Liberaalinen puolue
Liberaalinen puolue (1880 – n. 1885) oli Suomen ensimmäinen varsinainen poliittinen puolue. Ohjelmaltaan se edusti klassista liberalismia ja korosti läntisen sivistyksen merkitystä Suomelle ja erottautumista autoritaarisesta Venäjästä. Puolueen keskeiset henkilöt olivat kaikki ruotsinkieliseen sivistyneistöön kuuluvia ja se nojasi lähinnä eliittiin.
1800-luvun loppupuolella liberalismi alkoi saada melkoisesti kannatusta Suomessa yli puoluerajojen, ja maan valtiollisia ja taloudellisia oloja alettiin vapauttaa suhteellisen vapaamielisen tsaari Aleksanteri II:n myötävaikutuksella. Suomessa esiintyi 1860-luvulta alkaen ryhmittymä, joka julkaisi Helsingfors Dagblad -lehteä ja vaati Suomelle laajempia perustuslaillisia oikeuksia, ihmisoikeuksia ja vapaata markkinataloutta. Heidän vaikutuksensa valtiopäivillä oli erittäin suuri 1860-luvulta 1880-luvun alkuun.
Kun liberaalien asema kielitaistelun vaikutuksesta kävi heikommaksi, he perustivat 1877 Liberaalisen klubin ja lopulta julkaisivat 5.12.1880 Leo Mechelinin johdolla ohjelmansa. Ohjelman allekirjoitti 53 merkittävää vaikuttajaa. Kielitaistelussa he asettuivat sovinnolliselle kannalle: suomen kieli tuli nostaa samaan asemaan ruotsin kielen kanssa, mutta kumpaakaan kieltä ei pitänyt syrjiä. Suomalaisen puolueen auktoriteetti J. V. Snellman ryhtyi ankaraan vastahyökkäykseen ja syytti liberaaleja ruotsalaisten hännystelijöiksi. Ruotsalaiset puolestaan syyttivät liberaaleja suomalaisia suosiviksi.
Liberaalien ongelmana oli myös jämähtäminen vanhaan "herraseurapolitiikkaan", eikä puolue tavoitellut kannatusta kansan keskuudessa. Tämän ja kielikysymyksen vuoksi heidän ohjelmansa sai tuomion myös tulevilta nuorsuomalaisilta, kuten Minna Canthilta.
Aluksi liberaalit saivat enemmistön valtiopäivävaaleissa, mutta pian kieliriita vei heiltä elintilan. Mechelinin läheisimmät työtoverit, Robert Lagerborg ja Robert Castrén, kuolivat, jolloin Dagbladet kuihtui pois ja liberaalit liittyivät vähitellen kielipuolueisiin, lähinnä ruotsalaisiin. Pelkästään valtiopäivillä 1885 yli puolet liberaaleista loikkasi svekomaaneihin. Tämän perua RKP:kin oli pitkään melko liberaali.
Seuraavan liberaalipuolueen, vuonna 1894 Snellmanin ja Yrjö-Koskisen Suomalaisesta puolueesta irronneen Nuorsuomalaisen puolueen side Liberaaliseen puolueeseen jäi pääosin aatteelliseksi. Lisäksi nuorsuomalaiset liittoutuivat ensimmäisen sortokauden aikana perustuslaillisuuden nimissä ruotsinkielisten entisten liberaalien kanssa.
Puolueen ohjelma oli lähinnä klassisen liberaali. Siinä vaadittiin perustuslaillista hallintoa, kansalaisvapauksia (kuten paino- ja uskonvapautta) ja vapaata markkinataloutta, ”desentralisatsionia” (vallan hajauttamista), niin säätyyn perustuvien kuin yksityistenkin etuoikeuksien poistamista sekä kaikkien ihmisten täyttä tasa-arvoa (lain edessä). Ohjelmassa vastustettiin ”valtiososialismia, klerikalismia, puolue-egoismia, byrokratismia ja militarismia”. (taloudellista sääntelyä, kirkon etuoikeuksia, puolueiden tai sotavoimien edun asettamista kansan edun edelle sekä paperisotaa lupamenettelyineen).
Puolue korosti, ettei tämä tarkoita valtion passiivista roolia: valtion oli liberaalien mukaan perustettava kouluja ja oppilaitoksia, parannettava kulkuneuvoja sekä taloudellista lainsäädäntöä ym. rajoittamatta yksilöiden toimintavapautta.
Huomattavaa on kuitenkin, että liberaalit ruotsinkieliseen eliittiin nojaavina eivät kannattaneet suuria demokraattisia reformeja. He olivat hiljaisen tyytyväisiä säätyvaltiopäiviin parlamenttina, eivätkä fennomaanien tavoin vaatineet siirtymistä yhtäläisempää äänioikeutta kohti.