hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Karita Mattila
Karita Marjatta Mattila (s. 5. syyskuuta 1960 Somero) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän on kansainvälisesti menestyneimpiä suomalaisia nykyoopperalaulajia, ja hän vierailee säännöllisesti johtavissa oopperataloissa.
Mattila opiskeli yksinlaulua Sibelius-Akatemiassa Liisa Linko-Malmion johdolla ja myöhemmin Lontoossa Vera Rózsan johdolla. Näyttelijät Marja Korhonen ja Ismo Kallio opettivat hänelle näyttämöilmaisua.
Maailmanlaajuista mainetta musiikkimaailmassa hän sai vuonna 1983, jolloin hän voitti Cardiffissa BBC:n Singer of the World -laulukilpailun. Sitä ennen hän oli voittanut Lappeenrannan valtakunnalliset laulukilpailut vuonna 1981.
Uransa alkuvaiheessa Mattila lauloi kevyitä Mozartin oopperoita. Mattilan Mozart-rooleja olivat Figaron häiden kreivitär, Così fan tutten Fiordiligi, Taikahuilun Pamina, Idomeneon Ilia ja Don Giovannin Donna Elvira.
Vuonna 1992 Mattilalle tehtiin äänihuulileikkaus. Sen jälkeen hän on laulanut myös Verdiä, Beethovenia ja Wagneria.
Mattila nousi oopperamaailman huipulle 1990-luvulla. Solistina hän on laulanut New Yorkin, Bostonin, Los Angelesin, Lontoon, Berliinin ja Wienin filharmonikkojen, Milanon La Scalan orkesterin, n, Ranskan eri orkestereiden ja Ruotsin radion sinfoniaorkesterin kanssa.
Mattila on myydyin klassisen musiikin suomalaistaiteilija. Hänen levytyksistään kolmea on myyty kultalevyn ja kahta platinalevyn verran.
Karita Mattilan nimeä kantava palkinto on myönnetty vuodesta 2000 vuosittain nuorille suomalaisille laulajille.
Mattila on saanut Grammy-palkinnon parhaasta oopperalevytyksestä kahdesti, vuosina 1998 ja 2004. Lisäksi hänet on palkittu Ranskan kulttuurikunniamerkillä (Ordre des Arts et des Lettres) ja Pro Finlandia -mitalilla 2001. Toukokuussa 2011 Mattila promovoitiin Turun yliopiston humanistisen tiedekunnan kunniatohtoriksi.
Huhtikuussa 2012 Mattilalle ojennettiin yksi Yhdysvalloissa ilmestyvän Opera News -lehden viidestä vuosittaisesta tunnustuspalkinnosta.
Mattilan puoliso on Tapio Kuneinen, joka toimii myös hänen managerinaan. He ovat asuneet pitkään Floridassa ja sitä ennen Lontoossa.
Mattila teki vuonna 2014 poliisille tutkintapyynnön ehdokas Jon Hellevigin häneen kohdistamista Facebook-kommenteista. Hellevig sai 60 päivän ehdollisen vankeustuomion kunnianloukkauksesta ja laittomasta uhkauksesta.
Kyberavaruus
Kyberavaruus on nimitys tietokoneiden ja niiden yhteyksien muodostamalle virtuaaliselle ulottuvuudelle. Siinä ei voi liikkua fyysisesti, vaan virtuaalisesti erilaisten tietokoneohjelmien avulla.
Termi on peräisin tieteiskirjailija William Gibsonin novellista "Burning Chrome" vuodelta 1982. 1990-luvulta alkaen se on muodostunut Internetin, joka on tällä hetkellä merkittävin osa kyberavaruutta, synonyymiksi. Tavallinen Internetin käyttäjä seikkailee kyberavaruudessa esimerkiksi selaimen avulla.
Kyberavaruus laajenee jatkuvasti, kun uusia tietokoneita ja tietokoneverkkoja liitetään toisiinsa. Se laajenee myös kun yhä uusia ja pienimuotoisempia sovelluksia tulee sen piiriin. Esimerkiksi Bluetooth-tekniikka mahdollistaa hyvinkin pienien laitteiden liittämisen kyberavaruuteen.Joanna Buick & Zoran Jevtic: Kyberavaruus vasta-alkaville ja edistyville (Cyberspace for Beginners, 1995) Jalava 1996.
Suhteellinen etu
Suhteellinen etu on taloustieteessä käytetty käsite, joka osoittaa, että kahden kansantalouden kannattaa käydä kauppaa siitä huolimatta, että toinen näistä talouksista pystyy tuottamaan kaikkia mahdollisia hyödykkeitä halvemmalla kuin toinen. Nykyaikaisen taloustieteen kansainvälistä kauppaa käsittelevä teoria perustuu nimenomaan suhteellisen edun käsitteelle: teorian mukaan oleellista ei ole tuotannon absoluuttiset kustannukset, vaan se kuinka helposti maa pystyy tuottamaan hyödykkeitä suhteessa toisiin hyödykkeisiin. Suhteellisen edun käsitteen perusteella maan kannattaa tuottaa sitä hyödykettä, jonka tuottamisen vaihtoehtoiskustannus on pienin ja vaihtaa tätä hyödykettä muihin hyödykkeisiin.
Suhteellisen edun käsitteen kuvaili ensimmäisenä Robert Torrens vuonna 1815. Torrens esitti, että Englannin kannattaa myydä erinäisiä tuotteita Puolalle ja ostaa Puolasta maissia, vaikka maissin tuottaminen Englannissa on halvempaa kuin Puolassa.
Tunneitumman version teoriasta esitti kuitenkin David Ricardo, joka kuvaili käsitteen vuonna 1817 käyttäen esimerkkinä Englannin ja Portugalin välistä viini- ja tekstiilikauppaa. Ricardo totesi, että Portugalissa on mahdollista tuottaa sekä viiniä että tekstiileitä vähemmällä työllä kuin Englannissa. Viinin ja tekstiilien tuottamiseen vaadittava suhteellinen työmäärä on kuitenkin erilainen näissä kahdessa maassa. Portugalissa sekä viinin että tekstiilien tuottaminen on helppoa ja halpaa, mutta Englannissa viinin tuottaminen on erittäin vaikeaa kun taas tekstiilien tuottaminen on merkittävästi viinin tuottamista helpompaa. Vaikka Portugalissa onkin halvempaa tuottaa tekstiilejä kuin Englannissa, on Portugalin kannalta vielä halvempaa tuottaa ylimääräistä viiniä ja vaihtaa tämä ylimääräinen viini englantilaisiin tekstiileihin. Vastaavasti Englanti hyötyy tästä kaupanteosta, koska se saa viiniä halvemmalla suhteessa tekstiileihin kuin tuottamalla itse oman viininsä.
Matemaatikko Stanisław Marcin Ulam esitti Nobel-palkitulle ekonomisti Paul Samuelsonille aikoinaan haasteen, jossa hän pyysi Samuelsonia nimeämään yhden sellaisen yhteiskuntatieteellisen teorian, joka on sekä totta että epätriviaali. Vuosia myöhemmin Samuelson vastasi, että juuri Ricardon esittämä suhteellisen edun teoria täyttää nämä ehdot:
MASINT
MASINT () on signaalin (pieniin) erityisominaisuuksiin perustuva teknisen tiedustelun alalaji. Se mahdollistaa jopa laiteyksilöiden tunnistamisen signaalin pienistä yksilöllisistä eroista. MASINT perustuu tietokoneiden laskentakapasiteetin kasvuun ja digitaaliseen signaalinkäsittelyyn, mm. nopeaan Fourier-muunnokseen.
MASINT:n ala-alueet ovat:
Kaukasus
Kaukasus on 1 100 kilometriä pitkä vuorijono Itä-Euroopassa ja Länsi-Aasiassa Mustanmeren ja Kaspianmeren välissä. Vuoristoa ympäröivää aluetta kutsutaan Kaukasiaksi. Kaukasus koostuu kahdesta vuorijonosta, pohjoisemmasta Suur-Kaukasuksesta ja eteläisemmästä Vähä-Kaukasuksesta.
Suur-Kaukasus ulottuu Tamanin niemimaalta Asovanmeren ja Mustanmeren välissä Apšeronin niemimaalle Bakun kaupungin lähistöllä Kaspianmeren rannalla. Vuoristo on melko kapea, päistään vain noin 160 km. Suur-Kaukasuksella vuorenrinteet ovat loivemmat kuin Vähä-Kaukasuksella.
Kokonaisuudessaan vuoristossa on yli 2 000 jäätikköä, joista 70 % sijaitsee viileämmän Suur-Kaukasuksen rinteillä. Pysyvä lumipeite on vain korkeimmilla huipuilla, joista korkein on Elbrus (5 642 metriä).
Kreikkalaisessa mytologiassa Kaukasus oli yksi maailmaa kannattelevista pilareista. Zeus kahlitsi sen rinteille Prometheuksen. Roomalainen runoilija Publius Ovidius Naso sijoitti Kaukasuksen skyyttien maahan ja kuvaili sitä kylmäksi ja kiviseksi vuoreksi ja nälän tunnusmerkiksi.
Kaukasia
Kaukasia on alue Aasian ja Euroopan rajalla, Mustanmeren ja Kaspianmeren välillä. Pohjoisessa alue rajoittuu Manytšin laaksoon ja etelässä Turkkiin ja Iraniin. Kaukasia on saanut nimensä Kaukasusvuoristosta. Alue jakautuu kahteen osaan, Etelä- ja Pohjois-Kaukasiaan. Kaukasiassa virtaavia suuria jokia ovat etelässä Rioni ja Kura, pohjoisessa Kuban ja Terek.
Kaukasian maat ja kansat ovat varsin erilaisia uskonnoiltaan ja kieliltään, mikä on johtanut moniin konflikteihin. Alueella puhutaankin yli 40 erilaista kieltä; katso "kaukasialaiset kielet".Vuonna 1918 alueelle perustettiin Transkaukasian federaatio, joka kuitenkin nopeasti hajosi jäsenvaltioiden keskinäisten kiistojen vuoksi. Neuvostoliittoon liitettiin 1922 Transkaukasian sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta, josta vuonna 1936 muodostettiin Armenian, Azerbaidžanin ja Georgian sosialistiset neuvostotasavallat.
Neuvostoliiton hajotessa 1991 Tšetšenia julistautui itsenäiseksi Venäjästä, mutta se liitettiin takaisin Venäjään toisen Tšetšenian sodan jälkeen. Armenia ja Azerbaidžan kiistelevät Vuoristo-Karabahin alueesta, joka on Armenian miehittämä Azerbaidžanin osa, jossa asuu lähinnä armeeneja.
Trance
Trance on elektronisen tanssimusiikin tyylilaji, joka kehittyi Euroopassa 1990-luvun alussa housen ja teknon vaikutuksesta. Se on muihin elektronisen tanssimusiikin tyylilajeihin verrattuna usein huomattavasti melodisempaa. Aikaisemmat vaikutteet tulivat 1980-luvun loppupuolen brittiläisestä acid housesta. Tyylin synnyinmaana pidetään Saksaa, varsinkin Frankfurtin kaupunkia. Alan pioneereina tunnetaan Oliver Lieb, Sven Väth ja DJ Dag, jotka kaikki toimivat useilla eri taiteilijanimillä tuottaen lukuisia merkittäviä kappaleita.
Ensimmäisenä virallisesti puhtaana trance-kappaleena pidetään Age of Loven samannimistä debyyttisingleä vuodelta 1990. Varhaisella trancella on paljon yhteistä teknon kanssa tempon ja rytmisen rakenteen suhteen, lisäten mukaan melodisia elementtejä, joita lainailtiin silloisesta Euroopassa vallinneesta house-tyylistä. 1990-luvun puolivälissä muodostuneet progressiivinen trance sekä uplifting trance popularisoivat tyylin suurempien massojen suosioon, lisäten mukaan usein naisvokaaleja, muuten hyvin instrumenttivoittoiseen tanssimusiikkiin. Tämän seurauksena musiikkitapahtumat siirtyivät pienistä tehdashalleista suuriin kaupallisiin klubeihin ja esiintymisareenoihin.
Trance-musiikissa käytetään lähes poikkeuksetta 4/4-tahtilajia. Tyyli muodostuu usein melodioiden kautta, joiden luomaa tunnetilaa monesti ylikorostetaan. Kestoiltaan kappaleet vaihtelevat viidestä kymmeneen minuuttiin. Useimmiten rakenne perustuu hitaaseen kehittelyyn ja energian kasvattamiseen, joita korostetaan tuomalla mukaan uusia elementtejä kappaleen kehittyessä. Myös erilaisilla rumpufilleillä ja breakdown-osuuksilla on suuri merkitys voimatasojen kasvattamisessa tai vähentämisessä. Kappaleiden tempo on yleensä 130–152 iskun välillä, riippuen mikä lukuisista eri alatyyleistä on kyseessä.
Synthpop
Synthpop eli syntikkapop tai synapop on 1970-luvun lopussa syntynyt ja erityisesti 1980-luvun alkupuolella suosiossa ollut elektronisen musiikin ja uuden aallon musiikin tyylilaji. Syntikkapopia ennakoivat 1970-luvulla syntetisaattoreita rockin ja disco-musiikin parissa käyttäneet ryhmät, erityisesti krautrockin (saksalainen rock) edustajat. Erillisenä genrenään syntikkapop nousi vahvimmin esille Britanniassa ja Japanissa osana punkia seurannutta niin sanottua uuden aallon musiikkia. Luonteenomaista sille ovat tarttuvat, melodiset kappaleet ja syntetisaattorisoundit. Joissakin tapauksissa mukana saattoi olla syntetisaattoreiden lisäksi myös esimerkiksi sähkökitaroita.
Vuonna 1979 ensimmäisen soolosinglensä julkaissut Gary Numan oli ensimmäisiä menestyneitä syntikkapopartisteja Britannian singlelistalla. Tämän jälkeen listoille nousivat niin ikään brittiläiset yhtyeet, kuten Ultravox, The Human League sekä Berlin Blondes. Ne saivat myöhemmin seurakseen muita artisteja, kuten Japan, Orchestral Manoeuvres in the Dark, Depeche Mode ja Eurythmics.
1970- ja 1980-luvun moniäänisten syntetisaattoreiden hinnat halpenivat ja rumpukoneet kehittyivät, mikä näkyi syntikkapopissa aiempaa helpommin lähestyttävän soundin muodossa. Vuonna 1981 aloittanut MTV (Music Television) tuli tärkeäksi musiikin ja musiikkivideoiden levityskanavaksi, ja monet sen varhaisista tähdistä olivat juuri syntikkapopin edustajia. Kitaravetoinen rock ei kuitenkaan hiipunut ja 1980-luvun jälkipuoliskolla jälkeen synapopin läsnäolo musiikkilistoilla oli hiukan vaimeampaa. Jotkut synapop-yhtyeet, kuten Pet Shop Boys ja Erasure, olivat nyt tyylillisesti yhä lähempänä tanssimusiikkia.
Suosiostaan huolimatta synthpop herätti paljon ristiriitaisia reaktioita. Syntetisaattoreiden käyttö oli 1980-luvun alussa vielä varsin tuore ilmiö populaarimusiikissa, mikä herätti väitteitä musiikin epäaitoudesta ja sieluttomuudesta sekä artistien heikkoudesta muusikoina. Kulttuurisena ilmiönä syntikkapop liitettiin jossain määrin vaihtoehtoisiin seksuaalisuuden muotoihin. Fallisena nähty kitara puuttui yleensä yhtyeiden kokoonpanosta ja genren tähtien ulkonäkö oli usein totutusta poikkeava. Esimerkkeinä tästä olivat muun muassa Phil Oakeyn (Human League) epäsymmetrinen hiustyyli ja meikin käyttö, Marc Almondin nahkatakit, Martin Goren (Depeche Mode) hameet ja Annie Lennoxin (Eurythmics) varhainen domina-tyyli. Yhdysvalloissa syntikkapoppiin viitattiin lehdistössä sen suosiosta huolimatta kutsumalla sen edustajia esimerkiksi "englantilaisiksi hiustyylibändeiksi" tai taidehomoiksi. Osa yleisöstä vierasti tällaisia syntikkapoppiin liitettyjä piirteitä, tosin niiden on toisaalta katsottu vedonneen nais- ja homoyleisöihin.
VNV Nation
VNV Nation on englantilainen yhtye, jonka musiikki yleensä lasketaan EBM:ksi tai synthpopiksi. Yhtye kutsuu itse musiikkityyliään futurepopiksi. Yhtyeeseen kuuluvat Ronan Harris (laulu, sävellys, syntetisaattorit, ohjelmointi) ja Mark Jackson (ohjelmointi, rummut ja rumpukoneet). Lyhenne ""VNV"" yhtyeen nimessä tarkoittaa ""Victory, not Vengeance"" (suom. ""Voitto, ei kosto"").
Suomessa yhtye on vieraillut 28. lokakuuta 2007.
Hyväksymisvaalitapa
Hyväksymisvaali on vaalitapa, jossa äänestäjä saa äänestää niin useaa ehdokasta kuin haluaa ja jossa voittaja on se ehdokas, joka saa eniten ääniä.
Hyväksymisvaali täyttää monotonisuuskriteerin, koska äänestäjän äänestäessä tiettyä vaihtoehtoa ei tämän vaihtoehdon sija voi ainakaan pudota. Hyväksymisvaali myös vähentää taktista äänestämistä, koska äänestäjällä ei ikinä ole hyvää syytä äänestää jotain ehdokasta äänestämättä myös niitä ehdokkaita, joista hän pitää enemmän.
Toisaalta hyväksymisvaalissa äänestäjälle saattaa tulla halu valehdella preferensseistään olemalla äänestämättä esimerkiksi toiseksi parhaana pitämäänsä vaihtoehtoa, mikäli se näyttäisi lopputuloksessa selvästi haastavan hänen parhaan vaihtoehtonsa.
Sosiaaliturvatunnus
Sosiaaliturvatunnus eli sotu (aiemmin myös väestörekisteritunnus) oli Kansaneläkelaitoksen jakama, henkilötunnusta vastaava numerosarja, joita ryhdyttiin antamaan sairausvakuutuslain voimaantulon jälkeen 1. syyskuuta 1964. Tunnuksen muoto oli silloisen henkilötunnuksen kanssa sama.
Eläketurvakeskuksen (ETK) antamasta Työeläkenumerosta oli aikoinaan tarkoitus tehdä virallinen henkilötunnus, mutta tämä ei onnistunut, koska sen pohjana olleet tiedot perustuivat henkilön itse ilmoittamiin syntymätietoihin, jotka saattoivat poiketa virallisista tiedoista. ETK luopui muutaman vuoden jälkeen omasta tunnuksestaan ja ryhtyi käyttämään Kansaneläkelaitoksen antamaa sosiaaliturvatunnusta, silloin kun sellainen oli henkilölle annettu. Oli mahdollista, että henkilöllä oli tuolloin samaan aikaan eri sosiaaliturvatunnus kuin työeläkekortin numero.
Sosiaaliturvatunnuksista ja työeläkekortin numeroista luovuttiin lopullisesti vuoden 1971 alussa voimaan tulleen väestökirjalain myötä, josta alkaen vuonna 1969 perustettu Väestörekisterikeskus on myöntänyt viralliset henkilötunnukset vastasyntyneille ja maahanmuuttajille.
Downtempo
Downtempo (joskus myös downbeat) terminä on varsin väljä, sen alle sopii oikeastaan kaikki hidastempoisempi musiikki ambientista maailmanmusiikkiin.
On myös muusikkoja, joiden tuottamaa musiikkia kutsutaan downtempoksi tai "aulamusiikiksi" (lounge). Tyypillisesti downtempo-kappaleet ovat, kuten nimestäkin voisi päätellä, hidastempoisia ja tunnelmallisia. Downtempo on ottanut vaikutteita jazzista, dubista, hip hopista, funkista ja soulista. DJ Gilles Peterson soittaa keikoillaan lähes yksinomaan musiikkia, jota voidaan kutsua downtempoksi.
Breakbeat
Breakbeat (toisinaan myös breaks) on yleisnimitys lukuisille elektronisen musiikin alalajeille. Siinä missä esimerkiksi house, tekno ja trance perustuvat 4/4-tahtilajissa joka iskulla lyövään suoraviivaiseen taustabiittiin, breakbeatin pohjana ovat tyypillisesti synkoopaatiota ja polyrytmiaa hyödyntävät rytmit, jotka on rakennettu paloitelluista rumpusampleista samplerilla. Samplet ovat usein peräisin jazz-, funk- ja soul-kappaleiden keskellä olevista "breakeista", joissa rytmisoittimet soittavat muutaman tahdin soolona.
Klassisia breakbeat-kappaleiden pohjana käytettyjä rumpusampleja ovat etenkin Amen break ja Funky Drummer.
Varhaisen breakbeatin myötä syntyi myös tanssityyli breakdance.
Kenttäradio
Kenttäradiot (englanniksi "combat-net radio, CNR)" ovat sodankäynnin vaatimusten mukaan tehtyjä siirrettäviä radioita.
Suomessa kenttäradion tyyppimerkintä ilmaisee sen käyttötarkoituksen. Esimerkiksi LV 217 tarkoittaa, että kyseessä on lähetin (L) - vastaanotin (V), jota käytetään pataljoona (2) -tasolla. LV 217 on tekniikaltaan Yhdysvaltain Vietnamin sodassa käyttämä radio PRC-77. Jos radiossa on pelkkä V, esimerkiksi V 475, on kyse pelkästä vastaanottimesta, tässä tapauksessa armeijakuntatasolla käytettävästä Racal 1792:sta.
Koska kenttäradioiden lähettämistä radioaalloista johtuen ne voidaan tunnistaa ja paikantaa, voidaan ne turvallisuuden lisäämiseksi kytkeä kaukokäytettäviksi kaukokäyttölaitteella kenttäpuhelimen ja sijoittaa etäälle varsinaisesta viestityspaikasta, jolloin radion mahdollisen tuhoutumisen yhteydessä ei samalla tuhoudu sen käyttäjä tai viestittäjänä toimivan radion käyttäjän palvelema johtohenkilöstö.
Kenttäradioasema voidaan tuhota mm. lentokoneella tai helikopterilla, kranaatinheittimistön tai tykistön tulella.
Kenttäradiot olivat Vietnamin sodan aikana kiinteätaajuuksisia eikä salattuja. Vähitellen radioihin tuli puheensalain. Elektronisen sodankäynnin, johon liittyy myös radiohäirintä lähetys- ja vastaanottotaajuudella tai seuraaminen, siirryttiin hyppelevätaajuuksisiin radioihin.
Seuraava kehitysaste ovat ohjelmistoradiot, joiden ominaisuuksia voidaan ohjelmoida tietokoneilla lisäosia radioihin asentamatta.
Komppaniaradiot 100–199
Pataljoonaradiot 200–299
Prikaatiradiot 300–399
Armeijakuntaradiot 400–499Ylijohdon radio 500–599
Erikoisradiot 600–699
Merivoimien radio 700–799
Ilmavoimien radiot 800–899
Muut radiot 900–999
Komppania
Komppania (lyhenne kompp.) on armeijan "perusyksikkö", jolla on yhteinen huolto ja talous. Nimitys tulee historiallisesti juuri tästä: komppania-sanan taustalla on rahvaanlatinan sana "companio", joka sisältää osat "com", yhdessä ja "panis", leipä.
Kenttä- ja ilmatorjuntatykistössä sekä merivoimiin liitetyssä rannikkotykistössä komppaniaa vastaava perusyksikkö on patteri. Ratsuväessä vastaava yksikkö on eskadroona. Laivastossa aluksista koostuvaa perusyksikköä kutsutaan viiriköksi.
Rauhanajan komppanian päällikkö on sotilasarvoltaan yliluutnantti – majuri, usein kapteeni. Hänen apunaan toimii perusyksikön varapäällikkö (luutnantti – kapteeni) ja hallinnollisena johtajana perusyksikön vääpeli (uuden Yleisen palvelusohjesäännön (YlPalvO) mukaan yksikköupseeri muutettiin takaisin yksikön vääpeliksi vuonna 2009). Sodan ajan jääkärikomppaniaa johtaa yleensä peruskoulutettu opistoupseeri tai uuden upseerinkoulutusjärjestelmän mukainen nuorempi upseeri. Sodan ajan jalkaväkikomppanioita johtavat yleisesti reserviupseerit arvoiltaan luutnantista kapteeniin. Sodan ajan perusyksikön vääpeli voi joukkotyypin mukaan olla joko aliupseeri tai upseeri.
Komppania jakautuu joukkueisiin, joiden johtajat ovat yleensä nuoria upseereja (vänrikki – luutnantti) tai kokeneita aliupseereja (ylikersantti – sotilasmestari). Joukkueet muodostuvat ryhmistä. Komppanian lyhenne on K, esim. PIONK, joukkueen J, esim. VIESTIJ ja ryhmän R. Vuodesta 2005 alkaen on lyhenteet kirjoitettu isoin kirjaimin kansainvälisen mallin mukaisesti.
Sodan aikana komppania voi ryhmittyä puolustusasemaan, jota kutsutaan "puolustuskeskukseksi". Puolustuskeskus muodostuu joukkueiden "tukikohdista". Suomessa komppanian koko on noin 110–260 miestä. Talvisodan aikaisen kiväärikomppanian kirjavahvuus oli 191 miestä.
Suomalaisen jääkärikomppanian M05 kokoonpanoon kuuluu:
Pataljoona
Pataljoona (lyhenne patl. tai sotilaskäytössä P) on joukkoyksikkö, joka käsittää useamman perusyksikön. Pataljoonan komentajana toimii rauhan aikana everstiluutnantti tai majuri, sodan aikana kapteeni tai yliluutnantti. Komentajan apuna ja sijaisena toimii pataljoonaupseeri. Kenttätykistössä, ilmatorjuntatykistössä tai merivoimiin liitetyssä rannikkotykistössä pataljoona vastaa patteristoa. Prikaatin taistelua tukeva kenttätykistörykmentti koostuu kahdesta patteristosta. Suomalaiseen sodan ajan jääkäripataljoonaan kuuluu pataljoonan komentaja, esikunta, esikunta- ja viestikomppania, kranaatinheitinkomppania, kolme jääkärikomppaniaa ja huoltokomppania, miesvahvuuden ollessa noin 750 sotilasta.
Rauhan ajan pataljoonia Suomessa ovat muun muassa viestipataljoona maavoimissa sekä meripataljoona merivoimissa.
Pataljoonaksi (, taistelu, taistelumuoto) kutsuttiin alun perin 1400- ja 1500-luvuilla mitä tahansa taistelukentällä olevaa itsenäisesti toimivaa muodostelmaa, oli se sitten massiivinen 3 000 sotilaan espanjalainen neliö tai vain yksittäinen alle kahdensadan miehen komppania. 1600-luvun loppupuoliskolla eurooppalaisissa armeijoissa siirryttiin yleisesti puolirykmentti-jakoon taistelukentällä, ja pataljoona kuvasi luonnollisesti myös tätä yksittäistä muotoa. Vähitellen nimitys puolirykmentti poistui käytöstä ja pataljoona kapeni tarkoittamaan ainoastaan tätä organisaation tasoa, joka koostui komppanioista ja oli prikaatin tai rykmentin osa.
Patteristo
Patteristo (lyhenne psto) on pataljoonaa vastaava tykistön joukkoyksikkö, johon kuuluu yleensä kolme tulipatteria sekä esikunta- ja huoltopatteri. Patteristo ryhmitetään etulinjasta muutaman kilometrin päähän selustaan. Suomessa prikaatin taistelua tukeva kenttätykistörykmentti koostuu kahdesta patteristosta, joista tyypillisesti toisella on 122 mm:n haupitsit ja toisella 155 mm:n kanuunat. Patterissa on kuusi tykkiä kahdessa tulijaoksessa ja patteristossa 18 tykkiä. Ylijohdon tykistössä patterissa voi olla vain neljä tykkiä.
Patteriston lyhenne PSTO lyhenee puhekielessä usein muotoon "peesto".
Patteristo on yleensä pienin tuliyksikkö, eli sen tulipatterit ampuvat samaan maaliin. Patteristoista muodostetaan prikaatien ja armeijakuntien tykistöryhmiä keskitettyä tulenkäyttöä varten.
Epäsuora tuli
Epäsuora tuli on erilaisilla aseilla suoritettavaa ammuntaa kohteeseen, joka ei yleensä ole näkyvissä suoraan aseen tuliasemaan. Tällöin ammunta suoritetaan kaaritulena erilaisten tulenjohtamis- ja laskentamenetelmien avulla.
Yleisimmin epäsuoraa tulta on kenttätykistön tai kranaatinheittimistön suorittama ammunta. Siinä tulenjohtoryhmä paikantaa maalin koordinaatit ja lähettää ne tuliyksikön komentopaikalle radiolla tai puhelimella, jossa taso- tai laskinhenkilöstö muuntaa koordinaatit tykkien tai heittimien ampuma-arvoiksi ja välittää ne aseille. Aseet suunnataan kiinnityspisteeseen komennetuilla arvoilla ja ne toteuttavat tulitehtävän komentopaikan käskyjen mukaan. Myös muita ampumamenetelmiä käytetään.
Suora-ammunnassa ei käytetä erillistä kiinnityspistettä eikä lasketa ampuma-arvoja, vaan ase suunnataan suuntaimelle näkyvään maaliin.
Elävä voima
Elävä voima on sodankäynnissä vastustajan tuhottavaa henkilöstöä.
Tuhottavia koneita, laitteita, ajoneuvoja tai muita sellaisia kutsutaan puolestaan kalustoksi.
Elävän voiman tappiot lasketaan kaatuneina (kuolleina) ja haavoittuneina (vammautuneina), kun taas kaluston vahinkoja kutsutaan kalustotappioiksi. Esimerkiksi tykissä voi olla kahdenlaisia kranaatteja tuhottavista kohteista riippuen. Elävää voimaa vastaan sirpalekranaatteja ja kalustoa, esimerkiksi panssarivaunua, vastaan sen sisään teräksisen suojapanssarin tunkeutuvia ontelokranaatteja.
Kenttäpuhelin
Kenttäpuhelimet ovat sodankäynnin olosuhteiden vaatimusten mukaisia, sotilaskäyttöä varten suunniteltuja siirrettäviä puhelimia. Niitä voidaan käyttää laitteen omalla paristolla (LB - local battery), puhelinkeskuksen virralla eli keskusparistolla (CB, central battery) tai erillisellä virtalähteellä. 1950-1970 -luvulta alkaen on kenttäpuhelinta lisäksi voitu käyttää radion kaukokäyttölaitteena. Siten ei ole välttämätöntä puhua VHF-puheradion kuulopuhelimeen, joka voisi olla vaarallista siksi, että kenttäradio paljastaa sijaintinsa suuntijalle. Radion kaukokäyttömahdollisuutta kenttäpuhelimissa merkintään yleensä englanninkielisellä merkinnällä "R" eli radio.
Kenttäpuhelimia käytettiin ensimmäisen kerran ensimmäisessä maailmansodassa joukkojen johtamiseen, jolloin se korvasi tehokkaampana viestintäkeinona muun muassa lipuilla viittomisen ja lennättimen. Ensimmäisissä kenttäpuhelimissa oli oma kammella pyöritettävä generaattori, jolla puhelin synnytti virran käsikäyttöisen puhelinkeskuksen hälyttämiseksi. Kammella käytettävää generaattoria käytetään käsivälitteisessä puhelinkeskuksessa myös loppusoiton antamiseksi, jotta puhelinkeskuksen hoitaja tietää puhelun päättyneen ja voi vapauttaa kytkentänauhan toisen puhelun yhdistämiseksi. Vastaavaa tekniikkaa käytettiin tavallisissa siviilipuhelinkeskuksissa 1910-luvulta aina 1960-luvulle saakka, jolloin automaattivalintaiset puhelinkeskukset yleistyivät.
Yli sata vuotta vanhasta tekniikasta huolimatta kenttäpuhelimen etuina on edelleen yksinkertainen, luotettava rakenne ja helppokäyttöisyys. Yksinkertaisimmillaan puhelinyhteyden muodostamiseen ei tarvita kuin kaksi kenttäpuhelinta paristoineen ja riittävästi parikaapelia. Vielä toisen maailmansodan jälkeenkin kenttäviestintä oli hyvin pitkälti riippuvainen maastoon rakennetuista analogisista puhelinlinjoista. Parikaapeliyhteyksien rakentaminen ja huoltaminen on hidasta, joten niitä ei ole nykyaikaisen liikkuvan sodankäynnin aikakaudella enää suuressa määrin mahdollista käyttää. Nykyään kenttäviestijärjestelmät on toteutettu digitaalisesti radiolinkein ja valokaapeliyhteyksin. Parikaapeliyhteyksiä saatetaan rakentaa esimerkiksi jalkaväkikomppanian ja sen joukkueiden johtamispaikkojen välille. Kenttäradioiden käyttöön siirrytään taistelukosketuksen aikana. Kenttäpuhelimista on tullut osa suurempaa viestijärjestelmää.
Kenttäpuhelinkeskuksia on nähtävissä Suomessa muun muassa Hämeenlinnassa Museo Militariassa, Lylyn Viestivarikon museossa sekä Pietarissa Tykistön, pioneeri- ja viestijoukkojen sotahistoriallisessa museossa.
Nokkosihottuma
Nokkosihottuma eli urtikaria on tavallinen iho-oire, jonka takana voi olla yhtä aikaa useita syitä. Tietyt ruoka-aineet, alkoholi ja vaikkapa hikoileminen voivat pahentaa nokkosihottuman oireita. Taustalla voi taas puolestaan olla esimerkiksi pitkittynyt hengitysteiden tulehdus.
Nokkosihottuma aiheuttaa laakeita, punoittavia ja kutiavia paukamia ihossa . Oireita voi syntyä myös fysikaalisten tekijöiden seurauksena, kuten hankauksesta, kylmästä, kuumasta, paineesta, valosta tai vedestä. Erilaiset väri- ja säilöntäaineet esimerkiksi ruoissa ja lääkkeissä ovat harvoin ainoa kroonisen nokkosihottuman syy tai pahentava tekijä.
Myös niin sanottu valkoinen nokkosihottuma tunnetaan. Nimensä mukaisesti sen aiheuttamat paukamat voivat punoittaa. Nokkosihottuma voi tulla myös jonkinlaisesta stressistä.
Ihoalueelle kohdistuvaa lämpöä on usein syytä välttää, koska se pahentaa nokkosihottumaa (ei siis saunomista eikä paksuja peitteitä). Taudin hoitoa helpottaa se, jos pystyy muistamaan, mitä ravintoaineita tai lääkkeitä on ennen nokkosihottuman puhkeamista nauttinut. Koska nokkosihottuman perussyynä on yliherkkyys, se ei tartu.
Lievää kutinaa hoidetaan tavallisesti antihistamiinilääkityksellä ja kortikosteroideja sisältävillä voiteilla, yksittäisiä voimakkaita kohtauksia hoidetaan terveyskeskuksessa annettavalla kortisonipistoksella.
Kylläisyys
Liuos on kylläinen, kun liuotettavaa ainetta ei tietyssä lämpötilassa enää liukene siihen. Se on kuitenkin kylläinen vain yhden aineen suhteen. Tämä määrä riippuu lämpötilasta ja etenkin kaasuilla myös paineesta. Useat nesteet liukenevat toisiinsa kaikissa mahdollisissa suhteissa, näin esimerkiksi vesi ja etanoli, eikä tällöin saada kylläistä liuosta. Sen sijaan kaasun ja kiinteän aineen liukeneminen nesteeseen on aina rajallista. Lisäämällä veteen riittävästi suolaa saadaan aina lopulta kylläinen liuos. Tällöin suolaa liukenee nesteeseen sama määrä kuin liuoksesta erkanee suolaa kiinteäksi ja suolaliuos on näin dynaamisessa tasa­paino­tilassa.
Kylläisessä liuoksessa suolan ionitulo "Q" on yhtä suuri kuin kyseisen suolan liukoisuustulo "K" (joskus "K") kyseisessä lämpötilassa. Ylikylläisessä liuoksessa Q > K ja suolaa saostuu kunnes liuos on kylläinen.
Kroisos
Kroisos () oli Lyydian kuningas noin vuodesta 560 eaa. vuoteen 546 eaa. Kroisos oli tunnettu valtavista rikkauksistaan. Hän oli Alyatteen poika ja jatkoi tämän työtä valloittamalla joonialaiset kaupungit Vähässä-Aasiassa.
Herodotoksen mukaan Kroisos aloitti sodan Persian kuningasta Kyyros Suurta vastaan saatuaan Delfoin oraakkelilta ennustuksen, jonka mukaan suuri valtakunta tulisi tuhoutumaan, jos Kroisos aloittaisi sodan. Kroisoksen ja Kyyroksen ensimmäinen taistelu päättyi tasapeliin, ja Kroisos vetäytyi armeijansa kanssa talvilevolle. Kyyros käytti tilaisuutta hyväkseen, ja hyökkäsi Lyydian pääkaupunkia Sardista vastaan. Kyyros sai vangittua Kroisoksen. Näin oraakkelin ennustus kävi toteen: Lyydian suuri valtakunta tuhoutui.
Kroisos palveli lopun elämäänsä Kyyroksen ja tämän pojan Kambyses II:n neuvonantajana.
Pistetodennäköisyysfunktio
Pistetodennäköisyysfunktio eli pistetodennäköisyys on todennäköisyyslaskennassa diskreetin satunnaismuuttujan todennäköisyysfunktio, jolla saa nollasta eroavan arvon yksittäiselle perusjoukon formula_1 alkeistapaukselle, tapahtumille tai satunnaismuuttujan arvolle.
Pistetodennäköisyysfunktion arvot saadaan kunkin arvon yleisyydestä, joka määritetään todennäköisyysmitan formula_2 avulla 
missä formula_4 Funktio saa todennäköisyysarvoja kaikille perusjoukon arvoille, mutta muille arvoille se määritellään nollaksi. Pistetodennäköisyysfunktio on siten diskreetti kuvaus
Sitä funktiota, joka määrittelee todennäköisyyslaskennassa satunnaisilmiön alkeistapauksien, tapahtumien tai satunnaismuuttujan arvojen todennäköisyydet, kutsutaan yleisesti todennäköisyysfunktioksi. Diskreettisessä tapauksessa sitä kutsutaan yleisimmin pistetodennäköisyysfunktioksi ja jatkuvassa tapauksessa tiheysfunktioksi. Esimerkiksi englannin kielisten käytäntöjen mukaisesti, molempia tapauksia ja niiden yhdistelmiä kutsutaan harvemmin myös samalla nimityksellä "todennäköisyyden massafunktioksi" (), jonka viittaa fysiikan mekaniikkaan, kuten tekee myös käsite "tiheysfunktio" (), jota käytetään harvoin tässä samassa merkityksessä.
Tiheysfunktion mallin mukaisesti, pistetodennäköisyysfunktion tunnuksena voidaan käyttää myös latinalaista kirjainta formula_6 tai jopa kreikkalaista kirjainta formula_7.
Yleensä, diskreettien satunnaismuuttujien tapauksessa, pistetodennäköisyysfunktion kaikkien arvojen esittämiseksi voidaan joutua luettelemaan ne taulukossa. Toisinaan, todennäköisyyksien arvot noudattavat tietyn lausekkeen arvoja. Esimerkiksi satunnaismuuttujan formula_8 (kuva) arvot ovat
Muilla arvoilla se on nolla formula_12
Esimerkki diskreetistä satunnaismuuttujasta formula_13, jonka pistetodennäköisyysfunktion arvot voidaan lausua lausekkeena, saadaan nopanheitosta. Lasketaan todennäköisyys saada "kuutosia" viidestä nopanheitosta. "Kuutosen" esiintymisen todennäköisyys on formula_14 ja jonkin muun todennäköisyys on formula_15. Kombinatoristen sääntöjen mukaan todennäköisyys saada "k" "kuutosta" on
Lausekkeen avulla voidaan laskea kaikki todennäköisyydet eri määrille kuutosia (tässä likiarvoina):
Kukin funktion saama arvo on formula_23 Arvot vaihtelevat kuitenkin siten, että niiden summa on aina yksi:
Tämä sääntö pätee luonnollisesti edellisiin esimerkkeihin.
Kaikki perusjoukon arvojen todennäköisyydet muodostavat yhdessä niin sanotun todennäköisyysjakauman. Vain diskreettien ilmiöiden ja satunnaismuuttujien jakaumat muodostuvat pistetodennäköisyyksistä.
Jukka Paarma
Antti-Jukka Paarma (s. 1. joulukuuta 1942 Lappeenranta) on Suomen evankelisluterilaisen kirkon entinen arkkipiispa. Hän jäi eläkkeelle kesäkuussa 2010.
Paarman vanhemmat ovat tuomiorovasti Oskar Paarma ja musiikinopettaja Kaisu Engblom.
Paarma kirjoitti ylioppilaaksi 1961 Tampereen yhteiskoulusta. Hän valmistui 1967 teologian kandidaatiksi, 1970 teologian lisensiaatiksi ja 1980 teologian tohtoriksi Helsingin yliopistosta. Hän sai pappisvihkimyksen 1. kesäkuuta 1967 Tampereen hiippakunnassa.
Paarma työskenteli Keski-Lahden seurakunnan apulaisena 1967–1971, kappalaisena 1972–1977, Valkeakosken seurakunnan kirkkoherrana 1977–1982, Turun tuomiorovastina 1982–1998, Turun arkkihiippakunnan ja Suomen arkkipiispana 1998–2010. Paarma oli Suomen viimeinen tasavallan presidentin nimittämä piispa ennen 1. maaliskuuta 2000 tapahtunutta perustuslakiuudistusta, jossa piispojen nimitykset siirtyivät kirkolle.
Paarma on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Hän harrastaa kirjoja, historiaa ja urheilua. Urheilu oli jo nuorena lähellä Paarman sydäntä. Hän on todennut, että ellei olisi pappi, hänellä olisi urheiluun liittyvä ammatti.
Fransiskaanit
Fransiskaanit ("OFM", "Ordo fratrum minorum", "fratres minores", "minoriitit", "vähäisempien veljien sääntökunta"; "harmaat veljet") ovat Franciscus Assisilaisen vuonna 1209 perustama, vuonna 1223 vahvistettu kerjäläisveljestö, jonka jäsenet elävät apostolisessa köyhyydessä. Fransiskaanisääntökunnassa oli kaksi suuntaa: lievemmät (konventuaalit) ja ankarammat (observantit). Kapusiinit (OFMCap) on fransiskaanien haarautuma. Fransiskaanista nunnakuntaa kutsutaan klarissalaiseksi Pyhän Klaaran mukaan. Lisäksi sääntökuntaa lähellä elää myös maallikoita, jotka muodostavat ns. Franciscuksen kolmannen sääntökunnan. Suomessa keskiajalla toimi kolme konventtia: Viipurin fransiskaanikonventti, Rauman fransiskaanikonventti ja Kökarin fransiskaanikonventti.
Fransiskaanien ohella dominikaanit kuuluvat tärkeimpiin kerjäläisveljestöihin, jotka kielsivät jäseniltään paitsi yksityisomistuksen myös kollektiivisen omistuksen. Niinpä fransiskaanien talotkin olivat virallisesti esimerkiksi kaupunkien raatien omistamia.
Fransikaaninen liike syntyi 1209 Franciscus Assisilaisen toiminnan myötä. Hänen tarkoituksensa ei alun perin ollut perustaa varsinaista organisoitua sääntökuntaa. Organisoituminen tuli kuitenkin tarpeelliseksi seuraajakunnan räjähdysmäisen kasvun vuoksi.
Vuonna 1217 sääntökunta jaettiin hallinnollisesti provinsseihin. Tästä lähtien veljet kokoontuivat ns. kapituleihin keskustelemaan yhteisistä asioista ja tekemään niitä koskevia päätöksiä.
Vuonna 1219 päätettiin ryhtyä toimimaan myös kristityn maailman ulkopuolella. Lähetystyö tuli nyt osaksi fransiskaanista elämäntapaa. Myös Franciscus itse otti osaa lähetystyöhön. Egyptissä sulttaani al-Kamilin sotilaat ottivat hänet vangiksi. Franciscus saarnasi myös sulttaanin edessä. Tämä teki sulttaaniin vaikutuksen, ja Franciscus sai jatkaa matkaansa kohti Jerusalemia.
Vuonna 1220 hän palasi takaisin Italiaan saatuaan tietää sääntökunnan sisäisistä kiistoista. Nyt hän nimitti Pietro Cataniin seuraajakseen sääntökunnan johtajana. Pietro kuitenkin kuoli jo seuraavana vuonna, minkä jälkeen veli Elias nousi sääntökunnan kenraalivikaariksi.
Franciscus laati 1223 minoriittien säännön toisen version. Kenraalikapituli käsitteli säännön kesäkuussa ja marraskuussa paavi Honorius III vahvisti sen. Paavin vahvistuksen johdosta sääntö tunnetaan myös nimellä "Regula bullata".
Seuraavina vuosina Franciscuksen terveydentila heikkeni. Hän kuoli vuonna 1226. Paavi Gregorius IX julisti Franciscuksen pyhimykseksi 1228.
Jo 1200-luvulla sääntökunnan sisällä nousi kiistoja, jotka koskivat Franciscuksen tavoitteita ja niiden noudattamista. Pian Franciscuksen kuoleman jälkeen Assisissa ryhdyttiin rakentamaan suurellista basilikaa pyhimyksen haudan päälle. Osa fransiskaaneista näki tämän olevan vastoin fransiskaanien sääntöä.
Dominikaanit
Dominikaanit eli saarnaajaveljet (, "OP", "saarnaajien sääntökunta") on espanjalaisen Pyhän Dominicuksen vuonna 1215 perustama Pyhän Augustinuksen sääntöä noudattava kerjäläisveljestö, jonka oheen syntyi nopeasti maallikkotoimintaa. Pyhä Katariina Sienalainen aikaan sai myös sisarjärjestön perustamisen Dominikaaniseen sääntökuntaan.
Veljeskunnan puku on valkoinen, viitan ja päähineen ollessa mustat. Tämän vuoksi heistä käytettiin myös nimitystä "mustat veljet". Dominikaanien veljestöön kuuluu noin 7 000 jäsentä.
Alun perin sääntökunnan tarkoituksena oli saarnaamisella ja sielunhoidolla taistella alkuvaiheissa erityisesti Etelä-Ranskan harhaoppisia albigensseja vastaan.
Dominikaanien tuli käydä läpi laaja teologinen koulutus kyetäkseen saarnaamaan kerettiläisiä vastaan. Monet keskiajan merkittävimmistä oppineista kuuluivat veljeskuntaan, esimerkiksi Tuomas Akvinolainen ja Albertus Magnus. Fransiskaanit velvoitettiin absoluuttiseen köyhyyteen, mutta dominikaanit hyväksyivät yhteisöllisen omaisuuden, jota sitä vastoin fransiskaanit eivät hyväksy. Dominikaanit hoitivat usein myös inkvisitiota oppineisuutensa vuoksi. Dominikaanit olivat keskiajalla myös siinä mielessä erikoinen sääntökunta, että he saarnasivat aina kansankielellä (vaikka usein osasivat latinaa huomattavasti paremmin kuin monet muut).
Pohjoismaihin dominikaanit saapuivat jo vuonna 1222. Suomessa dominikaaneilla oli keskiajalla kaksi konventtia, Turussa ja Viipurissa. Jo varhain dominikaaneilla oli merkittävä vaikutus Suomen kirkon liturgian historian kannalta.
Dominikaanien toimintaan kuuluu edelleen laaja teologinen koulutus, mutta dominikaanit hyödyntävät koulutustaan vuoropuhelussa muiden kirkkojen ja uskontojen kanssa. Esimerkiksi Suomessa Dominikaanien sääntökunta järjestää seminaareja, joissa käydään vuoropuhelua itämaisten uskontojen ja islamin kanssa. Dominikaanien toiminnan merkittävänä osana on opiskelu ja sen vuoksi esimerkiksi Dominikaanien sääntökunnan ylläpitämä kirjasto Helsingissä on huomattavasti laajempi kuin monen pienen kunnan kirjasto.
Jokaisen dominikaanin tulee opiskella koko elämänsä. Dominikaanisen sääntökunnan parissa onkin olemassa sanonta: "Dominikaani, joka ei opiskele, on kuollut dominikaani."
Katolisen kirkon toiminta uudistui merkittävästi Vatikaanin toisen konsiilin jälkeen. Eräs belgialainen dominikaaniteologi ryhtyi 1900-luvulla kirjoittamaan teoksia kirkon uudistumisesta. Hän sai samanlaisen vastaanoton kuin Martti Luther, mutta pysyi sääntökunnalle ja kirkolle uskollisena eikä ryhtynyt avoimeen vastarintaan kuten Luther. Hän vetäytyi luostariin ja myöhemmin hänen kirjoituksiensa arvo ymmärrettiin. Katolinen kirkko ryhtyi uudistumaan nimenomaan kyseisen teologin kirjoitusten pohjalta.
Dominikaanien toiminta vuoropuhelun edistäjänä on myös edistänyt katolisen kirkon ekumeniaa ja saanut sen lähestymään protestanttisia kirkkoja. Dominikaanit nauttivat katolisten keskuudessa erityistä arvostusta ja heidän panostaan kirkon historiassa arvostetaan. Vaikka osa inkvisition toimista saa myös nykypäivän katolilaisten tuomion, syylliseksi katsotaan enemminkin tuon aikakauden paavien poliittinen toiminta kuin dominikaanit.
Areiolaisuus
Areiolaisuus oli varhaiskristillinen, erityisesti 300-luvulla vaikuttanut Jumalan kolminaisuutta koskenut oppi, joka tuomittiin harhaoppiseksi. Areiolaisen suuntauksen perustajana voidaan pitää aleksandrialaista presbyteeriä nimeltä Areios, josta oppi on saanut nimensä. Areiolaisuutta koskenut kiista oli varhaisen kirkon merkittävimpia teologisia ongelmia.
Areiolaisten mukaan Kristus eli kolminaisuuden toinen persoona Poika ei ollut samaa olemusta kuin Isä. He myös kielsivät Kristuksen iankaikkisuuden eli sen, että tämä olisi "Isästä iankaikkisuudessa syntynyt”, ja katsoivat tämän olevan Jumalan ensimmäinen luomus. Täten areiolaiset käytännössä kielsivät Jeesuksen jumaluuden. Areiolaisuus perustui Areioksen pyrkimykseen saattaa perinteinen kolminaisuusoppi sopusointuun platonilaisen teologian kanssa. Tämän vuoksi Areios määritteli, että vain Isä on transsendenttinen Jumala, kun taas Poika oli "Logos", joka vastasi platonilaista demiurgia.
Nikean ensimmäisessä kirkolliskokouksessa vuonna 325 Areioksen oppi hylättiin ja selitettiin Kristuksen olevan syntyneen, ei luodun, ja Isän kanssa samaa olemusta. Päätös, jonka tarmokkain puolustaja oli Athanasios, vahvistettiin lopullisesti Konstantinopolin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa vuonna 381. Areios ja joukko areiolaisia piispoja erotettiin kirkosta ja tuomittiin maanpakoon.
Monet germaaniheimot kääntyivät ensin areiolaisuuteen ja vasta myöhemmin katoliseen kristinuskoon. Syynä tähän oli se, että areiolaiset karkotettiin 300- ja 400-luvuilla Rooman valtakunnasta harhaoppisina, kun Rooman keisarit alkoivat suosia kristinuskoa. Areiolaiset pakenivat mm. germaanien alueille ja tekivät siellä lähetystyötä.
Athanasioksen uskontunnustus on tehty areiolaista opetusta vastaan.
Nikean uskontunnustus
Nikean uskontunnustus eli Nikealais-konstantinopolilainen uskontunnustus (, , "Súmbolon tês Nikaías", , "Nikéjskij símvol véry") on yksi kolmesta niin sanotun vanhan kirkon uskontunnustuksesta. Se laadittiin, kun ilmeni tarve ilmaista käsitteellisesti kristillisten seurakuntien yhteinen usko näiden järjestäytyessä vuonna 325 pidetyssä Nikean ensimmäisessä kirkolliskokouksessa, ja sitä täydennettiin Konstantinopolin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa vuonna 381. Nikean uskontunnustus perustuu Apostoliseen uskontunnustukseen.
Kristillisten kirkkojen mukaan Nikean uskontunnustuksessa Raamatun keskeinen oppi kootaan tiivistettyyn muotoon, ja sen keskeinen periaate on kertoa Jumalan teoista Kristuksessa.
Nikean uskontunnustusta käytetään yleisesti eri kirkkokuntien jumalanpalveluksissa. Katolisessa messussa Nikean uskontunnustus lauletaan, ja se muodostaa messun Credo-osan (credo, "minä uskon", latinankielisen uskontunnustuksen ensimmäinen sana).
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa Nikean uskontunnustus on käytössä apostolisen uskontunnustuksen vaihtoehtona.
Eri kirkkokuntien käyttämissä versioissa on pieniä eroja sanamuodoissa. Lisäksi on huomattava, että ortodoksisen sanamuodon mukaan Pyhä Henki "lähtee Isästä", kun taas läntisten kirkkokuntien piirissä Pyhä Henki "lähtee Isästä ja Pojasta". Kyseinen ns. filioque -lisäys (lat. filio 'pojasta'; -que 'sekä' > "sekä pojasta") tuli yleisesti käyttöön lännen kirkossa 600-700-luvuilla. Tarkoituksena oli korostaa ylösnousseen Pojan läsnäoloa Pyhän Hengen kautta maailmassa. Lisäys syvensi eroja idän ja lännen kristillisyyden välillä ja oli yksi ortodoksisen ja katolisen kirkkokunnan eron ja lähes tuhatvuotisen molemminpuolisen ekskommunikaation syistä vuonna 1054.
Suomennos on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon käyttämän mukainen.Hakasulkeissa on läntisissä kirkoissa käytettävä Filioque-lisäys, joka ei kuulu alkuperäiseen Nikean-Konstantinopolin uskontunnustukseen.
Athanasioksen uskontunnustus
Athanasioksen uskontunnustus on yksi kolmesta ns. vanhan kirkon uskontunnustuksesta, joissa Raamatun keskeinen oppi kootaan tiivistettyyn muotoon. Siinä missä Apostolinen uskontunnustus keskittyy uskoon ja evankeliumiin ja Nikean uskontunnustus Jumalan tekoihin, Athanasioksen tunnustus kertoo, kuka Jumala on, millainen hän on.
Athanasioksen tunnustus on nimetty piispa Athanasioksen (295-373) mukaan, joka oli vanhan kirkon opettaja ja Aleksandrian piispa.
Paavalin synodi
Paavalin synodi on Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa perinteistä raamatuntulkintaa sekä tunnustusta peräänkuuluttava järjestö. Oppia määritellään Raamatun ja tunnustuskirjojen kautta. Jyrkimmin Paavalin synodin kannanotot tällä hetkellä näkyvät kriittisenä suhtautumisena naispappeuteen. Nimensä Paavalin synodi on saanut siitä, että sen perustamiskokous pidettiin Helsingissä Paavalin kirkossa.
Paavalin synodi perustettiin vuonna 1976 Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sisällä virinneen naispappeuskeskustelun seurauksena. Vuonna 1986 kirkko hyväksyi naispappeuden, mikä Paavalin synodin ja muiden naispappeutta vastustavien järjestöjen mielestä muutti kirkon perinteistä virkakäsitystä.
Paavalin synodin kotisivu
Birgittalaiset
Birgittalaiset (virallinen nimi OSSS "Ordo Sanctissimi Salvatoris" eli Kaikkein Pyhimmän Vapahtajan Sääntökunta) on ruotsalaisen Pyhän Birgitan (1302–1373) perustama luostarijärjestö. Ensisijaiset innoituksen lähteet birgittalaisten elämässä ovat Jumalan ylistäminen, lähetystyö, ekumenia ja uskollisuus. Keskiajalla Suomen ainoa birgittalaisluostari oli Naantalissa. Naantalin kaupunki perustettiinkin juuri luostarin ja siihen kuuluvan kirkon ympärille ("Vallis Gratiae", "Armon laakso", ruotsiksi Nådendal). Tuolloin luostarin toiminta hiljeni reformaatioon ja lakkasi viimeisen nunnan kuoltua.
Nykyään Suomessa toimii Turussa birgittalaissääntökunnan luostari, joka on aloittanut toimintansa 1986. Sen kymmenestä sisaresta pääosa on ulkomaalaissyntyisiä. Turussa toimii myös luostarin toimintaa tukeva, siihen liittyvä maallikkoryhmä eli oblaatit, jossa on myös miesjäseniä. Turun luostarin yhteydessä on nykyaikainen kirjaston, kokoustilat ja televisiohuoneen sisältävä vieraskoti 50 vieraalle sekä nuorille naisille 10-paikkainen opiskelijakoti.
Lohjalla sijaitsevassa Katolisen kirkon Stella Mariksessa birgittalaissisaret tekevät merkittävää työtä vetämällä leirejä etenkin lapsille ja nuorille sekä retriittejä aikuisille.
Uudella ajalla Suomessa on toiminut myös kaksi muuta birgittalaiskommuniteettia, Helsingissä ja Koisjärvellä mutta niiden kummankin toiminta kesti vain muutaman vuoden.
Maailmanlaajuisesti birgittalaisluostareita on ympäri maailmaa yli 40 luostarissa. Sääntökunnan äitiluostari sijaitsee nykyään Roomassa. 
Järjestön tunnetuin tunnus on mustan päähupun päällä kannettava valkonauhainen, orjantappurakruunua symboloiva, punaisin lasijalokivin koristeltu ”Kristuksen kruunu”.
KCNA
KCNA (, , lyh. KCNA) on Pohjois-Korean ainoa uutistoimisto, jonka uutiset ja näkemykset tulevat suoraan kommunistisen, juchelaisen Pohjois-Korean johtavilta elimiltä. KCNA on perustettu 1946. Toimiston pääkonttori on maan pääkaupungissa, mutta sillä on toimistoja maakuntakaupungeissa ja ulkomailla.
HPM
HPM (engl. "High Power Microwave") tarkoittaa suurtehoista mikroaaltoa. HPM-ase tarkoittaa mikroaaltoalueen asetta, joka lähettää mikroaaltoalueen erittäin suuritehoisen, mutta erittäin lyhytkestoisen sähkömagneettisen pulssin tai pulsseja.
HPM-ase on elektroniikan vastainen ase, siis tärkeä nykyaikaista asevoimaa vastaan. HPM-ase tuhoaa herkän eletroniikan lähellä asetta ja häiritsee tietokoneiden ohjelmistoja kauempaa. Jälkimmäinen johtuu muun muassa siitä, että pulssin muoto on hyvin lähellä tietokoneen sisäisiä pulsseja. Tietokone menee siis "sekaisin" HPM-pulssista.
HPM:n kehityspolku on ollut tutkien lähettimien tehojen jatkuva kasvu 1930-luvulta alkaen. Kun samalla elektroniikan herkkyys on koko ajan kasvanut mikropiiritekniikan kehittyessä (komponenttikoon pienentyessä mikropiirillä), on muodostunut tilanne, jossa tietyn tehoisilla lähettimillä saadaan tuhoava vaikutus tietyn herkkyyden omaavaan elektroniikkaan tietyltä etäisyydeltä.
HPM-pulssi saadaan aikaiseksi periaatteessa räjäyttämällä sähköinen kela kasaan, jolloin se luo suuren virtapiikin. Tämänkokoinen laite olisi salkkukokoa. Toinen tapa on rakentaa erityisiä HPM-generaattoreita. Tällöin saadaan jatkuva pulssivirta, mutta vastaavasti laite on erittäin suuri.
HPM-pulssitehossa puhutaan gigawateista ja tuhoavana etäisyytenä metreistä kilometreihin. Toisin kuin EMP, HPM-ase on täsmävaikutteinen. Räjähdyttämällä tuotettu HPM-pulssi vaikuttaa suppealla alueella ja HPM-generaattori perustuu keskeisesti suuntaavaan antenniin. HPM:n käyttökynnys on em. syystä paljon pienempi kuin EMP:n, joka vaatii normaalisti ydinaseen käyttöä.
HPM:ltä voidaan suojautua, mutta samat välineet eivät toimi sitä vastaan kuin esimerkiksi EMP:iä tai salamaa (LEMP) vastaan.
Julkisuudessa on esitetty, että Yhdysvalloilla olisi ollut jo vuoden 1991 Persianlahden sodassa risteilyohjuksen taistelukärkenä ko. tyyppinen ase. Neuvostoliitto oli ilmeisesti myös HPM-aseen ensimmäisiä kehittelijöitä. Kranaattiin mahtuva HPM-ase on jo mahdollisuuksien rajoissa.