Sikari
Sikari (, periytyy mayakielen sanasta "zicar") on tupakkatuote, joka on kääritty kuivatuista ja fermentoiduista tupakan lehdistä joko käsin tai koneella kiertämällä. Sikari koostuu ytimestä ("filler"), sidoslehdestä ("binder") ja päällyslehdestä ("wrapper").
Laatusikareiden valmistaminen on monivaiheinen ja työvaltainen prosessi, joka alusta loppuun vie useita vuosia. Sen vaiheita ovat:
Vaiheiden yllä oleva kuvaus perustuu kuubalaiseen prosessiin.
Virginiantupakka ("Nicotiana tabacum") on yksivuotinen kasvi, jonka kasvattaminen aloitetaan kylvämällä kasvin siemenet erityisiin suojattuihin kasvatusalustoihin, joiden maaperä on tarkasti kontrolloitua.
Kun tupakan taimet ovat saavuttaneet riittävän koon, noin 30–45 päivää kasvettuaan, ne istutetaan varsinaiselle tupakkapellolle huolellisesti muokattuun maahan. Kuubassa istuttaminen tapahtuu ajanjaksona, joka alkaa lokakuussa ja päättyy helmikuussa. Sikarin peitinlehdiksi tarkoitetut kasvit ("corojo") suojataan harsolla ("tapado"), jotta ne eivät saisi liikaa aurinkoa ja niistä tulisi ohuita. Täytelehtiä tuottavat kasvit ("criollo") jätetään suojatta, jolloin eri lehdet saavat aurinkoa eri määrän ja niistä tulee ominaisuuksiltaan erilaisia: ylimmät lehdet ovat hyvin aromikkaita, kun taas alimmat ovat rakenteeltaan tiiviimpiä.
Kasvukauden aikana tupakkakasvi vaatii säännöllistä huolenpitoa esimerkiksi erilaisten tuholaisten torjumiseksi. Tätä hankaloittaa se, että torjunta-aineita ei voida käyttää, koska ne vaikuttaisivat haitallisesti lopputuotteen aromiin. Myös kasvien kukinnot ja haarat on poistettava käsin.
Tupakan sadonkorjuu alkaa Kuuban olosuhteissa noin 45 päivää ja päättyy noin 80 päivän kuluttua taimien istutuksesta. Tupakkalehdet poimitaan käsin useassa vaiheessa siten, että kasvin alimmat, maata lähinnä olevat lehdet kerätään ensin. Eri vaiheissa kerätyistä lehdistä käytetään eri nimityksiä:
Korjuuaikataulu vaihtelee jonkin verran tupakkalajikkeen mukaan.
Kerätyt tupakanlehdet viedään välittömästi kuivaamorakennukseen ("casa del tabaco"), jossa ne sidotaan pieninä nippuina puutankoihin ("cujes"), jotka nostetaan kuivaamon yläosiin. Rakennuksen tuuletusta kontrolloidaan huolellisesti. Lehdet viettävät kuivaamossa nelisen viikkoa.
Ensi vaiheessa lehtien solut pysyvät elossa muutaman päivän ajan, mikä on välttämätöntä tuloksen laadulle. Sen jälkeen lehdet kellastuvat, menettävät huomattavasti kosteutta ja niissä tapahtuu ketju kemiallisia muutoksia, joissa lehtien hiilihydraatit muuttuvat ensin sokereiksi ja sitten hiilidioksidiksi ja vedeksi. Myös eri aminohapot hajoavat yksinkertaisemmiksi yhdisteiksi. Vaihe kestää kaikkiaan kymmenisen päivää.
Toisessa vaiheessa lämpötilaa nostetaan 27–29 asteeseen ja ilmankiertoa lisätään hivenen. Samat kemialliset muutokset jatkuvat ja lehdet saavat sikarille ominaisen ruskean värin. Vaihe kestää vajaat kolme viikkoa.
Viime vaiheessa lehtien keskiruoti katkaistaan. Sitä varten lämpötilaa nostetaan edelleen muutamalla asteella noin 31–34 asteeseen.
Kuivatut lehdet irrotetaan kuivatustangoista ja kootaan ensin pieniksi nipuiksi ("gavillas") ja sitten noin puolen metrin korkuisiksi paaleiksi ("pilónes"). Tämä tehdään mieluiten aamuisin, jolloin lehtien jäljellä oleva kosteus on sopivin.
Kosteus ja lämpötila käynnistävät fermentoitumisprosessin paaleissa olevissa lehdissä. Tähän sisältyy kosolti kemiallisia muutoksia, kuten proteiinien hajoamista aminohapoiksi, sokerien hajoamista hiilihapoksi ja vedeksi, nitraattien katoamista, eri pigmenttien hapettumista, jne. Sikarilehtien tumma väri syntyy lopullisesti tässä vaiheessa. Myös lehtien nikotiini hajoaa suurelta osin yksinkertaisemmiksi yhdisteiksi. Hajoamistuotteet (hiilidioksidi, ammoniakki, vesi) poistuvat tarkkaan kontrolloidun tuuletuksen avulla. Paalien lämpötilaa seurataan jatkuvasti ja ne järjestellään tarvittaessa uudestaan.
Ensi vaiheen fermentointi kestää 35–40 päivää.
Fermentoidut lehdet lajitellaan huolellisesti eri laatuluokkiin. (Eri aikana kerätyt lehdet ovat jo muutenkin eroteltu toisistaan.) Tätä varten lehdet höyrystetään ja tuuletetaan. Lajittelu perustuu lehtien ulkoisiin ominaisuuksiin, kuten rakenteeseen ja väriin; tuloksena voi olla jopa 40–50 eri laatuluokkaa.
Välivarastoinnin jälkeen lajitellut lehdet kerätään uudestaan isoihin paaleihin ("burros") ja niiden annetaan käydä läpi toinen fermentointi. Se tapahtuu edellistä korkeammassa lämpötilassa, jopa 38 asteessa. Tässä vaiheessa erityisesti nitraattiyhdisteet hajoavat ja tuottavat runsaasti ammoniakkia.
Toisen fermentoinnin päätyttyä lehdet kootaan vielä kerran paaleiksi varastointia varten. Tätä varten ne pakataan hyvin tiukoiksi, 45–60 kiloa painaviksi ja ilmatiiviisti pakatuiksi paketeiksi ("tercisos"). Tässä muodossa lehtiä varastoidaan jopa useita vuosia.
Varastopaalit puretaan, lehdet oiotaan ja lajitellaan vielä kertaalleen eri laatuluokkiin. Käärinlehtien lehtiruodit poistetaan. Lajitellut lehdet kootaan vielä kerran paaleiksi, joissa lehdet ovat noin 30 päivää, tai seetritynnyreihin, joissa ne ovat jopa 60 päivää lehtityypistä riippuen. Toisinaan lehtiä varastoidaan tässä muodossa pidempäänkin, jopa kaksi vuotta.
Paalit tai tynnyrit toimitetaan sikaritehtaalle käärimistä varten. Ne puretaan, lehdet oiotaan ja kostutetaan. Eri sikarien valmistamiseen tarvittavat lehtityypit valitaan kullekin sikarille ominaisen "reseptin" mukaisesti käärintää varten ja toimitetaan käärintäosastolle ("galera"). Reseptit ovat huolellisesti varjeltuja liikesalaisuuksia.
Sikareiden kääriminen on korkeaa ammattitaitoa edellyttävää käsityötä, jossa huipun saavuttaminen vaatii käärijöiltä ("torcedores") vuosien harjaantumisen. Kokonaisista tupakanlehdistä tehdyn laatusikarin täytteeseen ("tripa") sijoitetaan yleensä kolmen tyyppisiä lehtiä:
Käärijä kokoaa eri lehdistä sikarin tavoitteena olevan sekoitteen mukaisen "nipun", joka kääritään sidoslehteen ("capote") ja puristetaan muotissa sikarin haluttuun muotoon. Päällyslehti ("capa") kääritään tämän päälle. Lopuksi kiinnitetään kasvisliimaa apuna käyttäen hattu, jonka tehtävänä on estää päällyslehteä purkautumasta.
Ammattitaitoinen käärijä valmistaa noin 120 sikaria päivässä, isompia sikareita hieman vähemmän.
Käärityt sikarit kerätään käärijöiltä ja niiden laatu tarkistetaan useassa vaiheessa ja eri ominaisuuksien suhteen, kuten painon, muodon ja sikarin kovuuden suhteen. Myös sikarin veto testataan erityisellä testilaitteella. Laadukkaiksi todetut sikarit viedään lepäämään ja asettumaan 72 tunniksi viileähköön varastoon (16–18 astetta).
Sikarit toimitetaan lajittelijalle, joka luokittelee ne peitinlehden värin mukaan jopa yli 60 luokkaan. Sikarivyöt laitetaan paikalleen ja sikarit pakataan laatikoihinsa ja laatikot kuljetuspakkauksiin, joissa ne toimitetaan maahantuojille ja vähittäismyyntiin.
Sikarit vaativat tasaiset olosuhteet säilyäkseen hyvinä. Säilytyspaikan tulee olla tasalämpöinen, noin 18–22 astetta, ja ilman suhteellisen kosteuden tulee olla 65–72 %. Humidori tarjoaa hyvät olosuhteet isoille sikareille. Niitä voidaan varastoida jopa vuosikymmeniä.
Hollantilaistyyppiset pikkusikarit on käsitelty erityisillä aineilla, joten ne eivät kuivu samalla tavalla kuin isot sikarit. Pikkusikarit eivät tarvitse säilyäkseen humidoria, mutta niillekin on eduksi jos ne säilytetään noin 50 % suhteellisessa kosteudessa.
Sikarin polttaminen on parhaimmillaan monimutkainen rituaali, jossa huomioidaan muun muassa seuraavia asioita:
Sikarin savua ei poltettaessa vedetä keuhkoihin kuten savukkeita.
Käsintehdyt sikarit ovat käärintätavasta johtuen toisesta päästä (hattu) suljettuja. Tässä päässä on myös sikarivyö (etiketti, banderolli, band). Suljettu pää leikataan sikarileikkurilla. Päästä leikataan noin kolme neljäsosaa halkaisijasta oleva pala pois. Jos päästä leikkaa liian pitkän palan, sikarin käärelehti alkaa purkaantua. Jos sikari vetää huonosti, aukkoa voi suurentaa polttamisen lomassa. Kookkaat sikarit voi leikkaamisen sijaan porata erityisellä sikariporalla. Tekniikan etuna on se, ettei leikkuupintaan jäävää hienojakoista tupakkaa tule suuhun.
Ennen sikarin sytyttämistä sikarivyö voidaan poistaa, mutta se ei ole välttämätöntä. Sikari on sytytettävä tasaisesti koko alueeltaan hehkuvaksi. Sytytettäessä sikaria ei imetä, eikä pidetä suussa. Sikaria pyöritellään kädessä ja pidetään liekkiä sytytettävän pään (jalka) alla siten, ettei liekki kosketa sikaria. Sikari voidaan sytyttää "torch"-tyyppisellä sikarisytyttimellä, kaasusytyttimellä, erityisellä sikaritikulla tai seetripuulastulla, muttei bensasytyttimellä, tavallisella rikkipäisellä tulitikulla tai kynttilällä, sillä niistä voi aiheutua makuhaittoja sikariin.
Sikari voidaan sytyttää uudelleen, jos se pääsee polttamisen lomassa sammumaan. Jos sikari on vielä lämmin, tuhkat karistellaan pois ja sytytetään uudelleen. Uudelleensytytys tapahtuu yhtä huolellisesti kuten ensimmäinenkin. Jos sammumisesta on jo useampi tunti tai päivä, sikarin maku on yleensä kitkeröitynyt. Tällöin sikarista on hyvä katkaista sentti pari pois ja tehdä muutama "huuhtelupuhallus" eli sytytettäessä sikarin läpi tulee puhaltaa muutamia kertoja, jolloin jalka leimahtaa liekkeihin.
Poltettaessa sikaria tuhkan annetaan yleensä irrota itsestään. Tuhkan pituus kertoo myös sikarinkäärijän taidoista ja hyvissä sikareissa tuhka voi olla hyvinkin pitkä ennen irtoamistaan.
Sikaria ei myöskään imetä yhtä nopeasti kuin savukkeita, vaan sikarille annetaan aikaa ja siitä otetaan imaisuja muutaman kerran minuutissa. Liian kovalla imemisellä sikarin lämpötila nousee liian korkeaksi ja sen maku kitkeröityy. Jos näin käy, parin minuutin odottelu palauttaa maun. Sikaria ei tarvitse polttaa loppuun asti. Siinä vaiheessa on aika lopettaa, kun sormia polttelee tai maku ei enää miellytä. Sikarin loppuosan voi jättää tuhkakuppiin siinä vaiheessa kun itse haluaa. Sikaria ei tumpata, vaan tuhkakuppiin laitettuna se sammuu omia aikojaan. Tumppaamalla sikarin saa aikaiseksi vain pahan hajun.
Sikarin polttaminen kestää tyypillisesti puolesta tunnista tuntiin. Suurempien sikareiden, kuten Churchillien ja Double Coronien polttamiseen saattaa aikaa kulua jopa kahdesta kolmeen tuntia. Sikaria poltettaessa ei saa olla kiire.
Sikarin kanssa voi nauttia juomaa. Sopivia juomia ovat premium tequilat, konjakit, viskit, tummat rommit, portviinit ja makeat drinkit.
Usein kuvitellaan sikarin polton olevan vähemmän haitallista kuin savukkeiden, sillä sikarin savua ei vedetä henkeen. Nikotiini kuitenkin imeytyy sikarin polttajan elimistöön suun limakalvojen kautta. Sikaritupakan myrkyt ovat samoja kuin savukkeissa. Riippuvuutta aiheuttavaa nikotiinia on sikareissa keskimäärin enemmän kuin savukkeissa. Sikarinsavussa on suurempia määriä haitallisia kemikaaliyhdisteitä kuin savukkeiden savussa. Sikarinpolttajalla on kohonnut riski sairastua keuhko-, suu-, kurkku-, kurkunpää- ja vatsasyöpään. Savukkeisiin kuitenkin liittyy korkeampi keuhkosyöpäriski kuin sikarin- tai piipunpolttoon.
Sikarinsavu on haitallista myös muille ihmisille. Allergiaa sairastaville se voi aiheuttaa kivuliaita oireita.
Sikarit luokitellaan usealla eri tavalla.
Värin mukaan eli sikarin päällyslehden perusteella. Alun perin Kuuban sikaritehtaissa oli tapana erottaa tupakasta jopa 200 eri värisävyä. Nykyään käytössä on noin 60 eri värinimitystä, jotka ovat johdettavissa seuraavista kahdeksasta perussävystä:
Sikarin väri määräytyy valitun päällyslehden laadun ja sen saaman auringonvalon perusteella, eikä se sinänsä vaikuta makuun käytännössä juuri lainkaan. Tiettyjä sikarilaatuja valmistetaan monenvärisinä, jopa miltei koko skaalalla tummimmasta vaaleimpaan. Toisinaan lehti taas on valittu heijastamaan sikarin makuominaisuuksia; tumma sikari on täyteläinen ja voimakas, kun taas vaalea on kevyt ja pehmeä.Sikarit jakaantuvat kahteen pääryhmään: Erikokoisista parejo-sikareista usein käytettyjä nimityksiä ovat (suluissa Kuubassa käytetty nimitys):
Tavallisia figurado-sikarien nimityksiä ovat:
Sikarit voidaan valmistustavan ja rakenteen mukaan jakaa eri luokkiin sillä perusteella, onko niiden päällyslehden käärintä tai myös täytelehtien kokoaminen tehty koneellisesti tai käsin ja onko täyte tehty lyhyeksi leikatuista ("tripa corta", short filler) tai sikarin koko mittaan leikatuista ("tripa longa", long filler) tupakanlehdistä.
Halvimmat sikarit ovat koneellisesti käärittyjä, lyhyeksi leikattua tupakkaa sisältäviä massatuotteita.
Parhaat laatusikarit on yleensä tehty kokonaan käsityönä ("totalmente a mano") sikarin koko mittaan leikatuista täytelehdistä, jotka sikarinkäärijä liittää yhteen ja muotoilee käsin sikariksi. Edullisemmin laatusikarit voidaan tehdä myös käärimällä päällyslehti käsin koneellisesti valmistetun, pitkistä lehdistä tehdyn täytteen ympärille ("hecho a mano").
Aromisikari on usein pikkusikari, joka on maustettu aromaattisella aineella, kuten vaniljalla. Aromisikari maistuu arominsa makuisena ja sikarin savu tuoksuu arominsa mukaan mutta harvoin kovin autenttisesti.
Myös joitain suurempia sikareita saa maustettuna, kuten Leon Jimenes Café -sarja sekä NUB Cappuccinot. Italialaisen Toscanon puolikkaita "Toscanelloja" on myös tarjolla maustettuna ja ne ovat hyvin voimakkaan makuisia mutta erityisesti tuoksuisia.
Tunnettuja aromaattisia sikariaineita ovat muun muassa vanilja, kahvi, hunaja ja kirsikka.
Havannalaissikareita pidetään korkeassa arvossa, joka perustuu niissä käytetyn tupakan ainutlaatuisiin ominaisuuksiin. Paras kuubalainen sikaritupakka on peräisin Kuuban länsiosassa sijaitsevalta Vuelta Abajon alueelta Pinar del Ríon provinssista. Alueen mikroilmasto ja maaperä selittänevät tupakan laadun. Lähes kaikki vientiin tarkoitetut merkit tehdään yksinomaan tämän alueen tupakasta ja ne valmistetaan nykyään joko käsin tai koneellisesti. Valmistusmenetelmiä on käsinkäärityillä sikareilla kaksi; sikarit kääritään joko pitkästä lehdestä "Tripa Larga" tai lyhyestä (leikatusta) lehdestä "Tripa Corta". Käsinkäärityt "Totalmente a mano Tripa Corta" sikarit, joiden sisus koostuu leikatusta lehdestä, esimerkiksi Jose L Piedra sekä La Flor de Cano, valmistetaan eräänlaisen käärintämaton avulla. Sikarin vikkeli eli sisustupakka ja sen sidoslehti kääritään maton avulla ja päällyslehti lisätään perinteisesti. Laatikossa nämä sikarit ovat merkitty "Totalmente a mano TC" tekstillä.