Poitiers’n taistelu (732)
Poitiers’n taistelu eli Toursin taistelu käytiin Toursin ja Poitiers’n välisellä seudulla lokakuun 10. päivänä vuonna 732. Vastakkain olivat emiiri Abdulrahmanin islamilainen armeija ja frankkien major domus Kaarle Martelin johtamat frankkilaiset ja burgundilaiset joukot. Kaarle ansaitsi liikanimensä Martel eli ”vasara” juuri voitollaan tässä taistelussa. Islamilaisen armeijan tappio pysäytti tuolloin yli 13 miljoonan neliökilometrin laajuisen Umayyad-kalifaatin laajenemisen ja pakotti muslimit takaisin Espanjaan.
Kaarle Martel oli vallannut "major domuksen" aseman viimeisimpänä Arnulfing-suvun jäsenenä. Hän nousi frankkien sydänmaiden hallitsijaksi Merovingien Teoderik IV:lle jäädessä vain muodollinen asema. Kaarlen valtaannousun aikoihin frankkien sisäiset valtataistelut olivat heikentäneet näiden otetta monissa heidän ylivaltaansa ympäröineissä alueissa. Akvitaniaa hallinnut herttua Eudo uhkasi Kaarlen valtaa vuoteen 720 saakka, jolloin muslimit alkoivat ryöstellä Pyreneiden niemimaata. Eudo voitti suuren muslimiarmeijan Toulouse’n taistelussa vuonna 720 tai 721, mutta hän ei pystynyt estämään muslimien ryöstöretkiä Autuniin vuonna 725 tai Nîmesiin 726. Eudo yritti hajottaa muslimien armeijaa naittamalla tyttärensä berberipäällikkö Munnuzalle, joka johti epäonnistunutta kapinaa arabeja vastaan. Arabien päällikkö ’Abd ar-Rahman päätti kostaa suurella ryöstöretkellä, jonka torjumiseksi Eudo pyysi apua Kaarlelta luultavasti vuonna 733.
Tulevaa taistelua varten Kaarle kokosi suuren sotajoukon, joka koostui pääasiassa frankeista, mutta jonka mukana oli myös burgundeja. Kaarle hyökkäsi ar-Rahmanin kimppuun tämän ollessa joukkoineen marssimassa leiriään kohden Poitiers’sta pohjoiseen. Taistelun kulusta ei tiedetä yksityiskohtia. Taistelulla on kaksi päälähdettä, Fredegardin kronikka ja Kronikka vuodelta 754. Fredegardin kronikka kuvaa taistelua frankkien näkökulmasta ja Kronikka vuodelta 754 ei juuri kerro lisätietoja. Arabien johtaja kuoli arabeille tappiollisessa taistelussa. 1800-luvulla Heinrich Brunner kehitti teorian siitä, että frankkien voitto hänen mukaansa lähinnä kevyestä ratsuväestä koostuneesta arabiarmeijasta perustui ratsuväen kehitykselle, ritareihin ja yllätystaktiikkaan. Myöhemmät historioitsijat eivät jaa tätä näkemystä, vaan yleisen käsityksen mukaan Brunnerin mainitsemat seikat tulivat käyttöön vasta 900-luvulla. Todennäköisesti molemmat armeijat koostuivat sekä ratsu- että jalkaväestä, eikä niissä ollut merkittäviä eroja.
Fredegardin kronikan mukaan taistelu merkitsi Kaarlelle ratkaisevaa voittoa, mutta se ei estänyt muita arabiarmeijoita jatkamasta toimiaan Espanjassa. Kaarle ei saanut myöskään valtaansa Akvitaniaa, joka alistui frankkien valtaan vasta Kaarle Suuren aikoina. Muslimit eivät enää tehneet sotaretkiään yhtä pohjoiseen, mutta he lujittivat valtaansa Ranskan eteläosissa valtaamalla Narbonnen. Kaarle soti alueella heitä vastaan vuosina 732 ja 733 ilman menestystä. Historiankirjoitus piti Poitiers’n taistelua pitkään käännekohtana, joka pysäytti islamin etenemisen Euroopassa. Myöhemmin on esitetty teoria siitä, että arabien sotaretki ei ollut enempää kuin ryöstöretki, joka pysähtyi heti vakavamman vastarinnan edessä.