hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Amarillo (Texas)
Amarillo on kaupunki Potterin piirikunnassa Yhdysvaltojen Texasin osavaltion pohjoisosassa entisen Valtatie 66:n varrella. Kaupungissa asui 190 695 ihmistä vuonna 2010.
Siitä käytetään myös nimityksiä "Maailman heliumpääkaupunki" heliumin suurtuotannon vuoksi, "Teksasin Keltaruusu" koska nimi tarkoittaa espanjaksi keltaista sekä "Rotor City, USA" V-22 Osprey-hybridilentokoneiden valmistuspaikan mukaan. Kaupungissa sijaitsee myös yksi Yhdysvaltojen suurimmista lihanjalostusalueista. Siellä toimii myös Pantex, joka on Amerikan ainoa toimija ydinaseiden valmistus- ja purkutoiminnassa. Nähtävyyksiä ovat muun muassa Cadillac Ranch sekä Big Texan Steak Ranch.
J. T. Berry loi kaupungin perustukset vuonna 1887, ja valitsi paikan sen mukaan, että sai riittävästi vettä Fort Worthin-Denverin rautatien käyttöön. Jo samana vuonna piirikunnan hallinto siirtyi kaupunkiin. Paikalle muodostuneen siirtokunnan nimi oli aluksi Oneida, mutta nimi muuttui Amarilloksi luultavasti läheisten Amarillo-nimisen järven ja puron mukaan. Seudun maaperä on keltaista, samoin monet villikasvien kukat. Vuonna 1888 "Amarillon isä" -nimityksen saanut Henry B. Sanborn yhdessä liikekumppaninsa Joseph F. Gliddenin kanssa ryhtyi ostamaan maata itään alkuperäisestä Berryn alueesta, joka kärsi enemmän sateista ja myrskyistä, ja asukkaat ryhtyivät siirtymään mieluummin Sanborrnin alueelle. Kaupungista tuli nopeasti merkittävä karjakaupan keskus. Maakaasun löytäminen 1918 ja öljy kolme vuotta myöhemmin sai suuret öljy-yhtiöt kiinnostumaan alueesta.
Tour de Ski
Tour de Ski on vuosittain vuodenvaihteen tienoilla järjestettävä maastohiihdon kansainvälinen kilpailusarja, joka kuuluu yhtenä osana maastohiihdon maailmancupiin. Tourilla jaetaan palkintorahoja miljoonan Sveitsin frangin verran. Palkintorahoja maksetaan sekä yksittäisistä osakilpailuista että lopputulosten sijoituksista. Tour de Skin erikoisuutena ovat kesken normaalikilpailun olevat sprinttiosuudet, joiden voittamisesta on tarjolla hyvityssekunteja loppuaikaan. Nämä etapit mahdollistavat taktikoinnin aivan uudella tavalla "perinteiseen" hiihtokilpailuun verrattuna.
Tour de Skin historian menestyneimmät hiihtäjät ovat nelinkertaiset voittajat Sveitsin Dario Cologna ja Puolan Justyna Kowalczyk. Suomen Virpi Kuitunen on voittanut kiertueen kaksi kertaa ja ollut kerran toinen.
Ensimmäisen Tour de Skin aikana ei yksittäisistä osakilpailuista jaettu maailmancupin osakilpailupisteitä, vaan kokonaiskilpailun lopputulosten mukaan pisteille yltäneet saivat nelinkertaiset pisteet; voittaja 400 pistettä ja sijalle 30 yltänyt 4 pistettä.
Kauden 2007–2008 Tour de Skillä maailmancupin pisteitä jaettiin myös osakilpailuiden 15:lle parhaalle, voittajalle 50 pistettä ja sijalle 15 yltäneelle 8 pistettä. Edellytyksenä pisteiden saannille oli, että hiihtäjä kilpailee Tour de Skin loppuun asti, kunnes 2009–2010 tämä ehto poistettiin. Sen myötä kokonaiskilpailun keskeyttäjien määrät kasvoivat.
Namibian itsenäisyyssota
Namibian itsenäisyyssota oli sissiliike SWAPOn (South West Africa People’s Organization) toimintaa maansa itsenäistämiseksi vuosina 1960–1988.
Namibia oli vuodesta 1920  alkaen Kansainliiton päätöksellä Etelä-Afrikan hallinnon alainen, käytännössä sen siirtomaa.
Sam Nujoma ja Herman Toivo Ya Toivo perustivat SWAPO:n vuonna 1960. Kun YK vuonna 1966 kumosi Etelä-Afrikan Kansainliitolta saaman hallintaoikeuden Namibiaan, katsoi SWAPO olevansa oikeutettu ryhtymään aseelliseen vastarintaan eteläafrikkalaisia ylivoimaisia miehitysjoukkoja vastaan. SWAPO kävi sissisotaa Sambian ja Angolan puolella olevista tukikohdistaan käsin.
SWAPO sai vuonna 1976 YK:lta tunnustuksen ”ainoana Namibian kansan laillisena edustajana”. 1970-luvulla SWAPO liittoutui Angolaa hallitsevan marxistisen MPLA-puolueen kanssa. Tämä johti siihen, että Etelä-Afrikka ulotti SWAPO:n vastaiset sotilaalliset operaationsa toisinaan myös syvälle Angolan puolelle. Taistelut jatkuivat lähes koko 1980-luvun ajan.
Etelä-Afrikka suostui YK:n johtamien neuvottelujen jälkeen luopumaan Namibiasta vuonna 1988.
Horisontaalinen geeninsiirto
Horisontaalisella geeninsiirrolla tarkoitetaan sitä, että solu ottaa ympäristöstään geneettistä materiaalia. Tällä ilmiöllä on tärkeä osa bakteereiden evoluutiossa. Ilmiö johtaa siihen, että evoluutio ei etene pelkästään sukulinjoissa muodostaen selkeää evoluutiopuuta, vaan että etenkin sen "juuressa", missä on ollut yksisoluisia eliöitä, on tapahtunut sekoittumista myös sukulinjojen ulkopuolelta.
Geenien hankintamekanismeja tunnetaan kolme kappaletta;
Transformaatio havaittiin, kun tautia aikaansaamattoman "S. pneumoniae" -kannan huomattiin muuttuvan tautia aiheuttavaksi sillä, että se asetettiin liuokseen, jossa oli tapettu tautia aiheuttava kanta vuonna 1944 kuuluisassa kokeessa, jonka tekivät Oswald Avery, Colin MacLeod ja Maclyn McCarty
Bakteerien kykyä ottaa vastaan DNA:ta kutsutaan "kompetenssiksi". Transformaatiossa bakteerisolu ottaa DNA:ta ympäristöstään. Kun bakteeri kuolee, sen soluseinä ja solukalvo hajoavat. Perintöaines eli kokonaiset plasmidit ja paloiksi hajonnut kromosomaalinen DNA vapautuvat ympäristöön. Lähistöllä oleva elävä bakteeri voi ottaa tätä perintöainesta sisäänsä. Kromosomipala hakeutuu solulimassa vastaanottajabakteerin DNA:n vastinkohtaan ja korvaa sen.
Konjugaatio on DNA:n yksisuuntaista siirtoa bakteerisolusta toiseen. Konjugaatiossa luovuttajabakteeri ("donor" -yksilö) luovuttaa ulokkeensa ("pilus") läpi perimäainestaan (plasmidi tai kromosomi) vastaanottajabakteeriin ("resipientti" yksilö). Tätä tapahtuu paitsi bakteereista toiseen, myös bakteereista aitotumallisiin soluihin.
Ilmiön löysivät mikrobiologit Joshua Lederberg ja E. L. Tatum 1940 -luvulla. Myöhemmin on havaittu, että konjugaatiossa voi siirtyä kokonaisia bakteerikromosomeja. Aluksi luovuttajan perintöaines kahdentuu.
Transduktio on prosessi, jossa bakteerin DNA siirtyy bakteerista toiseen viruksen (bakteriofagi) välityksellä infektoinnin yhteydessä. Ilmiö havaittiin vuonna 1952, kun Joshua Lederberg havaitsi bakteriofagien infektoineen bakteerisolun; niiden normaaliin toimintaan kuuluu käyttää kohdesolun omaa DNA:n kahdentamisjärjestelmää monistumiseensa. Isäntäsolusta peräisin oleva DNA etsiytyy uuden bakteerin kromosomi-DNA:n vastinkohdan viereen ja korvaa sen.
Karvakehrääjät
Karvakehrääjät eli lehtikehrääjät ("Lasiocampidae") on kehrääjämäisiin kuuluva perhosten heimo, josta tunnetaan noin 2200 lajia lajirunsauden ollessa suurin indoaustralialaisella alueella sekä Afrikassa. Palearktisella alueella lajeja tavataan 290 ja Euroopassa 39.
Karvakehrääjät ovat enimmäkseen yöaktiivisia, joskin myös päivällä lentäviä lajeja on, ja vaihtelevat kooltaan keskikokoisista suuriin. Perhosen ruumis ja siipien tyviosat ovat tuuheakarvaiset. Siivet ovat suojaväriset ja niiden pohjaväri vaihtelee lajista riippuen vaaleankeltaisesta punaruskeaan ja tummanharmaaseen. Siipisuonitus on heimolle tunnusomainen. Naaraat ovat usein selvästi koirasta kookkaampia. Naaraiden siivet ovat pitemmät ja kapeammat, pohjaväriltään koirasta selvästi vaaleammat ja siipien kuviointi on vaaleampaa. Tuntosarvet ovat naarailla vain heikosti kampamaiset kun koiraalla kaksoiskampamaisuus erottuu selvästi. Naaraan takaruumiin kärjessä on monilla lajeilla tuuhea, pyöreä karvatupsu. Imukärsä on surkastunut tai puuttuu. Verkkosilmät ovat melko pienet ja karvaiset. Raajat ovat lyhyet ja tukevat.
Aikuinen perhonen on hyvin lyhytikäinen. Koiras kuolee heti parittelun jälkeen ja naaraskin saatuaan munimisen päätökseen. Nuoret toukat hakeutuvat uusille elinpaikoille heittäytymällä erittämänsä silkkirihman varassa ilmavirtojen matkaan. Täysikasvuiset toukat ovat tyypillisesti isoja ja karvaisia, ja koteloitumispaikkaa etsivä toukka on usein tavallisin vaihe jossa karvakehrääjiä havaitsee. Toukkaa sekä koteloa ja sitä ympäröivää kotelokehtoa peittävät karvat voivat ihokosketuksessa aiheuttaa voimakkaan allergisen reaktion.
Karvakehrääjiin kuuluvia lajeja on tavattu Suomessa viisitoista, joskin muutamaa vain harhailijoina. Systemaattisessa järjestyksessä lajit ovat
Fredrik Adolf Jägerhorn
Fredrik Adolf Jägerhorn af Spurila, (1. toukokuuta 1760 Helsingin pitäjässä – 23. joulukuuta 1817 Pernaja) oli suomalainen upseeri. Hänen vanhempansa olivat everstiluutnantti Fredrik Anders Jägerhorn ja Ulrika Sofia Brunow ja hänen veljensä everstiluutnantti Johan Anders Jägerhorn.
Jägerhorn oli vapaaehtoisena Uudenmaan ja Hämeen rakuunarykmentissä 1767, kuninkaallisena paašina 1775. Savon kevyen jalkaväkirykmentin adjutantti hänestä tuli 6.6.1777, henkikaartin vänrikki 10.12.1777, luutnantti ja adjutantti 17.4.1783, kapteeni 26.12.1790 ja majuri 19.4.1795. Everstiksi hän nousi 16.11.1799. Vuosina 1801–1808 hän oli värvätyn rykmentin komentaja. Rykmenttiä kutsuttiin hänen mukaansa "Jägerhornin rykmentiksi".
Jägerhorn osallistui Kustaa III:n sotaan 1788–1790. Keväällä 1803 hänet komennettiin huolehtimaan Venäjän vastaisen rajan vartioimisesta Ahvenkoskesta Kelttiin (Keltis), samaten helmikuussa 1808.
Suomen sodan alkaessa oli puolet Jägerhornin rykmentistä sijoitettuna Svartholmaan. Jägerhorn otti itse komennon rykmentin toisesta puoliskosta, joka sijoitettiin Viaporiin. Jägerhorn toimi Viaporiin alikomendanttina.
Pettyneenä kuninkaan haluttomuuteen tulla apuun, kun venäläiset piirittivät Viaporin, ja todennäköisesti myös vanhemman veljensä itsenäisyyssuunnitelmien vaikutuksesta Jägerhorn tuki aktiivisesti pikkuserkkuaan, Viaporin komendanttia, Carl Olof Cronstedtia päätöksessä antautua.
Jägerhorn joutui venäläisten sotavangiksi 1808. Hän antoi myöhemmin samana vuonna uskollisuudenvalansa tsaari Aleksanterille ja matkusti kesällä 1808 Pietariin, missä hän astui tsaarin palvelukseen. Vuonna 1810 Jägerhorn nimitettiin Kymenkartanon läänin maaherraksi, mutta hän sai tehtävästä vapautuksen jo 1812.
Jägerhorn vietti viimeiset vuotensa Nykullan kartanossa Pernajassa, missä hän kuoli naimattomana 23.12.1817.
Yann Tiersen
Yann Tiersen (s. 23. kesäkuuta 1970) on ranskalainen muusikko ja säveltäjä, joka kansainvälisesti tunnetaan parhaiten Jean-Pierre Jeunet’n "Amélie"-elokuvaan säveltämästään musiikista. Tiersenin musiikille on tunnusomaista useiden eri instrumenttien käyttö sekä minimalistiset sävellykset, jotka sisältävät piirteitä eurooppalaisesta klassisesta musiikista ja ranskalaisesta kansanmusiikista. Tiersenin pääasiallisia soittimia ovat piano, harmonikka ja erityyppiset viulut, joiden lisäksi hän hyödyntää kappaleissaan muun muassa melodikaa, ksylofonia, äänirautapianoa, Ondes Martenotia, cembaloa ja kirjoituskonetta.
Tiersen syntyi Brestissä, Ranskassa vuonna 1970 ja sai klassisen musiikkikoulutuksen. Ennen ensimmäistä albumiaan hän sävelsi taustamusiikkia näytelmiin ja lyhytelokuviin.
Tiersen menestyi Ranskassa vuonna 1998 julkaistuaan kolmannen albuminsa "Le Phare", mutta kansainvälisesti tunnettu hänestä tuli vuonna 2001, jolloin "Amélie"-elokuvan soundtrack ilmestyi. Se sisälsi sekä Tiersenin vanhoja että uusia kappaleita.
Tiersenin musiikkia on kuultu Amélien lisäksi monissa muissa ranskalaisissa elokuvissa, minkä lisäksi hän sävelsi saksalaisen "Good Bye, Lenin!" -elokuvan soundtrackin.
Tiersenin levyillä osa kappaleista on instrumentaaleja, osa sisältää joko Tiersenin itsensä tai vierailevien artistien laulua. Hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa Neil Hannonin (The Divine Comedy), Stuart A. Staplesin (Tindersticks), Jane Birkinin sekä Elizabeth Fraserin (Cocteau Twins) kanssa.
Konserteissaan Tiersenillä on toisinaan säestävä orkesteri ja muita vierailevia esiintyjiä, toisinaan taas esitykset ovat pienimuotoisempia Tiersenin itse vuorotellessa eri soitinten välillä.
Vanhemman ja jälkeläisen välinen konflikti
Vanhemman ja jälkeläisen välinen konflikti on Robert Triversin vuonna 1974 esittelemä teoria, joka käsittelee aihetta voiko jälkeläinen vaikuttaa vanhempiensa häneen tekemiin investointeihin sisarusten kustannuksella. Voiko jälkeläinen tuottaa itseään suosivaa kohtelua, vaikka vanhemmat eivät haluaisi "suosikkeja" jälkeläistensä joukkoon, ja kannattaako jälkeläisen menetellä niin. Teoria rakentuu vahvasti itsekkään geenin -teorian pohjalle.
Koska vanhempi on sukua yhtä paljon kaikille jälkeläisilleen, ei sillä pitäisi pelkästään geneettisin perustein olla suosikkeja. Jos vanhempi suosii jotakuta, pitäisi sen perustua odotettavissa olevien elinvuosien eroihin. Äiti, kuten kaikki muutkin yksilöt, on kuitenkin on kaksi kertaa enemmän "sukua" itselleen, kuin yhdellekään jälkeläiselleen. Itseään avuttomampiin yksilöihin itsensä kustannuksella investoimisen geenit voivat yleistyä geenivarastossa, vaikka hyötyjät jakavatkin ehkä vain osan investoijan geeneistä.
Jos asiaa tarkastellaan jälkeläisen näkökulmasta, on se saman verran sukua sisaruksilleen kuin niiden äiti on. Geneettisesti yhden jälkeläisen suhde sisaruksiinsa on yhtä altruistinen kuin äitiinsä. Toisaalta jälkeläinen on taas geneettisesti kaksi kertaa enemmän "sukua" itselleen kuin yksikään sisaruksistaan. Se puolestaan johtaa siihen, että jälkeläinen haluaa äidin investoivan itseensä enemmän kuin sisaruksiinsa. Yleisesti lapsen pitäisi "ottaa" enemmän kuin oikeudenmukainen osuustensa parentaalisesta investoinninsta, mutta vain tiettyyn pisteeseen saakka. Piste saavutetaan, kun syntyneiden ja mahdollisesti syntymättömien sisarusten nettokustannukset ylittävät juuri puolet itselle ottamisen hyödystä.
Koska vanhempi ja jälkeläinen jakavat geeneistään vain 1/2, kannattaa vanhemman jossain vaiheessa vieroittaa jälkeläinen ja investoida uuteen jälkeläiseen. Vanhemman kokonaiskelpoisuus siis laskee, mikäli se sitoutuu yhteen jälkeläiseen
liian pitkäksi aikaa. Sen sijaan jälkeläisen ja vanhemman kesken asiasta on erimielisyyttä, koska jälkeläinen on saanut oikeudenmukaisen investoinnin vanhemman mielestä, mutta jälkeläinen tietenkin pyrkii jatkamaan vanhemman investointia itseensä niin pitkään kuin mahdollista. Vieroittaminen on vain yksi esimerkki vanhemman ja jälkeläisen välisistä kiistoista. Muita kiistoja voivat olla yksilön ja sen kaikkien syntymättömien sisarusten välinen taistelu, jossa vanhempi asettuu syntymättömien jälkeläistensä puolelle. Suorempi kilpailu puolestaan voi olla sisarusten taistelu nykyisistä investoinneista, esimerkiksi saman poikueen jäsenten kesken, jolloin vanhempi yleensä haluaa, että kilpailu on oikeudenmukaista.
Heinänorsu
Heinänorsu ("Euthrix potatoria") on karvakehrääjiin kuuluva, vaaleanruskea, öisin lentävä perhonen. Se on Pohjois-Euroopan kolmesta "norsulajista" selvästi yleisin ja laajimmalle levinnyt. Laji on tunnettu myös nimellä heinäkehrääjä.
Heinänorsu on kookas ja roteva perhonen, jolla esiintyy selvä ero sukupuolten ulkonäössä. Naaraalla esiintyy vaalea, lähes keltainen sekä tumma, lämpimänruskea värimuoto. Koiraat ovat väriltään vaaleanruskeasta tummanruskeaan. Naaraan etusiivet ovat pituuteensa nähden kapeammat kuin koiraalla ja siiven kärki on terävämpi. Molemmilla sukupuolilla etusiiven poikki kulkee kaksi muuta siipeä tummemman ruskeaa poikkiviirua, joista ulompi on vino ja päättyy siiven kärkeen. Siiven ulkoreunassa on lisäksi heikosti erottuva aaltoviiru. Siiven keskiosassa on kaksi vaaleaa täplää. Takasiiven poikki kulkee vinosti viiru, jonka sisä ja ulkopuoliset alueet ovat usein eri sävyiset. Perhosen ruumis on roteva, tuuheakarvainen ja karvoituksen sävy vastaa siipien sävyä. Tuntosarvet ovat koiraalla tuuhean kaksoiskampamaiset, naaraalla ohuemmat. Huulirihmat ovat pitkät ja suuntautuvat eteenpäin muodostaen pään etuosaan kärsää muistuttavan ulokkeen. Tämä piirre on toiminut innoituksena lajin nimelle. Siipiväli koiraalla 38–52 mm ja naaraalla 50–66 mm.
Toukka on siniharmaan, mustan ja keltaisen kirjava, melko karvainen.
Heinänorsua tavataan paikoitellen Keski-Euroopasta Baltiaan ja edelleen Venäjän poikki Kaukoitään ja Japaniin saakka. Lajin esiintymät ovat paikoittaisia ja paikallinen populaatio voi olla joinakin vuosina runsas mutta hävitä myöhemmin kokonaan. Suomessa heinänorsua tavataan paikoittaisesti laajalla alueella Itä- ja Keski-Suomessa sekä lounaissaaristossa ja -rannikolla. Länsi- ja Pohjois-Suomesta laji puuttuu. Perhonen lentää kesäkuun loppupuoliskolta elokuun alkuun.
Kosteiden lehti- ja sekametsien, peltojen ja rantaniittyjen laji. Koiras lentää muutamia metrejä maanpinnan yläpuolella hämärästä pimeän tuloon. Naaras lentää aivan kasvillisuuden tuntumassa auringonlaskusta pimeän tuloon. Koiraita lentää myös valolle, mutta naaraita on valolle tulleista yksilöistä vain kymmenisen prosenttia.
Naaras munii 200–300 munaa heinänkorsille. Toukat elävät yksin ja talvehtivat keskenkasvuisina kasvillisuudessa lähellä maan pintaa. Toukka juo aktiivisesti vettä lehdillä olevista sadepisaroista ja kasteesta, mikä on antanut lajille sen tieteellisen nimen (lat. "potatorius" = juomari). Toukka on täysikasvuinen kesäkuun alussa ja vaeltaa etsimään koteloitumispaikkaa. Kotelo on kasvillisuuden joukossa keltaisen, noin 50 mm pitkän kotelokopan sisällä.
Toukka syö heinäkasveja kuten saroja, lauhoja ja nurmipuntarpäätä.
Aputykkivene Tampere
Aputykkivene Tampere (aiemmin "Neva") oli Suomen merivoimissa Laatokan laivueessa lippulaivana ja samalla sen suurimpana aluksena palvellut alus. Se tuli Suomen merivoimiin 1918. Alus jouduttiin poistamaan palveluksesta heikon kunnon vuoksi 1930-luvun alussa, jolloin Laatokan laivueeseen ei jäänyt suurehkoa alusta.
Siinä oli vuonna 1918 kaksi 75 mm tykkiä, mutta sen jälkeen alukseen asennettiin vain muutamia konekivääreitä, koska kannen kunto ei enää sallinut tykkien asennusta.
Alus oli pitkään ainoa Laatokalla ollut jääkulkuinen suomalaisalus, ja sen poiston jälkeen kesti aina vuoteen 1936 ennen kuin uusi tykkivene-kelirikkoalus Aallokas valmistui.
Aputykkivene "Tampere" romutettiin Sortavalassa pian palveluksesta poistonsa jälkeen.
Euroopanportugali
Euroopanportugali eli Portugalin portugali on toinen portugalin kielen perusmurteista (toinen on brasilianportugali). Sitä puhutaan Portugalin mantereella sekä Madeiralla ja Azoreilla. Euroopanportugali sai alkunsa Iberian niemimaalla latinan murteena, se on romaaninen kieli. Euroopanportugalia on pidetty Euroopassa nk. standardiportugalina.
Euroopanportugalissa ja brasilianportugalissa on joitakin eroja. Murteiden ero on suunnilleen yhtä suuri kuin brittienglannin ja amerikanenglannin välillä. Monet euroopanportugalin muodot voivat olla Brasiliassa jo hieman vanhentuneita tai kirjallisia.
Portugalissa on joitakin sanoja, jotka ovat Brasiliassa harvinaisia tai niitä ei tunneta siellä ollenkaan (kuitenkin monet brasilianportugalin sanat ymmärretään Portugalissa).
Esimerkkejä sanastollisista eroista:
Euroopanportugalin ja brasilianportugalin välillä on oikeinkirjoituserojakin, esimerkiksi ct:n kirjoittaminen (kirjoitetaan brasilianportugalissa pelkkänä t:nä), c:n kahdentuminen Portugalissa, hattuaksentin poistuminen oo-kirjainyhdistelmän toisesta o:sta Portugalissa, tai Brasilian hattuaksentin e:n päällä muuttuminen Portugalissa nousevaksi aksentiksi. Kuukausien nimet kirjoitetaan Portugalissa isolla, toisin kuin Brasiliassa.
Brasilia: Eu te amo!
Portugali: Amo-te! (suomeksi: Rakastan sinua!)
Brasilia: Me parece…
Portugali: Parece-me… (suomeksi: Minusta näyttää…)
Jälkiviini
Jälkiviiniksi nimitetään ortodoksisessa kirkossa varsinaisen ehtoollisen jälkeen kirkkokansalle tarjottavaa kuumalla vedellä laimennettua makeaa kirkkoviiniä, joka nautitaan pienen kirkkoleipäpalasen kanssa.
Saattaja Uisko
Saattaja Uisko (aiemmin Celtic) oli Suomen merivoimien saattaja toisessa maailmansodassa.
Alus rakennettiin Belgiassa 1938 ulkomerikalastustroolariksi, mutta se otettiin Suomen merivoimien palvelukseen 1941.
"Uisko" kuului talvisodassa sisaraluksensa kanssa Ahvenanmaan saaristossa toimineeseen saattolaivueeseen. Jatkosodassa alus liitettiin saattajalaivueeseen, jonka mukana se osallistui sukellusveneentorjuntaan Suomenlahdella. Alus upposi 16. syyskuuta 1943 ollessaan Kerin majakan pohjoispuolella vartiotehtävissä sisaraluksensa "Tursaan" kanssa. Neuvostoliiton ilmavoimien lentokone ilmestyi pilvistä moottorit sammutettuina ja pudotti torpedon alusta kohti. Torpedo osui aluksen ohjaushytin kohdalle ja katkaisi aluksen. 8 miehistön jäsentä menehtyi yhden pelastuessa.
Fredrik Anders Jägerhorn
Fredrik Anders Jägerhorn af Spurila (11. heinäkuuta 1723 Kopilan kartano, Somerniemi – 25. marraskuuta 1801 Näsen kartano, Pernaja) oli suomalainen upseeri.
Jägerhornin vanhemmat olivat kapteeni Johan Anders Jägerhorn (vanhempi) ja vapaaherratar Barbro Juliana von der Pahlen. Fredrik Anders oli Reinhold Johan Jägerhornin nuorempi veli.
Jägerhorn oli Uudenmaan ja Hämeen läänin rakuunarykmentin vapaaehtoinen 1741, korpraali samana vuonna, kersantti 1743, furiiri 1747. Turun läänin jalkaväenrykmentin vänrikki 1749, luutnantti 1750. Uudenmaan ja Hämeen läänin rakuunarykmentin luutnantti 1750, staabin kapteeni 1752, rykmentin neljännesmestari 1762, kapteeni 1762, majuri 1765, Karjalan rakuunarykmentin komentaja 1767–1771 (skvadroonan ensimmäinen majuri). Jägerhorn sai lopuksi everstiluutnantin arvon erotessaan palvelusta 1771.
Jägerhorn osallistui hattujen sotaan: Suomen taisteluihin 1741 ja Länsipohjan taisteluihin 1743.
Hän omisti Tuomarinkylän kartanon Helsingissä ja Näsen kartanon Pernajassa.
Jägerhorn meni naimisiin Näsen kartanossa 27. syyskuuta 1752 Ulrika Sofia Brunowin kanssa (Ruots. aatelissuku nro 56), joka oli kapteeni Adam Reinhold Brunowin ja Eva Sofia Glansenstiernan tytär. Fredrik Andersin ja Ulrika Sofian lapsia ovat Anjalan liittoon osallistunut Johan Anders Jägerhorn sekä Suomenlinnan varakomendantti Fredrik Adolf Jägerhorn.
Välimiesoikeus
Välimiesoikeus on yksityinen tapa ratkaista riita käyttämättä julkisia tuomioistuimia. Välimiesmenettely on riidanratkaisukeino, jossa olemassa olevan tai tulevan siviiliriidan osapuolet päättävät antaa asian välimiesten ratkaistavaksi.
Välimiesoikeuden toiminta on salaista eikä päätöksestä voi valittaa. Välimiehet saavat itse määritellä palkkionsa suuruuden.
Suomen lain mukaan yksityisoikeudellinen riitakysymys, josta voidaan tehdä sovinto, saadaan määrätä asianosaisten välisin sopimuksin välimiesten lopullisesti ratkaistavaksi. Samalla tavoin ratkaistavaksi voidaan määrätä myös vastaisuudessa tietystä sopimussuhteesta aiheutuvat riitakysymykset, jollei laissa ole toisin säädetty. Esimerkiksi kuluttajansuojalaissa on kuluttajalle taattu aina oikeus saattaa kuluttajariita tavalliseen tapaan oikeuden ratkaistavaksi.
Välimiesmenettely on nopeutensa vuoksi yleisesti käytetty liike-elämässä ja varsinkin kansainväliset sopimusriidat ratkaistaan yleisesti välimiesmenettelyssä. Myös urheilun alalla toimii pysyvä välimiesoikeus CAS, joka ratkaisee kansainvälisiä urheiluun liittyviä riitoja mm. kilpailukieltoihin ja dopingiin liittyen.
Välimiesoikeuden tuomio voidaan Suomessa panna täytäntöön hakemalla käräjäoikeudelta täytäntöönpanomääräys. Tuomioistuin voi evätä hakemuksen vain, jos se havaitsee, että välitystuomio on laissa mainitun seikan johdosta mitätön tai se on tuomioistuimen päätöksellä kumottu. Kumoaminen on mahdollista vain prosessuaalisen virheen perusteella.
Suomen lain mukaan välimiehiä tulee olla kolme, jolleivät asianosaiset ole muuta sopineet. Jos asianosaiset eivät ole määränneet toisin, välimiehenä saa olla jokainen täysi-ikäinen henkilö, joka ei ole konkurssissa ja jonka toimintakelpoisuutta ei ole rajoitettu. Jos välimiehiä tulee olla useampia kuin yksi, mutta asianosaiset eivät ole sopineet välimiehistä eikä siitä, miten välimiehet on nimettävä, kumpikin asianosainen nimeää yhtä monta välimiestä. Näin nimettyjen välimiesten on valittava lisäksi yksi välimies toimimaan puheenjohtajana, jolleivät asianosaiset ole määränneet, että riita on heidän nimeämiensä välimiesten ratkaistava.
Olavi Tupamäki
Olavi Tupamäki (s. 21. lokakuuta 1944 Petäjävesi) on diplomi-insinööri ja entinen kansanedustaja SMP:n ja SKYP:n eduskuntaryhmissä. Hänet valittiin kansanedustajaksi vaaleissa 1970 ja 1972. Tupamäki oli Petäjäveden kunnanvaltuuston jäsen 1968–1976 ja hän toimi sen varapuheenjohtajana 1968–1970.
Myöhemmin Tupamäki on ollut kokoomuksen eurovaaliehdokkaana vuoden 1999 vaaleissa ja toiminut varavaltuutettuna Kauniaisten kaupunginvaltuustossa kaudella 2013–2017 ja vuosina 2017–2018. Hän pyysi eroa kaupungin luottamustehtävistä kesällä 2018 keskittyäkseen väitöskirjatyönsä loppuunsaattamiseen.
Tupamäki on kansanedustajauransa jälkeen toiminut insinöörinä sekä teknologian tutkimus- ja kehitystehtävissä eri puolilla maailmaa sekä laivan- että talonrakennusprojekteissa ja laskee käyneensä yli 130 maassa. Eläkkeellä hän on toiminut aktiivisesti muun muassa rakennusten energiatalouden kysymyksissä.
Olavi Tupamäellä on Kiinasta adoptoitu tytär, Kauniaisten kokoomuslaisena kaupunginvaltuutettuna vuodesta 2017 toiminut Binga Tupamäki.
Pikkutelkkä
Pikkutelkkä, aikaisemmalta nimeltään valkotelkkä ("Bucephala albeola") on pienikokoinen telkkien sukuun kuuluva vesilintu.
Linnun pituus on 32–39 senttiä. Juhlapukuinen koiras on helppo tuntea sen valkoisesta alapuolesta, mustasta selästä ja mustavalkoisesta päästä. Koiraan päässä on selkeä valkoinen alue, joka ulottuu silmistä niskaan. Nokka on vaalea. Naaras muistuttaa pientä telkkänaarasta, mutta poskessa on valkoinen laikku. Pikkutelkkä on pienempi ja vaaleampi kuin kaksi muuta telkkälajia.
Vanhin amerikkalainen pikkutelkkäkoiras on ollut 15-vuotias ja naaras 12-vuotias.
Pikkutelkkä pesii Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Se talvehtii Meksikonlahdella ja Yhdysvaltojen länsi- ja itärannikoilla. Pikkutelkkä harhautuu toisinaan Eurooppaan. Sitä tarhataan yleisesti, ja Suomessa tavattu pikkutelkkä on todennäköisesti tarhakarkulainen. Pikkutelkkä pesii pienillä järvillä ja lammilla, ja talvehtii merialueilla.
Pikkutelkän pesä on vanhassa kultatikan ("Colaptes auratus") kolossa tai muussa puunkolossa. Munia on 6–11 ja naaras hautoo niitä 28–33 päivää. Naaras on erittäin pesäpaikkauskollinen palaten samaan pesäkoloon keväästä toiseen.
Pikkutelkkä sukeltaa pohjasta vesihyönteisiä ja nilviäisiä sekä jonkin verran myös siemeniä.
Johannes Diderik van der Waals
Johannes Diderik van der Waals (23. marraskuuta 1837 Leiden, Alankomaat – 8. maaliskuuta 1923 Amsterdam, Alankomaat) oli alankomaalainen fyysikko, jonka maine perustuu ennen kaikkea kaasujen ja nesteiden tilanyhtälön kehittämiseen. Vuonna 1910 hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon.
Van der Waals oli ensimmäinen tutkija, joka otti huomioon molekyylien tilavuuden ja niiden väliset vuorovaikutukset, kun hän pyrki selvittämään suljetussa systeemissä olevien kaasujen ja nesteiden lämpötilan, tilavuuden, ja paineen välistä yhteyttä. Sittemmin näitä vuorovaikutuksia on kutsuttu nimellä van der Waalsin voima.
Van der Waalsin vanhemmat olivat Jacobus van der Waals ja Elisabeth van den Burg. Päästyään oppikoulusta hän toimi opettajana, mutta opiskeli vapaa-ajallaan Leidenin yliopistossa matematiikkaa ja fysiikkaa 1862–1865, vaikka hän ei ollut saanut koulutusta klassisissa kielissä, mikä siihen aikaan oli yliopistoon pääsyn edellytys. Vuonna 1864 hän meni naimisiin Anna Magdalena Smitin kanssa. Avioliitosta syntyi kolme tytärtä ja yksi poika. Pojasta, Johannes Diderik nuoremmasta, tuli sittemmin Groningenin yliopiston professori, ja myöhemmin hän astui isänsä seuraajaksi Amsterdamin yliopiston fysiikan professorin virkaan.
Van der Waals väitteli tohtoriksi vuonna 1873 väitöskirjalla "Over de Continuïteit van den Gas – en Vloeistoftoestand" ('Kaasujen ja nesteiden jatkuvuudesta'), ja vuonna 1876 hänet nimitettiin Amsterdamin yliopiston fysiikan professorin virkaan.
Urallaan van der Waals keskittyi kaasujen ja nesteiden käyttäytymisen teoreettiseen selvittämiseen. Hänen teorioihinsa pohjautuvien kokeiden johdosta vuonna 1898 James Dewar muun muassa onnistui nesteyttämään vedyn ja vuonna 1908 Heike Kamerlingh Onnes heliumin. Nesteheliumilla on nykymaailmassa valtava määrä tärkeitä sovelluksia lääketieteessä ja tutkimuksessa muun muassa suprajohtavien sähkömagneettien jäähdytyksessä ja kvantti-ilmiöiden kokeellisessa todentamisessa. Keksinnön merkitys ymmärrettiin, ja Onnesille myönnettiin 1913 Nobelin fysiikanpalkinto.
Van der Waals jäi eläkkeelle 1908, ja kaksi vuotta myöhemmin 1910 hän vastaanotti Nobelin fysiikanpalkinnon kaasujen ja nesteiden tilanyhtälöä käsitelleestä työstään.
Pihlajanorsu
Pihlajanorsu ("Gastropacha quercifolia") on kookas, punaruskea yöperhonen. Ennen vuotta 1996 laji tunnettiin nimellä tumma lehtikehrääjä. Lajin nimi viittaa aikuisen perhosen pitkiin, eteenpäin suuntautuneisiin huulirihmoihin, jotka muodostavat pään etuosaan kärsää muistuttavan ulokkeen.
Pohjois-Eurooppalaiset yksilöt kuuluvat muotoon f. "alnifolia", joka on tummempi ja sinisemmän sävyinen kuin Keski- ja Etelä-Euroopassa tavatut yksilöt. Pihlajanorsu on kookas perhonen, jonka siipien kärkiväli on 50–90 mm. Naaras on huomattavasti isompi ja rotevampi kuin koiras. Siipien reuna on syvään pykäläinen, kuin haavan tai tervalepän lehdessä. Siivet ovat pohjaväriltään tumman punaruskeat. Molempien siipiparien poikki kulkee kolme tummaa, aaltoilevaa poikkiviirua. Muodolla "alnifolia" etusiiven etureunassa on laaja, diffuusi alue sinertävänmustaa kehnää ja takasiiven sisäsyrjässä on oranssinpunertava alue. Perhosen lepoasento on erikoinen sillä takasiiven etureuna työntyy selvästi esille etusiiven etureunan alta. Tämä rikkoo perhosen hahmon ja paikallaan lepäävä pihlajanorsu näyttää kuivuneelta lehdeltä ja sitä on koostaan huolimatta vaikea löytää.
Pihlajanorsun toukka on ruskeanharmaa ja karvainen, täysikasvuisena 80–120 mm pitkä ja 12–13 mm leveä. Nuorena se muistuttaa paljon harvinaisemman haapanorsun sekä yleisen orapihlajayökkösen toukkia.
Pihlajanorsua tavataan Pohjois-Espanjasta Japaniin ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa laji on harvinainen tulokas, jonka ensimmäinen havainto on Uudeltamaalta vuodelta 1943 ja nykyisin lajilla on vakiintunut kanta Etelä-Karjalassa ja Itäisessä Etelä-Savossa. 2000-luvun aikana lajia on tavattu paikoittain pitkin etelärannikkoa. Perhonen lentää heinäkuussa, joskus harvoin toisena sukupolvena syyskuussa.
Lajia tavataan lämpimillä ja aurinkoisilla, usein pihlajaa kasvavilla, pensaikkoisilla paikoilla. Perhoset piilottelevat päivät kasvillisuuden seassa ja lähtevät lentoon vasta yön pimennyttyä kunnolla, joskus vasta puolenyön jälkeen. Koiras lentää valolle, mutta naaras vain harvoin.
Naaras munii 300–500 munaa ravintokasvin oksille. Toukat kasvavat aluksi hitaasti ja laji talvehtii pienenä toukkana rakentamansa silkkisen kotelon sisällä. Toukat ovat täysikasvuisia kesäkuun alkupuoliskolla ja koteloituvat puun kuorelle tai kasvillisuuden joukkoon harmaanruskean, toukkakarvoilla suojetun kotelokopan sisään. Kopan sisälle toukka erittää valkoiseksi jauheeksi kuivuvaa eritettä.
Toukan pääasiallinen ravinto vaihtelee alueittain. Suomessa se syö monien eri ruusukasvien, erityisesti pihlajan, mutta myös omenapuun lehtiä. Etelämpänä eri pajulajien merkitys kasvaa ja toukkia löytyy varsinkin raidalta.
Luettelo humanistisen ja kasvatusalan tutkinnoista
Luettelo humanistisen ja kasvatusalan tutkinnoista.
Ujigami-jinja
Ujigami-jinja () on šintolainen pyhäkkö Japanissa Kioton prefektuurissa Ujin kaupungissa Kioton eteläpuolella. Se sijaitsee Ujigawan itäpuolella Asahiyama-vuoren juurella. Ujigamin pyhäkön päähalli ("honden") on rakennettu Heian-kaudella, ja sitä pidetään Japanin vanhimpana pyhäkkörakennuksena. Alun perin Ujigami-jinja on perustettu läheisen Byōdō-inin suojeluspyhäköksi.
Honden koostuu kolmesta rakennuksesta, jotka on rakennettu vierekkäin "nagare-zukuri"-tyyliin. Pyhäkön Kamakura-kaudella rakennettu rukoussali ("haiden") on myös vanhin lajissaan. Pyhäkön sisäosassa on lisäksi kolme pienempää rakennusta; pyhäköt 400-luvun prinssille Uji-no-waki-Iratsukolle, hänen veljelleen keisari Nintokulle ja heidän isälleen keisari Ōjinille. Ujigami-jinja on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon.
Asmo
Asmo on suomalainen miehen etunimi. Nimi on syntynyt joko Erasmus-nimen lyhentymänä tai skandinaavisesta nimestä Asmund, joka merkitsee "jumalten suojaa". Asmon nimipäivä on 24. lokakuuta, jolloin on myös Rasmuksen nimipäivä.
Suomessa on vuoden 2009 loppuun mennessä ollut kirjoilla noin 480 Asmo-nimistä miestä ja muutama nainen.
Identiteettivarkaus
Identiteettivarkaus () tarkoittaa toisen henkilötietojen kuten nimen tai henkilötunnuksen eli identiteetin oikeudetonta käyttöä. Usein varas pyrkii tekemään rahanarvoisia sitoumuksia toisen henkilön identiteetin nimissä. Identiteettivarkaudet ovat yleistyneet ja helpottuneet sähköisten tietoverkkojen käytön yleistyessä 2010-luvulla. Esimerkiksi Yhdysvalloissa, jossa ei ole minkäänlaista henkilökorttijärjestelmää eikä väestörekisteriä, niitä paljastuu vuosittain miljoonia ja Suomessakin yhä enemmän pikavippien yhteydessä.
Identiteettivarkaus tuli rangaistavaksi 4.9.2015 voimaan tulleella lainuudistuksella (368/2015). Rikoksen täyttymiseksi tekijän tulee erehdyttää kolmatta osapuolta ja aiheuttaa taloudellista vahinkoa tai vähäistä suurempaa haittaa uhrille. Teosta tuomitaan sakkorangaistus.
Oikeudellisesti identiteettivarkaudessa voi olla kyse myös esimerkiksi väärän henkilötiedon antamisesta viranomaiselle (rikoslain 16. luku), petoksesta (rikoslain 36. luku) tai maksuvälinepetoksesta (rikoslain 37 luku).
Jo 160 000 suomalaista on joutunut joskus identiteettivarkauden uhriksi ja joka toinen uhreista koki taloudellista haittaa.
Tyrrell P34
Tyrrell P34 oli Derek Gardnerin, Tyrrellin pääsuunnittelijan, suunnittelema kuusipyöräinen Formula 1 –auto. Se oli ensimmäinen kuusipyöräinen F1-auto. Autossa oli neljä erikoisvalmisteista 10-tuumaista pyörää edessä, ja kaksi normaalikokoista rengasta takana. Pienten eturenkaiden tarkoituksena oli muuttaa ilman kulkeutumista ja saada siten auton nopeus suuremmaksi. Pienemmät renkaat kuitenkin aiheuttivat renkaiden ja asfaltin välisen pidon vähenemisen, koska vain pieni alue renkaasta oli kosketuksessa tien pintaan. Monimutkaisen pyöräntuennan ansiosta kaikkia neljää eturengasta pystyi kääntämään.
P34 esiintyi ensimmäistä kertaa F1-kisassa Espanjan Grand Prix’ssa 1976, ja sillä saavutettiin voitto Ruotsin Grand Prix'ssa samana vuonna.
Rinus Michels
Rinus Michels (9. helmikuuta 1928 – 3. maaliskuuta 2005) oli alankomaalainen jalkapalloilija ja myöhemmin jalkapallovalmentaja.
Michels tunnetaan niin sanotun "totaalisen jalkapallon" kehittäjänä. Hän käytti tuota pelityyliä muun muassa Alankomaiden maajoukkueessa, jota hän valmensi vuosina 1974, 1984–1985, 1986–1988 ja 1990–1992. Michelsin valmennuksessa joukkue eteni 1974 MM-hopealle, 1988 Euroopan-mestaruuteen ja 1992 EM-pronssille.
Pelaajaurallaan Michels edusti AFC Ajaxia 264 ottelun verran vuosina 1946–1958. Maaleja otteluissa syntyi 122 kappaletta. Vuosina 1947 ja 1957 hän voitti seurassa Alankomaiden mestaruuden. Michels pelasi myös synnyinmaansa maajoukkueessa viiden A-maaottelun verran.
Michels teki paluun Ajaxiin vuonna 1965, valmentajan ominaisuudessa. Ensimmäisten kuuden vuoden aikana hän johdatti seuran neljään mestaruuteen ja kolmeen cup-voittoon. Menestystä tuli myös kansainvälisillä kentillä, vuonna 1971 Ajax voitti Euroopan cupin Michelsin luotsaamana. Ajax voitti saman tittelin myös kahtena seuraavana vuotena, mutta Ajaxissa totaalisen jalkapallon ja paitsioansan käyttöönoton aloittanut Michels oli jo ehtinyt siirtyä uusien haasteiden perään. Vuonna 1971 alkanut pesti espanjalaisessa FC Barcelonassa toi hänen merittilistalleen Espanjan mestaruuden vuonna 1974, jonka jälkeen hän siirtyi pian maajoukkueen valmennustiimiin.
Kansainvälinen jalkapalloliitto FIFA valitsi Michelsin vuonna 1999 vuosisadan valmentajaksi.
Michels kuoli belgialaisessa sairaalassa vuonna 2005 sydänleikkauksen jälkeen.
Yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailut 1999
Yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1999 Jyväskylässä 13.–14. helmikuuta. Moniotteluiden Suomen mestaruuksista kilpailtiin Mustasaaressa 6.–7. helmikuuta ja kiekonheiton, moukarinheiton sekä keihäänheiton talvimestaruuksista Kaustisella 6. maaliskuuta 1999.
Arrows A21
Arrows A21 oli britti Eghbal Hamidyn suunnittelema auto, jolla Formula 1 -talli Arrows kilpaili kaudella 2000. Sitä ajoivat toista kauttaan tallissa ajava espanjalainen Pedro de la Rosa, ja kokenut hollantilainen Jos Verstappen. Kaudeksi 2000 tallin väritys muuttui musta-oranssiseksi uuden sponsorin, Orangen, vuoksi. Renkaat tallille toimitti Bridgestone. Moottorit olivat Supertecin valmistamia.
Auto vaikutti kauden alussa lupaavalta, mutta epäluotettavalta keräämään enemmän kuin kourallisen pisteitä. De la Rosa oli ajamassa palkintopallisijoille Saksan GP:ssä ja Itävallan GP:ssä, mutta moottori- ja vaihdelaatikko-ongelmien takia sijoittumiset kolmen parhaan joukkoon jäivät haaveiksi. Verstappen onnistui kuitenkin sijoittumaan loistavalla ajollaan neljänneksi Italian GP:ssä. Muita kauden kohokohtia olivat pistesijat Euroopan, Kanadan ja Saksan GP:ssä. Kokonaisuutena kausi oli tallille huono.
A21-autolla onnistuttiin saalistamaan seitsemän MM-pistettä. Valmistajien MM-sarjassa talli oli autolla seitsemäs.
Philippe Christanval
Philippe Charles Lucien Christanval (s. 31. elokuuta 1978, Pariisi, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edusti Englannin Valioliigassa pelaavaa Fulhamia, mutta hänen sopimusta ei jatkettu kauden 2007-2008 jälkeen. 190 senttimetriä pitkällä, keskuspuolustajana pelaavalla Christanvalilla on myös Guadeloupen kansalaisuus.
Ammattilaisuransa aikana Christanval on edustanut myös AS Monacoa, FC Barcelonaa ja Marseillea.
Ranskan maajoukkueessa lokakuussa 2000 Etelä-Afrikkaa vastaan pelatussa ottelussa debytoinut Christanval on pelannut kuusi A-maaottelua. Hän oli mukana maajoukkueessa vuoden 2002 MM-kisoissa.
Varsovan keskitysleiri
Varsovan keskitysleiri oli joukko keskitysleirejä Varsovassa, jotka olivat toiminnassa syksystä 1942 syksyyn 1944. Leireillä kuolleiden määrästä ei ole tarkkaa tietoa, arviot vaihtelevat kymmenistä tuhansista aina 200 000 kuolleeseen. Vangit olivat pääasiassa puolalaisia.
Haapanorsu
Haapanorsu ("Gastropacha populifolia") on öisin lentävä ruskeankeltainen perhonen. Vuoteen 1996 laji tunnettiin nimellä vaalea lehtikehrääjä.
Kookas perhonen, jonka siipien kärkiväli on koiraalla 48–58 mm ja naaraalla 72–83 mm. Naaras on myös selvästi koirasta rotevampi. Siivet ovat naaraalla vaalean kellanruskeat, koiraalla siivissä on usein violetinsävyistä kehnää. Osa koiraista on kuitenkin hyvin vaaleita ja miltei kuviottomia. Etusiiven poikki kulkee viisi tummaa poikkiiviirua, jotka muodostuvat kuunsirpin muotoisista täplistä. Juovat ovat katkonaisia ja jatkuvat takasiipiin, mutta erottuvat siellä vain heikosti siiven etureunassa. Molempien siipiparien ulkoreuna on kevyesti aaltoileva. Paikallaan kyhjöttävä haapanorsu näyttää kuivuneelta lehdeltä. Perhosen ruumiissa on selkäpuolella selvä, tumma keskijuova.
Haapanorsun toukka on kellertävän ruskea ja karvainen, täysikasvuisena 80–100 mm pitkä.
Lajia tavataan Iberian niemimaalta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja Venäjän poikki Pohjois-Kiinaan ja Japaniin asti. Suomessa haapanorsu on hyvin harvinainen laji. Se tavattiin ensimmäisen kerran Vehkalahdelta 1954 ja vuonna 1992 löydettiin Joutsenosta toukka. Sittemmin lajin yksilöitä on harhaillut Etelä-Suomeen lähes joka vuosi ja yksilöitä on tavattu erityisesti lounaissaaristossa. Nykyisin lajilla saattaa olla vakiintunut kanta aivan maan kaakkoisimmassa nurkassa. Se näyttää myös vakiintuneen Turun ja Helsingin väliselle rannikkokaistaleelle. Aikuiset perhoset lentävät kesäkuun lopulta elokuun alkuun.
Kosteiden lehti- ja sekametsien laji, joka viihtyy Keski-Euroopassa myös avoimissa kulttuuriympäristöissä. Perhoset lentävät pimeän laskeutumisesta lämpiminä öinä aina aamuyöhön saakka. Koiraat lentävät joskus valojen luoksi, naaraat vain harvoin. Perhonen viettää aikansa ilmeisesti enimmäkseen puiden latvustoissa eikä lajin elintapoja tunneta kovin hyvin.
Parittelutapahtumaa luonnossa ei tunneta, mutta kasvatuksessa se on kestänyt jopa 20 tuntia. Parittelun jälkeen naaras munii noin 300 munaa pieninä ryhminä oksille ja lehdille. Toukat elävät korkealla latvustoissa ja niitä tavataan luonnossa vain harvoin. Toukka talvehtii noin 25 mm:n pituisena ja jatkaa kasvuaan keväällä. Ainakin talvehtinut toukka on yöaktiivinen. Toukat ovat täysikasvuisia touko-kesäkuun vaihteessa ja tekevät harmaanruskean kotelokopan yhteenkudottujen lehtien väliin latvustoon.
Toukka syö poppelilajien, haavan tai pajujen lehtiä.
Choe Gyu-ha
Choe Gyu-ha (hangul: 최규하, hanja: 崔圭夏, McCune-Reischauer: Ch'oe Kyuha, 16. heinäkuuta 1919 – 22. lokakuuta 2006) oli Korean tasavallan presidentti 1979–1980 Park Chung-heen murhan jälkeen.
Hän oli kotoisin Wonjusta Gangwonin maakunnasta ja opiskeli nykyisessä Tsukuban yliopistossa Japanissa ja työskenteli opettajana.
Hän oli maan ulkoministeri 1967–1971 ja vieraili pohjoisessa 1970-luvun alussa neuvottelemassa. Hän oli presidentin turvallisuusneuvonantaja 1971–1975 ja pääministeri 1976–1979. Park Chung-heen murhan jälkeen pääministeri Choe nimettiin virkaa tekeväksi presidentiksi. Hänet valittiin uudeksi presidentiksi joulukuussa.
Joulukuussa 1979 kenraalimajuri Chun Doo-hwan liittolaisineen poisti Choen hallituksen vallasta. Vuoden 1980 alussa Chun liittolaisineen hallitsi asevoimia. Painostuksen vuoksi Choe nimitti Chunin keskustiedustelupalvelu KCIA:n johtoon. Toukokuussa Chun julisti maan hätätilaan ja ohitti siviilihallituksen opiskelijalevottomuuksien vuoksi. Gwangjussa Chunin joukot ampuivat 200 mielenosoittajaa 18.–27. toukokuuta 1980.
Choe erosi pian tapahtuneen jälkeen ja Chunista tuli presidentti 1. syyskuuta 1980. Choe pysyi tämän jälkeen poissa julkisuudesta.
McLaren MP4-21
McLaren MP4-21 oli Adrian Neweyn suunnittelema auto, jolla Formula 1 -talli McLaren kilpaili kaudella 2006. Autoa ajoivat kilpailuissa suomalainen Kimi Räikkönen ja kolumbialainen Juan Pablo Montoya. Auto jatkaa MP4-X nimeämissysteemiä. Autossa oli Michelinin renkaat, AP:n jarrut ja se käytti Mobil1:n poltto- ja voiteluaineita. Auton huomattavin piirre on sen krominvärisyys, joka on suunniteltu sponsorien näkyvyyden maksimoimiseksi. Autossa oli Mercedes-Benzin 2,4 litrainen V8 moottori.
Kauden alusta autoa ajoivat Kimi Räikkönen ja Juan Pablo Montoya, mutta jo muutaman kilpailun kävi selväksi, ettei auto ollut niin kilpailukykyinen kuin sen edeltäjä MP4/20. Autolla saavutettiin melko tasaisesti pisteitä pitkin kautta, mutta se oli jatkuvasti jäljessä Renaultin ja Ferrarin kehitystyöstä. Montoya menetti kilpakuljettajan paikkansa Yhdysvaltain GP:n jälkeen kolaroituaan kilpailussa Räikkösen kanssa. Hänet korvasi espanjalainen Pedro de la Rosa Autolla saavutettiin kolme paalupaikkaa ja kolme kilpailun nopeinta kierrosta. Voittoja ei kuitenkaan saavutettu. McLaren sijoittui kolmanneksi tallien MM-sarjassa.
Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, "kursivointi" kilpailun nopeinta kierrosta.
Konnektionismi
Konnektionismi on kognitiotieteessä, neurotieteessä, tekoälytutkimuksessa ja mielenfilosofiassa käytetty informaation käsittelyn teoria. Konnektionismi ymmärtää mielenilmiöt emergentteinä tapahtumina, jotka syntyvät toisiinsa liittyvien yksinkertaisten yksikköjen muodostaman konnektionistisen arkkitehtuurin toiminnasta. Käytännössä konnektionismi mallintaa mielenilmiöitä erilaisin graafi- eli verkkomallein.
Konnektionismi on kehittynyt komputationalismin rinnalla, joka käsittelee mielenilmiöitä laskennan tuloksena. Toisin kuin komputationalismi ja muut klassiset mallit, konnektionismi ei perustu hierarkisuuteen, vaan alisymbolien rinnakkaiseen käsittelyyn. Loogisten sääntöjen sijaan konnektionismissa käytetään hyväksi tilastollisia ominaisuuksia informaation muuntamiseen.
Konnektionismissa käytetään monenlaisia malleja, mutta yleisimmin mallit ovat neuroverkkomalleja, koska niiden avulla ajatellaan voitavan parhaiten mallintaa aivojen toimintaa. Verkon yksinkertaiset yksiköt voivat liittyä toisiinsa monin eri tavoin lähestymistavasta ja mallista riippuen. Esimerkiksi verkko voi pyrkiä jäljittelemään aivojen toimintaa siten, että sen yksiköt eli solmut esittävät neuroneja, kun taas solmuja yhdistävät yhteydet eli kaaret esittävät synapseja. Toisenlaisessa verkossa taas solmut voivat olla sanoja, jolloin kaaret ilmaisisivat semanttista samankaltaisuutta. Useimmat konnektionistiset mallit rakennetaan siten, että ne muuttuvat ajan myötä.
Konnektionistiset mallit eivät ole rakenteisia kuvauksia mentaalisista representaatioista, vaan kausaalisten relaatioiden eritelmiä.
Aktivaatio on keskeinen elementti konnektionistisissa malleissa. Aktivaatio on verkon solmun lukuarvo, joka kuvaa jotakin solmun ominaisuutta. Esimerkiksi aivoja mallintavassa mallissa neuronia esittävän solmun aktivaatio voisi kuvata todennäköisyyttä, jolla neuroni laukaisisi aktiopotentiaalin. Mikäli malli olisi leviävän aktivaation malli, leviäisi aktivaatio solmusta naapurisolmuihin kuten impulssi aivoissa. Neuroverkot ovatkin aina leviävän aktivaation malleja, tosin riippuen takaisinkytkennästä.
Yhtenäiseksi suuntaukseksi konnektionismi muodostui aikavälillä 1940–1965. Nykymuotoinen konnektionismi syntyi 1980-luvun lopulla. Konnektionismin läpilyöntiä pohjustivat neurofysiologinen tutkimus sekä matematiikan ja tietojenkäsittelytieteen tutkimuksessa tapahtunut edistys. Yksinkertaiset lineaariset neuroverkot kehitettiin 1950-luvulla ja epälineaariset 1970-luvulla. Nämä kaikki auttoivat ymmärtämään konnektionististen verkkojen vahvuuksia ja heikkouksia. Tunnettuja konnektionisteja ovat muun muassa Frank Rosenblatt, Oliver Selfride ja Paul Smolensky.
Ilmestyskirja. Nyt
Ilmestyskirja. Nyt () on yhdysvaltalainen Vietnamin sotaan sijoittuva sotaelokuva vuodelta 1979. Elokuvan ohjasi Francis Ford Coppola ja sen pääosia esittivät Martin Sheen ja Marlon Brando. Elokuvan käsikirjoitus perustuu löyhästi Joseph Conradin romaaniin "Pimeyden sydän".
Coppola ohjasi, tuotti, käsikirjoitti elokuvan sekä sävelsi isänsä kanssa siihen musiikit ja näytteli TV-ryhmän ohjaajaa.
"Ilmestyskirja. Nyt" oli suuri menestys ja se voitti muun muassa Cannesin elokuvajuhlien arvostetun Kultainen palmu -palkinnon. Elokuva keräsi myös kahdeksan Oscar-ehdokkuutta, muun muassa paras elokuva, ohjaus, miessivuosa (Duvall), joista se voitti parhaan kuvauksen ja äänileikkauksen palkinnot.
Coppola alkoi työstää käsikirjoitusta yhdessä John Miliusin kanssa vuonna 1969. Elokuva kantoi alun perin nimeä "The Psychedelic Soldier", mutta Milius vaihtoi sen myöhemmin muotoon "Apocalypse Now". Coppolan ja Miliusin hyvä ystävä George Lucas oli 1970-luvun alussa halukas ohjaamaan elokuvan ja suunnitteli sen kuvaamista debyyttiohjauksensa "THX 1138:n" jälkeen. Coppola tarjosi myöhemmin ohjauspestiä myös Miliusille, joka oli kuitenkin Lucasin tavoin kiinni omassa projektissaan. Lucasin tapauksessa oma projekti oli "Tähtien sota". Coppola tarjosi ohjaajan tehtävää ilmeisesti myös jugoslavialaiselle Dušan Makavejeville, mutta tämä kieltäytyi. Coppola tarttui lopulta ohjaksiin itse vuonna 1975.
Elokuvan ehkäpä kuuluisin kohtaus on taisteluhelikopterien hyökkäys vietnamilaiskylään niiden kaiuttimista soivan Wagnerin "Valkyyrien sotaanlähtö" -sävelmän tahdittamana.
Elokuvan alkuperäinen kesto on 153 minuuttia, mutta ohjaajan versio ("Apocalypse Now Redux") vuodelta 2001 on vieläkin pidempi, ja se on kestoltaan 203 minuuttia.
Brittiläinen heavy metal -yhtye Iron Maiden on tehnyt elokuvaan pohjautuvan kappaleen ”The Edge of Darkness”. Myös saksalainen Sodom on tehnyt elokuvasta kappaleen ”Napalm in the Morning”.
"Ilmestyskirja" valittiin vuonna 2000 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.