hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
LaserWriter
LaserWriter oli Applen 1. maaliskuuta 1985 julkaisema lasertulostin. Laite oli ensimmäisiä, massatuotantoon valmistettuja lasertulostimia ja se oli avainasemassa Applen tulevien vuosien kehitykselle julkaisualustojen toimittajana. LaserWriter oli ensimmäinen tulostin, joka käytti Adoben kehittämää PostScript-kuvauskieltä tulostustöiden mallinnuksessa.LaserWriter, yhdessä Macintoshin graafisen käyttöliittymän ja ohjelmistojen kuten Aldus PageMaker ja Microsoft Office kanssa, esitteli maailmalle uuden, vaivattoman tavan työskennellä tietokoneen kanssa. Dokumenttia saattoi muokata tietokoneen näytöllä juuri samassa muodossa, kuin se ilmeni tulostettaessa (ks. WYSIWYG). LaserWriteriin rakennettu, tehokas suoritin muutti PostScript-kielisen, tulostimelle lähetetyn dokumentin rasteroitavaan muotoon. Skaalattavat vektorimuotoiset kuvat ja fontit tulostuivat paperille juuri oikean kokoisina ja terävinä. Tulostimessa oleva suoritin myös nopeutti tulostustyötä, sillä PostScript-muotoisen tiedoston lähettäminen tulostettavaksi oli nopeampaa hitaiden verkkoyhteyksien yli, kuin valmiiksi tulostusmuotoon tallennetun dokumentin lähettäminen.
Kalliin tulostimen hankkimista suosi sen liitettävyys useisiin Macintosh-työasemiin samanaikaisesti LocalTalk-verkkoprotokollan avulla. Apple kehitti verkkotekniikan AppleTalkin pohjalta tulostustyöskentelyyn sopivaksi.
LaserWriter myi hyvin ja ensimmäinen päivitetty versio oli nimeltään LaserWriter Plus, jossa oli 1 MT:n ROM-muisti. 1. tammikuuta 1988 julkaistiin kolme uutta versiota LaserWriteristä: LaserWriter IISC, LaserWriter IINT ja LaserWriter IINTX. IISC oli edullisempi versio työryhmille suunnatusta LaserWriterista. Laitteessa oli 7,5 MHz:n Motorola 68000 -suoritin, 1 MT:n keskusmuisti, 16 kT:n ROM-muisti, SCSI-liitäntä verkkoliitännän sijaan ja se pystyi käsittelemään vain QuickDraw-muotoisia dokumentteja monimutkaisemman PostScriptin sijaan. IINT sisälsi nopeamman suorittimen ja tuen PostScriptille. IINTX käytti tehokasta 32 MHz:n Motorola 68020 -suoritinta, sisälsi 2 MT:n keskusmuistin laajennusmahdollisuudella, 1 MT:n ROM-muistin ja sekä SCSI- että LocalTalk-liitännät.
1. lokakuuta 1991 Apple julkaisi LaserWriter IIf ja LaserWriter IIg -tulostimet, joista jälkimmäinen malli sisälsi Ethernet-liitännän. Loput LaserWriterit käyttivät AMD:n suorittimia. LaserWriter 16/600 PS julkaistiin 1. syyskuuta 1994, LaserWriter 4/600 PS 1. kesäkuuta 1995 ja LaserWriter 12/640 PS 15. kesäkuuta 1996. Viimeiseksi LaserWriteriksi jäi 5. elokuuta 1997 julkaistu LaserWriter 8500, joka sisälsi 60 MHz:n AMD 29030 -suorittimen, 4 MT:n laajennettavan keskusmuistin, 8 MT:n ROM-muistin ja sarja-, rinnakkais-, SCSI-, LocalTalk- ja Ethernet-liitännät. Mustavalkoinen, PostScript level 3 -kieltä tulkkaava tulostin tulosti 600 dpi:n tarkkuudella 20 sivua minuutissa.
Käyttäytymistaloustiede
Käyttäytymistaloustiede tai behavioraalinen taloustiede on taloustieteen tutkimussuunta, jossa tutkitaan psykologisten, sosiaalisten, kognitiivisten sekä tunneperäisten tekijöiden vaikutusta ihmisten ja instituutioiden taloudelliseen päätöksentekoon sekä niiden seurauksia markkinoihin ja resurssien jakoon.
Behavioraalinen rahoitus (engl. "Behavioral finance") on siihen läheisesti liittyvä tutkimusala, joka pyrkii tarjoamaan psykologisia ja kognitiivisia selityksiä erilaisiin rahoitusmarkkinoilla esiintyviin anomalioihin. Behavioraalisen rahoituksen tutkimusasetelma pyrkii huomioimaan sen, ettei ihminen kykene tietokoneen tavoin toistamaan täysin rationaalista päätöksentekoa. Vastoin rahoituksen akateemisen tutkimuksen valtavirtanäkemystä, markkinoiden tehokkuuden koulukuntaa, behavioristinen rahoitus näkee, että sijoittajien järkevistä pyrkimyksistä huolimatta heidän rationaalisuutensa on parhaimmillaankin rajallista.
Vaikka ihminen pyrkisikin toimimaan perinteisen rahoitusteorian mukaisesti "täysin rationaalisesti", niin siitä huolimatta behavioraalisen rahoituksen näkökulmasta sijoittajien toimintaa, käyttäytymistä ja ajattelua ohjaavatkin erilaiset kognitiot ja tunteet. Tämän vuoksi käyttäytymistieteellisessä taloustutkimuksessa ollaankin irrationaalisuuden tutkimisen sijaan tyypillisesti kiinnostuneempia taloudellisten toimijoiden rationaalisen päätöksenteon rajoista sekä siitä miten erilaiset heuristiikat ja kognitiiviset vinoumat vaikuttavat sijoittajien päätöksentekoon.
Etenkin prospektiteoria on onnistunut selittämään inhimillisten taloudellisten toimijoiden käyttäytymistä epävarmuuden vallitessa ja yhdistämään psykologiset vaikuttimet rahoitusteorian perusteisiin. Ihmiset eivät prospektiteorian mukaan kykene johdonmukaisesti arvottamaan riskikorjattuja tuottoja perinteisen rahoitusteorian mukaisesti "täysin rationaalisesti", vaan heidän ajatteluaan sumentavat tappioiden pelko sekä toiveajattelu. Käyttäytymistieteelliset mallit sisältävätkin usein näkökulmia psykologiasta, neurotieteistä sekä mikrotaloustieteestä.
Tyypillinen käyttäytymistaloustieteellisen tutkimuksen koetilanne on sellainen, että koehenkilöt pannaan laboratoriossa pelaamaan tiettyä peliä – esimerkiksi ultimatum-peliä, diktaattoripeliä, julkishyödykepeliä tai vangin dilemmaa. Sitten mitataan, missä määrin koehenkilöiden käyttäytyminen poikkeaa rationaalisen valinnan teorian mukaisesta ennustetusta käyttäytymisestä.
Verkkomaha
Verkkomaha eli kuninkaankypäri () on märehtijöiden etumahojen kraniaalisin eli etummaisin osa. Nimensä se on saanut siitä, että sen sisäpuolinen limakalvo on verkkomaisten poimujen peitossa. Poimujen välit ovat n. 1 cm² kokoisia. Poimuissa on lihassäikeitä ja kun verkkomaha supistuu, poimuihin jää lyhyitä rehusäikeitä. Naudan verkkomaha on jalkapallon kokoinen ja supistuu lähes greipin kokoiseksi. Se ikään kuin pumppaa ja valikoi rehumassaa. Hienommat osaset työntyvät satakertaan eli lehtimahaan, karkeammat palaavat pötsiin.
Verkkomaha sijaitsee pötsin etupuolella heti pallean takana vatsaontelon vasemmalla puolella. Verkkomahan vieressä on maksa ja pallean toisella puolella sydän. Nauta syö nopeasti hotkimalla ja asettuu sitten märehtimään. Jos rehun seassa on teräviä esineitä kuten nauloja tai rautalanganpätkiä, ne päätyvät vähitellen verkkomahaan ja sen supistusten seurauksena pistävät limakalvosta läpi. Vierasesine saattaa pistää maksaan tai sydämeen. Lammas ja vuohi syövät rehunsa tarkemmin, ja vastaavat tapahtumat ovat harvinaisia.
Verkkomahan etuseinässä on nuorilla eläimillä limakalvopoimujen muodostama kouru, jota pitkin maito menee suoraan satakertaan ja siitä juoksutusmahaan. Tätä kourua kutsutaan usein märekouruksi, mutta sillä ei ole mitään tekemistä märehtimisen kanssa. Poimut sulkeutuvat kouruksi juomisrefleksin seurauksena. Tämä ei toimi enää aikuisella märehtijällä.
Shrek kolmas
Shrek kolmas ("Shrek the Third") on "Shrek"-elokuva, joka sai ensi-iltansa 18. toukokuuta 2007. Elokuva on jatkoa aiemmille elokuville "Shrek" ja "Shrek 2". 
Elokuvan pohjalta on tehty myös samanniminen videopeli.
Kun Shrek meni naimisiin Fionan kanssa, viimeinen asia mitä hän halusi, oli tulla kuninkaaksi. Hän kuitenkin löytää itsensä juuri siitä tilanteesta kun appiukko yllättäen kuolee. Ellei Shrek yhdessä uskollisten ystäviensä Aasin ja Saapasjalkakissan kanssa löydä sopivaa kuningasta Kaukaiselle maalle, saattaa tämä vihreä jätti periä valtikan. Lupaavin kandidaatti kruununperijäksi on Fionan serkku Arthur, joka on alisuorittava keskiaikainen lukiolaislintsari. Arthur on Worstershiren "lukiossa" ja sinne Shrek, Aasi ja Saapasjalkakissa tulevatkin. Arthurin käännyttäminen onkin sitten suurempi haaste kuin Shrek toivoi.
Kaknäsin torni
Kaknäsin torni () on televisiotorni Tukholman keskustan itäpuolella Ladugårdsgärdetin kaupunginosassa Östermalmin kaupunginosa-alueella. Tornin korkeus on 155 metriä, antenni mukaan lukien 170 metriä. Se oli Pohjoismaiden korkein näkötorni sulkemiseen vuonna 2018 saakka.
Tornin suunnittelivat arkkitehdit Hans Borgström ja Bengt Lindroos, ja se rakennettiin vuosina 1963–1967. Betoniseinäisen tornin pohjakaava on neliönmuotoinen, ja se on sijoitettu vinottain neliönmuotoiselle jalustalleen. Tornin yläosan antennitasanteet, näköalakerros ja ravintolakerros on taas sijoitettu jalustan suuntaisesti eli diagonaalisesti muuhun torniin nähden. Yläkerrosten ikkunalasit on tummennettu kullanvärisellä kalvolla, joka saa ne näyttämään ulkoa päin valoaheijastavan metallin kaltaisilta. Nimensä torni sai alueella sijainneen keskiaikaisen kylän Kaknäsin mukaan.
Torni on suljettu yleisöltä vuodesta 2018 lähtien, perustellen sillä että turvallisuuskorjaukset olisivat tulleet liian kalliiksi. Myöhemmin paljastui, että todellinen syy on vieraan vallan uhka. Ruotsin television mukaan Ruotsin turvallisuuspoliisi on vuonna 2017 raportissaan todennut vieraan vallan tiedusteluyritysten lisääntyneen ja torni suljetaan raportin tietojen vuoksi.
Honey to the B
Honey to the B on Billie Piperin debyyttialbumi. Se julkaistiin 1999. Billie käytti albumissa etunimeään, Billie. Albumin ensimmäinen single pääsi Yhdysvaltain listan ensimmäiseksi.
Liputus Suomessa
Liputus tapahtuu Suomessa kalenterivuoden virallisena tai vakiintuneena liputuspäivänä, jolloin nostetaan kansallislippu tai valtiolippu salkoon.
Jokaisella on oikeus liputtaa Suomen lipulla silloin, kun katsoo sen aiheelliseksi. Liputtamisesta annetun asetuksen 4. §:n mukaan "Liputus alkaa kello 8 ja päättyy auringon laskiessa, kuitenkin viimeistään kello 21, jollei viraston tai laitoksen päällikkö paikallisten olosuhteiden tai muun syyn perusteella toisin määrää."
Tämä tarkoittaa, että lippu on laskettava "loppukesällä, syksyllä, talvella ja alkukeväällä" (elokuun lopulta huhtikuulle) auringon laskiessa. Pykälän poikkeuksen mukaan kuitenkin itsenäisyyspäivän liputus päättyy vasta klo 20. Lisäksi Pohjois-Suomen pohjoisimmassa osassa kaamosaikana, kun nousematon aurinko ei tietenkään voi laskeakaan, suositellaan lipun laskemista työpäivän päätyttyä, esim. klo 16. "Keväällä ja kesällä" (huhtikuulta elokuun lopulle) puolestaan lippu on laskettava klo 21, sillä vuoden valoisimpana aikana aurinko laskee klo 21 jälkeen tai ei lainkaan. Poikkeuksena tähän Suomen lipun päivän liputus alkaa jo juhannusaattona klo 18 ja päättyy juhannuksena klo 21.
Vakiintuneiden liputuspäivien lisäksi liputetaan seuraavissa yhteyksissä: kuntavaalit, eduskuntavaalit ja presidentinvaali sekä Euroopan parlamentin vaalit ja kansanäänestys, samoin tasavallan presidentin astuessa toimeen. Kaikkina näinä päivinä vuodenajasta riippumatta liputus päättyy klo 20 (eli vaalipäivinä äänestyksen päättyessä).
Viralliset liputuspäivät luetellaan liputusasetuksessa. Näinä päivinä valtion virastot ja laitokset on lailla velvoitettu liputtamaan. Virallisia liputuspäiviä ovat kuusi kalenterijuhlapäivää sekä valtakunnalliset vaalipäivät ja tasavallan presidentin toimeenastumispäivä.
Vakiintuneet liputuspäivät ovat päiviä, joista ei säädetä laissa tai asetuksessa, mutta joina liputtamista suositellaan. Helsingin yliopisto ylläpitää listaa vakiintuneista liputuspäivistä ja julkaisee sen vuosittain Suomen Valtiokalenterissa. Sisäasiainministeriön ohjeistuksessa "Hyvään liputuskulttuuriin kuuluu liputtaa vakiintuneina liputuspäivinä Suomen lipulla samaan tapaan kuin virallisinakin liputuspäivinä." Vakiintuneita liputuspäiviä on kolmetoista ja ne ovat kaikki kalenterijuhlapäiviä. Sekä viralliset että vakiintuneet liputuspäivät merkitään yleensä almanakkoihin pienellä Suomen lipun kuvalla.
Ahvenanmaalla on maakunnan itsehallintoon perustuva virallisten ja vakiintuneiden liputuspäivien lisäksi omat liputuspäivänsä, jolloin liputetaan maakunnan omalla sini-kelta-punaisella Ahvenanmaan lipulla. Saamelaisilla on yksitoista omaa vuosittaista liputuspäivää, jolloin saamelaiset liputtavat Saamen lipulla. Siinä on saamelaisten värit: punainen, vihreä, keltainen ja sininen.
Vakiintuneen käytännön mukaan valtion virastot ja laitokset liputtavat virallisen valtiovierailun aikana niillä paikkakunnilla, joilla vieraan valtion päämies vierailee. Yleensä sisäasiainministeriö suosittaa valtiovierailujen aikana myös yleistä liputtamista vierailupaikkakunnilla.
Myrtilos
Myrtilos () oli kreikkalaisessa mytologiassa Hermeen poika ja Pisan kuninkaan Oinomaoksen vaunujen ajaja.
Myrtilos rakasti kuninkaan tytärtä Hippodameiaa, mutta hän ei ollut pyytänyt tämän kättä, koska Oinomaos oli jo tappanut kaksitoista tai kolmetoista kosijaa haastettuaan ja voitettuaan heidät kilpa-ajoissa. Syynä oli, että Oinomaos joko rakasti tytärtään Hippodameiaa kovasti itse tai pelkäsi ennustusta, jonka mukaan hänet tappaisi hänen tyttärensä puoliso.
Kun Pelops pyysi Hippodameian kättä ja pyysi Myrtilokselta palvelusta, tämä suostui, koska Pelops lupasi hänelle puolet Oinomaoksen valtakunnasta. ja toisaalta halusi miellyttää Hippodameiaa. Niin Myrtilos jätti sokan pois Oinomaoksen vaunujen rattaasta, niin että rattaan hajotessa tämä sotkeutui ohjaksiin ja raahautui kuoliaaksi. Ennen kuolemaansa Oinomaos, jolle petos oli selvinnyt, kuitenkin kirosi Myrtiloksen kuolemaan Pelopsin käden kautta. Myöhemmin Pelops kuitenkin tappoi Myrtiloksen heittämällä tämän mereen — jota kutsuttiin hänen mukaansa sittemmin Myrtoanmereksi. Syynä oli joko häpeän pelko, jos tapahtumat tulisivat julki tai se, että hänen ollessaan hakemassa vaimolleen vettä juotavaksi oli Myrtilos yrittänyt raiskata Hippodameian. Syöksyessään kuolemaan Myrtillos kirosi Pelopsin suvun, ja epäonni todellakin varjosti Pelopsin sukua pitkään.
Joseph W. Fifer
Joseph Wilson "Private Joe" Fifer (28. lokakuuta 1840 – 6. elokuuta 1938) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko, joka toimi Illinoisin kuvernöörinä vuosina 1889–1893.
Fifer syntyi Stauntonissa, Virginiassa, ja muutti perheineen Illinoisiin vuonna 1857. Hän oli Illinois'n senaatin jäsen 1881–1883.
Fifer eli 97-vuotiaaksi. Auto törmäsi Fiferiin hänen ollessaan 92-vuotias, ja viimeiset vuotensa mies oli kuurosokea ja rampa.
Gunnar Korhonen
Gunnar Aleksander Korhonen (22. huhtikuuta 1918 Viipuri – 9. kesäkuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja ministeri. Hän oli Finnairin pääjohtaja vuosina 1960–1987, sosiaali- ja terveysministeri (1970), II sosiaali- ja terveysministeri (1971–1972) sekä kauppa- teollisuusministeri (1971–1972).
Sodan jälkeisinä vuosina ministeri Korhonen toimi eri tehtävissä kansanhuoltoministeriössä, sosiaaliministeriössä ja kauppa- ja teollisuusministeriössä. Finnairin, silloisen Aero O/Y:n, pääjohtajaksi Gunnar Korhonen tuli kauppa- ja teollisuusministeriön ylijohtajan paikalta 1960.
Uno Ullberg
Uno Werner Ullberg (15. helmikuuta 1879 Viipuri – 12. tammikuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Arkkitehtina Ullberg on tunnettu nimenomaan funktionalistina. Pääosa hänen töistään on jäänyt luovutetulle alueelle Viipurin Karjalaan. Muualle Suomeen hän teki pääasiassa sairaaloita toimiessaan Lääkintöhallituksen arkkitehtina.
Ullbergin vanhemmat olivat maalarimestari Carl Johan Ullberg ja Hulda Augusta Gallen. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1909 oli näyttelijä Maria (Maiju) Ranta (1882-1917). Heillä oli kaksi tytärtä, huonekalusuunnittelija Thuja (Tuja) Maria Kirkkala (k. 1944) ja Kirsi Sorella Ullberg. Uno Ullbergin toinen puoliso oli vuodesta 1919 Johanna Elisabeth (Moen) Clementson-Granström. Ylioppilaaksi Ullberg tuli Viipurin ruotsalaisesta lyseosta 19898. Hän valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta 1903. Opiskeluaikanaan hän teki tutkimusmatkan Itä-Karjalaan yhdessä opiskelutoveriensa Jalmari Kekkosen ja Alarik Tawaststjernan kanssa. Suomen muinaismuistoyhdistys julkaisi matkasta myöhemmin teoksen "Kansanomaisia rakennustapoja ja koristemuotoja Karjalasta kahden puolen rajaa". Valmistumisensa jälkeen Ullberg toimi piirtäjänä Gustaf Nyströmin ja Nyström-Petrelius-Penttilän arkkitehtitoimistoissa.
Vuonna 1906 Ullberg perusti Viipuriin toimiston C.A. Gyldénin kanssa, jonka tärkeimpiä töitä oli Hackmanin liiketalo Viipurissa. Oman toimiston Viipuriin Ullberg perusti 1909. Hän suunnitteli Viipuriin ja lähiympäristöön huomattavan määrän liike- ja toimistorakennuksia. Tunnetuimpia töitä tuolta ajalta ovat Viipurin taidemuseo ja Pyöreän tornin muutostyöt kahvilaksi. Vuosina 1932–1936 Ullberg toimi Viipurin kaupunginarkkitehtina Väinö Keinäsen jälkeen ja ennen Ragnar Ypyää.
Ullberg muutti Helsinkiin Lääkintöhallituksen arkkitehdiksi vuonna 1936. Tässä virassaan hän suunnitteli lukuisia sairaaloita ja parantoloita ympäri Suomea. Ullberg kuoli Helsingissä 64-vuotiaana ja hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle, hautakiven suunnitteli Alvar Aalto.
Alli Lahtinen
Alli Kyllikki Lahtinen (o.s. "Ilomäki"; 11. huhtikuuta 1926 Korpilahti – 22. toukokuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän toimi vuosina 1968–1976 Sosiaalihallituksen pääjohtajana ja kolmesti sosiaali- ja terveysministerinä. Lahtinen oli Suomen ensimmäinen nainen, joka nimitettiin suuren keskusviraston johtoon.
Lahtisen vanhemmat olivat korpilahtelainen osuuskaupan myymälänhoitaja Muisto Ilomäki ja siivooja sekä keittäjä Lyydia Johanna Salonen. Perhe muutti vuonna 1929 Hyvinkäälle, jossa isä kuului kauppalanvaltuustoon sosiaalidemokraattien edustajana. Alli Lahtinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1944 ja liittyi samana vuonna SDP:hen. Ylioppilasvuonnaan hän muutti Kotkaan, jossa työskenteli kaksi vuotta Eteenpäin-lehden toimittajana ja sen jälkeen Kotkan kaupungin lastensuojelulautakunnan virkailijana 1946–1949 sekä työväenopiston suomen kielen ja laskennon opettajana 1947–1950. Vuodesta 1947 hän oli naimisissa palomies Kaarlo Lahtisen kanssa. Alli Lahtinen jatkoi Kotkasta käsin opiskelua Helsingin Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa pääaineenaan sosiaalipolitiikka. Hän valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1956 tehtyään lopputyönsä Kotkan satamatyöläisten työnsaanti- ja ansiomahdollisuuksista.
Lahtinen työskenteli invalidien työhönsijoitustoimiston hoitajana 1958–1959 ja Kotkan sosiaalilautakunnan lastensuojelujohtajana 1959–1968. Hän oli Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen 1954–1968 ja hänellä oli myös runsaasti muita paikallisia luottamustoimia. Samanaikaisesti Lahtinen rakensi uraa SDP:n naisjärjestöissä ja kohosi pian puolueen eturivin naispoliitikkoihin, muttei ollut koskaan ehdolla eduskuntaan. Puolueen hajaannuksessa 1950–1960-luvuilla Lahtinen kuului niin sanottuihin leskisläisiin.
Lasten, vanhusten ja työläisnaisten etujen puolustajana profiloitunut Lahtinen nimitettiin vuonna 1968 vastaperustetun Sosiaalihallituksen pääjohtajaksi, mikä teki hänestä ensimmäisen naisen suuren keskusviraston johdossa Suomessa. Hän toimi tehtävässä kuolemaansa asti. Pääjohtajakautenaan Lahtinen oli kolmesti ammattiministerinä virkamieshallituksissa: toisena sosiaali- ja terveysministerinä Auran I hallituksessa 1970 sekä sosiaali- ja terveysministerinä Auran II hallituksessa 1971–1972 ja Liinamaan hallituksessa 1975.
Lahtisen suhdetta pääministeri ja ylipormestari Teuvo Auraan on luonnehdittu hyvin läheiseksi. Lahtisen avioliitto kariutui 1970-luvun alussa ja oli julkinen salaisuus että hän seurusteli Auran kanssa. He suunnittelivat avioliittoa kunhan Lahtisen avioero olisi ollut lopullisesti selvä, mutta Lahtinen menehtyi täpärästi ennen avioeronsa virallistumista. Hän kuoli aivoverenkiertohäiriöön vain 50-vuotiaana.
Leväsiira
Leväsiira ("Idotea balthica") on Itämeren rannikoiden rakkolevävyöhykkeessä yleisenä elävä äyriäislaji.
Aikuiset leväsiirat ovat pituudeltaan 20–30 mm. Ne syövät levää ja putkilokasveja. Leväsiirojen väri on vaihteleva, osa yksilöistä on yksivärisiä, osa laikukkaita, osa pitkittäisraitaisia.
Leväsiiran levinneisyys kattaa Pohjois-Atlantin molemmat rannikot, niitä elää myös Välimeressä ja Mustassameressä.
Itämeressä eläviä leväsiiran lähisukulaisia ovat hoikkaleväsiira ("Idotea chelipes") ja tyrskyleväsiira ("Idotea granulosa"). Leväsiiralajit ovat tärkeää ravintoa muun muassa ahvenille.
Leväsiirayksilöillä on persoonallisuus, joka vaikuttaa niiden elossasäilymiseen.
Rogue Ops
Rogue Ops on Bits Studiosin kehittämä ja Kemcon julkaisema toimintaseikkailupeli, joka julkaistiin vuonna 2003. Peli on saatavilla Xboxilla, PlayStation 2:lla ja Nintendo GameCubella.
Pelissä pelaaja on huippusalaisen, terroristeja tuhoavan järjestön Phoenixin agentti, Nicola ”Nikki” Connors. Nikkin aviomies Michael ja tytär Amy ovat kuolleet vuosia sitten autopommi-iskussa Istanbulissa. Autopommin oli suunnitellut Omega 19 -terroristijärjestö. Nikkin aviomies oli myös ollut mukana Phoenixissä. Kun kerran liittyy Phoenixiin, sieltä ei voi irtisanoutua mitenkään. Peli alkaa siitä, kun Nikki saa ensimmäisen tehtävänsä lähteä tutkimaan ja vakoilemaan Omega 19:n jäseniä ja eliminoimaan heitä. Pelin viimeisillä hetkillä kuitenkin selviää, että Nikkin tytär onkin elossa.
Georgina Bardach
Georgina Bardach Martin (s. 18. elokuuta 1983, Córdoban provinssi, Argentiina) on argentiinalainen uimari, joka voitti olympiapronssia 400 metrin sekauinnissa Ateenassa 2004. Lisäksi hän on voittanut samalla matkalla pronssia lyhyen radan MM-kilpailuissa 2002, Moskovassa. Lontoon kesäolympialaisissa 2012 Bardach osallistui 400 metrin sekauintiin, jossa hän sijoittui 34:nneksi.
Nils Westermarck
Nils Christian Westermarck (14. heinäkuuta 1910 Helsinki – 17. maaliskuuta 2002 Espoo) oli suomalainen akateemikko, professori, RKP:n poliitikko ja ministeri.
Koulutukseltaan Westermarck oli maatalous- ja metsätieteiden tohtori. Hän valmistui agronomiksi 1933 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1940. Westermarck työskenteli jatkosodan aikana maatalousministeriössä ja sodan loputtua hänestä tuli virkaa toimittava professori Ruotsin maatalouskorkeakouluun Uumajassa. Vuonna 1949 Westermarck sai maanviljelystalouden professuurin Helsingin yliopistosta ja palasi Suomeen. Hän jatkoi virassa aina eläkkeelle jäämiseensä asti vuoteen 1973. Westermarck nimitettiin akateemikoksi vuonna 1980.
Professorin työnsä ohella Westermarck toimi 2. maatalousministerinä 1953–1954 (Tuomiojan hallitus) sekä maatalousministerinä 1970 (Auran I hallitus). Hän oli myös muun muassa Kansainvälisen maatalousekonomistien yhdistyksen puheenjohtaja vuosina 1961–1970. Yhdistyksen kolmivuosittain pidettävän konferenssin parhaan tieteellisen posterin palkinto on nimetty Westermarckin mukaan.
Amurin työläismuseokortteli
Amurin työläismuseokortteli on Tampereella Amurin kaupunginosassa sijaitseva museo, joka esittelee tamperelaisen työväestön koteja ja kuvitteellisia elämäntarinoita vuosilta 1882–1973. Museokortteli koostuu viidestä asuintalosta ja neljästä piharakennuksesta.
Museo on avoinna toukokuun alusta syyskuun puoliväliin. Museokorttelissa toimiva kahvila Amurin Helmi palvelee ympäri vuoden.
Mustion sähkörata
Mustion sähkörata oli Länsi-Uudellamaalla ollut kapearaiteinen yksityinen teollisuusrata, joka yhdisti Mustion tehtaat ja rautatieaseman. Liikenne oli yksinomaan tavarankuljetusta.
Radan rakennutti kamariherra Hjalmar Linder, aikoinaan eräs Suomen rikkaimmista miehistä ja suurimmista hyväntekeväisyyden harrastajista.
Radan pituus oli 5 km ja raideleveys 600 mm. Liikennettä radalla oli vuosina 1903-1964. Radan kalusto tarkastettiin sotakorvauksia varten, mutta se hylättiin vanhentuneena.
Radan ainoa veturi, lyyravirroittimella varustettu kaksimoottorinen AEG 178/1903, 0-2-2-0 sm, on Mustiolla muistomerkkinä entisen tallinsa eli nykyisen palokunnantalon edessä, kiskotus, pääosa vaunuista ja ajojohdot pylväineen on romutettu. Ratapohja joutomaana eli epävirallisena kevytliikennetienä, mikä mahdollistaa sen tulevan käytön uudelleen alkuperäisessä tarkoituksessa.
Syksyllä 2002 paikallinen kyläyhdistys sai valmiiksi veturin ulkoisen täyskunnostuksen, joka käsitti pyörästön, alustan ja korin puhdistuksen ja maalauksen. Vielä vaadittaisiin mm. ajomoottorien, niiden hallintalaitteiden ja jarrujen peruskunnostus sekä sähköjohdotuksen uusiminen ennen kuin veturi olisi ajokunnossa.
Parin alkuperäisen vaunun kehikot on yllättäen löydetty romupihan nurkasta, vaununkorien rakentaminen niille on toistaiseksi piirustusasteella. Kunhan vaunut valmistuvat on kiskotuksen vuoro. Sitä saataneen aikaan alkajaisiksi veturille ja parille vaunulle riittävä määrä eli muutamia metrejä, täyden kiskotuksen rakentamisesta saati liikenteen aloittamisesta vasta haaveillaan – eli hanke on jokseenkin alkuvaiheissaan.
Vielä aivan vastaamattomia kysymyksiä ovat ajojohtojen vetäminen saati sitten muuntajat ym. laitteet niitä varten: veturi tarvitsee 500 voltin tasavirtaa koska siinä ei nykyaikaisista vetureista poiketen ole tasasuuntaussiltoja.
Uleen kulta
Uleen kulta () on vuonna 1997 valmistunut yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut Victor Nuñez.
Elokuva kertoo miehestä nimeltä Ulee Jackson (Peter Fonda), joka on sotaveteraani ja mehiläistenhoitaja. Hän elää rauhallista elämää, kunnes saa hätäviestin vankilasta, jossa hänen poikansa kärsii tuomiotaan. Ulee päättää auttaa poikansa narkomaanivaimoa, joka on vaarassa. Pojan vaimo Helen hylkäsi muinoin tyttärensä ja Ulee huolehtii tyttäristä samalla, kun yrittää saada elantonsa mehiläistenhoidosta. Ulee joutuu vaikeuksiin, kun hänen poikansa entiset rikoskumppanit alkavat kiristää.
Nils Meinander
Tor Nils Hilding Meinander (4. elokuuta 1910 Tammisaari – 3. heinäkuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen tiedemies ja RKP:n poliitikko.
Meinander valmistui ylioppilaaksi 1928, filosofian kandidaatiksi 1933, filosofian lisensiaatiksi 1950 ja filosofian tohtoriksi 1950.
Ennen varsinaista poliittista uraansa Meinander toimi Pohjoismaisen yhdyspankin virkailijana (1929–1934), RKP:n keskushallituksen yliasiamiehenä (1934–1936), "Hufvudstadsbladetin" toimittajana (1937–1942), Åbo Akademin opettajana (1942–1944) ja Valtion tiedoituslaitoksen apulaispäällikkönä (1943–1944).
Jatkosodan aikana Meinnander kuului niin sanottuun rauhanoppositioon (katso kolmenkymmenenkolmen kirjelmä). Hänet valittiin Eduskuntaan vuonna 1945 RKP:n listalta Uudenmaan itäisestä vaalipiiristä, ja hän säilytti paikkansa siellä vuoteen 1962 asti. Hänen poliittiseen uraansa sisältyy myös ministerinimityksiä: toisena valtiovarainministerinä hän toimi 1950–1951 ja 1953, valtiovarainministerinä ja pääministerin sijaisena 1957.
Lisäksi hän toimi Presidentin valitsijamiehenä vuonna 1950. Hän työskenteli 1945–1950 Svenska handelshögskolanin kansantaloustieteen opettajana, 1950–1953 dosenttina ja 1953–1973 professorina. Vuosina 1950–1953 hän toimi lisäksi Suomen Pankin taloustieteellisessä tutkimuslaitoksessa. Vuodesta 1970 hän palveli Taloudellisen tutkimuskeskuksen johtajana.
Asko Murtomäki
Asko Murtomäki (s. 1971) on suomalainen euroviisuharrastaja ja toimittaja. Hän on harrastanut Euroviisuja kohta 30 vuoden ajan ja perehtynyt aiheeseen muun muassa tekemällä Euroviisuista pro gradu -tutkielman. Murtomäen Euroviisu-ura Yleisradiossa alkoi vuonna 1998 Birminghamin kilpailusta, ja vuodesta 2001 vuoteen 2011 hän toimi Ylen televisioimissa kilpailulähetyksissä kommentaattorina. Vuonna 2007 ilmestyi hänen toimittamansa Suomen Euroviisujen historiikki "Finland 12 points! Suomen Euroviisut" (Teos).
Esa Kaitila
Esa Heikki Kaitila (22. huhtikuuta 1909 Viipuri – 18. kesäkuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen professori, liberaali poliitikko, ministeri sekä Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Kaitila oli Suomen Kansanpuolueesta (1951–1965) ja Liberaalisen kansanpuolueesta valittu (1965–1966) kansanedustaja ja ministeri (Sosiaaliministeri 1953–1954, II valtiovarainministeri 1953–1954, kauppa- ja teollisuusministeri 1957, pääministerin sijainen 1957 ja valtiovarainministeri 1964–1966).
Lisäksi hän loi mittavan yliopistouran. Hän oli muun muassa Kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen opettaja 1939–1945, liiketaloustieteen dosentti 1946–1975, Helsingin yliopiston liiketaloustieteen dosentti 1945–1957 ja 1962–1975, Turun kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen professori 1950–1957, professori 1958–1960, vararehtori 1950–1957, kansantaloustieteen professori 1950–1953 sekä Helsingin yliopiston lainopillisen tiedekunnan kansantaloustieteen apulaisprofessori 1958–1962.
Hän hoiti myös Valtiokonttorin pääjohtajan virkaa (1962–1972), oli Teollisuuslehden päätoimittaja (1945–1954) sekä tuli valituksi presidentin valitsijamieheksi kolmesti (presidentinvaali 1950, 1956 ja 1962).
Opiskeluaikanaan Kaitila kuului Akateemiseen Karjala-Seuraan. Kaitilan isä oli professori Ilmari Kaitila.
MTV Leffa
MTV Leffa (aiemmin "Subtv Leffa", "Sub Leffa" ja "MTV3 Leffa") oli MTV Oy:n maksullinen MTV Total -pakettiin kuulunut elokuvia näyttävä televisiokanava.
Kanava aloitti lähetyksensä 1. marraskuuta 2006 nimellä MTV3 Leffa. Kanavan tultua myös maanpäälliseen verkkoon se vaihtoi huhtikuussa 2007 nimensä Subtv Leffaksi. 16. tammikuuta 2008 nimeksi muuttui Sub Leffa, kun Subtv vaihtoi nimensä Subiksi. 15. joulukuuta 2010 nimi muuttui takaisin MTV3 Leffaksi. Kanava lakkautettiin 30. kesäkuuta 2016.
MTV Leffa näkyi antenni-, kaapeli-, laajakaista-TV- ja satelliittiverkoissa. Kanava hyödynsi antenniverkossa MTV Juniorin lähetyskapasiteettia siten, että lähetysten loppuessa MTV Juniorilla kello 20.00 lähetykset MTV Leffalla alkoivat ja jatkuivat aamuyöhön asti. Kaapeli-, laajakaista-TV- ja satelliittiverkossa kanava näytti ohjelmaa ympäri vuorokauden.
Reino Rossi
Taru Reino Kai Rossi (19. marraskuuta 1919 Helsinki – 8. maaliskuuta 1985) oli Suomen Sokeri Oy:n pääjohtaja. Hän oli Suomen Pankin johtokunnan jäsen vuodesta 1958, Helsingin Kauppakorkeakoulun kansantaloustieteen professori 1957–1958 ja Kansallis-Osake-Pankin hallintoneuvoston puheenjohtaja. Hän oli II ulkoasiainministeri 1971–1972 Auran toisessa hallituksessa.
Miinan rautatieasema
Miinan rautatieasema eli Devjatkino () on Pietari–Hiitola-radan varrella oleva rautatieasema. Se sijaitsee Leningradin alueella Pietarin pohjoispuolella Seuloskoin piirin Muurilan kylässä. Asemalta on vaihtoyhteys Pietarin metroon. Metroyhteys muodostui vuonna 1978, kun Kirovin–Viipurin metrolinjan pidennystyöt saatiin valmiiksi ja linjan pääteasemaksi tuli Devjatkino. Rautatie- ja metroaseman laiturit on rakennettu samaan tasoon, joten kulkuvälineestä toiseen vaihtaminen on vaivatonta.
Töölön sokeritehtaan rautatie
Töölön sokeritehtaan rautatie oli Helsingissä vuosina 1901–1963 toiminut teollisuusrata, jonka tarkoituksena oli huolehtia Töölön sokeri­tehtaan liikenteestä.
Rata alkoi Töölönlahden etelärannalla olleelta ratapihalta ja kulki lahden länsirantaa pitkin Hesperian puistossa olevan jalankulku- ja pyörätien vieressä sokeritehtaan tontille, joka sijaitsi nykyisen oopperatalon paikalla. Rata oli alkujaan kapearaiteinen, koska maaston takia ei leveäraiteista voitu silloisella tekniikalla rakentaa. Radan raideleveys oli 1 000 mm.
Radalla oli kaksi Krauss-veturia, n:o 1 (4689/1901, 0-6-0WT), ”Kalle” ja n:o 2 (5974/1908, 0-6-0WT), ”Pelle”. Radan vaunuina yksinomaan lavettivaunuja, joilla normaalit VR:n tavaravaunut kuljetettiin silloiselle VR:n tavara-asemalle (entisille Eduskuntatalon edessä) ja takaisin. Radalla ei ollut veturien kääntömahdollisuutta, vaan veturien savupiippu oli aina tehdasta kohti; asemalle päin ne siis ajoivat takaperin. Veturit olivat loppuun asti halkopolttoisia. Kalusto ei (ilmeisesti ikänsä vuoksi) kelvannut sotakorvauksina.
Rata muutettiin leveäraiteiseksi vuonna 1955, ja sen liikenne siirtyi kokonaan VR:n hoidettavaksi, veturina tavallisimmin Pasilan tai satamaradan päivystäjäveturi. Kapearaidekalusto romutettiin kokonaisuudessaan. Ratasopimus päättyi jo vuonna 1963, jolloin viimeisetkin kuljetukset siirrettiin kumipyörille, mutta viimeisen kerran rataa käytettiin vuonna 1965, kun tehdas purettiin, ja sen jälkeen ratakin purettiin. Porkkalaan rakennetulle uudelle sokeritehtaalle tuli normaali leveäraideyhteys.
Vanha sokeritehtaan tontti oli tämän jälkeen vuosikymmeniä suurelta osin tyhjillään lukuun ottamatta tehtaan vanhaa pääkonttorirakennusta ja sen viereen rakennettua modernia toimistorakennusta, kunnes paikalle 1990-luvun alussa rakennettiin oopperatalo. Vanha punatiilinen konttorirakennus on nykyisin määritelty suojelukohteeksi.
Stockforsin sähkörautatie
Stockforsin sähkörata oli Pyhtäällä vuosina 1905–1971 käytössä ollut kapearaiteinen 575 mm:n raidelevyinen teollisuusrata, jolla liikennöi yksi veturi, AEG 265/1905. Rata oli Stockforsin puuhiomon omistama.
Siinä, kuten useimmissa aikakautensa vetureissa, oli yksipuolinen lyyravirroitin. Veturi ei erikoisuutensa vuoksi kelvannut sotakorvauksena.
Raitiovaunuissa tutuksi tullut saksisankavirroitin, ”häkki”, yleistyi sähkövetureissa vasta 1920-luvulla, koska se vaatii jykevämmän ajojohtorakenteen.
Ruotsinpyhtään tehdasrata
Ruotsinpyhtään tehdasrata oli vuosina 1905–1955 Itä-Uudellamaalla Strömforsin ruukin ja Markkinamäen lastauspaikan välille rakennettu viiden kilometrin pituinen, raideleveydeltään 750 mm:n kapearaiteinen rautatie, joka perustettiin hoitamaan teollisuuslaitoksen liikennettä.
Rautatiellä oli vain yksi veturi (Krauss 5296/1905, 0-4-2WT), joka nykyään on ruukin museossa. Radalla oli vain avoimia tavaravaunuja. Kalusto tarkastettiin vuonna 1944, mutta ei kelvannut ikänsä vuoksi sotakorvaukseksi. 
Radalla ei ollut kääntöpöytää tai kolmioraidetta vaan veturi ajoi aina takaperin rannasta tehtaalle.
Veturi on museoiduista ei ajokuntoisista koneista eräs paraskuntoisia, vain valtaventtiili on poistettu silloin kun veturi liikenteen loputtua toimi muutamia vuosia kasvihuoneen lämmityskattilana.
Veturi on ainoa säilyneistä kapearaidevetureista jossa on ulkopuolisen vesilähteestä, ojasta tai järvestä ilman ulkopuolista apuvälinettä tapahtuvan vesittämisen mahdollistava ns.ojaimuri.
Ratalinja on nykyisin osin yleisenä ja osin tilustienä.
Museovirasto, Valtakunnallisesti merkittävät kulttuurihistorialliset ympäristöt 1993 -luettelo.
Waasa Red Ducks
Waasa Red Ducks on vaasalainen jääkiekkoseura, joka pelaa kaudella 2014-2015 Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Suomi-sarjassa. Joukkue pelaa kotiottelunsa Vaasa Arenalla. Tunnuslauseena toimii: "Rakkaudesta jääkiekkoon".
Waasa Red Ducks perustettiin keväällä 2009, kun mustasaarelaisen KoMu HT:n toimintaa haluttiin ammattimaistaa. Samalla uusi seura yhtiöitettiin osakeyhtiöksi ja kotipaikaksi tuli Vaasa. Red Ducks jatkoi KoMu HT:n sarjapaikalla Suomi-sarjassa.
Vuonna 2010 Red Ducks perusti Team -joukkueen. Teamin kotipaikaksi tuli Mustasaari. Team nousi ensimmäisen kauden 2010-2011 aikana III-divisioonasta II-divisionaan. Kauden 2012-2013 päätteeksi Team tippui takaisin III-divisioonaan. Edustus jatkaa Suomi-sarjassa.
Waasa Red Ducksin toiminnasta vastaa Waasa Red Ducks Ice Hockey Oy, joka on perustettu keväällä 2009 kun KoMu HT yhtiöitettiin ja samalla nimeä vaihdettiin. Red Ducks pelaa kotiottelunsa yhdessä Vaasan Sportin ja KoMu HT:n kanssa vuonna 1971 valmistuneella Vaasa Arenalla. Hallia on laajennettu vuonna 1999, jolloin yleisökapasiteetti nousi 4300:aan. Sport lisäsi halliin istumapaikkoja keväällä 2009, kun se voitti Mestiksen. Tuolloin kapasiteetti nousi nykyiseen 4448:aan.
Vaasa Arenassa on kilpahallin lisäksi myös kaksi harjoitusjäätä, joiden koot ovat 27 m x 57 m. Ne ovat valmistuneet vuonna 1999. Nykyään hallissa on 1 971 istumapaikkaa ja 2 377 seisomapaikkaa. Loput sata paikkaa ovat aitioissa, joita on yhteensä kahdeksan. Hallista käytetään myös nimityksiä Vaasan ja Kuparisaaren jäähalli.
Pankakosken–Sokojoen rautatie
Pankakosken–Sokojoen rautatie oli Enso-Gutzeit Oy:n (nyk. Stora-Enso) Pankakosken tehtaiden yhteydessä Lieksassa vuosina 1897–1952 toiminut raideleveydeltään 600 mm:n kapearaiteinen rautatie.
Rautateillä oli yhteensä kahdeksan höyryveturia ja kaksi moottoriveturia. Yksi niistä oli nykyinen Uudenkaarlepyyn rautatien kakkosveturi, Baldwin 17345/1900, 0-4-2ST, (1930-luvulla tehdyn kattilanvaihdon jälkeen 0-4-2T) numerolla 5, joka palveli loppuun eli vuoteen 1952.
Radalla oli kolme henkilövaunua ja yhtiön sisäistä matkustajaliikennettä, muun muassa koululaiskuljetuksia.
Kalusto tarkastettiin sotakorvauksia varten vuonna 1945, mutta ikänsä tähden se ei kelvannut ja muutamia vuosia sodan jälkeen alkoikin näiden kapearaiteiden alasajo.
Viimeinen kapearaidejuna kulki veturien kokoamiskuljetuksena 13. toukokuuta 1952.
Koko kapearaidekalusto romutettiin, viitosveturista yritettiin muistomerkkiä, mutta kun sitä pahoinpideltiin heti alkuunsa, se päätettiinkin romuttaa. Sen kattila kierteli yhtiön työmailla höyrynantajana vielä muutamien vuosien ajan.
Kapearaiteisen kaluston romuttamisen jälkeen rata levennettiin ja 1952 sille hankittiin Suomen uusin höyrysäiliöveturi, alun perin yhtiön Kotkan tehtaille hankittu amerikkalainen H K Porter 8180/1948, 0-4-0F. Se oli liikenteessä vuoteen 1972 asti, ja nykyisin sitä säilytetään Pielisen museossa Lieksassa.
Yhtiöllä oli myös lukuisia muita kapearaiteisia ratoja, joista merkittävimpiä Kotkan tehtailla olleet Suomessa harvinaiselle 1067 mm:n raideleveydelle rakennetut radat. Sen radan vetureista on tehtaan omassa museossa Haapamäen Museoveturiyhdistyksen kunnostama Hohenzollern 4552/1929, 0-4-0F –höyrysäiliöveturi. Veturi oli toinen kahdesta säilyneestä kapearaiteisesta höyrysäiliöveturista, joita oli ollut Suomessa kaikkiaan käytössä yhdeksän.
Myös kaikki nämä radat levennettiin pääosin 1950-luvulla.
Antero Kalliomäki, Pankakoski-Sokojoki, Resiina 29 / 1974
Mätäsvaaran kaivosrata
Mätäsvaaran kaivosrata oli Lieksan lähellä sijainneen Vuoksenniska Oy:n Mätäsvaaran molybdeenikaivoksen kuljetuksia varten rakennettu raideleveydeltään 750 mm:n kapearaiteinen rautatie. Radalla oli neljä saksalaisperäistä avointa moottoriveturia sekä runsaasti malminkuljetusvaunuja.
Kaivos suljettiin sodan jälkeen tarpeettomana, koska molybdeenia tarvittiin lähinnä aseteräksen valmistuksessa – ja sitä oli tuolloin romutettavaksi asti. Kaivoksen kiskotus, koneet ja laitteet purettiin pois ja tunnelit saivat hiljalleen täyttyä vedellä.
Tämän jälkeen kaivosradan moottoriveturit tarkastettiin sotakorvauksina ja niiden tultua hylätyiksi siihen tarkoitukseen kaksi hyväkuntoisinta siirrettiin Åminneforsin teollisuusradalle. Siellä ne palvelivat erilaatuisissa tehtävissä aina radan liikenteen loppuun.
Liikenteen loputtua ja radan tultua puretuksi molemmat entiset kaivosveturit seisoivat pitkään pensaikossa unohdettuina; lopulta vuonna 1977 ne lahjoitettiin Museorautatie Forssa-Humppila ry:lle eli nykyisen Museorautatieyhdistys ry:n edeltäjälle.
Kaivosvetureista toinen, Deutz 27310/1939, 0-4-0dm, siirrettiin yksityiseen työpajaan Nokialle ja muuan harrastaja teki useita vuosia työtä saadakseen veturin käyttökuntoon; työssä käytettiin hyväksi toisen samanlaisen veturin osia.
Vuonna 2018 kaivosveturi on ajokuntoisena Minkiön Kapearaidemuseossa. Se on ajossa äärimmäisen harvoin hitautensa vuoksi, lähinnä erikoistilaisuuksissa.
Toinen samanlainen veturi oli kauan Åminneforsissa pellon syrjässä odottamassa kuljetusta, kunnes se keväällä 2002 siirrettiin paikalliseen romuttamoon odottamaan loppuaan. Asiasta uhkasi nousta käräjöinti, koska romuttaja intti löytäneensä veturin "kuljeksimasta" ja hänen olisi saatava siitä painoa vastaava hinta - joko ehjänä tai romuna, sama hänelle. Asia tutkittiin ja lopulta romuttajallekin selvisi, että veturi oli ollut pellon syrjässä maanomistajan kirjallisella luvalla.
Veturin siirsi eräs aktiivinen harrastaja oman kotinsa pihalle, josta se siirrettiin Minkiölle kesäksi -17.
KoMu HT
Korsholm-Mustasaari Hockey Team (lyh. KoMu HT) on vuonna 1983 perustettu mustasaarelainen jääkiekkoseura, jolla oli vuosia ns. edustusjoukkue ja muutama juniorijoukkue. Junioritoiminta loppui kuitenkin 2000-luvun alussa, kun toiminta siirtyi Sepänkylän kaukalosta Vaasan jäähalliin. Seurassa jatkoi kaksi joukkuetta; KoMu HT pelasi II-divisioonaa ja KoMu HT/2 III-divisioonaa. Kun KoMu HT nousi Suomi-sarjaan keväällä 2007, nousi myös KoMu HT/2 II-divisioonaan. 
KoMu HT yhtiöityi Vaasaan kesällä 2009 ja jatkaa pelejään Waasa Red Ducks Oy nimisenä. KoMu HT/2 jätti nimestään pois kakkosen ja jatkaa menestyksekkäästi pelejään Keskimaan alueen II-divisioonassa. Joukkue koostuu jo juniorivuosina KoMussa pelanneista mustasaarelaisista sekä Vaasan Sportin Junioreista siirtyneistä pelaajista sekä opiskelijoista, joita jääkiekko mukavassa seurassa kiinnostaa.
Guanchit
Guanchit olivat Kanariansaarten ensimmäisiä tunnettuja asuttajia. Ensimmäisten eurooppalaisten saapuessa saarille keskiajalla guanchit elivät yhä kivikautta. Guanchien alkuperäinen kulttuuri on sittemmin kadonnut, vaikka siitä voidaan yhä löytää jälkiä. Nykyiset Kanariansaarten asukkaat ovat sekoitus guancheista ja Espanjasta tulleista siirtolaisista.
Geneettisten tutkimusten perusteella suuri osa guancheista on peräisin Pohjois-Afrikasta, mahdollisesti Saharan kuivumisen aikoihin noin 6000 eaa. muuttaneiden heimojen jälkeläisiä. Guanchien kielestä voidaan löytää yhtymäkohtia berberikieliin. Guanchit eivät berberien tavoin syöneet lainkaan kalaa, ja eurooppalaisten saapuessa he eivät osanneet pyydystää sitä.
Varhaisimmat espanjalaiset lähteet kuvailevat guancheja vaihtelevasti. Osaa heistä on kuvailtu pitkiksi, vaaleiksi ja sinisilmäisiksi, osaa keskipituisiksi ja tummiksi, ja osaa lyhyiksi. 1500-luvun lähteiden mukaan Teneriffan guanchit olivat pitkiä, ruskettuneita ja vahvarakenteisia, ja joillakin oli vaaleat hiukset ja siniset silmät. Guanchien on myös arveltu polveutuvan kelteistä tai germaaneista, mutta näille teorioille ei ole löytynyt todisteita.
Ilmeisesti Kanariansaaria on asutettu historian aikana useista eri paikoista. Muun muassa numidialaiset, foinikialaiset ja karthagolaiset ovat tienneet saarista ja tehneet niille matkoja. Myös roomalaiset ovat vierailleet saarilla vuosien 100–400 välillä. Kuitenkin kaikki edellä mainitut kulttuurit olivat saarille tullessaan jo paljon kivikautta korkeammalla kehitysasteella. Plinius vanhemman mukaan saarille saapuneet karthagolaiset olivat havainneet saaret asumattomiksi, mutta nähneet siellä suurten rakennusten raunioita.
False Metal
False Metal on Brother Firetribe -yhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin kesäkuussa 2006. Albumista julkaistiin toukokuussa 2008 bonuskappaleita sisältävä versio nimellä Break Out.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Brother Firetribe, ellei toisin mainittu.
Venuksenkengät
Venuksenkengät ("Paphiopedilum") on kämmekkäkasveihin kuuluva suku, jonka noin 65-70 lajia ovat kotoisin Etelä-Kiinasta, Intiasta, Kaakkois-Aasiasta ja Tyynenmeren saarilta. Venuksenkengät ovat saaneet nimensä kukastaan, jonka huuli on kehittynyt pussimaiseksi ja muistuttaa hieman tohvelia. Kaikkien venuksenkenkälajien luonnosta kerättyjen yksilöiden myyminen on kielletty CITES-sopimuksessa.
Venuksenkenkien tieteellinen nimi tulee kreikasta, jossa "Paphos" on eräs kaupunki Kyproksella ja "pedilon" tohveli tai tossu. Aiemmin useimmat suvun lajit luettiin tikankontteihin ("Cypripedium"); nimi "Paphiopedilum" hyväksyttiin ryhmän nimeksi vuonna 1959. Luonnollisilla esiintymisalueillaan venuksenkengät kasvavat tavallisesti metsänpohjan ilmavassa humuskerroksessa; muutamat lajit ovat epifyyttejä tai litofyyttejä.
Venuksenkenkien silmiinpistävin tuntomerkki on niiden poikkeuksellisen muotoinen, vahakiiltoinen kukka. Kukan pussimainen huuli on ansa, johon kukin laji houkuttelee tietyn pölyttäjähyönteisensä. Kun eläin putoaa pussiin, on ainoa keino ulospääsyyn ryömiä huulen takapintaa pitkin ylös, jolloin hyönteiseen kiinnittyvät siitepölymyhkyt. Pölyttäjä vie myhkyt uuteen kasviin, jolloin sama toistuu ja kasvi hedelmöittyy. Venuksenkengät eivät siis ole lihansyöjäkasveja; ne ainoastaan käyttävät pölyttäjiään häikäilemättömästi hyväksi.
Venuksenkenkien kukat ovat suurikokoisia ja niiden läpimitta voi olla toistakymmentä senttimetriä. Huulen yläpuolella on eteenpäin kääntynyt terälehti, joka estää sadevettä kertymästä pussiin. Sivuilla on kaksi tavallisesti pitkähköä terälehteä, jotka toisinaan toimivat houkuttimina pölyttäjähyönteisille. Kukkien väritys ja kuviointi vaihtelee suuresti usein myös saman kukan terälehtien välillä.
Kasvutavaltaan venuksenkengät ovat haarajatkoisia: ne kasvattavat lehtiruusukkeen, johon kehittyy vastakkaisia pitkänsuikeita tai -soikeita lehtiä ja ylimmäiseksi lopulta kukinto. Kukinto koostuu yhdestä tai muutamasta vuorotellen avautuvasta kukasta. Kukinnon kuihduttua verso vähitellen kuolee ja sen juurelta kasvaa yksi tai useampia uusia lehtiruusukkeita. Lehdet ovat jäykkiä ja mehimäisiä, ja kasvi varastoi niihin vettä varsimukuloiden puuttuessa. Useiden lajien lehdet ovat laikukkaat. Paksuissa ja mehevissä juurissa on karvapinta.
Venuksenkengät ovat suosittuja koristekasveja, ja niistä on kehitetty tuhansia risteymiä. Risteymät sopivat tavallisesti luonnonlajeja paremmin huonekasvatukseen. Vaikka venuksenkengät ovat maaorkideoita, niitä ei tule kasvattaa mullassa vaan esimerkiksi ilmavassa kaarnaseoksessa, jossa juuret pääsevät kuivumaan tarpeeksi nopeasti. Kesällä kasvualusta tulee pitää tasaisen kosteana, ei kuitenkaan märkänä; talvella se saa kuivua lähes kokonaan ennen seuraavaa kastelua. Kirjavalehtiset lajit vaativat pääsääntöisesti tasaista lämpöä ja vähäistä valoa – liika valo saa niiden lehdet vaalenemaan. Tasaisen vihreälehtiset lajit viihtyvät valoisalla mutta paahteettomalla ikkunalla, ja niitä voi talviöinä pitää viileämmässä kukinnan edesauttamiseksi.
One Single Breath
One Single Breath on Brother Firetriben kappale ja ensimmäinen single yhtyeen esikoisalbumilta "False Metal". Se julkaistiin vuonna 2006 levymerkillä Spinefarm Records.
Singlen kansikuvan on ottanut Stobe Harju.
Taitō
Taitō () on yksi Japanin pääkaupungin Tokion erillisalueista. Se sijaitsee Sumidajoen oikealla rannalla Shitamachin alueella Tokion keisarillisen palatsin koillispuolella ja rajautuu Arakawan, Chiyodan, Chūōn, Bunkyōn ja Sumidan erillisalueisiin. Taitōssa on 195 148 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 10,11 neliökilometriä.
Taitōn erillisalueella on 34 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 108:aan osa-alueeseen (). Yhteen kaupunginosaan kuuluu yhdestä seitsemään osa-aluetta.
Taitōn alueen merkittävimmän keskuksen muodostaa Ueno. Uenon rautatieasema on perinteisesti toiminut Tokiosta pohjoiseen lähtevien junien pääteasemana. Aseman länsipuolella on suuri Uenon puisto, jossa sijaitsee useita museoita, muun muassa Tokion kansallismuseo ja Japanin kansallinen tiedemuseo, sekä Uenon eläintarha ja Ueno tōshō-gūn pyhäkkö.
Toinen merkittävä kaupunginosa Taitōn alueella on Asakusa, joka oli pitkän aikaa Tokion suosituin viihdekeskus. Asakusan tärkeimpiin nähtävyyksiin kuuluu Sensō-jin temppeli, joka on Tokion vanhin. Ueno ja Asakusa ovat perinteisesti olleet Tokion työväenaluetta.
M. G. Steniuksen sähkörata
M. G. Steniuksen sähkörata oli Helsingissä vuosina 1914–1935 toiminut raideleveydeltään 1 000 mm:n kapearaiteinen teollisuusrata.
Radan eteläpää oli Munkkiniemen nykyisessä Ramsaynrannassa, osapuilleen Munkan Venekerhon nykyisen sataman kohdalla ollut lastauslaituri. Rata kulki pohjoiseen suurin piirtein Huopalahdentien ja Lapinmäentien linjausta. Radan pohjoispää oli nykyisen Ansaritien varrella Haagassa ollut tiilitehdas, joka lakkautettiin Moskovan välirauhan jälkeen.
Radalla oli lyyravirroittimella varustettu Asean (nyk. ABB) valmistama sähköveturi (65/1915, 0-4-0sm) ja suuri määrä avonaisia tavaravaunuja. Rata poistettiin käytöstä ja purettiin, kun kuorma-autot yleistyivät. Veturi romutettiin tiettävästi saman tien, vaunuja ja kiskotuksen pätkiä käytettiin tiilitehtaan sisäisessä liikenteessä jonkin aikaa sen jälkeen.