hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ilola (Vantaa)
Ilola () on Vantaan Koivukylän suuralueeseen kuuluva kaupunginosa. Se rajoittuu pohjoisessa Tuusulan kuntaan, idässä Asolaan, kaakossa Koivukylään, etelässä Ruskeasantaan ja lännessä Lentokenttään.
4 667 asukkaan Ilola on pientalovaltainen asuinalue, jossa pien- ja rivitalojen ohella on pienkerrostaloja (viidennes kaikista asunnoista). Suurin osa asunnoista on omistusasuntoja ja niiden keskikoko on Vantaan mittakaavassa varsin suuri, 90 neliömetriä. Ilola on rakennettu sotavuosien jälkeisenä jälleenrakennuskautena sekä 1980–1990-luvuilla, jolloin Ilola oli Vantaan nopeimmin kasvavia kaupunginosia.
Ilolan pohjoisosassa oleva asuinalue tunnetaan nimellä Kylmäoja.
Ilolan eteläosa rajoittuu Koivukylänväylään, jota pitkin pääsee Tuusulan moottoritielle ja kaupunginosan länsireunalla sijaitsevalle Vanhalle Tuusulantielle, joka syntyi jo 1500-luvulla ja sijaitsee edelleen Ilolan kohdalla vanhalla paikallaan. Koivukylänväylää on jatkettu Koivukylään, jolloin avautui tieyhteys suoraan itään päin. Koivukylään johtaa myös erillinen kevyenliikenteen väylä.
Ilolan lähellä Leinelässä on Kehäradan asema. Ilolaan, Tuusulanväylän Koivukylänväylän liittymän pohjoispuolelle on tehty asemavaraus Ruskeasannan rautatieasemalle.
Ilolassa on K-Market, ABC-huoltoasema, jossa sijaitsee Alepa, perinteiseen tyyliin rakennettu punaseinäinen Ilolan koulu, kaksi julkista päiväkotia, yksi yksityinen päiväkoti, seurakuntatalo ja palvelutalo. Koivukylänväylän varteen on syntynyt pienteollisuutta, jossa on muun muassa ollut leipomo ja tehtaanmyymälöitä.
Ilolan halki virtaavat Kylmäojan latvahaarat, joiden yhteyteen on syntynyt savisia pieniä laaksoja ja niiden väliin korkeampia moreenikumpuja. Näihin purolaaksoihin keskittyi alueen ensimmäinen asutus. Alueen lounaisosassa on rehevä saniaiskorpilehto, jossa esiintyy muun muassa kulleroa, rentukkaa, korpi-imarretta ja hiirenporrasta. Eräässä puronvarsilehdossa kaupunginosan keskellä puolestaan on esiintynyt harvinaista luhtaorvokkia. Luhtaorvokki alkoi hakkuiden vuoksi vähentyä 1990-luvun alussa. Vuonna 1995 Vantaan kaupunki kaatoi mailtaan puita: kasvupaikan vierestä hakattiin runsaasti puita ja vastarannalta lähes kaikki. Hakkuujätteet kasattiin luhtaorvokkien päälle. Keväällä 1995 kaupungin ja ympäristöministeriön edustajat totesivat kasvupaikalla, että luhtaorvokkeja ei enää havaittu.
Ilolan koillisosassa, lähellä Tuusulan rajaa sijaitsee laaja "Kylmäojan korpi", jossa on muun muassa tervaleppäkorpialue. Korpi on nykyisin luonnonsuojelualue ja sinne voi tehdä patikkaretkiä.
Kenraali (elokuva)
Kenraali ("The General") on vuonna 1926 valmistunut Buster Keatonin ohjaama mykkäelokuva, mahdollisesti Keatonin tunnetuin. Yhdysvaltain sisällisodan aikaan sijoittuva toiminnallinen komedia kertoo veturinkuljettaja Johnnie Graysta, joka joutuu yksinään pelastamaan vihollisen käsistä kaksi rakkauttaan, tyttöystävänsä Annabelle Leen ja Kenraali-nimisen veturin.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja "Kenraali" oli mukana heistä 22 listalla. Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi "Kenraalin" kaikkien aikojen kymmenenneksi parhaaksi komediaksi.
Elokuvan on ohjannut yhdessä Buster Keatonin kanssa Clyde Bruckman, ja se on sijoittunut kerta toisensa jälkeen kriitikoiden kaikkien aikojen elokuvia listanneissa äänestyksissä korkeille sijoille, varsinkin pelkkiin mykkäelokuviin keskityttäessä.
"Kenraalin" juoni perustuu löyhästi huhtikuussa 1862 sattuneeseen todelliseen tapahtumaan, joka tunnetaan nimellä suuri veturijahti ("Great Locomotive Chase"). James J. Andrewsin johtamat pohjoisvaltioiden vakoojat kaappasivat Kenraali-veturin ja matkustajajunan Atlantan tienoilla, ja pyrkivät kuljettamaan sen omalle puolelleen. Junan miehistö kuitenkin nousi kapinaan ja Etelävaltioiden joukot saivat kaapparit käsiinsä kymmenisen kilometriä ennen rajaa, ja myöhemmin joukkio sai hirttotuomion vakoilusta. Tapahtumien filmatisoiminen komediana herätti vastustusta.
Keaton on itse todennut, että hän otti palan historiaa ja pitäytyi siinä yksityiskohtaisesti: hän esimerkiksi vaati, että kohtaukset kuvattiin alkuperäisillä tapahtumapaikoilla. Taistelukohtauksessa käytettiin melkoista osaa Oregonin kansalliskaartista. "Kenraalissa" on mykkäelokuvien kauden kallein kohtaus, jossa "Texas"-veturi tuhoutuu pudotessaan jokeen palavalta rautatiesillalta. Buster Keaton oli antanut kunnostaa kaksi vanhaa veturia 65 vuoden takaiseen asuunsa. Elokuva merkitsi Keatonille myös hänen veturiharrastuksensa huippua.
Maritta Kuula
Maritta Anne Kuula on suomalainen laulaja ja laulunkirjoittaja.
Hän on toiminut sooloartistina vuodesta 1992 lähtien, jolloin hänen esikoisalbuminsa "Maritta Kuula ja Karvanopat" julkaistiin Herodes-levymerkillä. Kuula on jäsenenä 1980-luvulta lähtien toimineessa 500 kg lihaa -yhtyeessä, joka on tulkinnut muun muassa Uuno Kailaan runoja.
Maritta Kuula tunnetaan omintakeisesta äänenkäytöstään ja laulutavastaan. Värikkäät ja mielikuvitukselliset esiintymisasut ovat olleet hänen suosiossaan vuosien varrella.
Kuula saattaa yhtenä hetkenä kuulostaa pikkutytöltä, toisena elämää nähneeltä yökerhojen femme fatalelta. Sanoitukset ovat persoonallisia, ja Kuulan kappaleille ovat ominaisia myös ennakkoluulottomat ja kokeilevat sovitusratkaisut. Hänen taustallaan ovat aina soittaneet tunnetut suomalaiset soittajat.
Kuulan omintakeista taiteilijapersoonaa on verrattu Nicoon ja Marianne Faithfulliin. Kriitikot ovat kehuneet Kuulan kappaleita ja musiikkia, mutta siitä huolimatta hän on pysynyt eräänlaisena kulttisuosikkina. 
Kuulan soololevyjen tuotannosta ovat vastanneet Heikki Tikka, Riku Mattila ja Eeva Koivusalo, ja levyillä ovat heidän lisäkseen esiintyneet monet muut tunnetut muusikot.
Maritta Kuula on Osuuskunta Lilithin perustajajäsen.
Kuula on vapaaehtoisesti lapseton. Hän on työskennellyt viestintäalalla ja tiedotustehtävissä.
"Katso myös Luettelo Maritta Kuulan kappaleista"
Porter Wagoner
Porter Wagoner (12. elokuuta 1927 Howell County, Missouri – 28. lokakuuta 2007) oli yhdysvaltalainen kantrilaulaja. Hän tuli tunnetuksi Yhdysvalloissa vuosina 1960–1979 nähdystä televisio-ohjelmastaan "The Porter Wagoner Show", jonka yhteydessä hän esitteli yleisölle muun muassa nuoren Dolly Partonin. He muodostivat sittemmin suositun kantriduon, joka teki levytyksiä 1980-luvun vaihteeseen asti. Wagoner kuoli 80-vuotiaana keuhkosyöpään.
500 kg lihaa
500 kg lihaa on Kauko Röyhkän, Maritta Kuulan ja Pupu Lihaviston Oulussa 1980-luvun alussa perustama rockyhtye, jonka kokoonpano on vaihdellut vuosien varrella. Alkuperäinen kaksikko Kuula–Röyhkä on kuitenkin pysynyt ydinryhmänä, joka edelleen vastaa suurimmasta osasta sävellyksistä.
Nykyisessä kokoonpanossa soittavat Röyhkän ja Kuulan lisäksi Olli Kauniskangas, Kimmo Laine ja Kari Salminen.
Yhtye herätti huomiota tulkitessaan brutaalisti tunnustettuja suomalaisia lyyrikoita, kuten Uuno Kailasta, Aaro Hellaakoskea, Yrjö Jylhää ja Einari Vuorelaa.
Vietettyään yli kymmenen vuotta hiljaiseloa 500 kg lihaa koottiin uudestaan vuonna 2002 ja yhtye julkaisi syyskuussa 2004 paluualbuminsa "Sielu", joka oli osittain nauhoitettu livenä. Yhtyeen seuraava julkaisu oli studioalbumi "Nuori mies". Vuonna 2014 julkaistiin vanhan kokoonpanon vuosina 1984-1987 tekemiä treenikämppä-äänityksiä sisältävä albumi "Yksinäinen ratsastaja."
Teddykarhu
Teddykarhu tai nallekarhu on pehmeäkarvaisesta plyysistä valmistettu lelukarhu.
Nimensä lelukarhu on saanut Yhdysvaltain presidentin Theodore ”Teddy” Rooseveltin mukaan, joka oli tunnettu suurriistan metsästäjä. Usein kerrotun tarinan mukaan Roosevelt matkusti Mississippiin ratkaisemaan osavaltion rajakiistaa Louisianan kanssa. Hänen isäntänsä veivät presidentin karhunmetsästykseen. Presidentillä ei kuitenkaan ollut metsästysonnea ja niinpä hänen isäntänsä nappasivat karhun kiinni ja kutsuivat Rooseveltin ampumaan sen. Roosevelt kuitenkin kieltäytyi ampumasta karhua. Aiheesta Clifford Berryman piirsi 16. marraskuuta 1902 "Washington Postissa" ilmestyneen pilakuvan, josta tuli nopeasti suosittu ja sitä julkaistiin uudelleen monissa paikoissa.
Pilapiirroksen inspiroimana brooklynilaiset Morris ja Rose Michtom valmistivat karhun, jolle antoivat nimen ”Teddy’s Bear” ja sijoittivat sen kauppansa ikkunaan. Toisin kuin aiemmat lelukarhut, teddykarhu näytti herttaiselta ja viattomalta kuten karhu Berrymanin piirroksessa. Yhdessä Butler Brothersin kanssa Michtomit perustivat Yhdysvaltain ensimmäisen teddykarhuja valmistaneen yrityksen, Ideal Novelty and Toy Companyn.
Samaan aikaan vuonna 1902 Saksan Leipzigissä Richard Steiff teki ensimmäisen prototyyppinsä teddykarhusta tätinsä Margarete Steiffin lelufirmalle. Maaliskuussa 1903 Leipzigin lelumessuilla Steiffit esittelivät ensimmäisen karhunsa, Baer 55PB, mutta se herätti melko vähäistä mielenkiintoa. Sitten kuitenkin Hermann Berg, erään New Yorkin tavaratalon leluostaja, tietäen ”Teddyn karhuja” kohtaan osoitetun mielenkiinnon Yhdysvalloissa, vei Steiffin nallet Amerikan markkinoille tilaamalla 3 000 nallea.
Maailman ensimmäinen teddykarhu-museo perustettiin Petersfieldiin, Englantiin vuonna 1984.
Matti Virkkunen
Matti Samuli Virkkunen (28. heinäkuuta 1908 Kangasala – 11. heinäkuuta 1980 Hämeenlinna) oli suomalainen varatuomari, Kansallis-Osake-Pankin (KOP) pitkäaikaisin pääjohtaja (1948–1975) ja ulkoasiainministeriön kauppapoliittisen osaston päällikkö (1945–1947).
Virkkunen oli kokoomuksen asettama Urho Kekkosen vastaehdokas presidentinvaaleissa 1968. Hän kampanjoi ”suomalaisen elämänmuodon ylläpitäjänä”. Virkkunen sai vaalissa 24 prosenttia äänistä.
Virkkusen vanhemmat olivat kokoomuspoliitikko, kirkkoherra ja kansanedustaja Paavo Virkkunen ja käsityönopettaja Katri Thulé. Virkkunen valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta vuonna 1927. Hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1934 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1937.
Vuonna 1934 Virkkunen aloitti ulkoasiainministeriön palveluksessa. Hän työskenteli vuosina 1939–1941 varakonsulina Lontoossa ja vuonna 1941 ulkoasiainministeriön jaostosihteerinä. Vuosina 1941–1945 hän toimi ministeriön kauppapoliittisen osaston apulaisosastopäällikkönä ja suunnitteli sekä toimeenpani sotavuosien kauppapolitiikkaa. Virkkunen toimi osaston päällikkönä 1945–1947 järjestäen elintarvikehuoltoa ja talouselämän rahoitusta ja ollen mukana ratkomassa sotakorvauksiin liittyneitä ongelmia ja neuvottelemassa Suomelle merkittävää dollarilainaa Yhdysvalloista.
Virkkunen oli vuodesta 1936 naimisissa KOP:n pääjohtaja Mauri Honkajuuren tyttären Eeva Honkajuuren kanssa. Vuonna 1947 hänestä tuli KOP:n johtokunnan jäsen ja seuraavan vuonna pääjohtaja Mauri Honkajuuren kuoltua. Virkkusen pääjohtajakaudella KOP kasvoi voimakkaasti muun muassa fuusioiden ja konttoriverkon laajentamisen kautta. Vuonna 1949 pankkiin liitettiin Pohjolan Osake-Pankki ja vuonna 1958 Suomen Maatalous-Osake-Pankki. KOP oli myös toteuttamassa Rauma-Repola Oy:n fuusioitumista 1952. Virkkusella oli tärkeä rooli myös Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n jaossa 1950-luvun alussa ja saneeraamisessa 1960-luvulla.
Virkkusella oli useita luottamustehtäviä, ja hän toimi muun muassa yli 20 vuoden ajan Keskuskauppakamarin puheenjohtajana (1950–1972).
Lumikenkäjänis
Lumikenkäjänis ("Lepus americanus") on varsinaisten jänisten sukuun kuuluva, pohjoisamerikkalainen jäniseläinlaji. Laji on yleinen Alaskassa, Kanadassa, Yhdysvaltain pohjoisosissa ja Kalliovuorilla.
Nimensä lumikenkäjänis on saanut takakäpälistään, joiden anturat ovat pitkien jäykkien karvojen peittämät ja levittäytyvät lumikenkien tapaan niin että lumi kannattaa eläintä paremmin. Korvat ovat lyhyemmät kuin useimmilla muilla jäniksillä.
Metsäjäniksen tapaan lumikenkäjänis vaihtaa väriä vuodenajan mukaan ja on talvella valkoinen. Korvien kärjet ovat kuitenkin tunnusomaisesti mustat myös talvella.
Lumikenkäjänis on tunnettu populaatiosykleistään. Jänisten runsaus vaihtelee voimakkaasti muutaman vuoden jaksoissa. Vaihtelut ovat voimakkaampia pohjoisessa kuin etelässä.
Caudipteryx
Caudipteryx (nimen merkitys: "pyrstösulka") oli oviraptoreihin kuulunut kaikkiruokainen teropodisuku. "Caudipteryx" on yksi varhaisimmista tunnetuista oviraptoreista. Sen fossiileja on löydetty Kiinasta, Liaoningin maakunnasta. "Caudipteryx" eli 130–120 miljoonaa vuotta sitten varhaisliitukaudella. Elinjaksona oli Apt-vaihe.
"Caudipteryxin" pituus oli yksi metri. Se oli kooltaan kalkkunan kokoinen.
"Caudipteryxin" kallo oli laatikkomainen. Sen leuat olivat muotoutuneet nokaksi. Hampaita oli yläleuan etuosassa. Jalat olivat melko pitkät ja voimakasrakenteiset, mikä osoittaa, että "Caudipteryx" kykeni juoksemaan.
"Caudipteryxillä" oli höyhenpeite. Sillä oli suuria sulkakoristeita lyhyissä, siipimäisissä eturaajoissaan, suuri pyrstöviuhka ja lyhyitä, untuvaisia höyheniä kaikkialla. Höyhenten tarkoitus oli luultavasti lentämisen sijasta pitää eläin lämpöisenä ja houkutella kumppaneita. "Caudipteryxin" luinen pyrstö oli lyhyempi kuin useimmilla dinosauruksilla, mikä tarkoitti, ettei sitä voinut käyttää vastapainona. Sen seurauksena se todennäköisesti käveli kuin tanakka lentokyvytön lintu. Eturaajojen sulat olivat 20 senttimetriä pitkiä. Niillä "Caudipteryx" ei pystynyt lentämään kunnolla, joten se käytti niitä luultavasti näyttötarkoituksiin tai ehkäpä ohjaustarkoituksiin, kun se kääntyi nopean juoksun aikana.
Höyhenpeitteisenä dinosauruksena "Caudipteryx" oli vain yksi monista sellaisista. Sen alkukantaiset piirteet ovat kuitenkin hämärtäneet linjan sen, mikä on dinosaurus ja sen, mikä on lintu, välille. Paleontologit ovat jakautuneet selvästi niihin, jotka katsovat "Caudipteryxin" olevan ei-lintumainen dinosaurus, ja niihin, jotka katsovat sen olevan lintu. Näistä teorioista on lukuisia muunnelmia, mutta ne voidaan yleisesti luokitella kahteen osaan: 1) "Caudipteryx" on oviraptori ja kehittynyt suoraan ei-lintumaisista dinosauruksista, ja 2) "Caudipteryx" on oviraptori ja kehittynyt suoraan linnuista.
"Caudipteryxin" fossiileja on löydetty Liaoningin maakunnasta, Kiinasta. Löytöihin lukeutuu useita yksilöitä. "Caudipteryx" on yksi monista höyhenpeitteisistä eliöistä, joita on löydetty kuuluisasta Yixianin muodostelmasta. Sieltä on tehty löytöjä monista höyhenpeitteisistä dinosauruksista ja alkeellisista linnuista. "Caudipteryx" näyttää olleen melko yleinen, vaikka vuodesta 2014 lähtien suvun fossiileja on löydetty vain Yixianin muodostelmasta, minkä perusteella "Caudipteryxillä" saattoi olla tiheä mutta paikallinen populaatio.
"Caudipteryx" oli mahdollisesti kaikkiruokainen. Suipolla nokallaan se mahdollisesti repi kasveja ja mursi siemeniä, mutta se saattoi syödä myös lihaa.
Ole Ellefsæter
Ole Ellefsæter (15. helmikuuta 1939 Ringsaker) on norjalainen maastohiihdon olympiavoittaja, juoksija ja iskelmälaulaja.
Innsbruckin talviolympialaisissa 1964 Ellefsæter oli 30 kilometrin kilpailuissa ensimmäisen kolmanneksen väliajoissa toisena mutta kaatui ja katkaisi molemmat suksensa. Hän hiihti vaihtosuksilla maaliin, mutta hänet hylättiin, koska sääntöjen mukaan vain yhden suksen sai vaihtaa. Hän sijoittui 15 kilometrillä 25:nneksi ja 50 kilometrillä kahdeksanneksi. Oslon MM-kilpailuissa 1966 hän voitti kultaa Norjan viestijoukkueessa sekä saavutti hopeaa 15 kilometrillä ja neljännen sijan 50 kilometrillä. Kaksi vuotta myöhemmin Grenoblen talviolympialaisissa hän voitti kultaa sekä 50 kilometrillä että viestissä. Vysoké Tatryn MM-kilpailuissa 1970 hän sijoittui 50 kilometrillä 37:nneksi ja Sapporon talviolympialaisissa 1972 samalla matkalla kymmenenneksi.
Ellefsæter voitti 50 kilometrin kilpailun vuonna 1967 sekä Holmenkollenilla että Salpausselällä. Vuonna 1971 hänestä tuli ensimmäinen Vaasahiihdon voittanut norjalainen.
Ennen keskittymistään maastohiihtoon Ellefsæter menestyi myös yleisurheilijana. Hän voitti Norjan mestaruuden 3 000 metrin estejuoksussa vuosina 1960 ja 1962. Belgradin EM-kilpailuissa hän karsiutui alkuerissä. Hänen ennätyksensä 3 000 metrin esteissä oli 8.43,8 vuodelta 1962.
Seuratasolla Ellefsæter edusti Nybygda IF:ää. Vuonna 1965 hänelle myönnettiin Norjan Vuoden urheilija -palkinto, Egebergs Ærespris. Iskelmälaulajana hän sai kultalevyn.
ZetaBoo
ZetaBoo on suomalainen etnojazz-yhtye. Se perustettiin vuonna 1994. Kokoonpanoon kuuluvat Anna-Mari Kähärä (laulu, piano), Jarmo Saari (kitara), Pekka Lehti (basso) ja Marko Timonen (rummut). Omien levyjen lisäksi yhtye on ollut mukana Susanna Haaviston "Kadonneella tiellä" (2002) ja Sergio Machadon "Quintalilla" (2004).
Virkkunen
Virkkunen tai Wirkkunen on suomenkielinen sukunimi.
Osa nimen kantajista on suomentanut sukunimensä nimestä Snellman, osalla Virkkunen on alkuperäinen sukunimi. Täten kaikki Virkkuset eivät välttämättä ole mitään sukua keskenään. Alun perin Snellman–Virkkuset olettivat, että Virkkunen oli ruotsinnettu Snellmaniksi ja täten kääntäminen oli vain alkuperäisen nimen asun palauttamista. Myöhemmin kävi ilmi, että Snellmanin suku onkin alun perin kotoisin Saksasta ja Pohjanmaalla oli toinen suku Virkkunen.
Ttm1
Ttm1 on sarjamerkintä Valmetin valmistamalle kevyelle dieselsähköiselle (ds) ratatyökoneelle. Toistaiseksi Ttm1 nro 91101 on sarjan ainoa veturi. Aiemmin tämä veturi tunnettiin merkinnällä N-veturi, sekä väliaikaisesti myös sarjamerkinnällä Dv13. Vuonna 2006 veturista muokattiin ratatyökone, ja se on nykyään Kti-urakoinnin omistuksessa.
Veturi valmistui alun perin valmistajan N-veturi. Se oli tarkoitettu uuden sukupolven vaihtotyöveturiksi, ja sen tekniikka oli pitkälti tietokoneohjattua. Veturissa käytettiin samaa Selma-tietokoneohjausta kuin Dr16-veturissa. Muutenkin veturi oli monessa suhteessa Dr16:n kaltainen, ja monet niiden komponenteista olivat vaihtokelpoisia keskenään.
Veturi toimitettiin UPM-Kymmene Oyj:n Kaukaan tehtaille Lappeenrantaan keväällä 1991. Se osoittautui hyvin ohjailtavaksi, mutta hyvin häiriöherkäksi. Lisäksi se oli alitehoinen tehtaan suuriin junapainoihin. Veturin ongelmia ei saatu korjattua, joten marraskuussa 1995 se otettiin pois liikenteestä. Yksi syy käytöstä poistoon oli myös se, että veturin valmistaja oli lopettanut toimintansa, eikä sisäänajovaihetta voitu jatkaa normaalisti.
Veturikauppa UPM-Kymmenen kanssa peruttiin, ja N-veturi siirrettiin moneksi vuodeksi ulkosäilytykseen Tampereelle Nekalan ratapihalle. Se oli jatkuvasti romutusuhan alla. Muun muassa Suomen Rautatiemuseo esitti veturin siirtoa omiin kokoelmiinsa, mutta tämäkään hanke ei toteutunut.
Vuonna 2005 rautateiden rakentamiseen ja kunnossapitoon erikoistunut Maansiirto Veli Hyyryläinen osti N-veturin työveturikseen. Veturin peruskunnostustyöt aloitettiin saman vuoden keväällä Pajakulma Oy:n konepajalla Tampereella. Kunnostuksessa veturin perään lisättiin puolikkaasta Hkb-sarjan avotavaravaunusta tehty yksiakselinen perävaunu. Lisäksi suurin nopeus korotettiin 60:sta 80:aan kilometriin tunnissa.
Veturista piti alun perin tulla Dv13-sarjan dieselveturi, mutta hyvin nopeasti huomattiin, että muuttamalla veturin luokitus ratatyökoneeksi siihen löytyisi huomattavasti helpommin kuljettajia. Niinpä veturista tehtiin virallisesti ratatyökone ja se sai litteran Ttm1 ja numeron 91101. Veturin alkuperäinen väri oli punavalkoinen, mutta muutostöiden yhteydessä veturi maalattiin muiden ratatyökoneiden tapaan keltaiseksi. Vuonna 2007 veturiin asennettiin sepeliaurat.
Maansiirto Veli Hyyryläinen käyttää veturia nykyään Pohjois-Suomen ratatyökohteissaan työjunien veturina. Korjaustöiden jälkeen veturin luotettavuutta on saatu parannettua. Veturin valmistajan teettämä, noin puolen metrin pituinen pienoismalli on museossa Tampereella.
Veturin joka pyörällä on oma sähkömoottori ja pyöräkerrat ohjautuvat radan kaarevuussäteen perusteella. Vaihtotyötä ajatellen veturi on varustettu langattomalla kauko-ohjaimella. Sen ajopöytä sijaitsee keskellä ohjaamoa, ja sitä on mahdollista kääntää kaikkiin suuntiin. N-veturissa on sähkötoiminen jarru ja luistonestolaitteisto. Veturissa on paljon samoja osia kuin saman valmistajan M- eli Dr16-veturissa.
Kalevala (yhtye)
Kalevala oli kitaristi/basisti Juha ”Lido” Salosen vuonna 1969 perustama suomalainen rock-yhtye. Yhtyeen jäseninä sen alkuvaiheessa olivat muun muassa Remu Aaltonen (laulu, rummut) ja Albert Järvinen (kitara). Remu Aaltonen erotettiin Kalevalasta vuonna 1971, jonka jälkeen hän perusti Hurriganes-yhtyeen, johon Albert Järvinenkin liittyi. Alkuaikojen suoraviivaisemman rockin ajalta ei ole studiolevytyksiä, mutta heidän esiintymisensä Ruisrockissa 1970 tallennettiin.
Uudet jäsenet olivat Markku Luukkanen (rummut), Matti Kurkinen (kitara) ja Harri Saksala (laulu, harmonikka, huuliharppu). Yhtyeen musiikki muuttui progressiivisempaan suuntaan, ja 1972 julkaistu ensimmäinen albumi "People No Names", on saanut kansainvälistäkin tunnustusta. Levyn tuottajana oli Jukka Hauru ja sillä vierailivat Olli Ahvenlahti (piano), Raimo Wallen (huilu) ja Hurriganesista tuttu Ile Kallio (akustinen kitara). Harri Saksala teki sanoitukset aluksi suomeksi mutta levylle ne käänsi englanniksi Mats Huldén, sävellykset olivat Matti Kurkisen käsialaa. Ennen ensimmäistä julkaisua yhtyeessä soittivat jonkin aikaa myös saksofonisti Sakari Kukko ja rummuissa Alf Forsman.
Vuonna 1974 Salonen siirtyi bassosta kitaraan ja basistiksi tuli Ari Vaahtera. Rumpaliksi palasi yhtyeessä sen alkuaikoinakin soittanut Beaver Aitto-oja Markku Luukkasen lähdettyä Vanhaan Isäntään. Laulajaksi saatiin Zape ”Limousine” Leppänen. Vuonna 1975 ilmestynyt toinen albumi "Boogie Jungle" sisälsi edellistä hieman suoraviivaisempaa ja funkyvivahteista rokkia. Sävellykset olivat Salosen ja Kurkisen, Jim Pembroke teki sanoitukset ja taustalaulut, Jukka Gustavson vieraili yhdellä raidalla koskettimissa.
Kesällä 1975 yhtye koki kovan takaiskun, kun kitaristi Matti Kurkinen sai surmansa kuorma-auton peruutettua hänen päälleen bussipysäkillä. Vuonna 1977 ilmestyi vielä yhtyeen kolmas albumi "Abraham's Blue Refrain" Tommi Liuhalan tuottamana. Levyn myynti jäi Suomessa vaatimattomaksi mutta se julkaistiin useissa Euroopan maissa.
Kalevala teki uransa aikana muutamia ulkomaankiertueita muun muassa Ranskassa, Puolassa ja Skandinaviassa. Yhtye hajosi vuonna 1978.
Kalevalan "Anthology"-tupla-cd ilmestyi yhdysvaltalaisella Shroom-levymerkillä vuonna 2004 ja on julkaistu ympäri maailmaa. Remasteroidun kolmannen albumin "Abraham's Blue Refrain" lisäksi julkaisulla on valikoima live-taltiointeja 1970-luvulta sekä Lido Salosen ja Zape Leppäsen reunion-materiaalia viiden kappaleen verran. Uudet kappaleet äänitettiin vuonna 1995 ja mukana olivat muun muassa basisti Pekka Pohjola sekä rumpali Kinde Leskinen (Smack), tuottajana Hannu Leidén.
Kari Vahtiala soitti 1976 Kariman jälkeen koskettimia ja Minimoogia vuoden verran jonka jälkeen Hessu Hiekkala tuli kuvioon.
Jokivarsi
Jokivarsi on Vantaan kaupunginosa kaupungin koillisosassa Lahdenväylän ja Keravanjoen välissä. Kapean kaupunginosan rajanaapurit ovat moottoritien takana lännessä Leppäkorpi, Metsola ja Mikkola sekä joen itäpuolella Nikinmäki. Kaupunginosan halki itä-länsi-suunnassa kulkee Kulomäentie, joka jatkuu itään Sipoontienä. Asutus on omakotivaltaista pientaloaluetta. Kaupunginosassa on noin 1 300 asukasta.
Jokivarteen syntyi omakotiasutusta maatalousasutuksen keskelle 1900-luvun alussa Korson rautatieseisakkeen valmistuttua. 1950-luvulta lähtien rakentaminen on jatkunut tasaisena 2000-luvullakin. Palveluista Jokivarressa on vain Jokivarren koulu (alakoulu), ja yksityinen hoivakoti. Alueen yrityksistä valtaosa on pieniä muutaman hengen firmoja. Alueen harvoista työpaikoista (159 vuonna 2013) kolmannes on koulutuksen ja neljännes kuljetuksen ja varastoinnin toimialalla. Kaupunginosassa on huomattavasti Vantaan keskiarvoa enemmän ylempien tuloluokkien väestöä, eli yli 50 000 euron vuosituloa ansaitsevia. Työttömyysaste oli vain parisen prosenttia.
Jokivarren alue on loivaa moreeniselännettä, jonka kohdalla Keravanjoen uoma on suhteellisen loiva ja kapea. Savipohjainen joki virtaa täällä rauhallisesti.
Jokivarreksi kutsutaan usein koko Keravanjoen läheistä ranta-aluetta, ja siksi myös pohjoisempana Keravalla on samanniminen kaupunginosa (kaupunginosa 10). Monet Jokivarren teistä ja kujista on nimetty kalojen tai selkärangattomien eläinten mukaan.
Joškar-Ola
Joškar-Ola (, ) on Venäjän federaatioon kuuluvan Marin tasavallan pääkaupunki. Kaupungin nimi on maria ja tarkoittaa "Punaista kaupunkia". Tsaarin aikana sen nimi oli "Tsarjovokokšaisk" ("Tsarjov gorod na Kokšage" - Kokšaga-joen varrella oleva tsaarin kaupunki). Vallankumouksen jälkeen siitä tuli Krasnokokšajisk, punaisen Kokšagan kaupunki. Nykyisen nimensä se sai 1928.
Vuonna 2010 kaupungissa asui 248 782 henkeä ja koko kaupunkipiirissä 259 256, eli kaupunkipiiri oli runsas 10 500 maaseutuasukastakin. Muutamaa vuotta aiemmin, asukasluvun ollessa 253 400 ihmistä, joista 68 prosenttia on venäläisiä, 24 prosenttia mareja ja neljä prosenttia tataareja.
Alue oli ollut marien asuttama osa Kazanin kaanikuntaa. Venäjän Iivana Julma valloitti alueen 1552. Tsaari Fjodor I perusti vuonna 1584 paikalle kaupungin sotilaslinnoitukseksi varjelemaan jokiliikenteelle tärkeää kulkureittiä ja pitämään paikallisia asukkaita kurissa. Kaupunki pysyi pitkään varsin pienenä varuskuntakaupunkina ja samalla venäläisten tärkeimpänä keskuksena marien alueella. Väkiluku kasvoi merkittävästi vasta neuvostoaikoina: 1 700 (vuonna 1897), 4 300 (v. 1926), 27 000 (v. 1939), 89 000 (v. 1959), 166 000 (v. 1970) ja 201 000 (v. 1979).
Neuvostoliiton aikoina kaupunki oli alueensa teollisuuden, liikenteen ja kaupan keskus. Toisen maailmansodan aikana sitä pidettiin syrjäisenä paikkana, ja sinne siirrettiin turvaan strategista teollisuutta. Neuvostoliiton romahduksen myötä teollisuus kuihtui ja monet ammattilaiset muuttivat muualle. Viime vuosina elinkeinoelämä on alkanut jälleen virkistyä.
Kaupunki sijaitsee Volgan sivujoen Malaja Kokšagan varrella, keskellä tasankoaluetta noin 100 metriä merenpinnan yläpuolella. Ilmasto on mantereinen: kuumat kesät ja kylmät talvet.
Joškar-Olan lentoasemalta on suoria lentoja Moskovaan, Saratoviin ja Nižni Novgorodiin. Kaupungingissa on rautatieasema; sinne johtaa Jaranskiin vievä pistoraide Moskovan ja Kazanin väliseltä pääradan Zelenodolskista. Maantieyhteydet ovat kattavat eripuolille Venäjää ja Marinmaata. Venäjän päävaltatieverkostoon kuuluva "Vjatka"-maantie saapuu Volgalta Joškar-Olaan ja jatkaa pohjoisessa Kirovin kautta edelleen Komin tasavaltaan ja sen pääkaupunki Syktyvkariin.
Kaupungissa on sekä ortodoksisia kirkkoja että marilaista muinaisuskoa varten uhrimetsikkö keskustan ulkopuolella.
Thomas Wassberg
Thomas Wassberg (s. 27. maaliskuuta 1956 Lennartsfors) on ruotsalainen hiihtäjä ja nelinkertainen olympiavoittaja.
Wassberg voitti nuorten Euroopan-mestaruuden 15 kilometrin hiihdossa 17-vuotiaana vuonna 1974 ja saavutti kaksi vuotta myöhemmin nuorten EM-hopeaa 15 kilometrillä ja viestissä. Innsbruckin talviolympialaisissa 1976 hän sijoittui kuudenneksi viestissä ja 15:nneksi 15 kilometrillä. Hän voitti epävirallisen hiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 1976–1977 mutta loukkaantui alkuvuonna 1978 auto-onnettomuudessa vähän ennen Lahden MM-kisoja, joihin hän ei näin pystynyt osallistumaan. Uuden vuosikymmenen koittaessa alkoivat Wassbergin menestysvuodet. Lake Placidin talviolympialaisissa 1980 hän voitti kultaa 15 kilometrillä yhden sadasosasekunnin erolla Juha Mietoon. Lisäksi hän sijoittui 30 kilometrillä neljänneksi ja viestissä viidenneksi. Kaksi vuotta myöhemmin Oslon MM-kisoissa hän voitti kultamitalin 50 kilometrillä sekä sijoittui viidenneksi viestissä, 16:nneksi 30 kilometrillä ja 18:nneksi 15 kilometrillä.
Sarajevon olympialaisissa 1984 Wassberg voitti kaksi kultaa: 50 kilometrillä ja viestissä. Seefeldin MM-kisoissa 1985 hän hiihti hopealle 15 kilometrillä ja oli mukana pronssia voittaneessa Ruotsin viestijoukkueessa. Oberstdorfin MM-kisoissa 1987 hän voitti kultaa 30 kilometrillä ja viestissä sekä saavutti hopeaa 15 ja 50 kilometrillä. Vielä Calgaryn olympialaisissa 1988 hän saavutti kultaa Ruotsin viestijoukkueessa.
Wassbergin mukaan on nimetty nopeatempoinen luisteluhiihdon tekniikka, jossa tehdään sauvatyöntö jokaisen liu'un yhteydessä.
Orthanc
Orthanc on kuvitteellinen musta torni J. R. R. Tolkienin kirjassa "Taru sormusten herrasta". Nimi merkitsee sindariksi "torahammasvuorta" ja vanhalla Markin kielellä "viekasta mieltä". Torni sijaitsee keskellä Angrenostia, Rautapihaa, joka on Rohanin länsilaidalla velho Sarumanin hallinnassa.
Orthancin rakensivat Gondorin númenorilaiset Kolmannella ajalla yhdestä kivestä tuntemattomin menetelmin, ja sitten se kovetettiin eikä yksikään tunnettu ase tehonnut siihen. Orthanc kohosi 80 sylen eli runsaan 140 metrin korkeuteen Rautapihan keskellä ja päättyi neljään terävään huippuun. Ainoa sisäänpääsy oli korkeiden portaiden päässä oleva ovi, ja oven päällä oli pieni ikkuna.
Orthanciin oli sijoitettu yksi eteläisen kuningaskunnan palantír, ja sitä vartioi erikoisjoukko kunnes Gondor myöhemmin lähes hylkäsi tornin, ja sen jälkeen torni lukittiin. Kun Gondorin käskynhaltija Beren antoi Rautapihan Sarumanille, hän antoi myös Orthancin avaimet velholle. Siitä tuli Sarumanin päämaja kun hän yritti löytää Valtasormuksen ja tuhota Rohanin Sormuksen sodan aikana. Kun Saruman oli lyöty, kuningas Théoden, Gandalf ja Aragorn kohtasivat hänet, jolloin Gríma Kärmekieli heitti palantírin ulos ikkunasta yrittäen osua sillä Gandalfiin. Saruman jäi vangiksi torniinsa. Häntä vartioi Puuparta, joka lopulta vapautti Sarumanin säälistä.
Neljännellä ajalla Sauronin ja Sarumanin kaatumisen jälkeen kuningas Elessar tutki Orthancin ja löysi sieltä Isildurin perintökalleuksia kuten Elendilmirin, alkuperäisen Arnorin tähden. Tämä johdosta epäiltiin, että Saruman oli löytänyt Isildurin jäännökset ja tuhonnut ne. Aragorn löysi myös rasian, jossa oli luultavasti tarkoitus säilyttää Sormusta.
Ráisduattarháldi
Ráisduattarháldi tai Ráisduottarháldi on Haltin tunturiryhmän korkein huippu ja se sijaitsee Norjassa noin 2 kilometrin päässä Suomen korkeimmasta kohdasta samassa kivikossa, välissä on matala kannas. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 1 361 metriä.
Hallinnollisesti huippu sijaitsee Kaivuonon () ja Raisin () kuntien rajalla.
Lyhin reitti huipulle on kulkea Norjan puolelta Guolasjärven rannalta, jonne pääsee autolla. Yhden päivän aikana pystyy helposti käymään sekä Norjan että Suomen puoleisilla huipuilla. Autotie on huonossa kunnossa pitkälle heinäkuuhun ja myös sen jälkeen nousuun suositellaan nelivetoautoa ja taitavaa kuljettajaa. Matka Guolasjärveltä huipuille on suhteellisesta lyhyydestään huolimatta erittäin rankka, eikä sitä missään nimessä suositella ensikertalaisille tai huonokuntoisille vaeltajille. Matka muodostuu terävistä kivistä, joten horjahtaminen voi johtaa vakavaan loukkaantumiseen.
Argaali
Argaali ("Ovis ammon") on luonnonvarainen lammaslaji, joka elää Kazakstanissa ja muualla keski-Aasian ylänköalueilla kuten Himalajalla, Tiibetissä ja Altailla.
Argaali on jäljellä olevista villilampaista suurin . Se painaa 65–180 kg, se on 120–200 cm pitkä ja säkäkorkeus on 90–120 cm. Argaalien värit vaihtelevat vaalean keltaisesta tumman ruskeanharmaaseen. Urosargaaleilla on pitkät kaarevat sarvet, naarailla paljon lyhyemmät.
Argaalit elävät poikimisajan ulkopuolella erikseen koiras- ja naaraslaumoissa.
Leppäkorpi (Vantaa)
Leppäkorpi () on kaupunginosa Vantaan koillisosassa Korson–Koivukylän palvelualueella. Leppäkorpi rajoittuu lännessä Päärataan ja sen takaiseen Vallinojaan, etelässä Metsolaan, idässä Jokivarteen ja pohjoisessa Keravan kaupunkiin. Alueen halki länsi-itäsuunnassa kulkee Leppäkorventie, joka päättyy Lahdentielle. Kaupunginosan asukasluku vuonna 2015 oli 2 461, ja pinta-ala on 2,1 km.
Kaupunginosa on pientalovaltaista aluetta; asutus on keskittynyt länsiosaan. Alueen kaavoitus aloitettiin 1940-luvulla. Vilkas rakentaminen alkoi 1950-luvulla ja hiljentyi sen jälkeen, kunnes 1980-luvulta alkaen alueelle on tullut lisää pientaloja muun muassa tonttien jakamisen myötä.
Leppäkorven koillisosassa on kaupunginosalle nimen antanut Leppäkorven suoalue ja kaakkoisosassa rauhallinen Metsolansuo, jonka ympäri kulkee ulkoilureitti. Vallinojantien ja Leppäkorventien kulmassa on vanhaan hiekkakuoppaan perustettu Leppäkorven maauimala ("Sandina"). Leppäkorvessa oli vain 160 työpaikkaa vuonna 2013.
Soijarouhe
Soijarouhe on teksturoitua kasviproteiinia ("TVP" = "textured vegetable protein"). Se on vaaleaa tai tummaa soijasta tehtyä rouhetta, joka syntyy soijaöljyn uuttamisen sivutuotteesta, rasvattomasta soijajauhosta. Sitä käytetään ihmisravintona jauhelihan tapaan. Sitä käytetään myös kotieläinten rehuna tyydyttämään valkuaistarvetta. Soijarouhe valmistetaan soijapavuista kylmäpuristamalla soijaöljy pois ja haihduttamalla vesi. Jäljelle jää erittäin proteiinipitoinen osa, joka säilyy varsin hyvin ja kypsyy. Tavanomaisesti kuivassa soijarouheessa on proteiinia noin 52 prosenttia painosta, minkä vuoksi sitä käytetään korvaamaan liha. Lisäksi se sisältää myös runsaasti kalsiumia, rautaa ja sinkkiä. Soijarouhe ei sisällä väri- eikä lisäaineita, mutta sen valmistamiseen käytetään heksaania, joka poistetaan haihduttamalla ja kierrätetään prosessissa uudelleen käytettäväksi.
Mats-Eric Nilssonin kirjan "Aitoa ruokaa" mukaan soijarouhe valmistetaan näin: Soijapavut muutetaan mekaanisesti hiutaleiksi, joista poistetaan öljy käsittelemällä ne heksaani-nimisellä liuottimella. Kun liuotin on poistettu haihduttamalla, rasvattomista hiutaleista tulee käyttökelpoista soijaproteiinia. Samalla syntyy soijajauhoa, jota esimerkiksi kasvishampurilaisissa kutsutaan teksturoiduksi kasviproteiiniksi.
Kasviproteiinia valmistetaan myös muun muassa vehnästä, herneestä ja härkäpavusta.
Soijarouhetta käytetään jauhelihan tavoin muun muassa murekkeisiin, pihveihin, peruna- ja makaronilaatikoihin, lasagneen, pizzoihin ja pataruokiin. Sillä joko korvataan koko liha tai käytetään sen lisänä. Tyypillinen valmistustapa on liottaa soijarouhe mausteliemessä ennen paistamista. Soijarouheen voi kuitenkin valmistaa myös lisäämällä se kuivana pannulle ja paistamalla öljyssä sekä mausteissa ja lisäämällä vettä pannulle sitä mukaa, kun rouhe imee nestettä. Soijarouhetta voi myös keittää, esimerkiksi lisäämällä sellaisenaan keittoihin.
Soijarouhe ei itsessään maistu juuri miltään, joten mausteita lisätään usein halutun lopputuloksen varmistamiseksi. Soijarouhe imee itseensä helposti aromeja ja makuja ruoanlaittoprosessin aikana. Jotta soijarouhe maistuisi lihan kaltaiselta, siihen voi lisätä glutamaattia esimerkiksi soijakastikkeen muodossa.
Soijarouhetta voi käyttää myös leivonnaisiin, esimerkiksi korvaamalla neljännes vehnäjauhoista soijarouheella. Sitä voi lisätä sellaisenaan myös jugurtteihin ja mysleihin.
Keveytensä ja korkeiden ravintopitoisuuksien vuoksi soijarouhe sopii retkimuonan raaka-aineeksi, sillä repussa on kevyintä kantaa kuivattuja elintarvikkeita, joihin lisätään vesi ennen valmistusta.
Tappajahai
Tappajahailla voidaan tarkoittaa:
Thorleif Haug
Thorleif Haug (28. syyskuuta 1894 Lier – 12. joulukuuta 1934 Drammen) oli norjalainen urheilija, joka kilpaili hiihdossa, yhdistetyssä ja mäkihypyssä. Hänen urheilu-uransa parhaat hetket ajoittuivat 1920-luvulle.
Chamonix’n vuoden 1924 talviolympialaisissa Haug voitti 18 ja 50 kilometrin hiihdot sekä yhdistetyn kilpailun. Hänelle annettiin laskuvirheen seurauksena myös mäkihypyn pronssimitali, mutta virhe paljastui vasta vuonna 1974, 40 vuotta Haugin kuoleman jälkeen. Tuolloin mitali annettiin sen todelliselle voittajalle, amerikkalaiselle Anders Haugenille.
Hiihdon MM-kisoissa 1926 Lahdessa Haug saavutti hopeaa yhdistetyn kilpailussa.
Haug voitti Holmenkollenin kisoissa 50 kilometrin hiihdon peräti kuusi kertaa vuosina 1918–1921, 1923 ja 1924. Kisojen 18 kilometrin hiihdon hän voitti viidesti vuosina 1918–1921 sekä 1924. Hän voitti kisojen yhdistetyn kolmesti vuosina 1919–1921. Seuratasolla hän edusti drammenilaista Drafnia.
Luettelo Harry Potter -sarjan loitsuista
Luettelo Harry Potter -sarjan loitsuista sisältää listan J. K. Rowlingin velhomaailmaansa luomista loitsuista. Loitsuja on käyttänyt moni kirjasarjan henkilöistä. "Loitsun" kuvaus "Harry Potter" -kirjoissa on se, että ne luodaan taikasauvaa käyttämällä ja samalla lausutaan taikasanat. Kirjoissa ja niistä tehdyissä elokuvissa loitsujen nimet tulevat suurimmaksi osaksi klassisista kielistä, kuten latinasta. Nimet eivät ole oikeaoppisia; suurin osa puhutuista versioista tulee latinankielisistä sanoista, mutta eivät kuitenkaan ole kunnollista latinaa.
Kirjassa "Harry Potter ja puoliverinen prinssi" esitellään sanomattomat taiat. Aikaisemmin jokainen päähahmo on sanonut loitsunsa ääneen, vaikka aikuiset hahmot ovatkin käyttäneet sanomattomia taikoja jo aikaisemmissakin kirjoissa.
Loitsut on listattu niiden "loitsinnan" mukaan (silloin kun se tiedetään) ja niiden englanninkieliset nimet ovat suluissa. Joidenkin loitsujen taikasanoja ei tiedetä - ainut viite kirjassa on niiden virallinen nimi, koska ne mainitaan kirjassa vain ohimennen tai sanomattomana taikana. Suurin osa seitsemännessä kirjassa esiintyneistä loitsuista on sanomattomia taikoja, joten niitä ei tässä luettelossa juurikaan ole.
Loitsua on käytetty Kuoleman varjeluksissa, kun Ronin piti saada sade loppumaan taikaministeriössä. Hermione ehdotti loitsua Ronille.
Harry Potter ja Feeniksin kilta-elokuvassa Bellatrix tappoi sillä Siriuksen. Nähty myös Puoliverisessä prinssissä, jossa Severus Kalkaros tappaa Albus Dumbledoren. Nähty Kuoleman varjeluksissa, kun Voldemort tappaa Tylypahkan jästitiedon opettajan Amore Burbagen. Samassa kirjassa Voldemort yrittää tappaa Harrya kiltalaisten siirtäessään Harrya Kotikoloon, mutta kirous osuukin Hedwigiin, Harryn pöllöön. Myöhemmin samassa kirjassa Voldemort yrittää tappaa sillä Harryn, mutta onnistuu tappamaan vain oman sielunsa palasen joka eli Harryssa, koska tappaessaan Harryn äidin hänen sielunsa palanen siirtyi ensimmäiseen elävään olentoon. Myös monesti nähty 'Seitsemän Potteria' kohtauksessa, ja samassa kohtauksessa tapettiin Villisilmä Vauhkomieli.
Huomioita: Vaikka Kalkaros saikin parannettua Dracon haavat, rouva Weasley ei onnistunut korjaamaan Georgen korvaa. Harry löysi kirouksen vanhasta taikajuomien kirjasta ja kirouksen viereen oli kirjoitettu "Vihollisia varten".
Näitä loitsuja ei löydy Harry Potter -kirjoista, vaan ainoastaan elokuvista tai videopeleistä. Ne eivät ole yleensä Rowlingin tai Kaparin keksimiä.
Kreikka (täsmennyssivu)
Kreikka tarkoittaa seuraavia:
Per-Erik Hedlund
Per-Erik Hedlund (18. huhtikuuta 1897 – 12. helmikuuta 1975) oli ruotsalainen maastohiihdon olympiavoittaja.
Hedlund oli erityisesti pitkien hiihtomatkojen erikoismies. Hän voitti 1928 talviolympialaisissa Sveitsin Sankt Moritzissa 50 kilometrin hiihdon peräti 13 minuutin ja 27 sekunnin erolla toiseksi tulleeseen maanmieheensä Gustaf Jonssoniin, mikä on olympiahistorian ylivoimaisin hiihtovoitto vielä tänäkin päivänä. Hedlund hiihti ainoana ruotsalaisena valkoisessa asussa ja punaisessa päähineessä, ja Hedlundin voiton kunniaksi tästä tuli koko Ruotsin hiihtomaajoukkueen asu lähes 50 vuoden ajaksi. Tuona vuonna hänelle myönnettiin Svenska Dagbladetin kultamitali.
Hiihdon MM-kisoissa 1933 Itävallan Innsbruckissa Hedlund voitti kultaa Ruotsin viestijoukkueessa. Vaasahiihdon hän voitti kaksi kertaa: 1926 ja 1928 (tasapeli Sven Utterströmin kanssa).
Elis Wiklund
Elis Wiklund (12. joulukuuta 1909 – 15. maaliskuuta 1982) oli ruotsalainen maastohiihdon olympiavoittaja.
Hiihdon MM-kisoissa 1934 Ruotsin Sollefteåssa Wiklund voitti 50 kilometrin hiihdon kultamitalin. Hän toisti 50 kilometrin voittonsa kaksi vuotta myöhemmin vuoden 1936 talviolympialaisissa Saksan Garmisch-Partenkirchenissa; maanmies Axel Wikström hävisi hänelle yli kolme minuuttia. Vuonna 1935 Hohe Tatran maailmanmestaruuskilpailuissa Wiklund oli 18 kilometrin hiihdossa 22:s ja 50 kilometrin hiihdossa seitsemäs
Vuonna 1936 Elis Wiklundille myönnettiin Ruotsin hiihtäjien kunniamerkki "Stora Grabbar".
Ruotsin mestaruuksia Wiklund voitti kolme, joista kaksi 50 kilometrin hiihdossa (1938 ja 1941). Lisäksi hän oli mukana vuonna 1938 3 × 10 kilometrin viestin voittaneessa joukkueessa. Seuratasolla hän edusti IFK Umeåta.
Vuonna 1984 julkaistiin Karl Erik Johanssonin kirjoittama Elis Wiklundista kertova romaani.
Vjatšeslav Vedenin
Vjatšeslav Petrovitš Vedenin (, s. 1. lokakuuta 1941) on entinen neuvostoliittolainen hiihtäjä.
1968 talviolympialaisissa Ranskan Grenoblessa Vedenin hiihti hopealle 50 kilometrillä. 1970 MM-kisoissa Tšekkoslovakian Tatrassa hän voitti maailmanmestaruuden 30 kilometrillä ja Neuvostoliiton viestijoukkueessa, ja hopeaa 50 kilometrillä. 1972 talviolympialaisissa Sapporossa Vedenin voitti jälleen 30 kilometrillä ja viestissä kultaa, ja pronssia 50 kilometrillä. Kolmenkympin voittonsa myötä Vedeninistä tuli ensimmäinen neuvostoliittolainen olympiavoittaja miesten hiihdon yksilömatkoilla.
Jaan Tõnisson
Jaan Tõnisson (22. joulukuuta 1868 Viljandi, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 1941?) oli virolainen liberaalipoliitikko ja valtiomies. Hän toimi kahdesti Viron pääministerinä vuosina 1919–1920 sekä "riigivanemina" 1927–1928 ja 1933. Vuosina 1931–1932 hän oli ulkoministerinä.
Tõnissonin poliittinen ura alkoi jo 1890-luvulla, ja hän oli Viron itsenäistymisessä keskeisiä johtohahmoja ja toisen merkittävän henkilön Konstantin Pätsin rinnalla maailmansotien välisen ajan vaikuttajia. Hän oli Tarton liberaalin yliopistokaupungin kasvatti ja hänestä tuli lopulta Pätsin vastaisen opposition keulahahmo. Suomen historian merkkihahmoja pohdittaessa Tõnissonia on usein verrattu K. J. Ståhlbergiin.
Tõnissonin kuolinaika ja -paikka ovat yhä epäselviä, mutta hänet todennäköisesti teloitettiin heinäkuussa 1941, vaikkakin erityisesti heti sodan päättymisen jälkeisinä vuosikymmeninä hänen vaiheistaan esitettiin vaihtelevia oletuksia.
Tõnissonin perhe muutti Ruotsiin 1943, jolloin Tõnissonin kohtalosta ei vielä ollut tietoa. Hänen pojastaan Heldur Tõnissonista tuli liiketoimiensa ansiosta maailman rikkain virolainen. Toinen poika, isänsä silmäterä Ilmar Tõnisson, kuoli 10. lokakuuta 1939, kun hänen vaimonsa Amanda ampui hänet oletettavasti mustasukkaisuudesta.
Kinkku
Kinkku on sian reisi-, lonkka- ja kinnernivelen välinen osa. Kinkku on siis luullinen tai luuton (luu on poistettu) ja kokolihaa (ei siis jauhettua tai paloiteltua muotoon puristettua lihavalmistetta, joita myös kutsutaan harhaanjohtavasti kinkuiksi), joka saadaan porsaan tai sian pakarasta ja reidestä. Useimmiten kinkku suolataan ennen kypsentämistä. Suolaustapoja on monia: kuivasuolauksessa suolaa hierotaan kinkun pintaan, ruiskusuolauksessa ruiskutetaan suolaliuosta kinkun sisään, peittosuolauksessa kinkkua liotetaan suolavedessä. Tyypillisiä suomalaisia täyslihakinkkuvalmisteita ovat joulukinkku, saunapalvikinkku ja keittokinkku.
Erilaisia kinkun käsittelytapoja:
Ants Piip
Ants Piip (28. helmikuuta 1884 Tuhalaane (Viljandin maakunta) – 1. lokakuuta 1942 Permin alue, Neuvostoliitto) oli virolainen poliitikko. Hän oli lokakuusta 1920 alkaen pääministeri ja saman vuoden joulukuusta uuden perustuslain mukainen "riigivanem" aina seuraavan vuoden tammikuuhun.
Piip oli koulutukseltaan opettaja ja opiskeli Viron lisäksi Pietarin yliopistossa. Vuodesta 1919 hän toimi kansainvälisen oikeuden professorina Tarton yliopistossa. Hän ehti myös toimia lehtimiehenä, ja oli 1906–1907 kuressarelaisen lehden toimittaja, 1923 Vaba maa -lehden päätoimittaja. Hän toimi diplomaattina ja oli maansa edustajana Pietarissa ja Lontoossa, ja osallistui Pariisin ja Tarton rauhaneuvotteluihin. Pääministerinä Piip oli 25. lokakuuta 1920 – 25. tammikuuta 1921. Myöhemmin hän toimi useasti Viron ulkoministerinä.
NKVD vangitsi Piipin kesäkuussa 1941. Hän kuoli vankeudessa.
Pierre Laval
Pierre Laval (28. kesäkuuta 1883 – 15. lokakuuta 1945) oli kolmesti Ranskan pääministeri, viimeisen kerran Vichyn hallituksen aikana. Hänet tuomittiin tästä syystä maanpetturuudesta ja teloitettiin sodan jälkeen.
Laval oli syntyisin Châteldonista Puy-de-Dômen departementista Auvergnen alueelta. Hän valmistui lakimieheksi 1907 ja työskenteli Pariisissa. Hänet valittiin sosialistien (SFIO) edustajana edustajainkamariin 1914. Laval ei palvellut ensimmäisessä maailmansodassa. Sodan jälkeen hänen politiikkansa muuttui oikeistolaisemmaksi. Häntä ei valittu edustajainkamariin uudelleen sodan jälkeen, ja hän erosi sosialistipuolueesta. Hänestä tuli Aubervilliersin pormestari 1924, ja hänet valittiin senaattiin 1927.
Laval oli useissa hallituksissa 1930-luvulla. Hän toimi pääministerinä André Tardieun jälkeen 27. tammikuuta 1931 – 6. helmikuuta 1932 ja uudelleen 7. kesäkuuta 1935 – 24. tammikuuta 1936.
Toisena pääministerikautenaan hän neuvotteli Britannian ulkoministerin Samuel Hoaren kanssa Abessinian kriisiin ratkaisua, jossa suuri osa hedelmällisestä Pohjois-Abessiniasta oli tarkoitus luovuttaa Italian siirtomaaksi. Kassakaappisopimus paljastui joulukuussa 1935. Sitä pidettiin myönnytyksenä Benito Mussolinille, ja Laval ja Hoare joutuivat eroamaan.
Laval palasi liiketoimiensa pariin ja loi mittavan mediaimperiumin lehdillään ja radiokanavillaan. Vuosien 1936–1938 vasemmistolainen kansanrintamahallitus oli hänen lehtiensä hyökkäysten kohteena. Kun Saksa valloitti Ranskan keväällä 1940, Lavalin media kampanjoi vanhaa hallitusta vastaan ja tuki marsalkka Pétainia. 12. heinäkuuta 1940 Lavalista tuli Pétainin hallituksen varapäämies.
Laval oli innokkaan natsimyönteinen, hänen vaatimuksensa Ranskan ja Saksan sotilasliitosta johtivat hänen erottamiseensa ja pidätykseensä 13. joulukuuta 1940. Saksan Ranskan-lähettiläs Otto Abetz järjesti kuitenkin hänet vapaaksi ja saksalaisten hallussa olevaan Pariisiin. Laval haavoittui murhayrityksessä 27. elokuuta 1941 Légion des Volontaires Français'in tarkastuksessa mutta toipui ja kutsuttiin uudelleen Vichyn hallitukseen 18. huhtikuuta 1942. Hänestä tuli Hitlerin vaatimuksesta pääministeri ja Vichyn kakkosmies amiraali François Darlanin sijaan, mikä heikensi hallituksen päämiehen Pétainin vallan nimelliseksi keulakuvaksi. Lavalia on pidetty syyllisenä juutalaisvastaisten toimien voimistumiseen ja päätökseen lähettää ranskalaisia työskentelemään Saksan hyväksi. Myös Vichyn salaisen poliisin Milicen luominen tammikuussa 1943 on luettu Lavalin ansioksi.
Liittoutuneiden noustua maihin Ranskaan hallitus siirtyi Vichystä Belfortiin ja myöhemmin Saksan Sigmaringeniin elokuussa 1944. Toukokuussa 1945 Laval pakeni aluksi Espanjaan mutta karkotettiin, ja hän joutui kiinni Itävallassa, mistä hänet luovutettiin Ranskaan 30. heinäkuuta 1945. Laval tuomittiin kuolemaan maanpetturuudesta ja valtion turvallisuuden vaarantamisesta. Laval yritti itsemurhaa syanidilla, mutta teloitusryhmä ampui hänet puolitajuttomana Fresnesin vankilassa lähellä Pariisia.
Otto Strandman
Otto August Strandman (30. marraskuuta 1875 Vandu küla – 5. maaliskuuta 1941 Kadrina) oli virolainen poliitikko. Hän oli Viron ensimmäinen varsinainen pääministeri vuonna 1919 ja vuosina 1929–1931 riigivanem.
Strandman oli Viron maapäivien eli Maanõukogun puhemies 1917–1918. Vuonna 1918 saksalaismiehittäjät pidättivät hänet. Viron itsenäistyttyä hän oli vuoden verran maansa pää- ja sotaministeri, sen jälkeen kahteen kertaan ulkoministeri ja maansa lähettiläs Ranskassa, Belgiassa, Puolassa, Tšekkoslovakiassa, Romaniassa ja Vatikaanissa.
Strandman ampui itsensä 1941, kun neuvostoliittolainen NKVD tuli pidättämään häntä.