hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Nummelanharjun koulu
Nummelanharjun koulu eli NuHaKo on Nummelan peruskoulun 7–9 luokkien koulu. NuHaKo sijaitsee uimahallin ja Vihdin lukion vieressä. Koulussa on oppilaita noin 360, opettajia 40 ja muuta henkilökuntaa 15 eli yhteensä noin 415. Koulun rehtorina toimii Katri Mikkilä.
Uutisnauha
Uutisnauhaksi kutsutaan televisiokanavien lähetyksissään näyttämää tekstinauhaa, jossa kiertää lyhyitä uutisotsikoita tai vaikka tietoa pörssikurssien liikkeistä. Uutisnauhan käyttö on levinnyt myös Internetiin.
Club Atlético San Lorenzo de Almagro
San Lorenzo de Almagro on urheiluseura Boedon kaupunginosasta Buenos Airesista, Argentiinasta. Seuran päälaji on jalkapallo, missä se pelaa Argentiinan pääsarjassa ja lukeutuu maan "viiden suuren seuran" joukkoon.
Seuran toiminnan alkujuuret ovat Almargon kaupunginosan kaduilla pelatuissa epävirallisissa jalkapallo-otteluissa 1900-luvun alussa. Erään kerran pelaajan loukkaannuttua vakavasti jäätyään raitiovaunun alle paikallinen katolinen pappi Lorenzo Massa siirsi pelit paikallisen kirkon takapihalle. Massan johdolla seura aloitti sittemmin virallisen toimintansa. Seuran nimi tulee pyhimus Laurentiuksesta.
San Lorenzo menestyi erinomaisesti Argentiinan amatöörisarjoissa, ja menestys jatkui kun ammattilaisliiga perustettiin vuonna 1931. Joukkue vakiinnutti paikkansa perinteisten viiden argentiinalaisen suurseuran joukossa yhdessä Boca Juniorsin, River Platen, Racingin ja Independienten kanssa. San Lorenzo voitti liigamestaruuden vuonna 1933, ja uudelleen vuonna 1946, jolloin se teki myös menestyksekkään Euroopan kiertueen. Joukkue hävisi Real Madridille, mutta saavutti voitot muiden muassa FC Barcelonasta sekä Portugalin ja Espanjan maajoukkueista.
Joukkue voitti Argentiinan mestaruuden kolmannen kerran vuonna 1959, mutta sen historian suurin menestyskausi ajoittui 1960-luvun loppu- ja 1970-luvun alkupuoliskoille, jolloin se voitti Metropolitano-sarjan mestaruuden vuonna 1968 häviämättä otteluakaan ja uudelleen vuonna 1972, ja Nacional-sarjan mestaruuden 1972 (tappioitta) sekä 1974. Sittemmin San Lorenzo ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja joutui myymään kotistadioninsa. Vaikeudet heijastuivat myös menestykseen pelikentillä, ja vuonna 1981 seura putosi pääsarjasta, mutta nousi kuitenkin takaisin seuraavalle kaudelle.
Fernando Mielen tultua seuran puheenjohtajaksi vuonna 1986 alkoi uusi menestyksekäs kausi. Ilman omaa kenttää ollut joukkue sai uuden stadionin ja voitti vuosina 1995 ja 2001 syyskauden mestaruuden ("clausura"). Vuoden 2001 lopulla Alberto Guil tuli seuran puheenjohtajaksi ja samana vuonna joukkue voitti ensimmäisen kansainvälisen pokaalinsa, Mercosur-cupin. Menestys jatkui seuraavana vuonna, kun San Lorenzo voitti ensi kertaa pelatun Copa Sudamericanan, joka vastaa Etelä-Amerikassa Eurooppa-liigaa. Viimeksi seura on voittanut clausura-mestaruuden vuonna 2007.
Mustamörsky
Mustamörsky ("Helvella lacunosa") on kahden tähden ruokasieni, jonka keittämistä ennen ruoaksi valmistamista suositellaan. Se ei siis ole suoraan myrkyllinen, mutta nykytiedon mukaan kaikki mörskyt tulisi käsitellä keittämällä.
Mustamörsky muistuttaa piispanhiippaa, mutta on väriltään nimensä mukaisesti lähes musta. Mustasatulamörsky ("Helvella atra") on myös melko samannäköinen kuin mustamörsky.
Mustamörsky on harmaa, harmaanmusta, tai joskus miltei musta. Lakki 2–10 cm leveä, lakin sisäpinta on ulkopintaa vaaleampi, malto on harmaata, joustavaa ja ohutta. Lakkissa on säännöttömiä muotoja, se on ontto, poimuinen ja lokeroinen. Sivulta katsottuna kuin satula jossa tavallisesti kaksi kohoumaa. Jalka on lakkia vaaleamman värinen, 3-10 cm pitkä, 1-3,5 cm paksu ja ontto. Säännöttömän uurteinen ja tyvestä leveämpi. Maku mieto. Ei tuoksu erityisesti.
Kasvaa kaikkialla Suomessa. Pohjois-Amerikassa kasvaa samoilla leveysasteilla, ja samanlaisissa ympäristöissä kun Euroopassa. Havaintoja on myös eteläisestä Meksikosta.
Mustamörsky on syyssieni. Se on melko yleinen puutarhoissa, metsissä ja puistoissa. Esiintyy elo-lokakuussa.
Mustamörskyä kuivataan ja syödään sellaisenaan. Nykytiedon mukaan kuitenkin tulisi käsitellä keittämällä.
Nivhin kieli
Nivhin kieli (aikaisempi nimitys "giljakki"; nivhiksi нивхгу, "nivhgu") on Venäjän Kaukoidässä Amurjoen varrella ja Sahalinin saarella asuvien nivhien puhuma kieli.
Nivhien perinteistä asuinaluetta on Amurin alajuoksu, Tatariansalmen rannikko sekä Sahalinin luoteis- ja itärannat. Nykyään suurin osa asuu Habarovskin aluepiirin Alejevkan taajamassa sekä Sahalinin alueen Nekrasovkan ja Noglikan taajamissa. Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 4 600 nivhiä ja 1 200 nivhin kielen puhujaa. 76,2 % kansasta puhui äidinkielenään venäjää ja 23,3 % nivhiä. Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 5 200 nivhiä ja 688 nivhin kielen puhujaa. Sahalinin nivheistä kieltä ilmoitti osaavansa 284 henkeä, Habarovskin alueella 193. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 198 nivhin puhujaa.
Nivhi on isolaattikieli: sillä ei tiedetä olevaan mitään sukulaiskieliä. Pitkän ajan kuluessa siihen ovat vaikuttaneet tunguusikielet orokki, evenki, nanai ja negidaali. Kieli jakautuu Amurin ja Sahalinin päämurteisiin, joiden välillä on huomattavia eroja.
1930-luvun alussa nivhin kielen Amurin murretta varten laadittiin latinalaiseen kirjaimistoon perustunut kirjakieli. Vuonna 1953 siirryttiin kyrilliseen kirjaimistoon ja vuonna 1979 laadittiin kirjoitusjärjestelmä myös Sahalinin murretta varten. Nivhiksi on julkaistu äidinkielen oppikirjoja, kansanperinnekokoelmia sekä vähäinen määrä kaunokirjallisuutta. Kieltä opetetaan aineena viidessä koulussa. Opettajia koulutetaan Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Vuonna 1990 Sahalinilla alettiin julkaista nivhinkielistä lehteä "Nivh dif".
"Nivhin kirjaimisto"
Nivhi on erittäin uhanalainen kieli. Nykyään sitä puhuu vain vanhin ikäpolvi. Nuoriso on siirtynyt käyttämään venäjää.
Rovio
Rovio tarkoittaa yleisesti isoa tulta, suurta nuotiota, muun muassa poltettavasta puukasasta. Joissakin kulttuureissa on varsinkin entisaikaan ollut tapana hävittää ruumiit polttamalla ne hautaroviolla, mutta nykyaikana yleisesti länsimaissa tuhkaus toteutetaan tuhkauslaitoksessa eli krematoriossa. Roviolla polttaminen on vanha teloitustapa.
Suomessa ruumiin polttaminen roviolla on laissa kielletty.
Hopeamarkka
Hopeamarkka on nimitys markan kolikosta, joka sisältää hopeaa. Ensin se oli Suomen suuriruhtinaskunnan rahajärjestelmän perusta 1860–1877 ja myöhemmin ilmestyneet vuoden 1964–1968 markkoja alettiin nimittämään hopeamarkoiksi.
Aluksi markan arvo oli sidottu Venäjän ruplaan. Metallirahan puute, vaihtelevat valuuttakurssit hampurin markan ja ruplan välillä olivat ongelmia. Myös ulkomaisen luoton saannin vaikeudet sekä pankin perustamisvaikeudet olivat ongelmia. Vuonna 1859 Henrik Borgström vaati hopeakannalle paluuta ja suomalaiset kauppiaat lähettivät anomuskirjeitä senaatille. Hypoteekkiyhdistyksen perustavan kokouksen julkilausuma ja senaatti käsitteli asiaa 1.12.1859. Samassa kuussa senaatin finanssitoimituskunnan pällikkö Fabian Langenskiöld ehdotti hopeakantaan paluuta. Langenskiöld sai keisarilta suostumuksen Suomen omaan rahayksikköön 4.4.1860 sekä keisarilta ehdollisen suostumuksen paluusta hopeakantaan elokuussa 1862. Vielä Samana vuonna Langenskiöld otti Saksasta 16 milj. markan hopealainan. Langenskiöld suositteli seuraajakseen Snellmania. Vuonna 1860, markka oli määritelty kiinteästi neljäsosaksi ruplaa. Markka sidottiin hopeakantaan vuonna 1865, jolloin siitä tuli itsenäinen valuutta.
Aleksander Fadejev suunnitteli ensimmäinen hopeamarkan vuonna 1861 ja se lyötiin Suomen Rahapajalla 15.10.1864. Hopeamarkka painoi 5,18g, halkaisijaltaan 24 mm ja sen metalliseos oli 86,8 % Ag, 13,2 % Cu. Hopeisia markkoja lyötiin vuosina 1864-1867, 1870, 1872, 1874, 1890, 1892, 1893, 1907 ja 1915. Yhden hopeamarkan hopeamäärä määriteltiin ilmoittamalla, että yhdestä naulasta (n. 425 g) hopeaa voi lyödä 94,48 kappaletta yhden markan hopeakolikoita. Rahasarjan muut hopearahat olivat arvoltaan 2 markkaa, 50 penniä ja 25 penniä. Kahden markan kolikot olivat markkaa suurempia halkaisijaltaan ja painoltaan ja pennit vastaavasti pienempiä. Nämä hopearahat poistuivat käytöstä laillisena maksuvälineenä 1.1.1994.
Ensimmäinen maailmansota aiheutti käytännössä kultakannasta luopumisen. 1918 kolikotkaan eivät olleet enää hopeisia eivätkä kultaisia, koska inflaatio oli tehnyt markan nimellisarvosta niin vähäarvoisen, että vanhat jalometalliset kolikot olivat romumetalliarvoltaan arvokkaampia kuin rahalliselta nimellisarvoltaan.
Olof Eriksson ja Heikki Häiväoja suunnittelivat vuonna 1964 julkaistun markan. Sen ulkoasu oli kilpailun tulosta, jossa yhdistettiin näiden kahden osallistujan ehdotukset. Sen hopeapitoisuus oli 35%(metalliseos 35 % Ag, 57 % Cu, 8 % Zn), läpimitta 24 mm ja paino 6,4 g. Näitä hopeamarkoiksi kutsuttuja kolikoita lyötiin vuosina 1964–1968 sisältäen hopeaa, mutta tämän jälkeen niitä lyötiin myös ilman hopeaa, aina vuoteen 1993 asti seoksella 75 % Cu, 25 % Ni.
Myöhemmin hopeiset markat tai eurot ovat olleet juhlarahoja tai sijoituskolikoita.
James while John had had had had had had had had had had had a better effect on the teacher
”James while John had had had had had had had had had had had a better effect on the teacher” on englanninkielinen lause, joka kuvastaa sanastollista monitulkinnallisuutta.
Lause on usein annettu sanapulmaksi, johon pitää sijoittaa välimerkit oikeille paikoille, jotta se tarkoittaisi jotain. Hans Reichenbach käytti lausetta vuonna 1947 harjoituksena lukijalle (sillä erolla, että sana "while" oli muutettu sanaksi "where") kuvatakseen kielen eri tasoja, kohdekieltä ja metakieltä.
Välimerkkien asettamisen jälkeen lause muuttuu ymmärrettäväksi:
Lause tarkoittaa vapaasti suomennettuna ”Kun John oli käyttänyt muotoa ’had’, James oli käyttänyt muotoa ’had had’; ’had had’ -muodolla oli ollut parempi vaikutus opettajaan.”
Alkuperäistä tekstiä ulkoasunsa puolesta jäljittelee käännös: "Jamesilla, kun Johnilla oli ollut "oli", oli ollut "oli ollut"; "oli ollut" oli ollut opettajasta parempi."
S/S Jatuli
S/S Jatuli oli Neste Oy:n vuoteen 1982 asti omistama säiliöalus. Laiva oli aikanaan vetoisuudeltaan Suomen suurin kauppa-alus. Alus rakennettiin vuonna 1971 Malmössä ja Suomessa liikennöidessään sen kotipaikka oli Naantali.
Aluksen tilasi alun perin norjalainen Kb Noralliance A/S Co. Malmössä sijaitsevalta telakalta. Tilaus kuitenkin siirettiin brightonilaisen John Hudson Fuel & Shipping Ltd nimiin, jonka alaisuudessa laiva liikennöi viisi vuotta nimellä "Hudson Friendship". Vuonna 1976 alus myytiin norjalaiselle A/S Trajan yhtiölle, joka nimesi aluksen "Gordianiksi". Vuonna 1979 laiva myytiin jälleen eteenpäin, ja uusi omistaja Neste Oy nimesi aluksen "Jatuliksi". Nesteen käytössä alus oli vuoteen 1982 asti, jolloin se myytiin St. Tobias Shipping Co. -yhtiölle, joka siirsi aluksen liikennöimään Liberian lipun alle nimellä "St. Tobias".
Aluksen ollessa raakaöljylastissa matkalla Khargin saarelta Ubeen siihen osui 11. syyskuuta 1984 irakilaisten laukaisema Exocet-ohjus 50 merimailia Khargin saaresta etelään (). Alus selvisi matkasta suunniteltuun määränpäähänsä, mutta se todettiin korjauskelvottomaksi. Alus myytiin romutettavaksi, ja Dalian romutti aluksen 31. joulukuuta alkaen.
Kerekin kieli
Kerekin kieli eli kerekki on Venäjällä Tšuktšien niemimaalla asuvien kerekkien puhuma kamtšatkalainen kieli. Nykyään sitä voidaan pitää lähes kuolleena.
Kerekki kuuluu kamtšatkalaisten kielten tšuktšilaiseen ryhmään. Aikaisemmin sitä pidettiin korjakin murteena. Kielessä on paljon myös tšuktšilaisia piirteitä.
Neuvostoaikana kerekit luettiin tšuktšeiksi, joiden keskuudessa he asuivat Tšukotkan autonomisen piirikunnan entisen Beringovskin piirin Meinypilgynon ja Hatyrkan kylissä. 1960–1980-luvuilla kerekkejä arvioitiin olleen korkeintaan sata henkeä ja kerekin kielen puhujia 25–30. Vuosituhannen vaihteeseen mennessä he olivat lähes täysin sulautuneet tšuktšeihin. Aleksandr Volodin löysi vuonna 1991 Meinypilgynosta kaksi kerekin puhujaa ja Hatyrkasta yhden. Australialaisen tutkijan Michael Dunnin mukaan vuonna 2000 kerekkiä osasi vain yksi vanhus. Tästä huolimatta vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 8 kerekkiä ja peräti 15 kerekin puhujaa. Tilaston löytämistä kerekeistä kolme asui Tšukotkalla ja heistä kaksi ilmoitti osaavansa kerekin kieltä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on kymmenen kerekin puhujaa.
DrunkSoberLoveMusic
DrunkSoberLoveMusic on malli-laulaja Kim Heroldin 15. lokakuuta 2008 julkaistu sooloesikoisalbumi.
Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin "Social Butterfly", joka oli yksi kesän 2008 soitetuimmista kappaleista. Toinen single "Love in a Bottle" julkaistiin syyskuun alussa. Kolmantena singlenä, joulukuun alussa julkaistiin albumin avausraita "Panic In The Kitchen" ja vielä toukokuun alussa 2009 julkaistiin singlenä "Broken Hearts".
Albumin kaikki kappaleet ovat Heroldin omaa käsialaa. Osaksi tekijöinä ovat toimineet myös David Thomson, Tidjân Ba, Jari Ilomäki ja Rocky Dawuni.
Kerekit
Kerekit ovat kansa Tšukotkassa Venäjällä. Kerekit ovat kuolemassa sukupuuttoon sulautuessaan tšuktšeihin ja venäläisiin. 1934 heitä oli noin 90 henkeä ja 1966 arviolta 70. Kerekkien puhuma kieli "kerekki" on hävinnyt sen puhujien vaihtaessa kielensä venäjään. Kerekit ovat läheistä sukua korjaakeille.
Kerekit luettiin pitkään vain tšuktšien heimoksi mutta he erosivat näistä merkittävästi. Toisin kuin tšuktšit kerekit olivat paikallaan asuvia ja elivät kalastuksella. Venäjä valloitti kerekkien alueet 1800-luvulla murskattuuan alkuperäiskansojen vastarinnan. Venäjä ei kuitenkaan saanut alueella merkittävää poliitista tai taloudellista kontrollia ja kerekit eivät muiden pienten alkuperäiskansojen tavoin kääntyneet kristinuskoon. Kerekkien päädyttyä Neuvostoliiton alaisuuteen heidän kielensä ja kulttuurinsa rupesi kuihtumaan.
Preblen piirikunta
Preblen piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, joka on nimetty Edward Preblen mukaan. Sen suurin kaupunki on Eaton.
Preblen naapuripiirikuntia ovat Darke pohjoisessa, Montgomery idässä, Butler etelässä ja Indianan puolella Unionin sekä Waynen piirikunnat.
Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 42 270 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 97,5%, mustiin (0,6%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,2%) ja aasialaisiin (0,5%).
Kotitalouden mediaanitulo on 48 874 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 10,3% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Scoopex
Scoopex (SCX) on kansainvälinen kräkkeri- ja demoskeneryhmä, joka aloitti toimintansa Itävallassa 1980-luvun lopulla.
Ryhmä työskenteli alun perin Amigan parissa. Vuonna 1990 se julkaisi "Mental Hangoverin", jota monet pitävät merkittävänä tuotoksena: ensimmäisenä niin sanottuna "trackmona" eli demona, joka on saumattomasti soljuva kokonaisesitys, ei sarja löyhästi yhteenliittyviä osia. Myöhemmin 1990-luvulla Scoopex siirtyi monien muiden ryhmien tavoin PC:n pariin. Sen ensimmäinen huomattava tuotos alustalle oli vuoden 1999 Mekka & Symposium -tapahtuman PC-demokilpailussa kolmanneksi tullut "Alien 2 PC" (käännös ryhmän aikaisemmin Amigalle tekemästä demosta).
Jaksonaika
Jaksonaika eli periodi on fysiikassa ja signaalinkäsittelyssä jaksollisen ilmiön yhden jakson kestoaika. Jaksollinen ilmiö toistuu samanlaisena aina yhden jaksonajan kuluttua. Esimerkiksi maapallon kiertoliikkeen jaksonaika on yksi vuosi ja maapallon pyörimisliikkeen jaksonaika on yksi vuorokausi.
Pyörimisliikkeen jaksonaikaa kutsutaan myös "pyörähdysajaksi", kiertoliikkeen jaksonaikaa "kiertoajaksi", värähtelyn jaksonaikaa "värähdysajaksi" jne.
Jaksonaika "T" on taajuuden "f" käänteisarvo:
Yhden Hz:n taajuisen sinimuotoisen värähtelyn jaksonaika on yksi sekunti. Yhden GHz:n kellotaajuudella toimivan mikroprosessorin jaksonaika on yksi nanosekunti.
Wyndham Halswelle
Wyndham Halswelle (30. toukokuuta 1882 - 31. maaliskuuta 1915) oli skotlantilainen juoksija ja sotilas.
Halswellesta tuli kautta aikain ensimmäinen skotlantilainen olympiavoittaja, kun hän voitti 400 metrin juoksun olympiakultaa 1908 Lontoon kisoissa. Loppukilpailussa häntä yritettiin kiilata ulos radalta ja kilpailu päätettiin juosta uudestaan. Amerikkalaisjuoksijat boikotoivat uusintaa ja Halsewille pääsi yksinään juoksemaan olympiakultaan. Tapaus tulehdutti Britannian ja USA:n liittojen välit pitkäksi ajaksi. Kaksi vuotta aikaisemmin Ateenan välikisoissa Halswelle oli saavuttanut 400 metriltä hopeaa ja 800 metriltä pronssia.
Halswelle juoksi Lontoon olympialaisissa 400 metrin olympiaennätyksen 48,4. Aika paransi Harry Hillmanin edellistä ennätystä 0,8 sekuntia.
Halswelle oli ottanut osaa buurisotiin ennen kansainvälistä juoksu-uraansa. Sittemmin hän oli mukana ensimmäisessä maailmansodassa ja kuoli Ranskassa tarkka-ampujan luotiin 32-vuotiaana.
Kaarlo Kaarlonen
Kaarlo Herman Kaarlonen (20. toukokuuta 1892 Eurajoki – 28. joulukuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat varastonhoitaja Kaarlo Kustaa Kaarlonen ja Maria Boman. Hänet vihittiin avioliittoon Edit Maria Berghin kanssa vuonna 1919.
Kaarlonen kirjoitti ylioppilaaksi Rauman yhteislyseosta vuonna 1912 ja liittyi Satakuntalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1912–1915 ja 1920–1921 ja suoritti metsänhoitotutkinnon vuonna 1921. Hän kävi Suojeluskuntajärjestön komentajakurssin vuonna 1928.
Kaarlonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 24. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan.
Kaarlonen komennettiin Suomeen jääkärien etukomennuskunnan mukana 30. marraskuuta 1917 ja hän saapui Merikarvialle Aspuskäriin 8. joulukuuta 1917 aselaiva S/S Equityllä. Hänet komennettiin Suomeen palattuaan hänet komennettiin Kuopioon kouluttajaksi niin sanottuun kersanttikouluun, missä hän koulutti koulun saatua konekivääreitä itselleen niiden käyttöä. Hän otti osaa taisteluihin konekivääriosaston johtajana Kuopiossa, Mäntyharjulla ja Varkaudessa, jonka jälkeen hänet määrättiin 24. maaliskuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan ja otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Kaarlonen palveli sisällissodan jälkeen 1. konekiväärikomppanian päällikkönä edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Jääkärirykmentti n:o 3, Savon jääkärirykmentti n:o 3 ja Uudenmaan rykmentti. Hänet määrättiin 18. syyskuuta 1918 rykmentin konekivääriupseeriksi. Armeijasta hän erosi 5. elokuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi ensin Turun suojeluskuntaan, mistä hänet siirrettiin Kalvolann suojeluskunnan paikallispäälliköksi 1. kesäkuuta 1920. Kalvolasta hänet siirrettiin 1. helmikuuta 1921 paikallispäälliköksi Harlun suojeluskuntaan ja edelleen 31. tammikuuta 1923 Pirkkalan suojeluskuntaan, missä hän myös toimi paikallispäällikkönä. Suojeluskuntatyönsä ohella hän toimi valtion omistaman Siuron sahan apulaisjohtajana vuosina 1922–1926. Hän sai lopulta nimityksen Mikkelin suojeluskuntapiirin päälliköksi 1. marraskuuta 1926.
Kaarlonen toimi jatkosodassa Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1941-1943, Keski-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1943-1944 ja uudelleen Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1944.
José Sanfilippo
José Sanfilippo (s. 4. toukokuuta 1935) on argentiinalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Sanfilippo pelasi suurimman osan urastaan buenosairesilaisessa San Lorenzossa (1953-1962, 1972). Pelatessaan seurassa hän voitti Argentiinan maalikuninkuuden neljästi vuosina 1958–1961. Välissä hän edusti Boca Juniorsia, missä hän pääsi Copa Libertadoresin loppuotteluun, ja Banfieldia, uruguaylaista Nacionalia sekä brasilialaisia Bangua ja SC Bahiaa, missä voitti Brasilian mestaruuden vuonna 1969 ja oli myös liigan paras maalintekijä.
Palattuaan San Lorenzoon vuonna 1972 Sanfilippo voitti seurassa sekä Argentiinan Metropolitano- että Nacional-liigojen mestaruuden ennen lopettamistaan kauden päätteeksi. Hän on yhä seuran historian paras maalintekijä 204 maalillaan, jotka syntyivät 260 ottelussa. Sanfilippo palasi kentille vielä vuonna 1978 alasarjajoukkue San Miguelin riveissä.
Argentiinan maajoukkueessa Sanfilippo pelasi 29 ottelua, joissa hän teki 21 maalia. Hän voitti joukkueessa Etelä-Amerikan mestaruuden 1957 Perun kisoissa. MM-kisoissa hän pelasi 1962 Chilessä.
Horodnja
Horodnja () on kaupunki Ukrainassa Tšernihivin alueen pohjoisosassa, noin 30 kilometrin etäisyydellä sekä Valko-Venäjän Homelin alueen että Venäjän Brjanskin alueen rajasta.
Paikkakunta sai kaupungin statuksen 1957. Kaupungin asukasluku oli 14 043 vuonna 2001. Vuoden 2013 alun väkiluvuksi arvioitiin 12 558.
Li Ang
Li Ang (, s. 1. syyskuuta 1981, Peking, Kiina) on kiinalainen gon pelaaja. Hän on kolmannen danin ammattilainen gossa. Hän on myös Pekingin nuorten go joukkueen päävalmentaja. Vuosien aikana hän on valmentanut useita nuoria gon pelaajia, kuten Chen Yaoyeta sekä useita ammattilais gon pelaajia.
Vaimonsa, Li Yuen kanssa hän on kirjoittanut ja julkaissut 28 kirjaa gosta. Vuodesta 2002 lähtien Ang on opettanut gon peluuta KGS Go Serverillä nimimerkillä "lyonweiqi". Hän on opettanut myös Espanjassa, Sveitsissä ja Saksassa
Lehtoakileija
Lehtoakileija ("Aquilegia vulgaris") on monivuotinen, Euroopassa laajalle levinnyt ruohovartinen leinikkikasvi. Se on myös yleinen puutarhakasvi. Lehtoakileija on myrkyllinen.
Lehtoakileija kasvaa 30–80 cm korkeaksi. Kasvi on pystyjuurakkoinen ja pystyvartinen. Aluslehdet ovat pitkäruotisia, lapa kahteen kertaan kolmisorminen. Väriltään lehdet ovat päältä vihreitä, alta sinertäviä. Pikkulehdykät ovat 3–5 cm:n pituisia. Kukat ovat yksittäin tai melko vähälukuisia. Ne ovat 3–5,5 cm leveitä ja väriltään yleensä sinisiä, joskus myös valkoisia tai hennon vaaleanpunaisia. Kukissa on viisi verholehteä ja viisi terälehteä, joissa on 1–2 cm pitkä kierrekärkinen kannus. Emilehtiä on viisi kappaletta. Lehtoakileija kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa, jonka jälkeen kypsyvät runsassiemeniset, 1,5–2,5 cm pitkät otakärkiset tuppilot.
Lehtoakileijaa tavataan lähes koko Euroopassa aivan läntisimpiä ja pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Laji on tavallinen myös Pohjois-Amerikan länsiosissa, mutta on siellä ihmisen mukanaan tuoma viljelykarkulainen. Suomessa lehtoakileija on vanha koristekasvi, mutta on mahdollisesti kuulunut alkuperäiseen lehtokasvistoon. Lajin päälevinnäisyysalue ulottuukin varmuudella ainakin Venäjän puoleiseen Karjalaan saakka. Suomessa lehtoakileijaa tavataan lähes koko maasta, mutta voimakkain kanta on Etelä-, Keski- ja Itä-Suomessa sekä Oulun ympäristössä.
Luonnossa lehtoakileija kasvaa lehdoissa, sekä usein puutarhakarkulaisena asutuksen lähistöllä tienvarsilla, pihoilla ja lehtometsissä.
Lehtoakileija on vanha koriste- ja rohdoskasvi. Lajista löytyy monia jalostettuja muotoja. Pohjoismaissa lehtoakileijaa tiedetään viljellyn luostareissa jo keskiajalla lääkekasvina. Sitä on käytetty eri muodoissa sappi- ja maksavaivoihin sekä haavojen ja ihottumien parantamiseen.
Aulus Hostilius Mancinus
Aulus Hostilius Mancinus oli roomalainen poliitikko, joka toimi konsulina vuonna 170 eaa. Hänen isänsä oli Lucius Hostilius Mancinus, joka oli taistellut toisessa puunilaissodassa ja saanut surmansa Campaniassa.
Vuonna 180 eaa. Mancinus valittiin preettoriksi ja 170 eaa. uransa ensimmäisen kerran konsuliksi. Hänet lähetettiin tällöin Makedoniaan taistelemaan kuningas Perseusta vastaan. Perseus oli edellisenä vuonna asettunut puolustuskannalle ja linnoittanut solia, jotka johtivat Thessaliasta Makedoniaan. Mancinus yritti kaksi kertaa murtautua makedonialaisten puolustuslinjojen läpi, mutta turhaan. Hänen ollessaan Kreikassa kaksi molossialaista päällikköä suunnitteli kaappaavansa Mancinuksen ja vievänsä hänet Perseukselle, mutta suunnitelma epäonnistui. Mancinus ei ollut kovinkaan kyvykäs komentaja, ja hänen joukkojensa sotatoimet olivat huolimattomasti valmisteltuja, ja kun hänen konsulikautensa loppui, hänet korvattiin seuraavan vuoden konsulilla Quintus Marcius Philippuksella.
Mancinuksella oli kaksi poikaa, Aulus Hostilius Mancinus ja Gaius Hostilius Mancinus.
DDR-Oberliga
DDR-Oberliga oli Saksan demokraattisen tasavallan jalkapalloilun pääsarja.
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä vanhojen urheiluseurojen toiminta kiellettiin. Jalkapallo pysyi kuitenkin kansalaisten suosikkilajina, sillä sen harrastaminen oli halpaa tuhoutuneessa ympäristössä. Jo elokuussa 1945 järjestettiin ensimmäinen kaupunkien välinen ottelu kun Leipzig ja Dessau pelasivat harjoitusottelun. Vuosina 1947–1949 tulevaa Oberligaa pelattiin cup-muotoisena kilpailuna, jonka nimi oli Ostzonenmeisterschaft. Tämän kilpailun karsintoihin jokainen maan osavaltio sai lähettää kaksi joukkuetta. Elokuussa 1949 pelattiin ensimmäiset cup-ottelut vastaperustettujen BSG-seurojen kesken. Sarjamuotoinen sarja perustettiin vuonna 1949 nimellä DS-Oberliga ("Deutscher Sportausschuss Oberliga"). Vuonna 1958 nimi muutettiin DDR-Oberligaksi. Alussa sarja koostui 14 joukkueesta, joista kolme viimeistä putosi alempaan DDR-Ligaan. Sittemmin joukukemäärä vaihteli muutaman vuoden ajan, kunnes kaudesta 1954/1955 aina liigan lopettamiseen vuonna 1991 saakka joukkuemäärä oli 14 ja putoajan paikkoja kaksi. Vuosina 1956–1960 sarjakausi pelattiin keväästä syksyyn kolminkertaisena.
Kun Itä-Saksa lakkautettiin ja liitettiin Saksan liittotasavaltaan, pelattiin viimeinen DDR-Oberligan kausi 1990/1991 nimellä "NOFV-Oberliga", mikä tarkoitti koillista aluesarjaa. Seuraavaksi kaudeksi Itä-Saksan liigat yhdistettiin liittotasavallan sarjajärjestelmään. Pääsarjajoukkueet siirtyivät sarjoihin edelliskauden menestyksen perusteella:
1. Bundesliigaan:
Pohjoiseen 2. Bundesliigaan:
Eteläiseen 2. Bundesliigaan:
NOFV-Oberliga Nordiin:
NOFV-Oberliga Mitteen:
NOFV-Oberliga Südiin:
Vuonna 1994 entinen NOFV-Oberliga tuli yhdeksi Saksan Regionalligan aluesarjaksi.
Etapit Espanjan ympäriajossa 2008
Espanjan ympäriajon 2008 etappien tulokset ja kokonaistilanne:
Nyylähaarikko
Nyylähaarikko ("Sagina nodosa") on kohokkikasveihin kuuluva pienikokoinen valkokukkainen kasvi. Se on alueellisesti uhanalainen laji.
Monivuotinen nyylähaarikko kasvaa 5–20, joskus jopa 25 cm korkeaksi. Kasvi voi olla joko nystykarvainen tai kalju. Tyviruusukkeelliset varret ovat rentoja tai pystyjä. Lehdet ovat rihmamaiset ja pareittain yhdistyvisiä. Ylemmät varsilehdet ovat alempia lyhyempiä, ja ylimmissä lehtihangoissa on nyppylämäisiä itusilmuja. Valkoiset kukat ovat yksittäin varren päässä. Verhiö ja teriö ovat tavallisesti viisilehtisiä, nuput ovat pallomaisia. Verholehdet ovat 2–4 mm pitkiä. Valkoiset terälehdet ovat 2–3 kertaa verholehtien pituisia. Heteitä on tavallisesti 10 kappaletta. Nyylähaarikko kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Munamainen kota on verhiötä pidempi.
Pohjoismaissa tavattavat nyylähaarikot jaetaan nykyisin kahteen alalajiin: kookkaampaan etelännyylähaarikkoon (ssp. "nodosa") ja pienempikokoiseen pohjannyylähaarikkoon (ssp. "borealis"). Alalajit eroavat toisistaan myös karvaisuuden asteen, itusilmujen määrän ja kukkien määrän suhteen. Alalajien välimuodot ovat yleisiä.
Nyylähaarikkoa tavataan Euroopassa pääasiassa alueella, joka ulottuu Ranskan keskiosista ja Britteinsaarilta itään Alppien pohjoispuolitse Puolaan, Baltiaan ja Luoteis-Venäjälle, sekä pohjoisessa Islantiin ja Fennoskandiaan, jossa laji on keskittynyt rannikkoseuduille. Satunnaisesti lajia kasvaa etelämpänäkin Euroopassa sekä eri puolilla Venäjää aina Siperiaa myöten. Nyylähaarikkoa kasvaa myös Kanadan pohjois- ja itäosissa. Suomessa nyylähaarikkoa tavataan lähinnä rannikkoseudulla itäiseltä Suomenlahdelta Perämerelle. Etelä-Suomen sisämaassa laji on satunnainen. Lisäksi sitä kasvaa muutamalla alueella Pohjois-Lapissa. Alalajeista etelännyylähaarikko kasvaa Suomenlahden rannikkoseudulla ja Etelä-Suomen sisämaassa, pohjannyylähaarikko koko rannikkoalueella sekä Pohjois-Lapissa.
Nyylähaarikko vaatii kasvupaikaltaan avoimuutta, sillä se ei siedä lainkaan kilpailua suurimmilta kasveilta. Kasvupaikat vaihtelevat alalajin mukaan. Etelännyylähaarikko kasvaa kuivilla kalliorinteillä ja kallioiden nurmijuonteissa yleensä kalkki- tai serpentiinialustalla. Joskus sitä tavataan myös hiekkaisilla järvenrannoilla tai soraisilla ja koksinsekaisilla joutomailla. Laji on kalkin suosija. Pohjannyylähaarikko puolestaan on tyypillisesti aukkoisten merenrantaniittyjen ja merenrantakallioiden rakojen laji. Joskus sitä tavataan myös hiekkaisilla ja soraisilla järven- ja joenrannoilla. Sisämaassa, kuten Lohjanjärven ympäristössä, laji on jäänne ajalta, jolloin seutu oli merenrantaa.
John Willis
John Willis (n. 1572–1625) oli englantilainen kirkkoherra, joka tunnetaan merkittävän pikakirjoitusjärjestelmän kehittämisestä. Hän julkaisi myös kirjoituksia muistitekniikoista ja salakirjoituksesta.
Willisin elämästä tiedetään hyvin vähän lukuun ottamatta hänen teoksiaan ja joitakin uran merkkitapahtumia. Hänen arvellaan syntyneen noin vuonna 1572. Hän opiskeli Christ's Collegessa ja suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon vuonna 1593, Master of Arts -tutkinnon 1596 sekä Sacrae theologiae baccalaureus -tutkinnon 1603. Hän toimi vuodesta 1601 kirkkoherrana Lontoon St Mary Bothaw -kirkossa ja siirtyi vuonna 1606 Essexiin Little Bentley -kirkkoon.
Willis julkaisi vuonna 1602 teoksen "The Art of Stenographie", jossa hän esitteli uuden pikakirjoitusjärjestelmän. Teoksen ensimmäinen painos sisälsi myös osion salakirjoituksesta. Vuonna 1618 hän julkaisi muistitekniikoita käsitelleen latinankielisen teoksen "Mnemonica, sive Reminiscendi ars" ja siihen perustuvan englanninkielisen teoksen "The Art of Memory" vuonna 1621.
Willisiä pidetään yhtenä merkittävimmistä pikakirjoitusjärjestelmien kehittäjistä. 1590-luvulla Englannissa oli julkaistu kaksi pikakirjoitusjärjestelmää, mutta Willisin järjestelmä oli ensimmäinen, jota pystyi käyttämään ilman suuren merkkimäärän ulkoaopettelua. Järjestelmä sisälsi 28 merkkiä eri äänteille, ja peräkkäisten keskinäisellä sijainnilla voitiin kuvata väliin tuleva vokaali.
Ensimmäisen painoksen kirjastaan "The Art of Stenographie" Willis julkaisi nimettömänä, todennäköisesti siksi, että Englannissa oli Timothe Brightille vuonna 1588 myönnetty yksinoikeus pikakirjoitusjärjestelmän julkaisemiseen 15 vuodeksi. Myöhemmät painokset julkaistiin kuitenkin nimen kanssa.
David García Dapena
David García Dapena (s. 30. syyskuuta 1977 Pontevedra, Espanja) on espanjalainen maantiepyöräilijä, joka aloitti ammattilaisuransa 1999.
García sijoittui vuoden 2007 Espanjan ympäriajossa 23:nneksi. Vuonna 2008 hän voitti International Presidency Turkey Tour -etappikilpailun ja sijoittui kolmanneksi GP Ouest-France -klassikossa. Espanjan ympäriajossa hän voitti 15. etapin karattuaan kärkiryhmästä kolme kilometriä ennen maalia . Kokonaiskilpailussa hän oli neljästoista. Vuonna 2009 hän voitti International Presidency Turkey Tour -kilpailun 2. etapin ja Vuelta a La Rioja -kilpailun. Espanjan ympäriajossa hän sijoittui 12:nnella etapilla toiseksi.
Espanjan ympäriajossa 2010 García oli kokonaiskilpailussa alun perin yhdestoista. Kansainvälinen pyöräilyliitto UCI kertoi kuitenkin 30.syyskuuta 2010 hänen antaneen kilpailun aikana kiellettyä hydroksietyylitärkkelyliuosta sisältäneen dopingnäytteen. Hän sai kahden vuoden kilpailukiellon ja ilmoitti lopettavansa uransa.
Galicianpodenco
Galicianpodenco (, gal. "podengo galego") on Galiciasta kotoisin oleva primitiivinen metsästyskoira. Se on keskikokoinen, älykäs ja ketterä, ja sillä on hyvä kuulo-, haju- ja näköaisti. Se on väsymätön metsästäjä noutaessaan haavoitetun eläimen isännälleen. Uroksen säkäkorkeus on 46–52 cm ja nartun 42–46 cm. Paino vaihtelee molemmilla 10–15 kg välillä. Karva on ihonmyötäistä ja keskitiheää. Väri on kanelin eri sävyt, jossa kaulus, pää, rinta, varpaat ja häntä usein valkoiset. Rotu on ikivanha ja sen kantamuoto oli sama kuin muidenkin podencojen: muinaisegyptiläinen egyptinmetsästyskoira eli "tesem". Todennäköisesti egyptinmetsästyskoirasta on ensin n. 6000 eaa. kehittynyt Algeriassa keskisaharalaisia neoliittikauden koiria, jotka ovat myöhemmin levinneet Välimeren alueelle.
Galicianseisoja
Galicianseisoja on espanjalainen koirarotu.
Galicianseisoja on keskikokoinen lintukoira. Se on vahvarakenteinen ja leveärintainen. Uroksen säkäkorkeus on 55–60 cm ja nartun 50–55 cm. Ohut karva on ihonmyötäistä. Värivaihtoehtoja on useita: a) yksivärinen – keltainen, pähkinänruskea tai musta b) valkoinen pohjaväri – valkoinen oranssein, kanelinruskein, pähkinänruskein tai mustin merkein c) kolmivärinen – valkoinen pähkinänruskein tai mustin merkein, jolla tulenpunaiset posket ja kulmakarvat.
Galicianseisoja on rohkea, tyyni, lempeä ja tottelevainen seisoja. Se on metsästyskoirana peloton ja sitkeä ja sillä on erinomainen hajuaisti. Se noutaa riistaa sekä vedestä että maalta, ja lintujen lisäksi sillä voi metsästää jäniksiä ja kaniineja.
Rodun kotiseutua on koko Galician itsehallintoalue, mutta erityisen paljon sitä on kautta historian esiintynyt Ourensen maakunnassa Mezquitan ja Viana do Bolon alueilla sekä Riosin, A Veigan ja Lazan kunnissa. Se polveutuu vanhantyyppisestä italialaisesta seisojasta, jonka roomalaiset veivät Espanjan luoteisosaan. Siellä se sopeutui paikallisiin olosuhteisiin ja muuttui vuosisatojen kuluessa niiden mukaan. Galician lisäksi tämä vanha italialainen seisoja kulkeutui myös Burgosiin, Navarraan, Portugaliin, Ranskan puoleisille Pyreneille ja Gascogneen. Eri alueilla siitä kehittyi eri rotuja, kuten galicianseisoja, alkuperäinen espanjanseisoja (kuollut sukupuuttoon), perdiguero de burgos, navarranseisoja, portugalinseisoja, ranskanseisoja, pyreneläistyyppi ja ranskanseisoja, gascognelaistyyppi.
1970-luvulla galicianseisoja alkoi risteytyä muiden rotujen, erityisesti saksanseisojan ja pointterin kanssa, ja puhdasrotuinen populaatio oli vähällä kuolla sukupuuttoon. Tällä hetkellä sitä ollaan elvyttämässä Ourensesta ja Lugosta löydettyjen harvojen puhdasrotuisten koirien avulla.
Can de Palleiro
Can de palleiro ("can" = koira, "de"= jostakin, jonkun, "palleiro" = olkivarasto) on koirarotu, joka muistuttaa ulkoisesti paljon saksanpaimenkoiraa, paitsi että siltä puuttuu schäferille ominainen jyrkästi laskeva selkälinja. Rotu on kotoisin Galician maakunnasta Luoteis-Espanjasta läheltä Portugalin rajaa.
Can de palleiro on keskikokoinen karjakoira. Se on tyypiltään maatiaismainen, vankkarunkoinen ja etäisesti susimainen. Profiili on suora, mittasuhteet tasapainoiset, rakenne voimakas, lihaksisto kestävä ja luusto leveä. Nartuilla on kevyempi ulkomuoto ja pitkänomaiset mittasuhteet. Voimakkaasta luustosta huolimatta liikkeet ovat nopeat.
Urosten säkäkorkeus on 59–65 cm ja narttujen 57–63 cm. Urokset painavat 30–38 kg ja nartut 25–33 kg. Karvapeite on tuuhea ja tiivis. Se on yleensä yksivärinen, mutta voi olla myös harmaan kirjava. Yksivärinen turkki voi olla a) ruskea: vaalea hiekansävy, kaneli, punaruskea tai tumma pähkinänruskea b) musta.
Tätä paimenkoiraa käytetään myös vahtimiseen, ja se on kuuluisa älykkyydestään ja rohkeudestaan. Se on voimakastahtoinen ja vieraita kohtaan varautunut, mutta omistajaansa kohtaan äärimmäisen uskollinen. Perheensä parissa se on herttainen ja tyyni, sillä se on tyypillisen karjakoiran tapaan tasapainoinen ja vakaa.
Rodun kantamuoto, indoeurooppalainen karjakoira, oli myös keskieurooppalaisten maalaiskoirien esi-isä. Pohjoiseurooppalaiset kansat toivat mukanaan koiria Iberian niemimaalle. Galicialaiset arvostavat can de palleiroa suuresti ja se tunnetaan heidän alueellaan hyvin kyseisellä nimellä. Se on sukua kantarotunsa kautta mm. saksanpaimenkoiralle, hollanninpaimenkoiralle, belgianpaimenkoiralle, picardienpaimenkoiralle ja castro laboreironkoiralle. Se on historiansa aikana risteytynyt usein saksanpaimenkoiran kanssa, mikä selittää hyvin samankaltaisen ulkomuodon.
Nykyisin rotu on rajallisen lukumääränsä vuoksi uhanalainen, ja sitä esiintyy lähinnä Pontevedran kunnista Agoladassa, Dozonissa, Lalinissa ja Rodeirossa, Ourensen kunnista Allarizissa, A Mercassa, Celanovassa, O Irixossa ja Xinzo de Limiassa, Lugon alueilta Os Ancaresissa sekä eri puolilta A Coruñaa. Oma paikallinen rotuyhdistys "Club da Raza Can de Palleiro" tekee kovasti töitä pyrkimyksenään säilyttää pieni kanta hengissä.
Leonel Sánchez
Leonel Guillermo Sánchez (s. 25. huhtikuuta 1936) on chileläinen entinen jalkapalloilija. Hän pelasi keskikentän vasemmalla laidalla.
Sánchez pelasi suurimman osan urastaan, vuodet 1953–1969 santiagolaisessa Universidad de Chilessä, missä hän voitti Chilen liigamestaruuden kuusi kertaa vuosina. Vuonna 1969 hän siirtyi paikallisvastustaja Colo-Coloon, missä voitti uransa seitsemännen Chilen mestaruuden. Sánchez pelasi urallaan vielä kakkosdivisioonan Palestinossa (1971) ja Ferrobádminton (1972–1973) ennen lopettamistaan 37 vuoden iässä. Kaikkiaan hän pelasi Chilen pääsarjassa 386 ottelua ja teki 159 maalia.
Chilen maajoukkueessa Sánchez pelasi urallaan vuosina 1955–1968 kaikkiaan 84 ottelua, joissa hän teki 23 maalia. Hän edusti maataan 1962 ja 1966 MM-kisoissa. Chilen kisoissa hän jakoi neljällä maalillaan maalikuninkuuden viiden muun pelaajan kanssa.
Stade Chaban-Delmas
Stade Chaban-Delmas on jalkapallostadion, joka sijaitsee Bordeaux'ssa Ranskassa. Se toimii Ranskan pääsarjajoukkue Girondins de Bordeaux'n kotistadionina. Stadion on rakennettu vuonna 1935 ja sen kapasiteetti on 34 327. Sillä pelataan myös rugby union -otteluita. Stadionin nimi oli vuoteen 2001 asti "Parc Lescure", kunnes se vaihtui nykyiseen. Stadion on nimetty Ranskan entisen pääministerin ja Bordeaux:n entisen pormestarin Jacques Chaban-Delmasin mukaan.
Stadionilla on pelattu myös vuosien 1938 ja 1998 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuiden otteluita, sekä 2007 Rugbyn maailmanmestaruuskilpailuiden otteluita
Ranskan vuoden 2016 jalkapallon EM-kisoja varten on suunniteltu että Bordeauxiin voitaisiin rakentaa uusi areena.
Uuno Järvinen
Uuno Elias Järvinen (19. heinäkuuta 1889 Jalasjärvi – 27. toukokuuta 1947) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä, pankinjohtaja Samuel Järvinen ja Leena Josefiina Luopajärvi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1934 Anna Suonisen kanssa.
Järvinen kävi kansakoulun ja Ilmajoen kansanopiston ja maamieskoulun vuosina 1906–1907.
Järvinen toimi maanviljelijänä Jalasjärvellä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennyspataljoonaan 23. huhtikuuta 1917, josta hänet siirrettiin 10. elokuuta 1917 pataljoonan 1. komppaniaan.
Järvinen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin Vöyrin sotakouluun 9. komppanian päälliköksi ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Lapinniemellä ja Tampereella.
Järvinen palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana Vöyrin sotakoulussa sen tultua sijoitetuksi Helsinkiin. Hänet siirrettiin 23. heinäkuuta 1918 alkaen Jääkärirykmentti 8:aan, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti 4, ja hänet määrättiin 6. komppanian päälliköksi. Armeijasta Järvinen erosi 16. lokakuuta 1918 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Jalasjärven suojeluskuntaan 1. marraskuuta 1918 ja hän hoiti tehtävää 1. marraskuuta 1919 saakka. Jalasjärveltä hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1919 paikallispäälliköksi Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin päälliköksi ja oli tehtävässä 31. elokuuta 1919 saakka. Myöhemmin hän toimi maanviljelijänä Jalasjärvellä ja tilapäistöissä.
Järvinen osallistui talvisotaan 49. Kuormastokomppanian päällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin komppanianpäälliköksi Polkupyöräkoulutuskomppania 2:een ja edelleen 7. Divisioonan esikuntaan. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin talousupseeriksi Tykistön koulutuskeskus 3:een, josta hänet siirrettiin edelleen Eläinlääkintätoimisto 2:n upseeriksi Kotijoukkojen esikuntaan, missä hän palveli aina vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet kotiutettiin sairauden vuoksi. Hänet haudattiin Jalasjärvelle.
Guicho
Guicho ("can guicho") eli quisquelo on galicialainen jäniksen ajoon käytettävä metsästyskoira. Se ei ole FCI:n eikä Real Sociedad Canina de España:n hyväksymä, mutta sillä on Galician hallituksen antama paikallinen tunnustus alueen alkuperäisenä koirarotuna. Sillä on myös oma rotuyhdistys "Club de Raza do Can Guicho ou Quisquelo".
Guicho on pieni koira, joka on tyypiltään kuin terrierin ja podencon välimuoto. Urosten säkäkorkeus on 34–42 cm ja paino 8–12 kg. Nartuilla samat mitat ovat 30–38 cm ja 6–10 kg. Karva on keskipitkää ja tiheää. Se voi olla joko yksi-, kaksi- tai kolmivärinen. Yksiväriset koirat ovat selvästi muita yleisempiä. Esimerkiksi juovikkaita ja harmahtavia yksilöitä esiintyy. Korvat liikkuvat herkästi eri suuntiin, mistä johtuu myös rodun toinen nimi "coelleiro" ("coello" = kaniini).
Guicho on hyvin eloisa, valpas, tarkkaavainen ja rohkea. Se on myös vahva ja ketterä metsästäjänä sinnikäs ja väsymätön. Se on hyvin sopeutunut työskentelemään kotialueensa karuissa, piikkipensaiden peittämissä vuoristoissa, ja se hakee riistaa ensin hiljaa ja tuoreen jäljen löydettyään ilmoittaa siitä haukkumalla.
Rotu on yksi Iberian vanhimmista ja polveutuu indoeurooppalaisista koirista. Keltit, germaanit ja norjalaiset viikingit todennäköisesti toivat sen esi-isät mukanaan Espanjaan. Sen epäillään olevan sukua welsh corgi pembrokelle, welsh corgi cardiganille ja länsigöötanmaanpystykorvalle, vaikka se jalostettiinkin eri tarkoitukseen.
Club Atlético Huracán
Club Atlético Huracán on jalkapalloseura Buenos Airesista, Argentiinasta. Joukkue nousi Argentiinan pääsarjaan vuonna 2007.
Argentiinan ammattilaisliigan olemassaolon aikana Huracán on kyennyt yhden kerran mestaruuteen, kun se vuonna 1973 voitti silloisen Metropolitano-sarjan. Seuran menestyksekkäimmät ajat ajoittuivat aikaan ennen ammattilaisliigaan perustamista, jolloin se voitti Argentiinan mestaruuden neljästi. Vaikka seuran menestys onkin pitkän aikaa ollut heikomman puoleista, on se säilyttänyt asemansa yhtenä maan suosituimmista seuroista.
Huracánin perinteikäs paikallisvastustaja on San Lorenzo. Joukkueen perinteinen kotistadion on vuodesta 1947 käytössä ollut Estadio Tomás Adolfo Ducó.
Portugalin siirtomaasodat
Portugalin siirtomaasodat () olivat Portugalin Afrikassa sijanneiden kolmen siirtomaan, Angolan, Mosambikin ja Guinea-Bissaun kansallismielisten sissiliikkeiden itsenäisyyskamppailuja 1960- ja 1970-luvulla.
Sota alkoi vuonna 1961, Mosambikissa vasta 1964. Kansallismieliset ja usein marxilaiset sissiliikkeet taistelivat Portugalin joukkoja vastaan. Myös Portugalilla oli mukana paljon afrikkalaisia sotilaita. Sota päättyi vuonna 1974 siirtomaiden itsenäistymiseen. Varsinaisessa sotilaallisessa kamppailussa Portugali pystyi kukistamaan Mosambikin ja Angolan sissit, vain Guinea-Bissaussa tilanne oli avoin. Vuoden 1974 sotilasvallankaappaus Portugalissa kuitenkin synnytti uuden poliittisen tilanteen ja sodassa tappiolle jääneet siirtomaat itsenäistyivät. Tämän jälkeen vastaitsenäistyneet maat ajatuivat pitkin sisällissotiin ja niiden talous taantui pahasti.
Thaihieronta
Thaihieronta on perinteinen thaimaalainen hieronnan muoto.
Perinteisesti hieronnassa ruumista venytellään ja painellaan käsillä ja jaloilla. Kohteena ovat kehon läpi kulkevat energialinjat. Hieronnassa yhdistyvät buddhalaiset lääkintäopit, joogan venytysliikkeet, perinteinen intialainen lääketiede sekä akupunktio. Thaimaahan hieronta levisi Intiasta buddhalaisuuden mukana vuoden 200 eaa. tienoilla.
Vastoin yleistä käsitystä aidolla thaihieronnalla ei ole mitään yhteyttä seksihierontaan. Nykyään useimmissa länsimaisissa niin sanotuissa thaihierontapaikoissa tarjotaan kuitenkin lähinnä seksipalveluita, kun taas varsinainen hieronta on niissä heikkotasoista.
Baskienrottaterrieri
Baskienrottaterrieri ("ratonero vasco") on "Encartacionesin" (Vizcaya), Cantabrian ja Burgosin provinssin pohjoisosien alueille tyypillinen koirarotu. Tästä johtuu myös sen toinen nimitys "villanuco de las encartaciones", "pieni Encartacionesin kyläläinen".
Rotu on rotta- ja vahtikoira, jota käytetään myös ns. ”ovikoirana” varoittamaan haukkumalla nopeasti saapuvista vieraista. Pienen kokonsa ja luonteensa vuoksi se on hyvin arvostettu myös seurakoirana.
Arvioidaan, että Espanjassa olisi jäljellä vain noin 50 yksilöä, minkä vuoksi tilanne on kriittinen rodun pelastamisen kannalta.
Faanejelm
Faanejelm, joskus "faanejeelm", oli seteli, jollaisia Ruotsin valtakunnassa laskettiin liikkeelle aikana vuonna 1790 yhteensä 1,3 miljoonan riikintaalerin arvosta.
Setelit laski Porvoossa liikkeelle sotakomissaari Per Georg Fahnehielm (1735–1816), jonka nimikirjoitus antoi seteleille nimen.
Faanejelmit oli tarkoitettu helpottamaan vaihtorahapulaa, joka haittasi Suomessa olleen armeijan huoltoa. Vaihtorahapula oli syntynyt, koska Kustaa III:n aikana lyötiin hyvin vähän kuparirahaa.
Faanejelmejä tunnetaan kolmea eri mallia. Mallit poikkeavat painoajaltaan ja tekstiltään. Tammikuussa 1790 käyttöön otetun mallin I nimellisarvot olivat 8 ja 12 killinkiä. Helmikuussa käyttöön otetun mallin II nimellisarvot olivat 16, 24 ja 32 killinkiä sekä 1 riikintaaleri, 1 rt 24 k, 1 rt 32 k ja 1 rt 40 k. Kesäkuussa 1790 käyttöön otetun mallin III nimellisarvot olivat 1 rt 8 k, 1 rt 16 k ja 2 riikintaaleria. Näiden lisäksi syyskuussa 1790 laskettiin liikkeelle mallin III mukaisia 8 ja 12 killingin seteleitä.
Faanejelmejä ei painettu setelipainossa vaan Frenckellin kirjapainossa Turussa. Tämä oli poikkeuksellista. Setelin koko oli noin 15 × 9 cm. Yhdelle kirjoissakin käytetylle lumppupaperiarkille painettiin kahdeksan seteliä. Arkilla oli yksi vesileima. Tekniikasta johtui, että neljä seteliä jäi ilman vesileimaa, kun taas neljään tuli vesileiman neljännes setelin kulmaan. Vesileimoja tunnetaan kolmea eri tyyppiä.
Väärentämisen vaikeuttamiseksi seteliin käytetiin neljää eri kirjasintyyppiä. Tämä vaikeutti väärentämistä, koska kirjapainoissa ei yleisesti ollut monia erilajisia kirjakkeita. Turvatekijänä seteliin painettiin lisäksi puristusleima, jossa on teksti K. FINSKA G: KRIGS COMMISSARIATET ja vuosiluku 1790.
Seteleissä on kaksi allekirjoitusta. Allekirjoitus "P. G. Fahnehielm" oli painettu. Toinen allekirjoitus on laadittu käsin. Käsin lisättiin myös setelin päiväys ja sarjanumero. Jokaisella kolmesta setelimallista oli oma sarjanumerointinsa.
Liikkeeseenlaskennan puutteellisen kontrollin vuoksi syntyi ajan mittaan runsaasti väärennöksiä. Juuri näistä väärennöksistä joutui muun muassa Adolf Fredrik Munck oikeuteen.
Faanejelmit lunastettiin kierrosta valtionvelkakonttorin seteleillä vuosina 1792–93.
Villano de las encartaciones
Villano de las encartaciones on "Encartacionesin" (Vizcaya), Itä-Kantabrian, Burgosin provinssin pohjoisosien, Palencian ja Álavan provinssin alueille tyypillinen koirarotu. Se on erittäin harvinainen, eikä sitä vuonna 2005 esiintynyt Espanjassa kuin 100-1000 yksilön verran.
Villano de las encartaciones kuuluu niin sanottuihin "fila"- tai "presa"-tyyppisiin doggeihin. Sen karvapeite on yleensä brindle punaisin ja harmain vivahtein, mutta jotkin yksilöt ovat lähes kokonaan mustia. Pienet valkoiset merkit rinnassa ja raajoissa sallitaan. Koira saavuttaa lopullisen kokonsa noin vuoden ikäisenä, jolloin se on 56–65 cm korkea (urosten keskiarvo 58,5 cm ja narttujen 56 cm) ja painaa noin 35 kg.
Rotu on hiljainen ja hyvä vahti, muttei aggressiivinen ihmisiä kohtaan. Se on maatiasimainen, rohkea ja helposti koulutettava. Yleensä sitä käytetään nautakarjan paimentamiseen, mutta myös villisian metsästykseen. Se työskentelee samalla tavalla kuin kiinnipitävät "presa"-tyyppiset metsästyskoirat, esimerkiksi kanariandoggi.
Villano syntyi, kun Vizcayan alueen viljelijät risteyttivät alkuperäisen "alanon" (eri asia kuin nykyinen espanjandoggi "alano español") presa-tyyppisen alanoa kevyemmän koiran kanssa, joka oli nopea, tehokas ja pystyi seuraamaan nautaa pitkällä aikavälillä.
Tätä koiraa ei ole koskaan käytetty tappeluun, vaan se on alkuperäisessä työssään ollut suurena apuna maatilan töissä. Se paimentaa "monchina"-karjaa jota kasvatetaan Pohjois-Espanjassa.