Lehtisalaatti
Lehtisalaatti ("Lactuca sativa") on asterikasveihin kuuluva yksi- tai kaksivuotinen kasvi, jota kasvatetaan lehtivihannekseksi. Siitä on jalostettu useita erimuotoisia lajikkeita, mm. keräsalaatti, bataviasalaatti ja jääsalaatti. Lehtisalaatti on perinteinen salaatin raaka-aine. Nykyisin lehtisalaattia kasvatetaan pienissä ruukuissa ja myydään ruukkuineen.
Nuorella kasvilla on lyhyt varsi ja ohuet, laajat lehdet. Lehtisalaattia on helppo kasvattaa, vaikkakin se vaatii suhteellisen matalan lämpötilan, jottei se kukkisi nopeasti. Se korjataan yleensä ennen kukkimista, mutta jos kasvin annetaan kasvaa, se tuottaa liki metrin korkuisen pönäkän kukkavarren. Sitä voivat vaivata niin ravintoainepuutokset kuin hyönteis- ja nisäkästuholaiset tai sieni- ja bakteeritaudit. Lehtisalaatti risteytyy helposti oman lajin yksilöiden kanssa ja joidenkin muiden "lactuca"-sukuun kuuluvien lajien kanssa. Vaikka tämä ominaisuus saattaa olla ongelma kotipuutarhureille, jotka yrittävät kerätä talteen siemeniä, biologit ovat käyttäneet sitä laajentaakseen viljeltyjen lehtisalaattilajikkeiden geenipoolia. Maailmanlaajuinen lehtisalaatin ja sikurin tuotanto kalenterivuodelta 2010 oli 23 620 000 tonnia, josta yli puolet tuotettiin Kiinassa.
Lehtisalaattia käytetään usein salaateissa, vaikka voidaan sitä yhtä hyvin käyttää muissakin ruuissa, esim. leivän kanssa, keitoissa ja wrapeissa; sitä voi myös grillata. Lajiketta nimeltään parsasalaatti eli "Woju" (莴苣) kasvatetaan sen varsien vuoksi, joita voi syödä joko raakana tai keitettynä. Lehtisalaatti on hyvä A-vitamiinin ja kaliumin lähde, sekä vähäisemmässä määrin muiden vitamiinien ja ravintoaineiden. Lehtisalaatissa on runsaasti vettä, sillä siinä on sitä enemmän (95 %) kuin lehmänmaidossa (87 %). Saastuneesta lehtisalaatista voi helposti saada elimistöönsä loistartunnan tai haitallisia viruksia ja bakteereja, esimerkiksi kolibakteereja tai salmonellabakteereja. Sen lisäksi, että lehtisalaatti tuo väriä lautaselle, sitä on pidetty lääkinnällisesti ja uskonnollisesti merkittävänä kasvina vuosisatojen ajan. Jo antiikin aikana sillä uskottiin olevan terveydellisiä vaikutuksia. Tummissa ja kitkerissä lajikkeissa on antioksidantteja.
"Lactuca sativa" kuuluu sukuun "Lactuca" (salaatit) ja heimoon Astaraceae (asterikasvit). Carl Linnaeus kuvasi lajin ensin vuonna 1753 kirjansa Species Plantarumin toisessa osassa. "L. sativan" synonyymejä ovat "Lactuca scariola" var. "sativa", "L. scariola" var. "integrata" ja "L. scariola" var. "integrifolia". "L. scariolan" synonyymi on "L. serriola" eli piikkisalaatti. Lehtisalaatti on läheistä sukua useille Lounais-Aasian "Lactuca"-suvun lajeille.
Antiikin roomalaiset käyttivät lehtisalaatista nimeä "lactuca" ("lac" on latinaa ja tarkoittaa maitoa), joka viittaa kasvin valkoiseen maitiaisnesteeseen, jota vapautuu varren katketessa.
Lehtisalaatin luontainen levinneisyysalue ulottuu Välimereltä Siperiaan, vaikkakin sitä on viety miltei maailman kaikille alueille. Kasvit kasvavat tavallisesti 15–30 cm:n pituisiksi. Lehdet ovat värikkäitä sekä pääosin vihreän ja punaisen värisävyissä. Jotkin lajikkeet ovat kirjavalehtisiä. On myös olemassa lajikkeita, joilla on keltaiset, kullanväriset tai tavinsiniset lehdet.
Riippuen lajikkeesta ja vuodenajasta, lehtisalaatti yleensä elää 65–130 päivää istutuksesta sadonkorjuuseen. Koska lehtisalaatista, jonka annetaan kukkia, tulee kitkeränmakuinen ja siten myyntiin kelpaamaton, kulutukseen kasvatettavien lehtisalaattien harvoin annetaan kasvaa täyteen ikäänsä. Lehtisalaatti kukkii nopeammin, kun on kuumaa, kun taas pakkaslämpötilat voivat aiheuttaa kasvun hidastumista ja joskus vahinkoa ulommille lehdille. Kun kasvit ohittavat vaiheen, kun ne ovat vielä syömiskelpoisia, ne kasvattavat itselleen 0,9 metriin yltävän kukkavarren, johon tulee pienet keltaiset kukat.
Lehtisalaattilajikkeet risteytyvät helposti toistensa kanssa, ja siementen talteenottotarkoituksessa on välttämätöntä muodostaa 1,5–6,1 metrin levyiset etäisyydet eri lajikkeiden välille ei-toivottujen risteytymisten ehkäisemiseksi. Lehtisalaatti pystyy risteytymään myös piikkisalaatin kanssa, ja tuloksena syntyneillä hybrideillä on usein sitkeät ja karvaanmakuiset lehdet.
Viljelyskasviksi ottaminen sekä kasvatus ja jalostus vuosisatojen ajan ovat saaneet aikaan useita muutoksia: myöhäisemmän kukinnan, isommat siemenet, kookkaammat lehdet ja kerät, paremman maun ja pintarakenteen, vähäisemmän maitiaisnestemäärän sekä lehtien erilaiset muodot ja värit. Työ näiden ominaisuuksien parissa jatkuu yhä nykyisinkin.Vuoden 50 kuvauksen mukaan antiikin roomalaiset kypsensivät ja tarjoilivat lehtisalaatin lehdet usein ruokaöljystä ja viinietikasta tehdyn salaatinkastikkeen kera; pienemmät lehdet syötiin kuitenkin sellaisenaan. Perinne tarjoilla lehtisalaattia ennen ateriaa alkoi vuosina 81–96 Domitianuksen valtakaudella. Rooman valtakunnan jälkeinen Eurooppa jatkoi perinnettä hauduttaa lehtisalaattia, lähinnä kookkaita romaine-tyypin salaatteja, sekä tapaa kaataa kuumaa öljy-viinietikkaa lehdille. Nykyisin lehtisalaatista suurin osa kasvatetaan sen lehtien vuoksi, vaikkakin erästä lajiketta kasvatetaan sen varren ja erästä öjyn valmistukseen käytettävien siementen vuoksi. Eniten lehtisalaattia käytetään salaateissa joko yksinään tai muiden lehtikasvien, vihannesten, liharuokien tai juustojen kanssa. Roomansalaattia käytetään usein caesarsalaatissa sardelleista ja munista tehdyn salaatinkastikkeen kera. Lehtisalaatin lehtiä voi myös löytää keitoista, kerrosvoileivistä ja wrapeista. Varsia syödään sekä raakana että kypsennettynä. Lehtisalaatin kulutus Kiinassa kehittyi eri tavoin kuin lännessä, raakojen lehtien syömiseen liittyvän välttelyn ja niiden terveysriskien vuoksi. "Salaatit" valmistettiin Kiinassa kypsennetyistä kasviksista ja ne tarjoiltiin kuumana tai kylmänä.
Lehtisalaatti on "Lactuca"-suvun ainoa laji, jota kasvatetaan kaupallisesti. Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön (FAO) laskelmien mukaan lehtisalaatin ja sikurin maailmanlaajuinen tuotanto (kummankin sato on laskettu yhteen FAO:n raportointisyistä) kalenterivuodelta 2010 oli 23 622 366 tonnia. Tämä tuli pääasiassa Kiinasta (53 %), Yhdysvalloista (17 %) ja Intiasta (4 %). Vaikka Kiina on suurin tuottaja maailmassa, suurin osa maan sadosta kulutetaan kotimaassa. Espanja on lehtisalaatin suurin viejämaa maailmassa, Yhdysvallat tulee toisena.
Länsi-Eurooppa ja Pohjois-Amerikka olivat alun perin tärkeimpiä lehtisalaatin laajamittaisen tuotannon markkina-alueita. Aasiasta, Etelä-Amerikasta, Australiasta ja Afrikasta tuli 1900-luvun loppuun mennessä merkittävämpiä markkina-alueita. Eri alueet olivat suosineet eri lajikkeita; keräsalaattia viljeltiin pääasiassa Pohjois-Euroopassa ja Iso-Britanniassa, "romainea" eli roomansalaattia Välimeren alueella ja parsasalaattia Kiinassa ja Egyptissä. Parempana pidetyt lehtisalaattityypit alkoivat vaihtua 1900-luvun loppuun mennessä, ja jäävuorisalaatista tuli vallitseva tyyppi Pohjois-Euroopassa ja Iso-Britanniassa sekä suositumpi Länsi-Euroopassa.
Lehtisalaatin tuotantotavat kaikkine prosesseineen kasvatuksesta myyntiin ovat muuttuneet paljon laajamittaisemmiksi 1900-luvulla. Suurin osa lehtisalaatin maataloustuotannosta tehdään käyttäen suuria määriä kemikaaleja, kuten lannoitteita ja tuholaismyrkkyjä, mutta lisääntyvä luomutuotanto on vallannut alaa markkinoista – tämä suuntaus alkoi pienviljelijöiden parista, mutta sekin on siirtynyt teollisempaan mittakaavaan.
Lehtisalaatti on lajikkeesta riippuen erinomainen K- ja A-vitamiinin lähde. A-vitamiinin esiasteen beetakaroteenin pitoisuus on korkeampi tummemmissa lehtisalaateissa, kuten romainessa. Jäävuorisalaattilajiketta lukuun ottamatta lehtisalaatti on myös hyvä folaatin ja raudan lähde.