Luomuviljely
Luomuviljely eli luonnonmukainen viljely on IFOAM:in mukaan omavaraista ja tasapainoista maanviljelyä, joka mahdollisimman pitkälle perustuu paikallisiin luonnonvaroihin ja jossa viljelytoimet sopeutetaan vallitseviin luonnonoloihin. YK:n vuoden 2011 raportin mukaan luomuviljelyllä voitaisiin jopa tuplata sadot monissa maailman köyhimmissä maissa. Luomuviljelyn määräyksiä Suomessa löytyy Eviran sivuilta.
Suomen peltopinta-alasta oli luomuviljelyssä 8,7 % (197 751 hehtaaria) vuonna 2012.
Suomen viljasadosta luomun osuus oli 2,2 % (82 milj. kiloa) vuonna 2012.
Elintarvikkeiden kokonaismyynnin arvosta luomun osuus oli 1,6 % (202 milj. euroa) vuonna 2012. Myynnin kappale-, paino- tai tilavuusmääräisestä volyymistä luomun osuus on pienempi (alle 1 %) kuin euromääräisestä arvosta johtuen luomun korkeammasta hintatasosta. Luomuna markkinoidaan noin puolet (49,2 %) luomutuotannosta, toinen puoli markkinoidaan tavanomaisena tai käytetään muilla tavoin.
Luomutuotteiden viennin arvo oli suurimmillaan vuonna 2009, noin 14 miljoonaa euroa. Vuonna 2012 luomun vienti oli laskenut alle 10 miljoonaan euroon, joka oli noin 0,03 % Suomen koko viennin arvosta (56,8 miljardia euroa)
Luonnonmukaiselle tuotannolle maksetaan erityistukia tavanomaisten tukien lisäksi. Luomuviljelylle maksettava tuki on tuotannon määrästä riippumatonta hehtaarikohtaista tukea. Vuonna 2013 erityistuen suuruus on 141 euroa/ha.
Luomuviljelyssä käytetään lannoitteena muun muassa kivijauheita (apatiitti, biotiitti), kompostoitua karjan lantaa, kanankakkaa sekä luu- ja verijauhoa. Kasvinsuojelua hoidetaan vuoroviljelyllä, mahdollisesti lomittaisviljelyllä, mekaanisella torjunnalla (esimerkiksi liima-ansat) ja biologisella torjunnalla. Rikkaruohoja torjutaan esimerkiksi mekaanisesti, myöhästetyllä kylvöllä, kateviljelyllä ja perinteisesti kitkemällä. Luomutuotanto täyttää myös EU:n ympäristötuen ehdot.
Luonnonmukaisessa viljelyssä käytetään monivuotista viljelykiertoa, jossa eri kasvilajit vuorottelevat. Syväjuuristen kasvien viljelyllä parannetaan maan viljavuutta ja estetään eroosiota. Viljelykasvien vuorottelulla ehkäistään kasvintuhoojien säilymistä ja lisääntymistä kasvustossa.
Luomuun siirtyvä viljelijä joutuu paitsi luopumaan keinotekoisten aineiden käytöstä, myös hoitamaan peltoa luomumenetelmällä vähintään kahden kasvukauden ajan. Vasta kolmannen vuoden sato voidaan tarkastusten jälkeen myydä luomuna.
Luomuviljelijät on rekisteröity, ja heiltä edellytetään säännöllistä ammatillista kouluttautumista. Suomessa viranomaiset, lähinnä Evira ja Ely-keskukset, valvovat luomuviljelyä.
Luomuviljelyn ongelmana on sen teettämä työmäärä, joka on noin 30 prosenttia suurempi kuin tavallisessa viljelyssä. Siitä huolimatta satotasot jäävät pienemmiksi. Tämä pitää luomun hintaa korkeammalla kuin tehoviljellyn ruuan.
Luomutuotanto aiheuttaa tehotuotantoa vähemmän rehevöittäviä päästöjä vesistöihin. Luomutuotannon edellyttämä mekaaninen kasvintorjunta saattaa joissain oloissa aiheuttaa vesistöille suuremman ravinnekuormituksen kuin kevyemmin muokattu tehoviljelty pelto. Erityisesti, jos huomioidaan luomutuotannon pienemmät sadot, tuotosyksikköä kohden aiheutuvat rehevöittävät päästöt ovat selvästi suuremmat.
Luomuviljan tuotanto aiheuttaa 2–7 % vähemmän kasvihuonekaasupäästöjä tavanomaiseen viljantuotantoon verrattuna. Toisaalta koska luomuviljely vaatii enemmän peltopinta-alaa, ovat sen haitalliset ilmastovaikutukset suuremmat, koska peltojen laajentaminen tai laajana pitäminen vähentää metsäpinta-alaa. Luomulammas vähentää päästöjä jopa 42 %. Luonnonmukainen siipikarjalihan tuotanto aiheuttaa kuitenkin 30 % enemmän ja luomukananmunien tuotanto 15 % enemmän päästöjä tavanomaiseen verrattuna.
Luomumaidolla on 16 % suuremmat kasvihuonekaasupäästöt tavanomaisesti tuotettuun maitoon verrattuna.