hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Helsingin jäähalli
Helsingin jäähalli sijaitsee Nordenskiöldin­kadulla Taka-Töölössä Telia 5G -areena -jalkapallostadionin, Pallokentän, Olympiastadionin, Uimastadionin, sekä Eläintarhan yleisurheilukentän ja juoksuputken lähellä. Jaakko Kontion ja Kalle Räiken suunnittelema halli avattiin 1. lokakuuta 1966, ja se on Helsingin vanhin jäähalli. Jäähalli suunniteltiin alun perin Suomessa pidettyjä vuoden 1965 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuja varten, mutta aikataulun venymisen vuoksi kisat pidettiin Tampereen jäähallissa.
Jääkiekkoseura HIFK on käyttänyt hallia kotikenttänään hallin avajaisista lähtien. Lisäksi jäähallissa järjestetään näyttelyitä, messuja ja konsertteja. Siellä ovat esiintyneet muun muassa The Moody Blues ja The Who vuonna 1967 , Kiss vuosina 1983 ja 1988, laulaja Stevie Wonder vuonna 1984, Guns N’ Roses vuonna 1991, Dire Straits vuonna 1985, laulaja Frank Sinatra huhtikuussa 1989, Green Day vuonna 1995, Rammstein vuonna 2001, The Beach Boys vuonna 2006 sekä Slayer. Myös Scorpions on konsertoinut hallissa. Lisäksi jäähallissa on järjestetty "Idols"-laulukilpailun finaali vuosina 2007 ja 2008 ja "X Factorin" finaali. Hallissa pidetään myös muita urheilutapahtumia. Jäähalliin mahtuu yleisöä 8 200, mutta helmikuussa 1967, kun vastakkain olivat HIFK ja Töölön Vesa, oli katsojia liki 11 000. Toinen helsinkiläinen SM-liigajoukkue Jokerit pelasi kotiottelunsa vuoden 1997 kevääseen saakka samassa jäähallissa, mutta siirtyi syksyllä 1997 Hjallis Harkimon rakennuttamaan Hartwall-areenaan. Alun perin myös HIFK:n oli tarkoitus muuttaa Areenalle, mutta lopulta seura päätti pysyä Nordenskiöldinkadulla, kun Harkimo vaati HIFK:lta lopulta korkeampaa hallivuokraa, kuin mitä esisopimukseen oli kirjattu. Jäähallin omistaa "Jääkenttäsäätiö". Sen toimitusjohtaja on Tom Kivimäki. Jäähallissa on myös seisomakatsomo joka saatiin valmiiksi 2007. Helsingin jäähalli on kolmanneksi suurin jäähalli Suomessa Hartwall Arenan ja Gatorade Centerin jälkeen.
Blues (täsmennyssivu)
Blues voi tarkoittaa seuraavia:
M/S Viking 5
M/S Viking 5 oli suomalaisen Viking Line -laivanvarustamon omistama autolautta, joka liikennöi Suomen ja Ruotsin välillä 1970-luvulla.
Viking 5 tilattiin Rederi AB Sallylle saksalaiselta Meyer Werftin telakalta. Saman tyyppisiä aluksia oli ennen Viking 5:n toimitusta tilattu Viking Linen kahdelle osakasvarustamolle viisi kappaletta. Aluksen valmistenumero oli 573 ja se luovutettiin tilaajalleen heinäkuun alussa 1974. Alus oli suunniteltu asetettavaksi Helsinki – Tukholma reitille, joten siihen tehtiin jo tilausvaiheessa huomattavasti suurempia muutoksia aiempiin "Papenburgin sisariin" verrattuna. Muun muassa hyttikapasiteettia lisättiin huomattavasti, samoin autopaikkoja. Myös muita matkustajatiloja muutettiin vastaamaan paremmin tarkoitustaan.
Viking 5 liikennöi Helsinki–Tukholma-reitillä aina vuoden 1980 kevään loppuun, jonka jälkeen se asetettiin Turku–Maarianhamina–Tukholma-reitille. Tämän jälkeen sitä käytettiin vielä jonkin aikaa Naantali – Maarianhamina – Kapellskär liikenteessä ja vuoden 1981 toukokuussa se siirtyi edelleen Rederi AB Sally:n omistuksessa, mutta "The Viking" -nimisenä Englannin kanaalin liikenteeseen.
Tämän jälkeen alus tuli vielä kerran käymään Suomen liikenteessä, mutta nyt Vaasalaivojen operoimana "Sally Express" nimisenä, välillä Vaasa–Sundsvall/Uumaja. Tätä liikennettä kesti keväästä 1983 saman vuoden loppupuolelle.
Tämän jälkeen alusta on käytetty varsin monipuolisesti eri puolilla Euroopan merialueita. Vuonna 2012 laiva oli liikenteessä Gibraltarin alueella.. Heinäkuussa 2015 laiva lähti romutettavaksi Turkkiin.
Kulttuuritalo
Kulttuuritalo on Helsingin Alppilassa Sturenkadun varrella sijaitseva rakennus, joka suunniteltiin kulttuuri- ja järjestötoimintaa varten. Konserttisalin tuli soveltua sekä puhe- että musiikkitilaisuuksille. Kulttuuritalon rakennuttivat Suomen kansandemokraattiset järjestöt. Vuonna 1958 käyttöön vihityn rakennuksen suunnitteli Alvar Aalto, joka sai työhönsä täyden taiteellisen vapauden. Rakennuksen kulttuurihistoriallista arvoa lisää se, että rakentaminen toteutettiin suurelta osin vapaaehtoisvoimin talkootyönä. Talo oli kansandemokraattisten järjestöjen hallinnoiman Kulttuurityö-yhdistyksen omistuksessa 1990-luvun alkuun saakka, kunnes Suomen Kommunistisen Puolueen konkurssista johtuneet velat pakottivat ne luopumaan siitä. Nykyään talon omistaa valtion liikelaitos, Senaatti-kiinteistöt.
Kulttuuritalossa ovat vuosikymmenten varrella esiintyneet lukuisat eri musiikkityylejä edustavat artistit, kuten Jimi Hendrix ja Frank Zappa. Sali oli samoin Radion sinfoniaorkesterin konserttien pääasiallinen järjestämispaikka vuosina 1965–2011. Salissa pidettiin myös useat SKP:n ja SKDL:n puoluekokoukset sekä Vasemmistoliiton perustava kokous vuonna 1990.
Talon toimistosiivessä toimivat alun perin SKP:n ja SKDL:n puoluetoimistot sekä usean SKDL:n jäsenjärjestön toimistot.
Rakennusta käytetään nykyään konserttien lisäksi myös erilaisten juhlien, kokousten ja gaalojen pitopaikkana. Kulttuuritalo ei itse tuota tapahtumia, vaan toimii pelkästään tilavuokraajana. Tapahtuma- ja ravintolatoimintaa pyörittää Sunborn Catering Oy.
Osa Kulttuuritalon tiloista on vuokrattu pysyvästi eri tahoille. Kulttuuritalon vuokralaisena ovat Museoviraston useat osastot. Radion sinfoniaorkesteri siirtyi kesällä 2011 uuteen Musiikkitaloon.
Rakennus koostuu kolmesta osasta. Vapaamuotoinen, kuparipeltikattoinen konserttisaliosa on verhoiltu Aallon Kulttuuritaloa varten muotoilemalla kiilamaisella punatiilellä. Viisikerroksinen toimistosiipi on verhoiltu kuparipellillä. Näitä kahta osaa yhdistää matala siipi. Rakennuksen Sturenkadun puoleisella sivulla on kokonaisuutta yhdistävä, pitkä kupariverhoiltu katos. Kulttuuritalo on teräsbetonirunkoinen. Punatiilistä Kulttuuritaloa pidetään yhtenä Alvar Aallon päätöistä. Tarinan mukaan Aalto luonnosteli rakennuksen alun perin Klubi-merkkisen tupakka-askin kanteen. Rakennus on ensimmäinen Aallon pääkaupunkiseudulle suunnittelema puhtaasti julkinen rakennus. Talo on suojeltu Suomen valtioneuvoston päätöksellä vuodesta 1989 muun muassa rakennustaiteellisen ja kulttuurihistoriallisten arvojen vuoksi.
Talon kadulle aukeavalla sisäpihalla on Wäinö Aaltoselta vuonna 1959 tilattu ja seuraavana vuonna pystytetty pronssinen suihkulähdeveistos "Rakentajan käsi", joka esittää talon pienoismallia pitelevää suurta kämmentä.
Kulttuuritalon Aalto-salissa on kaksi katsomoa. Istumapaikkoja on seuraavasti:
Laiva on lastattu
Laiva on lastattu on perinteinen seuraleikki. Leikin perusperiaatteena on, että kukin osanottaja vuorollaan sanoo tietyn aihepiirin tai muutoin ennalta sovitun määritelmän mukaisia sanan, joilla laiva on lastattu.
Voidaan esimerkiksi sopia, että luetellaan L-kirjaimella alkavia naisten nimiä tai nisäkkäitä. Täten pelissä voitaisiin hyväksytysti sanoa esimerkiksi ""Laiva on lastattu leijonilla."", jonka jälkeen vuoro siirtyisi seuraavalle. Saman sanan saa sanoa vain kerran pelin aikana.
Pelaaja putoaa pois pelistä, mikäli hän ei keksi määritelmän mukaista sanaa, jota ei olisi jo sanottu. Laiva on lastattu -peliä voi periaatteessa pelata lukematon määrä pelaajia.
"Laiva on lastattu" sopii erityisen hyvin ajanvietteeksi tilanteisiin, joissa enemmän fyysisiä suorituksia vaativien leikkien leikkiminen ei tule kysymykseen, esimerkiksi pitkille automatkoille, joilla myös auton kuljettaja voi hyvin ottaa osaa leikkiin.
Joskus leikin apuna käytetään palloa. Leikkijät istuvat lattialla jalat levällään ja vierittävät palloa toisilleen. Pallon senhetkinen haltija on sanomisvuorossa ja saa päättää kenen vuoro on seuraavaksi.
Vastapainevoimalaitos
Vastapainevoimalaitos on sähkön ja lämmön yhteistuotantolaitos. Voimalaitosta ei optimoida maksimaaliseen sähköntuotantoon kuten lauhdevoimalaitosta. Osa kattilaan syötetystä energiasta käytetään prosessihöyrynä tai kaukolämpönä. Tämän vuoksi laitoksen kokonaishyötysuhde saadaan jopa yli 90 %:iin. Verrattuna lauhdevoimalaitosten parhaimmillaankin alle 45 %:iin on hyötysuhde yli kaksinkertainen. Lämmön ja sähkön tarpeen suhteen vuoksi tarvitaan kuitenkin myös lauhdevoimalaitoksia. Myös lämmönsiirto laitoksen ja kulutuskohteen välillä rajoittaa vastapainevoimalaitosten osuutta energian tuotannossa.
Helsingin Energia omistaa tuotemerkin "hyötysähkö" jota se käyttää yhteistuotannon markkinointiin. Tuotemerkin käyttöoikeus on myös 12 muulla energialaitoksella.
Syöttövesipumpulla paineistettu vesi höyrystetään kattilassa ja yleensä myös tulistetaan, eli lämmitetään höyrystymislämpötilaa korkeampaan lämpötilaan. Höyryllä pyöritetään vastapaineturbiinia. Höyryn annetaan paisua eli sen paineen laskea tiettyyn paineeseen, jonka määrittää tarvittavan kaukolämpöveden lämpötila. Esimerkiksi, jos tarvitaan 100-asteista vettä, höyry paisutetaan noin 1 baarin paineeseen. Mitä korkeampi lämpötila sitä suurempi paine tarvitaan. Vastapainevoimalaitoksen nimi tulee tästä paineesta, jossa höyry lauhdutetaan. Kaukolämmönvaihtimessa höyry lauhdutetaan eli se tiivistyy takaisin nesteeksi. Lämmitetty kaukolämpövesi johdetaan kulutuskohteisiin, joista se palaa uudelleen lämmitettäväksi.
Teollisuudessa käytettävät voimalaitokset vastaavat pitkälti kuin kaukolämpövoimalaitoksia, paitsi että höyry lauhdutetaan teollisen prosessin lämpötarvetta vaativassa kohdassa. Usein höyryä otetaan turbiinista väliotoista, vain osa höyryvirrasta ja annetaan lopun paisua edelleen.
Kuka pelkää mustaa miestä
Kuka pelkää mustaa miestä on lasten juoksuleikki, jota voidaan leikkiä sekä sisä- että ulkotiloissa tai vaikka jäällä luistimet jalassa.
Pelin perusajatus on yksinkertainen: piirretään tai muuten merkitään kaksi viivaa esimerkiksi 25 metrin päähän toisistaan (myös jääkiekkokaukalon reunat voivat toimia viivoina). Pelin kaikki osanottajat yhtä lukuun ottamatta asettuvat aluksi toisen viivan taakse, ja yksi pelaajista jää ”mustaksi mieheksi” viivojen välisen alueen keskelle. Kun hän huutaa "”Kuka pelkää mustaa miestä?”" tulee muiden osanottajien pyrkiä siirtymään viivalta toiselle siten, että ”musta mies” ei heitä kykene koskettamaan. Ne pelaajat, joita musta mies onnistuu koskettamaan, siirtyvät alkuperäisen mustan miehen avuksi ottamaan jäljelle jääneitä osanottajia kiinni seuraavasta vuorosta lähtien. Kiinniottajien huudettua ”kuka pelkää mustaa miestä!” lähtevät vielä mukana olevat osanottajat jälleen juoksemaan viivalta toiselle. Tämä toistetaan niin monta kertaa, kunnes viimeinenkin osallistuja on jäänyt "mustaksi mieheksi".
Jotkut kokevat ”kuka pelkää mustaa miestä” -leikin rasistiseksi, koska leikissä ”musta mies on varottava asia”. Alkuperäinen ”musta mies” ei kuitenkaan viittaa etniseen alkuperään vaan katoliseen pyhimykseen Pyhään Jaakkoon, joka myös heittää kylmän kiven jaakonpäivänä 25. heinäkuuta. Joissain tapauksissa on myös ollut tapana vastata huutoon omalla "En minä ainakaan!" huudolla ennen juoksuun lähtöä. 
Leikkiä saatetaan leikkiä myös eri variaatioina esimerkiksi luistelussa nimellä ”kuka pelkää jäämiestä”. tai esimerkiksi musta mies on korvattu ”vihreällä miehellä”. Peliä pelataan joissain piireissä myös nimellä ”kuka pelkää mustekalaa”. Turun seudulla leikitään myös yksinkertaisempaa muunnelmaa "haukka" tai "haukkassi", jossa saa lähteä juoksemaan milloin vain tarvitsematta odottaa ”mustan miehen” huutoa.
Papenburgin sisarukset
Papenburgin sisaruksiksi tai Papenburgareiksi kutsutaan epävirallisesti yhdeksän autolautan sarjaa, jotka rakennettiin Saksan Papenburgissa vuosina 1970–1975. Niiden rakentaja oli Meyer Werft -telakka. Aluksien mitoissa ei ole merkittäviä eroja, ne ovat noin 108 metrin pituisia, poikkeuksena "Viking 5", joka on yhdeksän metriä pitempi. Leveyttä aluksilla on 17,2 metriä ja syväys 4,6 metriä.
Viking Linen käyttämät alukset siirtyivät 1980-luvulle tultaessa uusien suurlauttojen tieltä joko Pohjanmeren tai Merenkurkun liikenteeseen. Tämän jälkeen niitä on ollut käytössä Helsingin ja Tallinnan sekä Ahvenanmaan ja Ruotsin välisessä liikenteessä. Osa aluksista on tiettävästi yhä liikenteessä, osa taas on romutettu.
Papenburgin sisaret valmistumisjärjestyksessä, sekä alkuperäisellä nimellään:
Ossetia
Ossetia on alue Kaukasuksella. Alueen väestöä ovat osseetit. Hallinollisesti Ossetia on jaettu Venäjään kuuluvaan Pohjois-Ossetia-Alanian tasavaltaan sekä virallisesti Georgiaan kuuluvaan, mutta de facto itsenäiseen Etelä-Ossetiaan.
Epimetheus
Epimetheus () oli kreikkalaisessa mytologiassa Prometheuksen veli. He olivat Iapetoksen lapsia ja titaaneita.
Epimetheus, jonka nimi tarkoittaa "jälkeenpäin ajattelevaa" (Prometheus "etukäteen ajattelevaa") nai varoituksista huolimatta Zeuksen lähettämän Pandoran. Pandora avasi lippaansa, mikä aiheutti maailman vitsaukset. Epimetheuksen ja Pandoran tytär oli Pyrrha.
Buffalo Bill
Buffalo Bill (oik. William Frederick Cody; 26. helmikuuta 1846 Iowa – 10. tammikuuta 1917 Colorado) oli tunnettu villin lännen henkilö: biisoninmetsästäjä, sotilas, tiedustelija ja sirkusjohtaja.
William Frederick Cody syntyi 26. helmikuuta 1846 Leclairessa Scottin piirikunnassa Iowassa. Perhe muutti myöhemmin Missouriin ja vuonna 1854 Kansasin-Nebraskan territorioon ensimmäisten joukossa. Isä kuoli vuonna 1857. Mary Cody hankki 11-vuotiaalle pojalleen työpaikan rahtiyhtiöstä. Hän toimi yhtiön lähettipoikana konttorin ja armeijan linnakkeen välillä. Cody väitti omaelämäkerrassaan toimineensa myös Pony Express -yhtiön lähettinä 14-vuotiaana, mutta nykyisin jotkut ovat kyseenalaistaneet tämän tarinan paikkaansapitävyyden. Nuori Cody tapasi 1850-luvun lopulla Bill Hickokin, ja heistä tuli pitkäaikaiset ystävät.
Cody palveli sisällissodassa 7. Kansasin ratsuväkirykmentissä ja osallistui useisiin sotaretkiin. Sodan jälkeen hän muutti länteen. Hän sai paikan jyvittäjänä Union Pacificilla ja sen jälkeen biisoninmetsästäjänä Kansas Pacific Railroad -yhtiön ratatyöläisille, jolloin hän sai lempinimekseen Buffalo Bill. Hän tapasi vuonna 1869 kirjailija Ned Buntlinen, joka kirjoitti hänestä lehtiin artikkelin ”Buffalo Bill, rajamiesten kuningas”, joka tosin perustui enemmän Hickokin kuin Codyn seikkailuihin.
Cody sai mainetta biisoninmetsästäjänä ja tiedustelijana, ja vuonna 1869 hänet nimitettiin 5. ratsuväkirykmentin tiedustelupäälliköksi. Kongressi myönsi hänelle kunniamitalin rohkeudesta Nebraskan vuoden 1872 intiaanikahakoissa.
Cody jätti tiedustelemisen ja siirtyi näyttelijäksi. Vuodesta 1872 alkaen hänen ja ”Texas Jack” Omohundron perustama Buffalo Billin Kokoonpano -niminen teatteriseurue kiersi Yhdysvaltojen itäosissa kymmenen vuoden ajan esittämässä lännen elämään perustuvia melodraamoja. Myös Hickok oli jonkin aikaa mukana seurueessa.
Cody perusti vuonna 1883 Villin Lännen Näytös -sirkuksen. Se kiersi 30 vuoden ajan Yhdysvaltoja ja Eurooppaa. Sirkus teki Euroopassa kolme kiertuetta ja esiintyi Britanniassa, Ranskassa, Saksassa, Italiassa, Espanjassa, Belgiassa ja Kroatiassa. Suurellisessa show’ssa esiintyi iso joukko intiaaneja, cowboyta sekä biisoneita ja muita eläimiä. Cody palkkasi sirkukseensa muun muassa tarkka-ampuja Annie Oakleyn ja intiaanipäällikkö Istuvan Härän.
Cody kuoli Denverissä, Coloradossa 10. tammikuuta 1917 hyvin tunnettuna ja ihailtuna henkilönä.
M/S Kopernik
M/S Kopernik (entisiltä nimiltään M/S Rostock, M/S Star Wind ja M/S Vironia) on Unity Linen omistama ropax-tyyppinen matkustaja-autolautta, joka liikennöi reitillä Ystad–Świnoujście. Alus on rekisteröity Kyproksen lipun alle ja sen kotisatama on Limassol.
Alus rakennettiin vuonna 1977 norjalaisella Bergens Mekaniske Verksted -telakalla Itä-Saksan valtionrautateiden (Deutsche Reichsbahn) junalautaksi Ruotsin liikenteeseen Sassnitzin ja Trelleborgin välille. Vuosina 1999–2005 se liikennöi Silja Linen omistaman SeaWind Linen väreissäTurun ja Tukholman sekäHelsingin ja Tallinnan välisillä reiteillä.
Vuoden 2005 loppupuolella alus myytiin virolaiselle Euro Shippingille, joka antoi alukselle nimeksi "Vironia" ja liikennöi sillä Turku–Tallinna-reitillä. Maaliskuusta 2006 lokakuuhun 2007 alus liikennöi Kotkan ja Sillamäen välistä reittiä Narva Linen väreissä. Loka–marraskuussa 2007 alus oli lyhyen aikaa rahdattuna Baltic Scandinavian Linesille, joka liikennöi reitillä Paldiski–Kapellskär.
Alus myytiin marraskuussa 2007 puolalaiselle Unity Line -varustamolle junalautaksi Ystadin–Świnoujścien reitille. Puolalaisen tähtitieteilijän Nikolaus Kopernikuksen mukaan se sai uuden nimen "M/S Kopernik". Vuonna 2014 alus siirrettiin Kyproksen lipun alle.
Morgan Kane
Morgan Kane on norjalaisen kirjailijan Louis Mastersonin (oik. "Kjell Hallbing") luoma kuvitteellinen western-kirjallisuuden antisankari hahmo. Kaiken kaikkiaan 83 Morgan Kane -teosta julkaistiin vuosien 1966 ja 1985 välisenä aikana. Kirjoissa Morgan Kane itse on entinen palkkionmetsästäjä ja lainsuojaton, josta myöhemmin tulee Texas Ranger. Sen jälkeen liittovaltion šeriffi.Morgan Kanen elämästä kertovan elokuvan kuvaukset alkavat keväällä 2014.
Line skis
Line on yhdysvaltalainen suksimerkki. Matt ja Jason Levinthalin vuonna 1995 perustama Line skis on merkittävä new school -hiihdon kehittäjä, joka tuotti maailman ensimmäisiä ski boardeja, lyhyitä suksia, joissa oli käyristys molemmissa päissä. Linen laskijajoukkueessa olivat mukana mm. Mike Nick, Eric Pollard, Kris Ostness, Mike Wilson ja Skogen Sprang. Pätkäsuksista siirryttiin twin tip -suksiin, joiden kehityksessä Line on edelleen huipulla.
Dekstropropoksifeeni
Dekstropropoksifeeni tai propoksifeeni on voimakkaiden kipujen hoitoon tarkoitettu metadonin sukuinen opioidi. Kivunlievitysteholtaan se kuuluu heikkoihin opioideihin ja vastaa teholtaan tramadolia.
Lääkettä on myyty Suomessa kauppanimellä Abalgin, ja se on ollut Suomessa käytössä vuodesta 1961. Lääkkeen pitkäaikainen käyttö voi muiden opiaattien tavoin aiheuttaa riippuvuutta. Abalgin on kolmiolääke ja se saattaa heikentää reaktiokykyä, joten varovaisuutta noudatettava autoa ajaessa, käytettäessä koneita, tai tehtäessä tarkkuutta vaativaa työtä.
Lääkkeen tavallisia haittavaikutuksia ovat huimaus, päänsärky, uneliaisuus, suun kuivuminen, pahoinvointi, vatsakivut. Harvinaisempia ovat euforia, huonovointisuus, aistiharhat, näköhäiriöt, ummetus, oksentelu, virtsaamisvaivat ja lihasheikkous.
Lääkkeen käyttö on vähentynyt, koska se on väärin käytettäessä selvästi myrkyllisempi kuin jotkut muut yhtä tehokkaat opioidit. 1994 dekstropropoksifeeni aiheutti Suomessa 71 kuolemantapausta. Usein kuolemantapauksen aiheutti alkoholin ja dekstropropoksifeenin yhteiskäyttö. Tämän jälkeen dekstropropoksifeenin käyttö on selvästi vähentynyt, ja lääkkeen myynti Suomessa on lopetettu kesäkuussa 2009. Nykyään sen sijasta käytetään vastaavien kipujen hoidossa ensijaisesti turvallisempaa tramadolia.
Paul Thomas Anderson
Paul Thomas Anderson (s. 26. kesäkuuta 1970 Studio City, Kalifornia) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Anderson on tunnettu elokuvista, joissa on laaja henkilögalleria ja monimutkaisia tarinoita. Hän käyttää vähän leikkauksia ja kuvaa pitkiä otoksia. Esimerkiksi "Boogie Nights" -elokuvan alkukohtaus on noin kolme minuuttia kestävä yhtenäinen otos.
Andersonin elokuvat käsittelevät yleensä perhesuhteiden merkitystä, erityisesti isien ja lasten välillä. Yleisiä teemoja ovat kohtalo, rakkaus ja median rooli jokapäiväisessä elämässä. Hänen roolihahmoillaan on aina jonkinlainen yhteys toistensa kanssa, kun edellä mainitut voimat vaikuttavat heidän elämäänsä.
Philip Seymour Hoffman näytteli Andersonin ensimmäisessä neljässä elokuvassa. Muita Andersonin suosimia näyttelijöitä ovat olleet Philip Baker Hall, John C. Reilly, Luis Guzmán, Ricky Jay, Julianne Moore, William H. Macy, Melora Walters ja edesmennyt Robert Ridgely. Vuonna 2007 Andersonin ohjasi Upton Sinclairin romaanin "Öljyä!" perustuvan elokuvan "There Will Be Blood", jonka pääosassa on Daniel Day-Lewis. Vuonna 2012 hän ohjasi elokuvan "Mestari", jonka pääosissa ovat Joaquin Phoenix, Philip Seymour Hoffman ja Amy Adams.
Anderson on saanut uransa aikana kahdeksan Oscar-ehdokkuutta.
Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli
Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli () on yhdysvaltalainen toimintaelokuva vuodelta 1988. Elokuvan on ohjannut John McTiernan ja sen ovat käsikirjoittaneet Jeb Stuart ja Steven E. de Sousa. Pääosia esittävät Bruce Willis, Bonnie Bedelia, Alan Rickman ja William Atherton. Elokuvan sankarina on Bruce Willisin esittämä sympaattinen poliisi, jonka olemus poikkeaa selvästi esimerkiksi Arnold Schwarzeneggerin elokuvissa esiintyvistä voimakkaista sankarihahmoista. Elokuva oli suuri arvostelu- ja kaupallinen menestys, joka teki Bruce Willisistä elokuvatähden ja Alan Rickmanista suositun antagonistiroolien esittäjän.
Elokuva perustuu 1970-lukulaiseen Roderick Thorpen romaaniin "Vain kuolleen ruumiini yli" ("Nothing Lasts Forever"). Romaanin sankari on John McClane, newyorkilainen poliisi, joka on losangelesilaisessa pilvenpiirtäjässä, kun sen valloittaa joukkio saksalaisia terroristeja johtajanaan Hans Gruber. Elokuva otettiin vastaan hyvin ja sen sanottiin olevan aikakautensa parhaita toimintaelokuvia. Elokuva tuotti pelkästään Yhdysvalloissa noin 80 miljoonaa dollaria. Elokuva oli myös kriitikoiden ylistämä. Elokuva on saanut neljä jatko osaa: "Die Hard 2 – vain kuolleen ruumiini yli" (1990), "Die Hard – Koston enkeli" ("Die Hard with a Vengeance" 1995), "Die Hard 4.0" (2007) ja "A Good Day to Die Hard" (2013). Elokuvasarja on tuottanut teattereissa yhteensä yli 1,3 miljardia dollaria.
Saksalaisessa versiossa terroristien nimet muutettiin saksankielisistä englanninkielisiksi. Muun muassa Hansin nimi vaihtui Jackiksi, Karlin nimi Charlieksi ja Heinrichin nimi Henryksi. Tämä haluttiin tehdä, koska Punaisella armeijakunnalla oli edelleen vahva jalansija Saksan maaperällä. Elokuvan repliikit dubattiin ennen julkistamista.
Die Hardin suosio johti lauseen ”Die Hard jossain” syntymiseen. Tällä viitataan toimintaelokuviin, joissa on yksi sankari vastassaan suuri joukko roistoja suljetussa tilassa. Esimerkiksi "Speed – Kuoleman kyydissä" -elokuvaa kuvataan usein lauseella ”"Die Hard" linja-autossa” ja "Kaappaus merellä" -elokuvaa lauseella ”"Die Hard" laivalla”. Elokuvasta on myös kehitetty lukuisia videopelejä.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Die Hardin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Jouluaattona John McClane saapuu Los Angelesiin tapaamaan vaimoaan, joka työskentelee Nakatomi Plazassa, Nakatomi-yhtymän pilvenpiirtäjässä. Yhtymän johto juhlii onnistuneita miljoonakauppoja. Juhlinnan kuitenkin keskeyttää 12 aseistettua terroristia, jotka ottavat johtoryhmän panttivangiksi.
Panttivankien joukossa on McClanen vaimo. Terroristit, jotka todellisuudessa ovatkin joukko ammattirikollisia, ilmoittavat haluavansa kassaholvissa olevat 640 miljoonan arvopaperit. Panttivankien ainoa toivo on McClane, joka onnistui pakenemaan terroristeilta pilvenpiirtäjän yläkerroksiin. McClane joutuu aloittamaan yksinäisen sodan, aseenaan vain oma oveluutensa ja virka-ase.
Beate Klarsfeld
Beate Klarsfeld (o.s. "Künzel", s. 13. helmikuuta 1939 Berliini, Saksa) on tunnettu natsirikollisten metsästäjänä. Hän on yhdessä miehensä Serge Klarsfeldin kanssa jäljittänyt monta natsirikollista. Yksi heistä oli kuuluisa Lyonin teurastajaksi kutsuttu Gestapon Ranskan asiamies Klaus Barbie, joka oli asunut Boliviassa vuodesta 1955 vuoteen 1983. Klarsfeldin isä oli Wehrmacht-sotilas. Hän kuuli holokaustin kauhuista, kun hän muutti Ranskaan vuonna 1960. Klarsfeldit menivät naimisiin vuonna 1963.
Viimeksi Klarsfeld tuli kansainväliseen julkisuuteen ja tiedotusvälineiden huomioon, kun hän vuonna 1968 läimäytti silloista Länsi-Saksan liittokansleria Kurt Georg Kiesingeria. Kiesinger oli työskennellyt sodan aikana Saksan propagandaosastolla ja ulkoministeriössä. Beate Klarsfeld pidätettiin ja tuomittiin teosta yhdeksi vuodeksi vankilaan.
Klarsfeldit kampanjoivat myös Itävallan presidentiksi pyrkivää Kurt Waldheimia vastaan, joka oli SA-upseeri toisen maailmansodan aikana. Klarsfeldit kokivat suuren mediasirkuksen 9. heinäkuuta 1979, kun heidän kotinsa pihalla Pariisissa räjähti autopommi. Pommin takana oli Odessa-niminen maanalainen natsijärjestö, joka halusi estää natsien vastaiset oikeudenkäynnit.
Äänen masterointi
Äänen masterointi on musiikkituotannon jälkiprosessi, jossa nauhoitetusta äänimateriaalista luodaan masternauha kopiointiprosessia varten.
Äänen masterointi on tärkeä osa kaupallisen äänitteen tuottamista. Tässä prosessissa raitojen eli musiikkikappaleiden äänimaailmaa tasapainotetaan, yhtenäistetään ja jopa korjataan sekä saatetaan äänenvoimakkuus nykystandardien mukaiselle kaupalliselle tasolle. Näiden toimenpiteiden jälkeen luodaan mastertiedosto tai masternauha.
Masternauha liittyy analogiseen musiikin tuottamiseen, jota ei tehdä enää kovin paljon, koska mekaanisen pyörivän magneettinauhan tilalla käytetään digitaalista tekniikkaa ja laitteistoja. Masteroinnin lopputulos on siis tietokoneella luotava ja luettava mastertiedosto.
Erik Wilén
Erik Wilhelm "Erkka" Wilén (15. heinäkuuta 1898 Helsinki – 23. heinäkuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti. Wilén edusti Suomea kolmissa olympiakisoissa, 1920, 1924 ja 1928. Hän voitti 400 metrin aitajuoksussa hopeaa Pariisin kisoissa 7. heinäkuuta 1924.
Suomen kansallisena tasolla Wilén menestyi kaikilla juoksumatkoilla 100 metriä – 800 metriä mukaan lukien 110 metrin ja 400 metrin aidat voittaen kaikilla Suomen mestaruuksia. 400 metrillä hän juoksi parhaan aikansa 49,0 vuonna 1923. Se säilyi Suomen ennätyksenä 10 vuotta.
Seuratasolla Wilén edusti helsinkiläistä HIFK:ta.
Uransa jälkeen Wilén toimi Berliinin 1936 olympialaisiin valmistautuvien suomalaisten pikajuoksijoiden valmentajana.
Masternauha
Masternauha on ääni- tai videomedian tuotantoon liittyvä ensimmäinen lopulliseen muotoonsa saatettu ääni- tai kuvatallenne, josta tehdään kopioita. Tallennusmuotona voi olla esimerkiksi CD-levy, C-kasetti tai DigiBeta.
Euroopan talous- ja rahaliitto
Rahaliiton vuonna 1990 alkaneeseen ensimmäiseen vaiheeseen kuului kaikkien valuutansiirtojen vapauttaminen EEC:n alueella. Vuonna 1992 solmittiin Maastrichtin sopimus, jossa sovittiin EMUn viemisestä loppuun. Sopimus tuli voimaan 1. marraskuuta 1993.
Rahaliiton 2. vaiheeseen kuului Euroopan keskuspankin edeltäjäksi aiotun European Monetary Instituten (EMI) perustaminen. Vuonna 1997 solmittiin Vakaus- ja kasvusopimus finanssikurin parantamiseksi. Se määritti kriteereitä euron käyttöönottoon. 1. kesäkuuta 1998 perustettiin Euroopan keskuspankki, ja 31. joulukuuta määriteltiin 11 osallistuvan maan valuutoille kiinteät vaihtosuhteet.
Rahaliiton 3. vaihe (yhteisvaluutta) alkoi 1. tammikuuta 1999, kun eurosta tuli oikea valuutta, vaikka käteisvaluuttana se otettiin käyttöön vasta 1.1.2002. Vuoden 2001 alusta Kreikka liittyi 12. jäseneksi euroalueeseen.
Unionin maista 19 on tähän mennessä jatkanut rahaliiton 3. vaiheeseen, vaikka kaikki EU-maat kuuluvatkin rahaliittoon. Tanskalla ja Isolla-Britannialla on oikeus pysyä rahaliiton ulkopuolella koska ne liittyivät EU:hun jo ennen Maastrichtin sopimusta. Ruotsi puolestaan on välttynyt liittymiseltä sen takia, että 3. vaihetta edeltävä ERM II on vapaaehtoinen.
Vuoden 1994 jälkeen EU:hun liittyneet uudet jäsenmaat ovat velvoitettuja liittymään EMU:n 3. vaiheeseen. Näistä seuraavat ovat ottaneet euron käyttöön:Seuraavat EU-maat käyttävät edelleen omia valuuttojaan (merkitty sulkuihin):
Maria Lang
Maria Lang (oik. "Dagmar Maria Lange", 31. maaliskuuta 1914, Västerås, Ruotsi − 8. lokakuuta 1991) oli ruotsalainen salapoliisikirjailija. Lang kirjoitti noin 40 salapoliisiromaania, ja lisäksi häneltä ilmestyi myös lastenkirjoja ja novelleja.
Langin ensimmäinen romaani "Murhaaja ei valehtele yksinään" ilmestyi 1949. Langin teokset ovat Agatha Christie -tyylisiä klassisia mysteerejä eli "arvoitusdekkareita". Hän kirjoitti yleensä yhden romaanin vuodessa, yhteensä 43 kappaletta.
Alkutuotannon romaaneissa pääosassa on usein kertojanakin toimiva pieni, tumma ja sinisilmäinen Puck Ekstedt, joka on syntynyt vuonna 1925. Hän on uppsalalaisen professorin tytär, ja myös hänen aviomiehensä Ejnar Bure ja tyttärensä esiintyvät teoksissa. 1960-luvulle tultaessa Puck kuitenkin katoaa Langin teoksista.
Vielä Puckia tunnetumpi hahmo on Ejnar Buren lapsuudenystävä Christer Wijk, jota pidetään ruotsalaisen salapoliisikirjallisuuden klassisena etsivänä. Wijk on syntynyt joko vuonna 1918 tai 1919, ja myöhemmissä kirjoissa hän on naimisissa itseään 12 vuotta nuoremman oopperalaulajatar Camilla Martinin kanssa.
Myöhemmissä teoksissa 1960-luvulta lähtien Langin omana alter egona toimi vuonna 1913 syntynyt salapoliisikirjailija Almi Graan.
Henkilöhahmot vanhenevat kirjojen mukana. Puckin ja Wijkin välille Lang ei kirjoittanut romanssia. Monesti etenkin myöhemmässä tuotannossa tapahtumapaikkana on fiktiivinen pikkukaupunki Skoga, jonka esikuvana toimi ruotsalainen pikkukaupunki Nora.
Langin teosten pohjalta on tehty elokuvia 2010-luvulla.
Roberto Heras
Roberto Heras Hernández (s. 1. helmikuuta 1974 Béjar, Espanja) on ammattipyöräilijä, joka on voittanut Espanjan ympäriajon, "Vuelta Ciclista a Españan" kolme kertaa. Vuonna 2005 olisi tullut ennätyksellinen neljäs voitto, mutta Heras kärähti dopingin käytöstä. Kärsittyään dopingrangaistuksen Heras ilmoitti joulukuun lopussa 2007 lopettavansa uransa ammattilaispyöräilijänä
Heras siirtyi ammattilaiseksi espanjalaiseen Kelmen väreihin 1995. Ensimmäisen voittonsa ammattilaisena hän nappasi 1996 Subida al Narancossa. Myöhemmin samana vuonna hän voitti "Vueltassa" kahdennentoista etapin. Seuraavalla kaudella hän otti toisen etappivoiton kotimaansa ympäriajossa ollen kokonaiskilpailussa viides sekä voitti myös Clásica de Amorebietan. Kaudella 1998 hän oli Vueltassa kuudes. 1999 hän otti voittoja sekä Katalonian ympäriajossa että Italian ympäriajossa (jossa hän oli kokonaiskilpailun kuudes) ja nousi myös Espanjan ympäriajon palkintokorokkeelle (kolmantena), vaikkei onnistunutkaan voittamaan yhtään etappia. Vuonna 2000 Heras voitti Vueltassa kaksi etappia, kokonaiskilpailun ja pistekilpailun. Tämä kiinnitti US Postal-tallin huomion.
Vuonna 2000 hän liittyi Lance Armstrongin johtamaan US Postal -joukkueeseen. Loistavana mäkimiehenä hänestä oli suurta apua kapteenilleen Ranskan ympäriajon vuorietapeilla. Heraksen paras sijoitus "Tourilla" tuli vuonna 2000, jolloin hän oli kokonaiskilpailun viides. Postalin väreissä hän voitti toisen Vueltansa kaudella 2003. Hän jätti joukkueen tämän kauden päätteeksi ja siirtyi espanjalaisen Liberty Seguros-joukkueen kapteeniksi.
Vuoden 2004 Tourilla hänet laskettiin yhdeksi voittajasuosikeista, mutta joutui keskeyttämään sairauden johdosta. Saman vuoden syyskuussa hän kukisti tiukassa kamppailussa Phonakin Santiago Pérezin ja otti Sveitsin Tony Romingerin ennätystä sivuavan kolmannen voittonsa. Seuraavan vuoden Ranskan ympäriajossa Heras keskeytti, mutta oli taas kunnossa Vueltan lähestyessä. Kolmas peräkkäinen voitto ja neljäs kaiken kaikkiaan siirsi Roberto Herasin yksin Vueltan voittotilaston kärkeen. Tähän mennessä hän on voittanut Espanjan ympäriajossa 8 etappia.
Kansainvälisen pyöräilyliiton, UCI:n, aiemman yhteydenoton (27. lokakuuta) jälkimainingeissa Herasin joukkue Liberty Seguros ilmoitti 7. marraskuuta 2005, että ajajaa epäillään EPO:n käytöstä Vueltassa hänen 20. etapilla antaman näytteen perusteella. B-näyte vahvisti dopingin käytön ja Heras menetti Vueltan voiton ja sai kahden vuoden kilpailukiellon. Herasin kilpailukielto päättyi vuoden 2007 loppupuolella. Toukokuussa 2007 espanjalainen kertoi tekevänsä paluun ammattilaiseksi kaudeksi 2008.
Keulaportti
Keulaportiksi kutsutaan laivan varsinaisen rungon etuosassa eli aluksen keulassa sijaitsevaa rungon avattavaa osaa, jonka kautta aluksesta on mahdollista joko purkaa tai lastata ajoneuvoja. Keulaportteja on asennettu pääasiassa autolauttoihin sekä muihin ro-ro-aluksiin ("roll-on, roll-off").
Keulaportit on edelleen jaoteltu eri ryhmiin rakenteidensa puolesta. Keulaportin käyttö tapahtuu yleensä keulaportin läheisyydessä sijaitsevasta käyttö-/hallintapaneelista. Myös aluksen komentosillalla on keulaporttien valvontaan tarvittavat laitteet.
Tämän lisäksi autolauttoihin on Estonian onnettomuuden jälkeen tiukentuneiden kansainvälisten määräysten seurauksena rakennettu ajorampin taakse nk. kolmannet portit, jotka estävät veden virtaamisen autokannelle mahdollisen visiiri-/ajoramppivaurion sattuessa. Myös itse visiirien mekaaniset rakenteet, niiden ohjaus-, lukitus-, ja valvontalaitteet sekä niihin liittyvät määräykset ovat tiukentuneet huomattavasti viimeisen vuosikymmenen aikana.
Visiirityyppinen keulaportti aukeaa nimensä mukaisesti alhaalta ylöspäin, eli se on saranoitu aluksen sääkannen tukirakenteisiin yläosastaan. Aukeava visiiri on yksiosainen ja se on lukittu yleensä alhaalta sekä kummaltakin sivulta erillisillä lukituslaitteilla. Se on lisäksi varustettu erillisin ohjurein, jotka varmistavat visiirin ohjautumisen oikealle kohdalleen sen laskeutuessa alas. Visiirikeulaportin avaus- ja sulkuliike on pystysuuntainen.
Varsinaisen visiirin takana sijaitsee autokannen lastauksessa käytettävä ajoramppi, jota pitkin ajoneuvoliikenne johdetaan aluksen ja laiturin välillä. Suljettuna ollessaan rampin tulee olla vesitiivis.
Visiirityyppisten keulaporttien rakennus uusiin laivoihin on loppunut lähes kokonaan Estonian onnettomuuden jälkeen.
Sivulle aukeavat nk. perhosportit puolestaan aukeavat nimensä mukaisesti aluksen sivuille. Tämä porttirakenne on yleistynyt voimakkaasti 1980-luvun lopulta lähtien. Tämän keulaporttityypin etuna on se, että aaltojen iskut eivät rasita portin lukkoja kuten visiirityypissä, vaan painavat portteja tiiviimmin toisiinsa ehkäisten keulaportin yllättävää aukeamista ja veden tulvimista sisään autokannelle. Perhosportti koostuu kahdesta eri osasta, jotka ovat muodoiltaan sekä rakenteeltaan toistensa peilikuvia. Yhdessä nämä muodostavat suljettuina ollessaan aluksen keulaosan. Perhosportin avaus- ja sulkuliike on vaakasuuntainen. Perhosportin kummatkin puoliskot ovat tuetut saranointi- sekä käyttövarsiensa puolesta aluksen rungon etuosan tukirakenteisiin. Myös perhosportit ovat varustettu ohjuri-, lukitus- sekä valvontalaitteilla. Varsinaisen portin takana sijaitsee purkamiseen ja lastaamiseen tarvittava ajoramppi, jonka tulee suljettuna olla vesitiivis. Sivulle aukeavien porttien etuna on myös se, että keulan ei tarvitse avautua koko korkeudelta, vaan ainoastaan autokansien korkeudelta.
Meripihka
Meripihka on 20–100 miljoonaa vuotta sitten kasvaneiden havupuiden kivettynyttä pihkaa, joka on kerrostunut meren pohjaan. Sieltä sitä huuhtoutuu myrskyjen jälkeen rannoille. 
Euroopassa meripihkalla viitataan usein Itämeren ja Pohjanmeren rantojen meripihkaan.
Meripihkaa kutsutaan joskus "keltaiseksi ambraksi" ja kaskelotin suolistosta saatavaa ambraa "harmaaksi ambraksi", vaikka ne ovat aivan eri aineita. Yhteistä ambralle ja meripihkalle on vain se, että molempia kerätään merestä ja rannoilta. Markkinoilla tarjotaan myös kopaalia meripihkana, joka sekin on kyllä pihkaa mutta vain noin 10 000 vuotta vanhaa.
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Joissakin Keski-Euroopan maissa on tapana ostaa lapsille hampaiden puhkeamisen aikaan meripihkahelmet. Meripihka vähentää vanhan tarun mukaan hampaiden puhkeamisen kipuja. Meripihkan on uskottu parantavan myös virtsarakon ja vatsan vaivoja sekä keuhkoputkentulehdusta.
Dominikaanisen tasavallan meripihka on erityisen kuuluisa 15–45 miljoonaa vuotta vanhoista hyönteissulkeumista. Dominikaanisen tasavallan meripihka on peräisin "Hymanaea protera" -puulajin pihkasta. Vuonna 2007 Harvardin yliopiston tutkija Ramírez Santiagon tutkijaryhmä löysi Dominikaanisen tasavallan vesiltä meripihkaa, jossa oli jäännös 15–20 miljoonan vuoden takaisesta orkideasta. Löytö antoi tutkijoille uuden käsityksen orkidean historiasta. Meripihkaa on löydetty ympäri Itämeren aluetta. Esiintymiä on löydetty myös Myanmarista,
Kauko-Idästä, Kanadasta, Yhdysvalloista, Afrikasta ja Oseaniasta.
Meripihka voi vaihdella väriltään valkoisesta mustaan. Yleisimmät värit ovat keltaisen eri sävyt, ruskea, punainen ja vihreä. Dominikaanisesta tasavallasta ja Baltiasta tunnetaan myös harvinaista sinistä meripihkaa. Meripihka liukenee kloroformiin, alkoholiin ja eetteriin ja se kelluu suolavedessä.
Ginseng
Ginseng ("Panax ginseng", nähdään myös virheellisessä kirjoitusasussa "gingseng"), on viime vuosina länsimaissakin suosiota saanut aasialainen rohdoskasvi. Kasvin täsmällisiä suomenkielisiä nimiä ovat kiinanginseng ja kiinanginsengjuuri.
Ginsengiä käytetään yleiskuntoa vahvistavana luontaislääkkeenä eli adaptogeenina. Perinteisen kiinalaisen lääketieteen mukaan ginsengjuurta käytetään muun muassa lisäämään Jing-energian kiertoa kehossa, parantamaan mieskuntoa sekä sairauden jälkeistä heikkoutta ja estämään vanhuudenheikkoutta.
"Panax ginseng" -juurta on kahdenlaista:
"Valkoista ginsengiä" kasvatetaan neljästä kuuteen vuoteen, sitten juuri kuoritaan ja kuivatetaan auringossa, jolloin vesipitoisuus laskee 12 prosenttiin tai alemmaksi.Valkoisessa ginsengissä on käsittelyn johdosta luultavasti vähemmän lääkeaineellista sisältöä. Auringossa kuivattaminen muuttaa juuren värin kelta-valkoiseksi.
"Punainen ginseng" poimitaan kuusivuotiaana. Sitä ei kuorita, ja se keitetään. Keittäminen antaa juurelle punertavan värin, josta nimi johtuu. Keittäminen ei vahingoita niin paljoa ginsengin parantavia ainesosia. Keittämisen jälkeen juuri kuivatetaan.
Ginsengjuuren kuljettaminen Suomeen on kiellettyä, koska se luokitellaan vahvaksi lääkeaineeksi, mutta uutteena tai jauheena kuljettaminen on sallittua, ja sitä käytetäänkin esimerkiksi piristävänä ainesosana teessä, virvoitus- ja energiajuomissa sekä myös joissain suihkugeeleissä.
Juurimusiikki
Juurimusiikki () on hieman epämääräinen käsite, joka viittaa populaarimusiikin alkuperään. Juurimusiikiksi kutsutaan varsinkin sellaisia pohjoisamerikkalaisen kansanmusiikin ja varhaisen populaarimusiikin tyylejä, jotka ovat vaikuttaneet rockmusiikin syntyyn ja kehitykseen. Tällaisia ovat varsinkin blues, kantri, bluegrass ja folkmusiikki eri muodoissaan. Joskus käsite laventuu tarkoittamaan myös näistä vaikutteita saaneita rockin varhaisia tyylisuuntauksia 1950-1970-luvuilla.
Likainen Harry
Likainen Harry () on Don Siegelin ohjaama vuonna 1971 valmistunut kiistelty rikoselokuva, jonka pääosaa näyttelee Clint Eastwood. Se oli Siegelin ja Eastwoodin neljäs yhteistyö (aiemmat olivat "Rautainen Coogan" (1968), "Kourallinen dynamiittia" (1970) ja "Korpraali John McB" (1971)). Elokuva kertoo kovaotteisesta, säännöistä piittaamattomasta poliisietsivästä ”Likainen” Harry Callahanista, joka yrittää saada kiinni psykopaattista, Scorpio-salanimeä käyttävää sarjamurhaajaa San Franciscossa. Elokuva perustuu osittain todelliseen, selvittämättömäksi jääneeseen sarjamurhaajatapaukseen, jossa Zodiac Killer -nimeä käyttänyt mies murhasi Kaliforniassa vuosina 1968–1969 viisi ihmistä.
Elokuva menestyi hyvin, mutta sai kritiikkiä väkivaltaisuudestaan. Elokuva tunnetaan edelleen parhaiten San Franciscoon sijoittuvista kohtauspaikoistaan, Harryn virka-aseesta Smith & Wesson 29 .44 Magnumista ja repliikistä "You've got to ask yourself one question: 'Do I feel lucky?' Well, do ya, punk?"
Valtion elokuvatarkastamo antoi helmikuussa 1972 elokuvalle raaistavana ja mielenterveydelle vahingollisena ikärajan KK (Kokonaan kielletty), joten sitä ei saanut Suomessa esittää eikä levittää"." Kuukausien valituskierrosten ja oikeusasteiden jälkeen kuitenkin "Likainen Harry" elokuvan noin 3 minuuttia leikattu versio hyväksyttiin korkeimman hallinto-oikeuden päätöksen jälkeen ikärajamerkinnällä K-16 ja se sai valkokangasensi-iltansa tammikuussa 1973. Nykyisin ikäraja on 16. Sittemmin elokuvaa on esitetty Suomessa televisiossakin, viimeksi vuonna 2009.
Psyko (romaani)
Psyko on Robert Blochin kirjoittama psykologinen kauhuromaani, joka julkaistiin vuonna 1959. Romaani kertoo henkisesti sairaasta Norman Batesista ja hänen elämästään ja tekemistään henkirikoksista pienessä Fairvale-nimisessä kaupungissa. Vuosi kirjan ilmestymisen jälkeen Alfred Hitchcock ohjasi samannimisen kirjaan pohjautuvan elokuvan, joka sai myös ajan mittaan kolme jatko-osaa.
Baba Jaga
Baba Jaga on slaavilaisen mytologian noita-akka. Puolaksi hänen nimensä on "Baba Jaga", sloveniaksi "Jaga baba", serbiaksi "Баба рога (Baba roga)", venäjäksi "Бáба-Ягá", bulgariaksi "Баба Яга" ja ukrainaksi "Баба Яґа". Sana "baba" merkitsee useimmissa slaavilaisissa kielissä vanhempaa tai naimisissa olevaa alempiin sosiaaliluokkiin kuuluvaa naishenkilöä eli akkaa.
Baba Jaga kuvataan usein metsässä eläväksi noidaksi tai syöjättäreksi, joka lentää huhmarella käyttäen survinta peräsimenä. Hän asuu hirsimökissä, joka seisoo kanan jaloilla ja voi siten liikkua ympäriinsä. Puutarhaa ympäröivä aita on tehty ihmisen luista ja pääkalloista, ja ulko-oven avaimenreikä on terävähampainen suu. Joidenkin tarinoiden mukaan talo ei paljasta sisäänkäyntiään ennen kuin sille sanoo taikalauseen: "käänny selkä metsään, kasvot minuun päin".
Baba Jaga auttaa kilttejä ja puhdassydämisiä, mutta syö pahoja aikeita hautovat. Hänen sanotaan vartioivan elämän veden lähdettä. Tarinan kananjalkaisesta mökistä on ounasteltu saaneen alkunsa Siperian metsästäjien ja suomalais-ugrilaisten heimojen tolpan päähän rakennetuista riista-aitoista, jotka suojelivat ruokatarpeita villieläimiltä.
Venäläinen noita-akka esiintyy paitsi venäläisissä kansantarinoissa, myös useissa elo- ja sarjakuvissa. Modest Musorgski sävelsi osan teoksestaan "Näyttelykuvia" Viktor Hartmannin piirrokseen "Baba Jaga". Myös Neil Gaiman on saanut noidasta innoitusta sarjakuviinsa. Baba Jaga esiintyy ainakin Gaimanin käsikirjoittaman "Books of Magic" -sarjan kolmannessa osassa, joka on suomeksi julkaistu "Magic Fantasy" -lehden toisessa numerossa (Egmont-kustannus 2002, ISBN 951-876-928-1). Lisäksi noita esittää sivuosaa Mike Mignolan Hellboy-sarjakuvissa. Baba Jagaan perustuva hahmo esiintyy myös Patricia A. McKillipin romaanissa "Serren metsissä".
Zirkoni
Zirkoni (ZrSiO zirkoniumsilikaatti) on silikaattimineraali, jota käytetään myös koru- ja jalokivenä.
Luonnossa harmaan- ja punaruskeat zirkonit ovat yleisimpiä, niitä tavataankin lähes kaikkialla maailmassa. Värimuunnoksia löytyy kuitenkin kaikissa sateenkaaren väreissä, jotka ovat varsinkin jalokiviluokkaisina (läpinäkyvinä) suhteellisen harvinaisia, hyvin kalliita ja suosittuja jalo- ja korukivinä.
Kaikkein harvinaisimmat ja kalleimmat zirkonit ovat värittömiä, näistä hiotaankin usein viistehiontaisia jalokiviä ja ne ovat suosittuja timantti-imitaatioita. Zirkonin dispersio on hyvin korkea, vain vähän timantin dispersiota pienempi ja näin ollen sen väriloisto on lähes yhtä kaunis kuin timantilla. Värittömät zirkonit myös hiotaan lähes poikkeuksetta briljanttihiontaisiksi, kuten timantit. Värillisiin zirkoneihin käytetään myös porrashiontaa.
Vihreät zirkonit ovat varsinaisessa jalokivikaupassa hyvin harvinaisia, mutta suosittuja keräilijöiden keskuudessa jo pelkästään hiomattomana raakakivenä.
Keltaisista zirkoneista käytetään myös nimitystä "hyasintti".
Zirkonin värin määräävät sen sisältämät epäpuhtaudet. Zirkonit sisältävät esimerkiksi radioaktiivisia uraania ja toriumia, jotka vaikuttavat sen fysikaalisiin ominaisuuksiin. Vihreät zirkonit ovat altistuneet niin voimakkaalle sisäiselle radioaktiiviselle säteilylle, että niiden atomirakenne on muuttunut lähes amorfiseksi. Zirkonien säteily on kuitenkin niin pientä, että se on havaittavissa vain erittäin tarkoilla mittauksilla, eikä siitä ole vaaraa eliöille. Zirkoneissa on usein myös hafniumia sekä pieniä määriä lantanideja, fosforia ja vettä.
Zirkonin väriä voidaan muuttaa myös keinotekoisesti säteilyttämällä sitä gammasäteillä (ydinsäteily).
Zirkonia esiintyy lähes kaikkialla maailmassa, esimerkiksi Suomessa voi löytää (ks. kuva) erittäin pieniä epäjaloja zirkoneita satunnaisesti vaikka tavallisesta graniitista tai migmatiitista, jotka ovat tyypillisiä metamorfinen- ja magmakiviä. Mutta enemmän ja suurempia kiteitä esiintyy esimerkiksi pegmatiiteissa. Zirkoni on kuitenkin metamorfisten kivilajien ja joidenkin sedimenttikivien yleinen mineraali. Suomen mineraalien hakemiston (A. Laitakari, 1967) mukaan mainittavia esiintymiä on Suomessa lueteltu yhteensä 68 kunnan alueelta. Määrä on kuitenkin saattanut vuosien varrella kasvaa, ja toisinaan pieniä zirkonikiteitä voi löytyä jopa aivan tavallisesta hiekoitussepelistä. Nämä ovat kuitenkin harvinaisia yksittäistapauksia.
Merkittäviä esiintymiä on Kamputseassa, Burmassa, Thaimaassa, Ceylonilla, Australiassa, Brasiliassa, Madagaskarilla, Tansaniassa, Vietnamissa ja Ranskassa.
Luonnon zirkonia ei pidä sekoittaa zirkoniaan (ZrO), joka on timanttia hyvin jäljittelevä, halvoissa koruissa käytetty synteettinen jalokivi. Siitä ja useimmista muista samannäköisistä luonnon jalokivistä zirkoni eroaa korkean kahtaistaittonsa perusteella.Zirkonikiteiden, kuten muidenkin kivien ja mineraalien ikää määritettäessä käytetään hyväksi kiven radioaktiivisuutta. Maailman vanhimmat, 3800 miljoonaa vuotta vanhat zirkonit on löydetty Grönlannista.
Arrecife
Arrecife on kaupunki Lanzaroten saaren itäosassa Kanariansaarilla Espanjassa. Kaupunki on ollut saaren pääkaupunki vuodesta 1852 lähtien. Vuonna 2008 kaupungissa oli 59 040 asukasta 22,72 km²:n alueella, joten sen väestötiheys oli 2 598,59 as/km².
Arrecifen satamasta on lauttayhteys muille Kanariansaarille sekä Eurooppaan ja Afrikkaan. Kaupungin lentokentältä on talvikuukausina useita suoria lomalentoyhteyksiä Helsinkiin.
Raumanmeri
Raumanmeri on Rauman edustalla sijaitseva merialue, joka on osa Selkämerta. Raumanmeren rannikolla, Otanlahdella, järjestettiin vuosina 1999–2007 Raumanmeren Juhannus -musiikkifestivaalit.
Merenkurkun eteläpuolella olevan Pohjanlahden osan (Selkämeren) nimi on perinteisesti ollut Raumanmeri.
Näin historialliset lähteet 1700-luvulta: Rovasti Frosterus julkaisi 27. toukokuuta 1736 tiedon, että Pohjanlahden eteläpuolta noin 60 meripeninkulman laajuudelta kutsutaan Raumanmereksi. Sven Mellenius mainitsee julkaisussaan vuodelta 1770, että Rauma on saanut nimensä sen edustalla olevasta Raumanmerestä.
Myös 1800-luvulla julkaistuissa kirjoissa puhutaan vain Raumanmerestä:
Ahvenanmaan saarien ja Pohjoisen Merenkurkun välillä, eli siinä Pohjanlahden osassa, jota sanotaan Raumanmereksi ... 
...tämän meren eteläistä ja avarampaa puolta, Raumanmerta kohden leviää Suomen länsiranta 30:n penikulman... (Suomen Maantiede Kansalaisille) 
...he kulkivat pitkin Suomenmaan etelärannikkoa Raumanmeren seuduille...(Y.Koskinen: Suomen Kansan Historia) 
Raumanmereksi sanotaan sitä Pohjanlahden osaa, joka huuhtelee Satakunnan rannikkoa (Maamme-kirja) 
Myös Elias Lönnrotin Suomalais-Ruotsalainen sanakirja tuntee Raumanmeri-nimityksen.
Selittämättömästä syystä nimi Raumanmeri alkoi muuttua Selkämereksi. Karttoihin ilmestyi Raumanmeren ohella ensin suluissa nimi Selkämeri. Sitten sulut poistuivat, nimi vahvistui ja syrjäytti lopulta kokonaan Raumanmeren.
1900-luvun alun "Tietosanakirjassa" pidetään Raumanmeri-nimitystä yleisempänä, joskin siinä jo todetaan, että ”kirjallisuudessa joskus nimitetään Pohjanlahden eteläosaa Selkämereksi”. Myös "Pieni tietosanakirja" 1920-luvulta asettaa Raumanmeri-nimityksen Selkämeren edelle.
Raumalla nimenmuutosta ei ole katsottu suopein silmin. Vuonna 1933 Rauman kaupunginhallitus kääntyi Suomen Maantieteellisen seuran puoleen ja pyysi sitä puuttumaan asiaan. Vastauskirjeessään Seura lupasi tehdä voitavansa. Mitään ei kuitenkaan tapahtunut. Vuonna 1944 yritettiin uudestaan. Nyt muutospyyntö osoitettiin suoraan Valtioneuvostolle. Tälläkin kerralla turhaan. Selkämeri on vakiintunut kaikkiin karttoihin Pohjanlahden keskiosan nimityksenä. Kuitenkin myös Raumanmeri elää, vaikkakin kituliaasti. 2000-luvulla Varsinais-Suomen ja Satakunnan rannikolle on ryhdytty suunnittelemaan uutta kansallispuistoa, jolle on ehdotettu nimeä Raumanmeren kansallispuisto.