Robert Johnson
Robert Leroy Johnson (8. toukokuuta 1911 – 16. elokuuta 1938) oli yhdysvaltalainen bluesmuusikko ja kenties arvostetuin delta blues -tyyliä edustanut kitaristi ja laulaja. Nuorena kuollut Johnson on saavuttanut legendaarisen maineen, vaikka hän ehti levytysurallaan vuosina 1936–1937 äänittää vain 29 eri kappaletta.
Johnson syntyi Mississippin Hazlehurstissa. Hänen ilmoitettu syntymäaikansa on todennäköisesti virheellinen. Eri lähteissä syntymävuosi vaihtelee vuosien 1909 ja 1912 välillä. Johnson oli perheensä 11. lapsi. Hänen äitinsä oli Julia Major Dodds, mutta koska Johnson oli äpärä, hän ei ottanut äitinsä aviomiehen sukunimeä. Johnsonin perhe oli tullut toimeen suhteellisen hyvin, koska Julian aviomies, Charles Dodds, ansaitsi rahaa huonekaluilla ja omisti maata. Charles riitaantui vuoden 1909 tienoilla Marchetin-veljesten kanssa. Charles joutui pakenemaan Hazlehurstista lynkkausuhan takia. Julia äiti jäi asumaan kuitenkin vielä samaan kylään ja onnistui lähettää lapset yksitellen miehensä luo Memphisiin. Robert syntyi 1911 Julian ja Noah Johnson nimisen maatyöläisen suhteesta. Robert otettiin 1914 mukaan Memphisiin paenneen Charlesin perheeseen, vaikka tämä ei koskaan antanutkaan Julialle anteeksi syrjähyppyä. Memphisissä Robert alkoi ilmeisesti soittaa kitaraa vanhemman velipuolensa Charles Leroyn opastuksella.
Isäpuoli Charles ei halunnut enää muuttaa yhteen Julian kanssa, koska tämä oli tehnyt Robertin toisen miehen kanssa, mutta Johnson itse muutti myöhemmin äitinsä luokse, kun tämä oli päässyt uusiin naimisiin. Hänen äitinsä uusi mies, Dusty Willis, ei juuri välittänyt musiikista, eikä Robert tullut toimeen tämän kanssa. Niinpä Robert lähti pian matkoihinsa kodistaan. On epäselvää, kävikö Johnson koskaan koulua. Joidenkin lähteiden mukaan hän ei osannut lukea tai kirjoittaa, kun taas toisten lähteiden mukaan hän osasi kirjoittaa kauniisti. Kitaran lisäksi Robert soitti munniharppua ja huuliharppua.
Vuoden 1929 helmikuussa Johnson meni naimisiin Virginia Travis -nimisen naisen kanssa Mississippin Pentonissa ja alkoi harjoitella entistä vakavammin kitaransoittoa. Avioliiton aikana pari asui Johnsonin sisarpuolen ja tämän aviomiehen luona. Travis kuoli synnytyksessä kuudentoista vuoden iässä vuoden 1930 huhtikuussa. Tämän jälkeen Johnson joidenkin lähteiden mukaan palasi hetkeksi asumaan äitinsä ja isäpuolensa luo, mutta siirtyi piakkoin taas muualle. Toukokuussa 1931 Johnson meni uudestaan naimisiin, tällä kertaa häntä itseään selvästi vanhemman Calleta Craftin kanssa, jolla oli jo ennestään kolme lasta. Näihin aikoihin muut muusikot alkoivat huomata Johnsonin kyvyt kitaransoittajana.
Johnson alkoi matkustaa pitkin Mississippin suistoaluetta, matkaten bussilla, junilla ja joskus liftaamalla autokyytejä. Saapuessaan uuteen kaupunkiin hän alkoi soittaa kadunkulmissa tai paikallisen ravintolan tai vaikkapa parturin edessä. Hän soitti mitä yleisö toivoi - ei siis aina omia laulujaan. Palkkaa ei soittamisesta maksettu, mutta yleisö saattoi antaa rahaa kuten katusoittajille edelleen tavataan tehdä. Johnsonilla sanotaan olleen kyky oppia uusia kappaleita nopeasti ne kuultuaan, mikä helpotti yleisön miellyttämistä. Hän myös pyrki muodostamaan läheiset suhteet yleisöönsä ja laajemmin jokaisen paikan ihmisiin, mistä oli hyötyä sitten, kun hän saapui samaan paikkaan myöhemmin uudestaan. 
Jossain vaiheessa Johnson muutti vaimonsa ja tämän lapsien kanssa Copiah Countystä Clarksdaleen, mutta Johnson syystä tai toisesta hylkäsi vaimonsa kohta muuton jälkeen. Musiikillinen yhteistyökumppani, Johnny Shines oli 17 vuoden ikäinen tavatessaan Johnsonin vuonna 1933. Hänen mukaansa Johnson oli tuolloin ehkä vuoden vanhempi kuin hän itse. Shinesin kertoman mukaan Johnson oli ystävällinen, mutta toisaalta välillä huonotuulinen, ja hänen menemisistään ja tulemisistaan oli vaikea saada selkoa.
Samoihin aikoihin Johnson solmi pitkäaikaisen suhteen Estella Coleman -nimisen naisen kanssa, joka oli Johnsonia noin 15 vuotta vanhempi. Colemanilla oli tällöin lapsi, joka oli tuleva bluesmuusikko, Robert Jr. Lockwood. Parisuhteestaan huolimatta Johnsonin sanotaan matkoillaan solmineen aina suhteita paikallisiin naisiin tarkoituksenaan saada heiltä yösijaa.
Tunnetun tarinan mukaan Johnson myi sielunsa paholaiselle moottoriteiden 61 ja 49 risteyksessä Clarksdalessa ja sai vaihdossa taidon soittaa kitaraa erinomaisen taidokkaasti. Tätä tarinaa levitti 1960-luvulla Son House, mutta Johnsonin ei itsensä tiedetty puhuneen mitään sellaista. Sen sijaan Johnsonia vanhempi delta blues -muusikko, Tommy Johnson, on todistettavasti itse väittänyt myyneensä sielunsa paholaiselle.
Vuoden 1936 tienoilla Johnson tapasi H. C. Speirin Mississippin Jacksonissa. Speirillä oli sekatavarakauppa ja hän oli myös sivutoimisesti kykyjenetsijä. Speirin kautta Johnson tutustui Ernie Oertleen, joka tarjosi hänelle mahdollisuuden levytyksiin Texasin San Antoniossa. Ensimmäiset levytykset tehtiin 23. – 25. marraskuuta, 1936. Levytyksissä Johnson esitti kappaleensa levytysstudion seinää vasten kääntyneenä. Tätä on joskus pidetty merkkinä hänen ujoudestaan, mutta se voi liittyä myös keskittymiseen ja 1930-luvun nauhoitustekniikkaan. Kolmen päivän aikana Johnson levytti 16 kappaletta, joista useimmista kaksi ottoa, ja palasi sen jälkeen kotiinsa - oletettavasti levytyspalkkion kanssa.
Kun Johnsonin levyjä ilmestyi markkinoille, hänen sanotaan vieneen levyjään sukulaisilleen henkilökohtaisesti. Ensimmäiset julkaistut kappaleet olivat autosta kertova "Terraplane Blues" ja sävellyksenä tyypillistä gospel-laulua muistuttava "Last Fair Deal Gone Down", eikä ole varmaa, kuuliko Johnson edes koskaan muita omia levytyksiään. Näihin vuoden 1936 levytyksiin kuuluivat myös tunnetut kappaleet "Come On In My Kitchen," "Kind Hearted Woman," "I Believe I'll Dust My Broom" ja "Cross Roads Blues."
Seuraava levytystilanne oli seuraavana vuonna (1937) Dallasissa, tarkemmin sanottuna H. C. Speirin varastossa osoitteessa 508 Park Avenue. Seuraavana vuonna julkaistiin 11 tuolloin levytettyä kappaletta. Näihin kuuluivat esimerkiksi mystiset "Hell Hound on My Trail" ja "Me and the Devil".
Robert Johnson levytti siis yhteensä ainoastaan 29 kappaletta. Edellä mainittujen lisäksi tunnetuimpiin kuuluvat esimerkiksi "Stop Breaking Down", "Love in Vain", "Sweet Home Chicago" sekä "Preachin' Blues". Kappaleista kolmetoista nauhoitettiin kahteen kertaan, joten yhteenlaskettujen nauhoitteiden lukumääräksi tulee 42. Ne ovat kaikki hiukan alle kolme minuuttia pitkiä. Kappaleiden säveltäjäksi on merkitty aina Robert Johnson, mutta itse asiassa monet lauluista perustuvat joihinkin vanhempiin kappaleisiin, esimerkiksi Lonnie Johnsonin lauluihin.
Tunnetun tarinan mukaan Johnson kuoli juotuaan viskiä, jonka hänen silloisen rakastajansa mustasukkainen aviomies oli myrkyttänyt strykniinillä. Todellisuudessa Johnson ilmeisesti toipui myrkytyksestä, mutta kuoli siitä heikentyneenä kolme päivää myöhemmin keuhkokuumeeseen 16. elokuuta vuonna 1938. Hänen kuolintodistuksessaan lukee kuolinsyyn kohdalla vain, että lääkäriä ei ollut paikalla, joten lopullista varmuutta asiasta ei ole.
Vaikka Johnson on varmasti maineeltaan legendaarisin delta blues -muusikko, hän ei ollut tyylin varsinainen kehittäjä. Johnsonin ansiona on kuitenkin pidetty tyylin kehittämistä entistä taiteellisemmaksi. Johnson lisäsi Son Housen musiikkiin vaikutteita, joita hän oli kuullut ilmeisesti Skip Jamesin, Leroy Carrin ja Lonnie Johnsonin levyiltä. Näiden vaikutteiden pohjalta Johnson kehitti tyylin, jota on pidetty aiempaa kehittyneempänä. Hän käytti kitaran paksumpia, matalampia kieliä vakaasti kulkevan rytmin luomiseen ja soitti samalla ylemmillä kielillä omaperäisiä melodioita, jotka kulkivat omia polkujaan laulumelodiaan nähden. Housen tavoin Johnson käytti usein slide-putkea soittaessaan. Lisäksi hänen tiedetään soittaneen munniharppua ja huuliharppua, vaikkei hän koskaan tiettävästi levyttänyt näillä mitään.
Johnsonia seuranneista blues-artisteista varsinkin Elmore James ja Muddy Waters saivat hänen musiikistaan voimakasta innoitusta. Myös monet muut myöhemmän sähköisen Chicago bluesin edustajista seurasivat Johnsonin jalanjäljillä. Yli 20 vuotta Johnsonin kuoleman jälkeen brittiläiset rocktähdet, kuten Keith Richards ja Eric Clapton, löysivät Johnsonin musiikin ja ihailivat häntä suuresti. Clapton on sanonut, ettei hän tiettyinä vuosina suostunut edes puhumaan sellaisten ihmisten kanssa, jotka eivät tunteneet Johnsonin musiikkia.
Ensimmäisen Johnsonin vinyylilevyn julkaisi vuonna 1961 Columbia Records. Vastoin levy-yhtiön odotuksia siitä tuli lopulta yli miljoonan kappaleen rajan rikkonut myyntimenestys. Kymmenen vuotta myöhemmin julkaistiin tupla-LP, jossa oli myös kappaleiden vaihtoehtoiset otot. Nykyään tunnetuin Johnsonin levy on kahden CD:n boksina myytävä Columbia Recordsin "The Complete Recordings" (josta puuttuu kappaleen "Traveling Riverside Blues" toinen otto). Monissa yhden CD:n kokoelmissa on mukana vain osa Johnsonin kappaleista, vaikka ilman vaihtoehtoisia ottoja kaikki Johnsonin kappaleet mahtuisivat yhdelle CD:lle.Robert Johnson: LOST AND FOUND by Barry Lee Pearson, Bill McCulloch 2003 (University of Illinois Press)