hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Meripeninkulma
Meripeninkulma eli merimaili (), nykyinen tunnus M, lyhenteenä suomessa käytössä myös mpk, muualla maailmassa NM, Nm ja nmi) on pituusyksikkö, jota käytetään meri- ja ilmaliikenteessä. Yksi meripeninkulma on tasan 1 852 metriä Kyseessä ei ole SI-järjestelmän mukainen mittayksikkö, mutta sitä saa käyttää SI-järjestelmän yksiköiden rinnalla merenkulussa ja ilmailussa.. Meripeninkulman kymmenesosaa (185,2 m) kutsutaan kaapelinmitaksi.
Meripeninkulma määriteltiin alun perin leveysasteen kuudeskymmenesosaa eli kaariminuuttia vastaavaksi matkaksi maapallon pinnalla pituuspiiriä pitkin. Maapallo ei kuitenkaan ole täydellinen pallo, joten kaariminuutin pituus vaihtelee riippuen siitä, millä leveyspiirillä ollaan.
Koska maantieteellinen leveyspiiri (latitudi) määritellään pinnan normaalin ja päiväntasaajan tason väliseksi kulmaksi, kaariminuutin pituus riippuu pinnan kaarevuudesta eikä etäisyydestä keskipisteestä. Maapallon navoilla kaarevuussäde on suurimmillaan, jolloin kaariminuutin määrittelevä kulma on kauimpana ja vastaava matka maapallon pinnalla on suurimmillaan. Päiväntasaajan tasolla kaarevuus on jyrkin ja siten vastaavan kaariminuutin pituus pinnalla lyhin. Yhteenlaskettu etäisyys päiväntasaajalta navalle (pituuspiiriä pitkin) olisi kuitenkin tasan 90 × 60 = 5 400 näin määriteltyä meripeninkulmaa.
WGS84-mallin määrittelemän maapallon muodon mukaisesti laskettu maantieteellisen latitudin kaariminuutin pituus päiväntasaajalla on noin 1 842,90 metriä ja navoilla noin 1 861,57 metriä. Jakamalla napojen kautta meridiaaneja pitkin kulkevan ellipsin pituus (40 007,863 km) 360 asteeseen ja edelleen 60 minuuttiin, päädytään keskiarvoon 1 852,22 metriä.
Monacossa 1929 tehdyllä kansainvälisellä sopimuksella meripeninkulman pituudeksi on sovittu tasan 1 852 metriä. Ero sovitun meripeninkulman ja latitudin kaariminuutin pituuden välillä on suurimmillaan, navoilla ja päiväntasaajalla, hieman yli 9 metriä (0,5 %).
Merikartalta etäisyydet voidaan mitata riittävällä tarkkuudella käyttämällä meripeninkulman pituutena matkaa, joka vastaa yhtä leveysasteen minuuttia. Leveyskaariminuutit näkyvät merikartan pystysivuilla. Karttaprojektion muuttuvan mittakaavan takia minuutit on kuitenkin mitattava samalta leveydeltä mitattavan etäisyyden kanssa.
Aluksen ja lentokoneen nopeus ilmoitetaan tavallisesti solmuina (knot, kn) eli meripeninkulmaa tunnissa (1 kn = 1,852 km/h). Käytännön likiarvo on 1 kn = 0,51 m/s tai 1 kn = 1,9 km/h.
MPH- eli mailia tunnissa -nopeudet puolestaan liittyvät maamaileihin, joka on eri yksikkö ja jolla ei ole luonnontieteellistä perustaa.
Michael Winner
Robert Michael Winner (30. lokakuuta 1935 – 21. tammikuuta 2013) oli brittiläinen toimintaelokuvien ohjaaja ja tuottaja. Myöhemmin hän siirtyi ohjaajantehtävistä tiettävästi kulinaristikriitikoksi. Hän kuoli 77-vuotiaana 21. tammikuuta 2013 pitkällisen sairauden tuomien maksaongelmien seurauksena.
Winner teki lukuisia elokuvia Charles Bronsonin kanssa, muun muassa tunnetun toimintaelokuvan Väkivallan vihollinen vuonna 1974. Hän myös ohjasi vuonna 1978 uudestaan klassisen Raymond Chandlerin teokseen pohjautuvan Syvä uni -elokuvan, jossa Philip Marlowena nähtiin Robert Mitchum. Muita Winnerin ohjaamia elokuvia ovat muun muassa "Skorpioni" vuodelta 1973, pääosissa Burt Lancaster ja Alain Delon, ja "Mestaritappaja" vuodelta 1972, jossa pääosissa ovat Charles Bronson, Jan-Michael Vincent, Keenan Wynn ja Jill Ireland. Winner oli mukana Fifth Gearissa eräässä jaksossa, jossa he koeajoivat uuden Bentley Azzuren.
Kaapelinmitta
Kaapelinmitta on merenkulussa käytetty mittayksikkö, jonka pituus on ollut eri maissa erisuuruinen. 1900-luvulla käytettiin monessa maassa yhden kaapelinmitan pituutena yhtä kymmenesosaa meripeninkulmasta eli 185,2 metriä. Mittayksikön nimi johtunee purjelaivojen aikakaudella käytetystä ankkuriköyden pituudesta.
Kaapeli tarkoittaa paksua, kolmesta tai neljästä köydestä myötäpäivään kierrettyä hamppukuitu- tai metalliköyttä. Tällaista kaapelia, jota myös touviksi kutsutaan, käytetään ankkuriköytenä ja laivoja laituriin kiinnitettäessä. Säilytyspaikkaa, jossa laivan kaapeleita ja köysiä varastoidaan, kutsutaan kaapelikatiksi.
Ranskan kielen kaapelia merkitsevä sana "câble" esiintyy kirjoitettuna ensi kerran noin vuonna 1170 muodossa "chables". Sanan oletetaan juontuvan latinan kielen lassoa merkitsevästä sanasta "capulum", mutta mahdollisesti sanaan on vaikuttanut myös arabian sana "habl", köysi. Vanhin kirjoitus, jossa englannin kielen "cable"-sana esiintyy, on vuodelta 1205. Sana on kirjoituksessa muodossa "kablen".
Englanninkielinen kaapelinmitta, "cable's length", tunnetaan kirjoitettuna vuodelta 1555. Merenkulun sanakirja vuodelta 1769 tuntee englantilaisten merimiesten käyttämän kaapelinmitan mittana, jonka pituus on 120 "fathoms". Suomenkielinen vastine "fathom"-sanalle on syli. Tätä anglosaksista pituusmittaa käytettiin meren syvyyden mittaamisessa. Koska 1 "fathom" (syli) = 2 "yards" (jaardia) = 6 "feet" (jalkaa) = 1,8288 metriä, on 120 "fathoms" = 240 "yards" = 720 "feet" = 219,46 metriä; ja tällaisena mittana Yhdysvaltain laivasto sitä käytti.
Ranskassa kaapelinmitta, josta käytettiin nimitystä "encâblure", oli 120 vanhaa Pariisin syltä ("brasses") tai 600 vanhaa Pariisin jalkaa, joka on 194,904 metriä. Metrijärjestelmän myötä otettiin käyttöön uusi kaapelinmitta, "encâblure nouvelle", jonka pituus on 200 metriä. Espanjassa "cable español" on 120 "brazas españolas", joka on 200,628 metriä.
Englannissa käytettiin epävirallisena kaapelinmittana meripeninkulman yhtä kahdeksasosaa, joka on 231,87 metriä. Englanti siirtyi Saksan ja Itävalta-Unkarin tavoin käyttämään kaapelinmitan pituutena 1/10 meripeninkulmaa = 607,56 "feet" (jalkaa) = 185,2 metriä. Englannissa käytettiin myös käytännön mittauksissa mittaa 1 "cable's lengt" = 100 "fathoms" = 200 "yards" = 600 "feet", joka on metreinä 182,88 eli lähellä 1/10 meripeninkulmaa. Myös Tanska otti 185,2-metrisen mitan käyttöön vuonna 1907. Aiemmin Tanskan "kabellængde" oli = 100 "favne" (syltä) = 188,312 metriä. Ruotsissa käytettiin ennen tätä uutta kaapelinmittaa pituutena 1 "kabellängd" = 100 "famnar" (syltä) = 600 "fot" (jalkaa) = 178,2 metriä. Uusikin kaapelinmitta tosin käytännön mittauksissa usein pyöristettiin 185 metriksi.
Alankomaissa vanha "kabellengte" oli 235,5 metriä ja uusi 225 metriä. Norjassa "kabellengde" on 185,2 metriä, vaikka sen pituutena usein oli myös 100 "favner" (syltä); yksi "norske favn" = 1,882 metriä. Portugalissa oli mittana "estadio" = 258 metriä. Venäjällä kaapelinmitan pituus oli 183 metriä.
Vanha kreikkalainen pituusmitta "stadion" on myös ollut noin 185 metriä.
Taipei 101
Taipei 101 on pilvenpiirtäjä ja maamerkki Taipeissa, Taiwanissa. Rakennuksen korkeus on 508 metriä ja se oli maailman korkein pilvenpiirtäjä vuodesta 2004 alkaen, kunnes vuonna 2010 Burj Khalifa valmistui Dubaissa. Rakennuksessa on 106 kerrosta, joista 101 on maan päällä – tästä tulee myös rakennuksen nimi. Rakennus otettiin käyttöön 31. joulukuuta 2004.
Rakennuksen suunnitteli taiwanilainen arkkitehti C.Y. Lee. Rakennus on vaaleanvihreä ja muistuttaa bambukasvia. Tornin rakentaminen kesti kuusi vuotta ja maksoi 1,8 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Tornissa on myös maailman toiseksi nopeimmat hissit (nopeimmat Burj Khalifassa), jotka kulkevat pääkerroksesta 89. kerroksen sisällä sijaitsevalle näköalatasanteelle 37 sekunnissa. Hissi kulkee noin 17 metriä sekunnissa, eli noin 63 kilometriä tunnissa. Hissit rakennukseen toimitti Toshiba ja niiden koneisto on suomalaisen Koneen.
Vaikka rakennus on huomattavan korkea, se on suunniteltu kestämään niin maanjäristyksiä kuin hirmumyrskyjä. 31. maaliskuuta 2002 Taiwania ravisteli maanjäristys, jonka voimakkuus oli 6,8 Richterin asteikolla. Se hajotti rakennuksen kyljessä kulkeneen huoltohissin ja pudotti katolta muutamia nostokurkia, mutta itse rakennus säilyi vahingoitta.
Rakennuksessa on kaiken kaikkiaan 450 000 m² lattiapinta-alaa, josta 214 000 m² on varattu toimistokäyttöön, 77 500 m² kaupoille ja 73 000 m² on pysäköintitilaa.
Tsiolkovskin laki
Tsiolkovskin laki on venäläisen opettajan Konstantin Tsiolkovskin 1900-luvun alussa kehittämä rakettien liikeyhtälö.
Sen mukaan raketin saavuttama nopeus riippuu raketin tyhjämassan ja täyden massan välisestä suhteesta ja raketin palokaasujen nopeudesta.
Tällöin on edullista, että raketin polttoaine virtaa mahdollisimman nopeasti suuttimesta ulos, ja että raketin polttoainesäiliöt ovat kevyitä, mutta sisältävät paljon polttoainetta.
Tsiolkovskin laki kirjoitetaan tavallisesti muotoon
jossa
Suhde mo/m1 on raketin massasuhde.
Yhtälöä voidaan soveltaa yksivaiheiseen ohjukseen tai monivaiheiseen kantorakettiin. Se osaltaan selittää, miksi loppuunpalaneet rakettivaiheet irrotetaan kantoraketista.
Ominaisimpulssi riippuu muun muassa rakettimoottorin suuttimesta, ajoaineen palamislämpötilasta ja -paineesta, palamiskaasujen moolimassasta ja ominaislämpöjen suhteesta. Korkea ominaisimpulssi on perusteena esimerkiksi nestevedyn ja -hapen käytölle kantorakettien ajoaineena.
Avaruudessa tehtävät nopeusmuutokset merkitään Δv:llä:
Yhtälöstä voidaan myös ratkaista aluksen tyhjämassa ja lähtömassa
jossa
Massasuhde m0/m1 riippuu muun muassa käytetystä polttoaineesta. Ruutiraketeissa se on tyypillisesti noin 2–3, jolloin raketin saavuttama nopeus on samaa luokkaa kuin palokaasujen poistumisnopeus. Kehittyneemmissä raketeissa se voi olla luokkaa 4–5.
Kun polttoaineena käytetään vedyn ja hapen seosta, purkautumisnopeus voi olla noin 4 km/s. Pakonopeus maan pinnalta on kuitenkin noin 11 km/s. Tämän vuoksi avaruusaluksissa käytetään monivaiheraketteja. Ne koostuvat useista erillisistä raketeista, joista kukin irrotetaan sitten, kun siitä on polttoaine lopussa. Tällöin koko monivaiheraketin massasuhde on eri rakettivaiheiden massasuhteiden tulo. Esimerkiksi jos kolmen peräkkäisen rakettivaiheen massasuhde on 2:1, 4:1 ja 5:1, koko raketin massasuhde on 40:1.
Delta-rakettiperhe
Delta-kantorakettiperhe on vuodesta 1960 Yhdysvalloissa käytössä ollut kertakäyttöinen (expendable launch vehicle, ELV) kantorakettimalli. Ensimmäistä Delta-mallia kutsutaan usein nimellä Delta I. Lukuisia muitakin nimikkeitä esiintyi, esim. Delta B. Siitä on myöhemmin kehittyneet Delta II, Delta III ja Delta IV. Näistä Delta II on kehitetty suoraan Delta I:stä. Boeing valmistaa Delta-kantoraketteja.
Delta oli alun perin Thor-Delta, neljäs Thorin perusversio (Δ on kreikkalaisten aakkosten 4. kirjain). Nyttemmin Delta-raketista ja sen edeltäjistä on tehty 50 eri versiota. NASA tilasi 1959 kaksitoista Thor-raketin siviiliversiota, jotka nimettiin Deltaksi.
Delta I -raketti alkoi toimintansa toukokuussa 1960. Se osoittautui luotettavaksi – noin 40 laukaisusta 1960—1966 vain kolme epäonnistui. Raketti kuljetti tiede- ja sääsatelliitteja, v. 1962 Ison-Britannian ensimmäisen satelliitin Ariel 1:n sekä Telstar- ja Syncom -tietoliikennesatelliitteja. 1972 Deltalla laukaistiin Euroopan avaruusjärjestön (silloin ESRO) kaksi satelliittia, toisen nimi oli TD-1A, jossa TD tulee kantoraketin nimestä - se ei ollut kovin kummoinen nimi eurooppalaisen avaruusjärjestön tuolloin suurimmalle satelliitille.
1983—1990 laukaistiin Delta-kantoraketilla 24 luotainta, joissa laukaisuissa tapahtui vain yksi epäonnistuminen (maaliskuussa 1983). Tässä vaiheessa Avaruussukkula oli jo NASAn käytössä. NASA ja puolustusministeriö olivat sopineet, että kaikki satelliitit pitäisi kuljettaa Avaruusukkulalla avaruuteen. Challenger-sukkulan tuhon jälkeen tämä päätös loi eurooppalaiselle Ariane 4-raketille loistavan kaupallisen mahdollisuuden aikana, jolloin tietoliikennesatelliitteja otettiin enenvästi käyttöön kautta maailman. Sukkulan tuhoutuminen esti myös Deltan ja muiden kertakäyttöisten kantorakettien tuotannon lopettamisen Yhdysvalloissa.
Aurinkolahti
Aurinkolahti () on nuori, kasvava, etelästä mereen rajoittuva asuinalue Itä-Helsingin Vuosaaressa. Naapurustoon kuuluvat Kallahti lännessä, Keski-Vuosaari pohjoisessa, Nordsjön kartanon alue koillisessa sekä Uutela idässä. Aurinkolahden alkuperäinen nimi oli Mustalahti, mutta markkinointisyistä se päätettiin vaihtaa Aurinkolahdeksi.
Aurinkolahden kerros- ja pientaloalueen rakentaminen aloitettiin vuonna 2000 ja se jatkuu edelleen. Töissä käydään – kuten muualtakin Vuosaaresta – paljon alueen ulkopuolella. Alkuperäisten suunnitelmien mukaan siellä asuisi alueen valmistuttua 7 000 henkilöä.
Helsingin kaupungin ajatuksena Aurinkolahtea rakennettaessa oli, että Itä-Helsingin pienituloista sosiaalista rakennetta saataisiin tasapainotettua rakentamalla laadukas kerrostaloalue hyvätuloisille asukkaille. Samalla Vuosaaren vuokratalovaltaiseksi mielletty imago kohenisi. Alueelle onkin rakennettu paljon korkeatasoisia omistusasuntoja. Aurinkolahden asuintalot on mm. varustettu alueellisella valokuituverkolla. Meren rannalla on 700-metrinen hiekkauimaranta, 200-paikkainen pienvenesatama sekä rannan ja talojen välissä rantabulevardi.
Aurinkolahteen pääsee sujuvasti joukkoliikennettä käyttäen. Matka-aika metrolla Helsingin keskustasta Vuosaaren pääteasemalle on noin 20 minuuttia. Vuosaaren metroasemalta pääsee Aurinkolahteen joko bussilla 90 tai yhden kilometrin pyörä/kävelymatkalla. Lisäksi maantieyhteydet ovat hyvät. Lentokentälle pääsee bussilla ja junalla n.70 minuutissa tai autolla Kehä III:tä vajaassa puolessa tunnissa. Kehä III:n jatkeen rakentaminen Vuosaaren satamaan paransi alueen saavutettavuutta pohjoisen ja idän suunnasta.
Aurinkolahden lähistöllä on suuria kauppakeskuksia. Kauppakeskus Columbus on heti Aurinkolahden pohjoispuolella. Pohjoismaiden suurin kauppakeskus Itis on kuuden minuutin metromatkan päässä. Vuotietä pitkin sinne pääsee myös autolla.
Alueen itäreunaan on rakennettu Uutelankanava vesiputouksineen ja siltoineen. Kanava on valmistunut kesällä 2006. Kanavan länsipuoli oli Aurinkolahden viimeisenä merkittävänä rakentamisen kohteena. Alueen itä- ja kaakkoispuolella on Uutelan niemi ja laaja Vuosaaren ulkoilupuisto. Läheisellä Nordsjön kartanon alueella voi pelata 18-reikäisellä Vuosaari Golfin golf-kentällä.
Aurinkolahden länsiosalle on myönnetty Puutarhaliiton ja Rakennusteollisuus RT ry:n Vuoden Ympäristörakenne 2006 -palkinto. Tuomaristoa miellytti muun muassa se, että rakentamisesta huolimatta alueella on pystytty säilyttämään luontoa ja vanhaa puutarhamiljöötä.
Aurinkolahtea on kuvattu seuraavasti:
Delta III
Delta III on Boeing IDS:n Delta-kantorakettiperheeseen kuuluva kantorakettimalli. Sen ensimmäinen laukaisu tapahtui 21. elokuuta 2000. Sen kolmesta laukaisusta kaksi epäonnistui ja kolmas kuljetti koekuorman. Delta III:n seuraaja on Delta IV.
Kapteeni N
Kapteeni N () on "DiC"-animaatioyhtiön tuottama Nintendo Entertainment Systemin peleihin perustuva animaatio- ja sarjakuvasarja. Animaatio alkoi NBC:llä 1989 ja yhdistyi vuonna 1990 "Mario"-piirrettyjen kanssa muodostaen ohjelmakokonaisuuden "Captain N and the Adventures of Super Mario Bros. 3". Yhden tuotantokauden jälkeen sarja kuitenkin lopetettiin, ja sen tilalle tuli yhden tuotantokauden pituinen "Super Mario World". Vuonna 1992 "Mario"-piirretyt lopetettiin kokonaan, ja pian tämän jälkeen myös "Kapteeni N" päättyi.
Sarjassa teini nimeltään Kevin Keene imetään koiransa Duken kanssa Videomaahan ("Videoland"), omituiseen rinnakkaisulottuvuuteen, jossa Nintendo Entertainment System -pelien hahmot ja maailmat ovat oikeasti olemassa. Sarjan päähenkilöitä ovat ns. N-ryhmä ("N-Team") jonka johtajaksi Kevin asettuu.
Animaatiosarjan pohjalta tehtiin myös lyhyeksi jäänyt sarjakuva. Sarjakuvan tekijöillä ei kuitenkaan kaikesta päätellen ollut varaa hankkia lisenssejä muihin kuin Nintendon tekemien pelien hahmoihin, mistä johtuen Mega-miestä, Simon Belmontia tai tohtori Wilyä ei nähty kyseisessä sarjakuvassa. Sen sijaan lisättiin kaksi uutta hahmoa näiden tilalle: Samus Aran, "Metroid"-pelien sankaritar, ja pahisten puolelle Uranos, yksi "Kid Icaruksen" vihollisista.
Suomessa sarjan jaksoja on julkaistu 1990-luvun alussa videokasetteina. Suomenkielisestä jälkiäänityksestä vastasi Golden Voice Oy.Vastustajina toimivat mm:
Suomessa animaatiosarjaa esitettiin Filmnet + -elokuvakanavan "K-TV"-lastenosiossa, ja sitä myytiin myös jonkin aikaa VHS-kaseteilla. VHS:iä on yhteensä neljä erilaista ja ne ovat nimiltään "Kapteeni N – Pelimestari", "Kapteeni N – Video-Olympialaiset", "Kapteeni N – Apinamies Simon" sekä "Kapteeni N – Taistelu Videomaasta".
Sarjakuvasta julkaistiin lähes kaikki osat edesmenneessä Nintendo-lehdessä.
Area 51
Alue 51 () on Yhdysvaltain liittovaltion omistama alue Nevadan osavaltion eteläosassa Las Vegasin pohjoispuolella. Sen reunamilla on asevoimien rakennelmia, esimerkiksi ilmavoimien salainen tukikohta. Siellä kehitettiin ja koelennettiin huippusalaisia lentokoneita kuten U-2-tiedustelukoneita ja F-117A-häivepommikoneita.
Nellis Air Force Rangen lentotukikohdassa sijaitseva Alue 51 on kooltaan noin 36 km². Alue 51 sijaitsee Groom Laken suolajärven vieressä. Se ei ole tavanomainen lentotukikohta aktiivipalveluksessa olevine yksiköineen vaan koe- ja koulutustukikohta.
Ensimmäinen lentokone tuotiin Alue 51:lle 14. heinäkuuta 1955. Lentokone oli U-2-tiedustelukoneen prototyyppi. Kolme viikkoa myöhemmin kone oli valmiina ensilentoonsa. Kaksi viikkoa ensimmäisen koelennon jälkeen 19. elokuuta 1955 Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower allekirjoitti ”Executive order 10633:n”, jolla Alue 51:n ilmatila suljettiin ulkopuolisilta.
Yhdysvaltain viranomaiset eivät ole paria harvinaista poikkeusta (1994) lukuun ottamatta kieltäneet eivätkä myöntäneet alueen olemassaoloa. Alueen kustannuksia ei myöskään mainita asevoimien budjetissa. Virallisesti alue on Nellisin lentotukikohtaan kuuluva Groom Laken koealue (Nellis Air Base Test Range), mutta arvellaan, että sen operaatiot ovat Edwardsin lentotukikohdan hallinnon alaisia. Lisäksi Nellisin lentäjät eivät saa missään olosuhteissa lentää kyseiselle alueelle ”R-4808 N”, joka ilmavoimissa tunnetaan nimellä ”Dreamland” ().
CIA myönsi viimein elokuussa 2013, että Area 51 on olemassa. Se julkaisi George Washingtonin yliopiston pyynnöstä 400-sivuisen raportin, jossa kerrottiin alueella testatuista lentokoneista, kuten kylmän sodan aikana käytetystä U-2-tiedustelukoneesta. Samalla romuttuivat paikalla tehdyt ufohavainnot, sillä U-2 lensi korkeammalla kuin muut silloiset koneet, jopa noin 18 kilometrin korkeudessa, ja kone heijasti auringonvaloa vielä kun pimeä oli laskeutunut ja erottui siten kirkkaana yötaivaalla.
Google Earthin myötä suuri yleisö on päässyt tutkimaan tuoreita satelliittikuvia sekä kolmiulotteisia kuvia alueesta.
Alue 51:een liittyy monia ufo- ja salaliittoteorioita. Alue esiintyy useissa ufoja käsittelevissä fiktiivisissä mediatuotteissa, joista Suomessa tunnetuimpia ovat:
Luistelu
Luistelu on jäällä tapahtuvaa liikuntaa, jossa käytetään erityisesti tähän tarkoitukseen soveltuvia jalkineita eli luistimia. Luistimessa on joko kiinteä tai irrotettava metalliterä, joka liukuu kevyesti jään pintaa pitkin ja mahdollistaa siten nopean liikkumisen. Luistelua voidaan harrastaa joko luonnonjäällä tai tähän tarkoitukseen jäädytetyllä luistinradalla.
Luistelun tekniikka on sittemmin siirtynyt myös hiihtourheiluun, jossa sitä kutsutaan luisteluhiihdoksi. Uusi luistelun muoto on myös rullaluistelu, jossa luistimessa on metalliterän asemasta pienet pyörät, jolloin luistelu on mahdollista myös asfaltilla tai muulla riittävän tasaisella alustalla.
Luistelun eri muotoja ovat
Bartolomeos I
Bartolomeos (syntyjään "Dimitrios Arhondoris", s. 29. helmikuuta 1940, Imbroksen saari, Turkki) on Konstantinopolin ja Uuden Rooman arkkipiispa, ekumeeninen patriarkka.
Bartolomeos on 270. patriarkka noin 2000 vuotta vanhassa ortodoksisessa kirkossa. Konstantinopolin patriarkaatin keskus on Turkin Istanbulissa.
Bartolomeos syntyi Imbroksen saarella (turk. "Gökçeada"), joka sijaitsee Turkin puoleisella Aigeianmeren rannikolla. Bartolomeos on Turkin kansalainen mutta etnisesti turkinkreikkalainen. Hän puhuu kreikkaa, turkkia, latinaa, ranskaa, italiaa, englantia, saksaa ja muinaiskreikkaa.
Dimitrios Arhondoris vihittiin 1961 munkiksi ja diakoniksi ja sai kirkolliseksi nimekseen Bartolomeos. Hän valmistui Istanbulin edustalla olevalla Halkin saarella sijainneesta teologisesta koulusta vuonna 1963 ja suoritti sen jälkeen kaksivuotisen asevelvollisuuden asevoimissa.
Vuosina 1963–1968 Bartolomeos opiskeli Roomassa sijaitsevassa katolisen kirkon orientaalisessa instituutissa sekä Sveitsissä Geneven lähellä Celignyssä sijaitsevasa Kirkkojen maailmanneuvoston ylläpitämässä Bosseyn Ekumeenisessa Instituutissa ja Saksassa Münchenin yliopistossa erikoisalanaan kanoniset lait. Tohtorinväitöksensä hän teki Rooman paavillisessa orientaalisessa instituutissa Gregoriaaniseen yliopistoon aiheesta ”Pyhien kanonien kodifiointi ja kanoniset instituutiot ortodoksisessa kirkossa”.
Vuonna 1968 Bartolomeos palasi Halkin saaren teologiseen kouluun ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna. Samalla hän sai munkeille kuuluvan arkkimandriitan arvonimen. Piispaksi hänet vihittiin nimellä Filadelfian piispa vuonna 1973. Vuonna 1990 hänestä tuli Khalkedonin metropoliitta ja samalla Konstantinopolin patriarkaatin toimiston johtaja. Pyhän Synodin jäsen hän on ollut vuodesta 1974.
Kun Demetrios I kuoli lokakuussa 1991, valittiin metropoliitta Bartolomeos yksimielisesti uudeksi Konstantinopolin ja Uuden Rooman Arkkipiispaksi ja Ekumeeniseksi Patriarkaksi. Hänet asetettiin virkaansa 2. marraskuuta 1991.
Patriarkka Bartolomeos on kunnostautunut kansainvälisissä kysymyksissä ja hän on toiminut välittäjänä islamilaisen maailman (Turkki) ja läntisen maailman (EU) välissä sekä Turkin ja Kreikan välisissä suhteissa. Hänet tunnetaan myös aktiivisuudestaan ympäristökysymyksissä.
Bartolomeos osallistui paavi Franciscuksen virkaanastumismessuun maaliskuussa 2013. Tämä oli ensimmäinen kerta vuoden 1054 (ks. "suuri skisma") jälkeen, kun Konstantinopolin ekumeeninen patriarkka otti osaa Rooman piispan virkaanastujaisiin.
Bartolomeoksella on lukuisia kunniatohtorin arvonimiä useissa yliopistoissa muun muassa Ateenan yliopiston teologisessa koulussa ja Moskovan teologisessa akatemiassa. Yhdysvaltojen kongressi myönsi hänelle vuonna 1997 kultaisen mitalinsa.
Alexandre Piankoff
Alexandre Piankoff (; 18. lokakuuta 1897 Pietari — 20. heinäkuuta 1966 Bryssel) oli venäläinen arkeologi ja egyptologi. Hänet tunnetaan parhaiten uskonnollisten tekstien käännöstyöstä.
Alexandre Piankoff syntyi Pietarissa Venäjällä vuonna 1897. Hän kiinnostui egyptologiasta jo nuorella iällä tutustuessaan venäläisten museoiden kokoelmiin.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Piankoff opiskeli kirjallisuutta, vieraita kieliä sekä muinaisen egyptin kieltä. Sodan alkaessa hän joutui keskeyttämään opiskelunsa mutta jatkoi niitä taas sodan päätyttyä Berliinissä. Hän muutti vuonna 1924 Pariisiin, jossa hän opiskeli Pariisin yliopistossa. Vuonna 1930 hän valmistui filosofian tohtoriksi.
Toisen maailmansodan alettua Piankoff liittyi Ranskan joukkoihin vuonna 1940. Hän päätyi ennen pitkää Kairoon, johon jäi sodan jälkeen asumaan. Hän työskenteli Ranskan itämaisen arkeologian instituutissa, Kairossa, jossa hän erikoistui muinaisen egyptin, arabian, koptin, persian, turkin, ranskan, saksan, englannin sekä venäjän kieliin.
Piankoff työskenteli Kuninkaiden laaksossa Ramses V:n ja Ramses VI:n haudassa (KV9), jossa hän dokumentoi seinämaalauksia ja käänsi niiden tekstejä. Hän tutki vuonna 1958 myös Tutankhamonin haudan (KV62) hautatekstejä. Merkittävin osa Piankoffin työstä tapahtui Theban nekropolissa, jossa hän tulkitsi useita muinaisia uskonnollisia tekstejä mm. "Ran litanian", Unaksen hautatekstejä sekä Yön ja Päivän kirjat.
Piankoff kuoli vuonna 1966 Brysselissä Belgiassa.
Äitienpäivä
Äitienpäivä on äitien kunniaksi vuosittain vietettävä juhlapäivä. Sen ajankohta vaihtelee maittain. Suomessa äitienpäivä on toukokuun toisena sunnuntaina, ja se on yksi virallisista liputuspäivistä.
Vuonna  äitienpäivää vietetään Suomessa sunnuntaina . toukokuuta.
Monien perheiden perinteeseen kuuluvat esimerkiksi aamiainen äidille vuoteeseen tai itse tehty kortti. Korttien yhteydessä äitiä muistetaan usein äitienpäivärunolla tai -värssyllä. Nykyään myös äitienpäivälounaat ja -brunssit ovat suosittuja. Äideille on perinteisesti kerätty valkovuokkoja. Suomen valtakunnallisessa äitienpäiväjuhlassa tasavallan presidentti myöntää äitienpäivänkunniamerkkejä ansioituneille äideille. Myös isoäitejä usein juhlistetaan äitienpäivänä.
Toukokuun toiseen sunnuntaihin vakiintuneen äitienpäivän vietto alkoi Yhdysvalloista. Anna Jarvisin äidin kuolema 1905 sai Jarvisin ajattelemaan, ettei yhteiskunta ottanut huomioon äitien asemaa kansakunnan teollistumisen ja lasten kasvatuksessa. Jarvisin ehdotuksesta järjestettiin muistojuhla kaikille äideille Andrewsin metodistikirkossa toukokuussa 1907. Seuraavana vuonna, 10. toukokuuta 1908 vietetiin ensimmäistä "virallista" äitienpäiväjuhlaa Jarvisin kotikaupungissa Philadelphiassa ja kuutta vuotta myöhemmin, 1914 Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson julisti äitienpäivän kansalliseksi juhlapäiväksi, jota juhlittaisiin toukokuun toisena sunnuntaina.
Äitienpäivää vietettiin Suomessa ensimmäisen kerran 1918, 7. heinäkuuta, kylläkin vain Alavieskassa. Äitienpäivän toi Suomeen aikoinaan kansakoulunopettajana ja kansanedustajana toiminut Vilho Reima. Seuraavana vuonna päivää vietettiin toukokuun kolmantena sunnuntaina ja useallakin paikkakunnalla, mutta 1927 äitienpäiväksi vakiintui nykyinen ajankohta. Äitienpäivä vahvistettiin viralliseksi liputuspäiväksi 1947.
Jatkosodassa äitienpäivänä 10. toukokuuta 1942 Suomen asevoimien ylipäällikkö, sotamarsalkka Gustaf Mannerheim myönsi antamallaan päiväkäskyllä kaikille Suomen äideille yhteisesti 4. luokan Vapaudenristin kunniamerkin. Tämän päiväkäskyn painettu kopio on edelleen kehystettynä monien Suomen evankelis-luterilaisten kirkkorakennusten seinällä.
Helsingin ortodoksinen hiippakunta
Helsingin hiippakunta on yksi Suomen ortodoksisen kirkon hiippakunnista.
Helsingin hiippakunnan keskuspaikka on Helsinki ja hiippakunnan piispana toimii Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa. Hiippakunnan pääkirkko on Helsingin Katajanokalla sijaitseva Uspenskin katedraali.
Helsingin hiippakuntaan kuuluu kahdeksan seurakuntaa, joiden yhteenlaskettu jäsenmäärä on yli 32 000. Pappeja hiippakunnassa on 70, diakoneja 24 sekä kirkkoja ja tsasounia 40.Suomen ortodoksit olivat vuoteen 1892 saakka kuuluneet Venäjän ortodoksisen kirkon Pietarin hiippakuntaan. Tuona vuonna perustettiin Suomen hiippakunta, jonka piispanistuin oli Viipurissa ja virkanimike Viipurin ja Suomen piispa. Suomen itsenäistymisen jälkeen, kun Suomen ortodoksinen kirkko oli perustettu vuonna 1923, kirkko jaettiin seuraavana vuonna kahteen hiippakuntaan, jotka olivat Viipurin hiippakunta ja Karjalan hiippakunta. Karjalan hiippakunnan piispasta tuli Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa virkapaikkanaan Sortavala, mutta vaikka Viipuriin jäi piispanistuin, se oli tyhjänä vuoteen 1935 saakka, jolloin sen piispaksi vihittiin Aleksanteri Karpin. Hiippakuntaan kuului koko eteläinen Suomi.
Toisen maailmansodan ja alueluovutusten jälkeen hiippakunnan keskus siirtyi Helsinkiin ja nimikin muutettiin Helsingin hiippakunnaksi. Piispana jatkoi Aleksanteri kuolemaansa vuoteen 1969 saakka. Hänen jälkeensä Helsingin piispaksi valittiin silloinen kirkkokunnan apulaispiispa Johannes (Rinne). Helsingin hiippakunta korotettiin arvoltaan metropoliittakunnaksi vuonna 1972, ja piispan arvonimeksi tuli Korkeasti Pyhitetty Helsingin metropoliitta. Johanneksen tultua valituksi Karjalan ja koko Suomen arkkipiispan virkaan vuonna 1987 Helsingin metropoliitaksi valittiin apulaispiispa Tiihon (Veikko Tajakka).
Metropoliitta Tiihonin jäätyä eläkkeelle vuonna 1996 Helsingin metropoliitaksi valittiin Leo (Makkonen), joka on nykyinen arkkipiispa. Vuodesta 2002 Helsingin metropoliittana on toiminut piispa Ambrosius. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2017 jälkeen, jolloin arkkipiispan istuin siirrettiin Helsinkiin. Piispan virkanimikkeenä on ollut vuoden 2018 alusta lähtien Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa.
Oulun ortodoksinen hiippakunta
Oulun hiippakunta on vuonna 1980 perustettu Suomen ortodoksisen kirkon hiippakunta.
Oulun hiippakunnan keskuspaikkana on Oulu ja hiippakunnan piispan arvonimi on KP Oulun metropoliitta. Piispan virassa on vuodesta 2015 metropoliitta Elia.
Seurakuntia hiippakunnassa on neljä:
Chobits
Chobits on Clampin piirtämä manga-sarja, jossa on kahdeksan osaa. Siitä tehty anime-sarja (26 varsinaista jaksoa ja yksi OVA; Chibits) valmistui vuonna 2002. Sarja on huomattavan tunnettu. Mangaa ei ole julkaistu suomeksi, mutta sitä on julkaissut englanniksi Tokyopop. Tämän menetettyä oikeudet sarjaan Chobits päätyi Dark Horse Comicsille uudelleenjulkaistavaksi. Animea on julkaistu Yhdysvalloissa englanninksi käännettyinä DVD:inä, josta sitä myös tuodaan Suomeen.
Chobitsin päähenkilö on Motosuwa Hideki, 18-vuotias ikänsä maalla asunut nuori mies, joka lähtee Tokioon preppauskouluun opiskelemaan - tavoitteenaan yliopisto. Sarja sijoittuu tulevaisuuteen, jossa tietokoneet ovat kehittyneet ihmismäisiksi ja ihmisen tavoin eläviksi laitteiksi, persocomeiksi. Hidekillä ei ole varaa tällaiseen laitteeseen, mutta kuin ihmeen kaupalla hän löytää kadulta hylätyn persocomin, joka osaa sanoa vain "Chii". Ja hän nimeää tämän Chiiksi. Hideki ottaa Chiin itselleen, mutta siinä on jotain outoa. Chii käyttäytyy aivan erilaisesti kuin muut persocomit. Olisiko vanha nettilegenda Chobitsista, erikoisesta persocom-sarjasta, joka pystyy itsenäiseen ajatteluun ja tunteisiin, sittenkin totta? Chii oppii myös kaikenlaista Hidekin avulla, jopa uusia sanoja ja eleitä. Samalla kun Chii oppii Hidekiltä jokapäiväisiä asioita, Hideki oppii paljon persocomeista ja Chiistä. Varsinkin sen että jokainen päivä Chiin kanssa on seikkailu. Voiko persocomia rakastaa? Voivatko ne rakastaa ihmistä? Ja jos voivat niin mitä sitten tapahtuu? Kysymykset pyörivät Hidekin päässä loppuun asti. Vasta aivan lopussa Hideki saa tietää mikä Chiin salaisuus on.
Koulu
Koulu on usein valtiollinen instituutio, jonka tehtävänä on järjestää virallista, tutkintoihin johtavaa koulutusta. Koulunkäynti perustuu Suomessa oppivelvollisuuteen, johon liittyy perustuslain takaama oikeus ilmaiseen peruskoulutukseen ja jatkokoulutukseen varallisuuden estämättä. Oppivelvollisuusiän ylittäneiden osalta puhutaan yleensä oppilaitoksesta.
Suomen sana koulu tulee latinan ja ruotsin kautta kreikan sanasta "skhole". Kreikan sana merkitsi vapaiden miesten vapaa-aikaa, joutenoloa, jota he käyttivät henkiseen ja ruumiilliseen itsensä kehittämiseen.
Koulua voidaan pitää instituutiona, jonka tehtävä on alun perin ollut ratkaista sosiaalistumisen ongelma. Nykyisin koululle sälytetään muitakin kasvatuksellisia ongelmia, kuten syrjäytyminen, huumeiden käyttö ja niin edespäin.
Suomen koulujärjestelmä jakautuu peruskouluun (kaikille yhteinen), toiseen asteeseen (lukiot ja ammattikoulut) sekä korkea-asteeseen (yliopistot ja ammattikorkeakoulut). Näiden rinnalla toimii aikuis- ja täydennyskoulutusta antavia yksiköitä, joista osa on yksityisiä. Myös peruskoulun ja toisen asteen oppilaitoksen ylläpitäjä voi olla yksityinen. Oppivelvollisuuden voi suorittaa myös peruskoulun korvaavassa koulussa kuten steinerkoulussa, mutta tämä on harvinaista.
Koulut voidaan toisaalta jakaa niiden tarkoituksen mukaan perustaitoja tarjoaviksi, yleissivistäviksi, ammatillisiksi, erikoissivistäviksi tai tieteellisiksi. Kouluksi kutsutaan myös esikoulua.
Piiru
Piiru on kulman mittayksikkö.
Piiruja kaksi eri päälajia:
Kompassipiiru on 1/32 täysympyrästä eli 11,25°. Kompassipiiru saadaan, kun kompassiruusun pää- ja väli-ilmansuuntien väliset kulmat puolitetaan vielä kahdesti. Kompassipiirun jälki näkyy vielä meriteiden säännöissä määritettyjen alusten kulkuvalojen näkymäsektoreissa sekä näistä johdetuissa ilma-alusten valosäädöksissä. Esimerkiksi aluksen vihreä sivuvalo on määritetty näkymään sektorissa, joka on suoraan keulasta aina oikealle 22,5° aluksen poikkiviivan perän puolelle. Tämä 22,5° on tasan kaksi piirua ja koko vihreän valon sektori (112,5°) on siis 10 piirua. Kun punaisen vasemman kulkuvalon sektori on samat 10 piirua jää valkoisen perävalon sektoriksi 12 piirua (135°).
Ilmeisesti aikanaan tykistön tulenjohtoa varten kehitetty kulmamitta. Tämän piirun määrittely on "sellaisen tasakylkisen kolmion huippukulma, jonka kanta on 1 metri ja kyljet 1 kilometri". Määritelmää näkee myös muodossa "yhtä piirua vastaava ympyrän kaaren pituus on tuhannesosa ympyrän säteestä". Näin määritetty piiru on yhtä suuri kuin milliradiaani. Määritelmän mukaisesti täysympyrä on 2 π eli noin 6283 piirua. Käytännössä on luku pyöristetty johonkin sopivaan tasalukuun.
Käytössä on ainakin täysympyrän (360°) jakaminen
Piiruasteikko on usein merkitty sotilaskäytössä olevien tähystysvälineiden näkökenttään. Esimerkiksi kiikarissa, tähtäinkaukoputkessa tai haarakaukoputkessa olevan piiruasteikon avulla voidaan piirukolmiota hyväksi käyttäen laskea etäisyys kohteeseen, jonka korkeus tai pituus tunnetaan tai laskea kohteen koko, jos sen etäisyys tunnetaan. Jos tiedossa on kohteen koko ja etäisyys, voidaan laskea sen koko piiruissa.
Piirua käytetään myös maastokartoissa, joissa maan magneettikentän poikkeama maantieteellisestä pohjoissuunnasta eli eranto kartassa näkyvällä alueella on ilmaistu piiruina.
Piirua käytetään myös vertauskuvallisesti ("piirun verran" = hieman).
Nunna
Nunna (, , , ) on eri uskontokuntien tapaperinteessä nainen, joka viettää tiukan uskonnollista ja askeettista elämää usein saman elämäntavan valinneiden ihmisten yhteisössä, luostarissa.
Nunnan miespuolinen vastine on munkki.
Katolisessa traditiossa on hyvin paljon eri sääntökuntia. Yleisesti ottaen, kun henkilö menee luostariin, hän käy läpi joitakin vuosia kestävän kokelasajan, jonka jälkeen hän antaa luostarilupauksen. Benediktiinisissä sääntökunnissa lupaukset koskevat pysyvyyttä yhden tietyn luostarin jäsenenä, kuuliaisuutta luostarin johtajaa kohtaan ja elämäntapojen muutosta (mukaan lukien naimattomuutta ja köyhyyttä). Toisissa sääntökunnissa lupaukset koskevat naimattomuutta, köyhyyttä ja kuuliaisuutta.
Useimmat sääntökunnat katolisessa kirkossa ovat aktiivisia. Sisaret työskentelevät opettajina, sairaanhoitajina, sosiaalityöntekijöinä, professoreina jne. tai seurakuntien palveluksessa. Kontemplatiivisissa sääntökunnissa nunnat elävät klausuurissa, mikä tarkoittaa, että he lähtevät harvoin luostarin ulkopuolelle, mutta he voivat ottaa vastaan vieraita tarkoitusta varten rakennetuissa tiloissa. Klausuuriluostarit ovat omavaraisia ja ne ansaitsevat rahaa myymällä esimerkiksi hilloja, makeisia tai leivonnaisia tai valmistamalla kirkossa käytettäviä esineitä tai tekevät muuta sopivaa työtä, kuten alihankintatöitä.
Nunnaluostarin johtajaa kutsutaan abbedissaksi vain benediktiiniluostareissa tai vanhoissa birgittalaisluostareissa, muutoin häntä sanotaan priorinnaksi eli luostarin johtajaksi.
Ortodoksisessa kirkossa tie nunnaksi kulkee kokelaskauden kautta. Ensin luostarielämään tutustuva nainen on kuuliaisuussisar ilman mitään vihkimyksiä. Sopivaksi katsotun ajan jälkeen kuuliaisuussisar vihitään viitankantajaksi eli niin sanotuksi puolinunnaksi. Viitankantajaa voidaan nimittää myös noviisiksi ja häntä kutsutaan puhuttelunimellä "sisar" (esimerkiksi sisar Anna).
Noviisikauden jälkeen seuraa vihkimys nunnaksi ja puhuttelunimenä käytetään Suomessa kirkollisen nimen yhteydessä "äitiä".
Nunnaluostarin johtajaa kutsutaan igumeniaksi.
Lintulan luostari on merkittävä suomalainen ortodoksinen nunnaluostari.
Buddhalaisessa perinteessä nunnat elävät munkkien tapaan selibaatissa, mutta nunnat ja munkit saattavat elää samassa luostarissa. Buddhalaisnunnien asuja on lukuisia erilaisia, mutta munkkien tapaan nunnatkin ajavat päänsä kaljuiksi.
Lotharingia
Lotharingia oli kuningaskunta Euroopassa. Sen nimi oli peräisin kuningas Lothar II:n nimestä, joka hallitsi maata 855–869. Hän sai maan vuonna 855 isältään Lothar I:ltä, joka hallitsi maata 795–855.
Lotharingia käsitti seuraavat alueet:
Lotharingian kuningaskunnan historia päättyi kuninkaan kuoleman myötä ja siitä tuli Lothringenin herttuakunta. Alue jaettiin ja siitä tuli Ranskan ja Saksan välinen kiistakapula. Alueen nimestä on peräisin nykyinen Lothringen ().
Ortodoksisen kirkon kanonit
Kanoni on kirkon kirjallinen, voimassa oleva määräys (ohjesääntö), joka velvoittaa kaikkia kirkon jäseniä yhteisesti ja kutakin erikseen. Sanalla kanoni on ortodoksisessa kirkossa kolme toisistaan poikkeavaa merkitystä:Tässä artikkelissa keskitytään vain kolmannen kohdan kanoneihin eli kirkolliskokousten ja pyhien isien säännöskokoelmien sääntöihin..
Kaikki kirkon kanonit (perustavat ja lisäsäännökset) ovat vv. 1852-59 julkaistussa ""Ateenalaisessa Sintagmassa"", kreikkalainen teksti latinankielisin selityksin varustettuna on myös teoksessa: ""Synodikón sive Pandectae canonum ss. Apostolorum et Conciliorum ab ecclesia graeca receptorum, nec non canonicarum ss. Patrum epistolarum. - Guil. Beveregius recensuit"" (Oxonii, 1672).
Muita teoksia, joissa on kanoneja ja niiden selityksiä:Kanonit jaetaan kahteen pääluokkaan, perustaviin ja lisäsäännöksiin.
Perustavat säännöt jaetaan neljään alaluokkaan:
Lisäsäännökset jakautuvat myös neljään alaluokkaan:
Igumeeni
Igumeeni ( ja ) on ortodoksisessa kirkossa käytettävä katolista apottia vastaava nimitys mies- eli munkkiluostarin johtajasta. Puhuttelutapa on 'isä igumeni'.
Igumeenilla on oikeus käyttää igumeeninsauvaa, jota on olemassa kahta mallia: yläpäässä olevalla poikkipuulla varustettu sauva, jota käytetään jumalanpalveluksissa, sekä suora matkasauva, jota igumeeni käyttää ulkona liikkuessaan.
Nais- eli nunnaluostarin johtajasta puhuttaessa arvonimi on igumenia.
Igumenia
Igumenia on ortodoksisessa kirkossa käytössä oleva katolista abbedissaa vastaava nimitys nais- eli nunnaluostarin johtajasta. Mies- eli munkkiluostarin johtajasta käytettävä vastaava nimitys on igumeni.
Igumeniasta käytetään puhuttelunimeä "äiti igumenia". Hänellä on oikeus antaa papillinen siunaus. Igumenialla on oikeus käyttää ortodoksista papinristiä, jossa on keskellä erityinen sädekuvio ja hänelle voidaan myöntää myös koruristi. Kuten igumeenillakin, myös igumenialla on oikeus käyttää igumeeninsauvaa. Näitä on olemassa kahta mallia: yläpäässä olevalla poikkipuulla varustettu toimitussauva sekä suora matkasauva, jota käytetään kirkon ulkopuolella.
Ensimmäinen suomalaissyntyinen igumenia on ollut vuonna 2012 kuollut Lintulan luostarin johtajatar, äiti igumenia Marina (Maria Iltola). Hänen edeltäjänsä, vuonna 1999 edesmennyt äiti igumenia Antonina oli viimeinen alkuperäisestä Kivennavan Lintulasta tullut nunna; Heinävedelle hän tuli nuorena noviisina. Myös uusi johtajatar, äiti igumenia Mikaela, joka vihittiin tehtäväänsä vuonna 2012, on suomalainen.
Vesuvius
Vesuvius () on tulivuori Italiassa. Se on 1 281 metriä korkea ja sijaitsee Napolista yhdeksän kilometriä itään Napolinlahden lähistöllä. Tulivuoren rinteillä sijaitsee useita kaupunkeja ja useita miljoonia ihmisiä asuu mahdollisten purkausten vaikutusalueella.
Vesuvius on purkautunut useita kertoja, joista tunnetuin tapahtui syksyllä 79 jaa. Silloin purkaus tuhosi Pompejin ja Herculaneumin kaupungit ja tappoi tuhansia ihmisiä. Purkauksen kuuluisin uhri oli Plinius vanhempi, roomalainen kirjailija ja luonnontieteilijä. Vesuviuksen viimeinen purkaus tapahtui maaliskuussa 1944. Sitä pidetään kuitenkin vaarallisena, vaikka toisinaan tulivuoret pitävät jopa tuhansien vuosien taukoja purkausten välillä. Vesuvius on rakenteeltaan keilamainen kerrostulivuori, jollaisia on mannerlaattojen rajalla. Tulivuoresta purkautuu jähmeää andesiittista laavaa. Vesuvius on rakentunut muinaisen Monte Somman tulivuoren kalderaan, joka on alkanut kehittyä vähitellen 17 000 vuotta sitten.
Vesuviuksen purkaukset johtuvat Afrikan laatan työntymisestä Euraasian laatan alle. Afrikan laatta sulaa maan syvyyksissä ja nousee ylös andesiittisena, sitkeänä laavana. Vesuviuksen purkaushistoriaa on kirjoitettu muistiin erityisesti vuodesta 79 jaa. lähtien. Varhaisin havainto on eräiden lähteiden mukaan peräti vuodelta 2500 eaa. Vesuvius on purkautunut useita kertoja antiikin aikana ja keskiajalla sekä uudella ajalla. Isoja purkauksia on ollut viimeisen 17 000 vuoden aikana kahdeksan kertaa. Vuodesta 79 alkaen purkauksia oli vain ajoittain, kun taas vuodesta 1631 vuoteen 1944 niitä oli säännöllisemmin. Näistä paljon tuhoja aiheuttanut vuoden 1631 purkaus on ollut suurin vuoden 79 purkauksen jälkeen. Vuoden 1631 purkauksessa kuoli 4 000 ihmistä.
1700-luvulla oli kuusi purkausta ja 1800-luvulla kahdeksan, joista tunnetuin oli 1872. 1900-luvulla on Vesuvius purkautunut vuosina 1906, 1929 ja 1944. Vuoden 1944 purkaus tuhosi kylät San Sebastiano al Vesuvio, Massa di Somma ja osan San Giorgio a Cremanon kylästä. Vuoden 1944 jälkeen Vesuvius ei ole purkautunut. Aktiivisina kausina purkausten välit ovat vaihdelleet 18 kuukaudesta 7,5 vuoteen, joten meneillään on pisin hiljainen kausi 500 vuoteen.
Vesuvius on Aku Ankka -sarjakuvissa seikkailevan Milla Magian kotipaikka.
Bosseyn ekumeeninen instituutti
Bosseyn ekumeeninen instituutti on kansainvälinen tutkimuskeskus, joka pyrkii edistämään ekumeniaa ja Kirkkojen maailmanneuvoston työtä. Se on perustettu vuonna 1946, ja se sijaitsee Sveitsissä.
Instituutti sijaitsee Bogis-Bosseyn kunnassa Vaud’n kantonissa Célignyn kunnan naapurissa noin 15 kilometriä Genevestä pohjoiseen Château de Bossey -nimisessä vanhassa kartanossa pari kilometriä Genevenjärven luoteisrannalta. Instituutin johtajana toimii romanialainen isä Ioan Sauca. Instituuttia ylläpitää Geneven lähellä Le Grand-Saconnex’ssa päämajaansa pitävä Kirkkojen maailmanneuvosto.
Arkkimandriitta
Arkkimandriitta ( ja ), on ortodoksisessa kirkossa pappismunkille annettava arvonimi. Arvonimen myöntää piispa. Se vastaa seurakuntapapiston rovastin arvonimeä.
Venäläisessä perinteessä arkkimandriitan arvo myönnettiin yleensä vain luostarin johtajalle eli igumenille tai joissain harvoissa tapauksissa myös muille.
Kreikkalaisessa perinteessä samassa luostarissa voi olla useita arkkimandriittoja.
Uudessa Valamossa arvonimi otettiin käyttöön 1970-luvun lopussa piispainkokouksen päätöksellä. Siihen asti sitä oli käytetty vain merkkinä eläkkeelle siirtymisestä.
Metropoliitta (ortodoksiset kirkot)
Metropoliitta on ortodoksisessa kirkossa piispan arvonimi.
Bysanttilaisessa perinteessä (kuten Suomessa) se myönnetään yleensä hiippakunnan piispalle.
Slaavilaisessa perinteessä kuten Venäjän kirkossa metropoliitta puolestaan on arkkipiispaa korkeampi arvonimi.
Ekumeeninen kirkolliskokous
Ekumeeninen kirkolliskokous (, ’synodi’, , konsiili) on koko (tunnettua tai tunnustettua) kristikuntaa koskeva piispainkokous, jonka päätösten katsotaan edustavan koko kristikunnan yleistä ja yhteistä kantaa. Ekumeenisten kirkolliskokousten ekumeeninen (ts. koko maan piiriä koskeva) luonne ja arvostus on peräisin paikalliskirkkojen kattavasta osallistumisesta niihin sekä tehtyjen päätösten myöhemmästä hyväksymisestä kautta kristikunnan.
Eri kirkoilla on eri näkemyksiä siitä, mitkä kirkolliskokoukset ovat ekumeenisia. Lisäksi erityisesti monet protestanttiset kirkot, vaikka hyväksyvätkin useiden kirkolliskokousten ekumeenisuuden, usein painottavat, etteivät ne ole opillisissa asioissa Raamatun kaltaisesti arvovaltaisia. Alla olevassa listassa on merkitty mistä lähtien mikäkin kirkko ei katso kirkolliskokouksia ekumeenisiksi. Katolisen kirkon mukaan kaikki luetellut kokoukset ovat ekumeenisia.
Monkey Island
Monkey Island () on alkujaan Ron Gilbertin, Dave Grossmanin ja Tim Schaferin luoma seikkailupelisarja, jonka julkaisija ja tekijänoikeuksien haltija on LucasArts (entinen LucasFilm Games). Pelit seuraavat surkuhupaisan sankarin, merirosvoksi haluavan Guybrush Threepwoodin seikkailuja.
Sarjan komiikka nojaa lukuisiin kummallisiin hahmoihin, red herring -esineisiin, stereotypiaan ja surrealistiseen huumoriin. Alkuosien grafiikkaa ja musiikkia on yleisesti kehuttu. Aikakauden tavoista poiketen pelien taustamaisemat piirrettiin ensin paperille, jotka skannattiin ja sovellettiin peliin sopiviksi. "The Secret of Monkey Island" oli myös ensimmäisiä pelejä, missä käytettiin musiikin vaihtelua tilanteen mukaan, ehostaen näin tunnelmaa elokuvamaisesti. Michael Land on toiminut pääsäveltäjänä koko sarjan ajan.
Luettuaan Tim Powersin merirosvoromaanin "On Stranger Tides" Ron Gilbert sai innoituksen omaan merirosvoaiheiseen seikkailupeliinsä. Peli oli pitkän aikaa pelkällä idea-asteella, kun Gilbertin huomio keskittyi "" -pelin kehitykseen. Idea päähenkilöstä syntyi, kun lähdettiin luomaan hahmoa, joka tietää pelimaailmasta tasan yhtä vähän kuin pelaaja. Haluttiin vastakohtaa sille, miten monia pelejä on hankala lähestyä, kun pelaajan oletetaan tietävän hahmon maailmasta kaiken. Gilbert on maininnut pelisarjan ilmapiirin saaneen vaikutteita Disneylandin "Pirates of the Caribbean" -kiertoajelusta.
Sarjaan on julkaistu toistaiseksi viisi peliä, joista kaksi ensimmäistä ovat ansainnet klassikkoaseman pelaajien keskuudessa ja kaikki osat ovat myyneet hyvin. Pelisarjasta huomaa hyvin tietokoneiden nopean kehittymisen.
Varhaisempiin seikkailupeleihin verrattuna peli tunnettiin pelaajaystävällisyydestään, kuoleminen oli käytännössä mahdotonta, eikä peleissä voinut joutua virhevalinnan seurauksena umpikujaan, kuten aiemmissa LucasArtsin seikkailupeleissä.
Ensimmäisen osan menestyksen myötä tuotettiin jo seuraavana vuonna ilmestynyt toinen osa, joka oli tyyliltään ja mekaniikaltaan ensimmäisen pelin kaltainen.
Tietokoneiden nopean kehityksen myötä kolmannessa osassa käytettiin kahdesta ensimmäisestä osasta poiketen entistä tarkempaa ja sarjakuvamaisempaa grafiikkaa sekä ääninäyttelyä. Osan ilmestyessä Ron Gilbert oli lähtenyt LucasArtsilta jo jonkin aikaa sitten ja Schafer sekä Grossman työstivät parhaillaan omia projektejaan, minkä seurauksena vastuu projektista siirtyi Johnathan Ackleyn ja Larry Ahernin harteille.
Neljäs peli on huomattava teknologisista saavutuksistaan. Se on sarjan ensimmäinen peli, joka käyttää kolmiulotteista grafiikkaa ja joka julkaistiin PC:n lisäksi myös konsolilla (PlayStation 2). Sarjan fanit ovat kuitenkin usein haukkuneet peliä sen lukuisten juonellisten epäloogisuuksien, ulkoasun, käyttöliittymän ja hahmojen luonnemuutosten takia. Neljännen pelin kehitystä johtivat Sean Clark ja Michael Stemmle.
Uusin Monkey Island -peli on Telltale Games -yhtiöltä. Pelin ensimmäinen osa julkaistiin 7. heinäkuuta 2009.