Stormbringer (albumi)
Stormbringer on brittiläisen rockyhtye Deep Purplen yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin marraskuussa 1974. Sen funk- ja soul-vaikutteet, jotka olivat peräisin erityisesti basisti-laulaja Glenn Hughesilta, herättivät ristiriitaisia mielipiteitä sekä yleisössä että yhtyeessä. Levyä on sanottu yhtyeen melodisimmaksi. Albumin nimi- ja aloituskappale ”Stormbringer” on sen tunnetuin, mutta myös albumin päättävä ”Soldier of Fortune” on hyvin tunnettu.
Levyllä jatkaa sama kokoonpano, ”Mark III”, kuin edellisellä albumilla "Burnilla": Ritchie Blackmore (kitara), David Coverdale (laulu), Glenn Hughes (bassokitara, laulu), Jon Lord (kosketinsoittimet) ja Ian Paice (rummut). "Stormbringer" oli pitkään viimeinen Deep Purplen albumi, jolla soitti vielä alkuperäinen kitaristi Blackmore. Hän erosi yhtyeestä vuonna 1975 perustaakseen oman Rainbow-yhtyeensä.
Albumista julkaistiin remasteroitu juhlapainos "35th Anniversary Edition" helmikuussa 2009. Se sisältää alkuperäisen albumin lisäksi Glenn Hughesin remiksauksia kappaleista sekä DVD:n, jolla on albumin alkuperäinen kvadrofoninen miksaus.
Solisti Ian Gillan ja basisti Roger Glover jättivät Deep Purplen "Who Do We Think We Are" -albumin jälkeen,Heino: s. 39 ja tilalle tulivat solisti David Coverdale ja basisti-laulaja Glenn Hughes.Heino: s. 40 Ensimmäinen tällä niin sanotulla Mark III -kokoonpanolla julkaistu albumi, "Burn", oli saanut hyvän vastaanoton yleisöltä, ja se oli noussut muun muassa Britanniassa listakolmoseksi ja Yhdysvalloissa kuudenneksi.Heino: s. 42 Yhdysvalloissa yhtye oli suosionsa huipulla ja esiintyi Amerikan-kiertueensa aikana muun muassa suurella California Jam -festivaalilla.Heino: s. 44
Koska yhtye ansaitsi hyvin, kirjanpitäjät kehottivat sitä muuttamaan verotuksen vuoksi ulkomaille. Niinpä yhtye muutti Yhdysvaltoihin ja managerit Manner-Eurooppaan. Tämä katkaisi lähes kokonaan yhtyeen ja managerien välit, jotka olivat aiemmin olleet hyvin tiiviit.Heino: s. 46
Ennen varsinaisia nauhoituksia yhtye valmisteli uutta materiaalia pari viikkoa Clearwellin linnassa Englannissa. Tarkoitus oli työskennellä rauhallisessa ilmapiirissä, mutta lopulta työnteko muuttui juhlimiseksi. Useita kappaleita saatiin tosin tehtyä, mutta monetkaan niistä eivät päätyneet albumille. Suurin osa "Stormbringerin" materiaalista kirjoitettiinkin vasta studiossa.
Uutta albumia ryhdyttiin levyttämään Musicland Studiosissa Münchenissä 8. elokuuta 1974. Äänityksissä yhtyeen jäsenillä oli erimielisyyksiä. Blackmorea suututti se, etteivät muut halunneet levyttää cover-versiota Quatermass-yhtyeen kappaleesta ”Black Sheep of the Family”.Heino: s. 47 Yhtyeessä vastustettiin yleensäkin lainakappaleiden levyttämistä. Lisäksi vuonna 1973 yhtyeeseen liittyneiden Coverdalen ja Hughesin itsetunto oli noussut, ja he tyrkyttivät ideoitaan muille yhä innokkaammin. Erityisesti Hughes piti yhdysvaltalaisesta soulista ja funkista, ja hän halusi viedä yhtyeen musiikkia tähän Blackmoren inhoamaan suuntaan.Bloom: s. 219 Blackmore kutsui uusia funk-tyylisiä kappaleita halveksivasti ”kengänkiillotusmusiikiksi”. Hän itse oli kiinnostuneempi kokeilemaan erilaisia sävelasteikkoja ja 1400-luvulta saatuja vaikutteita.Bloom: s. 220
Blackmoren motivaatio heikkeni, ja toisin kuin yhtyeen aikaisemmilla albumeilla, hän ei enää ollut mukana kaikkien kappaleiden tekemisessä. Taannoinen avioero painoi myös hänen mieltään ja häiritsi musiikkiin keskittymistä.Heino: s. 48 Kitara onkin Strombringerin kappaleissa taka-alalla selvemmin kuin millään muulla Deep Purple -levyllä. ”The Gypsyn” soolo on hyvin samantapainen kuin ”Sail Away” -kappaleen soolo edellisellä albumilla, mitä on pidetty merkkinä siitä, että Blackmore ei ollut kovin kiinnostunut koko albumista tai edes yhtyeestä. Blackmore on kertonut vihanneensa Glenn Hughesin kappaletta ”Hold On” niin paljon, että soitti sen soolosta vain yhden oton ja senkin peukalolla.Bloom: s. 220 Motivaatio-ongelmista huolimatta Hughes on myöhemmin kiittänyt Blackmoren soittoa ja kutsunut sitä ”todella funkyksi”. Jon Lord puolestaan on arvostellut Blackmoren toimintaa ja arvellut, että levystä olisi tullut parempi, jos Blackmoren asenne olisi ollut kunnossa. Blackmore itse on kertonut "Stormbringerin" äänityksistä:
Koska kappaleita ei enää merkitty automaattisesti yhtyeen yhdessä tekemiksi, jäsenet eivät enää kiinnostuneet toistensa tekemistä kappaleista. Esimerkiksi Blackmoren ja Coverdalen kirjoittama päätöskappale ”Soldier of Fortune”, jota pidetään yhtenä levyn parhaimmista, oli jäädä kokonaan levyttämättä. Paice lopetti soittamisen kahden oton jälkeen, koska ei päässyt mielestään riittävästi esille. Hughes vihasi kappaletta eikä halunnut soittaa sillä. Lopulta ongelma ratkesi, kun Blackmore lupasi soittaa Hughesin funk-kappaleilla, mikäli tämä suostuisi soittamaan ”Soldier of Fortunella”. Tuottaja Martin Birch on lisäksi väittänyt, että Coverdale ja Hughes olisivat riidelleet äänityksissä lauluosioiden jakamisesta, mutta Hughes on kiistänyt tämän. Materiaalia saatiin lopulta kootuksi niin paljon, että siitä olisi voinut tehdä kaksoisalbumin. Äänitykset tulivat valmiiksi 29. elokuuta, ja albumi miksattiin syyskuussa Record Plantissa Birchin ja Paicen johdolla.
"Stormbringer"-albumista on usein sanottu, että se ei kuulosta Deep Purplelta. Vaikka yhtyeen musiikki oli saanut funk-vaikutteita jo vuoden 1971 "Fireball"-albumilla ja paikoin myös seuraavan vuoden "Machine Head" -albumilla, "Stormbringerilla" funkin vaikutus oli ennenkuulemattoman peittelemätöntä. Funk-vivahteiden lisäksi mukana on vaikutteita myös soulista ja bluesista. "Stormbringeria" on pidetty studiotekniikan puolesta parempana kuin "Burnia", ja siinä on katsottu olevan myös enemmän syvyyttä. Kosketinsoittaja Lord käyttää albumilla huomattavan paljon syntetisaattoria; tosin Moogin käyttö oli tuolloin muutenkin hyvin yleistä. Lord on myöhemmin kertonut, että hänen mielestään Deep Purplen olisi pitänyt funk-vaikutteiden sijaan jatkaa samalla tiellä kuin "Burn"-albumia tehdessään.
Avausraita ”Stormbringer” on albumin raskain ja samalla tunnetuin kappale.Sironen: s. 115 Hughesin mukaan se myös äänitettiin ensimmäisenä. Coverdale, joka ihaili kreikkalaista mytologiaa, kirjoitti sanoitukset Stormbringer-nimisestä hahmosta. Kuten myös "Burn"-albumin monessa kappaleessa, ”Stormbringerin” kitarasoolo on soitettu päällekkäin eri soundeilla.Sironen: s. 115–116 ”Love Don’t Mean a Thing” on rauhallinen, yhtyeen uudelleen sovittama kappale. Sen aiheena on raha, ja se päätyi levylle Ritchie Blackmoren aloitteesta. Hän oli kuullut sen juhlissa tuntemattoman mustan miehen soittamana. ”Holy Man” on toinen niistä albumin kappaleista, joiden tekemisessä Blackmore ei ollut mukana. Hughes laulaa sen kokonaan, ja hänen laulusuoritustaan on myös kehuttu. A-puolen päättävä ”Hold On” on toinen kappale, jota Blackmore ei ollut tekemässä. Hän on siinä kuitenkin kitaristina vahvasti esillä ja soittaa soolo-osuuksia kosketinsoittaja Lordin lisäksi.Sironen: s. 116 Kappale oli Lordin idea, ja kaikki muut paitsi Blackmore pitivät siitä. David Bowie suunnitteli kappaleen levyttämistä tuoreeltaan. Laulun sanoitusta on pidetty samantyyppisenä kuin mitä Coverdale teki myöhemmin Whitesnake-yhtyeessä.
B-puolen aloittava ”Lady Double Dealer” on yksi albumin rock-kappaleista ja tyyliltään samanlainen kuin useat "Burn"-albumin kappaleet. Blackmoren ja Lordin taustasoitto on siinä monipuolista. ”You Can’t Do It Right” on saanut vaikutteita afroamerikkalaisesta musiikista, ja suomenkielisen Deep Purple -historiikin kirjoittanut Heikki Heino kuvaa sen olevan ”suunnilleen yhtä kaukana "In Rockin" aikaisesta Purplesta kuin nokkahuilu sähkökitarasta”. Kappale julkaistiin myös singlenä Yhdysvalloissa, missä se ei kuitenkaan saanut listamenestystä.Ekblad 2004: 189 ”High Ball Shooter” on "Stormbringerin" nopeatempoisimpia kappaleita. Blackmore on siinä kitarasooloineen vahvasti esillä, ja myös rumpali Paicen sanotaan olevan siinä parhaimmillaan. Lord soittaa pitkän kosketinsoolon Blackmoren komppaamana.
”High Ball Shooteria” seuraa rauhallinen blues-soul-kappale ”The Gypsy”, joka on tehty yhteistyössä. Hughes on kertonut rakastavansa kappaletta ja antavansa tunnustuksensa Paicen rumpujensoitolle. Blackmoren kitarasoolon on huomattu olevan hyvin samanlainen kuin "Burnin" ”Sail Away” -kappaleessa, joskin levyn kvadrofonisessa versiossa soolo on erilainen. Albumin päättää sen toiseksi tunnetuin kappale, herkkä balladi ”Soldier of Fortune”, joka oli jäädä kokonaan levyttämättä. Vasta Coverdalen ja Blackmoren tekemä demoversio innosti muitakin työstämään sitä.Sironen: s. 117 Kvadrofonisella albumilla on hieman erilaisia lauluosuuksia.
Albumille oli aluksi tarkoitus antaa nimeksi "Silence", mihin saatiin idea Musiclandin studion tarkkaamossa olleesta kyltistä. Kansikuvan suunnittelu aiheutti ongelmia, sillä edellisessä kokoonpanossa basisti Roger Glover oli suunnitellut alustavasti kansikuvituksen, mutta enää yhtyeessä ei ollut visuaalisesti ajattelevaa henkilöä. Aluksi kanneksi ajateltiin ottaa Dieter Zillin suunnittelema kuva mauttomasti meikatusta naisesta, joka piti sormea suunsa edessä. Ritchie Blackmore kertoi studiossa eräälle haastattelijalle yhtyeen haluavan sen kansikuvaksi, koska ”olemme kyllästyneet katsomaan omia naamojamme”. Tosiasiassa hän ajatteli naisen sormen olevan fallossymboli.
Myöhemmin albumi päätettiin nimetä "Stormbringeriksi", ja ensin kanteen suunniteltiin kuvaa konserttisalista, joka tuhottiin Japanissa Deep Purplen edellisen kokoonpanon aikana vuonna 1973. Yhtye kuitenkin pelkäsi, että kansi yllyttäisi yleisöä tuhoamaan saleja, joten ideasta luovuttiin. Lopulta kansikuvaksi tuli Joe Garnettin maalaus, joka pohjautui hyvin yksityiskohtaisesti valokuvaan, joka oli otettu tornadosta vuonna 1927 lähellä Jasperin kaupunkia Minnesotassa. Alkuperäisen kuvan oli ottanut etelädakotalainen koulutyttö Lucille Handberg, ja ennen videoiden ja internetin aikakautta se oli yksi kuuluisimmista ja käytetyimmistä tornadokuvista.
"Stormbringerin" kantta on pidetty Deep Purplen kansikuvista kaikkein heavy metal -tyylisimpänä. Sen maalaaja Joe Garnett oli työskennellyt myös aiemmin rockyhtyeiden kanssa ja vastannut muun muassa The Doorsin "Full Circle" -albumin kansien suunnittelusta.
"Stormbringer" julkaistiin sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa marraskuussa 1974. Ranskassa levy oli ilmestynyt jo lokakuussa. Britanniassa ja muualla Euroopassa jakelijana toimi yhtyeen oma Purple Records, Yhdysvalloissa ja Japanissa Warner Bros. Records. Levyn painokset erosivat toisistaan hieman eri valtioissa. Esimerkiksi Yhdysvaltain-painoksen kannen väritys on brittiläistä sinertävämpi ja yhtyeen logo on siinä hieman erilainen. Yhdysvalloissa julkaistiin myös kvadrofoninen versio, jonka kappaleissa on pieniä eroja verrattuna stereoversioon. Varhaisiin Japanin-painoksiin puolestaan sisältyi juliste. Argentiinassa ja Uruguayssa albumin nimi oli käännetty espanjaksi muotoon "Traetormentas", kun taas Etelä-Koreassa ”Stormbringer”-kappale puuttui albumilta ja levy levy julkaistiin nimellä "Soldier of Fortune".
Albumi menestyi kaupallisesti hieman heikommin kuin edellinen albumi "Burn": listasijoitus oli Britanniassa kuudes ja Yhdysvalloissa kahdeskymmenes. Albumia myytiin kuitenkin Britanniassa hopea- ja Yhdysvalloissa kultalevyrajan verran. "Stormbringer" ylsi julkaisuvuotenaan top 10:een ainakin yhdeksässä maassa. Vaikka albumi ei ollutkaan yhtä suuri menestys kuin muutamat yhtyeen aiemmat levyt, Deep Purple säilytti yhä suuren maailmanlaajuisen suosionsa.Bloom: s. 224 Funk- ja soul-vaikutteet herättivät kuitenkin ristiriitaisia mielipiteitä myös yleisön joukossa.
Deep Purplen jäsenistä Blackmore ja Coverdale ilmaisivat pian "Stormbringerin" ilmestymisen jälkeen olevansa tyytymättömiä albumiin ja yhtyeen uuteen musiikilliseen suuntaukseen, ja Coverdale vakuutti, että seuraava albumi olisi jälleen rocklevy. Tällaisia lausuntoja annettiin siitä huolimatta, että "Stormbringerin" tyylisellä musiikilla olisi ollut kuitenkin kaupallista potentiaalia erityisesti Yhdysvalloissa, ja yhtye olisi voinut saada täysin uudenlaista yleisöä.
Singlejä albumilta ilmestyi kaiken kaikkiaan neljä, mutta julkaisut vaihtelivat maittain. ”Stormbringer” julkaistiin Manner-Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Uudessa-Seelannissa, mutta ei Britanniassa. Yksittäin Yhdysvalloissa julkaistiin ”You Can’t Do It Right” ja vastaavasti Japanissa ”Lady Double Dealer”. Lisäksi Euroopassa singlenä ilmestyi ”Soldier of Fortune”, mutta kyse lienee hyvin rajoitetusta painoksesta, sillä edes sen B-puolesta ei ole tietoa.
Vuonna 2009 albumista julkaistiin 35-vuotisjuhlapainos, "35th Anniversary Edition". Se sisältää alkuperäisten kappaleiden lisäksi uudet versiot neljästä kappaleesta, jotka Glenn Hughes on remasteroinut Abbey Road Studiosissa. Lisäksi mukana on erillinen DVD, joka sisältää levyn 5.1-miksauksen sekä muutaman valokuvan kappaleiden taustana. Albumi julkaistiin sekä CD- että LP-formaatissa, ja sen kansikuva on hieman erilainen, sillä alkuperäistä maalausta ei löydetty ja sen tilalla jouduttiin käyttämään vanhan mainosjulisteen kuvaa. "35th Anniversary Edition" nousi Britanniassa 7. maaliskuuta 2009 sijalle 99.
"Billboard"-lehden arvostelija antoi vuonna 1975 albumista hyvää palautetta: se on Deep Purplen monipuolisin levy ja sen balladi-, blues- ja jazzvaikutteet toimivat erinomaisesti. Blackmore ja Lord soittavat uudesta tyylistä huolimatta yhtä vahvasti kuin aiemminkin. "Rolling Stone" -lehdessä 30. tammikuuta 1975 julkaistu arvostelu, jonka on kirjoittanut Alan Niester, oli sävyltään maltillisempi. Sen mukaan albumilla on vahvat hetkensä, kuten Blackmoren turvallisen tuttu riffittely ja Jon Lordin koskettimien ”huudatus”, mutta yhtyeen soundin monipuolistaminen on onnistunut vain osittain. Kokonaisuutena Niester sanoo "Stormbringerin" olevan kaukana Deep Purplen parhaista tuotoksista. Samoin "Allmusicin" kriitikko Alex Henderson toteaa, ettei albumi yllä yhtyeen huippuhetkien erinomaiselle tasolle ja sen kappaleet ovat enimmäkseen heikohkoja, vaikka siltä löytyykin myös hyviä hetkiä. Hän antaa albumille kaksi tähteä viidestä.
Sputnikmusicin Matthijs van der Lee pitää "Stormbringeria" yhtyeen rauhallisimpana albumina ja pettymyksenä "Burnin" jälkeen. Kuitenkin hän antaa levyn arvosanaksi viidestä täydestä hyvän 3,5.
Deep Purplea käsittelevässä kirjassa "Deep Purple – Syvän purppuran vuodet 1967–2004" albumin arvostelee Mika Sironen. Hänen mielestään Ritchie Blackmoren haluttomaksi väitetty kitaransoitto ei kuulosta niin huonolta kuin väitetään, kappaleet ovat sopivan pituisia ja koko levy on tasapainoinen ja laadukas. Hän toteaa "Stormbringerin" olevan Deep Purplen melodisin albumi. Sitä ei voi kutsua heavy metaliksi, mitä hän pitää myös levyn heikkoutena.Sironen: s. 115–117
Deep-purple.fi-sivustolla Petri Myllylä sanoo "Stormbringerin" olevan laadukas levy, jonka kappaleet ovat kiistatta hyviä. Se on hänen mukaansa myös yksi Deep Purplen onnistuneimmista sekä parhaiten äänitetyistä ja tuotetuista levyistä. "Stormbringeriä" ei kuitenkaan voi suositella sellaiselle hard rock -fanille, joka ei pidä lainkaan mustasta juurimusiikista. Myllylä toteaa, että mikäli "Fireball" on ollut ilmestyessään vaikea pala purtavaksi, on "Stormbringer" sitä potenssiin kymmenen. Samalla sivulla Hannu Juutilainen sanoo, että levy on tavallaan hyvin erilainen ja ehkä hieman hämmentäväkin. ”Paketti kuitenkin toimii” ja kokonaisuus muodostuu erittäin mielenkiintoiseksi.
Intro-lehteen arvioita tehnyt "Record Eater" l. Tapio Korjus kirjoitti albumista:
"" Kun joku yhtye on saavuttanut suosionsa jollakin tietyllä ja selvästi tunnistettavalla tyylillä, ei sen muuttaminen yhtäkkiä ole kovinkaan helppoa. Edellinen albumi Burn ei vielä paljon poikennut parista edellisestä, vaikka pientä, kaivattua uusiutumista oli havaittavissa. Stormbringer meenee hieman pidemmälle, vaikka myös vanhoja tuttuja Purple-elementtejä ja sata kertaa käytettyjä riffejä ja kappalekaavoja linjalla "Highway Star - Fireball - Burn - Stormbringer" on olosuhteiden pakosta vielä mukana. "Love Don't Mean A Thing" ja "Holy Man" ovat uudenlaista, varsin soul-vaikutteista ja laidbackia rennosti taakse nojaavaa musaa. "Hold On"issa uudet ja vanhat vaikutteet on yhdistetty maukkaasti, biisi svengaa ja kulkee vanhojen Purple- jyrien tavoin mutta ei yhtä junnaavasti. "Lady Double Dealer" on vanhatyylistä Purple- sähinää täydeltä laidalta, musiikillisesti se on Blackmoren kitaroinnin varassa. "You Can't Do It Right" yhdistelee soul- vaikutteita ja Purple- riffejä. "High Ball Shooter" on tavanomainen ja mitäänsanomaton pala, jonka Blackmoren kitarointi pelastaa osittain. "Soldier Of Fortune"lla yhtye pääsee uudenlaiseen tunnelmaan. Coverdale laulaa pehmeästi ja hyvin. Stormbringer on parasta Purplea pitkään aikaan ja ehkä yhtyeen kaikkein musikaalisin levy. Se luo vahvasti uudelleen uskoa tähän jo välillä pahasti itseään toistaneeseen yhtyeeseen, jota näköjään vielä sittenkin tarvitaan jytämusan parissa.""
Huhtikuussa 2006 Classic Rock -lehti valitsi "Stormbringerin" kaikkien aikojen 62:nneksi parhaaksi brittiläiseksi rock-albumiksi.
Deep Purple oli aloittanut uutta albumia markkinoivan kiertueen jo ennen sen julkaisua. Esityslistaan uudelta albumilta pääsivät ”Stormbringer”, ”Lady Double Dealer” ja ”The Gypsy”. Kiertueen aikana Coverdale ja Hughes kiistelivät lauluosuuksien jakamisesta, mikä häiritsi yhtyeen työskentelyä, ja Blackmoren motivaatio heikkeni jatkuvasti. Tammikuussa 1975 yhtye esiintyi Australiassa Sunburyn festivaaleilla; AC/DC:nkin piti esiintyä tapahtumassa, mutta esiintyminen peruttiin Deep Purplen ennakoitua pidemmän setin vuoksi.Heino: s. 49
Sunburyn festivaalien jälkeen Deep Purplen jäsenillä alkoi puolentoista kuukauden pituinen loma. Blackmore matkusti yhdysvaltalaisen Elf-yhtyeen kanssa Müncheniin äänittämään lainakappaletta ”Black Sheep of the Family”, jonka levyttämisestä Deep Purplen muut jäsenet olivat kieltäytyneet. Se oli tarkoitus julkaista singlenä, joten kappaleelle tarvittiin myös B-puoli. Niinpä Blackmore kirjoitti yhdessä Elfin laulusolistin Ronnie James Dion kanssa kappaleen ”Sixteenth Century Greensleeves”. Blackmore ja Dio huomasivat yhteistyön sujuvan, joten lopulta he äänittivät kokonaisen albumin, joka sai nimekseen "Ritchie Blackmore’s Rainbow". Vielä ennen levytystä Blackmore oli vakuuttanut lehdistölle, ettei hän ollut eroamassa Deep Purplesta.Bloom 2009: s. 225–226
Yhtyeen muut jäsenet eivät juurikaan huomioineet Blackmoren sooloprojektia, sillä heilläkin oli vastaavia hankkeita. Lord työskenteli klassisvaikutteisen "Sarabande"-projektin parissa. Hughes puolestaan aikoi tehdä sooloalbumin, jonka olisi tuottanut David Bowie, mutta suunnitelma ei toteutunut. Vähitellen alkoi kuitenkin paljastua, ettei Blackmore jatkaisi Deep Purplessa sen jälkeen, kun Euroopan-kiertue päättyisi huhtikuussa 1975. Yhtyeen piti aloittaa uuden albumin äänitykset vielä samassa kuussa Rolling Stone Mobile Studiolla, mutta siitä luovuttiin Blackmoren lähtöaikeiden paljastuttua.Heino: s. 49–50 Blackmoren eropäätöstä oli jo aiemmin vahvistanut se, että Hughes oli huutanut hänelle erään konsertin kitarasoolon aikana: ”Paskaa!” Hughes itse on kiistänyt pilkanneensa Blackmoren soittoa, vaikkakin myöntää käyttäneensä tuolloin runsaasti huumeita.Bloom: s. 223 Blackmore kertoi päätöksestään ensin kiertuehenkilökunnalle, jonka kautta tieto levisi muille yhtyeen jäsenille, vaikka asia olikin tarkoitus salata.Bloom: s. 226
Koska äänityslaitteisto tulevaa albumia varten oli jo varattu, päätettiin kiertueen kolme viimeistä konserttia nauhoittaa, mihin Blackmore suostui. Grazissa, Saarbrückenissä ja Pariisissa äänitetyistä nauhoista oli tarkoitus julkaista tupla-albumi vielä saman vuoden puolella, mutta lopulta livealbumi "Made in Europe" ilmestyi vasta loppuvuodesta 1976 yhden LP-levyn laajuisena. Vuonna 1996 samoista äänityksistä tehtiin laajempi julkaisu "MK III The Final Concerts" (1996), mutta parhaana taltiointina on pidetty albumia "Live in Paris 1975".
Pariisin konsertin jälkeen 7. huhtikuuta 1975 kiertue oli ohi, eikä yhtyeen jatkosta ollut varmuutta. Seuraavista konserteista ei ollut sovittu, mutta tarkoitus oli joka tapauksessa pitää pari kuukautta lomaa. Toukokuussa 1975 julkaistiin pelkästään edellisen kokoonpanon, niin sanotun Mark II:n, esittämiä kappaleita sisältänyt kokoelma "24 Carat Purple", jota pidettiin lähes muistokirjoituksena.Heino: s. 50 Lopulta yhtye päätti jatkaa uuden kitaristin, yhdysvaltalaisen Tommy Bolinin kanssa, ja levytti albumin "Come Taste the Band".Heino: s. 52
MuusikotMuut