Keskustelun periaatteet
Keskustelun periaatteet eli keskustelumaksiimit () esitti englantilainen kielifilosofi Herbert Paul Grice luentosarjassaan "Logic and Conversation" vuonna 1967. Keskustelun periaatteiden tutkimus kuuluu kielitieteellisen pragmatiikan alaan.
Keskustelun periaatteet ovat seuraavat: 
Keskustelumaksiimit ovat periaatteita, joita kuulija olettaa puhujan noudattavan, ja kuulija tekee niiden pohjalta päätelmiä (engl. "implicature").
Gricen periaatteista jotkin maksiimit periaatteessa jo sisältyvät muihin. Määrän ja laadun maksiimi lienevät tärkeimmät.
Gricen periaatteet sopivat analysoimaan erityisesti vihjailevaa, epäsuoraa kielenkäyttöä.
”Grice lähtee siitä, että jos puhuja A esittää puheenvuoron, joka ei kuulijan mielestä tunnu sopivan tilanteeseen vaan rikkoo jotakin keskustelumaksiimia esim. puhumalla liikaa tai esittämällä ilmeisen epätotuuden, hän tällä silmiinpistävällä käytöksellään pyrkiikin esittämään jotakin muuta kuin hänen sanomansa kirjaimellisessa, konventionaalisessa merkityssisällössä on esillä.”
Jo pelkästään äänensävy ja intonaatio voivat osoittaa esimerkiksi lauseessa ”Oletpas sinä etevä”, että puhuja tarkoittaa päinvastaista.
Keskustelun periaatteilla on kaksi tärkeää vaikutustapaa. Ensiksikin periaatteita voidaan "huomita" (engl. "observe") olettamalla, että semanttisesti mielettömän lausuman taustana on mielekäs sisältö.
Tässä B:n lausuma implikoi eli sisältää, että A voi hankkia polttoainetta huoltoasemalta. A voi käsittää B:n lausuman vain jos hän olettaa, että B pysyy asiassa eikä ole vaihtanut puheenaihetta.
Toiseksi periaatteita voidaan pitää pilkkanaan tai riistää (engl. "exploit"), kuten Grice sanoi. Tällöin pystytään sanomaan enemmän kuin tarkoitetaan. Kysymys on siis odotusten pettämisestä. Stephen C. Levinson havainnollistaa ilmiötä seuraavasti:
”– – jos on olemassa jokin konventio C, että tilanteessa Y on suoritettava toimi A, niin silloin kun joku suorittaakin toimen B tilanteessa Y tai toimen A mutta tilanteessa Z, ei toimijan katsota yksinkertaisesti rikkoneen konven­tio­ta C ja tuottaneen hölynpölyä. Yksilön katsotaan pikemminkin riistäneen kon­ventioita, jotta hän olisi pystynyt välittämään jonkin oleellisen lisäviestin.”
Tässä rikotaan laadun periaatetta:
B:n lausuma vihjaa, että A on absurdilla tavalla väärässä.
D rikkoo seuraavassa tavan maksiimia:
D voi koettaa sanoa: ”Hei varo vähän, poika Jussila seisoo selkäsi takana!”
Määrän maksiimin rikkomista kuvaa seuraava esimerkki: 
”Hermostunut, siivoava äiti sanoo sohvassa viruvalle pojankoltiaiselleen: ’Voisitko "yrittää" siirtää itseäsi siitä sohvasta.’ Olisi riittänyt vain esittää kehotus poissiirtymisestä. Äiti on lisännyt verbin "yrittää", minkä avulla hän vihjaa esim., että poika on sietämättömän laiska.”
Logiikassa nimitetään tautologioiksi ilmauksia, jotka muotonsa vuoksi ovat välttämättä tosia, kuten esimerkiksi p ∨ ~p; p → p; ∀x(S(x) → S(x)) ja p = ~~p. Tämänmuotoisilla lausumilla ei periaatteessa voida viestiä mitään, mutta oikeissa tilanteissa ne pitävät pilkkanaan määrän maksiimia ja kykenevät siksi viestimään.
Tämä saattaisi merkitä: ”Sodissa tapahtuu aina kauheita asioita, se kuuluu ­asian luonteeseen, joten ei auta itkeä tätä nimenomaista onnettomuutta.”
Tämä saattaisi merkitä: ”Ei kannata huolehtia Jussin tulosta, koska me emme voi vaikuttaa siihen mitenkään.”
Tämä voisi tarkoittaa: ”Se ei meitä liikuta.”
Myös kaksinkertainen kielto tuo kieli-ilmaukseen lisämerkitystä. "Se on mahdollista" ei tarkoita sävyltään aivan samaa kuin "Se ei ole mahdotonta". Logiikassa p on = ~~p.
Gricen maksiimeja on arvosteltu siitä, että ne edustavat liikaa toiveajattelun maailmaa ja rationaalisuutta. Kaikissa viestintätilanteissa osallistujilla ei välttämättä ole yhteistä päämäärää, ja jos ihmiset eivät tiedä tarpeeksi toisistaan (jos he ovat esimerkiksi eri kulttuureista), he eivät voi noudattaa maksiimeja. Viestijät eivät välttämättä myöskään ole yhteistyöhaluisia.