hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Lemmenlaiva
Lemmenlaiva () oli yhdysvaltalainen televisiosarja, jota kuvattiin vuosina 1977–1986 yhteensä 249 jakson verran. Sarjan tapahtumapaikkana oli useimmiten Princess Cruises -yhtiön omistama Pacific Princess -risteilyalus, joka purjehti pääasiassa Los Angelesin ja Acapulcon välillä. Päänäyttelijöiden lisäksi sarjan jokaisessa jaksossa esiintyi useita televisio- ja elokuvatähtiä sekä muita julkisuuden henkilöitä.
Sarjan alkaessa 1970-luvun lopulla se nähtiin mainoksena, jolla houkuteltiin keskiluokan ihmisiä kodeistaan halvoille muutaman päivän risteilyille Meksikoon tai Karibialle. Sarja sai jatkoa vuosina 1998–1999, jolloin kuvattiin lyhytaikaiseksi jäänyt "" -sarja.
Suomessa sarjaa on esitetty ensi kerran 1980-luvulla MTV:llä ja uusintana vuosien 1995–1996 aikana MTV3-kanavalla. Sarjan jaksoja on julkaistu DVD:llä.
Sarja perustui kolmeen televisioelokuvaan: "Lemmenlaiva" ("The Love Boat", 1976), "Lemmenlaiva II" ("The Love Boat II") ja "Uusi Lemmenlaiva" ("The New Love Boat"), joiden mukaan sarja nimettiin. "Lemmenlaiva"-elokuva perustui risteilyjärjestäjä Jeraldine Saundersin kirjaan "Lemmenlaivat".
Televisiosarjan laivalla on ollut useita nimiä ohjelman teon jälkeen ja sen myötä ilmeisesti useita omistajia. Välimerelle päätynyttä laivaa käytettiin lähinnä huumeiden salakuljetukseen. Poliisit tekivät kreikkalaisessa Pireuksen satamassa laivalle tarkastuksen ja löysivät 25 kg heroiinia. Vuonna 2009 Italian rannikkovartiosto otti laivan haltuunsa ja siitä pitäen se oli Genovan satamassa käyttämättömänä rapistuen. Muuan turkkilainen romuttamiseen erikoistunut yritys osti laivan 2,5 miljoonalla romutettavaksi vuonna 2012.
Hiidenmaa
Hiidenmaa (, ) on Itämeressä sijaitseva Viron toiseksi suurin saari sen eteläpuolella sijaitsevan Saarenmaan jälkeen. Sen pinta-ala on hieman alle tuhat neliökilometriä. Saaren, Hiidenmaan maakunnan ja Hiidenmaan kunnan keskuspaikka on Kärdla. Saarella asuu runsaat 8 000 ihmistä.
Arkeologisten löytöjen mukaan saarella on asuttu vuonna 4000 eaa. Ensimmäiset kirjalliset maininnat ovat vuodelta 1228 sen jälkeen, kun saksalaisritarit olivat vallanneet Hiidenmaan ja Viron. Saari kuului Ruotsille vuosina 1563–1710. Suurin osa saaren aiemmin runsaslukuisesta ruotsalaisväestöstä pakotettiin vuonna 1781 lähtemään saarelta ja heidät kyydittiin tsaarin rakuunoiden saattamana Ukrainaan Dneprjoen varrelle, jonne tuhatkunnasta Hiidenmaalta lähteneestä seuraavana keväänä saapui perille noin puolet. Siellä he perustivat Gammalsvenskbyn. Stalinin vainojen alettua vuonna 1929 luvattiin Gammalsvenskbyn ruotsalaisten muuttaa Ruotsiin. Ukrainasta lähteneet asettuivat valtaosiin asumaan Gotlantiin ja Tukholman seudulle. Viron tasavallan perustamisen aikana ruotsia puhuvia hiidenmaalaisia oli jäljellä hyvin vähän. Ollessaan Hiidenmaalla tutkimassa Hiidenmaan ruotsalaisten murretta vuonna 1928 virolainen kielitieteilijä Paul Ariste löysi sieltä vain yhden Hiidenmaan ruotsia taitavan mummon.
Saari on suosittu matkailukohde. Tärkeimpiä nähtävyyksiä ovat aikoinaan Ungern-Sternberg-suvulle kuulunut Suuremõisan kartano (), 1500-luvulla rakennettu Kõpun majakka, kirkot ja vanhat maatalot sekä luontokohteet. Suuremõisan kartanon ensimmäinen omistaja oli De la Gardien suku. Kreivi Axel Julius De la Gardien pojantytär kreivitär Ebba Margareta Stenbock rakennutti nykyisen kartanon vuosina 1755–1760. Kartanoa laajennettiin vuonna 1772. Alueella on myös huomattava puulajipuisto.
Toinen huomattava kartano sijaitsee Käinassa. Putkasten kartano rakennettiin vuonna 1812, kun Peter Stackelberg oli kartanon omistaja. Kartano sai vaurioita sodassa vuonna 1944, mutta joitakin korjauksia tehtiin vuosina 1955–1959. Kartano toimi tuolloin kolhoosin toimistona. Kartano on nykyisin hyvin huonokuntoinen. Vaemlan kartanon (saksaksi Waimel) viimeinen omistaja oli paroni Gustav von der Palen. Virolainen taiteilija J. Köler (1826–1899) vietti lomiaan Vaemlan kartanon vieraana. Neuvosto-Eestin aikana kartano purettiin ja siitä on jäljellä vain rauniot sekä arvokas puulajipuisto. Entinen, vielä nykyisinkin toimiva, villatehdas kuului kartanon rakennuksiin. Saarella on sijainnut useita suurempia niin sanottuja maaseutukartanoita, muun muassa Kassarin ja Orjakun kartanot. Kassarin kartano tuhoutui tulipalossa 1920-luvulla, mutta kartanon entisessä renkituvassa sijaitsee kotiseutumuseo. Museon pihassa on nähtävyytenä myös entinen M/S Estonian pelastusvene, joka ajautui tyhjänä Hiidenmaan rannikolle noin viikko onnettomuuden jälkeen vuonna 1994. Suomalaissyntyisen kirjailijan Aino Kallaksen (1878–1956) kesämökki sijaitsee Kassarissa, ja hän vietti siellä kesiään 1920–1930-luvuilla.
Saaren luoteisosaan on merelle suunniteltu 700-1000 megawatin tuulipuistoa.
Taskila
Taskila on Oulun kaupunginosa. Se sijaitsee Oulu–Tornio-rautatien länsipuolella, Perämeren rannalla. Kaupunginosa rajoittuu pohjoisessa Rajakylän kaupunginosaan, idässä rautatiehen ja Koskelan kaupunginosaan, sekä etelässä Mannisenojaan sekä Toppilan kaupunginosan osa-alueeseen Meri-Toppilaan. Asukkaita Taskilassa on noin 1 300. Taskilan osa-alueet ovat Taskila sekä Raja-Taskila pohjoisessa. Kaupunginosa nimi johtunee Taskisen suvusta.
Taskila on omakotitalovaltaista asuinaluetta, muutamaa lähellä rautatietä sijaitsevaa rivitaloyhtiötä lukuun ottamatta.
Kaupunginosassa sijaitsevat mm. Oulun kaupungin puutarha taimistoineen sekä jäteveden puhdistamo. Meren rannalla sijaitsee Letonniemen yksityinen luonnonsuojelualue. Nykyinen niemi oli aiemmin saari nimeltään "Piispanletto", joten alue tunnetaan molemmilla nimillä.
Soraya Esfandiary Bakhtiary
Soraya Esfandiary Bakhtiari (22. kesäkuuta 1932 Isfahan, Persia – 25. syyskuuta 2001 Pariisi, Ranska) oli Iranin šaahi Mohammad Reza Pahlavin toinen vaimo.
Soraya syntyi Isfahanissa Keski-Iranissa, Khalil Esfandiary Bakhtiary'n ja tämän saksalais-venäläisen vaimon Eva Kleinin vanhimpana lapsena. Sorayan isä oli Iranin Saksan liittotasavallan suurlähettiläs.
19-vuotiaanna Soraya meni naimisiin šaahi Mohammad Reza Pahlavin kanssa vuonna 1951. He erosivat vuonna 1958, koska Soraya ei voinut synnyttää poikalasta šaahille. 
Avioeron jälkeen Soraya muutti Ranskaan, jossa hän toimi näyttelijänä ja tanssijana. Soraya kuoli 69-vuotiaana Pariisissa. Hänet on haudattu Müncheniin, Saksaan.
Soraya julkaisi 1960-luvulla muistelmansa, jotka ovat ilmestyneet lyhennelmänä suomeksikin.
Farahnaz Pahlavi
Farahnaz Pahlavi (s. 12. maaliskuuta 1963, Teheran, Iran) on Iranin shaahi Mohammad Reza Pahlavin toiseksi vanhin tytär. Farahnaz opiskeli Niavaran Special Schoolissa ja Cairo American Collegessa vuosina 1980–1981. Myöhemmin hän opiskeli myös Columbian yliopistossa sosiaalialaa. Hän on töissä sairaalassa ja vanhainkodissa ja asuu New Yorkissa.
Shahnaz Pahlavi
Prinsessa Shahnaz Pahlavi (s. 17. lokakuuta 1940 Teheran, Iran) on šaahi Mohammad Reza Pahlavin ja tämän ensimmäisen vaimon Egyptin prinsessa Fawzian ainoa lapsi. Hänen vanhempansa erosivat vuonna 1945, ja avioeron ehtona oli, että prinsessa jäi Iraniin, kun hänen äitinsä muutti takaisin Egyptiin.
Hän on Reza Pahlavi II:n, Farahnaz Pahlavin, Ali Reza Pahlavin ja Leila Pahlavin sisarpuoli. Hän asuu tällä hetkellä Sveitsissä. Hän oli naimisissa Ardeshir Zahednin kanssa, joka oli Iranin Yhdysvaltain suurlähettiläs vuosina 1957-1964. Heillä on yksi tytär.
Nuottasaari
Nuottasaari on Oulun kaupunginosa välittömästi keskustan eteläisimpien eli Hollihaan ja Leverin kaupunginosien lounaispuolella. Asukkaita kaupunginosassa on noin 370.
Nuottasaari on pääosin teollisuusaluetta, asuinalueet sijaitsevat lähellä keskustaa kaupunginosan koillisosassa. Aluetta hallitsevat Stora Enson Oulun tehtaat, Oritkarin yhdistettyjen kuljetusten terminaali ja Oulun satama. Tehdasalueen välittömässä läheisyydessä on pieni omakotitaloalue, kerrostalot taas ovat lähempänä keskustaa. Kaupunginosan pohjoisreunalla sijaitsevat Heinäpään urheilukeskus ja sen vieressä Nuottasaaren koulu ja päiväkoti.Alueella sijaitsevat myös Oritkarin ja Nuottasaaren satama-alueet kemikaalilaitureineen. Aiemmin alueella on sijainnut mm. Oulun lastulevytehdas.
Melodinen trance
Melodinen trance on yksi suosituimmista trance-musiikin alalajeista. Sille ovat tyypillisiä korostettu melodisuus ja tunteisiin vetoavat nostatusosiot. Suomessa sitä kutsutaan myös nimellä "kiksu" tai "kikkelitrance".
Tavallisia elementtejä melodisissa trance-kappaleissa ovat pitkät breakdownit, joiden aikana muuten hyvin vahva rytmi häivytetään pois lähes kokonaan ja melodiaosuudet tuodaan esiin. Tempo on tavallisesti 136–140 iskua minuutissa, kun taas esimerkiksi tyypillinen psy- tai goa trance -kappale on noin 150 BPM tai yli. Tyylinä kiksu on hyvin lähellä morning trance- ja dream trance -tyylilajeja.
Erityisesti Hollantia pidetään yhtenä genren johtavista maista, ja joskus melodisesta trancesta puhutaankin myös "hollantitrancena" tai "hollantikiksuna". Hollannista ovat kotoisin muun muassa maailmanlaajuisesti menestyneimpiin trance-artisteihin kuuluvat Tiësto ja Armin van Buuren.
Myös Suomessa järjestetään säännöllisesti tämän tyylisuunnan tanssimusiikkitapahtumia, kuten vuosittainen Laserpoint Helsingin Kaapelitehtaalla. 
Nykyään Hallmarkit ja Ravenation järjestää
Reza Pahlavi
Šaahi Reẕā Pahlavī (16. maaliskuuta 1877 – 26. heinäkuuta 1944) oli Persian šaahi vuosina 1925–1935 ja Iranin šaahi vuosina 1935–1941.
Reza Khan kasvoi pienessä kylässä Māzandarānin provinssissa. Hän liittyi kasakkaprikaatiin 15-vuotiaana. Vuonna 1911 hän osallistui taisteluihin Abol Hossein Mirza Farmanfarmaianin joukoissa vallankaappausta yrittänyttä Salar al-Dolehia vastaa. Reza Khan ylennettiin luutnantiksi. Vuonna 1912 hänestä tuli kapteeni, 1915 eversti ja 1918 kenraali.
21. helmikuuta 1921 Reẕā Pahlavī suoritti sotilasvallankaappauksen ja kaatoi vanhan hallitsevan Qajar-dynastian jota hallitsi silloin šaahi Ahmad Shah Qajar. 25. huhtikuuta 1926 hän kruunautti itsensä šaahiksi ja otti nimekseen Reza Shah Pahlevi.
Reza Pahlavin 16-vuotisen hallitsijakauden aikana Persiasta tuli moderni länsimaalainen valtio. Uudet päällystetyt tiet tulivat ja Trans-Iranin rautatie valmistui. Nykyaikainen koulutusjärjestelmä otettiin käyttöön. Hallintoa muutettiin länsimaisten valtioiden perustuslakimallin mukaiseksi. Oikeusjärjestelmää länsimaalaistettiin ja tuomioistuinjärjestelmä otettiin käyttöön. Laaja teollistaminen toteutettiin. 21. maaliskuuta 1935 hän vaati kansainvälistä yhteisöä käyttämään Persiasta nimeä Iran, jota maan persialaiset olivat käyttäneet sassanidien dynastian ajoista lähtien.
Iran oli 1900-luvun alussa englantilaisten ja venäläisten etupiireihinsä jakama vasallivaltio. Šaahi Reza Pahlavin aikakaudella maa sai itsenäisyyttä. Toisessa maailmansodassa Neuvostoliitto ja Iso-Britannia hyökkäsivät Iraniin ja miehittivät maan. Taustalla olivat šaahin tekemät öljykaupat saksalaisten kanssa, sekä Neuvostoliiton eteläisen avustuslinjan rakentaminen.
Neuvostoliitto ja Iso-Britannia syrjäyttivät Reza Pahlavin ja nostivat valtaistuimelle hänen poikansa Mohammad Reza Pahlavin. Neuvostoliitto ja Iso-Britannia toivoivat että nuori šaahi olisi yhteistyöhaluisempi liittoutuneiden kanssa kuin isänsä. Reza Pahlavi ajettiin maanpakoon Mauritiuksen saarelle. Hän kuoli Johannesburgissa, Etelä-Afrikassa.
Reza Shahin nai vuonna 1894 Maryam Khanumin (k. 1904). He saivat yhden tyttären:Toinen vaimo oli Tadj ol-Molouk. He saivat viisi lastaVuonna 1922 hän nai Turan Qamar al Molk Amir Soleimaneinin (1904–1995). He saivat yhden pojan: Reza Shahin neljäs vaimo oli Esmat Dowlatshahi (1904–1995). He saivat viisi lasta:
Broadway (katu)
Broadway on etelä-pohjoissuuntainen katu Manhattanilla New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Broadway oli alun perin intiaanien käyttämä polku, jonka nimi oli Wickquasgeck. Ensimmäinen kirjoitettu merkintä Broadwaystä on vuodelta 1642 hollantilaisen tutkimusmatkailijan ja kauppiaan David de Vriesinin kirjoituksessa.
Broadway alkaa aivan saaren eteläkärjestä ja ulottuu pitkälle Manhattanin pohjoispuolelle.
Broadway tunnetaan parhaiten Yhdysvaltojen teatterimaailman keskuksena, tosin kaikki Broadway-teatterit eivät sijaitse Broadway-kadulla.
Antero Alpola
Antero Aatos Väinämö Alpola () oli Yleisradion ajanvieteohjelmien pitkäaikainen toimittaja ja esimies.
Alpola kirjoitti ylioppilaaksi 1938. Hän joutui sekä talvi- että jatkosotaan ehtien välirauhan aikana 1940-1941 opiskella vuoden Helsingin yliopistossa. Hän avusti Yleisradiota vuodesta 1937 lähtien käsikirjoituksilla. Alpola voitti sekä puolustusvoimien että Yleisradion ajanvieteohjelmien kirjoituskilpailujen ensimmäiset palkinnot 1943.
Alpola tarjosi radiolle parodista jännityskuunnelmaa "Kalman-karman mysteerio" 1945. Yleisradion teatteripäällikkö Matti Kurjensaari, joka etsi uutta työntekijää yhtiön ainoaan ajanvietetoimittajan virkaan, mieltyi Alpolan ”älylliseen tyyliin”. Työnäytteeksi virkaa varten Alpola kirjoitti kuunnelman "Luulot pois eli Ville Vastamäki, onnettoman ikäluokan mies", jossa sota-aikaa tarkasteltiin satiirisessa valossa. Kuunnelma meni välittömästi tuotantoon ja siihen ihastui itse Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki ja niin Alpola nimitettiin Yleisradion teatteriosaston ajanvietetoimittajaksi.
Ajanvietetoimittajana Alpolan vastuualueena oli yhtiön viihdeohjelmien tuottaminen. Hän oli vuosikymmenen ajan yhtiön ainoa ajanvietteestä vastaava toimittaja, kunnes 1956 Aune Haarla (Ala-Tuuhonen) nimitettiin toiseksi. Kun 1970 radioteatteri ja ajanviete erotettiin toisistaan ja Yleisradiolle perustettiin oma radiopuolen ajanvieteosasto, Alpolasta tuli sen päällikkö. Hän työskenteli yhtiössä eläkkeelle jäämiseensä 1977 asti ja osallistui vielä senkin jälkeen radiotyöhön freelancerina.
Alpolan tunnetuin työ on radiohupailu "Kankkulan kaivolla", jota hän kirjoitti vuosina 1958–1970 yhdessä Haarlan kanssa. Ohjelman studio-orkesteriksi koottiin Alpolan aloitteesta "humppa-humppa-orkesteri Pumppu-Veikoiksi" ristitty kokoonpano (myöhemmin nimeksi vakiintui Humppa-Veikot), joka soitti 1930-luvun fokseja Kullervo Linnan johdolla, laulusolistina Teijo Joutsela. Sana ”humppa” on ilmeisesti Alpolan keksintöä ja johdettu onomatopoeettisesti tuuban äänestä; myöhemmin se vakiintui tarkoittamaan koko Pumppu-Veikkojen soittamaa musiikkilajia.
Yksi Alpolan "tuotemerkeistä" oli "Aatonaaton joululahjavalvojaiset", joissa esiintyjinä olivat muun muassa Aune Haarla Jouluakkana ja Hannes Häyrinen. Ohjelmaa juonsi Alpola itse, ja se lähetettiin 36 jouluaaton aattona 1956–1991.
Alpola ehti olla pitkän uransa aikana muun muassa Pertti "Spede" Pasasen esimies. Pasanen kuoli vain neljä päivää ennen Alpolaa.
Alpola kirjoitti muistelmateoksen "Viihdevuosien vilinässä. Radiokauteni ensimmäinen puoliaika 1945–1960." (Karisto 1988). Toiseksi osaksi tarkoitettu ”toinen puoliaika” (vuoteen 1977) jäi julkaisematta. Alpola kirjoitti lisäksi pakinakokoelman "Poudalla sataa harvoin" (Gummerus 1958) ja toimitti koululaiskaskukokoelman "Opin sauna autuas aina" (Tammi 1984).
Oiva Soini
Oiva Sigurd Soini (21. tammikuuta 1893 Lapua – 20. toukokuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, oopperanjohtaja ja professori. Soini opiskeli Helsingin musiikkiopistossa laulua ja valmistui ensin Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi mutta ryhtyi sitten ammattilaulajaksi ja aloitti klassisen laulun lisäopinnot Berliinissä.
Soini sai vuonna 1921 kiinnityksen Suomalaiseen oopperaan, joka jatkui aina vuoteen 1952. Viimeiset kolmetoista vuotta hän toimi laitoksen johtajana. Vuosina 1931–1939 Soini toimi Sibelius-Akatemiassa (silloinen Helsingin konservatorio) laulunopettajana ja 1939–1963 yksinlaulun professorina. Vuodesta 1954 hän oli Sibelius-Akatemian johtaja.
Soini lauloi uransa aikana yli 80 merkittävää baritoniroolia ja esiintyi myös kolmessa elokuvassa 1920-luvulla. Kahden vuoden mittaisella levytysurallaan Soini levytti pääasiassa suomalaisia yksinlauluja, kansanlauluja sekä hengellistä musiikkia.
Toimi Alatalo
Toimi Johannes ”Tommi” Alatalo (4. huhtikuuta 1929 Savitaipale – 4. toukokuuta 2014 Savitaipale) oli suomalainen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja.
Squaw Valleyssa 1960 Alatalo voitti olympiakultaa 4 × 10 kilometrin viestihiihdossa. Hän hiihti ensimmäisen osuuden ja tuli vaihtoon toisena seitsemän sekuntia Ruotsia jäljessä ja neljä sekuntia Norjan edellä. Voitto ratkesi ankkuriosuuden lopussa Veikko Hakulisen ohittaessa Norjan Håkon Brusveenin. Squaw Valleyssa Alatalo sijoittui lisäksi 30 kilometrillä seitsemänneksi ja 15 kilometrillä 23:nneksi. Lahden MM-kisoissa 1958 hän oli varamies.
Seuratasolla Alatalo edusti Mikkelin Hiihtäjiä, Lappeenrannan Hiihtäjiä ja Savitaipaleen Urheilijoita. Hän voitti 15 kilometrillä Suomen mestaruuden kahdesti ja viestissä kerran. Salpausselän Kisoissa hän voitti pikamatkan vuonna 1959.
Vuonna 2001 opetusministeriö myönsi Alatalolle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon.
Palvelu
Palvelu tarkoittaa taloustieteessä aineettoman hyödykkeen tuotantoa asiakkaalle.
Palvelut määritellään yleensä suhteessa konkreettisiin hyödykkeisiin, jolloin niillä voidaan nähdä olevan seuraavat neljä erityispiirrettä:
Palveluja tuottavat sekä yksityiset yritykset että julkisyhteisöt. Yritykset tuottavat palveluja joko kuluttajille tai toisille yrityksille. Julkisia palveluja taas ovat esimerkiksi terveyskeskuksen, sairaalan, koulun, kirjaston, päiväkodin, poliisin ja tuomioistuimen palvelut. Myös koneet voivat tuottaa palveluja, kuten telepalveluja.
Palvelun tuottamiseen tarvitaan yleensä tuotantovälineitä, joista tärkein on työvoima. Palveluala on työvoimavaltainen.
Tietokoneissa esimerkiksi WWW-palvelinta kutsutaan verkkopalveluksi (network service).
Nummi
Nummi tarkoittaa seuraavia asioita:Nummi on seuraavien henkilöiden nimi:
Jason McCaslin
Jason "Cone" McCaslin (s. 3. syyskuuta 1980 Kanada) on kanadalainen basisti, joka soittaa kanadalaisyhtyeissä Sum 41 ja The Operation M.D.
McCaslin sai 14-vuotiaana ensimmäisen bassokitaransa ja aloitti harjoittelunsa. Ennen liittymistään Sum 41:iin hän soitti monissa muissa yhtyeissä. 
McCaslin liittyi Sum 41:iin vuonna 1998. Sum 41 sai levytyssopimuksen vuoden sisällä hänen liittymisestään.
Kun Sum 41 oli tauolla 2005-2006, McCaslin muodosti H2O ja Juliette And The Licks -yhtyeistä tutun Todd Morsen kanssa uuden indie-rock -yhtyeen The Operation M.D. Yhtyeen esikoisalbumi "We Have An Emergency" ilmestyi helmikuussa 2007.
Helsingin juhlaviikot
Helsingin juhlaviikot on vuosittain elo-syyskuun vaihteessa Helsingissä järjestettävä monitaidefestivaali. Juhlaviikoilla on musiikkiesityksiä, teatteria, tanssia, taidenäyttelyitä, elokuvaesityksiä ja Taiteiden yö. Osa tapahtumista on Tokoinrannassa Huvila-teltassa. Vuonna 2013 juhlaviikot oli Finland Festivalsin tilastojen mukaan lipunmyyntimäärältään Suomen suurin ja käyntimäärältään toiseksi suurin festivaali.
Helsingin juhlaviikot perustettiin vuonna 1968 jatkamaan ja laajentamaan Sibelius-viikkojen kulttuuritarjontaa. Sibelius-viikkoja oli järjestetty 1951–1965.
Kalmarin linna
Kalmarin linna on Ruotsissa Kalmarin kaupungissa sijaitseva rakennus. Sitä alettiin rakentaa 1100-luvulla. 1200-luvun lopussa Maunu Ladonlukko rakennutti paikalle uuden linnan ja kehämuurin. 1397 linna toimi merkittävän tapahtuman näyttämönä: Kalmarin Unioni perustettiin Margareetan johdolla.
Kustaa Vaasan ja hänen poikiensa aikana linna uusittiin renessanssipalatsiksi. Kalmarin sodassa tanskalaiset valtasivat linnan ja se vahingoittui pahoin. 1600-luvun lopulla linna päästettiin rapistumaan ja 1700-luvulla sitä käytettiin esimerkiksi viljavarastona ja vankilana. 1800-luvulla linnaa restauroitiin. Työt aloitettiin vuonna 1885 ja nykyisen muotonsa linna sai vuonna 1891.
Kun Tukholman ja Kalmarin linnoja muutettiin ja Vadstenan linna perustettiin, paikalle kutsuttiin saksalaisia ja italialaisia rakennusmestareita. Nämä tekivät tunnetuksi renessanssin ihanteita, joiden mukaan asuminen erotettiin puolustuksesta.
Spike Lee
Shelton Jackson ”Spike” Lee (s. 20. maaliskuuta 1957 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Leen elokuvat käsittelevät usein kriittisesti rotusuhteita ja muita yhteiskunnallisia asioita.
Spike Lee (oikealta nimeltään Shelton Jackson Lee) syntyi 20. maaliskuussa 1957 Atlantassa Georgiassa. Perhe oli hyvin toimeentuleva ja muutti pian Brooklyniin New Yorkiin.
Lee alkoi kuvata harrastelijaelokuvia 20-vuotiaana opiskellessaan Morehouse Collegessa. Hän valmistui New Yorkin yliopiston elokuvakoulusta vuonna 1982. Hänen lopputyönään kuvaama elokuva "Joe’s Bed-Study Barbershop: We Cut Heads" sai Yhdysvaltain elokuva-akatemian opiskelijaelokuvapalkinnon.
Leen ensimmäinen pitkä elokuva oli "She’s Gotta Have It" vuodelta 1986. Nopeasti ja pienellä budjetilla kuvattu elokuva tuotti yli 7 miljoonaa dollaria, mikä teki siitä vuoden yhden tuottoisimmista elokuvista.
Leen elokuvissa käsitellään usein kriittisesti rotusuhteita, poliittisia asioita sekä kaupunkirikollisuutta ja -väkivaltaa. Näistä teemoista esimerkkinä on Leen vuoden 1989 elokuva "Do the Right Thing – kuuma päivä". Lee sai elokuvasta parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden.
Lee jatkoi yhteiskunnallisten ja poliittisten asioiden käsittelyä seuraavissakin elokuvissaan, kuten "Malcolm X", "Mo’ Better Blues", "Summer of Sam" ja "She Hate Me".
Leen tekemä dokumenttielokuva "4 Little Girls" (1997) kertoi vuonna 1963 tapahtuneesta kirkkohyökkäyksestä ja sai Oscar-ehdokkuden. Lee ohjasi ja tuotti vuonna 2006 nelituntisen televisiodokumentin "When the Levees Broke: A Requiem in Four Acts", jossa kuvataan New Orleansia hurrikaani Katrinan jälkeen. Lee on ohjannut dokumentit myös esimerkiksi koripalloilija Kobe Bryantista ja laulaja Michael Jacksonista. Lee ohjasi Jacksonin musiikkivideot "They Don’t Care About Us" (1996) ja "This Is It" (2009).
Vuonna 2006 Lee ohjasi rikoselokuvan "Inside Man".
Vuonna 2008 Lee ohjasi elokuvan "Santa Annan ihme", joka kertoo afroamerikkalaisista sotilaista toisen maailmansodan aikaisessa Italiassa. 2010-luvulla Lee on ohjannut muun muassa elokuvat "Red Hook Summer" (2012), "Chi-Raq" (2015) ja "BlacKkKlansman" (2018), joka toi hänelle parhaan ohjauksen ja parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuudet.
Lee on ohjannut myös televisiomainoksia, kuten Niken Air Jordan -mainoskampanjan sekä Conversen, Taco Bellin ja Ben & Jerry’sin mainoksia.
Lee oli mukana "NBA 2k16" -tietokonepelin tekemisessä ja ohjasi peliin kuuluvan "Livin' da Dream" -minielokuvan.
Leellä on elokuvien tuotantoyhtiö nimeltä 40 Acres and a Mule Filmworks.
Leelle myönnettiin vuonna 2015 Oscar-kunniapalkinto. Hän on voittanut myös muun muassa Bafta-palkinnon 2002, Emmy-palkinnon vuonna 2007 ja Cannesin elokuvajuhlien Grand Prix -palkinnon 2018.
Spike Lee avioitui vuonna 1993 juristi Tonya Linette Lewisin kanssa. Heillä on kaksi lasta, tytär Satchel Lee ja poika Jackson Lee.
Turun kauppakorkeakoulu
Turun kauppakorkeakoulu () on vuonna 1950 liike-elämän aloitteesta perustettu kauppakorkeakoulu, joka on vuodesta 2010 alkaen ollut osa Turun yliopistoa. Kauppakorkeakoulun dekaanina on vuodesta 2012 lähtien toiminut laskentatoimen ja rahoituksen professori Markus Granlund.
Turun kauppakorkeakoulussa opiskelee noin 3 000 perustutkinto- ja jatko-opiskelijaa. Turun kauppakorkeakoulussa on mahdollista suorittaa kauppatieteiden kandidaatin, maisterin, lisensiaatin ja tohtorin, valtiotieteiden kandidaatin ja maisterin sekä filosofian maisterin ja tohtorin tutkinnot. Kauppakorkeakoulussa on kaksi kansainvälistä maisteriohjelmaa sekä tohtoriohjelma, joka on osa Turun yliopiston tutkijakoulua. Lisäksi kauppakorkeakoulu tarjoaa avointa yliopisto-opetusta sekä johtamis- ja täydennyskoulutusta ja eMBA-ohjelman.
Turun kauppakorkeakoulu tekee monipuolista tutkimus-, kehittämis- ja koulutusyhteistyötä yritysten ja organisaatioiden kanssa.
Opetusta, tutkimusta ja yhteistyötä toteuttavat johtamisen ja yrittäjyyden laitos, laskentatoimen ja rahoituksen laitos, markkinoinnin ja kansainvälisen liiketoiminnan laitos, taloustieteen laitos sekä tulevaisuuden tutkimuskeskus. Muita yksikköjä ovat Porin yksikkö, TSE exe sekä Centre for Collaborative Research -yksikkö.
Turun kauppakorkeakoulu perustettiin elinkeinoelämän aloitteesta 3. toukokuuta vuonna 1950 ja saman vuoden syyskuussa pidettiin ensimmäisen lukuvuoden avajaiset. Vuoteen 1977 kauppakorkeakoulua ylläpiti Turun kauppakorkeakoulun säätiö, jonka jälkeen se siirtyi valtion omistukseen. Kauppakorkeakoulu sai oman rakennuksen vuonna 1958.
Turun kauppakorkeakoulu oli perustamisensa aikoihin Suomen yhdestoista yliopisto. Toiminnan neljänä ensimmäisenä vuonna kauppakorkeakoulussa oli mahdollista suorittaa ekonomin ja kirjeenvaihtajan sekä kauppatieteiden kandidaatin tutkinnot. Kauppatieteiden lisensiaatin ja tohtorin tutkintoja alettiin myöntää vuodesta 1954 lähtien. Ensimmäinen tohtorintutkinto suoritettiin kuitenkin vasta vuonna 1970.
Vuoden 2010 alusta Turun kauppakorkeakoulu yhdistyi osaksi Turun yliopistoa, jolloin kauppakorkeakoulusta muodostui yksi yliopiston tiedekuntiin verrattavista yksiköistä.
Kauppakorkeakoulua johtavat dekaani, varadekaanit ja johtokunta, laitosten ja yksiköiden johtajat, tutkimus- ja jatkokoulutustoimikunta sekä koulutuksen kehittämistoimikunta.
Suzuki PV
Solifer-Suzuki PV50 on pienikokoinen mopo, eli "tossumopo".
Vuonna 1981 Solifer alkoi tuoda maahan uutta pienipyöräistä kaksitahtimoottorista Suzuki PV:tä Honda Monkeyn haastajaksi.
Vuodesta 1981 valmistetusta Solifer-Suzuki PV50 -mallista jätettiin aikanaan vallinneen 60 kilogramman painorajoituksen takia pois monia osia, muun muassa tavaratelineet, tuoreöljyvoitelupumppu ja -säiliö ja vilkut. Lisäksi mopoon tehtiin rakenteellisia muutoksia, jotta nopeus saataisiin rajoitettua silloiseen 40 kilometriin tunnissa (nyk. 45 km/h). 
Jo ennen Soliferin maahantuonnin aloittamista Suomeen oltiin tuotu Japanista muutamia Suzuki-EPO PV50 mopoja vuosimallia 1979. Näissä on edellä mainitut puuttuvat osat paikoillaan ja tämä tekee niistä moninkertaisesti kalliimpia kuin Soliferin maahantuomista malleista.
Honda Monkeyhyn eli "Mankiin" verrattuna Suzuki PV:n etuina olivat rajoittamattomana paljon tehokkaampi moottori ja 4-vaihteinen vaihdelaatikko käsikytkimellä - Monkeysta vastaava nelivaihteinen malli esiteltiin vasta 1987. Japanilaisessa mallissa vaihdelaatikosta löytyi vielä viideskin pykälä, mutta huippunopeuden rajoittamiseksi tämä vaihde poistettiin.
Vuoden 1981 Suzuki PV:n suositushinta oli 3 290 markkaa (noin 1 210 euroa vuonna 2011), ja vuonna 2000 uudesta moposta pyydettiin noin 12 000 markkaa eli noin 2 000 euroa.
Vuoden 1981 PV:ssä oli kärjellinen sytytys, joka vaihtui kärjettömään CDI-sytytykseen vuonna 1983. Vielä 1989 mopo oli pysynyt värejä lukuun ottamatta samana. Vuoden 1990 malliin tuli uudenmallinen, neliskulmainen etulamppu joka jollain tasolla onkin PV:n tunnusmerkki. Lisäksi sähköjärjestelmä uudistui, vanhoissa vuosimalleissa jännitteensäädin oli 1 - johtoinen, uudemmissa 3 - johtoinen. Vuosina 1981-1993 öljyn sekoitussuhde oli 3%, öljyn laadusta riippuen. Vuonna 1994 jännitteensäätimen paikka vaihtui hieman, ja vuonna 1994, kun mopojen painorajoitus poistui, PV uudistui enemmän: Vanhan, läpättömän sylinterin tilalle tuli läppäsylinteri, kaasuttimeksi vaihdettiin isompi Mikunin 14-millinen SH, vanhan 12-millisen tilalle ja mopo sai viimeinkin tuoreöljyvoitelujärjestelmän. Vuonna 1998 Suzukille ominainen neliskulmainen etulamppu sai väistyä uuden pyöreän tieltä, samoin takalamppu uudistui. Samaan aikaan mopoon vaihtui sähköjärjestelmä joka tuotti 12 voltin jännitteen, ja valot kirkastuivat huomattavasti. Mopo uudistui vielä kerran vuonna 2000, jolloin PV sai muun muassa akun, virtalukon ja vapaavalon mittaristoon. Vuoden 2000 malli jäi viimeiseksi Suomeen tuoduksi, kun EU-direktiivin myötä lakia uudistettiin, niin etteivät PV:n jarrut enää vastanneet vaadittuja, jolloin PV:n valmistus lopetettiin Japanissa vuonna 2000.
Suzuki PV50, vuosimallit '81-'93
Suzuki PV50, vuosimallit '94-'98
Ivano-Frankivskin alue
Ivano-Frankivskin alue () on maaseutuvaltainen hallinnollinen alue Ukrainan länsiosissa. Alueen nimi oli neuvostoaikana yleensä venäläisittäin Ivano-Frankovskin alue ja ennen vuotta 1962 Stanislavin alue. Se on yksi historiallisen Galitsian muodostaneista nyky-Ukrainan alueista, oblasteista.
Alueen pinta-ala on 13 900 km². Vuoden 2012 alussa väestöä oli 1 388 000 henkeä, joista 43,3 prosenttia katsottiin kaupunkilaisiksi.
Alue kuului Kiovalle 1000–1100-luvuilla ja vuodesta 1199 Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnalle, 1300-luvulta 1700-luvulle Puolalle. Alue joutui Puolan ensimmäisessä jaossa 1772 Itävallalle (vuodesta 1867 Itävalta-Unkari).
Ensimmäisen maailmansodan aikana Ivano-Frankivskin alue osana Galitsiaa joutui rintamaksi. Suuria operaatioita olivat 1916 Brusilovin hyökkäys ja 1917 Kerenskin hyökkäys, mitkä Venäjä teki keventääkseen ranskalaisten paineita länsirintamalla.
1918 alue kuului marraskuussa 1918 Saksan ja Itävalta-Unkarin ensimmäisen maailmansodan tappion jälkeen itsenäiseksi julistautuneelle Länsi-Ukrainan kansantasavallalle, minkä alueelle puolalaiset joukot tulivat heinäkuussa 1919, kun interventio bolševikkeja vastaan alkoi kiristyä. Puolalaiset hääti pois puna-armeijan komentaja Rogatin joukkojensa kanssa ja alueelle perustettiin Galitsian sosialistinen neuvostotasavalta, mikä kesti 23. syyskuuta 1920 saakka.
Elokuussa 1920 kävivät Puola ja Neuvosto-Venäjä alustavia neuvotteluja rauhasta samaan aikaan kun puna-armeija oli edennyt jo lähelle Varsovaa. 18. maaliskuuta 1921 solmitulla Riian rauhasopimuksella Galitsia Länsi-Ukrainana jäi Puolalle, minkä Neuvostoliitto valtasi itselleen yhdessä Valko-Venäjään liittyvän Rutenian kanssa Saksan hyökättyä Puolaan 1. syyskuuta 1939 ja Neuvostoliiton ryhdyttyä interventioon Itä-Puolassa 17. syyskuuta 1939. Näin hankittu Curzonin linjaa noudatteleva alue liitettiin Ukrainan sosialistiseen neuvostotasavaltaan 4. joulukuuta 1939. Alue oli saksalaisten hallussa kesäkuusta 1941 4. lokakuuta 1944.
Ivano-Frankivskin alue on kuntatasolla jaettu 14 piiriin ja 5 kaupunkipiiriin. Paikallistasolla on yhteensä 15 kaupunkia ja 24 kaupunkityyppistä asutustaajamaa sekä 765 kylää.
Gezelius
Gezelius on pohjoismainen suku, joka on tuottanut kolme piispaa. Suku on kahdesti aateloitu, yksi sukuhaara on ottanut käyttöönsä nimen "Olivecreutz".
Saint-Martin
Saint-Martin eli Sint Maarten on trooppinen saari Karibian koillisosassa, noin 240 kilometriä Puerto Ricosta itään. Saaren pinta-ala on 93 neliökilometriä ja se on jaettu kahtia Ranskan ja Alankomaiden kesken. Yhdessä näitä kahta osaa kutsutaan nimellä ”St.-Martin/St. Maarten”, ”St. Martins” tai yksinkertaisesti ”SXM” (SXM on IATA:n tunnus Prinsessa Julianan lentoasemalle, saaren tärkeimmälle lentoasemalle).
Syyskuussa 2017 hurrikaani Irma tuhosi saaren rakennuskannan ja infrastruktuurin lähes kokonaan. Korjausten arvellaan vievän vuosia.
Saaren eteläinen alankomaalainen osa on nimeltään Sint Maarten, ja se on Alankomaiden kuningaskuntaan kuuluva autonominen alue. Vuoteen 2010 saakka se kuului Alankomaiden Antilleihin. Alankomaalaisen alueen pinta-ala on 34 neliökilometriä ja asukasluku lähes 40 000 (2013).
Saaren pohjoinen ranskalainen osa on nimeltään Saint-Martin, ja se on hallinnollisesti Ranskan merentakainen yhteisö ("COM collectivité d’outre-mer"). Helmikuuhun 2007 asti se oli Ranskan merentakaisen Guadeloupen departementin osa. Ranskalaisen osan pinta-ala on 53 neliökilometriä ja asukasluku 31 500 (2014).
Saaren korkein kohta on Pic du Paradis (424 m). Saari on alttiina hurrikaaneille heinäkuusta marraskuuhun. Lämpötila on koko vuoden 25–30 astetta.
Sint Maartenin puolella englanti on virallinen kieli ja sitä puhuu 67,5 prosenttia väestöstä. Toisen puolen virallinen kieli on ranska.
Matkailu työllistää noin 80 prosenttia saaren työvoimasta. Maatalous tuottaa sokeria, luonnonvaroiksi lasketaan kala ja suola.
Merkittävimmät kaupungit ovat Marigot ranskalaisella alueella ja Philipsburg alankomaalaisella alueella. Valuuttana käytetään euroa.
Ivano-Frankivsk
Ivano-Frankivsk (, vuoteen 1962 "Stanyslaviv", Станиславів, ) on kaupunki ja Ivano-Frankivskin alueen pääkaupunki Ukrainan länsiosissa, historiallisesti Galitsiaksi kutsutulla alueella. Kaupungissa oli vuoden 2013 alussa 226 018 asukasta.
Paikkakunta tunnettiin vuosina 1437–1662 ja 1919–1939 nimellä Zabolote. Ivano-Frankivsk sai vuonna 1662 Magdeburgin kaupunginoikeudet ja nimeksi tuli Stanisławów alueen maita hallinneen puolalaisen Potocki-magnaattisuvun edustajan etunimen mukaan. Se oli ollut osa Puolaa jo 1300-luvulta lähtien.
Kulttuurinsa vuoksi kaupunkia alettiin kutsua seudun tärkeimmän kulttuurikeskuksen mukaan myös pikku-Lviviksi.
Kaupunki joutui Puolan ensimmäisessä jaossa 1772 Itävallalle (vuodesta 1867 Itävalta-Unkari), jolloin Puolasta lohkottu alue järjestettiin Galitsian ja Lodomerian kuningaskunnaksi, jonka pääkaupunki oli Lviv (Lemberg). Stanislavivilaiset osallistuivat myös Euroopan hullun vuoden kapinaan 1848 Itävaltaa vastaan. Kaupunkiin järjestettiin riippumaton neuvosto, oma järjestyskaarti ja lehti alkoi ilmestyä.
1800-luvulla kaupungin asukkaista noin puolet oli puolalaisia ja vajaa puolet juutalaisia. Loput olivat ukrainalaisia, armenialaisia ja saksalaisia. Kaupunki oli tärkeä armenialaisen kulttuurin keskus, ja siellä oli myös armenialainen kirkko.
Vuonna 1918 kaupunki lähiseutuine kuului lyhyen aikaa vasta perustettuun Länsi-Ukrainan kansantasavaltaan, jonka pääkaupunkina Stanivlaviv toimi 2. tammikuuta – 26. toukokuuta 1919. Riian rauhansopimuksessa 1921 kaupunki jäi kuitenkin uudelleen itsenäistyneelle Puolalle.
Neuvostoliitto valtasi kaupungin osana aloittamaansa Itä-Puolan interventiota 17. syyskuuta 1939 samaan aikaan kuin natsi-Saksa valtasi Puolan länsiosat.
Kesäkuusta 1941 lokakuun alkuun 1944 kaupunki alueineen kuului Saksan Ukrainan-kuvernementtiin. Saksalaiset toteuttivat miehitysaikanaan juutalaisten kansanmurhan. Sen yhteydessä myös Stanisławówin noin 30 000 hengen juutalaisväestö surmattiin. Kaupungissa toimi myös getto.
Toisen maailmansodan jälkeisissä rajajärjestelyissä Puolat itäiset alueet liitettiin Neuvostoliittoon. Entinen Itä-Galitsia ja sen mukana myös Stanisławów liitettiin Ukrainan sosialistiseen neuvostotasavaltaan.
Kaupunki sai vuonna 1962 nykyisen nimensä runoilijan ja kirjailija Ivan Frankon mukaan.
Ivano-Frankivsk on viime vuosikymmenet ollut erittäin ukrainalaismielinen ja länsisuuntautunut. Suurella ääntenenemmistöllä kannatettiin 1991 Ukrainan itsenäisyyttä Neuvostoliitosta. Myös presidentinvaaleissa kannatettiin voimakkaasti länsisuuntautunutta ja vaalit toisen kierroksen uusinnassa voittanutta ehdokasta.
Merkittävä rautatieasema, kaupungin lounaisreunalla kansainvälinen lentokenttä. Kaupungin eteläpuolella nousevat vähitellen Ukrainan Karpaatit, ja siellä Ivano-Frankivskin alueen puolella sijaitsee esimerkiksi "Karpaattien kansallispuisto" (esim. Hoverla-vuori, 2 061 m).
Lohikäärme (täsmennyssivu)
Lohikäärme voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Saab 17
Saab 17 oli ruotsalainen yksitasoinen, yksimoottorinen ja kaksipaikkainen tiedustelu- ja pommikone.
Koneen kehittely alkoi ASJA-yhtiön ("AB Svenska Järnvägsverkstädernas Aeroplanavdelning") L 10-projektina jonka nimeksi vaihtui ASJAn Saabiin liittämisen jälkeen vuonna 1937 Saab 17. Tuolloin Ruotsi oli todennut, että vain Englannin tai Saksan liittolaiset pystyivät ostamaan suorituskykyisiä lentokoneita tilanteessa, jossa sodan tiedettiin olevan tulossa. Yhdysvalloillakaan ei ollut halua myydä puhumattakaan, että sillä olisi ollut ostokelpoista kalustoa. L-10-hankkeen apuna oli lisenssivalmistetun Northrop 8-A 1 (B 5) pommikoneen tuotantoa avustaneita yhdysvaltalaisia lentokoneinsinöörejä. Yhdysvaltalaiset insinöörit, jotka olivat opettaneet ruotsalaisille kollegoilleen nykyaikaisten kokometallisten lentokoneitten rakentamista, auttoivat myös uuden konemallin alkusuunnittelussa. 
Siiven rakenteen vahvistamiseksi Saab 17 laskutelineet olivat suurissa kuiluissa siipien alapinnalla, ja telineissä oli suuret suojapellit, joiden oli tarkoitus toimia alaslaskettujen laskutelineitten myötä syöksyjarruina syöksypommituksessa. Uusien BT2-pommitähtäinten asennuksen jälkeen koneilla ei kuitenkaan tarvinnut käyttää syöksypommitustekniikkaa. Koneet voitiin pyörien lisäksi varustaa myös suksilla tai kellukkeilla.
Koelento tehtiin 18. toukokuuta 1940 ja toimitukset Flygvapnetille alkoivat vuonna 1942.
Koneesta tehtiin viisi versiota kolmella eri moottorityypillä. S 17BL ja S 17BS olivat tiedustelumalleja ja B 17A (132 kappaletta), B 17B (55 kappaletta) ja B 17C (77 kappaletta) pommikoneita. 17A käytti lisenssillä valmistettua Pratt & Whitney Twin Waspia, 17B Puolassa lisenssillä valmistettua englantilaista British Bristol Mercury XXIV:ää ja 17C italialaista Piaggio PXI-moottoria. 
Saab 17:ää valmistettiin 322 kappaletta. 46 konetta myytiin Etiopiaan vuosina 1947–1950, jossa ne palvelivat vuoteen 1968.
Suomen ilmavoimat hankkivat näitä täysin vanhentuneita koneita (17A) kaksi kappaletta, ensimmäisen toukokuussa 1959 ja toisen tammikuussa 1960. Koneiden rekisteritunnukset olivat SH-1 ja SH-2. Koneita käytettiin lähinnä maalihinauskoneina, johon ilmavoimilla oli akuutti konetarve FK-hinauskoneen tuhouduttua ja Blenheimien käytön jatkamisen ollessa liian kallista. Molemmat Saab 17 -koneet vaurioituivat pian ja poistettiin käytöstä.
Kansanrunous
Kansanrunous käsittää kansan kiteytyneen sanallisen perinteen. Kansanrunot jakautuvat neljään päälajiin: kertoma- eli eeppiseen runouteen (kertomarunot, sadut, tarinat), tunnelma- eli lyyrilliseen runouteen (laulurunot (kuten häälaulu), itkuvirret), opetus- ja mieterunouteen (sananlaskut ja arvoitukset), sekä henki- ja taika-maailmaa kuvaavaan (jumalaistarut, loitsut, taiat), sitä paitsi lasten lorut ja leikkiluvut ym. Kansanrunouteen laajemimassa merkityksessä luetaan myös esimerkiksi kansansävelmät, -leikit, -tavat ja -perinteet.
Ensimmäiset kirjalliset tiedot suomalaisesta kansanrunoudesta ovat Mikael Agricolan Psalttarin käännöksen esipuheessa vuodelta 1551 ja Jacobus Finnon virsikirjassa 1580-luvulta. Piispa Petrus Bång julkaisi ensimmäisen näytteen, karhurunon, vuonna 1675. Daniel Juslenius käsitteli suomalaista kansanrunoutta väitöskirjassaan "Aboa vetus et nova" (1700) ja H. G. Porthan väitöskirjassa "Dissertatio de poësi Fennica" (1766–78). Porthanin oppilaita olivat Kristfrid Ganander ja K. E. Lencqvist, jotka myös keräsivät ja tutkivat kansanrunoutta.
1800-luvun alussa kansanrunoutta keräsivät Herderin innostamina A. J. Sjögren, K. A. Gottlund, A. Poppius ja A. I. Arwidsson. Gottlund lausui vuonna 1817 ensimmäisenä ajatuksen runojen kokoamisesta yhtenäiseksi kokoelmaksi, ja ensimmäisen yrityksen siihen teki R. von Becker kirjoituksessaan Väinämöisestä Turun Wiikko-Sanomissa vuonna 1820.
Zacharias Topelius julkaisi 1822–1831 viisi vihkoa "Suomen kansan vanhoja runoja". Topeliuksen ja von Beckerin työn jatkajana Elias Lönnrot julkaisi keräämänsä runot ensin nimellä "Kanteletar" (1829–1831) ja sitten laajemmassa kokoelmassa "Kalevala" (1835, 1849).
Kaikkiaan suomalaisen kansanrunouden tuotteita pääasiassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kokoamana on yli puoli miljoonaa kappaletta. Merkittävin julkaisutyö on "Suomen kansan vanhat runot" (vuodesta 1915).
Kansansatu
Kansansadut ovat kansanperinteenä eläneitä tai edelleen eläviä satuja, jotka suullisesti kertoen ovat siirtyneet henkilöltä henkilölle, ajasta toiseen ja paikasta paikkaan. Kansansadut ovat suureksi osaksi yhteisiä useille kansoille.
Grimmin veljekset ja Charles Perrault kirjoittivat muistiin monia kansansatuja. Suomessa Sakari Topelius käytti niitä omien satujensa lähteinä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura on julkaissut useita suomalaisia kansansatukokoelmia, esimerkiksi Hölmöläiset ja Jättiläiset.
Monien kansansatujen on havaittu noudattavan enemmän tai vähemmän samankaltaista juonikaavaa, josta käytetään nimeä "monomyytti" tai "sankarin matka".
De Havilland Canada DHC-2 Beaver
De Havilland Canada DHC-2 Beaver on pieni matkustajalentokone, jota on käytetty 1940-luvun lopulta lähtien monenlaisiin lentotehtäviin. Beaver suunniteltiin Kanadan erämaa-alueiden ilmakuljetuksiin. Se on metallirakenteinen ja sisältää ohjaajan lisäksi viisi paikkaa matkustajille.
Toisen maailmansodan jälkeen Kanadassa toimiva De Havilland Canada -lentokonetehdas kehitti Beaverin Kanadan maaseudun tarpeisiin. Yksimoottorisen, kuusipaikkaisen koneen prototyypin ensilento lennettiin 16. elokuuta 1947. Laajojen erämaa-alueiden vuoksi hyvän kuljetuskyvyn sekä lyhyen nousu- ja laskumatkan omaava kone oli myyntimenestys; konetta valmistettiin vuoteen 1967 mennessä 1 657 kappaletta. Suuri osa valmistuneista koneista, 968 kappaletta, myytiin Yhdysvaltain asevoimien eri puolustushaaroille. Huomattava asiakas oli myös Ison-Britannian armeija, joka osti 46 Beaver-konetta. Konetta käytettiin kuljetuslentotoiminnan lisäksi muun muassa peltojen pölytyslennoilla, turistilennoilla, ambulanssikoneena ja metsäpalojen valvontaan.
Vuonna 2005 satoja Beavereita oli edelleen käytössä. Yhdysvalloissa Beaverin hinta oli vuonna 2005 noin 300 000 dollaria.
Rajavartiolaitos osti vuonna 1951 ja 1952 DHC-2 Beaver lentokoneet OH-MVK:n ja OH-MVL:n. Koneiden oli tarkoitus tehostaa syrjäseutujen sairaskuljetuksia, mutta hoitaa myös muita siviililuonteisia tehtäviä. Vuonna 1955 ostettiin rajavartiolaitokselle kolmas DHC-2 Beaver OH-MVM. Se siirrettiin vuoden 1957 helmikuussa Rovaniemelle Norvajärven vesilentosatamaan. OH-MVK sijaitsi Turussa ja OH-MVL Vaasassa.
Ohjaajan lisäksi koneessa oli viisi paikkaa matkustajille. Koneen sisätiloja muuttelemalla mahtui koneen matkustamoon parhaimmillaan hoitaja ja kahdet paarit. Sairaskuljetusten lisäksi rajavartiolaitos käytti koneita luonnollisesti rajavalvontaan, mutta myös huolto-, metsäpalo-, pelastuspalvelu- ja kalanviljelylentoihin. Presidentti Urho Kekkosta seurueineen lennätettiin hiihtoretkillä Lapissa.
Turkuun sijoitettu OH-MVK myytiin Kanadaan vuonna 1976, kun sen korvasivat uudet Piper PA-31 Navajot. OH-MVM oli viimeinen Beaver-kone rajavartiolaitoksessa ja se siirrettiin museoon marraskuussa 1988 lentämällä. Nykyisin kone sijaitsee Kotkan Merikeskus Vellamossa, Merivartiomuseon näyttelyssä. OH-MVL on museoituna Suomen Ilmailumuseossa Vantaalla. Luotettavia Beavereita pidettiin onnistuneena valintana rajavartiolaitoksen lentotoimintaan.
Suomen ilmavoimilla oli käytössään kolme Beaveria, ensimmäiset kaksi hankittiin huhtikuussa 1958 ja kolmas vuonna 1962. Koneiden rekisteritunnukset olivat BV-1–3. Yhteyslentueen ja Ilmavoimien varikon käytössä olleita koneita käytettiin yhteyslentojen lisäksi koulutukseen, laskuvarjokokeiluihin sekä valokuvaus- ja maalilentoihin. Kaikki ilmavoimien Beaver-koneet tuhoutuivat; BV-2 tuhoutui moottoriviasta johtuneessa pakkolaskussa Rovaniemen Perunkajärvellä vuonna 1961, BV-3 samoin moottoriviasta johtuneen maahansyöksyn takia Tampereella vuonna 1962 sekä BV-1 upotessaan mereen Uudenkaupungin lähistöllä vuonna 1973.
Imatran Voiman käytössä oli yksi Beaver vuosina 1957–1974.
Tribuuni
Tribuuni () oli antiikin Roomassa useiden virkamiesten ja upseerien virkanimi:
Tribuuni oli virkanimi myös Bysantin valtakunnassa – katso bysanttilaiset arvonimet.
Kansantribuuni (lat. "tribunus plebis") oli Rooman valtakunnan aikainen virkamies, jonka ensisijainen tehtävä oli edustaa plebeijiä. Tribuunit valittiin vaaleilla vuodeksi kerrallaan plebeijien kansankokouksessa ("Concilium plebis" tai "Comitia tributa"). Vain kansantribuunit saivat kutsua kokouksen koolle, he myös johtivat kansankokouksia ja plebeijien ediilivaaleja. Kansantribuuneja valittiin kaksi kerrallaan, eivätkä nämä olleet riippuvaisia toisiinsa nähden. Kansantribuuneilla oli veto-oikeus senaatin päätöksiin, mikä tekikin virasta poliittisen aseen, sillä lahjomalla tribuunin puolelleen saattoi estää itselleen haitallisten lakien voimaantulon. Virka oli tarkoitettu vain plebeijeille, mutta vuonna 59 eaa. Publius Clodius Pulcher onnistui juonittelemaan itsensä virkaan, vaikka olikin patriisi. Tämän hän mahdollisti adoptoimalla itsensä varakkaaseen plebeiji-sukuun.
Kansantribuunin oikeuksista ("tribunicia potestas") tuli Augustuksen myötä osa Rooman keisarin valtaoikeuksista. Kansantribuunien valta väheni keisarikaudella, vaikka heidän virkansa ei kokonaan hävinnytkään.
Nekromantia
Nekromantia ( 'vainaja' ja "manteia" 'ennustaminen') oli antiikissa ennustustapa, jossa kuolleita manattiin ennustamaan tulevaa. Se oli yleisempää roomalaisten kuin kreikkalaisten keskuudessa. Nekromantiaa esiintyy myös eepoksissa Odysseia ja Aeneis.
Nekromantia mainitaan myös Raamatussa: Mooseksen laki nimenomaan kieltää sen, mutta esimerkiksi kuningas Saul nostatti En-Dorin noitavaimon avulla profeetta Samuelin hengen esiin viimeisenä yönä ennen kuolemaansa ja julkijumalattoman kuningas Manassen sanotaan hankkineen vainaja- ja tietäjähenkien manaajia.
Nekromantiaksi on sanottu myös ruumiiden käyttämistä apuna ennustamisessa, ja tästä erotuksena henkien manaamista on kutsuttu skiomantiaksi (kreik. "skia" 'aave' ja "manteia" 'ennustaminen'). Joissain tapauksissa nekromantialla voidaan myös tarkoittaa henkien kutsumista paikalle auttamaan jossain asiassa, esimerkiksi vihollisen lyömisessä tai tiedonlähteeksi. Tällaista loitsijaa kutsutaan nekromantiksi.
Latinaa puhuvat ymmärsivät sanan alun tarkoittavan mustaa ("niger") ja sanasta esiintyi keskiajan latinassa muunnos "nigromantia". Tästä seuraa tapa puhua "mustasta magiasta". Nekromantiaan viitataan nykyisin esimerkiksi fantasiakirjallisuudessa ja roolipeleissä.
Yoweri Museveni
Yoweri Kaguta Museveni (s. huhtikuussa 1944 Ntungamo, Uganda) on Ugandan pitkäaikainen presidentti. Hän astui virkaan 29. tammikuuta 1986.
Museveni kävi lähetyssaarnaajien kouluja ja pääsi opiskelemaan Tansaniaan Dar es Salaamin yliopistoon. Siellä hänestä tuli vasemmistolaisen opiskelijajärjestön puheenjohtaja. Kun Idi Amin nousi valtaan 1971, Museveni palasi Tansaniaan maanpakoon.
Museveni osallistui kapinaliikkeisiin, jotka kukistivat entiset johtajat Idi Aminin (1971–1979) ja Milton Oboten (1980–1985). Maan pohjoisosia lukuun ottamatta Museveni onnistui tuomaan vuosien sisällissodan repimään maahan jonkinlaista vakautta. Hänen kaudellaan myös AIDS-ongelma on pienentynyt.
1990-luvun loppupuolella Museveniä ylistettiin lännessä yhtenä uuden sukupolven afrikkalaisjohtajista. Hänen presidenttikauttaan ovat kuitenkin varjostaneet osallistuminen Kongon demokraattisen tasavallan sisällissotaan sekä alueen muihin yhteenottoihin. Maan pohjoisosat ovat edelleen taistelukenttää, jossa toimii hallitusta vastustava Lord's Resistance Army eli LRA.
Museveni nousi valtaan Oboten syrjäyttäneessä kaappauksessa 1986. Hänet valittiin 16 vuoteen ensimmäisissä vaaleissa suoralla vaalilla 1996 (70 prosenttia äänistä) ja uudelleen 2001 ja 2006 ja neljännen kerran 2011. Hänen puolueensa NRM oli maan ainoa vuoteen 2005, jolloin maa päätyi kansanäänestyksellä monipuoluejärjestelmään.
Väinö Huhtala
Väinö Veikko Sakari Huhtala (24. joulukuuta 1935 Revonlahti – 18. kesäkuuta 2016 Jämsä) oli suomalainen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja. Hänellä oli sivulajinaan soutu.
Huhtala voitti olympiakultaa Squaw Valleyssa 1960 4 × 10 kilometrin viestihiihdossa. Hän hiihti viestissä kolmannen osuuden, jolle hän pääsi yhtä aikaa Norjan Einar Østbyn kanssa. Norjalainen oli 10 kilometrin matkalla Huhtalaa 20 sekuntia nopeampi, mutta ankkuriosuudella Veikko Hakulinen tavoitti ja ohitti Norjan Håkon Brusveenin. Huhtala kilpaili myös 15 kilometrillä ja sijoittui 13:nneksi.
Zakopanen MM-kisoissa 1962 Huhtala sai hopeaa viestissä ja oli 15 kilometrillä jälleen 13:s. Innsbruckin 1964 olympialaisissa hän sai hopeaa viestissä. Lisäksi hän oli 15 kilometrillä neljäs hävittyään pronssimitalistille, Ruotsin Sixten Jernbergille vain 3,2 sekuntia sekä 30 kilometrillä 14:s. Sekä Zakopanessa että Innsbruckissa hän hiihti viestissä avausosuuden.
Seuratasolla ”Väiski” Huhtala edusti hiihtäjänä Revonlahden Reipasta ja Jämsänkosken Ilvestä. Hän voitti 15 kilometrillä Suomen mestaruuden vuosina 1961 ja 1962. Ensimmäinen mestaruus Vöyrin SM-kisoissa tuli tosin huonommalla ajalla kuin mitä ikämiessarjaan osallistunut Veikko Hakulinen hiihti, ja lisäksi Huhtala joutui jakamaan voiton Kalevi Oikaraisen kanssa. Viestin Suomen mestaruuden Huhtala voitti neljä kertaa, ja osaa mestaruuksista oli hiihtämässä myös hänen veljensä Eino Huhtala.
Ruotsin hiihtokisoissa Falunissa Huhtala saavutti ainoan voittonsa viestissä vuonna 1960. Salpausselän Kisoissa hän oli parhaimmillaan viides, kuten myös Holmenkollenilla.
Soudun Suomen mestaruuden Huhtala voitti kevyessä nelosessa vuosina 1957 ja 1958 Kaipolan Virettä sekä vuonna 1960 Jämsänkosken Soutuveikkoja edustaen.
Opetusministeriö myönsi Väinö Huhtalalle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2002.