Järvimalmi
Limoniitti on yleisnimitys vesipitoisille rautaoksidisaostumille, joita tavataan järvien ja soiden pohjassa, joissa ja lähteiden reunoilla. Siitä on esiintymispaikasta riippuen käytetty nimityksiä järvimalmi, lähdemalmi tai suomalmi.
Järvimalmi on järvien pohjasta löytyvää rauta(III)oksidipitoista hiekkaa (rautamalmia), jonka Fe-pitoisuus on noin 20–47 %. Järvimalmia eli limoniittia esiintyy Suomessa pääasiassa sisämaan järvialueilla. Malmia on hiekkapohjaisissa järvissä rantojen läheisyydessä 1–5 m:n syvyydessä 20–200 cm:n paksuisina kerroksina. Järvimalmi on uusiutuva luonnonvara. Limoniitti syntyy rautapitoisten kivi- ja maalajien rapautuessa eroosion seurauksena. Tällöin rauta(II)- ja rauta(III)-ioneja joutuu pohjaveteen, joka puolestaan kulkeutuu järviveteen. Rauta(III)oksidin alhaisen liukoisuustulon vuoksi järvessä malmi alkaa saostua. Limoniitti muodostuu jonkin kiinteän esineen, kuten kiven tms. ympärille, jonka jälkeen malmia kertyy lisää kerros kerrokselta. Noston jälkeen järvimalmia alkaa pian saostua uudelleen samoille paikoille. Järvimalmi sisältää myös mangaania ja fosforia. Kansanomaiset nimet limoniitille ovat "hölmä", "malavi", "rautamaa", "malvi" ja "rautamulta". Järvimalmi uusiutuu noston jälkeen kymmenessä vuodessa, minkä jälkeen ”malmisato” voidaan jälleen korjata talteen.
Järvimalmia on useita eri tyyppejä. Malmi saattaa olla väriltään keltaista, punaista, ruskeaa tai lähes mustaa. Mitä mustempaa malmi on, sitä suurempi on Fe(II)-oksidien pitoisuus, kun taas Fe(III)-oksidit tuottavat punertavan ruskean värin. Järvimalmi voi olla koostumukseltaan huokoista ja haurasta tai se voi esiintyä pyöreinä, litteinä tai herneenmuotoisina palasina tai suurina levyinä.
Eräissä germaanisissa ja balttilaisissa kielissä suo- ja järvimalmia on nimitetty punaista tarkoittavalla sanalla, jota vastaa esimerkiksi nykyruotsin "röd". Suomen sana "rauta" perustuu joihinkin näistä järvimalmin nimityksistä.
Suomalmi kerrostuu soihin pintaturpeen alle. Kun pinta kääritään auki, sen alapuolelta saadaan esiin ruosteisen tummanruskeat kerrokset, usein kiiltäviä malmikokkareita, jotka nostetaan lopuksi kuivumaan. Suomalmi käsitellään samalla tavalla kuin järvimalmi.
Suomessa järvimalmi oli ennen kaivostoiminnan laajamittaista aloittamista tärkein raudanvalmistuksen raaka-aine. Järvimalmia on pelkistetty rautakauden alusta talonpoikaisissa maakuoppauuneissa ja harkkohyteissä. Pelkistimenä on toiminut puuhiili. Niiden hyötysuhde oli huono: vain noin neljäsosa malmin sisältämästä raudasta saatiin talteen, ja hiiltä kului liki kymmenkertainen määrä raudansaantoon verrattuna (nykyaikaisissa masuuneissa hiilen kulutus on noin puolet raudansaantoon nähden). Keskiaikainen pätsi, jota lietsottiin palkeilla, paransi sekä saantoa että hyötysuhdetta. Ensimmäiset todelliset masuunit, joista rauta saatiin sulana takkirautana ulos, rakennettiin 1600-luvulla. Laajimmillaan limoniitin käyttö oli 1880-luvulla, kunnes nykyaikaisten louhintatekniikoiden ja räjähteiden käyttöönotto alensi kaivosmalmien hinnan niin alas, ettei limoniitti enää kyennyt hintakilpailuun.
Järvimalmiruukkeja olivat muun muassa Juankosken rautaruukki 1746, Salahmin rautaruukki 1810, Jyrkkäkosken rautaruukki 1831, Haapakosken rautaruukki 1842, Huutokosken rautaruukki 1859 ja Sourun rautaruukki 1868. Myös Ilomantsin Möhkössä toimi järvimalmia käyttävä rautaruukki vuodesta 1849 vuoteen 1907. Takkirauta myytiin joko suoraan Pietarin markkinoille tai vietiin Värtsilään saman yhtiön toiselle ruukille mellotettavaksi. Värtsilän ruukkikin käytti järvimalmia.
Suomalaisten rautaruukkien masuunit käyttivät järvimalmia pitkälle 1800-luvun lopulle, kunnes rautakaivosten rautamalmi syrjäytti sen raudan raaka-aineena. Nykyaikana kokeellinen arkeologia ja elävän historian toiminta käyttää limoniittia raudan valmistukseen.