Erkki Kurenniemi
Erkki Juhani Kurenniemi (10. heinäkuuta 1941 Hämeenlinna – 1. toukokuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen suunnittelija, ajattelija ja taiteilija, joka tunnettiin elektronisen musiikin säveltäjänä ja elektronisten soitinten rakentajana. Häntä pidetään yhtenä elektronisen musiikin merkittävimmistä alkukehittelijöistä Suomessa. Kurenniemi oli myös tieteellisen tutkimuksen yleistajuistaja, futurologi, mediakulttuurin edelläkävijä ja kokeellisten elokuvien tekijä.
Kirjailija Marjatta Kurenniemi oli hänen äitinsä.
Valtaosan soittimistaan, elektronisista sävellyksistään ja kokeellisista elokuvistaan Kurenniemi toteutti 1960- ja 1970-luvun aikana. Vuosina 1962–1974 hän rakensi kymmenen elektronisen musiikin soitinta ja studiolaitetta toimiessaan Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksen vapaaehtoisena assistenttina. Musiikkitieteen laitoksen ohella Kurenniemi toimi myös teoreettisen fysiikan laitoksen amanuenssina ja vanhempana suunnittelijana vuosina 1962–1973. Luonnontieteiden kandidaatiksi Kurenniemi valmistui vuonna 1968.
Erkki Kurenniemi toimi myös vuonna 1970 perustetun Digelius Electronics Finland Oy:n teknisenä johtajana ja yrityksen loppuvaiheissa sen toimitusjohtajana. Digelius kehitti muun muassa Suomen ensimmäisen mikrotietokoneen vuonna 1973. Kone perustui maailman ensimmäiseen 8-bittiseen mikroprosessoriin Intel 8008. Digeliuksen DIS-järjestelmän nimellä kulkenutta mikrotietokonetta käytettiin teollisuussovelluksissa. Digelius ajautui rahoituksen puutteen vuoksi konkurssiin vuonna 1976. Yrityksen nimestä on jäänyt jäljelle enää jäänne levykauppa Digelius Musicin nimeen. Kurenniemi oli alun perin yksi tämän vuonna 1971 perustetun levykaupan pääosakkaista.
Myöhemmin Kurenniemi toimi teollisuusrobottien ohjausjärjestelmien suunnittelijana Oy W. Rosenlew Ab:n palveluksessa (1976–1978) ja teollisuusautomaation robottijärjestelmien suunnittelijana Nokian Kaapelikoneosastolla (1980–1986). Tämän jälkeen hän toimi erikoissuunnittelijana ja suunnittelupäällikkönä Vantaan Tiedekeskus Heurekassa (1987–1998).
Opetusministeriö myönsi Kurenniemelle Suomi-palkinnon vuonna 2003. Vuonna 2004 Kurenniemi valittiin Taideteollisen korkeakoulun kunniajäseneksi. Vuonna 2011 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Kurenniemen ura soitinsuunnittelijana alkoi Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksessa lukuvuoden 1961–1962 aikana. Musiikkitieteen opiskelijoiden Erkki Salmenhaaran, Ilkka Oramon ja Ilpo Saunion aloitteesta professori Erik Tawaststjerna kutsui Kurenniemen rakentamaan yliopistolle elektronisen musiikin studion. Kurenniemi toimi laitoksen vapaaehtoisena assistenttina, eli hän ei saanut työstään palkkaa.
Kurenniemen studiosuunnitelma perustui ajalle tyypillisestä studiosta poiketen digitaaliseen ohjauslogiikkaan ja automaatioon. Vuosina 1964–1967 studion keskeisenä äänen ohjaus-, tuotto- ja muokkausyksikkönä toimi niin kutsuttu Integroidun syntesoija, jonka suunnittelun esimerkkinä toimi pikemminkin 1950-luvulla valmistunut RCA:n digitaaliohjattu syntetisaattori kuin esimerkiksi Robert Moogin jänniteohjatut syntetisaattorit. Yliopiston studiosuunnittelun ohessa Kurenniemi rakensi sähköisiä soittimia muun muassa avantgardetaiteilija M. A. Nummiselle, säveltäjä Osmo Lindemanille ja ruotsalaiselle säveltäjälle Ralph Lundstenille. Tunnetuin Kurenniemen soittimista lienee Sähkökvartetti, jota kuullaan M. A. Nummisen kappaleessa ”Kaukana väijyy ystäviä” (1968). Kunnianhimoisin Kurenniemen hankkeista oli sarja digitaalisia DIMI-syntetisaattoreita, joita valmistamaan perustettiin Digelius Electronics Finland Oy vuonna 1970.
Kurenniemen rakentamille soittimille yhteistä on paitsi digitaaliohjauksen varhainen käyttö myös sekvensserien yhdistäminen syntetisaattoreihin. Syntetisaattoreissaan hän käytti myös ensimmäistä kertaa täysin digitaalista laskuripiireihin perustuvaa lähestymistapaa säveltaajuuden määrittämiseksi. Soitinsuunnittelussaan Kurenniemi tutki myös digitaalisen muistin toteuttamista – ensimmäisen digitaalisen muistin hän rakensi Osmo Lindemanin tilaamaan Dicoon (1969).
Teknologisten sovellusten kehittelyn ohessa Kurenniemi tutki soitinsuunnittelussaan myös erilaisia soitinten ohjausmenetelmiä. Esimerkiksi Dimi-O (1971) perustuu optiseen liitäntään, jonka tarkoituksena oli alun perin lukea nuotteja graafisesti. Tämän lisäksi soittaja voi ohjata Dimi-O:ta joko perinteisesti koskettimistolla tai videokameran välityksellä. Soitinta käytettiin myös yhteistyössä tanssijan kanssa, jolloin tanssijan liikkeet muuttuivat musiikiksi (katso jäljempänä "Elokuvat, media ja videotaide"). Dimi-O on siis varhainen esimerkki vuorovaikutteisesta soittimesta. Amerikkalaisen Manford L. Eatonin biomusiikin innoittamana Kurenniemi suunnitteli myös biopalaute-ilmiöön perustuvia soittimia – esimerkiksi Dimi-S:n (Seksofoni, 1972) äänenohjaus perustuu ihon sähköjohtavuuteen ja Dimi-T (Elektroenkefalofoni, 1973) puolestaan aivojen sähkötoiminnasta mitattavaan signaaliin.
Työskenneltyään vuosikausia muissa yhteyksissä Kurenniemi palasi digitaalisten soittimien rakentamiseen 2000-luvun puolessavälissä, kun kansainvälinen kiinnostus hänen uraauurtavaa työtään kohtaan kasvoi. Vuonna 2005 hän suunnitteli ja toteutti yhteistyössä elektronisten järjestelmien suunnittelijan Thomas Carlsonin kanssa uuden Dimi-soittimen, jonka äänentuotto perustuu Kurenniemen 1980-luvulta alkaen kehittelemään matemaattiseen harmonioiden teoriaan (katso jäljempänä "Tieteellinen toiminta"). Dimi-H on ohjelmistopohjainen instrumentti, jossa soittaja voi valita ”nuotteja ilmasta” käyttäen rajattua kameran kuvaamaa 3D-tilaa.
Kurenniemen musiikkituotannon tunnetuimman osan muodostavat elektroakustiset sävellykset, joista pääosan hän toteutti musiikkitieteen laitoksen studiossa. Hän toimi myös muiden säveltäjien, esimerkiksi Erkki Salmenhaaran, teosten avustajana ja tuotti säveltäjien käyttöön tarkoitettuja äänimateriaalinauhoja.
Kurenniemen tunnetuimpia sävellyksiä ovat ”On – Off” (1963) ja ”Antropoidien Tanssi” (1968), josta julkaistiin katkelma ”Dance of the Anthropoids” -nimisenä Wigwam-yhtyeen "Tombstone Valentine" -albumilla (1970). Osa Kurenniemen teoksista syntyi yhteistyönä, esimerkiksi ”Saharan Uni I & II” (1967) Kari Hakalan kanssa sekä ”Inventio/Outventio” (1970) ja "Mix Master Universe" (1973) Jukka Ruohomäen kanssa. Monet musiikkikappaleet syntyivät omien soittimien esittelyn tai kokeilun tuloksena, esimerkiksi ”Antropoidien tanssi” (”Andromatic”), ”Improvisaatio” (DICO) ja ”Inventio/Outventio” (DIMI-A).
Vuonna 2002 Kurenniemen elektroakustisista sävellyksistä julkaistiin Mika Taanilan toimittama kokoelmaäänilevy "Äänityksiä / Recordings 1963–1973".
Kurenniemen elokuvatuotanto koostuu 14 kokeellisesta 16 mm:n lyhytelokuvasta, joiden aiheina ovat luontokokemus, elämänympäristö ja matkakuvaukset, seksi ja teknologia. Elokuvat kuvattiin vuosina 1964–1971, mutta niiden tarkkaa valmistumisaikaa on vaikea määritellä, koska Kurenniemi esitti teoksiaan ainoastaan muutamille ystävilleen kotonaan. Vain elokuva "Ex nihilo" on esitetty valmistumisaikanaan julkisesti ja siten myös tarkastettu Valtion elokuvatarkastamossa. Kaikki muut ovat Kurenniemen itsensä mukaan jääneet enemmän tai vähemmän keskeneräisiksi luonnostelmiksi. Kaikki elokuvat ovat mykkiä, mutta vuonna 2003 Kurenniemi ja Mika Taanila yhdistivät kuuteen elokuvaan Kureniemen itsensä samoihin aikoihin tekemää elektronista musiikkia. Filmografian vuosiluvut ovat Kurenniemen omia arvioita siitä, milloin kunkin elokuvan leikkaus on päättynyt.
Myöhemmin Kurenniemi sekä äänitti päiväkirjamuistiinpanoja C-kaseteille 1972–1974 että video- ja valokuvasi jatkuvasti ja intohimoisesti arkielämän ympäristöään ja henkilökohtaisia tapahtumiaan 1980-luvun alkupuolelta lähtien tuottaakseen aineistoa joskus hänen kuolemansa jälkeen koottavalle digitaaliselle virtuaalimaailmalle, jonka keskiössä olisi hänen elämänsä.
Mika Taanilan dokumenttielokuva "Tulevaisuus ei ole entisensä" (2002) kertoo Erkki Kurenniemestä sekä hänen soittimistaan ja elämänkatsomuksestaan. Elokuva on julkaistu DVD:nä kahdesti. "Dawn of Dimi" -nimiseen julkaisuun sisältyvät lisämateriaalina "Pan sonic plays Kurenniemi", DIMI-baletti, kuusi Kurenniemen lyhytelokuvaa ja muutamia tietokoneanimaatiota. Levyn kansivihkosessa on professori Erkki Huhtamon esittely Kurenniemestä. Tämä teksti on julkaistu myös documenta 13 -näyttelyn sivustolla.
Kurenniemen kaikki elokuvateokset ja Dimi-S-soitin sekä varhainen robottiteos vuodelta 1982, "Master Chaynjis", kuuluvat Valtion taidemuseon, Nykytaiteen museo Kiasman kokoelmiin. Kurenniemen laaja yksityisarkisto on sijoitettu Valtion taidemuseon Kuvataiteen keskusarkistoon, jossa se luetteloidaan ja digitoidaan. Osa Kurenniemen soittimista (Integroitu syntesoija, Sähkökvartetti, Dico, Dimi-A, Dimix ja Dimi-6000) on sijoitettu Helsingin yliopiston musiikkitieteen studioon ja osa (Andormatic, Dimi-O ja toinen Dimi-S) Ralph Lundstenin Andromeda-studioon Tukholmaan. Toinen Dimi-A-syntetisaattori on sijoitettu Tukholman musiikkimuseoon.
Vuonna 2012 Kurenniemen tuotantoa esiteltiin laajasti Saksan Kasselissa documenta 13 -näyttelyssä.
Marraskuussa 2013 avatussa näyttelyssä Kiasmassa esiteltiin Kurenniemen henkilökohtaista arkistomateriaalia ja varhaisia mediataideteoksia Kiasman kokoelmista. Näyttelyssä sai myös tutustua Kurenniemen suunnittelemiin Dimi-sähkösoittimiin. Erillisessä tapahtumassa Kiasma-teatterissa esitettiin Kurenniemen elokuvien lisäksi akustisille soittimille sovitettuja Kurenniemen säveltämiä kappaleita.
Kurenniemen Master Chaynjis -robottiteokseen liittyi pienimuotoinen kohu vuonna 1982, kun uskonnollinen mies pillastui robotin kiroilusta ja potki sen hajalle ja hyppi sen päällä.
Kurenniemi kirjoitti läpi elämänsä tiedettä, taidetta, tutkimusta ja tietokone- ja mediakulttuurin mahdollisuuksia käsitteleviä artikkeleita, mutta ei keskittynyt laajempiin julkaisuihin tai kokonaisvaltaisiin esityksiin.
Matemaattisen musiikin teoriansa Kurenniemi esitteli artikkeleissa ”Harmonioiden teoria” (1985) ja ”Musical Harmonies are Divisor Sets” (1988), joissa hän määrittelee harmonian luonnollisen luvun tekijöiden joukoksi. Harmonia voidaan lukea tulkitsemalla tekijäjoukon peräkkäiset luvut intervallisuhteiksi. Harmoniat ovat symmetrisiä, eli eri intervallisuhteet pysyvät samana riippumatta siitä, luetaanko järjestettyä tekijäjonoa lopusta vai alusta käsin. Myös mikä tahansa intervalli tai sointu voidaan laajentaa harmoniaksi laskemalla sitä esittävän lukujoukon suurin yhteinen tekijä "f" ja pienin yhteinen jaettava "s", jolloin niiden virittämä harmonia on H(s/f). Kurenniemen teoriassa duuri- ja mollisoinnut virittävät saman harmonian, mikä selittäisi hänen mukaansa hyvin niiden tasa-arvoisen aseman länsimaisessa tonaalisessa musiikissa.
Harmonioiden teoriassaan Kurenniemi hylkäsi perinteiset sävelasteikot ja oktaaviekvivalenssin ja nosti harmoniansa luonnollisten sävelasteikkojen asemaan. Lisäksi hän oletti rytmin noudattavan samoja suhteita, ainoastaan kuuloalueiden alapuolella.
1990-luvun taitteessa Kurenniemi kirjoitti julkaisemattomia artikkeleita trivalenttiverkkoja käsittelevään teoreettisen konseptin, jota hän kutsui The Graph Field Theoryksi. Teoria käsittelee avaruutta, aikaa ja materiaa. Kurenniemi oli myös toimessa Tiedekeskus Heurekassa.