hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Olli Remes
Olli Remes (8. syyskuuta 1909 Iisalmen maalaiskunta – 31. joulukuuta 1942 Krivi) oli suomalainen maastohiihtäjä ja Mannerheim-ristin ritari numero 10.
Olli Remes voitti pronssia 50 kilometrillä hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 1934 Sollefteåssa, Ruotsissa. Hän osallistui myös hiihdon maailmanmestaruuskilpailuihin 1939 Zakopanessa, Puolassa ja Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisiin 1936, jossa hän voitti hopeaa Suomen joukkueessa näytöslajina olleesta sotilaspartiohiihdosta. Seuratasolla hän edusti Iisalmen Visaa, Puijon Hiihtoseuraa ja Ounasvaaran Hiihtoseuraa.
Olli Remes suoritti asevelvollisuutensa Pohjois-Savon Rykmentissä 1929–1930 ja suoritti PSR:n AUK:n 1930. Hän aloitti ammattialiupseerin uransa AUK/PSR:n asevaraston hoitajana 1.5.1931. Hän suoritti Taistelukoulun jalkaväen aliupseeriosaston kurssi 1932–1933. Hänet ylennettiin korpraaliksi 6.11.1930, alikersantiksi 26.11.1930, kersantiksi 1.5.1931 ja rajavartioston kersantiksi 1.1.1935.
Remes toimi talvisodassa Sallan rintamalla hiihtopartio-osaston johtajana Erillinen pataljoona 17:ssä, joka toimi vihollisen selustassa. Hän esiintyy monissa sodanaikaisen esimiehensä, kirjailija Uula Aavan (oik. kapteeni Akseli Väänänen) romaaneissa.(katso alla kirjallisuus)
Jatkosodassa luutnantti Remes toimi aluksi partionjohtajana 46. Rajakomppaniassa, josta hänet siirrettiin joukkueenjohtajaksi ja myöhemmin komppanianpäälliköksi 6. divisioonan jalkaväkirykmentti 54:ään (JR54). Talvella 1942 kun vanhemmat ikäluokat kotiutettiin, niin JR 54 lakkautettiin ja perustettiin 12. prikaati, johon myös Remes sijoitettiin. Prikaatin piti osallistua Sorokan valtaukseen, mutta tehtävästä luovuttiin myöhemmin.
Hyökkäysvaiheen aikana Remes haavoittui kolmeen otteeseen, mutta palasi heti mahdollisimman pian takaisin etulinjaan. Tästä osoittamastaan urheudesta ja ripeydestä hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 12. syyskuuta 1941. Hänet ylennettiin kapteeniksi 29. joulukuuta 1942.
Remes kaatui 31. joulukuuta 1942 Krivillä. Hänen ollessaan etulinjassa luovuttamassa tehtäviään (komppanianpäällikkö 15./12. Pr) seuraajalleen tarkka-ampujan luoti osui häntä päähän ja hän kuoli matkalla 16. kenttäsairaalaan Karhumäelle.
Baliisi
Baliisi on junien automaattisen kulunvalvonnan komponentti. Se on rautatien kiskojen väliin sijoitettu passiivinen elektroninen lähetin. Baliisi on merkitty radalle keltapohjaisella B-merkillä, joskin se on kuljettajan silmin nähtävissä raiteiden välistä perin selkeästi. Baliisit eivät tarvitse erillistä virtalähdettä, vaan ne aktivoituvat veturin alle sijoitetun radioantennin tietyllä taajuudella (Suomessa käytössä olevassa EBICAB-järjestelmässä 27,115 MHz) lähettämästä signaalista ja lähettävät tietyllä taajuudella (Suomen EBICAB:ssa 4,5 MHz) veturin ajotietokoneelle informaatiota opastimista, nopeusrajoituksista ja radan geometriasta. Baliisit sijoitetaan Suomessa tyypillisesti rataan pareittain, jotta veturin ajotietokone pystyy erottamaan oikeaa kulkusuuntaa koskevat baliisit ja jättämään väärän kulkusuunnan baliisit huomiotta.
DOA (kappale)
DOA on yhdysvaltalaisen rockyhtyeen Foo Fightersin toinen single yhtyeen albumilta "In Your Honor" vuodelta 2005. Se julkaistiin demona vuonna 2005 yhtyeen "Five Songs and a Cover" -EP:llä.
Kappaleen musiikkivideo on jossakin määrin tyypillinen Foo Fightersin video, eli jonkin verran humoristinen. Videossa Foo Fighters on soittamassa eräässä huoneessa ja maailma alkaa kääntyä ympäri, kunnes se on kokonaan ympäri.
Johannes XIII
Johannes XIII oli paavina 1. lokakuuta 965 – 6. syyskuuta 972. Hän oli syntynyt Roomassa Cresenzin sukuun, ja ennen paaviksi tuloaan teki uran paavin hovissa. Hänet valittiin paaviksi viisi kuukautta Leo VIII:n kuoleman jälkeen Otto I Suuren tuella. Ulkomainen kannatus ja ylimielinen käytös tekivät Johannes XIII:sta epäsuositun Roomassa, ja hän oli jopa vuoden verran virkakiellossa 955–966. Takaisin toimeen päästyään Johannes XIII kehitti etenkin eteläisen Italian arkkipiispakuntia vähentäen näin Bysantin vaikutusta siellä.
Jouluna 967 Johannes kruunasi Otto I:n kaksitoistavuotiaan pojan Otto II:n isänsä kanssahallitsijaksi.
Mansfield (Missouri)
Mansfield on noin 1 350 asukkaan kaupunki Wrightin piirikunnassa Missourin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kaupunki sijaitsee noin 60 kilometriä itään Springfieldistä BNSF Railwayn omistaman Springfield–Thayer–Memphis -rataosan varrella. Valtatiet 60 ja 5 risteävät kaupungin keskustassa.
Vuonna 1894 Laura Ingalls Wilder muutti Mansfieldiin aviomiehensä Almanzo Wilderin sekä tyttärensä Rose Wilder Lanen kanssa Etelä-Dakotan De Smetistä. Perhe jäi pysyvästi asumaan alueelle ja perustivat menestyvän siipikarja-, maito- ja hedelmätilan kaupungin laidalle. Farmin kymmenhuoneinen kivinen päärakennus "The Rocky Ridge Farm" on nykyisin kansallinen historiallinen maamerkki, jonka suojissa toimii Laura Ingalls Wilder-Rose Wilder Lane Home and Museum. Museossa vierailee vuosittain tuhansia ihmisiä.
Benedictus V
Benedictus V oli paavina toukokuusta 964 – 4. heinäkuuta 964 tai 965. Roomalaiset valitsivat hänet paavi Johannes XII:n kuoltua, mutta keisari Otto I Suuri ei hyväksynyt valintaa – keisarin suosikki oli Leo VIII. Benedictus pakotettiin luopumaan vallasta ja lähtemään Hampuriin, jossa hän eli vielä kaksi vuotta Hampurin arkkipiispan hoivissa.
Leo VIII
Leo VIII oli vastapaavina 16. joulukuuta 963 – heinäkuulle 964 ja varsinaisena paavina heinäkuulta 964 – maaliskuulle 965. Hän oli osapuolena kiistassa, jossa Otto I Suuri ja roomalaiset kirkonmiehet taistelivat vallasta kirkossa. Keisari sai synodin syrjäyttämään Johannes XII:n 963 ja nosti Leo VIII:n paaviksi. Vuonna 964 paavin vaihto todettiin laittomaksi ja siihen osallistuneet julistettiin kirkonkiroukseen. Pian tämän jälkeen Johannes XII kuoli. Leon sijasta uudeksi paaviksi valittiin Benedictus V, mutta tämä karkotettiin Saksaan kuukauden kuluttua valinnastaan, ja Leo nostettiin jälleen paaviksi. Koska Benedictuksen sanotaan luopuneen paaviuden merkeistä, Leoa voidaan pitää varsinaisena paavina heinäkuusta 964 kuolemaansa maaliskuussa 965.
Disney Channel
Disney Channel on maanpäällisen digitaalitelevisioverkon, IPTV-verkon, kaapeliverkon ja satelliitin kautta näkyvä lapsille ja nuorille suunnattu televisiokanava. Kanava lähettää Disneyn tuottamia sarjoja ja elokuvia joka päivä 24 tuntia. Kanava on maksullinen, eikä se esitä ylimääräisiä mainoskatkoja. Disney Channel aloitti toimintansa Yhdysvalloissa vuonna 1983. Maailmanlaajuisesti kanava tavoittaa yli 150 miljoonaa katsojaa yli 100 eri maassa. Disney Channel onkin yksi menestyneimpiä lastenkanavia maailmassa.
Maanpäällisessä digi-tv verkossa Disney Channel on osa PlusTV:n maksu-tv pakettia. Kanava aloitti 10. huhtikuuta 2006, ja Disney Channelin lähetyskapasiteetti on jaettu Nelonen Pro 2 -kanavan kanssa, joten Disney Channel näyttää ohjelmaa joka päivä antenniverkossa klo 07.00-18.00 (PlusTV), vaikka ohjelmaa tulee jopa ympäri vuorokauden (satelliitissa), kaapelissa ja IPTV:ssä klo 07.00-23.00 välisenä aikana. TV Viihde aloitti Disney Channelin tarjoamisen valikoimissaan 8. elokuuta 2011 pidennetyllä lähetysajalla, jolloin Disney Channelia voi katsoa antenniverkossa klo 22.00 asti TV Viihteen kortilla. PlusTV:n kautta tilattuna lähetysaika ei ole pidempi, vaan sen kortilla katsottaessa lähetysaika on edelleen klo 07.00-18.00.
Satelliitin kautta Disney Channel lähettää ohjelmaa 24 tuntia vuorokaudessa, IPTV-verkon ja kaapelin kautta klo 07.00-23.00. 
Antennikoteihin Disney Channel on saatavissa PlusTV:n antenniverkkopalveluiden lisäksi myös satelliitin kautta Viasatin Tuplaplatina-kanavapaketissa, ja kyseinen kanava löytyy myös Canal Digitalin Viihde HD- ja Perhe HD -kanavapaketeista sekä IPTV:n avulla Maxivisionin, Elisa Viihteen, LumoTV:n ja Sonera Viihteen palveluista.
Pohjoismaissa Disney Channel aloitti 28. helmikuuta 2003, ja se oli saatavilla Viasatin kautta maksullisena. Myöhemmin samana vuonna kanava alkoi näkyä myös digitaalisessa kaapeliverkossa. Vuonna 2003 Disney Channel sai Ruotsissa toimiluvan myös digitaaliseen antenniverkkoon.
1. elokuuta 2005 Disney Channel aloitti myös Canal Digitalin satelliittiverkossa, ja samalla aloitti Disney Channelin sisarkanava Toon Disney. Kolmas kanava Playhouse Disney aloitti 1. lokakuuta 2006. Disney Channel aloitti ympärivuorokautiset lähetykset 18. marraskuuta 2008 vain Canal Digitalilla.
Disney Channel Original Movies on julkaissut useita tv-elokuvia Disney Channel televisiokanavalle. Sen ensimmäisinä vuosina sitä kutsuttiin nimellä Disney Channel Premiere Films ja myöhemmin Premears.
Six4one
Six4one oli Eurovision laulukilpailua 2006 varten perustettu kuusihenkinen sveitsiläisyhtye. Sen kuusi jäsentä valittiin marraskuun 2005 lopulla.
Yhtye eteni Eurovision laulukilpailussa 2006 finaaliin, jossa se sai kappaleellaan "If We All Give A Little" 30 pistettä sijoittuen seitsemänneksitoista. Yhtyeen jäsenet lähtivät finaalin jälkeen omille teilleen.
Palina Smolava
Palina Smolava () (s. 3. syyskuuta 1980 Minsk, Valko-Venäjä) on valkovenäläinen laulaja.
Smolova edusti Valko-Venäjää Eurovision laulukilpailussa 2006 englanninkielisellä kappaleella "Mum" mutta ei edennyt finaaliin. Hän sijoittui semifinaalissa 22. sijalle.
Herb Powell
Herbert "Herb" Powell on kuvitteellinen hahmo animaatiosarjassa "Simpsonit". Hän on Homer Simpsonin velipuoli, joka on ollut vuorotellen upporikas ja rutiköyhä. Hahmon ääninäyttelijä on Danny DeVito.
Herb esiintyi sarjassa vain kahdesti, 2. tuotantokauden jaksossa ”Velipuoli” ja 3. tuotantokauden jaksossa ”Velipuolen paluu”. Lisäksi hänen äänensä kuultiin puhelinvastaajassa 24. tuotantokauden jaksossa ”Täydelliset vanhemmat”.
Herb näyttää melko samalta kuin Homer, mutta hän on laihempi eikä ole kaljuuntunut.
Homerin isä Abraham Simpson saattoi nuoruudessaan tivoliprostituoidun raskaaksi, mutta raskaudesta syntynyt Herb joutui jo vauvana orpokotiin. Vuotta myöhemmin Abe meni naimisiin Homerin äidin Monan kanssa eikä hänelle kerrottu velipuolestaan. Herbert Powellista tuli rikas ja menestynyt mies, joka omisti Powell Motors -autoyhtiön.
Homerin kuultua velipuolestaan ja selvitettyään Herbin yhteystiedot, hän lähti perheineen Detroitiin Herbiä tapaamaan. Aluksi molemmat olivat ilahtuneita tapaamisesta ja pitivät hauskaa Herbin kartanolla, mutta sitten Herb pyysi Homeria suunnittelemaan autotehtaansa myynnin nostamiseksi uuden perheautomallin. Homer suunnitteli kahdella ohjaamokuvulla ja La Cucarachaa soittavalla töötillä varustetun auton, joka sai julkistamistilaisuudessa vuoden floppi -palkinnon; auto myös maksoi 82 000 dollaria kappale. Herbin autoyhtiö joutui konkurssiin ja myytiin japanilaiselle Kumatsu Motorsille.
Vuoden vierähdettyä konkurssista siltojen alle päätynyt katkera Herbert keksi uuden rikastumisidean: laitteen, joka kääntää vauvan jokelluksen puheeksi. Samaan aikaan Homer oli voittanut ydinvoimalassa 2000 dollarin "ensimmäisen Montgomery Burns-palkinnon ikinä erinomaisuuden saralla" ("First Annual Montgomery Burns Award for Outstanding Achievement in the Field of Excellence"). Todellisuudessa Burns luovutti rahasumman korvaukseksi siitä, että ydinvoimala oli tehnyt Homerin steriiliksi, vapautuen samalla vastuusta. Luettuaan asiasta sanomalehdestä Herbert saapui Homerin ovelle pyytämään rahoitusta koneelleen, ja Homer harkinnan jälkeen suostui. Laite osoittautui jymymenestykseksi ja Herbert rikastui uudelleen.
Éric Dubus
Eric Dubus (s. 28. helmikuuta 1966 Pézenas, Ranska) on ranskalainen entinen keskimatkojen juoksija.
Dubus voitti MM-hopeaa Toronton sisäratojen MM-kisoissa 1993 3 000 metrin juoksussa ajalla 7.50,57. Seuraavana vuonna hän sijoittui neljänneksi Helsingin EM-kisoissa 1 500 metrin juoksussa. 1995 Dubus karsiutui Göteborgin MM-kisoissa 1 500 metrin välierissä. Kauden lopussa IAAF:n GP-finaalissa hän oli kymmenes ajalla 3.36,19.
1998 Dubus osallistui Marrakechissä järjestettyihin maastojuoksun MM-kisoihin, joissa hän sijoittui lyhyellä matkalla sijalle 51. Vuonna 2000 hän oli Vilamouran maastojuoksun MM-kisoissa lyhyellä matkalla yhdeksäskymmenesensimmäinen.
Stéphanie (Monacon prinsessa)
Prinsessa Stéphanie (Stéphanie Marie Elisabeth Grimaldi, s. 1. helmikuuta 1965 Palais Princier, Monaco) on Grace Kellyn ja Monacon ruhtinaan Rainier III:n nuorin lapsi ja nykyisen Monacon hallitsijan ruhtinas Albert II:n sisko. Stéphanie on toiminut muun muassa laulajana, uimapukusuunnittelijana ja mallina. Hän on useiden hyväntekeväisyysjörjestöjen puheenjohtaja tai suojelija. Hän on ollut kahdesti naimisissa: vuodet 1995–1996 Daniel Ducruetin kanssa, jonka kanssa hänellä on kaksi lasta, ja vuodet 2003–2004 sirkusakrobaatti Adans Lopez Peresin kanssa. Hänellä on vuonna 1998 syntynyt kolmas lapsi jonka isää ei ole kerrottu julkisuuteen.
Stéphanie oli matkustajana autossa, joka joutui onnettomuuteen vuoristotiellä 14. syyskuuta 1982 ja jossa hänen äitinsä kuoli.
Stéphanie on julkaissut kaksi albumia. Ensimmäisen levyn single ”Irresistible” nousi Saksan singlelistan kakkoseksi. Sen alkuperäinen ranskankielinen versio ”Ouragan” oli kymmenen viikkoa listaykkösenä Ranskassa vuonna 1986. Esikoisalbumia myytiin Ranskan, Italian ja Kanadan ulkopuolella nimellä "Live Your Life".
Helena Petäistö
Helena Mirjami Petäistö (s. 10. joulukuuta 1950 Rautio [nyk. Kalajoki]) on eläkkeelle jäänyt suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän oli pitkäaikainen televisioyhtiö MTV:n Ranskan-kirjeenvaihtaja.
Petäisto on haastatellut 14. dalai-lamaa useita kertoja ja tehnyt Tiibetin tilanteesta televisiodokumentin "Verikyyneleet". Hän on kirjoittanut kolumneja "Suomen Kuvalehteen" ja matkakirjoja.
Petäistö pääsi ylioppilaaksi Oulun tyttölyseosta ja kirjoitti viisi laudaturia. Hänen sukunsa on lestadiolaista, ja hän on arvellut olevansa ainoa televisiotoimittaja, joka ei ollut katsonut televisiota ennen kuin alkoi tehdä sinne juttuja. Petäistö valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta. Jo vuonna 1989 hän meni toimittajille tarkoitetulle EU-kurssille, vaikka siihen aikaan Euroopan unioni ei kiinnostanut Suomessa juuri ketään, joten hän alkoi solmia suhteita eurooppalaisiin kärkipoliitikkoihin tavallaan etuajassa. Ranskan kieltä ja kulttuuria Petäistö oli opiskellut heti ekonomiksi valmistuttuaan Pariisissa, missä hän työskenteli pankissa. Pian Petäistö alkoi tehdä uutisjuttuja Suomeen, ja hänestä tuli toimittaja. Hän toimi jonkin aikaa myös uutisankkurina.
Petäistön ensimmäinen kirja "Ranskalaiset korot" ilmestyi vuonna 1995. Seuraavan kirjansa "Aamiainen Cocon kanssa ja muita elämyksiä Euroopassa" hän julkaisi vuonna 1999. Kirja aloitti "Aamiainen Cocon kanssa" -kirjasarjan, jossa Petäistö esittelee eurooppalaisia kaupunkeja.
Petäistö sai kesäkuussa 2016 aivoinfarktin, jonka seurauksena hänen ruumiinsa vasen puoli halvaantui ja hän joutui sairaalahoitoon kahdeksi kuukaudeksi. Hän jäi sairausloman jälkeen eläkkeelle MTV:ltä, mutta hän on sittemmin toipunut lähes kokonaan ja julkaisi vuonna 2017 kirjan "Ranska, Macron ja minä".
Petäistö asuu Helsingissä ja Pariisissa.
Petäistö sai vuonna 2005 Ranskan ansioritarikunnan Kunnialegioonan ritariluokan kunniamerkin. Vuonna 2010 hänet palkittiin 5 000 euron arvoisella "Suomen Kuvalehden" journalistipalkinnolla.
Gennaro Di Napoli
Gennaro Di Napoli (s. 5. maaliskuuta 1968 Napoli) on italialainen entinen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija.
Di Napoli muutti lapsuudessaan Lombardiaan Pohjois-Italiaan. Hän osallistui ensimmäisen kerran arvokilpailuihin 1987 Varsovan maastojuoksun MM-kisoissa, joissa sijoittui nuorten sarjassa sijalle 130. Splitin EM-kisoissa 1990 hän voitti EM-hopeaa 1 500 metrin juoksussa ajalla 3.38,60. Seuraavana vuonna hän sijoittui kahdeksanneksi Tokion MM-kisoissa 1 500 metrillä. 1992 hän voitti Genovassa sisäratojen Euroopan mestaruuden ja kukisti Rooman GP-kilpailuissa maailmanmestari Noureddine Morcelin, mutta Barcelonan olympialaisissa hän epäonnistui ja karsiutui loppukilpailusta. 1993 hän voitti maailmanmestaruuden 3 000 metrin juoksussa Toronton sisäratojen MM-kisoissa ajalla 7.50,26 ja juoksi kahdenneksitoista Stuttgartin ulkoratojen MM-kisoissa.
Di Napoli onnistui puolustamaan mestaruuttaan Barcelonan sisäratojen MM-kisoissa 1995, kun hän voitti jälleen 3 000 metrin juoksun mestaruuden, tällä kertaa ajalla 7.50,89. Göteborgin ulkoratojen MM-kisoissa hän oli 5 000 metrin juoksussa yhdestoista ajalla 13.46,51 ja kauden lopussa IAAF:n GP-finaalissa 1 500 metrillä kolmas ajalla 3.32,94. 1997 hän sijoittui neljänneksi Pariisin sisäratojen MM-kisoissa ajalla 7.41,05, mutta karsiutui Ateenan ulkoratojen MM-kisojen välierissä 1 500 metrillä. Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 1999 hän oli jälleen neljäs 3 000 metrillä. Samana vuonna Belfastin maastojuoksun MM-kisoissa hän oli lyhyellä matkalla kuudeskymmenesneljäs ja voitti 5 000 metrillä Euroopan cupin. Seuraavana vuonna Vilamouran maastojuoksun MM-kisoissa hän oli lyhyellä matkalla kahdeskymmenesensimmäinen. Di Napoli osallistui vielä Münchenin EM-kisoihin 2002, joissa hän sijoittui kahdeksanneksitoista 5 000 metrillä.
Holly Valance
Holly Valance (oik. Holly Rachel Vukadinović, s. 11. toukokuuta 1983 Melbourne, Australia) on australialainen näyttelijä ja laulaja. Hän tuli tunnetuksi "Neighbours"-saippuasarjan Felicity ”Flick” Scullyna vuosina 1999–2002 ja 2005. Vuonna 2002 Valance julkaisi hittisinglen "Kiss Kiss", joka nousi listaykköseksi Australiassa ja Isossa-Britanniassa (Suomessa 11.). Laulu perustui turkkilaisen Tarkanin kappaleeseen "Şımarık" ja se herätti huomiota erityisesti musiikkivideonsa vuoksi, koska Valance näytti olevan siinä alasti.
Holly Valancen isä on Jugoslaviasta lähtöisin oleva Rajko Vukadinović ja äiti britti Rachel Stevens. Hän on sukua koomikko Benny Hillille (Hillin serkku oli hänen isoisänsä). 
"Neighboursin" lisäksi Valancella on ollut sivurooli sarjassa "Pako", jossa hän esitti Nika Volekia. Hän on näytellyt myös muun muassa elokuvissa "Dead or Alive" ja "Taken".
Bullero
Bullero on pilkallinen nimitys piensijoittajasta, jolla on varallisuushyödykkeen hintakehityksestä yltiöoptimistinen käsitys ja vähäinen sijoitusasiantuntemus. Bullero-nimi on johdettu englannin kielen sanasta "bull", joka tarkoittaa härkää. Osakemarkkinoilla on perinteisesti puhuttu härkämarkkinoista, jos yleinen hintakehitys on ollut hyvin myönteistä.
Bullero-stereotyypille on tunnusomaista seuraavat ominaispiirteet:
Bullero-termiä käytetään usein sijoittamiseen liittyvillä keskustelupalstoilla. Bullero-stereotypian psykologiset ominaispiirteet ovatkin hyvin tunnusomaisia normaalille ihmiselle ("optimistisuus", "omalle kohdalle osuvan riskin toteutumisen vähättely", "uskotaan todeksi se, minkä halutaan olevan totta", "kaltaisseuran etsiminen" ja "voimakas tunnereaktio voiton tai tappion hetkellä"). Jos ihmisellä on vain vähän sijoituskokemusta, hän kompastuu usein näihin sijoittamisessa "haitallisiin" ominaisuuksiin halutessaan rikastua nopeasti.
Johannes XII
Johannes XII, aikaisemmin Octavianus (s. noin 937–964) oli paavina 16. joulukuuta 955 – 14. toukokuuta 964.
Johanneksella oli myrskyisä suhde Otto I Suuren kanssa. Otto auttoi paavia pitämään Kirkkovaltion hallussaan, josta kiitokseksi paavi kruunasi hänet keisariksi vuonna 962, mistä voidaan katsoa syntyneen Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta. Vuonna 963 keisari järjesti synodin syrjäyttämään Johanneksen ja nostamaan paaviksi Leo VIII:n. Päätös julistettiin myöhemmin laittomaksi ja Leo VIII:n tämä kausi vastapaaviudeksi. Johannes XII kuoli vuonna 964 ja Leosta tuli myöhemmin myös laillinen paavi.
Johannes XII:n kausi kuului ajanjaksoon, jota on kutsuttu pornokratiaksi. Hänen juorutaan kuolleen rakastajattarensa mustasukkaisen aviomiehen surmaamana.
Doualan kansainvälinen lentoasema
Doualan kansainvälinen lentoasema (IATA: DLA, ICAO: FKKD) on kansainvälinen lentoasema Kamerunissa. Se sijaitsee 10 kilometrin päässä Doualan kaupungista.
Doualan lentokentällä on yksi kiitotie, jonka pituus on 2 853 metriä.
Suursijoittaja
Suursijoittaja on sijoittaja, jolla on suhteellisesti ottaen suuri varallisuus sijoitettavanaan. Suursijoittajan erottaa piensijoittajasta muun muassa siinä, että hänen osto- tai myyntitoimeksiantonsa voivat vaikuttaa toimeksiannon kohteen hintatasoon mahdollisesti jopa pitkäksikin aikaa. Siksi muut markkinaosapuolet usein seuraavatkin suursijoittajan toimia tarkoin.
Arvopaperimarkkinalakiin on kirjattu myös ns. liputussäännöt, jotka vaativat suursijoittajia ilmoittamaan julkisesti merkittävistä omistusosuuksien muutoksista. Pienen yhtiön omistusosuudesta voi joutua liputtamaan jo alle miljoonan euron sijoituksesta, mutta todellisiksi suursijoittajaksi luetaan yleensä vain miljardeja sijoittavat.
Yleisesti ottaen katsotaan, että suursijoittajilla on parempi käsitys markkinoiden tilasta kuin pienemmillä sijoittajilla. Suursijoittajalla voi olla sisäpiirin tietoa useasta yhtiöstä eri toimialoilta samanaikaisesti, ovathan he omistuksensa perusteella oikeutettuja nimeämään edustajia yhtiöiden hallituksiin. Samoin he voivat toimia yhteistyössä muiden suursijoittajien kanssa ja voivat siten esimerkiksi manipuloida pienen maan valuuttakurssia.
Breakout (kappale)
Breakout on amerikkalaisen rockyhtye Foo Fightersin vuonna 2000 julkaistu single. Kappale on julkaistu ensimmäisen kerran Foo Fightersin albumilla There Is Nothing Left to Lose vuonna 1999. Myöhemmin se on julkaistu soundtracklevyllä Me, Myself & Irene. Kappaleesta tehtiin myös "Me, Myself & Irene" elokuva aiheinen musiikkivideo.
Kappale on ollut MTV:n ohjelmassa "Making the Video".
Lionheart (Kate Bush)
Lionheart on Kate Bushin toinen albumi. Se julkaistiin vain kahdeksan kuukautta esikoislevyn jälkeen. Ison-Britannian albumilistalla "Lionheart" saavutti parhaimmillaan kuudennen sijan.
Ensimmäinen levyltä ilmestynyt single ”Hammer Horror” ei aivan yltänyt Britannian singlelistan Top 40:een. Sitä seurannut ”Wow” kohosi kuitenkin kahdenkymmenen parhaan joukkoon, ja sitä parodioivat sekä imitaattori Faith Brown että koomikko Pamela Stephenson brittiläisessä tv-sarjassa "Ei yhdeksän uutiset".
"Sanat ja sävellys: Kate Bush"
Mick Jones
Mick Jones eli Michael Geoffrey Jones (s. 26. kesäkuuta 1955) on englantilainen kitaristi, lauluntekijä ja laulaja, joka soitti mm. The Clash -yhtyeessä.
Jones syntyi Etelä-Lontoossa sijaitsevassa Brixtonin kaupunginosassa. Hänen isänsä on kotoisin Walesista, kun taas hänen äitinsä on venäjänjuutalaista alkuperää. Jones vietti suuren osan lapsuudestaan isoäitinsä Stellan hoivissa vanhempien erottua ja Renee-äidin muutettua Yhdysvaltoihin. Ennen liittymistään The Clashiin Jones kävi taidekoulua muiden yhtyeen tulevien jäsenten tavoin.
Ennen The Clashia Jones soitti kulttimaineeseen nousseessa proto-punk-yhtyeessä London SS yhdessä Tony Jamesin, Paul Simononin ja Terry Chimesin kanssa, joista kaksi jälkimmäistä soittivat myöhemmin myös The Clashissa.
London SS:n hajoamisen jälkeen Jones löysi yhdessä manageri Bernie Rhodesin ja bassokitaraa opettelevan Simononin kanssa laulaja Joe Strummerin yhtyeeseensä, joka tulisi myöhemmin muodostumaan The Clashiksi. Yhtyeen jäseniä olivat laulaja Joe Strummer, rumpali Topper Headon (Terry Chimes ensimmäisellä levyllä), basisti Paul Simonon sekä kitaristi Keith Levene, joka erosi bändistä ennen ensimmäisen albumin julkaisua.
Jones soitti kitaraa, lauloi ja sävelsi ja sanoitti yhdessä Joe Strummerin kanssa The Clashissa aina sen perustamisesta vuoteen 1983 asti, jolloin Strummer ja Simonon erottivat hänet erimielisyyksien vuoksi. Kaiken kaikkiaan Jones soitti viidellä bändin kuudesta albumista.
The Clash -vuosien jälkeen Jones soitti lyhyen aikaa perustamassaan General Public -yhtyeessä ja tämän jälkeen vuosina 1984–1997 niin ikään perustamassaan Big Audio Dynamite -yhtyeessä, jonka toiseen albumiin Joe Strummerkin teki kappaleita. Big Audio Dynamite kohosi kohtalaiseen menestykseen varsinkin uransa alkuvuosina. Yhtyeen tunnetuin kappale on ensimmäisen levyn single E=MC².
Big Audio Dynamiten aikana ja jälkeen Jones vaikutti musiikkimaailmassa tuottajana, tuottaen esimerkiksi molemmat The Libertines-yhtyeen pitkäsoitoista, joista ensimmäisestä hän voitti myös palkintoja.
Tällä hetkellä Mick Jones soittaa perustamassaan yhtyeessä Carbon/Silicon. Yhtyeen toinen perustajajäsen on Jonesin pitkäaikainen ystävä, Generation X-basisti Tony James. Carbon/Siliconin ensimmäinen virallinen single "The News" julkaistiin kesäkuussa 2007.
Markus Kajon ruudunsäästöohjelma
Markus Kajon ruudunsäästöohjelma oli suomalainen Yle TV2:lla vuosina 2001–2002 esitetty viihdeohjelma.
Ohjelman juonsi yksinpuheluna Markus Kajo, ja siinä käsitellyt aiheet oli koottu arkielämästä tai olivat Kajon omia muistelmia. Ohjelmaa esitettiin täyteohjelmana ja sen jaksot kestivät enintään viisi minuuttia. Ohjelman erikoisuus oli näennäinen kustannustehokkuus: lavasteita ei käytetty, aiheet olivat helposti käsillä ja jopa ohjelman lopputekstit kulkivat parissa sekunnissa ruudun poikki.
Agapetus II
Agapetus II oli paavina 10. toukokuuta 946 – joulukuulle 955, keskellä Alberic II:n valtakautta ja pornokratiaksi kutsuttua aikaa. Hän yritti lopettaa pornokratiaan liittyneen vehkeilyn ja elostelun ja pyysi Otto I:tä pelastamaan Rooman. Otto ei vielä vastannut pyyntöön, sillä Alberic oli varsin mahtava hallitsija, mutta pyyntö kantoi hedelmää seuraavien paavien aikana.
Stefanus VIII
Stefanus VIII oli paavina heinäkuun 14. päivästä 939 lokakuulle 942. Hän oli saksalaista syntyperää. Stefanus oli Alberic II:n alamainen eikä käytännössä hallinnut Kirkkovaltiota.
Theodor-Heuss-Platzin metroasema
Theodor-Heuss-Platzin metroasema (kulki vuosina 1908–1933 ja 1945–1963 nimellä "Reichskanzlerplatz", vuosina 1933–1945 nimellä "Adolf-Hitler-Platz") on Berliinin metron asema linjalla U2 Charlottenburg-Wilmersdorfin alueella samannimisellä aukiolla. Asema avattiin 29. maaliskuuta 1908. Vuonna 2000 asemalle rakennettiin uusi sisäänkäynti itäsuunnan laiturille Deutsche Operin metroasemalla sattuneen tulipalon jälkeen luotujen turvamääräysten vuoksi. Tällä sisäänkäynnillä on myös hissi. MetroBus-linja M49 pysähtyy asemalla.
Johannes XI
Johannes XI oli paavina maaliskuulta 931 – tammikuulle 935. Hän oli Rooman todellisen hallitsijan aatelisrouva Marusian poika ja myöhemmin veljensä Alberic II:n muodollinenkin alamainen pornokratiaksi kutsutulla aikakaudella.
Supreme Power
Supreme Power on Marvelin luoma sarjakuvasarja, jota julkaistiin vuodesta 2003 vuoteen 2005. Sen on kirjoittanut J. Michael Straczynski ja piirtänyt Gary Grank. Sarjakuva käsittää 18 numeroa. Supreme Powerissa esiintyy uudelleen herätetty supersankariryhmä Squadron Supreme ja sen tapahtumapaikkana on Supremeverse.
24 Hour Party People
24 Hour Party People on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut elokuva, joka kuvaa puolidokumentaarisesti Manchesterin musiikkipiirejä vuosina 1977–1997. Elokuvan käsikirjoittaja on Frank Cottrell Boyce ja ohjaaja Michael Winterbottom.
Elokuva etenee punk-kaudelta halki 1980-luvun "Madchesterinä" tunnettuun, kansainvälistä huomiota saaneeseen ilmiöön, joka oli kuumimmillaan 1990-luvun vaihteessa. Tapahtumien keskipisteenä on erityisesti Factory Records -yhtiö ja sen johtaja Tony Wilson (Steve Coogan), jonka uraa elokuva seuraa. Ohessa esiintyy näyteltyinä Factoryn suurimpia nimiä kuten Joy Division, New Order ja Happy Mondays.
Juonessa on yhdistelty sekä tositapahtumia että kuulopuheita ja elokuvan käsikirjoittajan omia kuvitelmia tapahtuneesta, mikä tuodaan myös itse elokuvassa esille.Cameorooleissa lisäksi:
Stefanus VII
Stefanus VII oli paavina tammikuulta 928 helmikuulle 931. Hänen aikakauttaan kutsuttiin pornokratiseksi. Hän oli roomalaista syntyperää, ja hänet valittiin paaviksi harmittomana tilapäisratkaisuna, kun todellista valtaa käyttänyt Marusia odotti oman poikansa (myöhemmin Johannes XI) varttumista paaviksi kelvolliseen ikään. Stefanuksen hallintokaudesta ei ole juurikaan tietoja; hän vahvisti joidenkin uskonnollisten laitosten erivapauksia Ranskassa ja Italiassa. On mahdollista, että hän sai surmansa salamurhaajan käsissä.
Stefanuksen paaviuden aitous on hiukan kyseenalaista. Samoin kuin Leo VI, hän tuli valituksi, kun tätä edeltänyt Johannes X oli vielä elossa vankilassaan.
Leo VI (paavi)
Leo VI oli paavina seitsemän kuukautta touko-kesäkuulta 928 – saman vuoden joulukuulle tai tammikuulle 929. Hän oli roomalaisen hallintovirkamiehen poika ja toimi kardinaalina ennen paaviksi kruunaamistaan.
Piensijoittaja
Piensijoittaja on sijoittaja, joka tyypillisesti sijoittaa säästövarojaan eikä elä sijoittamisesta saamillaan tuloilla. Piensijoittaja onkin siis tyypillisesti palkansaaja tai eläkeläinen. Piensijoittajan vastakohta on suursijoittaja. Piensijoittajasta käytetään usein myös nimitystä osakesäästäjä.
Piensijoittajan katsotaan usein olevan heikommassa asemassa kuin suurempien sijoittajien. Piensijoittajan suojaksi onkin tehty monia säädöksiä arvopaperimarkkinalakiin. Näitä ovat mm. lunastuspykälä, joka velvoittaa suursijoittajan antamaan ostotarjouksen osakeyhtiön lopuista osakkeista hänen omistuksensa ylittäessä kahden kolmasosan kaikista osakkeista.
Piensijoittajan asemaa heikentää myös suursijoittajaan nähden suhteellisesti ottaen suuret kulut ja markkinainformaation puute. Osakkeita välittävät pankit ja pankkiiriliikkeet perivät usein ns. minimipalkkion toteutuneista toimeksiannoista, joka voi nostaa todellisen välityspalkkion moninkertaiseksi marginaalipohjaiseen palkkioon verrattuna. Piensijoittajilta peritään lisäksi yleensä myös korkeampia välitysmarginaaleja ja säilytyspalkkioita. Lisäksi piensijoittajat joutuvat tekemään sijoituspäätöksensä usein viivästetyn markkinainformaation perusteella. Reaaliaikaisesta markkinainformaatiosta yleensä veloitetaan piensijoittajaa, suurempia varallisuuksia sijoittavat saavat ne usein ilmaisten säilyspalkkioiden kera veloituksetta.
Pertti Jotuni
Pertti Anton Elias Jotuni (16. toukokuuta 1931 Helsinki – 19. tammikuuta 2007 Espoo) oli suomalainen tiedetoimittaja. Koulutukseltaan hän oli diplomi-insinööri ja suuntaukseltaan matemaatikko.
Jotuni työskenteli uransa alussa Teknillisen Aikakauslehden päätoimittajan apulaisena ja Insinööriuutisten päätoimittajana. Vuonna 1964 hän siirtyi tiedetoimittajaksi Uuteen Suomeen ja toimi sittemmin vapaana toimittajana. 1960-luvulla Jotuni oli yksi ensimmäisistä informaatiotekniikan kansantajuistajista. Apollo-avaruuslentojen aikaan 1969–1972 hän teki radio- ja televisioselostuksia Yleisradiolle televisio-ohjelmaan Kuustudio sekä juonsi television valtavat katsojamäärät saaneet kuulentoja käsittelevät paneelikeskustelut. Hän oli suosittu teknisten ongelmien ja näköalojen kommentaattori.
Lusikoita väittämänsä mukaan ”kosmisella energialla” taivuttaneen Uri Gellerin vieraillessa Suomessa ja esiintyessä televisiossa vuonna 1974 Jotuni tuli tunnetuksi kommentista ”maailmassa on paljon asioita, joita tiede ei pysty selittämään”. Tällä Jotuni pääsi jopa Kari Suomalaisen pilapiirrokseen.
1980-luvun lopulta lähtien Jotuni osallistui näkyvästi uskonnolliseen toimintaan toimien muun muassa STELK Finland ry:n pitkäaikaisena puheenjohtajana 1990-luvulla. Viimeisinä elinvuosinaan Jotuni kirjoitti elämäkertateoksia. Hän suomensi kymmenittäin luonnontiedettä popularisoivia kirjoja ja oli toimittajana useissa teoksissa.
Kirjailija Maria Jotuni oli Pertti Jotunin isän täti.
Jotuni oli 25 vuoden ajan vapaamuurarijärjestön jäsen. Ylimpien asteiden vapaamuurari Jotuni erosi vapaamuurarijärjestöstä 1986 huomattuaan sen kristinuskon vastaiseksi ja antoi asiasta lukuisia haastatteluja.
Iltalehden julkaisussa 8. elokuuta 1991 oli Jotunin haastattelu hänen eronsa perusteista. Hän totesi muun muassa, että “vapaamuurareiden ajatusrakennelma on elitistinen ja röyhkeä; toiminnan taustalla on rangaistuksen pelko, ei persoonallinen tunne siitä, mikä on oikein ja mikä väärin; vapaamuurareiden opetuksissa sanotaan muun muassa, että Jeesuksen nimi on tuhottava ja että vapaamuurarien jumala on Lucifer.“.
Miljardööri
Miljardööri on henkilö, jonka omaisuuden arvo on vähintään yksi miljardi (tuhat miljoonaa) yksikköä, yleensä euroa tai Yhdysvaltain dollaria. Joskus miljardööristä käytetään amerikanenglannin sanasta "billionaire" virheellisesti muodostettua nimitystä "biljonääri", mutta ollakseen todellisuudessa biljonääri henkilön tulisi omistaa vähintään biljoona eli miljoona miljoonaa.
Forbes-lehti julkaisee vuosittain luettelon maailman rikkaimmista ihmisistä. Miljardöörien omaisuus koostuu yleensä valtaosaltaan pörssiosakkeiden yhteisarvosta listan julkaisuhetkellä eikä esimerkiksi pankkitilillä olevasta rahasta.
Forbes listasi miljardöörejä ensimmäisen kerran vuonna 1986, jolloin heitä oli 140. Vuonna 2007 oli Forbesin listalla jo 946 miljardööriä, joiden yhteenlaskettu omaisuus oli 3,5 biljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Miljardöörien keski-ikä vuonna 2007 oli 62 vuotta. Kaikkien aikojen ensimmäinen dollarimiljardööri oli John D. Rockefeller.
Suomessa on Forbesin mukaan vuonna 2016 yhteensä kuusi miljardööriä dollareissa laskettuna: Antti Herlin, Heikki Kyöstilä, Ilkka Herlin, Niklas Herlin, Ilona Herlin ja Antti Aarnio-Wihuri.
Kaiserdammin metroasema
Kaiserdammin metroasema on Berliinin metron asema linjalla U2. Asema avattiin 29. maaliskuuta 1908, eikä sillä ole hissejä. Asema sijaitsee messukeskus ICC:n läheisyydessä. Paikalla on myös linja-autoasema ja MetroBus-linja M49:n pysäkki. S-Bahnin asema on 200 metrin päässä metroasemalta. Asemalle suunnitellaan uutta uloskäyntiä.
Mika Ervaskari
Mika Ervaskari on suomalainen muusikko, koulutukseltaan klassinen pianisti. Hän oli Stratovarius-yhtyeen alkuperäinen kosketinsoittaja, mutta erosi vuonna 1987 vähän ennen kuin yhtye sai ensimmäisen levytyssopimuksensa. Myöhemmin Ervaskari on soittanut koskettimia Stratovarius-kitaristi Timo Tolkin toisella sooloalbumilla "Hymn to Life" (2002), kappaleessa ”Now I Understand”.
It’s Alive
It's Alive on yhdysvaltalaisen punk-yhtye Ramonesin huhtikuussa 1979 julkaistu live-albumi. Albumi nauhoitettiin yhtyeen Lontoon konsertissa uudenvuodenaattona 1977. Albumia pidetään Ramonesin parhaana live-albumina.
Sophie-Charlotte-Platzin metroasema
Sophie-Charlotte-Platzin metroasema on Berliinin metron asema linjalla U2. Se avattiin 29. maaliskuuta 1908. Asema vaurioitui toisen maailmansodan ilmapommituksissa 15. helmikuuta 1944. Normaaliin käyttöön asema palasi vasta 15. syyskuuta 1946. Asemalla ei ole hissejä.
Rukajärven tie (elokuva)
Rukajärven tie on Olli Saarelan ohjaama sotaelokuva, jonka ensi-ilta oli tammikuussa 1999. Elokuva perustuu pääosin maanviljelysneuvos Pentti Perttulin kertomukseen sekä Antti Tuurin ja Rukajärven suunnan historiikkitoimikunnan keräämään haastattelumateriaaliin. Sen pääosissa nähdään Peter Franzén luutnantti Eero Perkolana ja Irina Björklund Perkolan rakastettuna lotta Kaarina Vainikaisena.
Elokuva kuvaa löyhästi eversti Erkki Raappanan komentamaan 14. divisioonaan kuuluneen Kevyt osasto 2 polkupyöräjoukkueen tiedusteluretkeä Lieksajärven ympäri Suomen aloitettua etenemisensä Neuvostoliiton Karjalaan jatkosodan alkuvaiheessa kesällä 1941.
Elokuva keräsi elokuvateattereihin yli 420 000 katsojaa, mikä teki siitä 1990-luvun katsotuimman kotimaisen elokuvan.
Elokuva voitti vuonna 2000 kaikkiaan seitsemän Jussi-palkintoa: paras elokuva, paras ohjaus, paras kuvaus, paras leikkaus, paras lavastus, paras äänisuunnittelu ja paras musiikki.
Göteborgin filmijuhlilla sitä kehuttiin erinomaisesta kuvauksesta ja realistisista taistelukohtauksista. Se esitettiin myös Moskovan kansainvälisillä elokuvajuhlilla. Festroian elokuvafestivaaleilla Portugalissa elokuva palkittiin pääpalkinnolla, Kultaisella delfiinillä.
Olli Saarela palkittiin "Rukajärven tie" -elokuvasta Suomen elokuvasäätiön 30-vuotisjuhlapalkinnolla tammikuussa 2000.
Televisiossa elokuva esitettiin ensimmäisen kerran uudenvuodenpäivänä 2001 keräten 1 279 000 katsojaa.
Bismarckstraßen metroasema
Bismarckstraßen metroasema on Berliinin metron asema, jolla linjat U2 ja U7 risteävät. Se avattiin 28. huhtikuuta 1978 ja on esteetön. Asemalla on kolme laituria: kaksi 4,5 metriä leveää laituria U2:n ylätasolla ja yksi 11,6 metriä leveä U7:n alatasolla.
Grégory Goffin
Grégory Goffin (s. 6. marraskuuta 1981) on belgialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti.
Goffin on pelannut kotimaassaan Belgiassa pikkuseuroissa muun muassa 4. divisioonan RACS Couilletissa kaudella 2004–2005. Hän on kuulunut myös Luxemburgin pääsarjajoukkueen F91 Dudelangen miehistöön. Kaudella 2003–2004 Goffin voitti F91 Dudelangen joukkueessa hopeaa.
Kesken kauden 2005 Goffin siirtyi muutaman muun belgialaisen kanssa vantaalaisen AC Allianssin joukkueeseen, jonka omistaja oli vaihtunut ja syytetty sittemmin vedonlyöntihuijauksista. Ensimmäiseksi ja viimeiseksi jääneessä Allianssi-ottelussaan sateisessa säässä FC Hakaa vastaan Goffin päästi taakseen kahdeksan maalia. Hänen kerrottiin pelanneen selkävaivaisena ja polven nivelsiteet poikki.
Kyllikki Forssell
Kyllikki Forssell (oik. Kyllikki Kaarina Indrenius-Zalewski, vuosina 1945–1951 Bruun; s. 2. toukokuuta 1925 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän oli naimisissa Erik Indrenius-Zalewskin kanssa. Forssell on ollut mukana kunnallispolitiikassa ja toiminut presidentin valitsijamiehenä. Puoluekannaltaan hän on kokoomuslainen.
Forssellille on myönnetty Pro Finlandia -mitali vuonna 1976, ja hän sai teatterineuvoksen arvonimen vuonna 1989. Vuonna 2005 hänelle myönnettiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki.
Stadin Slangi ry valitsi Forsselin vuoden 1998 Stadin Friiduksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 1998.
Forssellin omaelämäkerta "Suurella näyttämöllä" ilmestyi vuonna 2007.
Kyllikki Forssell aloitti näyttelijäopintonsa lukioaikanaan. Hän opiskeli SF:n filmikoulussa jo 1943, samana vuonna kuin kirjoitti ylioppilaaksi. Lukion jälkeen Forssell aloitti Helsingin yliopistossa estetiikan opinnot, mutta pian akateeminen maailma jäi ja näyttelijän ammatti vei voiton. Lisäkoulutusta Forssell hankki Ruotsalaisen teatterin oppilaskoulussa. Hänellä oli vakituinen kiinnitys vuosina 1948–1992 Suomen Kansallisteatterissa, jossa hän näytteli monta suurta roolia. Forssell teki stipendiaattina lukuisia tutustumismatkoja Euroopan teattereihin.Televisiokerhon tv-kanavan koelähetyksissä Kyllikki Forssell toimi tv-kuuluttajana.
Forssell on myös ohjannut, ja hänellä on ollut elokuvarooleja. Hän oli mm. yksi päähenkilöistä elokuvassa "Nuoria ihmisiä" (1943). Eino Leinon elämästä kertovassa Jaakko Pakkasvirran elokuvassa "Runoilija ja muusa" (1978) Forssell esitti Ida Aalbergia. Hänen uusin elokuvaroolinsa on Kaisa Rastimon "Säädyllisessä murhenäytelmässä" (1998).
Päätyönsä Kyllikki Forssell on tehnyt teatterilavalla. Hän on näytellyt eri teatterien lavoilla merkittäviä rooleja, mm. Dario Fo'n Donnan Kansallisteatterissa ja August Strindbergin Kustaa III:n Svenska Teaternissa. Hänet muistetaan myös Katariina Suuren roolista näytelmässä, jonka on kirjoittanut Laila Hirvisaari (Hietamies). Helsingin kaupunginteatterissa hän oli mukana Ronald Harwoodin kirjoittamassa näytelmässä Kvartetti, joka sai ensi-iltansa vuonna 2001. Viimeisin vierailu kaupunginteatterissa on ollut teatteridiiva Sarah Bernhardtin roolin tulkitseminen näytelmässä Aurinko ja minä.
Kyllikki Forssell on ollut kahdesti naimisissa. Ensimmäisen avioliiton hän solmi tutkija ja professori Patrick Bruunin kanssa, ja liitto päättyi avioeroon. Toisen avioliiton hän solmi vapaaherra Erik Indrenius-Zalewskin kanssa. Miehensä kuoltua vuonna 1962 Forssell ei ole avioitunut uudelleen.
Elna Hellman
Elna Pauliina Hellman (o.s. "Sällinen", myöhemmin "Tuomi", 13. heinäkuuta 1896 Viipuri – 6. toukokuuta 1981 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli kiinnitettynä Tampereen Työväen Teatteriin 1919–1963.
Hellman näytteli myös lukuisissa elokuvissa. Vuonna 1948 hän sai parhaan naissivuosan Jussin roolistaan elokuvassa "Laitakaupungin laulu". Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1951.
Hellman syntyi Viipurissa rautatieläinen Robert Sällisen ja Hilda Kurjen perheeseen. Isä kuoli Elnan ollessa 12-vuotias ja perheen äiti muutti lasten kanssa Tampereelle. Hilda avioitui Tampereen Teatterin puuseppä Reinhold Tuomen kanssa, minkä myötä myös Elnan sukunimi muuttui. Vuonna 1924 Elna avioitui muusikko Lauri Hellmanin kanssa.
Hellmanin ura teatterissa alkoi, kun häntä pyydettiin mukaan "Uunin takana" -näytelmään. Lavastaja Jussi Kari huomasi hänet esityksessä ja pyysi mukaan Tampereen Työväen Teatterin toimintaan. Kosti Elosta tuli Hellmanin tärkeä ohjaaja ja opettaja. Kesällä 1920 Hellman pääsi tuuraamaan sairastunutta näyttelijää Pyynikin kesäteatterissa, mikä oli lopullinen sysäys menestyksekkäälle näyttelijänuralle. Vuonna 1934 Edvin Laine kiinnitti Työväen Teatteriin turkulaisen Eero Roineen, josta hänestä tuli Hellmanin kanssa suosittu näyttämöpari.
Hellman oli yleisön rakastama koomikko ja luonnenäyttelijä. Hänen tyypillinen roolihahmonsa oli ”rehevä, koominen kansannainen”, kuten Läpikäytävän Henna Jalmari Finnen näytelmässä "Pitkäjärveläiset". Hän näytteli merkittäväksi muodostuneen roolin myös Wilho Ilmarin ohjaamassa samannimisessä elokuvassa (1951). Hellmanin toinen tärkeä rooli oli Miina-mummon rooli elokuvassa "Opri" (1954). Myöhemmin urallaan hän teki myös koskettavia ja vakavahenkisiä roolitöitä, kuten Åse-muorin roolin Henrik Ibsenin "Peer Gynt" -näytelmässä. 1950-luvulla Hellman ohjasi myös itse.
Hyvän lauluäänensä vuoksi hän sai myös subrettirooleja opereteissa. Primadonnana hän esiintyi Paul Abrahamin operetissa "Viktoria ja hänen husaarinsa".
Elna Hellman kuoli Tampereella 84-vuotiaana. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaalle.
Histoire de Melody Nelson
Histoire de Melody Nelson on ranskalaisen laulaja-lauluntekijän Serge Gainsbourgin vuonna 1971 ilmestynyt konseptialbumi. Albumin kappaleet kertovat "Lolita"-henkisen juonellisen tarinan ranskalaisen keski-ikäisen miehen suhteesta nuoreen englantilaiseen tyttöön.
Antti Litja
Antti Vilho Olavi Litja (s. 21. helmikuuta 1938 Antrea) on suomalainen Jussi-palkittu näyttelijä.
Litja on näytellyt Tampereen Työväen Teatterissa (1963–1975), Suomen Kansallisteatterissa (1975–1985, 2012–2014), Helsingin Kaupunginteatterissa (1985–1987 ja 1995–2011) ja Tampereen Teatterissa.
Antti Litja syntyi Antreassa 21. helmikuuta. Hänen äitinsä Helvi on kotoisin Savosta, isä Eino Antrean Kuukaupin kylästä. Hänellä on neljä siskoa, kaksoset Marja-Leena ja Anna-Liisa sekä Kirsti ja Hanna.
Litja kävi kansakoulua Tervakoskella viisi vuotta. Hänen keskikoulutodistuksensa keskiarvo oli 7,27, johon hän ei ollut tyytyväinen. 16-vuotiaana hän muutti Helsinkiin. Hän ihaili kovasti James Deania ja otti tästä mallia muun muassa hiustyylissä. Litja yritti tehdä uraa muun muassa autonasentajana, sähkömiehenä ja pölyimuritehtaalla työskennellen. Nuorena hän oli mukana Helsingin kaupungin ylläpitämässä Nuorisoteatteri Klitsussa. Pääsykokeissa teatteriin hän imitoi James Deania.
Litja halusi laivastoon, mutta päätyi Kontiolahdelle alkuvuonna 1958. Armeijan jälkeen työtön Litja haki Teatterikouluun, jossa hän opiskeli 1960–1963.
Antti Litja on näytellyt lukuisissa televisiosarjoissa, elokuvissa sekä teattereissa. Hänen ensimmäinen ääniroolinsa animaatiossa on vuoden 2009 elokuvassa "Up – kohti korkeuksia", jossa hän esitti pääroolin. Litjan tunnetuimpia elokuvarooleja ovat muun muassa Kaarlo Vatanen elokuvassa "Jäniksen vuosi" sekä Aimo Niemi elokuvissa "Mies, joka ei osannut sanoa ei" ja "Loma". Kaikki kolme edellä mainittua elokuvaa ohjasi Risto Jarva, jonka luottonäyttelijä Litja oli.
Litjan viimeiseksi elokuvaksi jäi "Mielensäpahoittaja", joka sai ensi-iltansa syyskuussa 2014. Hän kertoi Helsingin Sanomille antamassaan haastattelussa 30. maaliskuuta 2016 näyttelijänuransa olevan ohi.
Litja sai vuonna 2015 sekä Betoni-Jussin elämäntyöstään että parhaan miespääosan Jussin.
Antti Litja on kertonut sairastaneensa vaikeaa alkoholismia nuoruudestaan asti. Hänellä on kolme poikaa kolmen eri naisen kanssa. Vuonna 2014 Litja sai aivoinfarktin, jonka seurauksena hän joutui lopettamaan näyttelijän uransa. Hän viettää vanhuudenpäiviään Näyttelijöiden Vanhuudenkotisäätiön ylläpitämässä Thalian Torpassa Helsingissä.
Deutsche Operin metroasema
Deutsche Operin metroasema on Berliinin metron asema linjalla U2. Asema avattiin 14. toukokuuta 1906 nimellä "Bismarckstraße". Vuonna 1978 uusi asema 380 metriä idempänä sai tuon nimen.
Asemalla on kaksi laituria ja neljä raidetta. Alkuun liikennettä kulki vain keskimmäisillä raiteilla pohjoiseen Richard-Wagner-Platzin metroaseman (silloiselta nimeltään "Wilhelmplatz") suuntaan; 29. maaliskuuta 1908 ulommat raiteet Theodor-Heuss-Platzin metroaseman (silloiselta nimeltään "Reichskanzlerplatz") suuntaan avautuivat. 1. elokuuta 1929 asema vaihtoi nimensä läheisen oopperatalon mukaan muotoon "Städtische Oper (Bismarckstraße)". Nimi muuttui jälleen 16. elokuuta 1934, jolloin aseman nimeksi tuli "Deutsches Opernhaus (Bismarckstraße)". Oopperatalo vaurioitui toisessa maailmansodassa, ja kaksi päivää ennen uuden oopperatalon avajaisia 22. syyskuuta 1961 aseman nimeksi tuli "Deutsche Oper (Bismarckstraße)". 1. toukokuuta 1970 liikenne Richard-Wagner-Platzille lopetettiin uuden U7-linjan tieltä, joka aloitti liikenteen 28. huhtikuuta 1978.
8. heinäkuuta 2000 metrojunan viimeinen vaunu syttyi tuleen asemalla oikosulun takia. Matkustajat joutuivat pakenemaan yhdellä uloskäynnillä varustetulta asemalta metrotunnelia pitkin. Asemalle on sittemmin rakennettu lisää uloskäyntejä. Myös muille vastaaville asemille aiotaan tehdä uusia uloskäyntejä. Siihen asti kaikki vastaavat asemat on miehitetty.
Portugalin suurlähettiläs S.E. Nuenes Barata lahjoitti José de Guimarãesin maalauksia aseman koristelua varten tulipalon jälkeen. Taideteokset ovat koristaneet asemaa 30. lokakuuta 2002 lähtien.
Korvalappustereot
Korvalappustereot (engl. "walkman") ovat musiikin soittamiseen tarkoitettu laite, jolla yleisimmin tarkoitetaan varsinkin 1980-luvulla käytettyä kannettavaa kasettisoitinta.
Ensimmäiset korvalappustereot kehitettiin 1970-luvulla, mutta varsinaisen suosionsa ne saavuttivat vasta 1980-luvulla c-kasetteja soittavina laitteina. Yksi ensimmäisistä ja myös tunnetuimmista laitteista oli Sony Walkman. 1980-luvun loppua kohden laitteet pienenivät ja kevenivät, ja useissa malleissa oli myös fm-radio. 1980-luvulla kehitettiin myös kannettavat cd-soittimet, mutta ne syrjäyttivät kasettisoittimet vasta 1990-luvulla, johtuen lähinnä ensimmäisten kannettavien cd-soitinten huonosta tärinän siedosta. Tämä aiheutti herkästi musiikin pätkimistä, mikä oli paha puute etenkin liikkuvalle nuorisolle suunnattujen laitteiden ominaisuuksissa.
2000-luvulla mp3-soittimet syrjäyttivät kannettavat cd-soittimet, ja myös nimitys ”korvalappustereo” on jäänyt viimeistään niiden myötä pois käytöstä. Kannettavia laitteita on kehitetty myös DAT- ja MiniDisc-formaateille.
Älypuhelimien ja musiikkipalveluiden monipuolistumisen myötä erilliset kannettavat musiikkisoittimet ovat vähentyneet radikaalisti.
Eila Pehkonen
Eila Mirjam Pehkonen (18. lokakuuta 1924 Lieksa, Pielisjärvi – 10. syyskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Teatterimaailma tunsi Eila Pehkosen nimellä Pehkis.
Pehkonen syntyi Lieksassa kelloseppä Otto Pehkosen viisilapsiseen perheeseen. Hän oli kiinnostunut näyttelemisestä ja teatterista lapsuudesta asti nähtyään Aku Korhosen teatteriseurueen esityksen Lieksassa. Vuonna 1945 Pehkonen pääsi Helsinkiin opiskelemaan Teatterikouluun, josta valmistui 1947.
Pehkonen oli kiinnitettynä Porin Teatteriin 1947–1948, Turun Kaupunginteatteriin 1948–1949, Vaasan Suomalaiseen Teatteriin 1949–1950, Intimiteatteriin 1953–1961, Radioteatteriin 1961–1971 sekä Helsingin Kaupunginteatteriin 1971–1990. Hänen elokuvauransa alkuaikojen tunnetuimmat roolit ovat kahdessa Valentin Vaalan ohjaamassa elokuvassa: nimiosa elokuvassa "Maaret – tunturien tyttö" (1947) ja pääosa Sillanpää-filmatisoinnissa "Ihmiset suviyössä" (1948).
Sittemmin hän näytteli sekä Jouko Turkan että Ralf Långbackan ohjauksissa, muun muassa Turkan "Putkinotkossa" ja "Hypnoosissa". "Putkinotkon" elinvoimainen ja tiukka Rosina olikin yksi Pehkosen suurista näyttämöteoista. Långbacka ohjasi häntä muun muassa "Lokissa".
Viimeinen televisiorooli Pehkosella oli Armi-kylvettäjänä vuosina 1990−1991 televisiosarjassa "Hyvät herrat", jossa hän näytteli kuolemaansa asti. Näyttämöllä Pehkosen viimeiseksi rooliksi jäi Raivoisien Ruusujen naistuotannossa, Oresteiassa, kuningas Agamemnonin rooli.
Teatterikriitikko Jukka Kajava kuvasi Pehkosta muistokirjoituksessaan syyskuussa 1991 muun muassa seuraavasti: ”Pehkis oli teatterin voimanainen: kansannaisten juureva tutkija ja tulkitsija, mutta myös kepeänä säkenöivä komedienne. Hän oli näyttämöllä se henkilö, jonka ympärillä säteili.” Pehkonen sai Jussi-patsaan 1972 parhaasta naispääosasta tv-elokuvassa "Se on sitten kevät" ja Ida Aalberg -näyttelijäpalkinnon vuonna 1981.
Pehkonen oli vuodesta 1948 naimisissa näyttelijä ja oopperaohjaaja Yrjö Kostermaan kanssa, ja avioliitosta syntyi kaksi lasta.