Iranilainen filosofia
Iranilaisen tai persialaisen filosofian juuret ovat vanhoissa iranilaisissa filosofisissa perinteissä, jotka saivat alkunsa indoiranilaisessa kulttuurissa ja jotka saivat paljon vaikutteita Zarathustran opetuksista. Zarathustran ajattelu on vaikuttanut myös länsimaiseen ajatteluun juutalaisuuden ja keskiplatonismin kautta. Myöhempiä iranilaisen filosofian suuntauksia ovat manikealaisuus ja mazdalaisuus. Arabien vallattua Persian ja sen siirryttyä islaminuskon alle, vanha iranilainen filosofia sai vaikutteita kreikkalaisesta filosofiasta. Vähitellen kehittyi erilaisia islamilaisen filosofian suuntauksia, joihin lukeutuvat muun muassa illuminationismi ja transsendentti teosofia.
Zarathustra oli itäiranilainen profeetta, jonka nimiin laitetut opetukset ajoittuvat vuosien 1000-588 eaa. välille. Hänen opetuksistaan tuli zarathustralaisuuden pohja, ja ne ovat vaikuttaneet monella tavalla iranilaiseen ajatteluun.
Zarathustra oli ensimmäinen, joka käsitteli pahan ongelmaa filosofisesti. Hänen on usein katsottu olleen myös ensimmäinen monoteisti uskontojen historiassa. Hänen eettinen ajattelunsa perustui kolmen hyvän asian, hyvien ajatusten ("pendar-e-nik"), hyvien sanojen ("goftar-e-nik") ja hyvien tekojen ("kerdar-e-nik"), korostamiseen.
Zarathustran opetukset vaikuttivat myös kreikkalaiseen ja roomalaiseen filosofiaan. Useat antiikin ajan ajattelijat, kuten Eudoksos Knidoslainen ja Plinius vanhempi, ylistivät zarathustralaista filosofiaa. Platon sai tietoa zarathustralaisuudesta Eudoksoksen kautta, ja hänen on nähty saaneen siitä vaikutteita ideaoppiinsa. 200-luvulla eaa. Kolotes syytti Platonin varastaneen osia Zarathustran teoksesta "Luonnosta", kuten Er-myytin, teokseensa "Valtio".
Profeetta Manin perustama manikealaisuus vaikutti laajalla alueella, Pohjois-Afrikasta Kiinaan. Sen keskeinen piirre oli voimakas dualistinen kosmologia ja teologia, jonka se jakoi yhdessä mazdalaisuuden kanssa. Kaikkaudessa katsottiin olevan kaksi perusprinsiippiä: Valo, joka oli hyvä; ja Pimeys, joka oli paha. Nämä kaksi olivat sekoittuneet kosmisen onnettomuuden seurauksena, ja ihmisen tehtävänä tässä elämässä oli vapauttaa itsestään ne osat, jotka kuuluivat valoon. Mani näki hyvän ja pahan sekoittumisen traagisena, kun taas Mazdak oli nähnyt sen neutraalimmin, jopa optimistisella tavalla.
Mazdak (k. 524/528 jaa.) oli persialainen yhteiskunnallinen uudistaja, joka toimi sassanidien kuninkaan Kavadh I:n aikana. Hän väitti olevansa Jumalan lähettämä profeetta. Hänen näkemyksiään on luonnehdittu varhaiseksi ”kommunismiksi”.
Avicenna pyrki islamilaisella kultakaudella yhdistelemään aristotelismia ja uusplatonismia islamilaiseen Kalam-teologiaan. 1100-luvulla avicennalaisuudesta tuli islamilaisen filosofian johtava koulukunta, ja Avicennan teoksia kommentoitiin laajalti. Avicennalaisuus vaikutti myös keskiajan eurooppalaiseen ajatteluun. Keskiajan filosofia sai vaikutteita muun muassa hänen sielua koskevista ajatuksistaan sekä olemassaolo-olemus (eksistenssi-essentia) -erottelusta. Toisaalta näkemyksistä väiteltiin paljon, ja osa tuomittiin Pariisin oppituomioissa vuonna 1210. Hänen psykologiansa ja tietoteoriansa vaikutti kuitenkin Willelmus Auvergnelaiseen ja Albert Suureen, ja hänen metafysiikkansa Tuomas Akvinolaiseen.
Illuminationismi oli islamilaisen filosofian koulukunta, jonka perusti Shahab al-Din Suhrawardi 1100-luvulla. Koulukunnan ajattelu oli yhdistelmä Avicennan filosofiaa ja muinaista iranilaista ajattelua, sekä Suhrawardin omia ajatuksia. Illuminationismin on usein nähty saaneen vaikutteita uusplatonismista.
Transsendentti teosofia on islamilaisen filosofian koulukunta, jonka perusti Mulla Sadra 1600-luvulla. Hänen filosofiansa ja ontologiansa on nähty yhtä keskeisenä islamilaiselle ajattelulle kuin Martin Heideggerin ajattelu länsimaiselle filosofialle 1900-luvulla. Mulla Sadra kehitti uuden lähestymistavan todellisuuden luonteen tarkasteluun, ja hänen ajattelunsa on nähty siirtymänä essentialismista eksistentialismiin islamilaisessa filosofiassa, useita satoja vuosia ennen kuin sama tapahtui länsimaisessa ajattelussa.
Ennen länsimaiden tyyliin järjestettyjä yliopistoja, filosofiaa tutkittiin Iranissa uskonnollisissa seminaareissa.
1900-luvun merkittävimpiin iranilaisiin filosofeihin ja intellektuelleihin lukeutuvat muun muassa Dariush Shayegan, Morteza Motahhari, Javad Tabatabaei, Seyyed Hossein Nasr, Daryush Shokof, Ahmad Fardid, Mohsen Kadivar ja Mahmoud Khatami.