Ignatius Loyola
Pyhä Ignatius Loyola (n. 1491–1556), kastettu nimellä Íñigo López de Loyola, oli katolinen pyhimys, jesuiittaveljestön perustaja ja mystikko.
Loyola syntyi varakkaaseen aatelisperheeseen Guipúzcoassa ja oli äidinkieleltään baski. Nuorella iällä Loyola lähetettiin Arévaloon, Kastilian varainhoitajan Juan Velázquez de Cuéllarin (n. 1460–1517) oppilaaksi ja paašiksi. Nuorukaisena Loyolan sanottiin olevan perso uhkapeleille, kaksintaisteluille ja naisseikkailuille, ja hän joutui kiivasluontoisuutensa ja naisseikkailujensa vuoksi usein ongelmiin.
Loyola oli nuoresta alkaen kiinnostunut sotataidosta. Velazquesin kuoltua Loyola siirtyi Najeran herttuan Antonio Manrique de Laran (k. 1535) palvelukseen ja päätyi taistelemaan herttuan joukoissa Comuneros -kapinallisia vastaan. Pamplonan taistelussa vuonna 1521 Loyola haavoittui taistelussa molempiin jalkoihin tykin osumasta, ja hänen oikea jalkansa vammautui vakavasti.
Ollessaan toipilaana uskonnollisessa hospitaalissa, Loyola syventyi tavanomaisen ritariromanssien puutteessa uskonnolliseen kirjallisuuteen. Loyola luki mm. Ludolph Saksonilaisen (c. 1295 – 1378) kristillistä mietiskelyä käsittelevää teosta Vita Christi (suom. "Kristuksen elämä") ja Jacobus Voraginelaisen (n. 1230–1298) pyhimysten elämää käsittelevään teokseen Kultainen Legenda. Niiden vaikutuksesta hän päätti omistaa elämänsä pyhimysten viitoittamalle askeesille ja suorittaa pyhiinvaelluksen Jerusalemiin. Varsinkin Fransiskus Assisilaisen ja Pyhän Dominicuksenelämäntarinat tekivät Loyolaan suuren vaikutuksen.
Pitkän toipilasaikansa kestäessä Loyola näki sarjan uskonnollisia näkyjä Jeesuksesta ja Mariasta, ja kirjoitti sen pohjalta noin 300 sivua tekstiä, josta myöhemmin muokkaantui Loyolan pääteos Harjoituksia. Teksti on kirjoitettu espanjaksi, sillä Loyola ei osannut latinaa. Sappikivien aiheuttamat kivut ja kuumetilat sekä muut sairaudet vaivasivat Loyolaa hänen koko elämänsä ajan.
Toivuttuaan Loyola hylkäsi omaisuutensa ja lähetti kotiin palvelijansa. Hän matkusti Montserratin luostariin (Kataloniaan) ja hylkäsi siellä ritariuden tunnukset (miekkansa ja tikarinsa) kirkon alttarille. Lopun elämäänsä Loyola pukeutui karusti, kerjäsi elääkseen, matkusteli laajasti ympäri Espanjaa, usein jalan tai aasilla, ja suoritti aikeensa mukaisesti pyhiinvaelluksen Jerusalemiin. Loyola kutsui itseään pyhiinvaeltajaksi ja esiintyi useimmiten nimettömänä.
Köyhyyslupauksesta ja sen tuomista ongelmista huolimatta Loyola opiskeli Barcelonan, Salamancan ja Pariisin yliopistoissa ja sai filosofian maisterin arvon Pariisin yliopistosta vuonna 1534. Loyolaa epäiltiin toistuvasti harhaoppisuudesta, ja hän oli vankeudessa ja toistuvasti inkvisition tutkittavana. Usein hänet karkotettiin tai häntä kiellettiin opettamasta, mistä syystä hän lopulta siirtyi Pariisiin.
Paavi Paavali III vahvisti Loyolan järjestösäännön vuonna 1540. Loyolan kuolinvuonna jesuiittaveljeskuntaan kuului lähes tuhat jäsentä, joiden kanssa Loyola kävi tiivistä kirjeenvaihtoa. Noin seitsemän tuhatta Loyolan kirjoittamaa kirjettä on julkaistu.
Paavali III:n antamaa hyväksyntää Loyolan pääteoksille eli "Harjoituksille" on kutsuttu korkeimmaksi millekään kirjalle myönnetyksi tunnetuksi paavilliseksi hyväksynnäksi. Monet muut paavit ovat sittemmin lisänneet omia suosituksiaan "Harjoituksille" ja paavi Pius XI julisti Ignatiuksen hengellisten harjoitusten suojeluspyhimykseksi vuonna 1922.
"Harjoituksien" ydin on retriitinomainen, kuukauden mittainen ohjattu sarja, joka on jaettu viikkoihin. Teos on suunnattu retriitin ohjaajalle, eikä sitä ole tarkoitettu luettavaksi hartauskirjana.
"Pyhiinvaeltajan kertomus" on saneltu jesuiitta Luis Conçalves de Camaralle, joka on sanellut sen kirjureille. Teos on kirjoitettu espanjaksi ja italiaksi ja on kaunokirjallisesti vaatimaton ja elämäkertateoksena ylimalkainen, luultavasti siksi että yksityiskohtia on jäänyt pois saneluprosessissa ja koska Loyola oli vastahakoinen teoksen sanelemiseen.
Vaikka Loyola oli mitä ilmeisimmin lahjakas ja karismaattinen oman sääntökuntansa perustaja, jonka paavi lopulta tunnusti ja jolla oli jo sitä ennenkin lukuisia seuraajia, omaelämäkerrassaan Loyola kuvaa elämäänsä korostetusti sarjana vastoinkäymisiä ja epäonnistumisia. Opiskelut eivät tunnu sujuvan, sairaudet vaivaavat, Loyolan hankkeet ja haaveet valuvat tyhjiin ja hän joutuu välttämättömyyden edessä kulkemaan maankiertäjän ominaisuudessa pitkin Espanjaa.
"Pyhiinvaeltajan kertomuksessa" Loyola luultavasti liioittelee omia puutteitaan vaikuttaakseen vaatimattomalta, mutta teoksesta voidaan silti päätellä, että luonteeltaan Loyola oli äkkipikainen, impulsiivinen ja vaikutuksille altis. Muutama esimerkkikertomus havainnollistaa Loyolan luonteenpiirteitä:
Matkalla Manresaan Loyola keskustelee erään maurin kanssa uskonasioista ja päättää spontaanisti murhata matkatoverinsa, koska keskustelu ei tyydytä Loyolaa. Murha jää toteuttamatta, koska Loyola ei ole varma, kumpaan suuntaan edeltä ratsastanut matkatoveri on ratsastanut. Jerusalemissa Loyola karkaa matkaseurueestaan, kävelee edestakaisin suunnitelmattomasti ja yrittää jäädä luvattomasti Jerusalemiin. Hän jää kuitenkin pian kiinni ja hänet ilmeisesti karkotetaan Kyprokselle ensimmäisessä lähtevässä laivassa.
Loyola kuvailee huomattavia oppimis- ja keskittymisvaikeuksia , sekä kokemuksia, jotka nykylukija tulkitsee helposti maanis-depressiivisyytenä . Loyola kuvailee myös pakkoajatuksia, itsetuhoisuutta ja unettomuuden oireita . Hän hankkiutuu usein tietoisesti ongelmiin ja aiheuttaa usein käytöksellään pahennusta. Usein hänet määrätään joko saarnauskieltoon, vangitaan tai karkotetaan. Inkvisitio tutkii Loyolan opetuksia useaan otteeseen, mutta ei kuitenkaan tuomitse häntä.
Loyola kuoli Roomassa riehuneeseen rajuun malariaepidemiaan eli roomalaiskuumeeseen vuonna 1556. Hänet julistettiin pyhimykseksi 1609 ja kanonisoitiin 1622.