Avoliitto
Avoliitto tarkoittaa juridisesti vahvistamatonta kahden ihmisen avioliittomaista yhteiselämää.
Käsite voidaan määritellä eri tavoin mutta sanaa on yleensä käytetty tarkoittamaan tilannetta, jossa kaksi ihmistä asuvat vakituisesti yhdessä solmimatta kuitenkaan avioliittoa. Erityisesti aiemmin on samassa merkityksessä käytetty kielteisesti sävyttynyttä sanaa "susipari" henkilöistä, jotka elivät "laillistamattomassa parisuhteessa". Sanaa avoliitto käytetään yleisesti synonyyminä ”avioliiton omaisissa olosuhteissa elämiselle”. Koska yhdessä eläminen voi perustua monenlaisille keskinäisille sopimuksille, ei myöskään siitä yleisesti käytetty termi avoliitto ole yksiselitteisesti määritettävissä.
Samaa sukupuolta olevien parisuhteiden rekisteröimisen tultua mahdolliseksi, avoliitto-käsitettä on käytetty myös samaa sukupuolta olevien rekisteröimättömästä yhteiselämästä.
Avoliitto ei ole siviilisääty, vaikka jopa viranomaisten lomakkeissa tällainen vaihtoehto toisinaan esiintyy.
Avoliitossa eläminen ei tuo molemminpuolisen elatusvelvollisuutta avioliiton solmimisen tavoin. Lainsäädännön yhtenä perustana on ollut turvata heikommassa asemassa olevan perusturva ja -turvallisuus. Ajoittain on katsottu yhdessä asumisen rinnastuvan avioliittoon yhteisasumisen purkautumistilanteessa tai perinnönjaossa ja oletettu asuinkumppanin elättävän ”kämppäkaverinsa” aviopuolison tavoin. Heikommassa asemassa oleva on jäänyt ilman sosiaaliturvaa. Yhteinen osoite ei tuo kummallekaan elatusvelvollisuutta toisen osalle tai oikeutta vaatia elatusta toiselta.
Sosiaali- ja perhepolitiikan haasteena Suomessa on ymmärtää perheen alkuperäinen merkitys perheenjäsenten elatuksen ja elämän turvaajana. Perhe on perinteisesti turvannut jäsenilleen ruoan ja lämpimän nukkumapaikan. Tätä perinnettä jatkaa myös nykyinen lainsäädäntö aviopuolisoiden elatusvelvollisuuksineen. Haaste muodostui, kun yleinen sosiaalinen paheksuttavuus "susiparina" eli "laillistamattomassa parisuhteessa" elämiseltä hävisi 1900-luvun viimeisen kolmanneksen kuluessa. Tällöin huomattiin, että virallista perhettä perustamattomat saivat yhteiskunnan tukea enemmän kuin perheen virallisesti (avioliitolla) perustaneet. Silloin lähdettiin yhdenmukaistamaan tukia hakemalla perusteita, joilla "avopareja" voitaisiin kohdella samalla tavalla kuin aviopareja.
Suomen laissa avoliitto mainittiin aikaisemmin vain työttömyysturvalaissa (1290/2002) ja laissa julkisesta työvoimapalvelusta (1295/2002). Ensin mainitussa todetaan: ”jos mies ja nainen, jotka eivät ole keskenään avioliitossa, elävät jatkuvasti avoliitossa eli yhteisessä taloudessa ja muutoinkin avioliitonomaisissa olosuhteissa, heihin sovelletaan, mitä laissa säädetään puolisoista.” Jälkimmäisessä laissa todetaan: ”avoliitosta – – on voimassa, mitä työttömyysetuuksista säädetään työttömyysturvalaissa.” Missään ei määritetä, mitä tarkoitetaan ”avioliitonomaisilla olosuhteilla”.
Juridisessa mielessä avoliittoa ei muutoin ole olemassakaan. Niin sanottu avoliitto ei perusta minkäänlaista liittoa henkilöiden välille. Heillä voi olla erilaisia sopimuksia keskenään, aivan kuten keillä tahansa, mutta päinvastoin kuin "avioliitto", ei "avoliitto" niitä aikaansaa. Kuten edellä olevasta ilmenee, ei Suomen aikaisemmassa lainsäädännössä ollut yksiselitteisesti määritetty käsitettä avoliitto. Laeissa opinto- ja muista sosiaalisista etuuksista sekä verolainsäädännössä on kuitenkin paikoittain käsitelty tilanteita, joihin yleisesti liitetään termi avoliitto. Lainsäädännössä tällöin useimmiten käytetty ilmausta ”miestä ja naista, jotka elävät avioliitonomaisissa olosuhteissa”. Mitä nämä "avioliitonomaiset olosuhteet" kulloinkin tarkoittavat jää viime kädessä eri oikeusasteiden tapauskohtaisesti ratkottavaksi.
Ymmärrettäessä avoliitto vain synonyymiksi "eri sukupuolta olevalle asuinkumppanuudelle" on selvää, että
käsitellään eri tavoin kuin keskenään avioliiton solmineiden henkilöiden osalta.
Tammikuussa 2011 tasavallan presidentti vahvisti avopuolisoiden yhteistalouden purkamisesta ja eräiden siihen liittyvien lakien muuttamisesta annetun lain (26/2011). Sääntelyllä ei pyritä rinnastamaan avopuolisoita aviopuolisoihin tai luomaan avoliitosta avioliiton kaltaista instituutiota. Avopuolisoiden oikeuteen sosiaalipalveluihin ja -etuuksiin tai avopuolisoiden yhteisten lasten isyyden vahvistamista, elatusta, huoltoa tai tapaamisoikeutta koskeviin säännöksiin ei ehdotettu hallituksen esityksessä muutoksia. Lailla luotiin säännökset avopuolisoiden yhteistalouden purkamisesta avoliiton päättyessä ja pyritään edistämään oikeudenmukaisen lopputuloksen toteutumista omaisuuden erottelussa sekä tarjoamaan riidanratkaisumenettelyä tilanteissa, joissa avopuolisot eivät keskenään pääse selvyyteen yhteiselämän päättymisee liittyvistä vaikeuksista.
Avopuolisot voivat sopimuksin poiketa monista ehdotetun lain säännöksistä, jotka eivät kuitenkaan saa liittyä oikeuteen vaatia omaisuuden erottelua tai oikeuteen hakea pesänjakajan määräämistä sen toimittamiseksi. Avopuolisoilla tässä tarkoitetaan yhteistaloudessa asuvia parisuhteen osapuolia, jotka ovat asuneet yhteistaloudessa vähintään 5 vuotta tai joilla on tai on ollut yhteinen tai yhteisessä huollossa oleva lapsi. Avopuolisoksi ei kuitenkaan katsota henkilöä, joka on avioliitossa.
Lain lähtökohtana on, että kumpikin avopuoliso pitää oman omaisuutensa avoliiton aikana sekä sen jälkeen. Avoliiton tärkeimpiä omaisuuseriä ovat auto ja asunto. Lähtökohtana on ns. nimiperiaate. Sen mukaan omaisuus kuuluu sille, jonka nimiin se on hankittu. Muun irtaimiston osalta noudatetaan vakiintuneita oikeusperiaatteita. Koska avopuolisoilla ei ole avio-oikeuteen verrattavaa oikeutta toistensa omaisuuteen, toimitetaan avoliiton päättyessä osituksen sijaan omaisuuden erottelu, jonka lopputulos on erottelukirja. Jos toinen avopuoliso on työskennellyt yhteistalouden hyväksi siten, että hän on toimillaan kartuttanut tai auttanut säilyttämään toisen avopuolison omaisuutta, tilanne voi johtaa perusteettoman edun saamiseen puolison kustannuksella. Avopuoliso voi silloin vaatia hyvitystä antamastaan ansiosta. Avopuolisot voivat keskinäisin sopimuksin myös sopia yhteistalouden hyväksi annettujen arvokkuuksien hyvittämisestä jo avoliiton aikana (sopimus avoliiton päättymisen varalta).
Laissa korostetaankin avopuolisoiden keskinäisten sopimusten (ns. sopimuserottelu) merkitystä niin avoliiton aikana kuin omaisuutta myöhemmin eroteltaessa. Omaisuuden erottelua ja avopuolison avustusvaatimuksen käsittelyä varten voidaan tuomioistuimelta eli tuomarilta hakea pesänjakajan määräämistä, jollei siis keskinäisin sopimuksin ole päästy yhteisymmärrykseen. Jos pesänjakajaa koskeva hakemus on tehtynä, määrättävä pesänjakaja ratkaisee ensisijaisesti myös hyvitysvaatimukset. Siis vielä kerran, jolleivät avopuolisot keskenään pääse sopimukseen omaisuuksiensa jaosta, heillä on mahdollisuus turvautua tuomioistuinmenettelyyn kanneperusteinaan velkomus, perusteettoman edun palautus, omistusoikeuden vahvistaminen tai kumoaminen, hallinnan palautus, vahingonkorvaus tms.. Oikeudenkäynnistä tulee joka tapauksessa yleensä raskasta ja kallista.
Vaikka lähtökohtaisesti omaisuuden omistajuussuhteet eivät omaisuuden erottelussa muutu, on samassa yhteydessä mahdollista purkaa esimerkiksi yhteisomistussuhteet siten, että omaisuutta siirtyy avopuolisolta toiselle tai että avopuolisoiden omistusosuudet muuttuvat. Tästä syystä omaisuuden erottelulta edellytetään määrämuotoa, koska erottelukirja toimii samalla saantokirjana esimerkiksi kiinteistöä tai muuta rekisteröintiä vaativaa omaisuutta rekisteröitäessä. Sekä sopimuserottelussa, että pesänjakajan toimittamassa erottelukirjassa laadinnassa tarvitaan hyvää ammattitaitoa.
Laissa muutetaan puolisoavustusta koskevaa säännöstä, koska avopuoliso voi olla samankaltaisen tuen tarpeessa kuin aviopuoliso perittävän kuoleman jälkeen. Avopuolisolle ei kuitenkaan ehdotettu perintöoikeutta eikä oikeutta hallita jäämistöä jakamattomana lesken tavoin. Tällä onkin käytännön kokemusten perusteella vähäinen merkitys.
Suomessa ei ollut aikaisemmin erityislainsäädäntöä, joka olisi säännellyt avoliiton päättymiseen liittyviä varallisuusoikeudellisia kysymyksiä. Niihin oli sovellettu samoja yleisiä varallisuusoikeudellisia säännöksiä ja periaatteita, joita on sovellettu myös toisilleen vieraiden henkilöiden välisiin varallisuussuhteisiin.
Jos avoliitto päättyy toisen avopuolison kuolemaan, ei eloonjääneellä avopuolisolla ole voimassa olevan jäämistöoikeudellisen sääntelyn perusteella oikeutta saada taloudellista turvaa kumppaniltaan jääneistä varoista, jollei vainaja ollut tehnyt testamenttia avopuolisonsa hyväksi.
Uutta lakia ei sovelleta, jos avoliitto on päätetty tai loppunut ennen ehdotetun lain voimaantuloa (lain 12 §).
Suomessa aviopareja yhteisverotetaan eräissä tilanteissa. Tuloverolaissa määritetään puolisoina käsiteltäviksi myös ”avioliitonomaisissa olosuhteissa verovuonna yhteisessä taloudessa avioliittoa solmimatta jatkuvasti eläneet henkilöt, jotka ovat aikaisemmin olleet keskenään avioliitossa tai joilla on tai on ollut yhteinen lapsi”. Säädöksen tulkinnassa on useimmiten jätetty ”avioliitonomaiset olosuhteet” tarkoittamaan vain yhteistä osoitetta ja tukeuduttu väestörekisteristä todennettavaan ilmauksen jälkiosaan. Tältä osin ei verotuksessa ole juuri ollut epäselviä tilanteita tai tulkinnanvaraisia tapauksia.
Perintöverotuksessa aviopuoliso kuuluu 1. veroluokkaan ja avopuoliso 3. veroluokkaan, missä perusvero on kolminkertainen. Kun ”avioleski” maksaa 50 000 euroa ylittävästä perinnöstään veroa 16 %, niin ”avoleski” maksaa vastaavasti 48 %. Lisäksi avioleski on oikeutettu vähentämään veronalaisesta perintöosuudestaan puolisovähennyksen 6 800 euroa.
Tietyillä ehdoilla avopuoliso perintöverotuksessa rinnastetaan aviopuolisoon. ”Jos perinnönjättäjään ja hänen kanssaan avioliitonomaisissa olosuhteissa eläneeseen henkilöön sovelletaan kuolinvuodelta toimitettavassa tuloverotuksessa tuloverolain (1535/92) 7 §:n 3 momentin puolisoita koskevia säännöksiä, luetaan perinnönjättäjän kanssa elänyt henkilö I veroluokkaan.” (Perintö- ja lahjaverolain 11 §:n 3 mom.) Edellä oleva tarkoittaa, että avopuoliso kuuluu 1. veroluokkaan, jos puolisoilla on/on ollut yhteinen lapsi, tai jos he ovat aikaisemmin olleet keskenään avioliitossa.
Oleellinen perintöverotukseen vaikuttava tekijä on aviopuolison avio-oikeus. Sen perusteella vähemmän omistava leski saa kuolleen puolisonsa varoista tasinkoa, joka on verosta vapaata.
Perintövero muuttui 1. tammikuuta 2008, jolloin myös avopuolisoiden verotuskäytäntöön tuli muutoksia. Yllä olevat tiedot ovat osittain vanhentuneita; esimerkiksi avopuolisoiden III veroluokan mukaista verotusta ei enää ole.
Kansaneläkelain määritelmän mukaan avoliitto tarkoittaa ”miestä ja naista, jotka eivät ole keskenään avioliitossa, elävät avioliitonomaisissa olosuhteissa”. Avioliittolain säädökset osapuolten välisistä oikeuksista ja velvollisuuksista eivät koske avoliittoa, eikä avopuolisoilla ole juridista elatusvelvollisuutta.
Avopuolison tulot voidaan kuitenkin ottaa huomioon joidenkin tarveharkintaisten sosiaaliturvaetuuksien, kuten työmarkkinatuen ja toimeentulotuen, myöntämisessä. Kun etuuden saamiseen tai sen määrään vaikuttaa, onko henkilö avioliitossa, noudatetaan työttömyysturvalain kohtaa avoliitosta: ”Jos mies ja nainen, jotka eivät ole keskenään avioliitossa, elävät jatkuvasti avoliitossa eli yhteisessä taloudessa ja muutoinkin avioliitonomaisissa olosuhteissa, heihin sovelletaan, mitä laissa säädetään puolisoista.”
Avopuolison tulot voivat vaikuttaa yleisen asumistuen määrään, sillä asumistuki on ruokakuntakohtainen etuus.
Avoliitossa olevilla ei ole oikeutta leskeneläkkeeseen tai perhe-eläkkeeseen.
1. syyskuuta 2009 alkaen avo- tai aviopuolison tulot eivät vaikuta opintotuen saamiseen tai sen määrään.