtaan vihreät, nuorena karvaiset lehdet. Se sisältää paljon C-vitamiinia ja kestää hyvin kylmyyttä. Nauris on lanttua litteämpi ja pienempi.
Nauriin villi kantamuoto on peltokaali, joka on laajalle levinnyt, varsinkin peltojen ojissa kasvava rikkakasvi. Samasta luonnonvaraisesta kasvilajista on kehitetty myös rypsi ja kiinankaali. Lisäksi kasvi on aikoinaan risteytynyt lähisukuisen kaalin ("Brassica oleracea") kanssa, ja tällaisista risteytymistä ovat saaneet alkunsa lanttu ja rapsi ("Brassica napus").
Nauris on tunnettu viljelykasvina Suomessakin jo esihistoriallisena aikana. Naurista on usein viljelty kasketuilla mailla. Naurishauta on kuoppa, jossa nauriit on valmistettu ruuaksi. Nauriit on haudutettu naurishaudassa kytevän tulen alla. Erittäin herkulliseksi nauriit on saatu jopa useita päiviä hauduttamalla.
Vanhin Suomessa viljelty kanta on ollut "kaskinauris" eli "huhtanauris", jonka mukula tulee maanpinnan rajaan usein ainakin osaksi maan päälle. Kaskinauris menestyy hiekkapitoisessa, vettä läpäisevässä maassa. Emäksisyys, joka saadaan joko kasken tuhkasta tai kalkitsemalla, parantaa kaskinauriin kasvua ja suojaa sitä taudeilta ja tuholaisilta.
Sittemmin nauriin on korvannut ravintokasvina peruna. Perunan yleistyessä naurista vielä viljeleviä saatettiin pitää vanhanaikaisina, mihin liittyy Kiikalan asukkaista Varsinais-Suomessa aikoinaan käytetty leikillinen pilkkanimi eli kölli "Kiikalan naurisäijät". Tästä on saatu aihe Kiikalan vaakunaan, jossa on kuvattuna punaisessa kentässä kultainen nauris.
Nykyisin naurista käytetään pääasiassa rehukasvina, siitä tehdään muun muassa AIV-rehua. Tähän käyvät hyvin myös lajikkeet, joissa lehtien osuus on suuri ja juuri jää melko pieneksi. Nauriin isojuurisista rehuksi viljeltävistä lajikkeista käytetään myös nimitystä turnipsi.
Sokerijuurikas
Sokerijuurikas ("Beta vulgaris" var. "altissima", syn. "Beta vulgaris" var. "saccarifera") on juurikkaan muunnos, jota viljellään sokerin valmistamiseksi. Parhaiden lajikkeiden juurissa on sokeri­pitoisuus yli 20 %. Sokerin sivutuotteina saadaan juurikkaista naatit, jotka käytetään rehuksi; myös juurikasleike on hyvää rehua. Sivutuotteena saadaan myös melassia, jota voidaan käyttää mm. alkoholiteollisuuden raaka-aineena.
Saksalainen apteekkari Andreas Marggraf havaitsi vuonna 1747, että juurikkaasta voitiin uuttaa samanlaista sokeria, jota siihen saakka oli saatu ainoastaan sokeriruo’osta. Pian tämän jälkeen hänen oppilaansa Franz Karl Achard ryhtyi tutkimaan kasvin eri muunnoksia etsiäkseen kaikkein sokeripitoisimman kannan ja jalostamaan sitä. Suuremmassa mitassa sokerijuurikasta alettiin viljellä vasta sen jälkeen, kun kauppayhteydet Ranskan ja Karibian alueen välillä katkesivat 1800-luvun alussa Napoleonin sotien vuoksi.
Sokerijuurikas on kaksi­vuotinen kasvi. Ensimmäisenä vuonna siihen kehittyy vain lehti­ruusuke sekä vara­ravintoa sisältävä juuri. Jos se jätetään kasvamaan toiseksi vuodeksi, siihen muodostuu korkea kukinto­varsi ja lopulta siemeniä, mutta samalla juuri menettää vara­ravintonsa. Tämän vuoksi viljelyksillä juurikkaat korjataan jo ensimmäisen vuoden syksyllä, Joskus sokeri­juurikas saattaa kukkia jo ensimmäisenä vuotena, mikä pienentää satoa. Nykyisillä pitkälle jalostetuilla lajikkeilla näin kuitenkin käy hyvin harvoin.
Noin 40 % maailmassa tuotetusta sokerista saadaan sokeri­juurikkaasta, 60 % sokeri­ruo’osta. Sokerijuurikasta viljellään eniten Ukrainassa, Venäjällä, Ranskassa, Saksassa ja Yhdys­valloissa. Keski-Euroopassa se tuottaa parhaimmillaan 10 tonnia sokeria hehtaaria kohti, Suomessa yleensä 5–6 tonnia. Kaikista Suomessa viljellyistä kasveista sokeri­juurikas tuottaa eniten ravintoenergiaa viljeltyä pinta-alaa kohti.
Ensimmäisenä sokerijuurikasta viljeli Suomessa Voipaalan kartanossa J. U. S. Gripenberg. Sokerijuurikkaan viljely alkoi Suomessa varsinaisesti vasta 1918.
Sokerijuurikasta viljellään Etelä- ja Keski-Suomessa. Sokerijuurekkaan viljelyn kannattavuus Suomessa riippuu EU:n päätöksistä. Vuonna 2005 sen pelättiin loppuvan kokonaan. Suomen sokeriviljelyn tulevaisuuteen vaikuttaa myös se, että Cultor on myyty Tanskaan.
Syksyllä 2007 maatalousministeriö lupasi tarvittaessa kompensoida EU:n päätöksiä nostamalla kansallista tukea, jotta sokerin viljely ei loppuisi Suomesta kokonaan. Suomesta ei kuitenkaan lakkautettu kaikkia jalostavia tehtaita. Vuonna 2008 Danisco myi sokeriliiketoimintansa Nordzuckerille.
Suomessa esiintyy sokerijuurikkaaseen kystoja muodostavina tuholaisina yleisimpänä valkojuurikasankeroinen ("Heterodera schachtii") ja harvinaisempana keltajuurikasankeroinen ("Heterodera betae").
Kautsu
Kautsu eli raakakumi on koaguloitua lateksia. Luonnonkumin raaka-aineena käytettävää lateksia saadaan trooppisten kasvien maitiaisnesteestä, erityisesti brasilialaisesta kumipuusta ("Hevea brasiliensis").
Lateksi juoksutetaan kolotuista puista keruuastioihin. Kerätty maitiaisneste saostetaan esimerkiksi muurahaishapolla, jolloin saadaan raakakumia, kautsua, joka on juustoa muistuttavaa ainetta. Tämä raakakumi on lämpimänä tahmeaa, ja kylmänä jäykkää. Kemiallisesti kautsu on "cis"-1-4-polyisopreenia, toisin sanoen polymeroitunutta isopreenia.
Kun raakakumi vulkanoidaan, saadaan kumia, joka on joustavaa ja säilyttää ominaisuutensa huolimatta lämpötilan vaihtelusta. Vulkanoinnissa polymeeriketjut silloitetaan useimmiten rikin avulla. Pääosa luonnonkumista käytetään moottoriajoneuvojen renkaisiin.
Suurimmat kumiviljelmät sijaitsevat Malesiassa ja Indonesiassa. Nämä kaksi aluetta tuottavat noin 67 % koko maailman luonnonkumiin käytettävästä kautsusta.
Nykyään valmistetaan kautsua myös keinotekoisesti niin sanottuja synteettisiä kumeja varten. Kansallissosialiastisessa Saksassa kautsun korvikkeena käytettiin nitriilikumia, erästä synteettistä kumia.
Kauppakorkeakoulu
Kauppakorkeakoulu () on itsenäinen korkeakoulu tai yliopiston tiedekunta, joka keskittyy pääasiassa kauppatieteiden, liiketaloustieteiden ja kansantaloustieteen opetukseen ja tutkimukseen. Kauppakorkeakoulujen perustutkintoja ovat kauppatieteiden kandidaatin (KTK) ja kauppatieteiden maisterin tutkinnot (KTM). Kauppatieteiden maisterille voidaan myöntää ekonomin arvo. Jatko-opintojen kautta opiskelija voi suorittaa kauppatieteiden lisensiaatin (KTL) ja tohtorin tutkinnon (KTT).
Suomessa oli 2000-luvun alkuun saakka kaksi erillistä suomenkielistä kauppakorkeakoulua, Helsingin kauppakorkeakoulu ja Turun kauppakorkeakoulu. Nykyisin Helsingin kauppakorkeakoulu on osa Aalto-yliopistoa ja Turun kauppakorkeakoulu osa Turun yliopistoa. Vaasan kauppakorkeakoulu laajeni jo aiemmin monialaisemmaksi Vaasan yliopistoksi. Helsingissä toimii edelleen ruotsinkielinen kauppakorkeakoulu Svenska handelshögskolan, joka on Suomen ainoa itsenäinen kauppakorkeakoulu. Muut Suomen yhdeksän kauppakorkeakoulua toimivat osana monitieteistä yliopistoa. Syynä on poikkitieteellisen opiskelun ja tutkimuksen edistäminen, joka on nähty tärkeänä nykymaailmassa pärjäämiseksi.
ESCP Europe perustettiin Ranskassa vuonna 1819 ja on näin ollen maailman vanhin kauppakorkeakoulu.
Lisäksi useimmissa yliopistoissa on kauppatieteellinen tiedekunta. Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulu, Tampereen yliopiston johtamiskorkeakoulu ja Oulun yliopiston kauppakorkeakoulu ovat kehittyneet alusta lähtien osana suurta ja monialaista yliopistoa. Myös Åbo Akademin yhteydessä toimii pieni ruotsinkielinen kauppakorkeakoulu. Lappeenrannan teknillisessä yliopistossa on kahden teknillispainotteisen tiedekunnan lisäksi kauppakorkeakoulu.
Lisäksi kahden ulkomaisen yliopiston kauppakorkeakoulut tarjoavat opetusta Suomessa. Nämä ovat University of Readingin Henley Business School ja University of Northamptonin yhteistyökumppaninsa HELBUSin kanssa.
Kimalaiset
Kimalaiset ("Bombus") ovat mesipistiäisiä. Niillä on tukeva, karvainen ruumis, ja suuren kokonsa ansioista ne ovat helposti erotettavissa muista hyönteisistä. Lajien tunnistaminen toisistaan voi kuitenkin olla haasteellista. Kimalaislajeja tunnetaan maailmanlaajuisesti yli 300 ja niitä tavataan kaikissa maanosissa. Euroopassa niistä esiintyy noin 60 lajia, ja Suomessa oli vuoteen 2003 mennessä tavattu noin 30 eri lajia.
Kimalaiset ovat aitososiaalisia hyönteisiä, kuten muurahaiset ja Apis- sekä Meliponini-sukujen mehiläiset. Ne muodostavat lajista ja olosuhteista riippuen muutamien kymmenien yksilöiden yhdyskunnista aina muutamaan sataan kasvavia pesiä. Toisin kuin muilla sosiaalisilla hyönteisillä, kimalaisten pesät ovat yksivuotisia. Sitä johtaa lisääntymiskykyinen emo, ja pesän naaraat, työläiset, huoltavat pesää ja keräävät yhdyskunnalle ravintoa. Pesän koiraiden, kuhnureiden, tehtävänä on pariutua toisen pesän uuden emon kanssa. Kuhnureilla ei ole siitepölyn keräämiseen soveltuvia ruumiinosia, eivätkä ne osallistu pesän ruokintaan.
Vain uudet emot talvehtivat. Ensimmäisenä kesänään ne keräävät varastoravintoa, pariutuvat ja etsivät tai kaivavat talvehtimispaikan, useimmiten maan alle. Seuraavana keväänä emot heräävät ja aloittavat ravinnonkeruun sekä uuden pesäpaikan etsimisen. Aikaisin keväällä kukkivat kasvit, kuten pajut, ovatkin tärkeitä siitepölyn lähteitä kimalaisille. Uusi pesä perustetaan valmiiseen onkaloon, esimerkiksi vanhaan linnunpönttöön, tai myyrän tai hiiren koloon.
Emo tuottaa vaharauhasistaan vahaa, josta se suuosiensa avulla muokaten rakentaa koteloita toukilleen. Yhden kotelon se tekee itselleen ravintovarastoksi, sillä aloitettuaan hautomisen emo ei poistu pesästä kuin äärimmäisen pakon edessä. Kehollaan se lämmittää munimistaan munista kehittyviä toukkia. Ensimmäiset työläiset ovat pienikokoisia, ja työläisten koko vaihtelee pesän elinkaaren aikana olosuhteiden, kuten ravinnon laadun ja saatavuuden mukaan.
Emo tuottaa feromonia, joka estää työläisiä munimasta. Jos feromonintuotto heikkenee, työläiset saattavat alkaa tuottaa hedelmöittymättömiä munia, joista kehittyy ainoastaan kuhnureita. Kun pesän elinikä ja kehitys ovat saavuttaneet huippunsa, emo alkaa munia uusia emoja sekä kuhnureita, jotka lähtevät pesästä loppukesällä pariutuakseen. Tämän jälkeen pesä hiipuu pikku hiljaa ja kuolee ennen talvea.
Pesintä tapahtuu pääsääntöisesti keväästä syksyyn. Marokossa ja Sardiniassa on kuitenkin havaittu kontukimalaisen (Bombus terrestris) perustavan pesänsä ainoastaan viileämpänä talvikautena, ja emojen lepoajan ajoittuvan kuivaan ja kuumaan kesäkauteen. Trooppisissa oloissa Etelä-Amerikassa sekä leudossa Uudessa-Seelannissa pesät voivat olla monivuotisia ja kasvaa useiden tuhansien yksilöiden suuruisiksi. Etelä-Englannissa on havaittu leutoina talvina emojen aloittavan pesintänsä jopa joulukuussa.
Kimalaisemot pariutuvat yhden koiraan kanssa, mutta joillakin lajeilla naaras valitsee useita koiraita. Parittelu tapahtuu maassa, ja se kestää jopa tunteja. Pariutumisen aikana sekä kuhnuri että emo ovat paikallaan.
Yleiskieli
Yleiskieli eli standardikieli on normitettu, sanastoltaan yleispätevä ja perussävyltään neutraali kielimuoto, jota käytetään kirjallisesti ja suullisesti julkisissa yhteyksissä. Varsinkin silloin kun kyse on kirjoitetusta standardikielestä, käytetään myös nimitystä "kirjakieli". Toisaalta kirjakieleksi voidaan myös kutsua kirjoitettua kieltä, jolloin sen alue on laajempi kuin yleiskielen.
Yleiskieli on kehitetty tietoisesti ja julkisesti, ja sen oikeasta käytöstä on tehty ohjeet. Se ei siis ole kehittynyt luonnollisesti, vaan se on kulttuurin tuote. Ohjeet tehdään tunnetuksi kouluopetuksen, kielioppien ja sanakirjojen avulla. Jotta ohjeita noudatettaisiin, niitä laativien ja ylläpitävien tahojen pitää olla yhteiskunnallisia ja kulttuurisia auktoriteetteja. Vaikka yleiskieli onkin normitettu, se ei voi olla täysin muuttumaton eikä yhtenäinen kielimuoto, sillä sitä on voitava käyttää eri aikoina ja eri tarkoituksiin. Yleiskielessä onkin historiallisista syistä eri-ikäisiä kerrostumia. Koska sitä käytetään myös puheessa, se saa vaikutteita myös elävästä puhekielestä.
Sosiolingvistiikan näkökulmasta yleiskieli on vain yksi kielen sosiaalinen murre. Muista kielen murteista se kuitenkin eroaa siinä, että sitä käytetään maantieteellisesti laajemmalla alueella, sillä on enemmän tehtäviä ja se on suhteellisen pysyvä. Toisin kuin murteet, yleiskieli toimii kieliyhteisön yhteisenä kielenä, joten käyttötarkoitukseltaan se on murteiden välinen lingua franca. Sosiaalisesti yleiskieli ei ole kuitenkaan neutraali, vaan se on kulttuurin valtamurre, joka nauttii arvostusta eli prestiisiä. Yleiskieli myös edustaa koko kieltä suhteessa toisiin kieliin esimerkiksi silloin, kun virallisia tekstejä käännetään kielestä toiseen.
Yleiskieli on väline, jonka avulla kulttuuri välittyy sukupolvelta toiselle. Varsinkin pienille kansakunnille se on myös tärkeä kansakunnan identiteetin ja yhtenäisyyden symboli.
Kirjekyyhky
Kirjekyyhky on kirjeiden kuljettamiseen käytetty kesykyyhky. Kirjekyyhkyn hyvän suunnistuskyvyn uskotaan perustuvan Maan magneettikenttään. Jos kirjekyyhky viedään pois kotiseudultaan ja päästetään sitten irti, se lentää heti takaisin omaan kyyhkyslakkaansa eli pesäänsä. Kyyhkyset lentävät hyvin nopeasti, yli 60 kilometriä tunnissa. Egyptiläiset käyttivät jo kauan sitten kirjekyyhkyjä viestinviejinä. Pariisin piirityksen aikana 1870–1871 lähetettiin kirjekyyhkyjen avulla saarrettuun kaupunkiin yli miljoona tiedotusta. Kyyhky kantaa kirjettä kevyessä säiliössä, joka on kiinnitetty sen jalkaan.
Ensimmäisessä maailmansodassa Ranskan armeijan kirjekyyhky Vaillant lähetti vaikeassa tilanteessa viestin rintamalta päämajaan. Kyyhky lensi myrkyllisten taistelukaasupilvien läpi ja kuoli päästyään lakkaan. Ranskan valtio palkitsi Vaillantin kunnianosoituksin, ja se on nyt täytettynä nähtävillä sotamuseossa.
Animaatioelokuva "Valiant" (2005) kuvaa brittiarmeijan kirjekyyhkyjen seikkailuja toisessa maailmansodassa.
Yksilö
Yksilö on sellainen, jolla on ominaisuuksia ja relaatioita. Määritelmä ei vaadi, että yksilöt ovat elollisia. Yksilö voi olla esimerkiksi henkilö, biologinen yksilö, tai yleisemmin jonkin joukon yksittäinen jäsen.
Biologiassa yksilö on eliön yksittäinen, muista erillinen esiintymä. Se voi koostua yhdestä tai useammasta solusta, mutta sillä on vain yksi perimä.
Joissain tapauksissa yksilön määrittäminen on vaikeaa. Esimerkiksi neliökilometrienkin laajuudelle levittäytynyt sienirihmasto voi olla periaatteessa samaa yksilöä, jos rihmasto on yhtenäinen. Näennäinen rihmaston katkaisu näennäisesti myös jakaa tällaisen yksilön kahdeksi, vaikka rihmaston elämä jatkuisi täysin samanlaisena, ja rihmasto kasvaisi taas pian yhteen.
Jotkut eliöt lisääntyvät jakaantumalla tai muulla tavoin siten, että jälkeläisillä on sama perimä kuin emolla. Mikäli jakaantumisen tuotteet toimivat erikseen, ne ovat ilman muuta yksilöitä. Joskus kuitenkin perimältään samat eliöt muodostavat yhteisön, jonka jäsenet ovat riippuvaisuussuhteessa toistensa kanssa. Jotkut tutkijat laskevat yhdeksi yksilöksi jopa muurahaisyhdyskunnan, jossa työläiset ovat lisääntymiskyvyttömiä vaikka niillä onkin tarkalleen ottaen eri perimä kuningattaren kanssa.
Tilastotieteessä yksilö on yksittäinen tutkimuskohde, vastakohtana populaatio. Populaatiosta tehtyjä tutkimuksia ei voi yleistää yksilötasolle.
Evoluutio (elokuva)
Evoluutio on Ivan Reitmanin ohjaama, vuonna 2001 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen scifikomedia.
Ira Kaine ja Harry Block löytävät maahan syöksyneestä asteroidista ulkoavaruudesta peräisin olevan organismin. Organismi kehittyy nopeasti mönjästä moninaisiksi olioiksi, jotka uhkaavat vallata hiljaisen Glen Canyonin kaupungin. Armeija saapuu paikalle Ira Kainen entisen tuttavuuden johdolla ja yrittää saada tilanteen hallintaan. He epäonnistuvat ja tilanne pahenee, ja lopulta tilanteen pelastaminen jää Kanen, Blockin ja heidän ystäviensä vastuulle.
Lopulta käy ilmi, että eräissä Head & Shoulders -shampoissa lisäaineena oleva seleeni on olioille myrkyllistä. Idea syntyi kuljettaessa alkuaineiden jaksollista järjestelmää kaksi askelta alas ja yksi oikealle olioiden perustana olevasta typestä. Päättely perustui siihen, että ihmisille, jotka ovat hiilipohjaisia, arseeni (kaksi askelta alas ja yksi oikealle hiilestä) on myrkyllinen.
Ricimer
Ricimer (noin 405 – 18. elokuuta 472) oli Länsi-Rooman todellinen hallitsija 400-luvulla.
Ricimer oli areiolainen ja hänen äitinsä oli visigoottien kuninkaan tytär. Hän vietti nuoruutensa Valentinianus III:n hovissa ja kunnostautui palvellessaan Aëtiusta. Valentinianuksen kuoltua Petronius Maximus kaappasi vallan, mutta hän kuoli vandaalien hyökätessä Roomaan vuonna 455. Tämän jälkeen Avitus julistautui keisariksi ja nimitti Ricimerin Länsi-Rooman korkeimpaan sotilasvirkaan "magister militumiksi". Vuonna 456 Ricimer kukisti vandaalit niin merellä kun maalla. Samana vuonna Ricimer kapinoi Majorianuksen kanssa Avitusta vastaan ja Ricimerin avulla Majorianuksesta tuli Länsi-Rooman keisari. Majorianus osoittautuikin kuitenkin odotettua paremmaksi keisariksi. Mutta kun Majorianus kärsi tappion vandaaleja vastaan Espanjassa vuonna 461 sai Ricimer armeijan kapinoimaan häntä vastaan. Ricimer pakotti Majorianuksen eroamaan ja antoi myös lopulta murhata hänet. Ricimer julisti nyt Libius Severuksen keisariksi. Severus oli täysin Ricimerin vallassa, mutta hän kuoli vuonna 465.
Länsi-Roomassa ei ollut tämän jälkeen keisaria 18 kuukauteen. Lopulta Itä-Rooman keisari Leo I lähetti Anthemiuksen Länteen keisariksi. Saadakseen sovinnon aikaiseksi Ricimer nai Anthemiuksen tyttären.
Yhteistyö jatkui muutaman vuoden ajan. Mutta lopulta Ricimer kapinoi Anthemiusta vastaan ja perusti oman tukikohtansa Milanoon. Vuonna 472 hän hyökkäsi ja valtasi Rooman. Hän antoi teloittaa Anthemiuksen ja julisti Olybriuksen keisariksi. Ricimer kuoli kuitenkin vain pari kuukautta tämän jälkeen. Hänen veljenpoikansa Gundobad peri hänen asemansa.
Tero Ojanperä
Tero Ojanperä (s. 1966) on entinen Nokia Oyj:n palveluliiketoiminnasta vastaava johtaja ja nykyinen Vision+ -rahaston toimitusjohtaja ja yksi sen perustajista. Hänet on myös valittu vuodesta 2012 alkaen TTY-säätiön hallituksen jäseneksi ja puheenjohtajaksi.
Tero Ojanperä valmistui diplomi-insinööriksi Oulun yliopistosta, ja hän on väitellyt tekniikan tohtoriksi Delftin teknillisessä yliopistossa Alankomaissa. Opiskeluaikoinaan Ojanperä osallistui Teekkaritoimintaan. Hän on Oulun tietotekniikan opiskelijoiden killan, Oulun Tietoteekkarit ry:n (OTiT), perustajajäsen ja kiltalehti Terminaalin ensimmäinen päätoimittaja.
Ojanperä oli Nokian palveluksessa vuodesta 1990 alkaen. Uransa aikana hän toimi Nokian teknologia- ja strategiajohtajana, Nokia Research Centerin vetäjänä ja Nokia Networksin johtajana sekä lukuisissa muissa tehtävissä. Elokuussa 2011 Ojanperä ilmoitti jättävänsä Nokian ja siirtyvänsä vastaamaan uudesta Vision+ -rahastosta.
Vuonna 2009 teknologiabisneksen erikoislehti Fast Company listasi liike-elämän sata luovinta; Ojanperä oli sijalla seitsemän listan ainoana suomalaisena.
Marraskuussa 2017 Ojanperä siirtyi uuden tekoälyratkaisuja kehittävän startup-yrityksen Silo AI:n johtoon.
Päivölä (mytologia)
Päivölä on päivättärien ja päivän poikien koti suomalaisessa kansantarustossa. Päivölä esiintyy myös maanpäällisenä paikkana kertomuksessa Päivölän pidoista. Joissain kertomuksissa Päivölän tilalla on Pohjola. Näin on myös kansanrunoissa kootussa Kalevalassa.
Päivölän suuressa talossa pidetään suuret pidot eli juhlat, joissa tarjotaan ruokaa ja juomaa. Tappelupukarina tunnettua Lemminkäistä ei kuitenkaan ole kutsuttu. Lemminkäinen saa kuulla pidoista ja tulee paikalle. Hänelle tarjotaan matoinen olut, jonka hän juo otettuaan ensin madot pois. Lemminkäinen istuu isännän paikalle, jolloin hänen ja isännän välille tulee riitaa. Syntyneessä kaksintaistelussa Lemminkäinen surmaa Päivölän isännän ja pakenee sitten pidoista.
Avaruuspuku
Avaruuspuku on ihmistä avaruuden olosuhteilta suojaamaan suunniteltu puku, käytännössä yhden hengen avaruusalus, jota käytetään avaruuskävelyillä.
Avaruus on monella tapaa ihmiselle vihamielinen ympäristö, merkittävimpänä uhkanaan hyvin alhainen, miltei tyhjiön saavuttava paine. Sen lisäksi ihmistä täytyy suojella äärimmäiseltä kylmyydeltä varjossa ja kuumuudelta auringonvalossa. Silmiä ja ihoa täytyy suojella auringon ultraviolettisäteilyltä. Toisaalta täytyy huolehtia hengitysilman saannista sekä siitä, että kosteus ja hengityksen hiilidioksidi johdetaan pois.
Puvun suunnitteluun vaikuttaa käyttötarkoitus. Avaruuslentäjän täytyy kyetä toteuttamaan hänelle annetut tehtävät sekä käyttämään tarpeellisia työkaluja. Nivelten sekä puvun käsiosan suunnittelu on erityisen tärkeää. Toisaalta puvun massa ei saa kasvaa liikaa. Planeetoilla avaruuslentäjä tuntee puvun painon ja myös painottomuudessa puvun massan liikemäärä saattaa vaikeuttaa toimimista.
Avaruuspukujen päällysmateriaali on valkoinen auringon säteilyn heijastamiseksi. Astronautti kantaa selkäpakkausta, jossa on hengitysilmaa, ilmansuodatin, sähköparistot, radio ja muita varusteita. Puku on paineistettu ja joskus siinä on irrotettava kypärä. Puvun kypärän silmikkoa peittää hyvin ohut kultainen kalvo, jonka läpi voi nähdä ja joka suojaa astronautin silmiä auringon säteilyltä.
Amerikkalaiset puvut koostuvat nykyisin puvun ylä- ja alaosasta, kypärästä ja hansikkaista, kun taas venäläisiin yksiosaisiin pukuihin astutaan sisään puvun selässä olevasta aukosta, jonka ovena toimii puvun hengissäpitojärjestelmäpakkaus.
Avaruuspuvun lisäksi astronautilla voi olla erilaisia varusteita, kuten rakettipakkaus painottomuudessa liikkumista varten.
NASA:n nykyiset astronautin puvut koostuvat 17 kerroksesta erilaisia materiaaleja ja yhden puvun hinta on noin 20 miljoonaa USD. Puvun sisällä on vesikiertoinen jäähdytysjärjestelmä puvun lämpötilan pitämiseksi sopivana. Astronauteille syötettävä puhdas happi on paineeltaan kolmasosa maan paineesta, koska muuten astronautit hengästyisivät tehdessään töitä avaruudessa. Itse puvut ovat hyllytavaraa mutta erikokoisia osia on olemassa. Käsineet sen sijaan tehdään yksilöllisiksi ja niidenkin hinta nousee 40 tuhanteen USD. Lisäksi käsineiden käyttöikä on vain 25 kertaa.
Kiinalaisvalmisteinen avaruuskävelyyn tarkoitettu Feitian ("lennä taivaalla") -avaruuspuku maksaa noin kolme miljoonaa euroa. Puku painaa 120 kg ja sen kokoaminen ja pukeminen kestää 15 tuntia. Ensimmäisen kerran pukua käytti avaruudessa Zhai Zhigang tehdessään ensimmäisen kiinalaisen suorittaman avaruuskävelyn 27.9.2008.
Kangaspuut
Kangaspuut on kankaiden kudonnassa käytettävä laite. Yksinkertaisimmillaan, jollaisena laite tunnettiin jo kivikaudella, siinä on kaksi vaakasuoraa keppiä, joiden varaan luodaan loimi. Nykyisen muotonsa kangaspuut ovat saaneet lähes 700 vuotta sitten. Suomessa käytetään eniten vipukangaspuita, joista myös teolliset kutomakoneet on kehitetty.
Vipukangaspuiden arvellaan kehittyneen Saksassa. Vipukangaspuut tulivat Suomeen Fredrika Wetterhoffin mukana, kun hän osti niitä 1880-luvun alussa Saksasta Työkouluunsa. Vipukangaspuut levisivät ympäri Suomen opettajankoulutuslaitokselta valmistuneiden opettajien mukana. Valmistuneet opettajat olivat tutustuneet opiskelunsa aikana vipukangaspuihin Wetterhoffin Työkoulussa. Suomi on kudonnan näkökulmasta harvinainen maa: Suomessa käytetään nykyisin melkein pelkästään vipukangaspuita.
Vipukangaspuiden koneisto muodostuu vipusista, niisivarsista, ylä- ja alavälittäjistä sekä polkusista. Koneiston osia yhdistää kaksi nyöritystä. Ylänyöritys on muuttumaton; nyörit sidotaan aina vipusista yläniisivarsiin ja alavälittäjiin sekä alaniisivarsista ylävälittäjiin. Alanyöritys on muuttuva, eli vaihtelee kankaan sidoksen mukaan. Kun sidosohjeessa on merkitty ruutu, sidotaan polkunen alavälittäjään. Kun sidosohjeessa on merkitsemätön ruutu, sidotaan polkunen ylävälittäjään. Kudottaessa loimilangat saadaan eri tasoille polkusia polkemalla. Eri tasoilla olevien loimilankojen välistä tilaa, johon kude syötetään, kutsutaan viriöksi.
Tietokoneohjatuissa kangaspuissa polkusten sidonnan korvaa ohjainlaitteeseen kytketty pedaali, jota polkemalla niisivarret nousevat ja laskevat, ja loimilankojen muodostama viriö avautuu.
Gundobad
Gundobad, jota kutsuttiin myös nimellä Gundibald, oli burgundien kuningas noin (474–516) ja sitä ennen Rooman patriisi ja "magister militum" (472–473). Hänen setänsä oli Ricimer, joka todellisuudessa oli hallinnut Länsi-Roomaa heikkojen nukkekeisareiden aikana. Kun Ricimer kuoli vuonna 472 kaappasi Gundobad tämän vallan itselleen ja teki Glyceriuksesta keisarin. Gundobadista tuli kuitenkin burgundien kuningas vuonna 473 kun hänen isänsä Gunderik kuoli. Hän joutui tosin jakamaan vallan kolmen veljensä Godegiselin, Kilperikin ja Godomarin kanssa.
Vuonna 486 Gundobad tappoi veljensä Gundomarin. Vuonna 493 hän tappoi Kilperikin, hukutti tämän vaimon ja karkotti näiden kaksi tytärtä. Yksi tyttäristä, Klotilde, päätyi frankkien kuninkaan Klodvigin luokse. Klodvig pyysi Gundobadilta lupaa saada Klotilde vaimokseen, ja Gundobadin oli pakko suostua.
Godegiselin kanssa Gundobad soti pitkään. Hän yritti saada frankit puolelleen, mutta Klodvig päättikin auttaa Godegiseliä. Lopulta Gundobadin oli antauduttava ja luvattava maksaa veroa frankeille. Hän kuitenkin perui myöhemmin lupauksensa ja alkoi piirittää Godegiseliä Viennessä. Vuonna 501 hän valtasi kaupungin ja tappoi veljensä.
Gundobad hallitsi burgundien kuninkaana kuolemaansa asti vuonna 516. Hänen merkittävin perintönsä olivat kaksi lakikokoelmaa, burgundeja koskeva "Lex Gundobada" ja roomalaisia alamaisia koskeva "Lex Romana Burgundionum". Gundobadin seuraaja oli hänen poikansa Sigismund.