Martti Simojoki
Martti Ilmari Simojoki (vuoteen 1928 Simelius, 17. syyskuuta 1908 Uusikaupunki – 25. huhtikuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen piispa. Hän oli Turun ja Suomen arkkipiispana vuosina 1964–1978.
Uudenkaupungin kirkkoherran Jooseppi Joakim Simeliuksen ja Helmi Johanna Helmisen perheeseen syntyi vuonna 1908 poika, Martti Ilmari. Perheen vanhemmat pojat olivat Paavo (1904) ja Heikki (1906). Martin jälkeen syntyivät Aili (1913) ja Anna-Liisa (1918). Martti Simojoki avioitui vuonna 1936 hammaslääkäri Aune Castrénin kanssa. Heidän perheensä sai kolme lasta. Vuonna 1938 syntyi Pentti, 1944 Leena ja 1947 Jaakko.
Martti Simojoki kävi koulua Kuopiossa, koska perhe muutti Kuopioon isän tullessa 1918 Kuopion kirkkoherraksi. Martti tuli ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta 1926. Samana vuonna hän aloitti opinnot Helsingin yliopiston jumaluusopillisessa tiedekunnassa. Hänet vihittiin papiksi 1930. Opiskelu jatkui. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1938, teologian kandidaatiksi 1941 ja lisensiaatiksi 1947 sekä väitteli teologian tohtoriksi 1948 (väitöskirja 'Julistus ja opetus').
Martti Simojokea oli pienestä pitäen vaivannut alemmuudentunne. Hän epäili, ettei hänellä olisi henkisiä edellytyksiä yliopisto-opiskeluun. Ratkaisevan muutoksen sai aikaan E. W. Pakkalan voimakas saarna. Simojoelle kirkastui Kristus syntisen ainoana auttajana. Tämän tapahtuman jälkeen teologiset opinnot alkoivat tuntua mieluisilta.
Martti Simojoen opintojen päättötöiden aiheet liittyivät saarnan tutkimiseen alkaen jo laudaturtyöstä. Aleksi Lehtosen ollessa käytännöllisen teologian professorina Simojoki laati tutkielman ”Nykyaikainen suomalainen saarna saarna- ja puhekirjallisuuden valossa 1918-1931”. Hän sai Tampereen piispaksi siirtyneeltä Lehtoselta todistuksen, missä sanottiin tutkielman hyväksytyn laudaturtyönä käytännöllisessä teologiassa.
Sodan pitkittyessä Martti Simojoki suunnitteli väitöskirjatyötä. Hän sai 1943 vuoden mittaisen opintoloman perusteenaan vuoden stipendi Saksaan. Kuitenkin sotaolosuhteet Saksassa estivät opiskeluaikeet siellä ja hän palasi Suomeen. Matka kesti kaksi kuukautta. Simojoelta jäi saamatta Saksasta metodinen oppi, jota hän oli tavoitellut. Työn ohessa 1947 hiljalleen valmistunut väitöskirja kosketteli julistusta ja opetusta.
Martti Simojoki teki stipendimatkan Saksaan 1943. Hän opiskeli puoli vuotta stipendiaattina Yhdysvalloissa 1948. Teologian kunniatohtoriksi hän tuli USA:n Wittenbergistä 1963. Muut opinto- ja edustusmatkat suuntautuivat Euroopan maiden ja Yhdysvaltain lisäksi Kanadaan ja eri puolille Afrikkaa.
Vuonna 1947 Simojoki syyskaudeksi keskittyi opiskelemaan englantia. Niinpä 1948 hän matkusti puoleksi vuodeksi opiskelemaan pääasiassa uskonnollisen kasvatuksen ongelmaa Wittenbergin yliopistoon Ohiossa.
Martti Simojoki joutui tehtäviensä takia paljon matkustamaan sekä länsimaissa että myös idän kirkoissa. Kirkkokuntien välisissä neuvotteluissa ja komiteoissa Simojoella oli tärkeä paikkansa. Myös Afrikassa hän vieraili lähetyskentillä. Vuonna 1954 Simojoki puntaroi Kavangolla lähetyssaarnaajan vaaroja: "1) aurinko ja kuu; 2) veden puute; 3) erilaiset eläimet (maalla ja vesissä); 4) malaria, keuhkorutto ym taudit; 5) epäluotettavat ihmiset; 6) saatanan kiusat (lihallisuus, ahneus); 7) epäusko ja epätoivo." Näitä vastaan täytyy todella tehdä.
Valmistuttuaan papiksi Martti Simojoen ensimmäisenä virkana oli Suomen kristillisen ylioppilasliiton (YKY) yleissihteerin tehtävä 1930-32, sen jälkeen hän toimi uskonnon opettajana Kallion yhteiskoulussa Helsingissä sekä kirkkoherran, isänsä, virallisena apulaisena Kuopiossa. Helsingin pohjoisen suomalaisen seurakunnan kirkkoherran, A. W. Kuusiston, apulaiseksi (Suurkirkon seurakuntapiirin pastoriksi) Simojoki tuli 1935 ja toimi siinä vuoteen 1943. Jumaluusopin ylioppilaiden ylim. saarna- ja opetusharjoitusten johtajuuskausi oli 1936-39. Helsingin yliopiston käytännöllisen teologian professorin, Aarni Voipion, assistenttina hän oli 1943-50 sekä teologisen tiedekunnan notaarina 1945-50. Sotapalveluksensa Martti Simojoki suoritti sotilaspappina 1940-44 kenttäpiispan, Johannes Björklundin, määräämissä tehtävissä päämajassa ja Itä-Karjalassa. Martti Simojoki valittiin Suomen kirkon seurakuntaopiston ja Luther-opiston johtajaksi Järvenpäähän 1950. Mikkelin hiippakunnan piispaksi hän tuli vuosiksi 1951-59. Helsingin hiippakunnan piispana hän oli 1959-64. Arkkipiispana Turussa Simojoki oli vuosina 1964-78.
Arkkipiispana Simojoki oli mm. piispainkokouksen, kirkolliskokouksen, kirkkohallituksen, kirkon ulkomaanasiain toimikunnan ja Suomen ekumeenisen neuvoston puheenjohtaja sekä kirkon tiedotuskeskuksen johtokunnan puheenjohtaja.
Simojoki siirtyi YKY:n toimeen vuonna 1933. Tällöin hän Etsijä-lehdessä julkaisi: "Suomen kristillisen liikkeen voima on pyrkimyksessä päästä lähelle kansaa, lähelle kirkkoa ja - lähelle evankeliumia." "Suomalainen ylioppilas" "on kansallismielinen. Siihen häntä suorastaan pakottaa oman kansansa vaaranalainen asema ja sen epävanhurskaat yhteiskunnalliset, taloudelliset ja kielelliset olot." Kirjoituksessa hyökättiin väkevästi kulttuuria vastaan. Kirjoituksen taustahenkilöstä heijastui suomalaiskansallisen herätyksen kokenut nuori pietisti, joka oli saanut vaikutteita nuorelta herännäispapistolta körttitupien ilmapiirissä. Simojoki YKY:n yleissihteerinä sitoutui norjalais-suomalaiseen pietistiseen herätysliiketraditioon.
Martti Simojoki, sai Helsingissä lempinimen isä Obeliski, tuli siis nuorena pappina 1935 Suurkirkon seurakuntapiirin pastoriksi. Hänen pääasiallinen vastuualueensa oli Kruununhaka ja Katajanokka. Vuonna 1936 hän sai avukseen teologin, Irja Kilpeläisen, joka ensimmäisenä painotti naisten ja tyttöjen huomioonottamista seurakuntatyössä. He huolehtivat erityisesti vapaaehtoisten innostamisesta avuksi. Simojoki ja Kilpeläinen muodostivat seurakuntapiirissä todellisen voimakaksikon.
Sotilaspappinakin Simojoki osoittautui hengelliseksi isäksi. Kuitenkin kuoleman kanssa kasvokkain oleminen kouraisi häntä syvältä. Vaikeimpia tehtäviä oli virolaisten desanttien valmistaminen kuolemaan. Sotakokemukset avarsivat Simojoen näkemyksiä yhteiskunnallisesti. Edelleen hänen mukaansa Kristus-usko oli ohittamaton perusta, mutta yksilökeskeisyys laajeni hänellä kohden sosiaalista, lähimmäisestä huolta pitävää, oikeudenmukaista yhteiskuntaa.
Martti Simojoki alkoi sodasta kotiuttamisen jälkeen työskentelemään käytännöllisen teologian professorin assistenttina Helsingin yliopistossa. Tehtäviin kuuluivat homileettisten ja liturgisten harjoitusten ohjaaminen Suurkirkon kappelissa sekä katekeettisten eli opetusharjoitusten johtaminen. Lisäksi hän opasti käytännöllistä raamattutulkintaa. Harjoitusten myötä valmius jumalanpalvelusten toimittamiseen kasvoi. Samoin harjaantui valmius opetustehtäviin mm. rippikoulussa. Opiskelijat arvostivat Simojoen ohjaamis- ja opetustyötä teologisen tiedekunnan yhtenä parhaimmista anneista.
Simojoki heittäytyi tehtäväänsä tarmolla ja vakavuudella. Hänellä oli aina ollut mielessään harrastus seurakuntaelämän kehittämiseen. Simojoen piispantarkastukset olivat pitkiä ja perusteellisia. Esimerkiksi Kotkassa 1959 tarkastus kesti viisi päivää ja oli rasittavuudessaan valtiovierailuun verrattavissa. Kohderyhminä olivat lähinnä nuoriso ja työväki. Piispa kävi kohteissa henkilökohtaisesti ja puheitakin hänelle kertyi yli kolmekymmentä eri paikoissa.
Vuonna 1959 perustettiin Helsingin hiippakunta, jonka ensimmäiseksi piispaksi valittiin Martti Simojoki. Jos Mikkelissä hän tuli valmiisiin puitteisiin, niin Helsingissä kaikki piti aloittaa alusta. Apea alkutunnelma vaihtui pian puuhakkuudeksi tiloja hankkimalla ja sisustamalla.
1960-luvun alussa Simojoen työmäärä oli runsas. Väkirikkaimman uuden hiippakunnan käynnistyksen lisäksi hän kuului noin viiteentoista komiteaan, toimikuntaan, liittoon ja johtokuntaan. Hallintomiehenä kirkon jäsenten oikeussuoja oli Martti Simojoelle tärkeä. Pappien hairahduksissa Simojoki puhutteli asianomaisia kahdenkesken. Hän sai monta vinoutumaa korjautumaan hiljaisuudessa.
Eräät tärkeät poliitikot yrittivät saada Martti Simojokea ryhtymään Urho Kekkosen vastaehdokkaaksi vuoden 1962 presidentinvaaleissa. Hänen luoksensa saapui Väinö Tannerin johdolla lähetystö, jossa oli sosiaalidemokraattien, kokoomuksen, ruotsalaisten ja pientalonpoikien edustus. Helsingin piispana työskennellyt Simojoki ei kuitenkaan suostunut asettumaan ehdolle.
Arkkipiispana Martti Simojoen perustehtäviin kuului luoda yhteydet paikallisseurakuntiin, joista oli pidettävä huolta. Piispantarkastukset olivat tässä suhteessa tärkeimmät. Simojoen sielunhoidollisen sävytyksen omaavista puheista heijastui, että hän oli ennen kaikkea pappi. Koko Suomen luterilaiseen kirkkoon Simojoella oli vahva vaikutus. Hän osasi johdatella tärkeinä pitämänsä asiat suotuisaan päätökseen niin Laajennetussa piispainkokouksessa kuin piispainkokouksessa. Kirkolliskokouksessa vihje päätöksen suunnasta riitti. Kirkossa on vallittava tiedottamisen vapaus. Tämä kertoi Simojoen suhtautumisesta julkiseen sanaan.
1970-luvulla arkkipiispa Simojoki otti henkilökohtaisesti kantaa ongelmiin, jotka yhteiskunnassa kaipasivat kirkon aktiiviutta. Hän ilmaisi käsityksensä mm. abortista, eutanasiasta, ekumeniasta, popkulttuurista, nuorisoradikalismista, marksilaisuudesta, vallankumouksesta ja väkivallasta. Ominaista oli niin ongelman terävä asettaminen, kuin sen ratkaiseminen. Simojoen nopeat asiaanpuuttumiset olivat kirkon ääntä. Myötätunto oli heikomman puolella.
Vaikea asia Simojoen uralla oli laajan vaikutuksen saanut Salama-jupakka Juhannustanssit-teoksen tiimoilta.
Martti Simojoki on ollut kirkolliskokouksen jäsen v:sta 1943 ja puheenjohtaja 1965-78. Jäsenenä hän oli kirkkolakikomiteassa 1948-53 sekä kirkkolainuudistamiskomiteassa 1953-58. Puheenjohtajana Simojoki oli kirkkolain tarkistuskomiteassa 1958-73, kirkon lainsäädännön uudistamista tutkivassa komiteassa 1963-68 sekä kirkon järjestysmuotoa tutkivan komiteassa 1968-74.
Kirkkolainsäädännön ja hallinnon kehittämisen perusta Simojoella oli teologinen. Luterilaisen uskon näkemyksen tuli näkyä, niin että evankeliumin vapauttava sanoma saavuttaisi mahdollisimman monet. Simojoki vaikutti lainsäädäntötyöhön piispoista pisimpään.
Martti Simojoen luottamustoiminta oli laaja-alaista. Nuorisotyön ja perheasiain sektorilla hän oli Kirkon nuorisotyön keskuselimen puheenjohtajana 1953-56 ja Kirkon perheasiaintoimikunnan puheenjohtajana 1953-70.
Luterilaisessa maailmanliitossa (LML) Simojoki oli Suomen kansallistoimikunnan jäsen vuodesta 1951, puheenjohtaja 1959-65, liiton kasvatuskomission jäsen 1953-63 sekä toimeenpanevan komitean jäsen 1961-70. LML:n varapresidenttinä hän oli 1963-70, Wittenbergin evankelisen saarnaajaseminaarin kuratoriumin jäsen vuodesta 1964, Ruotsin—Suomen kirkkojen yhteistyöneuvottelukunnan jäsen vuodesta 1970 sekä Kristillisen kasvatuksen maailmanneuvoston varapuheenjohtaja 1962-70.
Suomen kristillisen ylioppilasliiton varapuheenjohtajana Simojoki oli 1941-50 ja tuli SKY:n kunniajäseksi 1952. Suomen lähetysseuran johtokunnan jäsenenä hän oli vuodesta 1944, Suomen kirkon seurakuntatyön keskusliiton puheenjohtajana 1953-64 sekä Kirkon lahja ry:n johtokunnan jäsen 1952-71. Suomen pipliaseuran puheenjohtajaksi Simojoki tuli 1964. Mannerheimin lastensuojeluliiton liittoneuvoston jäsenenä hän oli 1951-72 ja puheenjohtajana 1959-72. Kansalaiskasvatuksen neuvottelukunnan jäsenenä hän oli vuodesta 1960 sekä Vartijan päätoimittajana 1945-51.
Eräs episodi: Mannerheimin lastensuojeluliitossa oli ongelmia ja sitä uhkasi hajaannus. Arkkiatri Arvo Ylpön toimesta Simojoki tuli liittoneuvoston puheenjohtajaksi. Arkkiatri Ylppö saatiin siirtymään Mannerheimliiton kunniapuheenjohtajaksi ja koko liittoneuvoston jäsenkunta vaihdettiin. Ongelmat poistuivat.