Georg August Wallin
Georg August Wallin (myös Yrjö Aukusti Wallin, ; 24. lokakuuta 1811 Sund, Ahvenanmaa – 23. lokakuuta 1852 Helsinki) oli suomalainen tutkimusmatkailija, arabisti ja itämaiden kirjallisuuden professori. Opiskeltuaan arabian kieltä Pietarissa Wallin teki kolme pitkää matkaa Arabian niemimaalle keisarillisen apurahan turvin.
Wallinin vanhemmat olivat henkikirjoittaja Israel Wallin ja Johanna Maria Ahrenberg. Hän kävi Turun katedraalikoulua ja muutti Turun palon palon 1827 jälkeen koulun mukana Raumalle. Seuraavana vuonna hän kuitenkin erosi koulusta ja opiskeli yksityisesti ylioppilaaksi. Hän kirjoittautui 1829 opiskelijaksi Helsingin yliopistoon.
Yliopistossa opiskelut sujuivat kohtalaisen hyvin, joskin 1834 sattui välikohtaus, jossa Wallin sekä ylioppilaat E. A. Ingman, M. A. Castrén, Lauri Stenbäck ja muutama muu erotettiin yliopistosta puoleksi vuodeksi. Tapahtuman taustalla oli opiskelijoiden oikeuksien loukkaaminen, jota oli ryhdytty julkisesti pohtimaan, ja Wallin oli valittu kokouksen puheenjohtajaksi.
Pakkolomalta palattuaan Wallin suoritti 1836 filosofian kandidaatin tutkinnon pääaineenaan klassiset kielet sekä itämainen kirjallisuus. Samana vuonna hän pääsi yliopiston kirjastoon ylimääräiseksi amanuenssiksi. Professori Gabriel Geitlinin johdolla hän syventyi tutkimaan itämaisia kieliä, eritoten persiaa ja arabiaa. Hän oli todennut vieraiden kielten opiskelun olevan itselleen helppoa. Erityisesti kielten taitaminen käytännössä osoittautui hänelle helpoksi. Kun A. J. Sjögren vuonna 1838 etsi suomalaista tiedemiestä lähetettäväksi Siperiaan, oli Wallin ehdolla. Matkalle valittiin kuitenkin M. A. Castrén.
Wallin puolusti vuonna 1839 tohtorinväitöskirjaansa "De Praecipua inter hodiernam Arabun linguam et antiquam differentia", jossa hän käsittelee klassisen ja nykyisen arabian pääasiallisia eroavaisuuksia. Pian väittelyn ja väitöskirjan julkaisemisen jälkeen Wallin nimitettiin Helsingin yliopiston itämaisen kirjallisuuden dosentiksi.
Wallin lähti 1840 Pietariin jatkamaan itämaisten kielten opiskeluaan. Hänen opettajiaan Pietarissa olivat Mirza Ismail sekä De Maison persian kielessä ja at-Tantawi arabiassa. Kieliopintojen lisäksi hän perehtyi huolellisesti kielialueiden ihmisten ajatusmaailmoihin ja tapoihin.
Wallinin mukaan on Helsingissä Kallion kaupunginosassa nimetty katu.
Helsingin yliopistossa tuli vuonna 1841 haettavaksi matka-apuraha nuorille tiedemiehille. Wallin laati matkasuunnitelman, joka aikalaisten mielestä oli ”merkillisimpiä ja rohkeimpia mitä Suomen mies on milloinkaan laatinut”. Hän ilmoitti aikovansa matkata Egyptiin ja Arabiaan. Jos myönnetyt varat riittäisivät, niin matka jatkuisi edelleen tataariheimojen luokse, jossa hän selvittäisi näiden heimojen ja suomensukuisten kansojen välisen sukulaisuussuhteen. Matkasuunnitelma hyväksyttiin, ja Wallin sai matka-apurahansa.
Perusteellisuudesta matkan suhteen kertoo se, että saatuaan tiedon apurahasta Wallin opiskeli lääketiedettä ja harjoitti lääkärintointa myös käytännössä. Matkasuunnitelmiin näet kuului hänen esiintymisensä kiertelevänä lääkärinä. Hän valmistautui kuitenkin myös selviämään alueen oudossa ilmastossa ja hyvin erilaisissa olosuhteissa.
Wallinille 1850 esitetyn retkikuntatarjouksen yhteydessä Royal Geographic Societyn puheenjohtaja Roderick Murchinson luonnehti häntä "[autiomaan pojaksi], joka sivistyksensä ja taitojensä puolesta on täydellisen kykenevä hälventämään tietämättömyytemme maasta, joka on niin kiinnostava ihmiskunnan varhaisimman historian kannalta".
Perusteellisten matkavalmistelujen jälkeen Wallin lähti pitkälle matkalle Helsingistä 28. heinäkuuta 1843. Matkaan lähdettiin komeasti purjelaivalla, joka suuntasi Saksaan, ja sieltä matka jatkui Pariisiin. Opiskeltuaan Pariisissa hän jatkoi matkaa Marseillen kautta Istanbuliin ja sieltä Aleksandriaan.
Jälleen kerran Wallin toimi perusteellisen pikkutarkasti. Hän täydensi tietojaan ja kielitaitoaan ensin Aleksandriassa ja sitten Kairossa, jonka hän myös valitsi matkojensa kiintopisteeksi. Hän opiskeli ihmisten tapoja ja käyttäytymistä käyden kaupoissa, kahviloissa ja toreilla. Hän perehtyi islamin uskontoon sekä uskonnon ongelmiin ja dogmeihin. Wallin pukeutui kansanomaisesti ja totuttautui elämään yksinkertaista ja vaatimatonta elämää, jonka hän oletti auttavan autiomaaolosuhteisiin totuttautumisessa. Näin valmistautuneena Wallin oli varma, että hänen ei tarvinnut pelätä ja että hänen sopeutumisensa poistaisi vaarat, joista ilmitulo ja sen seurauksena julistettu kuolemantuomio olisivat pahinta.
Kaikkiaan Wallin vietti tällä matkalla lähes kuusi vuotta. Hän tutustui Kairon ympäristöön ja retkeili pitkin Niiliä etelään, aina sen toiselle putoukselle asti. Matkalla hän tutki perusteellisesti muinaisen Egyptin arkeologisia jäänteitä, joista erikoisesti Theban, Karnakin ja Luxorin muistomerkit saivat hänen huomionsa. Egypti oli vain tutkimusmatkan kiintopiste, ja Wallin teki kaikkiaan kolme tutkimusmatkaa, joista yhden Arabiaan, toisen Palestiinaan ja Syyriaan sekä kolmannen Mesopotamiaan ja Persiaan.
Vuonna 1845 Wallin lähti ensimmäiselle matkalleen kohden itää. Hän oli pukeutunut beduiinišeikiksi. Karavaanireittejä seuraten hän vaelsi pitkin Siinain erämaata ja saapui Al Jawfin erämaakaupunkiin. Jo tähänastisella matkallaan Wallin oli saanut kokea monia erilaisia vaikeuksia ja ongelmia, mutta karavaaniteitä kulkien hän selviytyi Hailin karavaaniteiden risteykseen. Erämaassa olivat olleet ongelmina janoon nääntyminen sekä ryöstelevät beduiinit, joiden käsiin hän joutui. Matkakassa alkoi kuitenkin ehtyä, ja hänen oli luovuttava aikeista matkata Persianlahden rannalle.
Wallin liittyikin monipäiseen pyhiinvaeltajien karavaaniin, joka kulki suoraan Mekkaan. Aiemmin vain harvat eurooppalaiset tutkijat olivat onnistuneet salaa käymään muslimien pyhissä kaupungeissa Medinassa ja Mekassa. Vielä harvempi oli saanut ensi käden tietoja islaminuskoisten menoista ja riiteistä noissa kahdessa kaupungissa. Pyhiinvaeltajan valkoiseen viittaan pukeutunut Wallin vieraili kuitenkin kaikilla pyhillä paikoilla ja kirjoitti päiväkirjaansa näkemästään ja kuulemastaan tarkat kuvaukset. Hän selvisi uhkarohkeasta tempustaan hengissä.
Muutama kolikko taskussa hän ryhtyi paluumatkaan ja pääsi ensiksi Jeddan satamakaupunkiin, josta pääsi vuonna 1846 ”aluspahasella” Egyptiin. Matka oli ollut erinomaisen rasittava, hermoja kysyvä ja väsyttävä. Hän oli kuitenkin viihtynyt hyvin yksinkertaista ja luonnonmukaista elämää viettäneiden paimentolaisten keskuudessa.
Sairasteltuaan jonkin aikaa Kairossa Wallin lähti vuoden 1846 lopulla virkistysmatkalle Palestiinaan ja Syyriaan. Matkan oli tarkoitus olla samalla myös työmatka. Hän kuitenkin poikkesi alkumatkasta luostariin Siinain autiomaassa.
Hän jatkoi matkaansa Palestiinaan ja kävi monilla eri uskontokuntien pyhillä paikoilla. Hän tutustui erityisesti alueen eri etnisten ryhmien elämäntapoihin ja uskonnollisiin menoihin. Lisäksi hän oli myös kiinnostunut arabian kielen Syyriassa puhutusta murteesta.
Wallin jatkoi matkaansa aina Damaskokseen ja Baalbekiin saakka. Paluumatkan hän aloitti Beirutista, josta hän matkusti meritse laivalla Aleksandriaan. Hän pääsi Kairoon lopulta vuonna 1847. Kairossa hän koki miellyttävän yllätyksen. Kotimaasta oli saapunut rahalähetys. Tämän yliopiston Aleksanterin-apurahan turvin Wallin saattoi suunnitella kolmatta tutkimusmatkaa autiomaahan. Hänen jo tekemänsä matkat olivat saaneet osakseen paljon huomiota, ei suinkaan vain kotimaassa, vaan myös ulkomailla Euroopassa.
Kolmannelle, pisimmälle ja huomattavimmalle matkalleen Wallin lähti vuoden 1847 loppupuolella. Matka alkoi Siinain eteläkärjestä, ja vaiheikkaiden kokemusten jälkeen Wallin eli Abd Wali, kuten häntä alueella kutsuttiin, saapui Hailiin. Hänen tarkoituksenaan oli jatkaa Riadiin ja tavata siellä wahhabilaisten ruhtinas ja koko Nedzhadin ruhtinas Feisal. Tämän jälkeen hänen oli tarkoitus jatkaa matkaa maan sisäosiin. Ilmeisesti matkasuunnitelmaan tuli muutos siksi, että hänen henkilöllisyytensä ja vääräuskoisuutensa olivat paljastuneet, ja hän olisi siten joutunut hengenvaaraan.
Koska matkasuunnitelmaan tuli äkillinen muutos, Wallin liittyi kohden pohjoista matkanneeseen karavaaniin ja kulki näin halki pohjoisen Arabian aina Bagdadiin saakka. Hän on ensimmäinen eurooppalainen, joka on tuosta matkasta suoriutunut.
Matka oli rasittava, ja aikalaislähteet kertovatkin, että Wallin olisi sanonut loppumatkasta - kuumeen, paiseiden ja maksataudin riivaamana - kaipaavansa takaisin sivistyneeseen Eurooppaan. Silti hän vielä tämän jälkeen kokosi itsensä yhteen yritykseen ja teki lyhyen kierroksen Persiassa. Persian šaahi oli kuitenkin hiljan kuollut, ja maa oli yleisen sekasorron vaivaama, joten aika ei ollut kovin suotuisa Wallinin tutkimusmatkalle. Wallinilla oli myös vaikeuksia sopeutua persialaisten mentaliteettiin ja tapoihin. Käytyään Esfahanissa ja Šīrāzissa hän joutui Persianlahdella myrskyn kouriin ja lopulta pääsi lahden länsirannalle pieneen Basran kaupunkiin.
Hänen matkakassansa oli lopussa, ja hän oli eristäytyneenä koko muusta maailmasta. Hän pääsi kuitenkin englantilaisten avulla uudelleen Bagdadiin, jossa hän lainasi matkarahat ja lähti autiomaan kautta Kairoon. Ennen Damaskokseen saapumista beduiinit ryöstivät hänet täysin puhtaaksi, mutta hän selvisi kaupunkiin saakka.
Wallin saapui Kairoon keväällä 1849, ja 9. elokuuta samana vuonna hän nousi Aleksandriassa laivaan, joka vei hänet Italiaan. Sveitsin, Saksan ja Belgian kautta hän saapui Englantiin.
Eurooppaan tultuaan Wallin matkusti Lontooseen, jossa hänen oli tarkoitus sopeutua ilmastomuutokseen, joka olisi häntä vastassa Pohjoismaissa, sekä saattaa painokuntoon keräämänsä kieli- ja kansatieteelliset aineistot. Hän perehtyi Lontoon kirjastoissa Arabiaa koskevaan kirjallisuuteen ja laati englanninkielisen kuvauksen kolmannesta ja viimeisimmästä matkastaan.
Wallinin matka käsittelevä teksti luettiin Englannin maantieteellisen seuran kokouksessa, jossa hän oli itse läsnä. Raportti herätti ansaittua laajaa huomiota. Raportti julkaistiin seuran aikakauskirjassa vuonna 1851 nimellä "Notes Taken During a Journey Through Part of Northern Arabia in 1848". Seura julkaisi Wallinin toisen matkakuvauksen samassa aikakauskirjassa vuonna 1854 nimellä: "Narrative of Journeys From Cairo to Medina and Mecca by Suez, Arabia, Tawila, Al-Jauf, Jubbe, Hail and Nejd, in 1845". Tunnustuksena Wallinin suurista ansioista Arabian tutkijana seura antoi hänelle 25 guinean summan. Palkinnon oli edellisenä vuonna saanut David Livingstone.
Tekeillä olleeseen Itä-Intian kauppakomppanian karttaan hän antoi arvokkaita täydennyksiä, ja näistä ansioistaan hän sai kauppakomppanian palkinnon. Myös Pariisin maantieteellinen seura antoi Wallinille tunnustuksena suuren hopeamitalin. Saksan itämainen seura kutsui hänet kunniajäsenekseen ja julkaisi Wallinin tutkimuksen beduiinilauluista: "Probe aus einer Anthologie neuarabischer Gesänge, in der Wüste gesammelt (1851–52)". Seura julkaisi myös Wallinin teoksen arabian kielen äänteistä "Über die Laute des Arabischen und ihre Bezeichnung" sekä teoksen beduiinien kielestä "Bemerkungen über die Sprache der Beduinen".
Kuin salaa palasi Wallin takaisin Suomeen 15. kesäkuuta 1850. Syksyn promootiojuhlissa hän nousi keskeiseksi henkilöksi. Hän esitti samalla tarkastettavaksi yliopistollisen väitöskirjansa. Teos osoitti hänen syvällisen perehtyneisyytensä arabiankieliseen kirjallisuuteen ja islamilaisen maailman tuntemuksensa. Vuonna 1851 Wallin sai nimityksen itämaiden kirjallisuuden professorin virkaan. Jotta oppilaiden olisi helpompi seurata alan opetusta, hän julkaisi pienen arabian kielioppia koskevan teoksen.
Englannin maantieteellinen seura yhteistyössä Venäjän maantieteellisen seuran kanssa ehdotti, että Wallin lähtisi uudelle tutkimusmatkalle Sisä-Arabiaan Itä-Intian kauppaseuran taloudellisesti tukemana. Tästä projektista ei kuitenkaan tullut mitään, ja se pahoitti hivenen Wallinin mieltä. Toisaalta kuitenkin sairaus oli alkanut vaivata yhä uupuneempaa tiedemiestä. Wallin kuoli vuonna 1852 vain pari kuukautta myöhemmin kuin tutkijatoverinsa M. A. Castrén.
Wallinin aloittaman laajan matkakertomuksen "Georg Aug. Wallins första resa från Cairo till arabiska öknen i april 1845" alun saattoi hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1853 julkisuuteen B. O. Schauman. Lopullisen Wallinin matkamuistiinpanojen toimituksen on laatinut S. G. Elmgren neljänä niteenä 1860-luvulla. Hänen teostensa kriittinen kokonaisjulkaisu laadittiin vasta 2010-luvulla.