hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Serepetta
Serepetta () on entinen kylä ja entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. 1700-luvun puoliväliin saakka se tunnettiin nimellä "Uusi-Puura". Seurakunta kuului Itä-Inkerin rovastikuntaan.
Serepetan kylä mainitaan vuoden 1676 aineistoon perustuvassa kartassa. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 52 savakkoa ja yksi äyrämöinen. Kylän asukkaat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin Serepetta kuului Metussin volostin Porun kyläkuntaan. Kylässä oli suomalais-virolainen koulu.
Neuvostoaikana Serepetta kuului vuorotellen Hoseritsan, Porun ja Saastrovan kyläneuvostoihin. Syyskuusta 1941 lähtien sen läheltä kulki Oranienbaumin sillanpääaseman rintamalinja. Sodassa tuhoutunutta kylää ei jälleenrakennettu.
Saamostin pogostaan kuulunut seurakunta on perustettu ennen vuotta 1640. Sen nimenä oli aluksi Uusi-Puura (), koska kirkko ja pappila sijaitsivat samannimisessä kylässä. Vuoteen 1644 saakka seurakunnalla oli yhteinen kirkkoherra Hevaan kanssa. Ruotsalaisajan lopulla Uudessa-Puurassa oli oma kirkkoherra ja kappalainen.
1700-luvun puolivälissä kirkko siirrettiin venäläisestä Uudesta-Puurasta Serepettaan, jonka mukaan seurakunta sai uuden nimensä. Kirkko korjattiin jo vuoden 1763 tienoilla ja uudelleen 1800-luvun alussa. Vuonna 1846 valmistui uusi kivinen pyhän Mikaelin kirkko. Sen kustansivat pääosin paikalliset tilanomistajat, varsinkin Lopuhkinan kartanonherra Paul von Bottom, joka sai jälkeläisineen patronaattioikeuden. Vuodesta 1862 lähtien kirkkoherran valitsivat seurakuntalaiset.
Vuoden 1860 tienoilla Serepetan seurakuntaan kuului noin 1 100 suomalaista. 1800-luvun lopulla seudulle muutti paljon virolaisia. Vuonna 1905 seurakunnassa oli noin 1 600 suomalaista, noin 1 200 virolaista, 41 saksalaista, neljä ruotsalaista ja yksi latvialainen. 1900-luvun alussa Serepetassa pidettiin vuosittain 60 suomenkielistä, 30 vironkielistä ja neljä saksankielistä jumalanpalvelusta. Vuonna 1917 seurakunnassa oli lähes yhtä paljon virolaisia kuin suomalaisia.
Kaprion ja Serepetan virolaisilla oli vuonna 1924 yhteinen seurakunta ja vuonna 1929 ne mainitaan erillisinä seurakuntina. Serepetan suomalaisen seurakunnan toiminta jatkui vuoteen 1935 saakka, jolloin kirkko suljettiin.
Toisen maailmansodan aikana osa väestöstä jäi Leningradin piiritykseen ja evakuoitiin eri puolille Neuvostoliittoa. Saksalaisten miehitysalueella olleet suomalaiset siirrettiin vuonna 1943 Suomeen. Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Lomonosovin piiriin.
Serepetta oli pääasiassa ortodoksisen väestön – venäläisten ja inkerikkojen asuttamaa seutua. 1800-luvulla alueen väestöstä oli inkerinsuomalaisia vain noin neljännes, inkerikkoja toinen neljännes ja venäläisiä puolet. Suomalaiset olivat etupäässä savakoita, mutta eräissä kylissä asui myös äyrämöisiä.
I – inkerikkoja, s – suomalaisia, v – venäläisiä.
Street Fighter II
Street Fighter II on Capcomin kehittämä vuonna 1991 julkaistu taistelupeli, joka on jatkoa "Street Fighter" -pelisarjan vähemmän tunnetulle ensimmäiselle osalle. "Street Fighter II" aloitti tappelupelibuumin ja se on valittu "World Video Game Hall of Fameen".
Yksinkertaisen juonen varaan rakennettu, aitojakin taistelulajeja sisältänyt peli julkaistiin aluksi pelihalleissa ja myöhemmin konsoleilla ja kotitietokoneilla (kuten Amigalla). Pelin pohjalta on luotu myös "Street Fighter Alpha" -sarja, joka kertoo peliä edeltävästä ajasta. Sarjasta ovat tulleet tunnetuiksi muun muassa hahmot Ryu, Ken ja M. Bison.
Street Fighter inspiroi lukuisia muita tappelupelejä, kuten suurta kohua aiheuttaneen Midwayn "Mortal Kombatin" ja Rarewaren Killer Instinctin.
Street Fighter II:n pohjalta julkaistiin myös lukuisia parannelmia tai päivityksiä, jotka erosivat vanhasta pelistä varsin vähän ja aiheuttivat aikoinaan paljon kritiikkiä. Ensimmäinen, "The World Warrior", oli ensimmäinen konsoliversio ja vastasi suunnilleen hallipeliä. Ensimmäinen päivitetty versio oli vuoden 1992 "Champion Edition", jossa pelaajat saivat ohjata pelin neljää viimeistä vastusta (Balrog, Vega, Sagat ja M. Bison). Kahdeksan kuukautta myöhemmin julkaistiin "Hyper Fighting", jossa hahmoille oli lisätty uudet väriteemat ja jossa myös pelin tempoa oli nopeutettu (ns. Turbo-moodi).
Myöhemmin julkaistiin seuraaja "Super Street Fighter II" ja sen tietokonevastine "Super Street Fighter 2 Turbo", jotka esittelivät viisi uutta hahmoa: Cammyn, T. Hawkin, Dee-Jayn, Akuman ja Bruce Lee -tribuutti Fei Longin.
Sarjaan on myöhemmin julkaistu myös varsinaiset jatko-osat "Street Fighter III" vuonna 2000 ja "Street Fighter IV" vuonna 2008.
Vuonna 1994 ilmestyi "Street Fighter II:n" pohjalta kehitelty elokuvasovitus "Street Fighter", joka ei kuitenkaan menestynyt. Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi Steven E. de Souza, ja sen pääosia näyttelivät Jean-Claude Van Damme ja Raúl Juliá.
Skuoritsa
Skuoritsa eli Kuoritsa (, , ) on luterilainen seurakunta Inkerissä. Skuoritsa sijaitsee noin 30 kilometriä Pietarista lounaaseen, Tervolan () lähellä.
Ruotsin vallan aikana v. 1640 Skuoritsaan perustettiin luterilainen seurakunta. Seurakunnan väkiluku v. 1928 oli 9 000 henkeä. Skuoritsan pappilassa oli Inkerinmaan suurin kirjasto. Vuonna 1839 rakennettiin kivikirkko, johon mahtui 1 300 henkeä. Uusien asukkaiden klubina käyttämä kirkko raunioitui tulipalossa v. 1956. Tämän Pyhän Katariinan kirkon rauniot on nykyään korjattu kirkoksi, arkkitehtina Pekka Wesamaa. Seurakunta perustettiin uudelleen vuonna 1990. Skuoritsa on Vantaankosken seurakunnan ystävyysseurakunta.
Ahmosi, Ahokas, Akkala, Ala-Purskova, Aropakkasi, Autio-Tukenitsa, Hatsinanmylly, Huittula, Ihalaisi, Iistinä, Ikatla, Juvaisi, Kaijasi, Kainolaisi, Karhunkylä, Kemppilä, Kesälä, Kiurula, Kolmikanta, Kolmola, Korpikylä, Koskelaisi, Kouhia, Kuitusi, Kämärä, Laitisi, Lusikkala, Malkkila (Tynilä), Metiäisi, Motsina, Multia, Mutakylä, Muttala, Myllykylä, Niisnova, Nikreuksenkylä, Nousiaisi, Näppilä, Ontrova, Orava, Pekkala, Pellilä, Peräjärvi, Petrova, Peussala, Pieni Iistinä, Pieni Reisinä, Pietilä, Pitkälä, Pokkisen Purskova, Punakkala, Pöllä (Sepänkylä), Pöyhölä, Riepposi, Ruotsila, Rähmösi, Rätönkylä, Saalisi, Skuoritsa, Sokkala, Suo-Tukenitsa, Suuri Puutosti, Suuri Reisinä, Suuri Taaitsa, Tehvinä, Tervola, Tervola (Sämpsänpalo), Turtia, Tyyskälä, Uusi Purskova, Uusi Puutosti, Veikkola, Vohkana, Voutila (Foutila), Vuitti, Väisälä, Ylä-Purskova.
Kiinalainen shakki
Kiinalainen shakki voi tarkoittaa kahta eri peliä:
Soikkola
Soikkola () on niemi, entinen kylä ja entinen ortodoksinen ja luterilainen seurakunta Inkerissä. Soikkolan niemi sijaitsee Suomenlahden etelärannalla Kaprion- ja Laukaanlahden välissä. Nykyään alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Viistinän ja Niisnovan kuntiin.
1900-luvun alkupuolelle saakka Soikkola oli pääosin inkerikkojen asuinaluetta ja siten ortodoksista seutua. Inkerikkojen asumia kyliä olivat Hamala, Kolkanpää, Koskina, Loka (Loas), Loukkula, Metsäkylä, Mättäsi, Oussimäki, Pätsinä, Repola, Ruutsia, Röllölä, Saarove, Savimäki, Soikkola, Suuri-Somero, Tammikontu, Uusi-Harkkola, Viistinä. Inkerikkojen lisäksi luterilaisia, inkerinsuomalaisia äyrämöisiä asui vielä 1800-luvun puolivälissä seuraavissa kylissä: Mäkkylä, Otsave, Peipiä, Suija, Säätinä, Tarinaisi, Uusikylä, Vanha-Harkkola, Venakontsa, Voloitsa. Koskisenkylässä oli inkerikkojen lisäksi saksalaisia. Pelkästään äyrämöisten asuttamia kyliä olivat Järvenperä ja Vääräoja. Toisenuskoisiin kohdistetun painostuksen alla 1900-luvulla tullessa äyrämöiset vetäytyivät muutamiin kyliin ja leimallisimmin äyrämöiskyliksi jäivät Uusikylä ja Vääräoja. Venäläisiä asui vanhastaan vain Pienessä-Somerossa.
1930-luvulla Soikkolan niemelle rakennettiin suuri sotilastukikohta, jonka neuvostoliittolaiset tuhosivat toisen maailmansodan vetäytymisvaiheessa. Sodan aikana suomalaiset ja inkerikot siirrettiin Suomeen. Neuvostoliittoon palattuaan heidät karkotettiin Sisä-Venäjälle. Ensimmäiset kanta-asukkaat pääsivät palaamaan 1950-luvulla.
Nykyisin Soikkolassa asuu muutama sata inkerikoiksi tunnustautuvaa ihmistä ja inkeroisen kielikin on jossain määrin säilynyt. Soikkolassa toimii inkeroiskuoro, kansanperinneryhmä ja museo.
Soikkolan luterilainen seurakunta perustettiin 1620-luvulla. 1700-luvun alun sotavuosien jälkeen Soikkolalla, Kattilalla ja Kapriolla oli yhteinen kirkkoherra. Vuoden 1740 tienoilla Soikkola ja Kattila yhdistettiin, ja vuonna 1834 niihin liitettiin myös Novasolkan seurakunta.
Vuonna 1740 Soikkolaan rakennettiin uusi kirkko, mutta kun se oli lähes valmis, venäläinen pappi vaati sen siirrettäväksi kauemmaksi ortodoksikirkon luota. Uusi puukirkko rakennettiin Järvenperän kylään ilmeisesti vuonna 1810. Kirkko paloi vuonna 1905, ja uusi puukirkko valmistui vuonna 1910. 1900-luvun alussa kirkkoherranvirka oli pitkään täyttämättä, koska köyhään seurakuntaan, jonka kolme kirkkoa sijaitsivat kaukana toisistaan, oli vaikeaa löytää hakijoita.
Vuonna 1919 kolme seurakuntaa erosivat jälleen toisistaan. Soikkolasta tuli vuonna 1930 rajavyöhykettä, eikä sinne enää päästetty saarnaajia. Vuonna 1936 kirkkorakennus muutettiin viljamakasiiniksi.
Soikkolan luterilaiseen seurakuntaan kuului 33 kylää, jotka olivat: Hamala, Harkkola, Uusi Harkkola, Järvenperä, Kirkonmäki (Soikkola), Kolkanpää, Koskina, Koskisenkylä, Loka (Loas), Loukkula, Metsäkylä, Mäkkylä, Mättäsi, Otsave, Oussimäki, Peipiä, Pätsinä, Repola, Ruutsia, Röllölä, Saarove, Savimäki, Pieni Somero, Suuri Somero, Suija, Säätinä, Tammikontu, Tarinaisi, Uusikylä, Venakontsa, Viistina, Voloitsa ja Vääräoja.
Spankkova
Spankkova () on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Jelisavettinan kunnassa sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä.
Ruotsalaisvallan aikana 1600-luvulla seudulle muuttaneet inkerinsuomalaiset kuuluivat Tääkelin seurakuntaan. Sillä oli oma kirkko ja kirkkoherra jo 1640-luvulla. Vuonna 1731 venäläinen ruhtinas Spankovski rakennutti kirkon Spankkovan kylään, ja seurakunta sai uuden nimensä. 1720-luvulta lähtien se kuului Koprinaan, mutta itsenäistyi uudelleen vuonna 1753. Vuonna 1833 Spankkovaan rakennettiin uusi Neitsyt Marialle omistettu kivikirkko. Seurakuntaan kuului myös Kolppana, jossa oli oma Paavali I:n rakennuttama kirkko. Vuonna 1905 seurakunnassa oli noin 4 800 suomalaista ja viitisenkymmentä virolaista jäsentä, vuonna 1917 enää 3 161. 1920-luvun alusta lähtien Spankkova ja Kolppana toimivat erillisinä seurakuntina. Spankkovan kirkko suljettiin vuonna 1937.
Spankkovan asukkaista suurin osa oli inkeriläisiä savakoita. Eräissä kylissä asui myös ortodoksisia inkerikkoja. Seurakuntaan kuului 44 kylää, joista suomalaisia 31:
Ahokylä, Hinkkala, Hintikkala, Honkala, Ilkkinä, Kaletino, Karstala, Korpisalo (Uusikylä), Kunttula, Kurkovitsa, Luiskenitsa, Luumitsa, Miikkinä, Peresnova, Pienhovi, Pieni Karstala, Pieni Pornitsa, Pieni Sääskelä, Piesala, Pitkälä, Raakelitsa, Repola, Räähkälä, Saaritsa, Seppälä, Sikoniemi, Smolkkova, Sornua, Spankkova, Suuri Pornitsa, Suuri Sääskelä, Säämälä, Tarovitsa, Toivari, Tuonitsa, Tupitsa, Tääkeli, Uusi Hinkkala, Uusi Holopitsa, Vanha Holopitsa, Vanha Staarosta, Vereppi, Vetkala, Vironkylä.
Nykyään kylät kuuluvat Hatsinan piirin Jelisavettinan, Puutostin, Suuren-Kolppanan, Sääskelän ja Voiskovitsan kuntiin.
Toisen maailmansodan aikana vuonna 1943 suomalaisväestö siirrettiin Suomeen. Sodan jälkeen seutu asutettiin venäjänkielisellä väestöllä ja Suomesta palanneet sijoitettiin vastaavasti sisämaahan, venäjänkielisille paikkakunnille.
Nykyään Spankkovan kylässä on noin 1 200 asukasta. Kylässä on maidontuotantoon erikoistunut maatalousyritys. Raunioitunut Neitsyt Marian kirkko on paikallinen nähtävyys.
Tuutari
Tuutari (venäjäksi "Дудерово", "Дудорово", "Дудергоф", ruotsiksi "Duderhof", "Dudern") on seurakunta keski-Inkerissä. Seurakunnan kirjoilla oli aikoinaan 6500 henkeä (1937). Nykyisin alueen suurin asutus on Taaitsa, jossa on mm. inkeriläisvanhusten palvelutalo. Tuutarissa sijaitsee myös hiihto- ja laskettelukeskus Tuutari Park.
Tuutari on yksi Inkerin vanhimpia seurakuntia. Se perustettiin jo Ruotsin vallan aikana, jolloin kirkko sijaitsi Kraasselassa, johon myöhemmin rakennettiin Venäjän keisarin palatsi. Uusi kirkko rakennettiin Mölkön eli Kirkonmäelle 1736. Nykyinen, toisessa maailmansodassa raunioitunut kivikirkko rakennettiin 1836 tsaari Nikolai I:n lahjoittamin varoin. Se oli alueen suurimpia kirkkoja 2200 istumapaikkoineen. Vuonna 1937 kirkko otettiin pois seurakunnalta. 1950-luvulla kirkon rauniot räjäytettiin ja purettiin. Paikalla on nykyään hiihtokeskus Tuutari Park.
Tuutarin seurakunnan nykyinen kirkko on rakennettu läheiseen Pikkolan kylään pääosin suomalaisin talkoovoimin. Kouvolan seurakunta Suomessa on tukenut Tuutarin seurakuntaa kirkkohankkeen toteuttamisessa sekä taloudellisesti että talkoovoimin. Kirkko on rakennettu arkkitehti Pentti Kärjen suunnitelmien mukaan, ja se vihittiin käyttöön helatorstaina vuonna 2006.
Alajoki, Hannola, Hieprola, Hirvosi (Ruotsi), Honkasi (Hämäläinen), Humalisto, Ihalaisi, Jänismäki, Järvelä (Pieni-Karhila), Karhila (Karlino), Kaurasaari, Kavelahti, Kirppula, Kirveelä, Koirova, Korpelaisi, Kuittila, Kurkela, Kyllisi, Kylmälä (Ala-Sparri), Laakala, Lamppula, Leininmäki (Sulkala), Lemetinmäki, Lintusi, Lottula, Metsävainikka (Venäjänrasi), Muikkala, Murjala (Kotsala), Myrälä, Mäkeläisi, Mäntyharju (Ilmosti), Naumosi, Nuijala (Pieni-Kapasi), Nurkkaporu (Pori), Närhilä (Tuippola), Pajula, Parkonmäki, Partasi, Peikalaisi, Pelkola, Peräkylä, Pikkola, Pulkkisenmäki, Pökkösenmäki, Pöllälä, Raja-Leinilä, Raskela (Lokovala), Revonpesät (Palmula), Riehkala (Kapasi), Rötsälä, Saarela (Karvala), Saksala, Suolasi, Taaitsa, Tallikkola, Talsinmäki (Talsila), Tolppala, Tököttilä, Uusi-Ihalaisi, Variksela (Vauhkola), Viholaisi, Viittala (Suuri-Viittala), Villasi, Ylipelto (Pieni-Viittala)
Tyrö
Tyrö (, ) on seurakunta Inkerissä Suomenlahden etelärannalla, Kronstadtin kohdalla. Seurakunta kuului Troitskojen kihlakuntaan sekä Oranienbaumin (Kaarostan l. Rampovan), Strelnan (Nuolijoen) ja Uritskin pitäjiin (kuntiin). Seurakunnan väkiluku oli 7900 (1928). Tyrön asukkaat lukeutuivat äyrämöisiin ja puhuivat inkeroiskieltä läheisesti muistuttavaa äyrämöismurretta. Nykyisin Tyrön alue kuuluu Lomonosovin piiriin ja jakautuu useamman pitäjän kesken.
Tyrön luterilainen seurakunta perustettiin 1642. Siihen kuului myös Retusaari eli Kronstatti. Kivikirkko rakennettiin 1831. Kirkko otettiin pois seurakunnalta 1936, ja siitä tehtiin elokuvateatteri. Tyrön seurakunta on perustettu uudelleen ja kirkko saatu takaisin 1991.
Tyrön seurakunnan alueella asui äyrämöisten ohella huomattava joukko inkeroisia sekä kasvava määrä venäläisiä sekä 1700-luvulle sinne värvättyjä saksalaisia maanviljelijöitä. Alueella oli myös kaupunkeja, kuten Pietarhovi ja Oranienbaum sekä sotilastukikohtia, kuten Yhinmäen linnake (Krasnaja Gorka).
Toisessa maailmansodassa Tyrö lähes kokonaan joutui erilliseen saartoon yhdessä koko Hevaan sekä Serepetan pohjoisten kylien kanssa (Ораниенбаумский плацдарм/Oranienbaumskii platsdarm). Seurakunnan itäosan asukkaat ehdittiin evakuoida jo syksyllä 1941 Toksovaan ym. Kannakselle, mistä inkeriläiset kevättalvella 1942 karkotettiin Siperiaan. Tyrön saartorenkaan sisäpuolelta karkotettiin kaikki inkeriläiset ja saksalaiset samoin kevättalvella 1942. Heidät kuljetettiin kuorma-autoilla jään yli Revonnenään ja sieltä Laatokan Jäätien kautta Koillis-Siperiaan Jäämeren rannalle.
Ahinkonnun Suokas (Кузнецы), Ahinkontu, Ahokylä (Агакули), Aliskala, Asikkala (Новая Деревня), Autio (Туюзи), Haisevaisi (Большая Ижора), Halosi (Халузи), Hanttula, Hiukankylä (Pieni Piutusi), Hovinmätäs, Hännisi, Kangas (Большие Борки), Kapakanmäki (Кабацкое), Kasukanmäki, Kirppula, Kukkosi (Куккузи), Kuusoja (Луизино), Kylänpää, Käkösi, Lankila (Лангерево), Latikan Soikkina (Большая Сойкина), Latikan Suokas, Lautakota (Лавдузи), Leppäsi (Лебяжье), Liiha (Лигово), Liikosi (Лигойзи), Liimosi (Лимузи), Lukkala, Löytysi (Левдузи), Mielisi (Кикинка), Mustaoja (Владимирово), Mustasuu (Заводы), Myllysi (Марьино), Nastola (Настолова), Notkola (Нотколова), Notkolan Soikkina, Penikkala (Пеники), Pieni Seppälä, Piutusi (Пиудузи), Pohjoisi, Porsas, Pronna (Нижняя Бронна), Reijola (Малый Симонгонт), Riikola, Ristikylä (Ольгино), Roitsa (Троицкое), Sahamylly, Seppälänmätäs (Кузнецы), Simonkontu (Большой Симонгонт), Tammenkontu (Таменгонт), Teppois-Soikkina (Санино), Teppola, Tieriikola (Малая Ижора), Tujusi (Туюзи), Tyrönkylä (Мартышкино), Usinkontu (Узигонт), Vahviaisi (Ивановка), Vanhakontu (Дубки), Vihkola, Yhinmäki, Ylikylä (Илики).
Venjoki
Venjoki () on entinen luterilainen seurakunta Keski-Inkerissä. Venjoki oli Inkerinmaan väkirikkaimpia seurakuntia. Asukkaita oli 12260 (1928). Seurakunnan rajojen sisällä sijaitsee myös muutamia kaupunkeja ja suuria taajamia, jotka ovat Puškin eli Saari, Pauluskoi, Aleksandrovskaja, Pulkkala, Slavjanka () ja Ust-Slavjanka ().
Venjoen seurakunta perustettiin 1641. Sillä oli Ruotsin vallan aikana kaksi kappeliseurakuntaa: Liissilä ja Inkere. Edellinen kirkko oli Juhana Salosen rakennuttama puinen kaksoisristikirkko. Viimeisin kivikirkko on vuodelta 1885, joka toimi seurakunnan kirkkona 1930-luvun lopulle, kunnes siitä tehtiin neuvostoklubi. Nykyisin kirkossa toimii laboratorio. Toisessa maailmansodassa rintama kulki Venjoen yli ja pysähtyi seurakunnan pohjoisosaan. Venjoen asukkaat siirrettiin saksalaisten sotatoimialueelta Suomeen. Toisen maailmansodan jälkeen Venjoki asutettiin venäläisillä ja Suomesta palanneet karkotettiin venäläisille paikkakunnille. Vuoden 1947 karkotus koski jokseenkin kaikkia kotiseudulle päässeitä venjokelaisia.
Anttila, Glaasova, Haapasaari, Haikkola, Hampaala, Hietakylä, Humalasaari (Hynnisi), Huuhka, Hyvösi, Hällölä, Häyhäsi, Hörkkölä, Jäniskylä, Kaakkala, Kapasi, Kaskisaari, Kekälekylä, Kelola (Jurkina), Kiiskilä, Kivola, Kokkola, Kommola, Koprala, Korhosi, Korkanmäki, Korkeamaa, Kouru (Kotsalainen), Koussula, Kuivila, Latukka, Leppälä, Luukkasi, Lyysmäki, Länkioja, Marinova, Mestilä, Montila, Mosina, Mosinanmylly, Novavesti, Paapala, Pappilanautio, Patamäki, Pieni-Ruussova, Pieni-Saklina (Ahola), Pieni-Selkelevä, Piisinä, Poritsa, Porttila, Poru, Pääsölä, Rahkola, Rajakivi, Repola, Ripsevä, Ropola, Rusinautio (Rusila), Rönölä, Saamosti, Saapru, Saksala, Sintosi, Suosaari, Suuri-Kattilaisi, Suuri-Ruussova, Suuri-Saklina, Suuri-Selkelevä, Särtsä, Tanilova (Hantsula), Tonnila, Torasaari, Tärölä, Uusi-Kattilaisi, Uusikylä, Uusi-Onttola, Vanhala, Vanhamoisio, Vanhamylly, Vanha-Onttola, Vekkilä, Ventola, Verevä, Vähikkälä, Väärälä
Luettelo Italian ympäriajon voittajista
Taulukossa Giro d'Italian voittajat vuodesta 1909. Kokonaiskilpailun johtajalla on roosan värinen paita "maglia rosa". "Maglia verde" on vihreä paita, jota pitää yllään paras mäkimies. Paras mäkimies on palkittu vuodesta 1933 lähtien, mutta "maglia verde" tuli mukaan "Giro"on vasta vuonna 1974. Parhaalla pistemiehellä, joka usein on kirimies, on vuodesta 1966 alkaen ollut päällään punasävyinen paita, joka oli vuosina 1970–2009 väriltään tumman violetti ja tunnettiin nimellä "Maglia ciclamino". Ensimmäisinä neljänä vuotena ja vuodesta 2010 alkaen paita on ollut väriltään punainen; "maglia rosso passione". Parhaalle nuorelle kilpailijalle on jaettu "maglia bianca" eli valkoinen paita vuosina 1976–1994 ja uudelleen vuodesta 2007 lähtien. Vuosina 1989–2006 jaettiin "maglia azzurra" eli taivaansininen paita ns. "intergiro"- eli välikirikilpailun parhaalle. Intergirossa etappien puolivälissä on kohta, jossa otetaan kilpailijoiden ajat. Nopeimman kokonaisajan ajanut sai paidan. Vuonna 2006 "maglia azzurran" tilalle tuli "maglia blu" eli sininen paita, jonka voitti paras yleisajaja. Pisteitä jaettiin sekä tasaisilla että vuoristoetapeilla, joten parhaiten erityyppisillä etapeilla pärjännyt voitti paidan. Tätä paitaa ei käytetty kuin yhtenä vuotena.
Huomioitavaa
PSV Eindhoven
Philips Sport Vereniging eli PSV on eindhovenilainen urheiluseura. Parhaiten se tunnetaan jalkapalloseurana, joka pelaa Alankomaiden pääsarjassa Eredivisiessä.
PSV on yksi Alankomaiden "kolmesta suuresta" jalkapalloseurasta Ajaxin ja Feyenoordin ohella. Seura on lukeutunut Alankomaiden ja Euroopan huippuseuroihin 1970-luvulta lähtien. PSV on Eredivisien historian toiseksi menestynein seura Ajaxin jälkeen voitettuaan 21 mestaruutta. Seura on voittanut kerran sekä Euroopan cupin että UEFA Cupin.
PSV on tullut tunnetuksi erityisesti nuorten pelaajien kehittäjänä. Muun muassa Ruud Gullit, Ronald Koeman, Romário, Ronaldo ja Ruud van Nistelrooy ovat pelanneet seurassa ennen siirtoaan suurempiin sarjoihin.
Nimensä mukaisesti PSV on perustettu Philipsin työntekijöiden urheiluseuraksi. Seura on perustettu vuonna 1913 juhlistamaan Alankomaiden satavuotista itsenäisyyttä Ranskasta. PSV voitti ensimmäisen Alankomaiden-mestaruutensa vuonna 1929. Seura voitti mestaruuden kerran myös 1930-, 1950- ja 1960-luvuilla.
Varsinaiseksi huippuseuraksi PSV nousi 1970-luvulla. Seura voitti vuosikymmenen aikana Kees Rijversin johdolla mestaruuden kolmesti. Vuonna 1978 PSV voitti UEFA Cupin. Seuran tähtipelaajia noihin aikoihin olivat muun muassa Jan van Beveren, René ja Willy van de Kerkhof sekä Willy van der Kuijlen.
Vuosina 1987–1990 PSV:n valmentajana toimi Guus Hiddink. Seura voitti Euroopan cupin vuonna 1988. PSV:n voittajajoukkueen avainpelaajia olivat muun muassa Hans van Breukelen, Eric Gerets, Wim Kieft, Ronald Koeman ja Søren Lerby. Seura voitti Hiddinkin johdolla lisäksi mestaruuden kahdesti. PSV voitti mestaruuden myös Bobby Robsonin johdolla vuosina 1991 ja 1992, Dick Advocaatin johdolla vuonna 1997 sekä Eric Geretsin johdolla vuosina 2000 ja 2001. 1990-luvulla seuraa edustivat muun muassa Romário, Ronaldo, Luc Nilis, Phillip Cocu, Jaap Stam ja Ruud van Nistelrooy.
Vuosina 2002–2006 Hiddink toimi jälleen PSV:n valmentajana. Seura voitti hänen johdollaan kolme mestaruutta. Vuonna 2005 PSV selviytyi Mestarien liigassa välieriin. Hiddinkin aikana seuran avainpelaajia olivat muun muassa Mateja Kežman, Arjen Robben, Mark van Bommel, Alex ja Cocu. Vuosina 2006–2007 PSV:tä valmensi Koeman. Seura voitti hänen johdollaan mestaruuden vuonna 2007. Vuonna 2008 PSV voitti neljännen perättäisen mestaruutensa väliaikaisvalmentaja Sef Vergoossenin johdolla. Samana vuonna seuran päävalmentajaksi tuli Huub Stevens.
PSV-seuroja on kaikkiaan 17. Seuran tunnetuimpia urheilijoita jalkapalloilijoiden ohella ovat uimarit Pieter van den Hoogenband ja Inge de Bruijn.
Siestarjoki (kaupunki)
Siestarjoki (, , suom. aiemmin myös "Rajajoki" ja "Systerpekki") on Pietariin kuuluva kaupunki Venäjällä. Se sijaitsee 35 kilometriä Pietarin keskustasta luoteeseen Suomenlahden ja Raja- eli Siestarjoen muodostaman Roslivajärven välisellä kannaksella. Hallinnollisesti Siestarjoki on Kurortin piiriin kuuluva kunta. Asukkaita on 40 300 henkeä (vuonna 2003). Siestarjoki oli Venäjän ja Suomen rajapaikkakunta vuodesta 1812 toiseen maailmansotaan, ja osa Suomen suuriruhtinaskuntaa 1812–1864.
Pian Pietarin kaupungin perustamisen jälkeen vuonna 1714 perustetulle Siestarjoelle rakennettiin Luoteis-Venäjän suurin asetehdas 1721–1724. Sen lähellä sijaitsi Pietari Suuren palatsi, jonka paikalla nykyään on hollantilaistyyppinen Dubki-puisto. Asetehtassa on S. P. Voskovin työkalutehdas. Ruotsin ja Venäjän vuosien 1741–1743 sodan sekä 1850-luvulla Krimin sodan aikana Siestarjoelle rakennettiin maalinnoitus. Kesäkuussa 1855 Britannian ja Ranskan laivasto pommitti tehdasta.
Siestarjoki yhdistettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812 osana Vanhaa Suomea, mutta Kankaankylän () kaupunginosa siirrettiin kuuluvaksi Pietarin kuvernementtiin 1842. Kun asetehdasta ympäröinyt 14 neliökilometrin laajuinen alue erotettiin suuriruhtinaskunnasta vuonna 1864 ja sekin liitettiin Pietarin kuvernementtiin, lupasi keisari Aleksanteri II Suomelle vastineeksi Petsamon. Tämä toteutui vasta Tarton rauhassa vuonna 1920.
1800-luvun lopulla Siestarjoesta tuli pietarilaisten suosima huvila-alue. Vuonna 1898 perustettiin kylpylä, jossa hoidetaan sydän- ja verenkiertoelimistön, hermoston, ruuansulatus- sekä tuki- ja liikuntaelimistön sairauksia. Neuvostoaikana seudulle perustettiin parantoloita ja lepokoteja. Siestarjoella vietti viimeiset elinvuotensa kirjailija Mihail Zoštšenko, joka on myös haudattu sinne. 1960-luvulta lähtien kaupunkiin on rakennettu uusia kerrostaloalueita.
Vuonna 1815 Siestarjoelle rakennettiin Valkeasaaren luterilaisen seurakunnan kappeli. Historiallisia kaupunginosia ovat Kankaankylän ohella Kurort (), Rosliva () ja Seppälä. Pietarista Siestarjoen kautta Viipurin rataan yhtyvällä rataosuudella on samanniminen paikallisliikenteen rautatieasema.
Siestarjoella sijaitsee yksi Jaroslavlin alueelta saapuvan ja Koiviston (Primorsk) öljyterminaaliin johtavan BPS-1 öljyputken pumppausasemista välivarastoineen
Voitto Hellsten
Voitto Valdemar Hellsten (15. helmikuuta 1932 Pertteli – 7. joulukuuta 1998 Turku) oli suomalainen pikajuoksija. Hän voitti 400 metrillä olympiapronssia Melbournessa 1956 ja EM-hopeaa Bernissä 1954. Hellsten muistetaan kuitenkin erityisesti menestyksestä Suomi–Ruotsi-maaotteluissa. Urheilu-uransa jälkeen hän oli 1960-luvulla kaksi kautta SDP:n kansanedustajana.
Hellsten harrasti nuorena urheilua monipuolisesti: kesällä juoksua ja korkeus- ja pituushyppyä, talvella hiihtoa. Hänen kasvattajaseuransa oli Salon Vilpas, mutta hän edusti menestyksekkäimmät vuotensa Turun Tovereita. Hellstenin varsinainen kilpaurheilu-ura alkoi vuonna 1949, jolloin hän juoksi 100 metriä aikaan 11,2 ja 200 metriä aikaan 23,2. Hänellä ei ollut varsinaista valmentajaa vaan oppi tuli kirjoista ja muita juoksijoita tarkkaillen.
1950-luvulla Hellsten alkoi juosta myös pidempiä matkoja, jopa 800 metriä. Hän osallistui 33 maaotteluun ja voitti niissä lajinsa 52 kertaa. Erityisesti voitot Suomi–Ruotsi-maaotteluissa toivat hänelle nimityksen "Ruotsin-tappaja".
Hellsten kilpaili Helsingin olympialaisissa 1952, jolloin hän karsiutui 100 metrin 1. alkuerissä ajalla 11,1, 200 metrillä 2. alkuerissä ajalla 22,4 ja 4 × 100 metrin viestin alkuerissä ajalla 42,0.
Melbournen olympialaisissa 1956 Hellsten sai pronssia 400 metrillä, Bernin Euroopan-mestaruuskisoissa 1954 hopeaa 400 metrillä ja pronssia 4 × 400 metrin viestissä. Melbournessa juoksemallaan ajalla 46,20 Hellsten sijoittuu edelleen vuonna 2015 Suomen kaikkien aikojen 400 metrin juoksun tilastossa viidenneksi. Viimeisin suomalainen Hellstenin ajan alittaja on ollut Mikael Söderman kesäkuussa 1991.
Hellsten valmistui liikunnanohjaajaksi vuonna 1954 Pajulahden urheiluopistosta. Hän työskenteli Turun kaupungilla vuodet 1955–1991 lukuun ottamatta vuosia 1962–1970, jolloin hän oli eduskunnassa SDP:n kansanedustajana. Hellsten oli myös Turun kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1960–1972. Hän oli presidentin valitsijamies vuosien 1962 ja 1968 vaaleissa.
Vuonna 1972 julkaistiin Hellstenin omaelämäkerta "Voiton ja tappion vuodet".
Paolo Savoldelli
Paolo Savoldelli (s. 7. toukokuuta 1973 Clusone, Bergamon maakunta) on entinen italialainen kilpapyöräilijä ja kaksinkertainen Italian ympäriajon voittaja, vuosilta 2002 ja 2005. Savoldelli oli kiipijänä erinomainen, mutta sitäkin paremmin tunnettu alamäkiajosta, jossa hän oli maailman ehdotonta huippua. Tästä juontaa myös hänen lempinimensä "Il Falco" - haukka. Toinen paljon käytetty lisänimi oli "babyface". Savoldellin alamäkitaidot olivat erityisen tärkeässä asemassa vuoden 2005 Italian ympäriajon toiseksi viimeisellä etapilla, jolloin hän saavutti alamäessä Gilberto Simonia ratkaisevasti kokonaisvoiton kannalta.
Savoldelli päätti uransa kauden 2008 jälkeen.
Halma
Halma (muinaiskreikkaa: "hyppy") on kahden tai neljän pelaajan lautapeli. Pelin on kehittänyt yhdysvaltalainen kirurgi George Howard Monks vuonna 1883.
Halmaa pelataan 16×16 ruudun laudalla. Pelin tarkoituksena on saada siirrettyä kaikki omat nappulat vastustajan aloitusalueelle ennen kuin tämä ehtii vallata pelaajan oman aloitusalueen. Nappulat voivat hyppiä toistensa yli, mutta ne eivät koskaan lyö toisiaan.Pelin tavoitteena on siirtää kaikki omat nappulat vastakkaisessa nurkassa sijaitsevalle alueelle.
Saara-Maria Paakkinen
Saara-Maria Paakkinen (4. lokakuuta 1941 Pori – 17. heinäkuuta 2005 Hyvinkää) oli kansanedustaja, europarlamentaarikko ja kunnallisneuvos. Kansanedustaja hän toimi vuosina 1979–1995 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Puoluekannaltaan hän oli sosialidemokraatti. Eduskunnan ensimmäisenä varapuhemiehenä Paakkinen oli vuosina 1991–1995.
Tuusulan kunnanvaltuuston jäsen Saara-Maria Paakkinen oli vuodesta 1973. Hän hoiti myös valtuuston puheenjohtajan ja varapuheenjohtajan tehtäviä. Paakkiselle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 2000.
Euroopan parlamentin jäsenenä Saara-Maria Paakkinen toimi eduskunnan valitsemana vuosina 1995–1996. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1982 ja 1988. Luottamustehtäviä Paakkinen hoiti kirkon piirissä, romanityössä ja nuorisotoiminnassa. Suomen syöpäpotilaat ry:n puheenjohtajana hän toimi vuosina 1997–2000.
Passacaglia
Passacaglia (ranskaksi "passacaille", espanjaksi "passacalle" tai "pasacalle") on hidas 3/4-tahtilajissa esitetty hovitanssi, jonka nimi tulee espanjan kielen sanoista "pasear" (kävellä) ja "calle" (tie). Tämä viittaa tanssin alkuperään: espanjalaiset kitaristit improvisoivat laulujen säkeistöjen välille kadensseja, joiden aikana he saattoivat astella yleisön joukossa.
Myöhemmin passacagliasta kehittyi soitinmusiikin muoto, joka perustuu muuttumattomana toistuvaan melodiakulkuun. Passacaglia on läheistä sukua chaconnelle, jonka toistuva melodia voi kuitenkin esiintyä muuallakin kuin bassolinjassa.
Haapakangas
Haapakangas () on historiallinen sekä nykyinen seurakunta Pohjois-Inkerissä Pietarin kaupungin pohjoisosassa. Haapakangas on myös taajama, joka sijaitsee Pietarista Viipuriin vievän valtatien varrella. Levassovassa on myös Stalinin vainojen aikainen teloituspaikka. Alueella on myös jäänteitä keisarinna Katariina II rakennuttamasta Pietarin pohjoisesta suojalinnoituksesta.
Nykyisin Haapakankaalla sijaitsee myös yksi Inkerin kirkon seurakunnista. Nykyinen kirkko sijaitsee Jukin kylässä. Vanhempi kirkko sijaitsi samalla paikalla vuodesta 1911, mutta purettiin 1930-luvulla.
Enkkola, Haapakangas, Haapaoja, Hyväselki, Kasimo, Kissula, Korpiselkä, Luuppola, Mistola, Mäntysaari, Poroskylä, Saarselki, Sierattala, Vartiamäki.
Pähkinälinna
Pähkinälinna (, vuoteen 1611 saakka Оре́шек, "Orešek", vuosina 1611–1702 Нотебург, "Noteburg" ja vuosina 1944–1992 Петрокрепость, "Petrokrepost", , ) on kaupunki Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Nevan niskassa lähellä Laatokkaa 41 kilometrin päässä Pietarista. Kaupungissa asui 13 305 henkeä (vuonna 2010).
1400–1500-luvulla Pähkinälinna oli merkittävä kauppapaikka ja samannimisen Novgorodin Vatjan viidenneksen läänin keskus. Entinen läänijako säilyi Ruotsin vallan aikana. 1620-luvulla Pähkinälinnaan rakennettiin luterilainen kirkko, ja siellä toimi myös valtion rahoittama lastenkoulu.
Nykyinen Pähkinälinnan kaupunki on syntynyt Nevan vasemman rannan esikaupungista. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1780. Saksankielisestä nimestä "Schlüsselburg" (”Avainlinna”) väännettiin suomenkieliset nimitykset "Lyyssinä" ja "Lyyssinlinna". Laatokan kanavien ansiosta kaupungista tuli huomattava tavaraliikenteen keskus.
Toisessa maailmansodassa kaupunki oli saksalaisten miehittämä. Neuvostojoukkojen murtaessa Leningradin piirityksen se kärsi suuria vahinkoja. Nykyään kaupungissa on laivanrakennusteollisuutta.
Vuodesta 2006 lähtien Pähkinälinna on osa Kirovskin piiriä. Kaupungin päämies on Juri Kudrjavtsev ja kaupunginhallituksen päämies Anatoli Rogozin.
Maantieyhteyksistä tärkeimpiin kuuluu Pietarista Laatokan eteläpuolitse Murmanskiin vievä valtatie M18 ("Kuola", osa :aa), joka kulkee 4 kilometriä Pähkinälinnan eteläpuolella. Myös Nevan eteläpuolitse kiertävä, kuntapiirin keskuksen Kirovskin kautta Pietariin vievä paikallistie H135 on merkittävä. Pähkinälinnasta on linja-autoyhteys esimerkiksi Kirovskiin (8 km) ja Pietariin. Lähin rautatieasema Petrokrepost sijaitsee Nevan oikeanpuoleisella rannalla naapurikunnassa, jonne on kaupungista lauttayhteys; lauttareitti kulkee Pähkinäsaaren linnan kautta. Tärkeitä lähistön rautatieasemia on myös Korotkan eli Kirovskin asema ja 25 kilometrin päässä etelässä sijaitseva Namkkun asema (Mga).
Tärkein nähtävyys on museona toimiva Pähkinäsaaren linna. Kaupunkia halkovat vanha ja uusi Laatokan kanava sekä niistä haarautuva Nevan kanava. Vanhan kanavan ja Nevan yhtymäkohdassa on vuonna 1836 rakennettu sulkulaitteisto. Kirkkorakennuksista ovat säilyneet ortodoksiset Jumalansynnyttäjän ilmestyksen katedraali ja pyhän Nikolauksen kirkko. Kaupungissa on kotiseutumuseo.
Toksova
Toksova () on kaupunkikunta ja sen keskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama Leningradin alueen Seuloskoin piirissä noin 20 km Pietarista pohjoiseen. Kunnan asukasluku on noin 7700, keskustaajaman 5900. Pietarin ja Käkisalmen välisen rautatien varrella on kunnassa kaksi asemaa - Toksovan ja Kaukolan (Kavgolovo) asemat. Toksova on tunnettu pietarilaisten kesänviettopaikka, ja Kavgolovossa on suosittu talviurheilukeskus.
Toksovan kaupunkityyppisen taajaman lisäksi kuntaan kuuluvat nykyään asutuskeskukset
Toksova oli aikoinaan Pohjois-Inkerin suurimpia luterilaisia seurakuntia. Jäseniä oli jopa 11 000. Toksova mainitaan jo v. 1500 Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa. Alueen vanha kantaväestö Ortodoksiset inkerikot joutuivat vuonna 1583 Ruotsin valtaan ja suuri osa heistä pakeni Venäjälle, alueelle saapui Savosta ja Karjalasta luterilaisia. Pohjansodan jälkeen alue siirtyi jälleen Venäjälle. Toksovan Palikoonan eteläosassa (polygoni eli sotaväen ampuma-alue) on valtava joukkohautojen alue, jossa ammuttiin kymmeniätuhansia kommunismin vastustamisesta tuomittuja ihmisiä 1920-1930-luvuilla. Tälle Koirakankaalle on pystytetty muistomerkki niille arviolta 30 000 ihmiselle, jotka siellä saivat surmansa NKVD:n teloittamina. Nykyinen Toksovan luterilainen kirkko on vuodelta 1887. Toksovan kirkossa pidettiin viimeinen jumalanpalvelus 1936. Alueen suomalais-inkeriläistä väestöä karkotettiin useaan otteeseen ensin osa v. 1936, sitten kaikki vuonna 1942 ja sodan jälkeen palanneet karkotettiin vielä v.1947. Vasta Stalinin kuoltua 1953 toksovalaiset olisivat saaneet laillisesti palata takaisin. Harva enää palasi, sillä mahdollisuudesta ei ilmoitettu ja monet olivat jo juurtuneet muualle.
Autio, Auvola, Haapaoja, Halosi, Himakkala, Hittola, Hännikäinen, Iso Kiurunmäki, Kaukola, Kiuru, Koivukylä, Kopittala, Kujala, Leppisaari, Oinaala, Osselki, Poroskylä, Puhilanmäki, Purnu, Rantala, Rappula, Rohma, Sepänsuo, Särky, Taskunmäki, Toksova, Uusi-Miina, Vaarakkala, Vanha-Miina, Vartiamäki, Vehkoja
Asikka, Hannula, Huttunen, Hovimäki, Kelomäki, Kempinmäki, Kesämäki, Korosenmäki, Kuismala, Kärpänmäki, Lamperi, Moisionmäki, Mustosenmäki, Nokelaismäki, Pelkosi, Pieni Kiurunmäki, Pokkisenmäki, Putkosenmäki, Rajala, Rouhiainen, Suvenmäki, Tarkiainen, Tarrinmäki, Vilikoukku, Vilkkilä
Toksovan luterilaisen kirkon entistäminen aloitettiin 1991 ja työ valmistui 1994. Seurakunnassa on nykyisin jäseniä n. 600. Toksovassa ilmestyy vuonna 2000 perustettu suomenkielinen Toksovan Sanomat.
Toksovan ortodoksinen kirkko on pyhitetty arkkienkeli Mikaelille. Kavgolovon talviurheilukeskuksessa on pidetty hiihdon maailmancupin osakilpailuja. Alueella on myös visenttifarmi.
Vuole
Vuole () on kylä ja entinen seurakunta Pohjois-Inkerissä Venäjällä. Vuole oli yksi niistä raja-alueen paikkakunnista, jotka tuhottiin käytännöllisesti katsoen kokonaan 1930-luvun vainoissa. Kylät jyrättiin maan tasalle, asukkaat karkotettiin ympäri Neuvostoliittoa ja myöhemmin lähes kaikki 
miespuoliset (myös osa naisista) vangittiin ja toimitettiin joukkohautoihin 1937-1938. Osa säästyneistä menehtyi lisäksi keskitysleireillä (mm. Tšeljabinsk).
Petroskoissa asuneet tutkijat ryhtyivät keräämään Vuolen murretta 1950-60-luvuilla ja sen pohjalta koottiin yhdessä Toksovan murteen kanssa Pohjois-Inkerin murteen sanakirja.
Kaavani (Gavanj), Karhunkylä (Kargino), Katumaa (Katumy), Koivukylä, Korkkinen, Kyyrähaka, Lopotti (Sergievka, Sloboda), Matoksi, Meslikka, Perämäki, Pieni-Suojala, Putkela (Putkelovo), Repoinkylä (Reppoi), Sohvola (Sofolovo), Suuri-Suojala (Sojlovo), Uusikylä (Rokoskoi, Ragozinka), Vuole, Vuolejärvi,
Uhrien selvittelytyö on vielä kesken, ja tietoa kertyy koko ajan lisää arkistoista.
1930-luvulla Suomen vastainen raja tyhjennettiin Suomesta muuttaneista inkeriläisistä 22 km:n etäisyydeltä Suomesta. Vuole kuului tähän alueeseen yhdessä Miikkulaisen, Lempaalan ja Valkeasaaren kanssa. Tämän alueen suomensukuisen väestön kohtalo oli erittäin kova. Heidät luokiteltiin viholliskansaksi, joka pyrittiin tuhoamaan mahdollisimman perusteellisesti.
Vain ani harva Vuolelainen selvisi hengissä. Suurin osa ammutuista Vuolelaisista on haudattu Levashovon alueen joukkohautoihin, joihin on tämänhetkisten tietojen mukaan haudattu 45 000 - 46 000 teloitettua uhria. On esitetty myös arvioita, että Levashovon uhrien lukumäärä kaikkiaan voisi olla jopa lähes 100 000 ihmistä. Suurimmat joukkohaudat ovat yli 18 metriä syviä. Uhrien täsmällinen lukumäärä tuskin selvinnee koskaan.
Vuoleen kirkonkylä sijaitsi Kuivaisin ja Matoksin välisen maantien varrella Sirkkajärven ohi Katumaahan johtavan tien risteyksessä. Nykyisen Seuloskoin piirin Kuivaisin kuntaan kuuluvan Vuoleen kylän paikka on entisen kirkonkylän luoteispuolella. Sen kautta kulkee A120-maantie. Tien toisella puolella on pieni Pusojärvi.
Vuonna 2010 kylässä oli vain kaksi vakituista asukasta. Sen välittömässä läheisyydessä sijaitsee osittain kaatopaikkana käytetty hiekkalouhos. Kylä kuuluu kaatopaikan suoja-alueeseen, minkä vuoksi sen asukkaat on tarkoitus siirtää muualle.
Valkeasaari
Valkeasaari () on Pietarin kaupungin Kurortin piiriin kuuluva kunnallishallintoalue Rajajoen varrella Karjalankannaksella Venäjällä sekä entinen luterilainen seurakunta Pohjois-Inkerissä, Suomen entisen rajan pinnassa. Valkeasaareen kuului aikaisemmin Siestarjoen teollisuuskeskus. Valkeasaari oli tärkeä Suomen ja Venäjän/Neuvostoliiton rajanylityspaikka vuosina 1812–1940.
Valkeasaaren nimi oli 1922–1940 "Punasaari" ().
Neuvostojohtaja Josif Stalinin aikana rajavyöhykettä Karjalankannaksella alettiin puhdistaa suomalaisista rajaseudun turvallisuuden nimissä. Vuosina 1935–1936 noin 27 000 inkerinsuomalaista karkotettiin mm. Kuolan niemimaalle, Leningradin alueen itäosaan, Etelä-Kazakstaniin ja Keski-Aasiaan.
Neljä Pohjois-Inkerin seurakuntaa (Miikkulainen, Vuole, Lempaala ja Valkeasaari) tyhjennettiin käytännössä kokonaan.
Akkasenkylä l. Akkasi (Leistilä), Alakylä, Alosaari, Kaljala, Konnunkylä (Konnunselkä), Luuppola, Mainila, Merituittu, Mottori, Myllynkylä (Aleksandrovka), Nakara, Pienikivi, Retukylä, Revonnenä, Suontaka, Suurikivi, Tipuna, Valkeasaari, Vaskisavotta
Daredevil
Daredevil (esiintynyt Suomessa myös nimellä Hurjapää), oikealta nimeltään Matthew ”Matt” Murdock, on Marvel-kustantamon supersankari, jonka loivat Stan Lee ja Bill Everett. Hahmo nähtiin ensimmäisen kerran vuonna 1964 julkaistussa lehdessä "Daredevil" Vol. 1, #1 (1964). Daredevil on yksi harvoista näkövammaisista supersankareista. Murdock sokeutui jo nuorena, mutta vastapainoksi hänen muut aistinsa terästyivät yliluonnollisen tarkoiksi ja hän sai eräänlaisen sisäisen tutka-aistin kompensoimaan sokeuttaan.
Vaikka Daredeviliä piirsivät useat sarjakuva-alan legendoista, vasta Frank Millerin käsissä 1970-luvun lopulla Daredevil nousi todelliseksi suosikiksi.
Matthew Murdock menetti lapsena näkönsä pelastaessaan sokean miehen rekan alta, kun rekan kuormasta lensi radioaktiivista ainetta hänen silmiinsä. Hänen muut aistinsa kuitenkin vahvistuivat ja hänelle kehittyi eräänlainen tutka-aisti (kaikuluotaus), jolla hän pystyy havainnoimaan ympäristöään. Hänen isänsä kuoltua järjestetyn nyrkkeilyottelun takia hän ryhtyi Daredeviliksi, oikeuden puolustajaksi, joka toimii New Yorkin Hell’s Kitchenissä.
Daredevil on sokea, mutta hänen muut aistinsa ovat yli-inhimillisen herkät. Hän kuulee tarkasti pitkänkin matkan päähän, ja kuulonsa ansiosta hänellä on eräänlainen tutka korvaamassa näköaistiaan, joten ääniaaltojen avulla hän pystyy paikallistamaan ympärillään olevat asiat. Parhaiten hän "näkee" sateessa, koska jokainen pisara aiheuttaa oman äänensä. Hänen tarkka kuulonsa on myös hänen heikkoutensa, sillä hän ei kestä liian kovia ääniä.
Daredevilin aseena on kävelysauva, joka muuntuu taistelusauvaksi.
Daredevil on uransa aikana ystävystynyt monien hahmojen kanssa. Näistä merkittävimpiä ovat:
Daredevilillä, kuten muillakin supersankareilla, on vastustajinaan suuri joukkio erilaisia superroistoja ja konnia. Näistä merkittävimpiä ovat:
Daredevil ja hänen alter-egonsa Matt Murdock vierailivat "Hämähäkkimies"-animaatiosarjassa 1990-luvulla, jossa he halusivat puhdistaa Peter Parkerin maineen, jonka Kingpin oli pilannut. Hän esiintyi jaksoissa: 33 "Framed", 34 "Mies ilman pelkoa" ja 35 "Lopullinen tappaja" (takauma). Hahmon äänenään toimi Edward Albert.
Huhtikuussa 2015 Netflixissä julkaistiin ensimmäinen tuotantokausi sarjasta "Daredevil", jonka pääosaa esittää Charlie Cox. Toinen tuotantokausi julkaistiin maaliskuussa 2016 ja kolmas julkaistaan lokakuussa 2018. Sarja on osa Marvel Cinematic Universea.
Daredevilistä kertovan elokuvan suunnittelu alkoi jo 1990-luvun loppupuolella. Ensi-iltansa se sai vuonna 2003. "Daredevilin" nimiroolia näytteli Ben Affleck ja naispääosassa Elektrana esiintyi Jennifer Garner. Toimintaseikkailu menestyi huonosti ja sai kriitikoilta enimmäkseen huonoja arvosanoja. Elektrasta tehtiin vuonna 2005 ilmestynyt spin-off-elokuva "Elektra".
"" -pelissä Daredevil on yksi piilotetuista hahmoista, jonka pelaaja saa lukittua keräämällä viisi Daredevil-figuuria.
Aerosolifysiikka
Aerosolifysiikka tutkii kaasuun sekoittuneiden kiinteiden tai nestemäisten aineiden käyttäytymistä erilaisissa olosuhteissa. Tutkimuskohteena voi olla esimerkiksi aerosolin käyttäytyminen sähkökentässä tai valoaaltojen eteneminen eri kosteuksissa ilmassa. Tuttuja aerosoleja ovat esimerkiksi sumu ja erilaiset suihkeet (spray). Myös polttoaerosolien päästöt ja radioaktiivisten aerosolien käytös ovat tärkeitä tutkimuskohteita.
Suomessa aerosolifysiikkaa tutkitaan Helsingin yliopiston fysikaalisten tieteiden laitoksen ilmakehätieteiden osastolla, jonka johtaja professori Markku Kulmala on eräs alansa johtavia tutkijoita maailmassa. Lisäksi aerosolifysiikkaa tutkitaan Tampereen teknillisen yliopiston fysiikan laitoksen Aerosolifysiikan laboratoriossa, Itä-Suomen yliopistossa sekä Ympäristötieteen laitoksen Pienhiukkas- ja aerosolitekniikan ryhmässä, Säteilyturvakeskuksessa, Ilmatieteen laitoksella ja VTT:llä. Kokonaisuudessaan suomalainen aerosolifysiikan tutkimus on väestöpohjaan nähden erittäin aktiivista ja kansainvälisesti merkittävää, ja alan tutkimus ja koulutus on synnyttänyt Suomeen kansainvälistä huippua olevan aerosoliosaamisen keskittymän.
Useimmissa muissa maissa aerosoleja tutkitaan fysiikan sijasta muilla aloilla, esimerkiksi kemiassa, ympäristötieteissä tai konetekniikassa. Suomalainen tapa tutkia aerosoleja fyysikkovoimin juontaa juurensa professoreihin Gunnar Graeffe ja Taisto Raunemaa, jotka perustivat suomalaisen aerosolitutkimuksen 1970-luvulla omille laitoksilleen.
Miikkulainen (Inkeri)
Miikkulainen () oli seurakunta Pohjois-Inkerissä Laatokan rannalla. Miikkulainen tyhjennettiin inkeriläisistä Stalinin aikana 1930-luvulla, mutta osa väestöstä on palannut takaisin 1950-luvulta lähtien.
Yläkylä (Verhniye Nikuljasi), Alakylä (Nižnie Nikuljasi), Nässi (Njasino), Nuossova, Toserova, Salokylä, Sokelova
Karlheinz Stockhausen
Karlheinz Stockhausen (22. elokuuta 1928 Mödrath, Saksa – 5. joulukuuta 2007 Kürten, Saksa) oli saksalainen säveltäjä. Stockhausen nousi yhdeksi 1900-luvun jälkipuoliskon merkittävimmistä ja kiistellyimmistä säveltäjistä. Hänen uransa jatkui 2000-luvulle saakka. Hän on eurooppalaisen avantgarden keskeisimpiä nimiä. Stockhausenin tuotannossa yhdistyvät elektronisen musiikin mahdollisuuksien tutkiminen, sarjallisuus, teatraalisuus ja mystiikka. Säveltämisen lisäksi Stockhausen kirjoitti runsaasti esseitä.
Stockhausen syntyi Alt-Mödrathissa lähellä Kölniä. Hänen äitinsä kuoli hermoparantolassa ja hänen isänsä kaatui itärintamalla toisessa maailmansodassa. Hän opiskeli Kölnin musiikkikorkeakoulussa ja yliopistossa vuosina 1947–1951, Darmstadtissa 1951 ja Olivier Messiaenin johdolla Pariisissa vuosina 1951–1953. Pariisissa hän tapasi myös Pierre Schaefferin sekä Pierre Boulezin. Tämän jälkeen hän opiskeli fonetiikkaa, akustiikkaa, informaatioteoriaa ja sävellystä Bonnin yliopistossa. Nämä antoivat pohjan hänen säveltäjänuralleen Kölnissä, jossa hän syventyi tutkimaan elektronisen musiikin mahdollisuuksia.
1950-luvulla Stockhausen vakiinnutti paikkansa sarjallisen säveltämisen ja elektronisen musiikin kärjessä. Hänen vaikutuksensa ulottui jopa populaarimusiikin puolelle. Hän luennoi useissa eri paikoissa ja osallistui aktiivisesti taiteesta käytävään keskusteluun sävellystensä ja kirjoitustensa kautta. Suomessa hän vieraili usein 1950–1960-luvulla.
Elektroninen nauhateos "Gesang der Jünglinge" (1956) yhdistää ihmisääntä ja elektronisesti tuotettuja ääniä, ja se kuuluu nykymusiikin tunnetuimpiin teoksiin. Teoksessa käytettiin ensimmäistä kertaa äänen suuntaa ja liikettä musiikin parametrina, sillä teoksen alkuperäinen versio luotiin viisikanavaiselle äänentoistojärjestelmälle.
Stockhausenin tuotanto ei noudata leimallisesti vain yhtä tyyliä tai sävellystekniikkaa. Tuotannossa näkyy hänen kiinnostuksensa tieteisiin, teknologiaan, uskontoihin, kosmologiaan ja mystiikkaan. Hänen tuotannossaan on aineksia sarjallisuudesta ja elektronisesta musiikista. Hän kokeili tilaäänen vaikutusta musiikkiin ja graafista musiikkinotaatiota. Hän ei noudattanut musiikin perinteiden mukaisia kaavoja. Stockhausenin omien sanojen mukaan hänen sävellyksensä tutkivat musiikin akustisia ja psykologisia vaikutuksia ja mahdollisuuksia. Vaikka hän on tunnettu erityisesti elektronisen musiikin uranuurtajana, hän käytti sävellyksissään myös akustisia soittimia. Useat sävellykset tarjoavat soittajille paljon vapauksia.
Stockhausenin tuotanto koostuu yli 200 teoksesta, joista suurin on seitsenosainen ooppera "Licht" (1977–2002). 1990-luvun alussa Stockhausen alkoi julkaista teoksiaan CD-levyllä omalla levymerkillään. Hän julkaisi omat partituurinsa itse.
Stockhausenin musiikki on herättänyt sekä arvostelua että ihailua. Eräät jazz- ja populaarimusiikin edustajat, kuten Frank Zappa, Miles Davis, Sonic Youth ja Herbie Hancock, ovat maininneet Stockhausenin yhdeksi innoittajistaan.
Karlheinz Stockhausen on yksi Beatlesin "Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band" -albumin kannen kuvassa olevista henkilöistä. Tiettävästi häntä ehdotti kuvaan Paul McCartney.