Ruusulinja
Ruusulinja () on nimitys, jota Dan Brown romaanissa "Da Vinci -koodi" käytetään Pariisin meridiaanista sekä myös Pariisin Saint-Sulpicen kirkon aurinkokellon gnomonin kautta kulkevasta auringon­valon linjasta, jonka avulla voidaan määrittää kevät­päivän­tasauksen ajankohta. Pariisin observatorion kautta kulkeva meridiaani on aikoinaan ollut yksi monista eri maissa käytetyistä nolla­meridiaaneista, ennen kuin sellaiseksi vahvistettiin Greenwichin meridiaani. Brown samasti sen ja Saint-Sulpicen kirkon kautta kulkevan meridiaanin perustaen väitteensä Siionin veljes­kunnan asia­kirjoihin 1960-luvulta, mutta niissä sen enempää Pariisin meridiaanista kuin Saint-Sulpicen gnomonin kautta kulkevasta linjastakaan ei käytetty nimitystä "ruusulinja". Jo ennen Dan Brownia useat kirjoittajat olivat kuitenkin antaneet Pariisin meridiaanille erilaisia esoteerisia tulkintoja.
Philippe de Chérisey kertoi romaanissassaan "Circuit" vuodelta 1967, että hänen tyttö­ystävänsä "Roseline" (Roseline Cantades, jonka hän kuvasi macchiavellimaiseksi neitsyeksi") sai surmansa auto-onnettomuudessa ja haudattiin kauniiseen hautaan nolla­meridiaanilla. Tässä romaanissa ei kuitenkaan meridiaanista käytetty nimitystä "Roseline", kuten ei myöskään Siionin veljes­kunnan dokumentissa "Le Serpent Rouge" ("Punainen käärme") vuodelta 1967, jossa siinäkin nollameridiaani ja Saint-Sulpicen auringonvalon linja samastetaan.
Dan Brown viittasi romaanissaan Siionin veljeskunnan dokumenttiin "Au Pays de la Reine Blanche" ("Valkoisen kuningattaren maassa") vuodelta 1967, jonka kirjoittajaksi on merkitty Nicholas Beaucéan. Ranskalaisen tutkija Franck Marien mukaan kyseessä on Pierre Plantardin käyttämä nimimerkki, ja dokumentin on laatinut Plantardin työtoveri Philippe de Cherisey. Dokumentissa sanotaan, että Rennes-les-Bains sijaitsee tarkalleen vanhalla nollameridiaanilla, joka sen mukaan kulkee Pariisin Saint-Sulpicen kautta, ja lisäksi sen mukaan Rennes-les-Bainsin seurakunnalla on hallussaan Roselinen sydän". Tässä yhteydessä Roseline kuitenkin tarkoittaa Pyhää Roseline Ville­neuve­läistä.
Toisaalta "Au Pays de la Reine Blanche"ssa viitataan myös "nolla­meridiaanin linjaan, toisin sanoen punaiseen linjaan, englanniksi 'Rose-line'". Vuonna 1978 Pierre Plantard viittasi "punaiseen meridiaani­linjaan" myös nimellä 'Rose-Line' ("Ruusulinja"), sillä "Roselinen, Celle aux Arcsin abbedissan muistopäivää vietetään 17. tammikuuta... ja hänen legendansa on hyvinkin lukemisen arvoinen."
Pierre Feugèren, Louis Saint-Maxentin ja Gason de Kokerin nimillä julkaistussa dokumentissa "Le Serpent Rouge – Notes sur Saint-Germain-des-Près et Saint-Sulpice de Paris" väitetään, että Pariisin meridiaani kulkee Pariisin Saint-Sulpicen kirkossa olevan aurinkokellon gnomonin kautta, jossa se on merkitty lattiaan messinkisellä raidalla. Dokumentissa tätä linjaa sanotaan "punaiseksi käärmeeksi".
Philippe de Chérisey kertoi dokumentissaan "Stone and Paper" ("Kivi ja paperi") tarinan, jonka mukaan Roseline oli myös hänen seuralaisensa nimi. Sen mukaan hänen tuntemansa Roseline kuoli 6. elokuuta 1967, Kristuksen kirkastumisen juhla­päivänä, poistuessaan autolla nolla­meridiaanilta. Toisessa Chériseyn dokumentissa nimeltä "Circuit" tähän lisätään, että Roseline sai surmansa auto-onnettomuudessa, kun kuvattiin elokuvaa "La beauté sur la terre" ("Kauneus maan päällä"), jossa hänen oi määrä esiintyä.. Samassa elokuvassa esiintyi myös Philippe Chérisey taiteilijanimellä Amédée. Kertomuksessa Roselinesta mainitaan myös kuvitteellinen Charlot-niminen henkilö. Molemmat henkilöt ovat selvästi kuvitteellisia ja esiintyvät eräässä Chériseyn surrealisisissa teoksissa.
"Circuit"in XIII luku on omistettu nollameridiaanille. Chériseyn mukaan Pariisin meridiaanin olisi jo kauan ennen Jean Picardia määritellyt nollameridiaaniksi Till Eulenspiegel, jonka toimeksi­annosta apotti François-Pierre Cauneille olisi laatinut luettelon tärkeimmistä paikoista, joiden kautta se kulki. Tässä kappaleessa Roselinea sanotaan "kalastaja­naiseksi", joka mieluiten teki itsensä tunnetuksi nimellä "Di O Nysos, DON", yli­luonnollisena olentona, joka järjesti hautajaisia kuolleille, jotka yhä elivät hänen uudessa Citroen 2CV:ssään, sen auton jäljennöksessä, jossa hän itse sai surmansa.
Dan Brown antoi romaanissaan "Da Vinci -koodi" () Pariisin meridiaanille nimen Ruusu­linja, vaihto­ehtoisena nimenä "maailman ensimmäiselle perus­meridiaanille", joka romaanin mukaan oli Pariisin meridiaani. Kuten Siionin veljeskunnan dokumentissa "Le Serpent Rouge" vuodelta 1967, myös tässä romaanissa väitetään, että tämä meridiaani kulkee Saint-Sulpicen kirkon gnomonin kautta. Todellisuudessa Pariisin observatorion kautta kulkeva meridiaani, jota aikoinaan on käytetty nollameridiaanina, kulkee kuitenkin tämän gnomonin ohi noin 100 metriä idempänä. Sharan Newmanin mukaan myöskään tämän gnomonin kautta kulkevaa linjaa ei ole koskaan sanottu "ruusulinjaksi", ja sama todetaan myös kirkkoon kiinnitetyssä kyltissä. Kirkon opas­kirjasessa vuodelta 2000 kerrotaan gnomonin historiasta, että lattiassa oleva messinki­raita on "meridiaani", mutta siinäkään siitä ei käytetä nimitystä "Roseline" tai "Rose Line". Aiheesta kirjoittanut Paul Murdin nimittää vastaavia aurinko­linjoja, joita on muuallakin, "meridiaaneiksi".
Brown yhdistää Pariisin meridiaanin alkuperän olettamaansa Jeesuksen ja Maria Magdalenan sukulinjaan sekä Rosslynin kappeliin, jolla on romaanissa keskeinen merkitys. "Da Vinci -koodin" mukaan:
Mark Oxbrow ja Ian Robertson toteavat kirjassaan "Rosslyn and the Grail", että Dan Brown keksi "Ruusulinjan" yksinkertaisesti yhdistämällä Rosslynin ja Glastonburyn. Nimi Roslin (Rosslyn) ei viittaa mihinkään "pyhään ruusulinjaan" eikä sillä ole mitään tekemistä "Ruusun sukulinjan" tai "Ruusu­linjaksi" kutsutun meridiaanin kanssa. Roslin ei myöskään ole tämän skotlantilaisen kylän nimen alku­peräinen, vaikka onkin nykyisin yleisin kirjoitus­asu. Keskiajalla nimi kirjoitettiin usein "Rosslyn".
Pariisissa vanha nolla­meridiaani on vuonna 1994 merkitty Jan Dibbetsin aloitteesta katujen pintaan niin sanotuilla "Aragon metaljongeilla", jotka saivat tämän nimensä ranskalaisen tähti­tieteilijä François Aragon muistoksi. "Da Vinci -koodin" epilogissa päähenkilö kulkee näitä Aragon medaljonkeja seuraten Louvren siipi­rakennusten välisellä aukiolle, jonka poikki Pariisin meridiaani kirjan mukaan kulkee museon maanalaisessa aulassa olevan, ylös­alaisen pyramidin muotoisen katto­ikkunan () kohdalta. "Da Vinci-koodin" loppuluvussa annetaan ymmärtää, että pyramidin alla on Magdalan Marian hauta. Romaanissa myös samastetaan Magdalan Maria ja Pyhä Graal.
Ylös­alainen pyramidi sijaitsee Louvren siipi­rakennusten väliin jäävällä aukiolla, jonka poikki myös Aragon medaljongeilla merkitty pituus­piiri kulkee, mutta ei täsmälleen pyramidin kohdalta vaan hieman idempää. Siihen seikkaan, että vanha nolla­meridiaani kulkee hyvin lähellä ylös­alaista pyramidia, on aikaisemminkin kiinnitetty huomiota muun muassa Raphäel Aurillacin kirjassa "Le guide du Paris maçonnique", jossa siinäkin asialla selitetään olevan jokin syvempi, esoteerinen merkitys.
Muita paikkoja, joiden on väitetty sijaitsevan samalla pituuspiirillä, ovat Arques Pas-de-Calais'n departementissa, Conques, Rodezin katedraali ("Lady of the Roses"), Pyhän Vincentin katedraali Carcassonnessa, Bourgesin katedraali ja Rennes-le-Bains
Dan Brownin mukaan Ruusulinja olisi ollut "maailman ensimmäinen perus­meridiaani". Ajatus, että jokin meridiaani olisi valittava perus­meridiaaniksi, josta kulma­etäisyydet muille meridiaaneille lasketaan, tunnettiin kuitenkin jo antiikin aikana. Esimerkiksi Ptolemaios käytti kartastossaan nolla­meridiaanina Kanarian­saarten läntisimmän saaren, Ferron meridiaania, koska sen länsi­puolella oletettiin olevan vain merta. Teoksessaan "Almagest" hän sen sijaan käytti pituus­asteiden lähtö­kohtana Aleksandrian meridiaania. Maimonides käytti teoksessaan "Hilchot Kiddus Hachodesh", kohdassa 11.27, samasta kohdasta Aleksandriassa nimitystä אמצע היישוב ("asutuksen keskipiste"), toisin sanoen maapallon asutun alueen, Oikumenen kesipiste. Tämä oli epäilemättä myös saman­aikaisten arabialaisten maan­tieteilijöiden käsitys, jotka kuitenkin käyttivät nolla­meridiaanina myös Rodoksen tai Kanarian­saarten meridiaaneja. Ennen kuin Greenwichin meridiaani vuonna 1884 (ei 1888, vaikka Da Vinci -koodissa niin sanotaan) sovittiin kansain­väliseksi nolla­meridiaaniksi, tästä asemasta oli Pariisin ohella kilpaillut jo ainakin yhdeksän paikka­kuntaa, nimittäin Berliini, Cadiz, Kööpenhamina, Lissabon, Rio de Janeiro, Rooma, Pietari, Tukholma ja Tokio.