hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Juha Kotilainen
Juha Kotilainen (s. 21. toukokuuta 1955 Raahe) on suomalainen oopperalaulaja, baritoni, bassobaritoni.
Kotilainen opiskeli kirkkomusiikkia Sibelius-Akatemian Kuopion osastossa 1978 – 82 Olavi Hautsalon johdolla ja Sibelius-Akatemiassa 1982 - 85 Matti Tuloiselan johdolla. Lauludiplomin hän suoritti 1985..
Kotilainen on esiintynyt suurten kirkkomusiikkiteosten solistina sekä Suomen Kansallisoopperan ja muiden suomalaisten oopperoiden lavoilla. Kansallisoopperassa hän esiintyi ensi kerran 1986 ja on sen jälkeen ollut vakituinen vierailija siellä. Hänen ensimmäinen roolinsa siellä oli Tuhkimon Dandini. Vuosina 1992-97 hän oli kiinnitettynä Essenin Aalto-teatteriin. Hän on vieraillut säännöllisesti Saksan, Belgian ja Ranskan oopperataloissa.
Kotilainen laulaa myös liediä. Pianistina hänellä on usein ollut Ilmo Ranta tai Gustav Djupsjöbacka.
Kesällä 2010 Kotilainen lauloi pääroolin (Yrjö Jylhän roolin) Ilmajoen Musiikkijuhlilla kantaesitetyssä Ilkka Kuusiston oopperassa "Taipaleenjoki".
Juha Kotilaisen soololevy, kansanlaulusovituksia sisältävä "Apilankukka" (FC Records) julkaistiin 2012.
Kalevi Lamminen
Nils Paavo Kalevi Lamminen (s. 22. maaliskuuta 1935 Ahlainen) on suomalainen poliitikko, joka toimi kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1987–1999 ja 2003–2007. Viimeisellä kaudellaan hän oli eduskunnan ikäpuhemies. Lamminen oli 16 vuotta puolustusvaliokunnan jäsenenä ja toimi myös kahdeksan vuotta sen puheenjohtajana. Hänen sotilasarvonsa on majuri.
Jyväskylän yliopistosta vuonna 1970 erityisopettajaksi valmistunut Lamminen oli Porin kaupunginvaltuuston jäsen 1977–1996 ja 2000–2004. Vuonna 2004 Lamminen muutti Pohjois-Savoon Kiuruvedelle puolisonsa tultua valituksi paikkakunnan perusturvajohtajaksi. Vuonna 2005 hänet valittiin Kiuruveden kaupunginhallitukseen ja 2008 kunnallisvaaleissa myös kaupunginvaltuustoon. Hän toimi Kiuruveden kaupunginhallituksen puheenjohtajana, muttei asettunut ehdolle enää 2012 vaaleissa. Presidentin valitsijamehenä Lamminen oli vuoden 1988 vaaleissa.
Kalevi Lamminen on ollut näkyvimpiä Suomen NATO-jäsenyyden kannattajia.
Lamminen on myös entinen maaottelutason lentopalloilija. Porin Pyrinnössä pelannut Lamminen edusti Suomea kuudessa A-maaottelussa vuonna 1955.
Medal of Honor: Allied Assault
Medal of Honor: Allied Assault (lyhennettynä MoHAA) on 2015:n kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli hyödyntää id Tech 3 -pelimoottoria ja se on ensimmäinen "Medal of Honor" -pelisarjan julkaisu Microsoft Windowsille. Pelin tapahtumat sijoittuvat toisen maailmansodan Euroopan ja Pohjois-Afrikan taisteluihin jalkaväen silmin.
Pelihahmona ohjataan US Army Rangersin luutnantti Mike Powellia, joka työskentelee OSS:lle. Pelin yksinpelin tehtävissä hyökätään natsi-Saksan tukikohtaan Algeriassa ja Norjassa sekä noustaan maihin Omaha Beachilla Normandian maihinnousussa. Maihinnousun mallina on käytetty Steven Spielbergin ohjaaman elokuvan "Pelastakaa sotamies Ryanin" Omaha Beach -kohtausta, sillä Spielberg oli pelin tekemisessä mukana.
Peli on myös uudelleen julkaistu nimellä "Medal of Honor: Allied Assault Deluxe Edition". Paketti sisältää pelin lisäksi "Spearhead"-lisäosan, kaksi strategiaopasta, "Allied Assault" -soundtrackin ja esittelyn "ista". Myöhemmin julkaistu "Medal of Honor Allied Assault War Chest" -paketti sisältää pelin lisäksi "Spearhead"- ja "Breakthrough"-lisäosat.
Pelin virallinen verkkopelaaminen loppui 30. kesäkuuta 2014.
"" on ensimmäinen "Allied Assaultin" lisäosa, jonka kehitti EA Los Angeles. "Spearhead" sisältää kolme Eurooppaan sijoittuvaa taistelua, jotka pelaaja pelaa kersantti Jack Barnesin silmin. Lisäosassa isketään Atlantin vallin taakse Normandian maihinnousussa, pidetään linjat Ardennien taistelussa ja vallataan Berliini puna-armeijan avustuksella. Osassa lisäosan tehtävissä on käytetty mallina HBO:n minisarjaa "Taistelutoverit".
"" on toinen "Allied Assaultin" lisäosa, jonka kehitti TKO Software. Lisäosassa pelaaja pelaa kersantti John Bakerin silmin. Lisäosa sisältää Kasserinen solan taistelun, joka on käännekohta Pohjois-Afrikan taisteluille, ja liittoutuneiden rantautuminen Sisiliaan vuonna 1943, ja kilpailu Italian Messinasta George Pattonin 7. armeijan ja Bernard Montgomeryn 8. armeijan välillä sekä puolustustaistelu Italian Anziosta.
Ljubov Jegorova
Ljubov Ivanovna Jegorova (, s. 5. toukokuuta 1966 Seversk) on venäläinen entinen maastohiihtäjä, jonka uran parhaat vuodet ajoittuivat 1990-luvun alkupuoliskolle.
1991 MM-hiihdoissa Val di Fiemmessä Jegorova voitti kaksi kultamitalia, 30 kilometrillä ja viestissä. Hän jatkoi hyviä otteitaan 1992 Albertvillen olympiakisoissa, joissa voitti kolme kultamitalia (15 km, takaa-ajo ja viesti) sekä kaksi hopeaa (5 km ja 30 km). 1993 MM-hiihdoista oli tuomisina yksi viestikulta, hopea ja kaksi pronssia. Samaisena vuonna hän voitti myös hiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun.
1994 Lillehammerin olympiakisoissa Jegorova voitti kultaa 5 kilometrillä, takaa-ajossa ja viestissä sekä yhden hopean. Urheilusaavutustensa ansiosta Boris Jeltsin myönsi Jegorovalle korkeimman mahdollisen Venäjän kansalaiselleen myöntämän arvonimen, Venäjän federaation sankarin tähden.
1997 MM-hiihdoissa Norjan Trondheimissa Jegorova hiihti voittoon 5 kilometrillä, mutta jäi kiinni kielletyn Bromantan-piristeen käytöstä ja menetti kultamitalinsa. Hänelle langetettiin kahden vuoden kilpailukielto.
Kärsittyään kilpailukieltonsa Jegorova palasi takaisin kilpaladuille, mutta ei enää kyennyt nousemaan entisaikojen tasolleen. Arvokisoissa hän hiihti vielä 2002 Salt Lake Cityn olympialaisissa ja oli parhaimmillaan 10 kilometrillä viides. Hän lopetti uransa ennen 2003 Val di Fiemmen MM-hiihtoja jouduttuaan erotetuksi maajoukkueesta, koska ei ollut osallistunut Venäjän joukkueen karsintakilpailuna pidettyyn Venäjän mestaruuskilpailujen 30 kilometrin hiihtoon.
Neuvostoliiton vaakuna
Neuvostoliiton vaakuna eli Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton vaakuna oli Neuvostoliiton tunnus lipun, moton ja hymnin ohella. Se otettiin käyttöön vuonna 1924. Vaakunassa on kahden olkikerän keskellä oleva sirpin ja vasaran koristama maapallo. Maapallon yläpuolella on kansainvälinen kommunismin symboli, punainen tähti. Punaista tähteä käytettiin myös Neuvostoarmeijan sekä aiemmin Puna-armeijan tunnuksena. Maapallon alareunassa on nouseva aurinko. Vaakunan alareunassa on venäjän kielellä kansainvälinen kommunistien tunnuslause, "Kaikkien maiden proletaarit, liittykää yhteen!". 15:ssä sivuilla olevassa nauhassa on sama teksti 15:llä Neuvostoliiton liittotasavallan kielellä.
Neuvostoliiton vaakunasta on muutamia erilaisia versioita. Ensimmäisessä 1922–1940 käytössä olleessa versiossa oli kuudella neuvostotasavallan kielellä teksti ""Kaikkien maiden proletaarit, liittykää yhteen!"". Vuonna 1940 otettiin käyttöön versio, jossa teksti oli 16:lla Neuvostoliiton virallisella kielellä, vasemmalta kolmas alaspäin oli suomenkielinen teksti. Kun Suomalais-Karjalainen SNT alennettiin ASNT:ksi vuonna 1956, jäi suomenkielinen teksti pois, ja vuoteen 1991 asti teksti ""Kaikkien maiden proletaarit, liittykää yhteen!"" oli 15:llä Neuvostoliiton virallisella kielellä.
Neuvostoliiton lakkauttamisen jälkeen Venäjän federaation presidentti Boris Jeltsin otti käyttöön tsaarin Venäjän vaakunaan eli Romanovien sukuvaakunaan pohjautuvan vaakunan valtion tunnukseksi.
Corleonen perhe
Corleonen perhe on fiktiivinen perhe Mario Puzon menestysromaanissa "Kummisetä". Perheen perusti Vito Andolini, joka muutti nuorena poikana Yhdysvaltoihin 1900-luvun vaihteessa Sisiliasta. Kirjassa "Kummisetä" mainitaan, että hän oli kotoisin Corleonen kaupungista, jonka nimen hän itselleen otti säilyttääkseen siteen kotikaupunkiinsa.
Romaanista tehtiin kolme menestyselokuvaa Francis Ford Coppolan ohjaamana:
Itkonniemi
Itkonniemi on yksi Kuopion kaupunginosista, noin 3 km torilta itään. Se on osa Itkonniemi-Männistö-Linnanpelto -aluetta, jonka väkiluku on noin 5100. Kuopion kaupungin vesilaitos sijaitsee Itkonniemen kärjessä.
Itkonniemellä on Kuopion merkittävin pienvenesatama, joka on samalla Kuopion Pursiseuran kotisatama. Samalta rannalta löytyy myös uimaranta leikkikenttineen, mattolaituri sekä grillauskatos. Sataman vieressä sijaitsee yksi Kuopion neljästä aktiivisesta hyppyrimäestä, erityisesti nuorison suosima Telkko.
Itkonniemi-Männistö-Linnanpelto -alueelle on sijoittunut noin 2 200 työpaikkaa (2008).
Itkonniemi on tunnettu yhtenä kuopiolaisen jalkapallon kehtona. Kaupunginosasta on kotoisin Kuopion Elo, joka nousi Itkonniemeltä mestaruussarjaan Olavi Rissasen ja Martti Räsäsen johdolla vuonna 1969. Elon lempinimi on ”Itkonniemen Everton”.
Curitiba
Curitiba on Paranán osavaltion pääkaupunki Brasiliassa. Kaupungissa on noin 1,9 miljoonaa asukasta (2015). Suurkaupunkialue käsittää 26 kuntaa, joiden yhteenlaskettu asukasluku on 3,7 miljoonaa (2011).
Curitiba sijaitsee 930 metrin korkeudessa Brasilian ylänköalueen Atlantinpuoleisella reunalla, Iguaçu-joen lähteillä.
Kaupungin nimi tulee tupi-intiaanien kielen sanoista "curii tiba" ’paljon mäntyjä’ johtuen alueella ennen kaupungin perustamista kasvaneista lukuisista araukariasukuun kuuluvista havupuista. Portugalilaiset antoivat vuonna 1693 perustamalleen kylällä nimeksi "Vila da Nossa Senhora da Luz dos Pinhais" (”Hieno valon naisemme mäntymetsässä”). Kylä sai nimen Curitiba vuonna 1721.
Curitibaa pidetään yhtenä parhaista kaupunkisuunnittelun esimerkeistä ympäri maailmaa. Kaupungilla on tehokkaasti toimiva joukkoliikennesysteemi. Kaupungissa on onnistuttu myös säilyttämään ja pitämään huolta viheralueistaan, joita on peräti 54 neliömetriä asukasta kohti.
1960-luvulle tultaessa Curitiban asukasluku oli kasvanut 430 000 ihmiseen ja jatkoi nopeaa kasvuaan. Monet asukkaista pelkäsivät, että kaupunki menettää luonnettaan laajentuessaan. Vuonna 1964 pormestari Ivo Arzua pyysi suunnittelumalleja. Arkkitehti Jaime Lerner johti Paranán yliopistosta tullutta työryhmää, joka ehdotti tarkkaa kontrollia kaupungin leviämiselle, liikenteen vähentämistä keskustassa, Curitiban historiallisen alueen säilyttämistä sekä mukavaa ja halpaa ratkaisua julkiselle liikenteelle. Suunnitelma otettiin käyttöön vuonna 1968.
Männistö
Männistö on kaupunginosa Kuopiossa noin kaksi kilometriä torilta koilliseen. Männistö on osa Itkonniemi–Männistö–Linnanpelto-aluetta, jonka asukasluku on hieman yli 5 800.
Suurin osa palveluista sijaitsee Männistön ostoskeskuksessa, jossa on ainakin K-Market, R-kioski, posti, pizzeria, kaksi baaria sekä joitakin pienyrityksiä. Ostoskeskuksen lähellä on lisäksi Pyhän Joosefin kirkko, päiväkoti ja nuorisotalo. Männistössä on myös Teboil-huoltoasema.
Itkonniemi–Männistö–Linnanpelto-alueelle on sijoittunut noin 2 200 työpaikkaa.
Männistössä on pääosin vanhoja 1950–1970-luvuilla rakennettuja kerrostaloja. Alueelta löytyy myös muutamia vanhoja pientaloja.
Linnanpelto
Linnanpelto on kaupunginosa Kuopiossa noin kilometrin päässä torilta pohjoiseen. Linnanpelto on osa suurempaa Itkonniemi–Männistö–Linnanpelto -aluetta, jonka väkiluku on noin 5 800. Linnanpelto alkaa heti rautatien pohjoispuolelta.
Kaupunginosassa sijaitsee kesällä 2016 lakkautettu Kalevalan koulu (entinen Linnanpellon yläaste ja lukio), sekä Pohjantien koulu noin kilometrin päässä. Linnanpellon tunnetuimpia asukkaita on jo edesmennyt Pertti "Spede" Pasanen.
Linnanpelto on Kuopion ruutukaavakeskustan ensimmäinen itäinen kasvusuunta. Alue sisältää klassishenkisiä yhtenäisiä tyyppipientaloaluekatuja 1920-luvulta, ammatillisen aikuiskoulutuskeskuksen yhtenäisen kokonaisuuden sekä esipuutarhakaupunkimaista pientalo- ja kerrostalorakentamista lähinnä 1930-1950-luvuilta. Alueella on omina palveluina mm. koulu, kauppa, kampaamo, kahvila ja päiväkoti. Linnanpellolta on lyhyt matka Männistön ja keskustan palveluihin. Läheisellä Pohjantien koululla järjestetään lentopallo- ja koripallo-otteluita ja näiden lisäksi koululla on eri urheilujärjestöjen harjoituksia ja pelivuoroja.
Linnanpellon alue laajenee uudelle asuntoalueelle Pappilanmäelle, jonne seurakunnan Pappilan maille rakennetaan noin 250 uutta kerrostaloasuntoa vuodesta 2008 alkaen.
Itkonniemi-Männistö-Linnanpelto -alueella väestön ikärakenne on kaupungin keskimääräistä vanhempi. Viidesosa talouksista on lapsiperheitä. Asuntokanta on kerrostalopainotteista, mutta alueelta löytyy myös omakotitaloja ja rivitaloja.
Sammakko (kirjankustantamo)
Kustannusosakeyhtiö Sammakko on Seppo Lahtisen Turussa vuonna 1996 perustama kustantamo. Sen ensimmäinen julkaisu oli underground-lehti "Napa" syksyllä 1996. Ensimmäinen Sammakon julkaisema kirja, Charles Bukowskin "Päivät karkaavat kuin villit hevoset yli vuorten, runoja 1957–1969", ilmestyi seuraavana vuonna. Vuonna 2001 kustantamo muuttui osakeyhtiöksi. Seppo Lahtinen ja Kustannusosakeyhtiö Sammakko saivat vuonna 2003 Suomen arvostelijain liiton alueellisen tunnustuspalkinnon "”pitkäaikaisesta, valtakunnallisestikin merkittävästä kulttuurityöstä”".
Sammakko on kaunokirjallisuuteen keskittynyt yleiskustantamo. Vahvoja alueita ovat kotimainen proosa ja lyriikka, amerikkalainen beat, uusi brittiproosa ja ranskalainen kirjallisuus. Yhtiö on kustantanut runoilijoista Heli Laaksosta, Markku Intoa ja Arto Lappia sekä julkaissut käännöksinä muun muassa Hunter S. Thompsonin, David Mitchellin, William S. Burroughsin ja Jack Kerouacin tuotantoa. Kotimaisista proosakirjailijoista Sammakko julkaisee muun muassa Riku Korhosta, Kreetta Onkelia ja Heikki Kännöä sekä sarjakuvantekijöistä Milla Paloniemeä ja Anni Nykästä.
Kustannusosakeyhtiö Sammakolla on oma kirjakauppa Turun Kauppiaskadulla.
Olga Danilova
Olga Danilova (s. 10. kesäkuuta 1970 Bugulmissa) on venäläinen entinen hiihtäjä, moninkertainen arvokisavoittaja, jonka hiihtouran menestyksekkäimmät vuodet sijoittuivat 1990-luvun lopun ja 2000-luvun alun tietämille.
Danilova oli arvokisoissa mukana jo 1992 Albertvillen olympialaisissa, joissa ei kuitenkaan saavuttanut mainittavampaa menestystä. Ensimmäiset arvokisamitalinsa Danilova saavutti 1995 Thunder Bayn MM-hiihdoista, joissa saaliina oli viestikulta ja pronssi takaa-ajokilpailusta. Danilova jatkoi hyviä otteitaan myös kaksi vuotta myöhemmin Trondheimin MM-hiihdoissa, joissa hän saavutti viestikullan lisäksi pronssia viiden kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa.
1998 Naganon olympialaisissa Danilova saavutti jo kolmannen arvokisojen viestikultansa lisäksi ensimmäisen henkilökohtaisten matkojen kultamitalinsa 15 kilometrin perinteisen tyylin kilpailussa. Tämän lisäksi hän hiihto takaa-ajokilpailussa hopealle. Kultamitaleita hän voitti lisää 1999 Ramsaun MM-hiihdoissa viestissä ja viiden kilometrin perinteisellä. Lisäksi hän saavutti hopeasijan 30 kilometrillä. 2001 Lahden MM-kisoissa Danilova voitti jo viidennen arvokisojen viestikultansa. Sen lisäksi tuomisina oli hopea 10 ja 15 kilometriltä ja pronssi takaa-ajosta.
Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 Danilova hiihti takaa-ajokilpailussa ensimmäisenä maaliin ja saavutti toiseksi parhaan ajan 10 kilometrin perinteisellä. Hän kuitenkin jäi maannaisensa Larisa Lazutinan ja miesten hiihtoja hallinneen Espanjan Johan Mühleggin tavoin doping-testissä kiinni kielletyn darbepoetiini-hormonin käytöstä ja menetti kaikki ko. kisoissa voittamansa mitalit. Doping-kärynsä myötä Danilova lopetti hiihtouransa.
Ilmatorjuntapanssarivaunu 90 Marksman
ITPSV 90 Marksman on Suomen puolustusvoimien käytössä ollut ilmatorjuntapanssarivaunu.
Marksman on rakennettu puolalaiselle T-55-panssarivaunun alustalle ja varustettu brittiläisellä Marksman-ilmatorjuntajärjestelmän tornilla. Siinä on kaksi sveitsiläisen Oerlikon Contravesin valmistamaa 35 mm KD-ilmatorjuntakanuunaa. Tykit ovat vyösyöttöisiä sarjatuliaseita. Niitä varten vaunussa on sirpalekranaatteja ilmamaalien tuhoamiseen ja alikaliiperiammuksia panssarintorjuntaan. Vaunussa on Marconin (nyk. osa BAE Systemsiä) valmistama yhdistetty valvonta- ja tulenjohtotutka, jonka mittausetäisyys on yli 10 kilometriä. Vaunussa on lisäksi hyrrävakavoitu optinen tähtäin sekä laseretäisyysmittari, jonka mittausetäisyys on noin kahdeksan kilometriä. Tyypillisesti vastaavissa ilmatorjuntapanssarivaunissa, kuten saksalaisessa Gepardissa, on käytetty kahden erillisen tutkan ratkaisua.
Marksmanin tykin tulinopeus on yhdeksän laukausta sekunnissa per putki. Sen tehokas vaikutusetäisyys on noin 4 kilometriä. 550 grammaa painavan sirpalekranaatin lähtönopeus on 1 175 m/s, ja alikaliiperiammuksen 1 385 m/s. Suurin ampumaetäisyys ilmamaaliin on noin neljä kilometriä. Tornissa on aseiden lisäksi suomalaisvalmisteiset suojasavunheittimet. Tornin kokonaispaino on 11 tonnia ja koko järjestelmän 41 tonnia.
Vaunuja on käytetty panssaroitujen ja mekanisoitujen joukkojen ilmatorjuntaan. Vaunun liikkuvuuden ja miehistölle antaman suojan vuoksi se soveltuu hyvin tähän käyttötarkoitukseen. Kalustoa käytettiin ampumaharjoituksissa viimeistä kertaa marras-joulukuun vaihteessa 2010, jonka jälkeen vaunut siirrettiin varmuusvarastointiin.
Marksman-asejärjestelmän tykkitornit on sittemmin asennettu Leopard 2A4 -taistelupanssarivaunualustoille jotka vapautuvat uusien Leopard 2A6 -vaunujen tullessa käyttöön. Tällä saadaan järjestelmälle lisää käyttöikää. Alustamuutos suoritettiin vuoden 2015 aikana ja Panssariprikaatin kantahenkilökuntaa alettiin taas kouluttaa viisi vuotta käytöstä pois olleeseen asejärjestelmään.
Ilmatorjuntaupseeri-lehdessä on Marksman-asejärjestelmästä käyty paljon keskustelua. Vuosien varrella Marksmania on luonnehdittu tarkaksi järjestelmäksi jolla pystytään tulittamaan jopa äänennopeudella matalalla liikkuvia maaleja. Tyytymättömyyttä on kuitenkin aiheuttanut järjestelmässä ilmenneet ns. lastentaudit, joiden korjaaminen on vienyt kohtuuttoman kauan. Käytännössä järjestelmän kenttäkelpoiseksi saaminen kesti kymmenen vuotta mikä nykyaikaisilla asejärjestelmillä on puolet niiden elinkaaresta.
BTR-60
BTR-60 on neuvostoliittolainen kahdeksanpyöräinen panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo. Lyhenne BTR tulee sanasta Бронетранспортер; Bronetransporter. BTR-60 tuli käyttöön Neuvostoliitossa 1961, jolloin se korvasi vanhemman BTR-152-vaunun. Kaksihenkisen miehistön lisäksi vaunu voi kuljettaa kahdeksan sotilasta varusteineen. Suomessa miehistö koostui ajajasta, ampujasta ja vaununjohtajasta. Vaunun johtaja tähysti tilanteesta riippuen edessä tai takana olevasta kattoluukusta. Mikäli panssarijääkärit olivat kyydissä, ryhmänjohtaja johti myös vaunua. Varsinainen vaununjohtaja alkoi johtaa kun joukkue jalkautui.
BTR-60:ssa on pitkä, venemäinen runko ja pieni torni. Vaunu kelluu myös vedessä, sen perässä on potkuri liikkumista varten. Edessä on kuljettajan ja vaununjohtajan istuimet, miehistö istuu keskiosassa ja moottori on takana. Katto on umpinainen, ja miehistötilan katossa on torni, jossa on 14,5 mm KPV-14.5 (BTR-60PB) tai 12,7 mm DShK-konekivääri (BTR-60P) ja 7,62 mm PKT-konekivääri. Matkustajat poistuvat pienistä luukuista vaunun kyljistä tornin kohdilta, tai suuremmasta kattoluukusta tornin takaa (Suomessa kattoluukkua käytetään miehistön pääasiallisena kulkureittinä). Seinissä on lisäksi kolme ampuma-aukkoa molemmilla puolilla. Panssarointia on vain 7–9 mm, mikä antaa suojan kevyitä aseita ja sirpaleita vastaan. Myöhemmissä malleissa on infrapunatähtäimet. Edessä oleva tyrskylevy nostetaan ylös vesiajossa.
Ajoneuvossa on kaksi bensiinimoottoria rungon takaosassa, joista kumpikin käyttää kahta akselia. Ajoneuvo on amfibinen ja kulkee vedessä yhdellä suihkulla. Neljä etummaista pyörää ohjaa. Moottoreina ensimmäisessä mallissa oli kaksi kuusisylinteristä 90 hevosvoiman bensiinimoottoria.
Ensimmäisessä BTR-60P-mallissa vuodelta 1961 oli avoin katto, vuoden 1964 malli BTR-60PK lisäsi katon, mutta siitä puuttui vielä torni. BTR-60PB ilmestyi vuonna 1965. Vaunusta on myös lukuisia komento-, tulenjohto- ja muita erikoismalleja. Suomen puolustusvoimilla on käytössä BTR-60PB-versio, jossa on aseistuksena 14,5 ja 7,62 mm:n konekiväärit.
Ajoneuvoa on käyttänyt ainakin 30 maata. BTR-60:n korvasi vuonna 1978 tuotantoon tullut BTR-70, sekä myöhemmin BTR-80, jonka tuotanto alkoi vuonna 1986.
Suomessa panssarijääkäreillä on vasemmassa hihassaan BTR-60:ä kuvaava koulutushaaratunnus.
14. kesäkuuta vuonna 1991 seitsemän varusmiestä hukkui Taipalsaarella heidän kuljettamansa BTR-60:n upottua. Onnettomuuden syynä oli vaunun väärä lastaustapa. Onnettomuuteen liittyi lastauksen yläpainotteisuus, sillä osa miehistöstä ja varusteista oli kannella. Tämä tosin pelasti heidät. Vaunussa oli moottorien jäähdytyksen venttiilit, joiden kuului olla vesiajossa siirtämässä hukkalämpöä suoraan veteen. Ne olivat kuitenkin "talviasennossa", jolloin jäähdytys toimi vajaasti ja moottorien lämmöt nousivat. Vaununjohtaja oli komentanut avaamaan kansiluukkuja jäähdytyksen parantamiseksi, mikä oli vesiajossa kiellettyä. Jonossa vaunun vauhti hidastui, ja peräaalto tuli sisään avoimista jäähdytysluukuista. Lastauksen vuoksi kiikkerä vaunu upposi heti. Kannella olleet pelastuivat muihin vaunuihin.
Viikkosavo
Viikkosavo on Kuopion ja Siilinjärven alueella kerran viikossa ilmestyvä kaupunkilehti. Sen perusjakelujakelu on n. 55 000 kappaletta. Kerran kuussa jaettava suurjakelu on n. 60 000 kappaletta ja se jaetaan lisäksi Kuopion liitoskuntiin. Viikkosavon ja Kuopion Kaupunkilehden toimitukset yhdistyivät alkuvuodesta 2015. Molempien lehtien päätoimittajana toimii Aija Pirinen.
Viikkosavo kuuluu Savon Sanomien tavoin pörssissä noteerattuun Keskisuomalainen Oyj -konserniin. Viikkosavo on menestynyt kilpailuissa hyvin, se valittiin muun muassa vuoden kaupunkilehdeksi 2004. Vuoden 2006 kisan sijoitus oli puolestaan kolmas.
Kaupunkilehti Viikkosavo perustettiin vuonna 1972 jatkamaan 1878 perustetun Savo-lehden kunniakasta uraa. Viikkosavo on ollut ilmaisjakelulehti vuodesta 1977.
http://www.viikkosavo.fi/web/pdf/2014_48/index.html
Aino Aalto
Aino Maria Marsio-Aalto (o.s. Marsio, vuoteen 1906 Mandelin; 25. tammikuuta 1894 Helsinki – 13. tammikuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja muotoilija. Hän oli Alvar Aallon ensimmäinen puoliso.
Aino Aalto työskenteli miehensä arkkitehtitoimistossa ja suunnitteli, paitsi hänen kanssaan, myös yksin muun muassa rakennuksia, huonekaluja ja sisustuksia. Hän muotoili muun muassa keramiikkaa, lasia, valaisimia, painokankaita ja uniikkitekstiilejä. Aino Aalto oli toimitusjohtajana miehensä sekä Nils-Gustav Hahlin ja Maire Gullichsenin kanssa perustamassaan Artekissa vuosina 1941–1949. Aino Aalto vaikutti tasapainottavasti miehensä työskentelyyn niin, että vaimo oli miehensä töiden kriittinen ja realistinen punnitsija.
Aino Aallon suunnittelemia sisustustusesineitä ja astioita on edelleen tuotannossa: Iittala valmistaa lasistoa ja Artekin valikoimissa on satulavyötuoli, yhdessä Alvar Aallon kanssa suunniteltu puolipyöreä pöytä, riippuvalaisin, nojatuoli ja jalkarahi sekä sohvia. Aino Aallon erikoisalaksi muodostui lasimuotoilu. Klassikon asemaan on noussut hänen nimellään markkinoitava lasiastiasto, joka on funkkisdesignin edelläkävijä. Tällä astiastolla hän voitti vuonna 1932 oman miehensä taidekilpailussa ja se sai Milanon triennaalin kultamitalin 1936. Pariskunnan yhteistyönä syntyi vuoden 1933 lasiteos Riihimäen kukka, johon kuuluvat viisi osaa voidaan pinota kukan muotoon. Maire Gullichsen on todennut, että hän ei ole tavannut toista ihmistä, jolla olisi niin varma maku kuin Ainolla. Ainon sisko Alma Matilda Mandelin avioitui merimieslähetysjohtajan ja kirjailija Toivo Waltarin kanssa.
Aino ja Alvar Aallolle syntyi kaksi lasta, tytär Johanna (Alanen) ja poika Hamilkar Aalto. Aino Aalto menehtyi syöpään vuonna 1949.
Guadalajara (Meksiko)
Guadalajara on Meksikon kolmanneksi suurin kaupunki 1,5 miljoonalla asukkaallaan. Metropolialueella on arvioitu olevan noin asukasta (2010). Se on myös Jaliscon osavaltion pääkaupunki. Guadalajara sijaitsee Meksikon länsiosassa noin 500 kilometrin päässä maan pääkaupungista, Méxicosta.
Espanjalaiset perustivat kaupungin vuonna 1532 nimellä "Espíritu Santo". Guadalajara on tuhoutunut kahdesti maanjäristyksessä: vuosina 1818 ja 1875.
Don Miguel Hidalgo y Costillan kansainvälinen lentoasema palvelee kaupunkia.
Hospicio Cabañas (Cabañasin sairaala) rakennettiin 1800-luvun alussa orpojen, vanhusten ja invalidien hoivakodiksi. Se on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1997.
Esko Aaltonen
Esko Aaltonen (9. maaliskuuta 1893 Forssa – 24. maaliskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija ja sosiologi. Hän toimi muun muassa Turun yliopiston sosiologian professorina, Forssan Lehden päätoimittajana ja K. J. Gummerus Oy:n toimitusjohtajana.
Aaltonen syntyi forssalaisen tehtaankirjurin perheeseen vuonna 1893. Vanhemmat huolehtivat poikansa kouluttamisesta ja Esko Aaltonen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1913. Hän jatkoi opintoja Helsingin yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1917. Aaltosen pääaineita olivat Suomen ja Skandinavian historia sekä suomalainen ja vertaileva kansanrunous.
Valmistuttuaan yliopistosta Aaltonen palasi opettajaksi synnyinseudulleen. Työnsä ohella hän perusti Forssan Lehden vuonna 1917 ja Forssan Kirjapainon vuonna 1920. Hän toimi sekä "Forssan lehden" päätoimittajana että kirjapainon toimitusjohtajana. Forssassa Aaltonen oli merkittävä vaikuttaja ja osallistui aktiivisesti paikallispolitiikkaan. Lehtensä kautta hän ajoi Forssan muuttamista kauppalaksi, mikä tapahtuikin vuonna 1922. Aaltonen valittiin sekä kauppalan valtuustoon että hallitukseen. Vuonna 1934 Aaltonen siirtyi Helsinkiin K. J. Gummerus Oy:n kirjalliseksi johtajaksi ja vuotta myöhemmin yhtiön toimitusjohtajaksi Jyväskylään, missä hän hoiti tehtävää vuoteen 1940 saakka.
Akateemiselle uralle Aaltonen siirtyi väiteltyään tohtoriksi vuonna 1944. Vuosina 1951–1963 hän toimi sosiologian professorina Turun yliopistossa, jossa hänen oppilaisiinsa kuului muun muassa sosiaalisista suhteista Turun satamassa väitellyt Mauno Koivisto. Vuonna 1942 Aaltonen kutsuttiin "Suomalainen Suomi" -lehden toimitussihteeriksi ja toimi vuosina 1946–1966 myös lehden päätoimittajana. Suomen Kotiseutuliiton julkaiseman "Kotiseutu"-lehden päätoimittajana hän toimi 1947–1949.
Aaltonen tutki etenkin kansankulttuuria ja kansanomaisia yhteistoiminnan muotoja. Hän oli myös merkittävä kulttuurivaikuttaja. Hän oli alusta alkaen vuonna 1923 perustetun Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistyksen johtokunnan jäsen ja sihteeri. Aaltonen toimi myös Suomen museoliiton keskushallituksen jäsenenä vuosina 1927–1959 ja varapuheenjohtajana 1949–1959. Liiton kunniajäseneksi hänet valittiin vuonna 1961.
Aaltosella oli tärkeä rooli Suomen Kotiseutuliiton perustamisessa vuonna 1949. Hän toimi liiton ensimmäisenä varapuheenjohtajana vuodesta 1949 ja vuodesta 1960 puheenjohtajana aina kuolemaansa saakka vuoteen 1966.
Kotiseudullaan Lounais-Hämeessä Aaltonen oli keskeinen kotiseututyön vaikuttaja 1920-luvulta kuolemaansa saakka. Forssassa Kauppakadun ja nykyisen Yhtiönkadun välinen katuosuus nimettiin hänen kunniakseen "Esko Aaltosen kaduksi" vuonna 1981.
Aaltosen poikia ovat Forssan kirjapainon johtajana pitkään toiminut teollisuusneuvos Matti Aaltonen (1926–2007) ja dokumenttielokuvistaan tunnettu elokuvaohjaaja Jouko Aaltonen (s. 1956).
Juhani Aaltonen
Juhani Antero ”Junnu” Aaltonen (s. 12. joulukuuta 1935 Kouvola) on suomalainen jazzmuusikko. Hän on suomalaisen jazzmusiikin yksi merkittävimmistä tenorisaksofonisteista ja huilisteista.
Aaltonen on UMO Jazz Orchestran ja Tasavallan Presidentti -yhtyeen perustajajäseniä. Aaltonen on 1960-luvulta alkaen soittanut useissa yhtyeissä muun muassa Edward Vesalan ja Heikki Sarmannon kanssa. Hän on työskennellyt myös ulkomaisten muusikoiden, kuten Arild Andersenin, Reggie Workmanin ja Andrew Cyrillen kanssa.
Aaltonen sijoittui Gramexin studiomuusikkojen listalle sijalle 13.Aaltonen on saanut musiikillisista ansioistaan lukuisia palkintoja:
Kaija Aarikka
Kaija Helena Aarikka-Ruokonen (3. helmikuuta 1929 Somero – 14. elokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen muotoilija ja yrittäjä. Hän perusti vuonna 1954 miehensä Erkki Ruokosen kanssa Aarikka Oy:n ja toimi sen taiteellisena johtajana. Aarikka yhdisti suunnittelemissaan koruissa, leluissa ja kodin käyttö- ja koriste-esineissä leikkimielen ja vahvan muodontajun puun taitavaan ja monipuoliseen käyttöön.
Aarikka vietti lapsuutensa Somerolla yhdeksänlapsisen perheen kuopuksena. Keskikoulun käytyään hän hakeutui Hämeenlinnaan Ester Perheentuvan kutomakouluun, jonka tämä oli perustanut lähdettyään opettajan virasta Wetterhoffilta. Aarikka jatkoi opintoja Ateneumin eli Taideteollisen oppilaitoksen tekstiililinjalla Helsingissä vuodesta 1951 alkaen. Viimeisenä opiskeluvuonna hän tarvitsi napit ompelemaansa luonnonväriseen villapukuun. Kun sopivia ei löytynyt, hän päätti tehdä ne itse, Ruoholahden lautatarhasta löytämästään jakarandan palasesta. Valmistumisvuonnaan Aarikka avioitui kotipitäjästään kotoisin olevan Erkki Ruokosen kanssa, joka opiskeli Ateneumin iltalinjalla metallitöitä. Ruokonen ehdotti Aarikalle yrityksen perustamista suosiota saaneiden nappien valmistamiseksi. Näin sai alkunsa nappien, puukorujen ja muiden pienten puuesineiden ympärille rakentunut Aarikka Oy, jonka valmistusmenetelmien kehittämisessä Ruokosella oli merkittävä rooli. Päävastuu Aarikka Oy:stä on sittemmin siirtynyt heidän tyttärilleen: Pauliina Aarikka toimii suunnittelujohtajana ja Sarianna Partanen toimitusjohtajana.
Kaija Aarikka oli oman yrityksensä pääsuunnittelija, mutta hän suunnitteli freelancerina myös muille yrityksille kuten Tampellalle, Humppilan lasitehtaalle ja A. Ahlströmille. Humppilalle Aarikka suunnitteli muun muassa Heiniä kainalossa -sarjan lautasia ja Lappi-lasisarjan.
Aarikka sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1994. Kauppaneuvoksen arvon hän sai vuonna 1999.
Tulikoe
Tulikoe (, ) oli eräs noitavainojen aikaan käytetty menetelmä (ns. jumalantuomio) noidan tunnistamiseksi. Kokeessa epäilty joutui seisomaan kuuman raudan päällä tai tulisilla hiilillä. Jos epäilty ei vahingoittunut, hän oli noita. Vaikka epäilty ei olisikaan ollut noita, hän olisi saanut vakavia ja kivuliaita vammoja.
Nykyisin sanaa "tulikoe" käytetään ainoastaan kuvaannollisesti merkityksessä 'vaikea kelpoisuus-, pystyvyyskoe'.
"Putous"-ohjelmassa termiä tulikoe käytetään improvisaatiotehtävästä, ja Top Chef -ohjelmassa nopeasta ruoanlaittotehtävästä.
Leo Aario
Leo Eino Aario (vuoteen 1928 "Engman", 26. marraskuuta 1906 Pori – 8. kesäkuuta 1998 Espoo) oli suomalainen maantieteilijä ja geologi. Hän oli maantieteen professori Turun yliopistossa vuosina 1945–1953 ja Helsingin yliopistossa 1953–1970 eläkkeelle jäämiseensä asti. Aario tutki muun muassa Suomen kasvipeitteen ja vesistöjen historiaa, maatalousmaantiedettä ja kvartäärigeologiaa, sekä loi perustan suomalaiselle kaupunkimaantieteen tutkimukselle.
Aario valmistui ylioppilaaksi vuonna 1925 Viipurin suomalaisesta lukiosta. Opinnoissaan hän keskittyi kasvitieteeseen, paleografiaan ja luonnonmaantieteeseen valmistuen filosofian kandidaatiksi vuonna 1931 ja maisteriksi vuonna 1932. Hän valmistui samana vuonna myös lisensiaatiksi ja väitteli tohtoriksi saksankielisellä väitöskirjalla "PfIanzentopographische und paleogeographische Mooruntersuchungen in N-Satakunta". Vuonna 1934 hänestä tuli Helsingin yliopiston dosentti. Hän teki vuonna 1942 Alexander von Humboldt -säätiön ja Suomen opetusministeriön tuella opintomatkan Saksaan, missä hän kiinnostui Alppien itäosan jäätiköiden laajuusvaihteluista ja Rein-joen keskijuoksun talousmaantieteestä.
Vuodesta 1954 Aario oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen.
Ekonometria
Ekonometria on tilastotieteen menetelmien soveltamista taloudellisten ilmiöiden tutkimiseen. Empiirisessä ekonometrisessa tutkimuksessa voidaan esimerkiksi estimoida taloudellisia riippuvuussuhteita, testata taloustieteen teorioita sekä arvioida julkisen tai yksityisen sektorin tekemien uudistusten vaikutuksia. Teoreettinen ekonometrinen tutkimus on taloudellisten aineistojen analyysiin soveltuvien tilastollisten menetelmien kehittämistä. 
Empiirisessä taloustieteellisessä tutkimuksessa on vain harvoin mahdollista tehdä kontrolloituja kokeita. Tämän vuoksi ekonometriassa tutkitaan lähinnä sellaisia tilastollisia malleja, joissa selittävät muuttujat ovat satunnaismuuttujia eivätkä kiinteitä. Kontrolloitujen kokeiden puutetta pyritään kompensoimaan myös hyödyntämällä niin sanottuja luonnollisia koeasetelmia ().
Ekonometrisissa malleissa on usein endogeenisiä muuttujia. Endogeenisella selittävällä muuttujalla tarkoitetaan sitä, että selittävä muuttuja on korreloitunut virhetermin kanssa. Teoreettinen ekonometrinen tutkimus liittyy usein muuttujien endogeenisyydestä aiheutuvien ongelmien korjaamiseen. Endogeenisyydestä aiheutuvaa harhaa korjataan usein käyttämällä instrumenttimuuttujia.
Ekonometriset menetelmät jaotellaan usein tarkasteltavan aineiston mukaan. Kun havaintoyksikkö on yksilö, kotitalous tai yritys, puhutaan mikroaineistosta. Kun havaintoyksiköistä on tehty peräkkäisinä ajankohtina on kyseessä aikasarja-aineisto. Yleensä havainnot on tehty tasaisin väliajoin esimerkiksi kuukausittain tai vuosittain. Kansantaloutta kuvaavat aggregoidut aineistot ovat tavallisesti aikasarjoja.
Aineistoa sanotaan mikroaineistoiksi, kun otoksessa olevien havaintoyksiköiden lukumäärä formula_1 on suuri verrattuna samasta yksiköstä tehtyjen havaintojen lukumäärään formula_2. Tällöin mallinnuksessa voidaan hyödyntää asymptoottisia tuloksia, jotka perustuvat oletukseen, että formula_3, kun taas formula_2 pidetään kiinteänä. Mikroekonometrian menetelmät voidaan jaotella käytettävissä olevan aineiston perusteella:Toisaalta jaottelu voidaan tehdä myös mallin funktiomuodon perusteella:Aikasarja-aineistossa on yleensä vain harvoja havaintoyksiköitä, mutta niistä on tehty toistuvia havaintoja ajan kuluessa. Aikasarja-aineisto voi muodostua esimerkiksi vuosittaisista havainnoista bruttokansantuotteesta tai keskilämpötilasta. Taloustieteessä aikasarja-analyysiä käytetään erityisesti empiirisessä makrotaloustieteen tutkimuksessa ja rahoituksen tutkimuksessa. Tällöin mallinnusmenetelmät hyödyntävät tuloksia, jotka perustuvat oletukseen, että formula_5, kun taas formula_1 pidetään kiinteänä.
Eero Aarnio
Eero Alvar Aarnio (s. 21. heinäkuuta 1932 Helsinki) on suomalainen sisustusarkkitehti ja muotoilija. Vuonna 2007 presidentti Tarja Halonen myönsi Aarniolle professorin arvonimen. Vuonna 2010 Aarnio palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä.
Aarnio valmistui ylioppilaaksi vuonna 1953 ja opiskeli vuosina 1954–1957 Helsingin Taideteollisessa oppilaitoksessa. Aarnion puoliso on ollut vuodesta 1956 logonomi Pirkko Aarnio. Vuosina 1960–1962 Aarnio työskenteli Askon suunnittelijana Lahdessa kunnes perusti oman sisustussuunnitteluun ja teolliseen muotoiluun erikoistuneen toimiston Helsinkiin vuonna 1962.
Aarnio tuli 1960-luvulla tunnetuksi lujitemuovista muotoilemistaan futuristisista tuoleista, joista varsinkin "Pallotuoli" herätti myös kansainvälistä huomiota. Aarnion suunnittelemia muita tunnettuja tuoleja ovat esimerkiksi "Pastilli", "Kupla", "Pony", "Puppy" ja "Tuplakupla".
Retron tultua muotiin Aarnion muotoilemat tuotteet tulivat taas ajankohtaisiksi. Hänen tuotteitaan on ollut rekvisiittana elokuvissa, muotikuvauksissa ja musiikkivideoissa. Toukokuussa 2006 Aarnio esitteli Copacabana-kitaran yhteistyössä Plectra ry:n kanssa. Aarnion suunnittelemia tuotteita olivat vuoden 2008 aikana EverGreen-kastelukannu sekä The Tree -tilanjakaja, joka on tarkoitettu ravintoloihin ja muihin julkisiin tiloihin. Se esiteltiin Milanon huonekalumessuilla keväällä 2008. Aarnio on kuvaillut puuta paratiisin puuksi. Vuosina 2008–2010 jokaisen myydyn The Treen tuotolla istutettiin neljä hedelmäpuuta Suomen World Visionin Perun Andeilla sijaitsevaan aluekehityshankkeeseen eroosion ehkäisemiseksi. Yhteensä puita istutettiin 30 000 kappaletta.
2000- ja 2010-luvuilla Aarnio on suunnitellut monia kirkasvalo- ja muita valaisimia suomalaiselle Innojok-yritykselle. Toukokuussa 2009 Aarnio avasi ensimmäisen showroominsa yhteistyössä Unikulman kanssa. Vuonna 2010 Aarnio loi logon ja suunnitteli astiaston Teehuoneen lanseerattaville kiinalaisille laatuteille. Hän on myös suunnitellut toimistokalusteita EFG Oy:lle ja Martela Oy:lle sekä vetimiä italialaiselle Valli et Valli spa:lle.
Vuonna 2006 El Mundo -lehden haastattelussa Aarniota kutsuttiin ”vaatimattomaksi neroksi” ja kerrottiin että ”Aarnio oli muovin ja lasikuidun käytön edelläkävijä elegantin muotoilun välineinä. Aarnio teki niistä hienostuneita sisustuselementtejä silloin kun kaikki muut vielä käyttivät puuta tai muita jaloja alkuaineita.”
Aarnion teoksia on muun muassa seuraavien museoiden kokoelmissa: Museum of Modern Art, MoMA, New York, Victoria and Albert Museum, Lontoo, Designmuseo, Helsinki, Pompidou-keskus, Pariisi ja Bauhaus Museum, Sydney, Australia.
Fynin amt
Fynin amt () oli hallintoalue, joka sijaitsi Tanskan keskiosassa. Siihen kuuluivat Fynin, Langelandin, Tåsingen ja Ærøn saaret sekä noin 90 muuta saarta, joista 25 on asuttuja. Amtin pinta-ala oli 3 486 km² ja asukasluku 476 880 vuonna 2005. Amtin pääkaupunkina toimi Odense. Tanskan kuntauudistuksessa vuoden 2007 alussa amtit lakkautettiin, ja Fynin amtista tuli osa Etelä-Tanskan aluetta.
Lakkauttamishetkellä amtissa oli seuraavat 32 kuntaa:
Aku Ahjolinna
Aku Antero Ahjolinna (s. 8. elokuuta 1946 Helsinki) on suomalainen balettitanssija ja koreografi.
Ahjolinna pääsi Kansallisoopperan balettikouluun vuonna 1959. 17-vuotiaana vuonna 1963 hän sai kiinnityksen tanssijaksi Suomen Kansallisbalettiin ja eteni solistitanssijaksi vuonna 1969. Ahjolinna on opiskellut myös Leningradissa Vaganovan balettiakatemiassa, Englannissa, Ranskassa, Unkarissa ja Yhdysvalloissa ja tehnyt lukuisia kiertuita Suomessa ja ulkomailla. Koreografina Ahjolinna aloitti vuonna 1984 Paavo Heinisen "Silkkirumpu"-oopperassa. Hän jäi baletista eläkkeelle vuonna 1993.
Ahjolinnan rooleja olivat muun muassa kaani Girei "Bahtsisarain suihkulähteessä", Crassus "Spartacuksessa", Jago "Othellossa" ja äiti baletissa "Bernarda Alban talo".
Ahjolinnan puoliso on balettitanssija ja -pedagogi Saga Eriksson. Ahjolinna on vakaumukseltaan ortodoksi.
Hannu Aho
Hannu Ilmari Aho (23. helmikuuta 1948 Nokia − 20. lokakuuta 2012 Tampere) oli suomalainen kirjailija. Aho kuvaa haltioituneen paisuttelevassa proosassaan usein sopeutumattomia tai epäonnistuneita ihmisiä.
Illicium floridanum
Illicium floridanum on tähtianisten ("Illicium") suvun kasvi.
"Illicium floridanum" on ainavihanta pensas tai pieni puu. Se kasvaa tyypillisesti noin metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat nahkeat, pehmeät ja kiiltäväpintaiset. Lehtilapa on 5–15 cm pitkä ja 2–6 cm leveä. Murskatut lehdet tuoksuvat anikselta. Kukka on punainen ja noin 5 cm leveä.
"Illicium floridanum" kasvaa luontaisena Pohjois-Amerikan kaakkoisosissa Floridasta Louisianaan. Se suosii kosteita rotkoja ja jyrkänteitä. Floridassa kasvi on uhanalainen ja sen vuoksi rauhoitettu.
"Illicium floridanumia" voidaan viljellä koristekasvina USDA-vyöhykkeillä 7–10. Se viihtyy niin varjossa kuin täydessä auringossakin ja on vaatimaton kasvualustan suhteen. Kuivina kausina se vaatii kuitenkin lisäkastelua. Kasvi on myrkyllinen eikä sen hedelmiä siten voi käyttää ruoanlaitossa kuten samaan sukuun kuuluvan rusotähtianiksen ("Illicium verum").
Pekka Ahmavaara
Pekka Ahmavaara (vuoteen 1906 "Aulin", 28. lokakuuta 1862 Ylitornio – 26. joulukuuta 1929 Oulu) oli suomalainen poliitikko, valtiopäivämies ja kunnallisneuvos (1919).
Pääosan elämästään hän asui Iissä, mutta vuonna 1918 hän siirtyi Ouluun Suomen Maatalous-Osake-Pankin Oulun konttorin johtajaksi.
Nuorsuomalaisiin ja myöhemmin Kokoomukseen lukeutuva Ahmavaara osallistui talonpoikaissäädyn edustajana kaikkiin vuoden 1894 jälkeisiin säätyvaltiopäiviin, vuosina 1905–1906 säätynsä puhemiehenä.
Ensimmäisen sortokauden aikaan Bobrikovin hallinto karkotti hänet maasta. Hän oleskeli elokuusta 1903 lähtien Ruotsissa aina syksyyn 1905, jolloin maastakarkotetut saivat tulla takaisin.
Hän oli myös eduskunnan jäsenenä useimmilla valtiopäivillä vuoteen 1919. Vuosina 1924–1925 Ahmavaara toimi Oulun kaupunginvaltuuston jäsenenä. Hän oli myös Oulun läänin Talousseuran (Pro Agria Oulun Maaseutukeskus ry:n edeltäjän) puheenjohtaja.
Punaisen Ristin postimerkkisarjassa julkaistiin Pekka Ahmavaarasta postimerkki 26. marraskuuta 1956. Sen arvo oli 5 markkaa, jonka lisäksi siitä maksettiin yksi markka lisää (5 markkaa + 1 markka)
Pekka Arvi Ahmavaara
Pekka Arvi Ahmavaara (s. 1944) on suomalainen ammattiyhdistysjohtaja ja filosofian kandidaatti. Vasemmistoliittoon kuuluva Ahmavaara toimi SAK:n sihteerinä vuosina 1985–1991, hallinto- ja kehittämisosaston päällikkönä 1991–1992 ja hallituksen varapuheenjohtajana 1996–2004. Vuosina 1995–1996 hän toimi ammattiyhdistysliikkeen edustajana Brysselissä.
Ahmavaara oli Vasemmistoliiton ykkösmies SAK:ssa. Hän jäi eläkkeelle SAK:n hallituksen varapuheenjohtajan paikalta vappuna 2004.
Pekka Arvi Ahmavaaran vanhemmat olivat kauppalanjohtaja ja suomentaja Eero Ahmavaara sekä päätoimittaja Anna-Liisa Rekola. Hänen isovanhempiaan olivat poliitikko Arvi Ahmavaara, metsänhoitaja Jarl Sundqvist ja kirjailija Annikki Setälä.
Käsikiria Castesta
Käsikiria Castesta ia Muista Christikunnan Menoista oli Mikael Agricolan kirjoittama kirkkokäsikirja, joka julkaistiin vuonna 1549. Siihen oli koottu ohjeita kirkollisia toimituksia, kuten kastetta ja vihkimistä varten. Ohjeiden lisäksi siihen sisältyi erilaisia rukouksia. Käsikirja perustui vastaavantapaisiin ruotsin- ja saksankielisiin kirkkokäsikirjoihin, joita olivat kirjoittaneet muun muassa Olaus Petri ja Martti Luther.
Matti Ahola
Matti Tapani Ahola (s. 30. syyskuuta 1943 Asikkala) on suomalainen upseeri ja kenraaliluutnantti evp.
Ahola valmistui Kadettikoulun ilmasotalinjalta vuonna 1966. Hän on palvellut muun muassa Satakunnan lennostossa. Sen jälkeen hän työskenteli silloisessa Hämeen lennostossa lentueen päällikkönä.
Ahola toimi 1984–1985 silloisen Ilmavoimien Viestikoulun komentajana, toimialapäällikkönä pääesikunnassa, Karjalan lennoston komentajana 1987–1991, ilmavoimien esikuntapäällikkönä 1991–1995 ja komentajana 1995–1998. Palvelusuransa lopulla hän toimi puolustusministeriön kansliapäällikkönä 2001–2005. Ennen puolustusministeriössä palvelemistaan hän osallistui hankkeeseen helikoptereiden siirtämiseksi maavoimien alaisuuteen.
Tällä hetkellä Ahola on eläkkeellä.
Tuntematon sotilas (käsite)
Tuntematon sotilas on vertauskuvallinen edustaja sodissa kaatuneille oman maan sotilaille ja erityisesti niille, joiden ruumis on kadonnut taistelukentälle tai jäänyt tunnistamatta. Tuntemattoman sotilaan käsite on oleellisessa yhteydessä tuntemattoman sotilaan hautamuistomerkkeihin, joista ensimmäinen pystytettiin Lontoon Westminster Abbeyyn vuonna 1920. Hautaan laskettiin ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla Arras’n luona kaatunut brittisotilas, jota ei kyetty tunnistamaan.
Tunnetuin tuntemattoman sotilaan hauta sijaitsee Pariisissa Riemukaaren alla. Sodassa kadonneiden omaiset voivat käydä muistamassa perheensä vainajaa esimerkiksi viemällä jouluna kynttilöitä tuntemattoman sotilaan haudalle.
Toisen maailmansodan aikana Suomen kotirintamalla organisoitiin kampanja "Paketti tuntemattomalle sotilaalle". Siinä erilaiset järjestöt ja yksityiset ihmiset tekivät joulupaketteja toimitettaviksi rintamasotilaille, jotka eivät saaneet postia omilta perheiltään. Monilla sankarihaudoilla, Helsingissä ainakin ortodoksisella hautausmaalla, on erikseen muistomerkki – hautakivi tai risti – tuntemattomalle sotilaalle.
Martti Hetemäki
Martti Sakari Hetemäki (s. 14. syyskuuta 1956 Helsinki) on suomalainen virkamies, joka nimitettiin valtiovarainministeriön kansliapäälliköksi seitsemän vuoden määräajalle 1. maaliskuuta 2013 lähtien. Koulutukseltaan hän on valtiotieteen tohtori.
Hetemäki on työskennellyt eri tehtävissä valtiovarainministeriössä, muun muassa finanssineuvoksena 1994–1995, kansantalousosaston osastopäällikkönä (ylijohtaja) 1995–2003 ja vuodesta 2003 alivaltiosihteerinä. Hän oli sosiaaliturvan kokonaisuudistusta vuosina 2007–2009 valmistelleen Sata-komitean varapuheenjohtaja ja valtiovarainministeriön verotuksen kehittämistyöryhmän puheenjohtaja 2008–2010.
Hetemäki on Suomen itsenäisyyden juhlarahaston hallituksen puheenjohtaja.
Vuonna 2010 Hetemäen johtama verotuksen kehittämistyöryhmä esitti ansiotuloverotuksen rajaveroasteiden alentamista kautta linjan ja 50 prosentin kattoa ylimmälle rajaveroasteelle. Vuonna 2013 yhteisöveroa oltiin laskemassa 4,5-prosenttiyksiköllä 20 prosenttiin. Hetemäki laski veronalennuksen dynaamiset vaikutukset yläkanttiin ja valtiovarainministeriö joutui pienentämään odotuksia dynaamisista vaikutuksista.
Vuonna 2016 Hetemäki toimi työllisyysryhmän puheenjohtajana. Hän on ollut vetovastuussa aktiivimallia valmistelleessa työryhmässä ja puolusti kritiikkiä osakseen saanutta aktiivimallia valtiovarainministeriön kolumnissa 10. tammikuuta 2018.
Hetemäen mukaan ilman euroa ei olisi eurokriisiä, ja euromaat ovat euron ja Euroopan keskuspankin virheiden armoilla. Hetemäki on kirjoittanut kirjoituksen "Eurokriisin syyt ja euroalueen tulevaisuus".
Hetemäen mielestä suomalaisten pitäisi hyväksyä palkkaerojen kasvu, jotta työllisyysaste nousisi. Hetemäen mukaan Suomen työllisyysaste on eteläeurooppalainen.
Hetemäki piti loppuvuodesta 2017 sote-uudistusta välttämättömänä palvelujen turvaamiseksi.
Toukokuussa 2018 Hetemäki kannatti sote-uudistusta.
Martti Hetemäki on Päiviö Hetemäen poika. Hetemäellä on kolme lasta.
Risto Hilpinen
Ilkka Risto Juhani Hilpinen (s. 9. maaliskuuta 1943, Lahti) on suomalainen filosofi. Hilpinen on toiminut Jyväskylän yliopiston filosofian professorina 1970-1971 ja Turun yliopiston filosofian professorina vuodesta 1972 vuoteen 1999. Nykyään Hilpinen työskentelee professorina University of Miamin filosofian laitoksella. Hän on tutkinut muun muassa induktiivisen tiedon teoriaa, ja hänen tutkimuksensa episteemisten ja deonttisten käsitteiden logiikan alalla ovat kansainvälisestä arvostettuja.
Hilpinen valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1973.