Budō
Budō () on yhteisnimitys japanilaisille itsepuolustus- ja taistelutaidoille. Budolajeissa pyritään kehittämään harjoittelijan fysiikkaa ja kehollisia taitoja mutta myös harjoittelijaa henkisesti ja sosiaalisesti. Tässä budōn harjoittelu eroaa länsimaisesta kilpaurheilukäsitteestä, jossa harjoittelijan fyysistä suorituskykyä kehitetään kilpailussa pätemiseksi. Budōssa saatetaan kilpailla, mutta budōa ei harjoitella kilpailua varten, vaan kilpailu budōssa on vain yksi budōn harjoittelumuoto muiden joukossa, eikä edes tärkein niistä. Kaikissa budōlajeissa ei kilpailla, edes harjoittelumielessä. Budōn harjoittelua ei myöskään mielletä ikäsidonnaiseksi, vaan sitä on mahdollista harjoitella kuolemaan asti taidossa jatkuvasti kehittyen.
Usein budōkoulukunnat jaotellaan "perinteisiin" eli "kobudo"-koulukuntiin (ennen Meiji-restauraatiota perustetut koulukunnat) sekä "moderneihin" koulukuntiin ("gendai budō"). Perinteisellä budōlla tarkoitetaan bujutsuun kuuluvia taistelutaitokoulukuntia "koryū" , joita ovat esimerkiksi aseeton taistelu ("jujutsu") , jousiammunta ("kyūjutsu") ja miekkataidot ("kenjutsu"). Perinteinen budō oli tarkoitettu ensi sijassa taistelukentän taidoiksi. Modernia budoa edustavat tuoreemmat perinteet eli ("gendai budō") kuten kendo, judo, jōdō, kyudō, iaido, aikido ja Shorinji Kempo, joista osassa on omia urheilullistettuja piirteitä.
Sana "budō" rakentuu japanilaisista sanoista "bu" (sota-, soturi) sekä "dō" (tie, polku). Sananmukaisesti se voidaan siis tulkita "soturin tie". Budō merkitsee sitä kurinalaista soturin tietä, jonka japanilainen taistelija on elämäntavakseen ottanut.Meiji-kauden koittaessa perinteisten bujutsu- ja taistelutaitojen tulevaisuus oli veitsenterällä. Japanin siirtyessä feodaaliajasta nykyaikaan kertarysäyksellä bujutsutaidot koettiin osaltaan tarpeettomiksi ja hallituksen kannalta vaarallisiksikin. Sekä hallituksen sisällä että ulkopuolella valikuttavat kiihkokansalliset ja militaristiset voimat pyrkivät käyttämään hyväkseen vanhojen perinteiden saavutuksia. Toisaalta monisatavuotista perinnettä ei haluttu kadottaa eikä tärvellä. Perinteisissä soturiluokan hyveissä ("bushidō") koettiin olevan kansaa laajemmaltikin jalostava vaikutus.
Bujutsuharjoittelun ydinarvot feodaaliajan Japanissa olivat
Meiji-kauden koittaessa bujutsutaidoista pudotettiin pois aiemmin tärkeimpänä vallinnut "realistiset taistelukentän taidot" ja vallitseviksi tavoitteiksi tulivat
Klassisen budōn ydinarvot taasen olivat
Nakamura Taisaburon (syntynyt 1912, Toyama-ryū kenjutsu tyylin mestari, opetti Toyaman sotilasakatemiassa), mukaan budolajeja ei voi verrata vanhoihin koryū bujutsun taistelutaitoihin vaan budolajit, kuten esimerkiksi moderni iaido, ovat etäytyneet iaijutsusta niin, että ne ovat käytännössä hyödyttömiä harjoitettaessa taistelutaitoa. Sen sijaan ne toimivat hänestä erinomaisina kehon ja mielen harjoituksen välineinä ja ovat edistyneiden harjoittelijoijen hyvin tekeminä vielä kaunista katseltavaa, mitä tehokkuutta hakevat bujutsutekniikat eivät useinkaan ole.
Japanilaisen kulttuurin piirteet ovat erittäin vaikeasti – jos ollenkaan – erotettavissa budōlajeista. Tekniikan ja fysiikan harjoittelun lisäksi myös lajikulttuuri sekä historialliset piirteet ja kehityskulut ovat budōlajeissa opiskelun kohteina.
Japanin budōliiton laatimassa Budōn peruskirjassa mainitaan seuraavaa: (kääntänyt suomeksi Jukka Helminen):
Suurimmassa osassa budōlajeja tarkoituksena on tekniikkaa hiomalla kehittää yhtäaikaisesti niin harjoittelijan kehoa kuin mieltäkin.
. Tässä mielessä budōn harjoittelu muistuttaa Jungin teorioita individuaatio prosessista, jolloin budōlajeilla olisi vain välinearvo itsensä kehittämisessä ja kypsyttämisessä. Varsinkin kata-harjoittelussa kahden harjoittelijan keskinäinen vuorovaikutus toimii sosiaalisena vuoropuheluna, joka pakottaa harjoittelijan paitsi tutustumaan omaan itseensä, motiiveihinsa ja arvoihinsa myös kanssaharjoittelijan vastaaviin ominaisuuksiin ja samaistumaan myös tämän toimintaa johtaviin tunnetiloihin.
Budon harjoittelu katsotaan yleisesti toiminnaksi jonka alettua vain kuoleman tulisi lopettaa harjoittelu. Kyseessä on siis koko elämä kestävä oppimistapahtuma, jossa opittava aines muotoutuu yhä uudestaan ja lähestyy täydellisyyttä sitä kuitenkaan saavuttamatta.
Budon harjoittelun voi aloittaa periaatteessa missä iässä ja kunnossa tahansa. Teini- tai esiteini-iässä harjoittelu on kuitenkin hedelmällisintä, koska tuolloin sekä mieli että keho ovat vielä muovautumassa. Nishioka Tsuneo sensei (menkyo kaiden Shindō Musō-ryūssa) kertoo haastattelussa, miten budon oppiminen on erilaista ikäkausien vaihtuessa. Ennen kahtakymmentä ikävuotta mieli on taipuisa ottamaan vastaan opetusta, joka tapahtuu kehon muistin kautta. Sen jälkeen mielen on "hyväksyttävä" oppi, jotta edistystä tapahtuisi ja tekniikat toimisivat sulavasti ja oikealla hengellä ja ajoituksella.
Budon harjoittelu (keiko) voidaan jakaa kolmeen osa-alueeseen:
Budōn harjoittelija pyrkii tietoisesti budōharjoituksen avulla kehittämään maailmankuvaansa ja eheyttämään minäkuvaansa. Budōharjoituksen tarkoituksena on parantaa elämänlaatua ja -taitoa. Länsimaissa tätä muistuttaa C.G.Jungin elämänkaariteoria "Individuaatio". Budōharjoittelussa on viisi keskeistä käsitettä: keho Tai, tekniikka Gi, etäisyydet Ma-ai, sydän/mieli Kokoro ja elämänvoima Ki. Budōharjoittelulla pyritään kehittämään näiden käsitteiden sisältämiä taitoja sekä kykyä käyttää saavutettuja taitoja mielekkäästi ja tehokkaasti.
Budōlajeja pystyy harjoittamaan aktiivisena meditaationa. Tässä ei tarkoiteta vain harjoittelua edeltävää ja sen päättäävää mietiskelyä, "mokusoa", vaan myös kovaa tekniikkaharjoitusta, jonka kuluessa pyritään tietoisesti pääsemään eroon mieleen tulevista häiritsevistä ajatuksista.
Budōharjoittelussa on mukana myös periaate, että harjoitteluasenne tulee pitää yllä myös harjoittelusalin, "dōjōn", ulkopuolella, ja että harjoittelun tulokset on voitava tuoda mukaan jokapäiväistä elämää helpottamaan.