hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Latvian kieli
Latvian kieli, latvia eli lätti ("latviešu valoda") kuuluu balttilaisiin kieliin, joka on indoeurooppalaisen kielikunnan haara. Sen lähisukulainen on liettuan kieli. Latvia ja liettua erosivat toisistaan verrattain myöhään, vasta noin 1500 vuotta sitten. Latvia ja liettua ovat ainoat edelleen puhuttavat balttilaiset kielet, mutta ero kielten välillä on jo kuitenkin ylittänyt keskinäisen ymmärryksen rajan. Tämä koskee ennen muuta kirjakieltä, kun taas rajaseuduilla puhuttavat kummankin kielen murteet ovat selvästi toisiaan lähempänä. Balttilaiset kielet ovat nykyisten indoeurooppalaisten kielten arkaaisin haara, mutta latvia on joutunut suurempien muutosten alaiseksi kuin sisarkieli liettua, jossa esiintyy muun muassa duaali, jota latvian kirjakielessä ei ole. Latviaan ovat vaikuttaneet mm. saksa, venäjä sekä suomalais-ugrilaisista kielistä viro ja etenkin liivi. Balttien ja itämerensuomalaisten kansojen kontaktien vuoksi latviassa on paljon yhteisiä sanoja suomenkin kanssa.
Latvian kielen ensimmäinen kirjallinen muistomerkki on saksalaisen pastorin Nicholas Rammin kääntämä virsi vuodelta 1530 (ilmestynyt virsikirjassa 1615). Vanhin latvialainen kirja on vuonna 1585 painettu katolinen katekismus.
Latvian äännejärjestelmä on seuraavanlainen:
Äänteistä /f x/ esiintyvät ainoastaan lainasanoissa. on /n/:n muoto ennen velaariklusiileja.
Konsonantin assimiloituvat soinnillisuudessa seuraavan konsonantin kanssa, esimerkiksi "apgabals" .
Kaikki vokaalit esiintyvät sekä lyhyinä että pitkinä. /ɔ ɔː/ ja sen sisältämät diftongit /uɔ/:ta lukuun ottamatta esiintyvät ainoastaan lainasanoissa.
Latvian aakkoset:
Latviaa äännetään pitkälti kuten kirjoitetaankin, pieniä poikkeuksia lukuun ottamatta. Kirjoitusasussa silmiinpistäviä ovat muun muassa vokaalia pidentävät viivat (ā), konsonantin liudentumismerkit (ņ) ja suhuäänteet (š).
Latvian kielessä muutetaan kaikki ulkomaalaiset henkilön- ja paikannimet latvian kieliasuun ja taivutusjärjestelmään sopivaksi. Konsonanttiin päättyvien miesten nimien perään liitetään maskuliinin nominatiivin pääte -s ja konsonanttiin päättyvien naisten nimien perään feminiinin nominatiivin pääte, yleensä -a. Konsonanttiin päättyvät ulkomaiset paikannimet muutetaan feminiinimuotoon. Muutama esimerkki:
Hartiapunoksen vammautuminen tai ahtautuminen
Hartiapunoksen vammautuminen tai ahtautuminen on ryhmä hermostollisia häiriöitä, jotka vaikuttavat käsistä niskaan kulkeviin hermoihin. Ahtautumisesta voi seurata rintakehän yläaukeaman oireyhtymä (, TOS).
TOS on monimuotoinen pinnetilaoireisto, josta on seurauksena olkahermopunoksen ja toisinaan myös verisuonten puristustila kaula-hartiaseudun alueella. Se alkaa yleensä nuorena ja ilmenee toisen tai molempien yläraajojen heikkoutena, puutumisena tai kiputiloina. Pinnetila voi aiheuttaa kipua myös kaulalle, poskeen, hartiaan, rintakehälle, kainaloon tai olkanivelen seutuun. Oireet vaihtelevat sen mukaan, kohdistuuko puristus verisuoniin, hermoihin, vai molempiin.
Suurin osa TOS-syndroomapotilaista reagoi suotuisasti raajan rasituksen ja yläasentojen välttämiselle sekä TOS-fysioterapialle. Tärkeätä on hyvän ryhdin omaksuminen ja ylläpito, sekä niska-hartia-kaulalihasten yläaukeamaa mobilisoivat ja vahvistavat sekä rentouttavat harjoitukset. Tarvittaessa leikkaushoidosta voi olla apua, mutta siihen turvaudutaan erittäin harvoin silloin, kun oireisto johtuu rakenteellisista syistä.
Henkivartija
Henkivartijalla tarkoitetaan Suomessa vartioimisliikkeen vartijaa, poliisia tai muuta viranomaista, joka toimii henkilösuojaustehtävässä.
Vartijan suorittama henkilösuojaustehtävä on yksi yksityisistä turvallisuuspalveluista annetussa laissa vartioimisliikkeille kuuluvista työtehtävistä eli jos tehtävää suorittaessa suorittaja saa korvausta työstään, kuuluu tehtävä vartioimisliikkeelle. Henkilösuojaustehtävä voi koskea tiettyä henkilöä tai pientä ryhmää, ja siitä on tehtävä toimeksiantosopimus. Suomessa henkilönsuojausta suorittavalla vartijalla ei ole erityisiä oikeuksia, mutta hän voi käyttää esimerkiksi kaikille kuuluvaa hätävarjeluoikeutta itsensä tai toisen suojaamiseksi.
Elokuvissa henkivartijan tehtävistä annetaan hyvin vauhdikas kuva. Autoilla ajetaan lujaa, aseet ovat aina mukana ja suojausta suoritetaan isolla joukolla näyttävästi. Suomen olosuhteissa aseita harvemmin edes pidetään mukana.
Yhdysvalloissa presidentin henkeä vartioi salainen palvelu ("Secret Service"), jonka toimista huolimatta muutamia presidenttejä on murhattu. Toimintaan kuuluu myös presidentin vierailupaikkojen tarkistaminen etukäteen muun muassa pommien etsimiseksi. Myös sotilaallisia henkivartijoita on, joskin henkivartiokaartien rooli on muuttunut seremonialliseksi.
Tunnettuja henkivartiokaarteja ovat muun muassa natsi-Saksan SS Leibstandarte Adolf Hitler, Sveitsiläiskaarti ja Venäjän keisarillinen kaarti (1721-1917), jonka riveissä aloitti sotilasuransa myös Suomen marsalkka C. G. E. Mannerheim.
Yleisesti ottaen tärkeimmiksi henkivartijan ominaisuuksiksi muodostuukin suunnitelmallisuus, havaintojen tekeminen, reagointikyky, paikallistuntemus ja monipuolisuus (ajoneuvojen hallinta, ensiapu, kielitaito). Alalla toimii myös paljon henkivartijakoulutusta antavia yrityksiä, mutta tällaisilla koulutuksilla harvoin on vaikutusta työllistymiseen. Henkivartijamarkkinat Suomessa ovat pienet, ja ammatissa kokopäiväisesti toimivia henkivartijoita lienee yksityisellä sektorilla alle kymmenen henkeä.
Sojourner Truth
Sojourner Truth (itse annettu nimi vuonna 1843, alun perin Isabella Bomefree, myöhemmin Baumfree; s. 1797? – k. 26. marraskuuta 1883) oli orjana syntynyt orjuutta vastustaneen liikkeen eli abolitionismin ja naisasialiikkeen näkyvä hahmo 1800-luvun Yhdysvalloissa.
Isabella Bomefree syntyi New Yorkin osavaltiossa, ja myytiin kolmeen kertaan uudelle omistajalle jo ennen kuin täytti 15 vuotta. Vuosina 1815-1826 hän synnytti viisi lasta, ja vuonna 1826 pakeni nuorimmaisensa kanssa Kanadaan Seuraavana vuonna New Yorkin osavaltio poisti orjuuden vuoden 1799 jälkeen syntyneiltä, ja Isabella palasi sinne. Hänen poikansa Peter myytiin laittomasti Alabamaan, ja Isabella haastoi pojan myyneen isännän oikeuteen saadakseen poikansa takaisin. Tämä oli yksi ensimmäisistä oikeusjutuista, joissa musta nainen asettui valkoista miestä vastaan ja voitti.
Isabella muutti poikansa kanssa New York Cityyn vuonna 1829, ja tutustui paikallisiin kristittyihin aktivisteihin. Vuonna 1843 hän otti nimekseen Sojourner Truth. Myöhemmin hänestä tuli tunnustettu abolitionismiliikkeen puhuja. Hänen tunnetuin puheensa on "Ain't I a Woman?" (Enkö minä ole nainen?), jonka Truth piti Ohion naisten oikeuksia käsitelleessä konventissa vuonna 1851.
Sojourner Truth oli yksi ensimmäisistä, joka yhdisti mustien oikeudet ja naisten oikeudet. Hän puhui orjuutta vastaan, pyrki hankkimaan asuntoja vapautetuille orjille, edisti vankilauudistusta ja vastusti kuolemanrangaistuksia. Yhdysvaltojen sisällissodan aikana Truth oli mukana värväämässä mustia joukkoja orjuutta vastustavan Pohjoisen puolelle.
Vuonna 1883 Sojourner Truth kuoli ja haudattiin Battle Creekiin Michiganin osavaltiossa. Seuraavana vuonna ilmestyi hänen matkakumppaninsa toimittava elämäkerta Narrative. Vuonna 1997 NASA antoi Mars-laskeutujansa Mars Pathfinderin viemälle planeettakulkijalle hänen mukaansa nimen Sojourner.
Germaine Greer
Germaine Greer (s. 29. tammikuuta 1939, Melbourne) on australialainen kirjoittaja ja radiotoimittaja, jota monet pitävät yhtenä 1900-luvun näkyvimmistä feministeistä. Hän nousi maailmanmaineeseen 1970-luvulla teoksellaan "Haluan olla nainen".
Greer syntyi ja kasvoi Melbournessa, ja opiskeli Melbournen yliopistossa englantia, ranskaa ja kirjallisuutta. Valmistuttuaan hän muutti Sydneyyn, jossa liittyi vasemmistointellektuellien anarkistien ryhmään. Greer opetti Sydneyn yliopistossa ja sai stipendin, jonka turvin matkusti Englantiin Cambridgen yliopistoon. Vuonna 1968 Greer väitteli Elisabet I:n ajan näytelmäkirjallisuudesta ja aloitti opettamisen Warwickin yliopistossa Coventryssä. Vuonna 1970 ilmestyneen teoksensa "Haluan olla nainen" menestyksen turvin Greer luopui vakinaisesta yliopistovirasta 1972, ja elätti itsensä vapaana kirjailijana ja toimittajana. Hän on tehnyt akateemista työtä kirjojensa rinnalla, ja vuonna 1989 hän palasi Cambridgeen Newnham Collegeen ja työskentelee myös Warwickissa professorina.
Greer on tuonut teoksissaan esille väitettä, että avioliitto orjuttaa naisen. Hän on myös kartoittanut yhteiskunnassa esiintyvää naisvihaa. Yleisistä feministien näkemyksistä Greer poikkeaa siinä, että hän näkee paluun suurperheisiin olevan ratkaisu naisten asemaan.
Gro Harlem Brundtland
Gro Harlem Brundtland (s. 20. huhtikuuta 1939 Bærum) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko, joka toimi Norjan pääministerinä 1981, 1986–1989 ja 1990–1996.
Hän on saanut lääketieteellisen koulutuksen ja valmistunut Harvardin yliopistosta vuonna 1965. Vuodet 1974–1979 hän toimi Norjan ympäristöministerinä. Hänestä tuli maan ensimmäinen naispääministeri helmikuussa 1981. Hänen ensimmäisessä hallituksessaan oli kahdeksan naisministeriä kahdeksastatoista.
Brundtland nousi yllättäen pääministeriksi, kun Odvar Nordli vetäytyi syrjään vuoden 1981 alussa. Brundtlandin ensimmäinen hallitus oli lyhytaikainen, mutta hän toimi pääministerinä myöhemmin vielä kaksi kertaa: 9. toukokuuta 1986 – 16. lokakuuta 1989 ja 3. marraskuuta 1990 – 25. lokakuuta 1996. Hän oli tarmokas ja voimakastahtoinen toimija. Hän esimerkiksi toimi päättäväisesti, kun hänen miehensä vuonna 1983 putosi purjeveneestä mereen voimakkaassa aallokossa. Usean tunnin kamppailun ansiosta hän pelasti sekä miehensä että veneen.
Brundtland nousi kansainvälisesti merkittävään asemaan toimiessaan 1980-luvulla Yhdistyneiden kansakuntien ympäristön ja kehityksen maailmankomission eli Brundtlandin komission puheenjohtajana. Komissio pyrki julkituomaan kestävän kehityksen käsitettä ja julkaisi raporttinsa "Yhteinen tulevaisuutemme" huhtikuussa 1987.
Toukokuussa 1998 Gro Harlem Brundtlandista tuli Maailman terveysjärjestön pääjohtaja. Hänen seuraajakseen tuli 21. heinäkuuta 2003 Lee Jong-wook.
Maailman terveysjärjestön pääjohtajuuden jälkeen Brundtland toimi jonkin aikaa Harvardissa vierailevana opettajana. Tammikuussa 2006 Gro Harlem Brundtlandia ehdotettiin seuraavaksi YK:n pääsihteeriksi.
Asuessaan Ranskassa vuoden 2007 loppupuolella Brundtland joutui kritiikin kohteeksi, koska hän oli käynyt leikkauksessa julkisessa sairaalassa Norjassa. Pysyvästi ulkomailla asuvalla norjalaisella ei ole oikeutta käyttää Norjan julkisia terveyspalveluja. Brundtland vastasi kritiikkiin maksamalla leikkauksensa ja muuttamalla takaisin Norjaan.
Myös Brundtlandin toimintaa Pepsi-yhtiön konsulttina vuonna 2007 on arvosteltu terveysvalistajana toimineelle sopimattomaksi.
Joukkomurhaaja Anders Behring Breivik oli suunnitellut surmaavansa 22. heinäkuuta 2011 tekemällään operaatiolla myös Brundtlandin. Breivik tuli kuitenkin Utøyan saarelle pari tuntia Brundtlandin poistumisen jälkeen.
Markku
Markku on suomalainen miehen etunimi. Nimipäivää Markut viettävät 25. huhtikuuta. Markku on muunnos latinalaisperäisestä nimestä Marcus, joka tulee antiikin roomalaisten Mars-jumalasta. Muita Suomessa yleisiä saman nimen muunnelmia ovat Marko ja Markus.
Väestörekisterikeskuksen mukaan Markku-nimisiä oli merkitty Suomessa väestötietojärjestelmään vuoden 2009 loppuun mennessä kaikkiaan 48 856. Määrässä ovat mukana myös jo kuolleet henkilöt. Lisäksi mukana ovat kaikki Suomessa annetut etunimet, siis kaksinimisiltä kaksi ja kolminimisiltä kolme nimeä, mutta sillä ei Markun osalta ole kovin suurta merkitystä, sillä Markku on harvoin muuna kuin kutsumanimenä. Markkua ehdotettiin lisättäväksi nimipäiväkalenteriin jo vuonna 1879, mutta ehdotus toteutui vasta vuonna 1929. Tämän jälkeenkin nimi pysyi melko harvinaisena yli vuosikymmenen, mutta muutaman vuoden aikana sota-ajasta lähtien se koki poikkeuksellisen nopean suosion nousun. Markku oli suosittu nimi 1940-luvun puolivälistä 1970-luvulle, ja 1950-luvun alkupuolella se oli Suomen toiseksi suosituin pojan ensimmäinen etunimi Karin jälkeen. Eniten Markkuja on syntynyt vuonna 1950, jolloin syntyi 2 287 Markkua. 1980-luvulta 2000-luvun alkuvuosiin asti Markku oli todella harvinainen nimivalinta, mutta 2010-luvulla sen suosio on kääntynyt lievään nousuun. Lokakuussa 2014 julkaistun tilaston mukaan Markku on Suomen kymmenenneksi yleisin kutsumanimi.
Markku-nimen kantajilla on oma yhdistys, Suomalainen Markku-liitto, joka on perustettu heinäkuussa 1996 Noormarkussa. Markku-liitto on Suomen suurin etunimiyhdistys noin 1 700 jäsenellään. Vuotuisessa juhlatilaisuudessa 25. huhtikuuta Markku-liiton henkisessä kotipaikassa Porin kaupungin Noormarkun kaupunginosan Söörmarkun kylässä valitaan uusi Vuoden Markku sekä lyödään uudet ”Söör Markut”. 30. elokuuta 2008 Markku-liiton järjestämässä kokoontumisessa Helsingin Senaatintorilla saavutettiin uusi maailmanennätys samannimisten henkilöiden kokoontumisessa yhteen paikkaan. Senaatintorille kokoontui 1 281 henkilöpaperien avulla nimensä todistanutta Markkua. Markut löivät aiemman vastaavan ennätyksen, joka oli Mohammed-nimisten ihmisten kokoontuminen Dubaissa, noin 200:lla. Voidaan ajatella, että tämän ennätyksen lyönnin arvoa lisäsi se, että Mohammed on maailman yleisin etunimi (kymmeniä miljoonia) ja Markku käytössä melkein pelkästään Suomessa (noin 30 000).
Sukunimenä Markku oli vuonna 2010 76:lla, Markkunen 22:lla ja Markkula 1 080 henkilöllä.
H.323
H.323-signalointiprotokolla on ITU-T:n kattostandardi, joka määrittelee videoneuvotteluyhteyksien protokollan pakettiverkkokäyttöön eli joko yrityksen sisällä lähiverkossa tai internetissä. H.323 on yleisstandardi lähes kaikille protokollille, jotka mahdollistavat audiovisuaalisen kommunikoinnin lähiverkoissa tai internetissä.
H.323:n vaihtoehto on IETF:n SIP-standardi.H.323-videoneuvottelulaitteita valmistavat mm. Aethra, Polycom, RADVision, Sony, Tandberg ja VCON.
Tunnetuin ohjelmatoteutus lienee Microsoftin NetMeeting, joka ei tosin toimi aivan standardin mukaisesti ja sen kehitys on lopetettu. Myynnissä olevia kaupallisia H.323-ohjelmistoja PC:lle on useita.
Avoimen lähdekoodin puolella on kehitteillä useampiakin H.323-standardia tukevia ohjelmistoja, joista pisimmällä on Macin XMeeting. Myös Linux- ja PC-maailmassa toimivat Ekiga ja OpenPhone seuraavat perässä.
Mars (jumala)
Mars (Mavors, Mamers, etruskiksi Maris) oli Juppiterin ohella muinaisten roomalaisten pääjumala, sodan jumala, sekä viljelysten suojelija. Mars oli roomalaisten vastine kreikkalaisten Ares-jumalalle, mutta oli esikuvaansa jalompi ja ystävällisempi. Roomalaiset uskoivat Rooman perustajien, Romuluksen ja Remuksen, olleen Marsin poikia. Rooman armeijan sotilaat uskoivat Marsin suojelevan heitä ja johdattavan heidät taisteluissa voittoon. Augustuksen aikana Marsiin liitettiin uusi lisänimi, "Ultor" ('kostaja'), kunnioittamaan Caesarin muistoa ja voittoa hänen murhaajistaan.
Marsin mukaan on nimetty Mars-planeetta ja vuoden kolmas kuukausi.
Everything2
Everything2.com on Slashdotin viiteaineistoksi alun perin tarkoitettu avoin tietosanakirja. Järjestelmä on toteutettu Perl-ohjelmointikielellä ja MySQL-tietokannalla. Sitä ylläpitää yhdysvaltalainen Everything Development Company, joka käyttää sivua testialustana Perlillä kirjoitetulle avoimen lähdekoodin sanakirjaohjelmalleen. Järjestelmä on täysin englanninkielinen. Artikkeleita voi olla useampia otsikkoa kohden ja niiden tekijänoikeudet jäävät kokonaan kirjoittajille. Tekijänoikeuksia ei ole pakko lisensoida GNU-lisenssillä. Artikkeleita ei saa muokata muu kuin kirjoittaja itse.
Everything2 () on ottanut tavoitteekseen kaiken tiedon kattamisen. Se ei pyri tietosanakirjamuotoon, jolloin neutraalia katsantokantaa ei ole pakko noudattaa. Henkilökohtaisen näkökulman lisäämistä itse asiassa kannustetaan. Tavoitteena ovat artikkeliotsikot, joiden alla on edustettuna monta erilaista näkökantaa. Järjestelmässä on myös chat-keskustelu, samalle pohjalle tehty lyhytviestiliittymä ja sille postituslistoja.
Yli 25 artikkelia kirjoittaneille annetaan päivittäin ääniä, joilla voi tukea joko artikkelin poistoa tai säilyttämistä. Vielä enemmän kirjoittaneille käyttäjille annetaan mahdollisuus nostaa artikkeli etusivulle.
Dis Manibus
Dis Manibus on roomalaisissa hautapiirtokirjoituksissa käytetty latinankielinen vakioformula eli kaava. Usein se esiintyy lyhenteenä, yleensä D. M., joskus myös D. M. S., jälkimmäisessä formulaan on lisätty vielä "sacrum".
Hautapiirtokirjoitus aloitetaan usein tällä formulalla, joka voidaan kääntää suomeksi 'manalan jumalille' ("Dis Manibus") pyhitetty ("sacrum").
Kristillisenä aikana lyhenteenä esiintyvää formulaa on tulkittu kristillisen opin mukaisesti. Tällöin formula on avattu muotoon "Deo magno" eli suurelle ("magno") Jumalalle ("Deo"). On kuitenkin epävarmaa voidaanko formulaa todella tulkita näin.
Aarresaari
Aarresaari () on romaani, jonka on kirjoittanut skotlantilainen Robert Louis Stevenson. Aarresaari ilmestyi alun perin jatkokertomuksena "Young Folks" -lehdessä (1881–1882). Kirjana se julkaistiin ensi kerran vuonna 1883. Se on suomennettu myös nimellä "Merirosvon testamentti". 
Ensimmäinen suomennos teoksesta on ilmestynyt vuonna 1909 O. E. Lampénin suomentamana. Sen jälkeen teos on suomennettu useita kertoja, ja siitä on tehty lukuisa määrä mukaelmia.
Lasten maailmassa 1950-luvulla ja Pellervo-lehdessä ilmestyi 1960-luvulla suomeksi Ami Hauhion piirtämä Aarresaari-sarjakuva jatkokertomuksena.
Hellas julkaisi 1960-luvun alussa 60-osaisen keräilykuvasarjan "Aarresaari - Skattkammarön". Kuvat olivat kooltaan noin 7 x 4 cm kokoisia, ja ne julkaistiin purukumikuorissa. Sarjan kuvat olivat Ami Hauhion piirtämiä. Kunkin kuvan kääntöpuolella oli lyhyt selostus kuvan aiheesta suomeksi ja ruotsiksi. Juoni oli hyvin rankamainen ja sarjakuvatyyppinen. Purukumikuorien hinta oli tuolloisessa rahassa 5 penniä kappale. Aihe oli ensimmäisiä lajissaan ja tuli hyvin suosituksi.
Teos on filmatisoitu lukuisia kertoja, ensi kerran jo vuonna 1912. Disney on tehnyt "Aarresaaresta" kaksi elokuvaa. Ensimmäisen ohjasi Byron Haskin vuonna 1950. Bobby Driscoll esitti tuolloin Jim Hawkinsia, Robert Newton John Silveriä. Toinen Disney-elokuva on animaatioelokuva "Aarreplaneetta" ("Treasure Planet") vuodelta 2002, jossa tarina on muutettu avaruusseikkailuksi.
Big Bang
Big Bang voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Vartijakortti
Vartijakortti on poliisin myöntämä todistus vartijaksi hyväksymisestä ja hyväksynnän voimassaolosta.
Vartijan on pidettävä "vartijakortti" vartioimistehtävissä aina mukana ja esitettävä se pyydettäessä. Korttia ei tarvitse esittää, ellei pyytävä henkilö ole viranomainen tai toimenpiteen kohde. Koska suuri osa vartijan työtehtävistä kuitenkin käytännössä suoritetaan jokamiehenoikeuksin, ei kortin näyttämättä jättäminen välttämättä estä vartijaa suorittamasta työtehtäväänsä siviiliasuisenakaan, esimerkiksi näpistäjän kiinniotossa.
Vartijakortissa on etupuolella teksti "Vartijakortti Väktarkort", lupanumero, vartijan nimi, kuva ja syntymäaika, luvan myöntäneen viranomaisen nimi sekä hyväksynnän voimassaolopäivämäärät. Kortin taustaosassa on myös tunnistekuvio, jossa on kirjaimet "TU" (turvasuojaaja). Uudemmassa korttipohjassa tätä kirjainyhdistelmää ei enää ole. Kortin kääntöpuolella on tiedot vartijan suorittamista voimankäyttökoulutuksista, niiden ehdoista ja rajoituksista sekä mahdollista työkäyttöön hyväksytyistä koirista.
Mahdolliset voimankäyttökoulutukset ovat:
Vartijakortti on nykyisin luottokortin kokoinen, sinertävänpunainen ja Setecin valmistama. Aiemmin käytössä olleita A6-kokoisia kortteja ei enää ole käytössä, koska niiden voimassaolo päättyi viiden vuoden kuluttua uuden lain voimaan astumisesta eli lokakuussa 2007.
Pahvikorttiin ei voitu merkitä voimankäyttökoulutustietoja, eikä vartija tällöin saanut oikeutta kantaa tehtävissään voimankäyttövälineitä, vaikka olisikin suorittanut asianmukaisen koulutuksen.
Lasten ristiretki
Lasten ristiretki oli ristiretkiin liittynyt 1200-luvun alkupuolen tapahtuma, jossa joukko lapsia kertomuksen mukaan oma-aloitteisesti pyrki Palestiinaan. Jotkut ovat kyseenalaistaneet koko tapahtuman historiallisuuden.
Lasten ristiretki käytiin yleisen ristiretki-innostuksen laimettua Euroopassa. Siitä huolimatta vuonna 1212 Stephen de Cloyes, paimenpoika Luoteis-Ranskan Vendômesta, onnistui innostamaan suuria joukkoja lapsia ja nuoria ristiretkelle. ”Jumalan luokse, meren tuolta puolen me tahdomme etsiä pyhää ristiä”. Monet aikuisetkin ajattelivat tässä innostuksessa olevan jumalallista johdatusta mukana ja liittyivät joukkoon.
Paavi Innocentius III korosti lasten saattavan jo veltostuneet aikuiset häpeään esimerkillään. Lasten hanke sai eri tahoilta runsaasti almuja ja siunauksen toivotuksia. Myös kirkonmiehiä oli mukana retkellä.
Näin noin 30 000 lasta marssi Marseilleen, jossa kaksi laivuria lupasi kuljettaa heidät pyhään maahan. Lapset päätyivät kuitenkin Afrikkaan ja heidät myytiin suurin joukoin orjiksi. Näin tämä alun perinkin epärealistinen hanke päätyi tuhoon. Fredrik II hirtätti kyseiset orjakauppiaat 17 vuotta myöhemmin oman ristiretkensä yhteydessä. Myös Saksassa syntyi vastaavanlainen lasten retki-innostus, mutta nämä 20 000 pelastuivat Brindisin satamassa valistuneen kirkonmiehen ansiosta, joka sai lapset palaamaan koteihinsa.
Innocentius III yritti sittemmin koota oikeaa ristiretkeä lasten antaman esimerkin avulla, mutta ehti itse kuolla 1216 ennen kuin mitään saatiin aikaiseksi.
Jotkut historioitsijat epäilevät koko kertomusta sepitteeksi. Heidän mukaansa mitään lasten ristiretkeä ei järjestetty. 1970-luvun alussa alettiin uskoa tarinan muodostuneen vuoden 1212 maattomien köyhien uskonnollisen liikehdinnän vuoksi. 1200-luvun alussa monet talonpojat Pohjois-Ranskassa ja Saksassa pakotettiin luopumaan tiloistaan ja muodostui vaeltavia köyhien joukkoja, joista käytettiin nimitystä "pueri" ’lapset’.
Vuonna 1212 nuori ranskalainen "puer" Stephen ja saksalainen Nicholas väittivät saaneensa näkyjä Jeesuksesta. Ristiretkeläiset marssivat seuraten ristiä ja yhdistivät itsensä Jeesuksen raamatulliseen vaellukseen. Syksyllä 1212 köyhien joukko hajaantui ja katosi.
Kolmekymmentä vuotta myöhemmin tapahtumasta kirjoittaneet kronikoitsijat ymmärsivät ilmaisun "puer" tarkoittavan lasta. Ilmaisulla saatettiin kuitenkin tarkoittaa myös köyhiä tai ylipäänsä nuorempia ihmisiä.
Kertomus Hamelnin pillipiiparista pohjautuu mahdollisesti lasten ristiretkeä koskevaan perinteeseen.
Henrik
Henrik on miehen etunimi. Henrikin nimipäivä on 19. tammikuuta, piispa Henrikin muistopäivänä. Suomessa nimi on Väestörekisterikeskuksen tietojen mukaan annettu toukokuun 2017 loppuun mennessä 53 603 miehelle ja alle 11 naiselle.
Nimi Henrik tulee germaanisesta nimestä "Haimirich". Suomessa siitä ovat käytössä myös muunnelmat Heikki, Henrikki, Henri ja Heino. Nimen naispuolisia vastineita ovat Henrika, Henrietta, Henna ja Henni.Vuosiluvut tarkoittavat hallitsijakausia.
Englanti (engl. "Henry"), Englannin kuninkaita:
Kastilian kuninkaita:Ranska (ransk. "Henri"), Ranskan kuninkaita:
Champagne:Saksa (saks. "Heinrich"), Saksan kuninkaita ja Pyhän Rooman keisareita:
Portugali:
Preussi, prinssejä:
Latinalainen keisarikunta:
Saksi, herttuoita:
Baijeri, ruhtinaita:
Itävalta, markiisit ja herttuat:
Tanska:
Ville
Ville on suomalainen miehen etunimi. Se on muunnos saksalaisperäisestä Vilhelm-nimestä ja nimestä Villehart ja myöhemmin myös näiden muunnoksista saaneista Vilhosta ja Viljamista. Villen nimipäivää vietetään 6. huhtikuuta. Suomalaisessa almanakassa Ville on ollut vuodesta 1950.
Ville yleistyi jo 1800-luvulla mutta kasvatti suosiotaan selvästi 1970-luvulla. Ville on Suomen tavallisimpia miesten etunimiä: Väestörekisterikeskuksen mukaan 1900-luvun alusta 13. huhtikuuta 2015 mennessä nimen Ville on saanut 36 875 miestä ja alle 5 naista. Nimen kulta-aikaa oli 1980-1990-luku, jolloin se annettiin Suomessa 21 650 henkilölle. Suosituimmillaan nimi oli 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa, jolloin se oli Suomen suosituin poikien ensimmäinen nimi. Viime aikoina Ville ei ole enää ollut muotinimi muttei vieläkään läheskään unohtunut, mm. vielä 2010-luvulla 13. huhtikuuta 2015 mennessä Villejä on Suomessa nimetty 971.
Lisäksi nimi on annettu noin 430 henkilölle muodossa Wille.
Herättäjä-Yhdistys
Herättäjä-Yhdistys ry on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon heränneiden eli körttiläisten muodostaman liikkeen palveluita järjestävä yhdistys. Yhdistys järjestää kesäisin suuret hengelliset juhlat eli herättäjäjuhlat.
Herättäjä-Yhdistyksen perustehtävänä on sen omien sääntöjen mukaan "tarkoituksena on toimia hengellisen elämän hoitamiseksi rohkaisten ihmisiä elämään kristittyinä". Yhdistys toimii sekä kotimaassa että ulkomailla yhteistyössä kotien, seurakuntien, eri järjestöjen sekä kirkon keskushallinnon ja hiippakuntien kanssa.
Yhdistyksen pääpaikka on Lapuan kaupungin keskustassa entisessä Vihtori Kosolan talossa, jossa sijaitsee myös Herättäjän kirjakauppa.
Tunnettu herännäisyyden 1900-luvun alun johtohahmo rovasti Wilhelmi Malmivaara perusti vuonna 1912 Sisälähetysseura Herättäjän, joka rekisteröitiin 5.2.1924. Kustannusosakeyhtiö Herättäjä ja Sisälähetysseura Herättäjä yhdistyivät vuonna 1950 nykyiseksi Herättäjä-Yhdistys ry:ksi.Herättäjä-Yhdistyksen toiminnanjohtaja on Simo Juntunen. Päätoimikunnan puheenjohtaja on ylivieskalainen Jukka Hautala (2011-).
Yhdistyksen alueellista työtä suunnittelua, koordinointia ja toteuttamista varten Suomi on jaettu 11 toiminta-alueisiin. Alueilla toimivat paikallisosastojen lisäksi aluetoimikunnat.
Musiikkityössä keskeisiä ovat Siionin virret, kuorot, äänitteiden kustantaminen ja veisuuperinteen vahvistaminen.
Herättäjä-Yhdistys julkaisee seuraavia lehtiä:Herättäjä-Yhdistys ry
Bijektio
Bijektio on funktio, jossa jokaista funktion parametria vastaa yksi tulosarvo ja kääntäen jokainen maalijoukon alkio on täsmälleen yhden alkion kuva.
Bijektio on siis yhtä aikaa sekä injektio että surjektio:Bijektiossa jokainen maalijoukon alkio on täsmälleen yhden alkion kuva. Jokaista funktion parametria vastaa yksi tulosarvo ja kääntäen.
Jos funktio "f" on bijektio
voidaan sille määrittää käänteisfunktio
jolloin käänteisen kuvauksen kaikki joukon formula_3 alkiot saavat arvon maalijoukossa formula_4. Myös käänteisfunktio on bijektio.
Funktio f: R → R, f (x)  = 2x + 1, on bijektio, koska jokaista reaalilukua y kohden voidaan ratkaista yhtälö y = 2x + 1 ja saadaan tasan yksi reaalinen vastaus x = (y − 1)/2.
Funktio g: R → R, g(x) = x, "ei" ole bijektio. Tämä funktio ei ole injektio, koska funktio saa saman arvon kahdella eri muuttujan arvolla: esimerkiksi g(1) = 1 = g(−1). Toisaalta funktio ei ole surjektio, koska havaitaan esimerkiksi, ettei ole reaalilukua x, jolle x = −1. Kumpi tahansa näistä seikoista riittää osoittamaan, että funktio g ei ole bijektio. Jos kuitenkin muutetaan funktion g lähtö- ja maalijoukko siten, että pätee g: [0, ∞) → [0, ∞), funktio g "on" bijektio.
Amartya Sen
Amartya Sen (s. 3. marraskuuta 1933 Santiketan, Intia) on intialainen Nobel-palkittu taloustieteilijä ja filosofi.
Äidinpuoleisen isoisänsä yliopistotyön vuoksi Sen syntyi Santiketanissa, mutta hänen sukujuurensa ovat Bangladeshin nykyisessä pääkaupungissa Dhakassa, jossa hänen isänsä oli yliopistonopettajana.
Sen on opettanut Delhin, Kalkutan ja Oxfordin yliopistoissa, ja hän on taloustieteen ja filosofian professori Harvardin yliopistossa, jossa hän hoitaa Thomas W. Lamontin professuuria.
Senille myönnettiin Nobelin taloustieteen palkinto vuonna 1998 työstä hyvinvointitaloustieteen alalla.
Senin tunnetuin teos on 1981 ilmestynyt "Poverty and Famines. An Essay on Entitlement and Deprivation". Teoksessa Sen osoittaa, etteivät nälänhädät aiheudu ruoan pulasta vaan sen jakamiseen sisältyvistä epätasa-arvoisista mekanismeista.
Teoksessa "Identiteetti ja väkivalta" Sen arvioi, että nykymaailman selkkausten merkittävä alkuunpanija on oletus, että ihmiset voidaan luokitella yksiselitteisesti uskonnon tai kulttuurin perusteella. Hänen mielestään tällainen rajoittunut käsitys identiteetistä luo pohjan jyrkille vastakkainasetteluille ja väkivallalle.
Senin vuonna 2009 ilmestynyttä teosta "The Idea of Justice" on sanottu merkittävimmäksi etiikan teokseksi John Rawlsin 1971 ilmestyneen oikeudenmukaisuusteorian jälkeen.
Liliʻuokalani
Lili‘uokalani (kastenimi Lydia Lili‘uokalani, myöhemmin Lydia K. Dominis, s. 2. syyskuuta 1838 – 11. marraskuuta 1917) oli Havaijin kuningaskunnan viimeinen monarkki.
Lydia Lili‘uokalani syntyi korkea-arvoisten havaijilaisten päälliköiden sukuun vuonna 1838. Hän meni naimisiin John O. Dominis in kanssa vuonna 1862. Nuoripari asui morsiamen leskiäidin kanssa talossa, joka on nykyisin Havaijin kuvernöörin virka-asunto. Lydia otti nimekseen Lili‘uokalani silloin kun hänestä tuli kruununperijä.
Lili‘uokalani veli, kuningas Kalākaua kuoli 20. tammikuuta 1891. Lili‘uokalani kruunattiin hallitsijaksi muutamaa päivää myöhemmin, 29. tammikuuta. Hän tutki mahdollisuuksia muuttaa perustuslakia ja palauttaa valtaa, josta veljensä oli luopunut. Amerikkalaiset sokerinviljelijät ja liikemiehet huolestuivat, ja amerikkalaiset syrjäyttivät Lili‘uokalanin vuonna 1893. Välttääkseen verenvuodatusta Liliuokalani luopui kruunusta. Tilalle tuli väliaikainen hallitus. Vuonna 1895 Liliuokani pidätettiin epäiltynä vastavallankumouksellisesta vehkeilystä. Hänet vapautettiin pian kotiarestiin, jonka ehtojen mukaan hänen oli pysyttävä Oahun saarella. Vuonna 1898 Havaiji tuli osaksi Yhdysvaltoja.
Vuonna 1898 Lili‘uokalani julkaisi kirjan "Hawaii’s Story by Hawaii’s Queen". Hän oli myös laulunkirjoittaja ja hän kirjoitti Havaijin kansallislaulun "Aloha ‘Oe" sekä yli 150 muuta laulua. Hän testamenttasi omaisuutensa ja kotitilansa Havaijin orpolapsille.
Murray Rothbard
Murray Newton Rothbard () oli yhdysvaltalainen taloustieteilijä ja yhteiskuntateoreetikko, joka kuului taloustieteen itävaltalaiseen koulukuntaan. Rothbard oli 1900-luvun keskeisimpiä libertarismin ja anarkokapitalismin uranuurtajia.
Rothbard oli Ludwig von Mises -instituutin akateeminen johtaja ja Nevadan yliopiston taloustieteen professori.
1950-luvun alussa Rothbard opiskeli kuuluisan itävaltalaisen taloustieteilijän Ludwig von Misesin alaisuudessa. 1950-luvun lopulla Rothbard oli lyhyen aikaa Ayn Randin läheinen yhteistyökumppani, mutta myöhemmin Rothbard arvosteli ankarasti Randin aatetta objektivismia.
1960-luvulla Rothbard kannatti libertaristien liittoutumista uusvasemmistolaisen sodanvastaisen liikkeen kanssa sillä perusteella, että konservatiivinen oikeisto oli osa vahvaa valtiota kannattavaa Yhdysvaltain valtaeliittiä. Rothbardin aatteellinen päävastustaja tuohon aikaan oli "National Review" -lehden perustaja Bill Buckley, jota pidetään Yhdysvaltain uuskonservatismin aatteellisena kummisetänä.
1970- ja 1980-luvuilla Rothbard toimi aktiivisesti Yhdysvaltain libertaristipuolueessa, mutta erosi siitä vuonna 1989. Tämän jälkeen Rothbard alkoi rakentaa yhteistyötä kylmän sodan päättymisen jälkeisen oikeiston kanssa, koska uskoi oikeiston ryhtyvän vastustamaan asevarustelua ja valtiovallan kasvattamista Neuvostoliiton hajottua.
Rothbard kannatti Pat Buchananin presidentinvaalikampanjaa vuonna 1992, koska Buchanan oli ainoa uuskonservatiivien maailmanpoliisi-aatetta vastustava presidenttiehdokkaiksi pyrkivä republikaani. Ennen kuolemaansa 1990-luvun puolivälissä Rothbard oli kuitenkin pettynyt Buchananin niin sanottuun paleokonservatistiseen liikkeeseen, joka maailmanpoliisitoimien vastustamisen lisäksi oli myös vapaakaupan vastainen.
Rothbardin kuuluisimpia teoksia ovat Man, Economy, and State (ISBN 0-945466-32-3), Power and Market, For a New Liberty: The Libertarian Manifesto ja Ayn Randin johtamia objektivisteja arvosteleva artikkeli Sociology of the Ayn Rand Cult.
Kaʻahumanu
Ka‘ahumanu (virallisesti Elizabeth Ka‘ahumanu, 17. maaliskuuta 1768 Maui - 5. kesäkuuta 1832) oli Havaijin kuningaskunnan kuningatar, kuninkaan suosikkivaimona hänen kanssahallitsijansa, ja puolisonsa kuoltua valtionhoitajakuningatar.
Ka‘ahumanun vanhemmat olivat Ke‘eaumoku ja Namahana. Ke‘eaumoku oli Kamehameha I:n kuninkaallinen neuvonantaja ja ystävä ja niinpä Ka‘ahumanu naitettiin kuninkaalle 13-vuotiaana. Kamehamehalla oli lukuisia vaimoja, mutta Ka‘ahumanusta tuli hänen suosikkinsa.
Kamehamehan kuoltua 5. toukokuuta 1819 Ka‘ahumanu väitti, että edesmenneen kuninkaan tahto oli, että hän jakaisi Havaijin kuningaskunnan hallinnon yhdessä tämän 22-vuotiaan pojan Liholihon kanssa, joka otti nimen Kamehameha II. Tähän suostuttiin ja luotiin "kuhina nui"n virka (pääministeri). Ka‘ahumanun valta kasvoi ja hän itse asiassa hallitsi valtionhoitajakuningattarena sekä Kamehameha II:n että Kauikeaoulin (Kamehameha III) aikakaudella.
Vuonna 1824 Kaahumanu ilmoitti julkisesti kääntyneensä kristinuskoon, liittyneensä protestanttisen kirkkoon ja rohkaisi alamaisiaan tekemään saman liikkeen. Hän pyrki kumoamaan vanhan tabbuihin perustuvan kapu-järjestelmän ja tuomaan tilalle kristinuskon sävyttämiä lakeja.
Injektio
Matematiikassa injektio on kuvaus, jossa jokainen lähtöjoukon alkio on täsmälleen yhden maalijoukon alkion alkukuva, toisin sanoen mitkään kaksi lähtöjoukon alkiota eivät kuvaudu samalle maalijoukon alkiolle. Yleisemmin, jokaisella funktion parametrilla funktiosta saadaan eri arvo.
Kuvaus formula_1 on injektio, jos kaikilla formula_2, formula_3 on voimassa formula_4.
Symbolisesti, ehto voidaan lausua:
Loogisesti, kontraposition kautta sama voidaan lausua:
Funktio f: R → R, f(x) = 2x + 1, 
on injektio.
Kun taas funktio g: R → R, g(x) = x, ei ole injektio, koska g(1) = 1 = g(−1).
Jos x rajoitetaan positiivisiin reaalilukuihin, myös g on injektio.
Jos joukko A on joukon B osajoukko, on olemassa kuvaus f: A → B, jossa f("x") = x kaikilla formula_7. Tätä sanotaan kanoniseksi injektioksi.
Talikko
Talikko (myös "taikko", "tarikko" tai "tadikko") on työkalu, jossa on varsi ja useasta piikistä muodostuva terä. Talikolla käsitellään sellaisia aineita, joiden käsittelyyn lapio ei työkaluna sovellu, esimerkiksi multaa, puunlehtiä, juurikkaita tai lantaa.
Tavallisimpia talikon malleja ovat 5-piikkinen, ohuin piikein varustettu talikko vaikkapa eläinten lannan tai säilörehun käsittelyyn sekä 4-piikkinen, paksummin piikein varustettu "puutarhatalikko" mullan möyhennykseen. Näissä talikoissa on piikkien väli 5-6 cm. Selvästi toisenlainen on iso "perunatalikko", jossa on pyöreäpäiset paksuhkot pitkät piikit 2-2,5 cm:n välein. "Juurikastalikko" muistuttaa perunatalikkoa. Heinähangon ja talikon rajamailla on kädensijalla, pitkällä varrella ja neljällä pitkällä, harvalla piikillä varustettu olkitalikko eli "elotalikko".
Talikon materiaalit ja muotoilu suunnitellaan käsiteltävän aineen ominaisuudet huomioon ottaen. Varsi on puuta tai teräsputkea ja kädensija terästä puuotteella tai kokonaan muovia.
Talikon pituus on tyypillisesti 110-140 cm.
Sana talikko on johdos vanhasta germaanisesta lainasanasta 'tade', joka merkitsee lantaa. D-äänteen vastine vaihtelee murteittain. Muoto 'talikko' on peräisin hämäläismurteista. Sana tadikko on ollut kaksihaaraisena lannanluontivälineenä käytössä Varsinais-Suomessa, Satakunnassa, Hämeessä, Etelä-Savossa sekä Karjalassa.
Tehdasvalmisteisten kaksipiikkisten rautatadikkojen tullessa käyttöön siitä käytettiin yleisesti nimeä tadikko, ja viisipiikkistä kutsuttiin hangoksi. Eri puolilla maata käytettyjen nimitysten yhtenäistyessä ja materiaalin muuttuessa puusta raudaksi nimitykset muuttuivat siten, että kaksipiikkistä kutsutaan hangoksi ja viisipiikkisiä talikoiksi.
Äiti Jones
Äiti Jones (, oik. Mary Harris Jones; 1. toukokuuta 1830 Cork – 30. marraskuuta 1930) oli irlantilaissyntyinen merkittävä yhdysvaltalainen työväen- ja vapaaehtoistoiminnan organisoija. Hän työskenteli opettajana ja ompelijattarena, ja tutustui ammattiyhdistystoimintaan aviomiehensä, metallityöväenliiton aktiivijäsenen George Jonesin kautta.
Menetettyään miehensä ja neljä lastaan keltakuume-epidemiassa ja omaisuutensa Chicagon palossa vuonna 1871 Mary Jones ryhtyi itse toimimaan aktiivisesti työväenliikkeessä ja lapsityötä vastaan. Hän koki saavansa työväenliikkeestä perheen menettämänsä tilalle, ja häntä alettiin kutsua ”Äiti Jonesiksi”.
Mary Jones osallistui satojen lakkojen organisointiin 1870-luvun lopulta 1920-luvun alkupuolelle. Ammattiyhdistysliikkeessä hän taisteli inhimillisen palkkapolitiikan ja työolojen puolesta. Hän oli mukana myös perustamassa Yhdysvaltojen sosiaalidemokraattista puoluetta 1898 ja Maailman teollisuustyöntekijöiden keskusliittoa 1905. Naisasialiikettä Äiti Jones piti yläluokan rouvien höpsöttelynä ja pelkäsi puheiden sukupuolten tasa-arvosta vievän työväenluokan naisten huomion pois taloudellisesta eriarvoisuudesta.
Jones sai lakoille ja työväenliikkeelle paljon näkyvyyttä koko Yhdysvalloissa ottamalla naiset ja lapset mukaan mielenosoituksiin. Vuonna 1902 Jones johdatti näyttävästi lakkolaisten vaimot harjoineen ja luutineen ajamaan rikkureita pois kaivosten ovilta. Vuonna 1903 hän vei jokon tekstiilitehtaissa työskenteleviä lapsia mielenosoitusmarssille presidentin maatilalle asti kiinnittääkseen huomiota lapsityöhön.
Jones vietti satavuotispäiviään näyttävästi vuonna 1930 suurella vastaanotolla Silver Springsissä Marylandissa, missä hän nauhoitti myös puheen elokuvakameran edessä. Myöhemmät tutkijat ovat kuitenkin arvioineet, että Jones oli oikeasti syntynyt vuonna 1837, ei 1830 kuten hän itse väitti. Jones kuoli seitsemän kuukautta satavuotisjuhliensa jälkeen.
Mary Jonesin mukaan on nimetty yhdysvaltalainen vaihtoehtolehti "Mother Jones".
Lena
Lena (, ) on 4 294 kilometriä pitkä joki Itä-Siperiassa Venäjällä. Se on yksi Venäjän, Euraasian suurimpia jokia ja lukeutuu luokittelutavasta riippuen maailman noin 20 suurimpaan jokeen.
Joki saa alkunsa Baikalvuorilta noin 10 kilometriä Baikaljärven pohjoispuolelta ja laskee Pohjoisen jäämeren Laptevinmereen. Lenajoen suussa on suuri, 27 700 neliökilometrin laajuinen suistoalue. Joen keskivirtaama on suuaukon lähellä 17 000 m/s, joka tarkoittaa 535 km mereen virtaavaa vettä vuodessa. Vuosittain joki kuljettaa mereen noin 12 miljoonaa tonnia sedimenttiä ja 41 miljoonaa tonnia veteen liuenneita ainesosia.
Lena on jäässä yläjuoksullaan marraskuusta toukokuulle, alajuoksulla lokakuusta-kesäkuulle. Syksyllä tyypillistä on 10-20 päivää kestävä ajelehtivien jää- tai sohjolauttojen kausi. Joen kevättulva on paikkakunnasta riippuen voimakkaimmillaan touko- tai kesäkuussa. Jäiden sulaminen kestää parisen kuukautta. Suuria jääpatoja muodostuu usein ja näistä voi kehittyä vakaviakin tulvia. Veden lämpötila on korkeimmillaan heinäkuussa ja kohoaa yläjuoksulla noin 19 asteeseen, alajuoksulla 14 asteeseen. Lena on tärkeä vesitie, suurin osa joesta on liikennöitävissä, useita jokisatamia. Laivojen liikennöintikausi kestää 120-160 päivää. Puutavaran uittoa, kalastusta. Yläjuoksulla useita vesivoimaloita. Joen varrella on suojelualueita, mutta se on paikoin kohtalaisen saastunut.
Lenalla on yli tuhat sivujokea.
Sen yläjuoksulla on suuria kulta-, timantti- ja kivihiililöytöjä. Vuonna 1945 Lenan suistosta löydettiin paleoliittisia kalliomaalauksia.
Tuulomajoki
Tuulomajoki (, , ) on vahva Barentsinmereen laskeva joki Kuolan niemimaan länsiosassa Venäjällä. Tuulomajoen pituus on 64 kilometriä. Luonnontilassa Tuulomajoki alkoi Nuorttijärvestä, nykyisin Ylä-Tuuloman tekojärvestä; se laskee Kuolanvuonon perukkaan Murmašin kohdalla. Joen koko putouskorkeus luonnontilassa oli 48,3 m. Tuulomajoen vesistön latvajoista Jaurijoki, Nuorttijoki ja Luttojoki sijaitsevat osittain Suomen puolella rajaa.
Tuulomajokeen on rakennettu kaksi vesivoimalaa. Ala-Tuuloman voimalaitos (57 MW) rakennettiin joen suulle Murmašiin 1930-luvulla. Sen putouskorkeus on 18 m, ja se on käytännössä padonnut koko sen yläpuolisen jokiosuuden yhdeksi 60 km pitkäksi tekoaltaaksi. Ylä-Tuuloman voimalaitos (268 MW) rakennettiin 1960-luvulla lähelle joen niskaa, jossa on nyt Ylä-Tuuloman eli Verhnetulomskin taajama. Padon putouskorkeus on noin 60 m, ja sen yläpuolelle muodostui mittava Ylä-Tuuloman tekojärvi, joka laajensi entisen Nuorttijärven alaltaan kymmenkertaiseksi (745 neliökilometriä).
Tuulomajoki on edelleen hyvä lohijoki. Ala-Tuloman lohiporras toimii hyvin. Ylä-Tuloman tekoaltaan säänöstelypato ja epäkuntoinen Borland-tyyppinen kalahissi estävät lohen nousun Nuorttijärven vesistöön, mutta n. 2 km säännöstelypadon alapuolelle lounaasta laskevaan Petsajokeen merilohi nousee puoliksi kuivuneeseen Patunankönkääseen louhitun kalatien kautta.
Velho
Velho tarkoittaa yliluonnollisia taikavoimia hallitsevaa ihmistä. Velhoilla ja velhoa läheisesti muistuttavilla hahmoilla on lukuisia muitakin nimityksiä, kuten noita, taikuri, maagi, tietäjä tai šamaani. ("katso lisää nimityksiä jäljempää")
Suomen sana velho on alun perin tarkoittanut lähinnä pahansuopaa loitsijaa ja taikojaa, mutta sanaa ei ole käytetty pelkästään kielteisessä merkityksessä. Sana tietäjä on useammin tarkoittanut hyvää taikojaa, kansanparantajaa, jopa taikakeinoihin turvautuvaa sankaria. Silti sanaa on käytetty myös herjaukseen. Myös sana noita on tarkoittanut taikojaa sekä hyvässä, että pahassa mielessä, mutta kristinusko antoi sanalle erityisen synkän merkityksen paholaisen avustajana. Monia muita vastaavan taikuuden käyttäjien nimityksiä koskee sama: ne voidaan kokea sekä kielteisiksi että myönteisiksi.
Suomalaisessa kansanrunoudessa sanalla velho on usein halventava merkitys. Esimerkiksi Kalevalassa käytetään usein tätä nimitystä vastapuolen noidasta:
Velholla on usein ollut rinnastettava merkitys nimityksiin kade tai lapinnoita, jotka ovat merkinneet yliluonnollisilla voimilla hyökkäävää vihollista. Esimerkiksi sananlaskussa ne rinnastetaan: "Katehia kaikki kansa, velhoja joka veräjä."
Modernissa fantasiakirjallisuudessa velhoista on muodostunut selvästi muista yliluonnollisen taian käyttäjistä erottuva joukko. Nykyfantasian velho on usein kaapuun pukeutunut mies, jolla on taikasauva. Hän ei välttämättä ole yhteisönsä keskushahmoja, kuten monet oikeat velhot ja tietäjät, vaan hän on usein yksinäinen vaeltaja. Fantasian velhot voivat olla jopa oma tavallisista ihmisistä poikkeava rotunsa tai lajinsa, kuten esimerkiksi J. R. R. Tolkienin kirjoissa. Nykykirjallisuuden velhot muistuttavat kovasti skandinaavien Odin-jumalaa. Nykykielessä velho onkin saanut positiivisemman merkityksen.
Velholle on monia muitakin nimityksiä, joista jotkut yksilöivät tarkemmin velhon roolia. Monissa muissakin kielissä on useita erilaisia velhonkaltaisten ihmisten nimityksiä. Tämä on ollut päänvaiva varsinkin kääntäjille. Usein eri vieraskieliset nimitykset käännetään suomeksi järjestään velhoksi, vaikka muitakin suomalaisia nimityksiä olisi käytettävissä.
Velhot ovat suosittuja hahmoja nykyisessä fantasiakirjallisuudessa ja roolipeleissä. Kirjallisuudessa velhot kuvataan yleensä vanhoiksi ja viisaiksi miehiksi. Velhon ulkomuodoksi on populaarikulttuurissa vakiintunut pitkä valkea parta ja tumma kaapu.
Kauno- ja viihdekirjallisuuden tunnettuja velhohahmoja ovat esimerkiksi:
Demoni
Demoni eli daimoni () oli antiikin kreikkalaisilla muun muassa Homeroksen mukaan jumaluusolento, joka oli ihmisen kaksoisolento tai suojelushenki. Sokrates kertoi, että hänellä on oma "daimonion", joka antoi hänelle neuvoja.
Myöhemmin demoneista tuli alempien jumalolentojen yleisnimi. Antiikin lopulla ja kristinuskossa ja sen värittämässä länsimaisessa noituudessa demoni tuli merkitsemään riivaajia ja pahoja henkiä, jotka olivat niitä enkeleitä jotka olivat langenneet arkkienkeli Luciferin, Saatanan mukana. Platonin oppilas Ksenokrates määritteli demonit viimein pahoiksi henkiolennoiksi. Kristillisessä yhteydessä Saatanan alaisuuteen sijoittuneille on kehittynyt selkeitä persoonallisuuksia nimineen, arvojärjestyksineen ja tehtävineen. Kristityt kehittivät demonin tilalle oman suojelusolennon, enkelin, antaen alkuperäiselle kielteisen kuvan. Demoni-sanaa käytetään usein myös muiden kuin kristillisten tai länsimaisten uskomusjärjestelmien pahoista henkiolennoista. Japanilaisessa kulttuurissa demoni-nimitystä on käytetty hyvistä tai pahoista henkiolennoista, jotka saattavat asustaa esimerkiksi esineissä ja luonnonpaikoissa. Teologiassa ja okkultismissa demoneja koskevia oppeja kutsutaan demonologiaksi.
Juutalaisen uskonnollisen selitysteoksen "Talmudin" mukaan demoneita on olemassa 7 405 926 kappaletta.
Kristinuskossa demonit yhdistetään usein Luciferiin, joka on myöhemmin 1992 vuoden kirkkoraamatussa käännetty "Kointähti, sarastuksen pojaksi". Luciferin lisäksi demoneihin yhdistetään usein Saatana, jota lisäksi nimitetään muun muassa paholaiseksi, sielunviholliseksi ja perkeleeksi. Demonit ovat siis ikään kuin Saatanan kätyreitä. Heprealaisessa Raamatussa Saatana kuvataan enkelinä, jonka tarkoituksena on koetella ihmiskuntaa. Uudessa testamentissa Saatana taas on demoni, joka on niin Jumalan kuin ihmisenkin suurin vihollinen. Demonit koettavat siis langettaa ihmiset syntiin, sekä erottamaan ihmiset Jumalasta. Kristinuskossa demoneita ajetaan pois niin ihmisistä kuin esineistä tai paikoistakin Eksorkismin avulla. Raamatussa lopulta kuitenkin kerrotaan, että Jumala lopulta kukistaa Saatanan ja siten myös demonit kaikkoavat. Saatanan ja demonien katoamisesta ja tuhosta on kuitenkin monia eri näkemyksiä, teorioita ja oletuksia. Islamin uskossa taas uskotaan, että demoneita on niin hyviä kuin pahojakin. Näitä islamin uskon pahoja ja hyviä olentoja kutsutaan hengiksi, joita usein nimitetään jinneiksi.
Poseidon
Poseidon oli kreikkalaisessa mytologiassa meren jumala. Roomassa vastaava jumala oli Neptunus.
Poseidon oli titaanien Kronoksen ja Rhean poika. Kun Poseidon ja hänen veljensä Zeus ja Haades heittivät noppaa maailmankaikkeudesta, lankesi Poseidonille merten herruus. Poseidon sai kykloopeilta lahjaksi kolmikärjen, jonka avulla hän kreikkalaisten mukaan aiheutti maanjäristyksiä. Hän oli varsin väkivaltainen jumala, ja useat hänen pojistaan perivät isänsä luonteen. Hänet tunnettiin myös hevosten herrana.
Poseidonin uskottiin asuvan Egeanmeren pohjassa upeassa palatsissa. Sieltä hänen uskottiin poistuvan merihevosten vetämissä vaunuissa. Hänellä oli vaimo Amfitrite, mutta Zeuksen tavoin hän vietteli monia muitakin naisia, kuten Medusan. Hänen symboleitaan ovat kolmikärki, hevonen ja delfiini. Hänen kunniakseen vietettiin Isthmian kisoja.
Kun Odysseus puhkaisi silmän kyklooppi Polyfemokselta, joka oli Poseidonin poika, vihastunut meren jumala upotti Odysseuksen laivan.
Rick Riordanin kirjoittamassa Percy Jackson -kirjasarjassa Percy on Poseidonin poika.