hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Hemmo Silvennoinen
Hemmo Valio Silvennoinen (6. marraskuuta 1932 Kesälahti – 4. joulukuuta 2002 Vantaa) oli suomalainen mäkihyppääjä, joka urallaan edusti Puijon Hiihtoseuraa ja Helsingin Tovereita. Talvella 1954–1955 hän ylsi ensimmäisenä suomalaisena Keski-Euroopan mäkiviikon voittoon.
Silvennoisen paras arvokisasaavutus oli neljäs sija pienessä mäessä Zakopanen MM-kisoissa 1962. Samojen kisojen suurmäessä hän oli 23:s. Cortina d’Ampezzon talviolympialaisissa 1956 Silvennoinen sijoittui 10:nneksi. Kilpailusuoritusta suurempaa kohua Cortinassa herättivät kuitenkin miehen "Savo"-lehteen lähettämät värikkäät kisajutut Suomen hiihtäjistä, jotka teksteistä suivaantuneina mukiloivat hänet kisakylässä.
Salpausselän kisoissa Silvennoinen ylsi voittoon 1956. SM-kisoissa hän joutui tyytymään hopeamitaliin 1957 ja 1962. Silvennoinen ei kaihtanut suuriakaan mäkiä: Planican lentomäkiviikolla 1954 hän sijoittui kolmanneksi. Oberstdorfin lentomäkiviikolla helmikuussa 1955 käydyt kaksi kisaa hän voitti yltäen parhaimmillaan 128 metrin lentoon.
Hemmon veli Vesa Silvennoinen voitti Puijon talvikisoissa 1955 yhdistetyn kilpailun.
Tuija-Maija Niskanen
Tuija-Maija Niskanen (s. 10. kesäkuuta 1943 Savonlinna) on suomalainen elokuvaohjaaja. Hän aloitti ohjaajana Ylen Televisioteatterissa 1968, ja kahta teatterielokuvaa lukuun ottamatta hän on ohjannut muut työnsä televisiolle.
1980-luvun alussa Tuija-Maija Niskanen ohjasi elokuvat "Jäähyväiset" (1982) ja "Suuri illusioni" (1985). Edellinen oli Vivica Bandlerin romaaniin pohjautuva elokuva, joka viitteellisesti sivusi lesboutta. Jälkimmäinen oli Mika Waltarin samannimisen esikoisromaanin filmatisointi, jossa Sari Lilliestiernan oli alun perin tarkoitus näytellä Caritaksen rooli, mutta tuottajan vaihtuessa roolin sai Stina Ekblad. "Jäähyväisten" ja "Suuren illusionin" jälkeen Niskasen ura on jatkunut televisiossa. Hän on ohjannut TV-versiot muun muassa Minna Canthin näytelmästä "Anna-Liisa" (1988) ja Anja Snellmanin romaanista "Ihon aika" (2004). Snellman toimi myös käsikirjoittajana "Suuressa illusionissa".
Lähteet: Elonet ja Foster 1995 s. 282
Open Content Alliance
Open Content Alliance on vuonna 2005 perustettu, pääasiassa yhdysvaltalainen yhteenliittymä, joka pyrkii edistämään avointen sisältöjen jakelua ja käyttöä. Hanke nähtiin monien yliopistojen ja yliopistokirjastojen, Yahoon ja Internet Archiven vastatoimena Googlen pyrkimyksille digitalisoida kirjoja omien käytäntöjensä mukaisesti, kirjailijajärjestöjen tekijänoikeuskritiikistä välittämättä.
Open Library
Open Library (suomeksi Avoin kirjasto) on verkkopalvelu, johon pyritään kokoamaan kirjaston tapaan kirjoja. Open Librarya ylläpitävä Internet Archive kuuluu Open Content Allianceen, joka edistää vastaavanlaisia vapaasti saatavilla olevien julkaisujen esillepanoa. Sivustolla on myös tuhansia suomenkielisiä kirjoja.
Yolanda Adams
Yolanda Yvette Adams (s. 27. elokuuta 1961, Houston, Teksas) on yhdysvaltalainen gospel-laulaja.
Adams oli musikaalisen perheen kuudesta sisaruksesta vanhin. Hän valmistui Sterling High Schoolista vuonna 1979 ja aloitti uransa opettajana ja osa-aikaisena mallina Houstonissa. Ensimmäisen albuminsa hän julkaisi vuonna 1988. Adamsin ura on ollut erittäin menestyksekäs, ja hän on sen aikana voittanut muun muassa neljä Grammya. SoundScanin mukaan Adams on myynyt 4.5 miljoonaa levyä vuoteen 2009 saakka.
11. joulukuuta 2009 Billboard-lehti julisti Adamsin 1900-luvun gospel-laulaja numero yhdeksi. Samalla listalla hänen albuminsa "Mountain High...Valley Low" nimettiin parhaaksi gospel-albumiksi.
Adamsilla on Tim Crawfordin kanssa vuonna 2001 syntynyt tytär. Adams ja Crawford erosivat 2004. Laulajattaren kuuluisimpien kappaleiden joukkoon lukeutuu "Open My Heart", joka nousi vuonna 1999 Yhdysvaltain "Hot 100" -listan 57. sijalle.
Kalevi Kärkinen
Kalevi Antero Kärkinen (15. elokuuta 1934 Helsinki – 8. huhtikuuta 2004 Lahti) oli suomalainen mäkihyppääjä. Hän edusti Suomea Lahden MM-kisoissa 1958 ja sijoittui mäkikisassa yhdeksänneksi. Hänen veljensä Juhani Kärkinen voitti tuon kisan.
Kalevi Kärkinen sijoittui 1960–1961 Keski-Euroopan mäkiviikolla kokonaiskilpailun kolmanneksi voitettuaan Innsbruckin osakilpailun. Squaw Valleyn olympialaisten esikisoissa 1959 Kärkinen oli paras, mutta seuraavana vuonna itse kisoissa hän ei päässyt kilpailemaan vaan jäi varamieheksi.
Kärkinen edusti Lahden Hiihtoseuraa ja voitti kotimäessään Salpausselän kisojen mäkikilpailun 1957.
SM-kisoissa Kalevi Kärkinen ylsi parhaimmillaan hopealle 1958, mutta vierailut Pohjois-Amerikassa tuottivat Kanadan mestaruuden 1956 ja Yhdysvaltain mestaruuden 1958.
Thaimaan vaakuna
Thaimaan vaakunassa on keskeisessä osassa tarulintu Garuda, joka esiintyy sekä buddhalaisessa että hindulaisessa mytologiassa. Thaimaassa tätä vaakunaa on käytetty Thaimaan kuningasperheen symbolina.
1873–1910 Siamissa oli käytössä heraldinen vaakuna, jonka kilvessä on kolme kenttää. Ylimmässä kentässä on kolmipäinen norsu kuvastamassa valtakunnan osia - pohjoista, keskivaltakuntaa ja etelää. Vasemmassa kentässä on albiinonorsu, joka on Laosin symboli. Oikealla on kaksi perinteistä veistä ("kris"), jotka symboloivat Malakkaa. Kilpeä koristavat kruunu ja Chakri-dynastian tunnus, chakra. Näiden molemmilla puolilla on seitsemänkertaiset päivänvarjot, jotka symbolisoivat absoluuttista monarkiaa. Vaakunan suunnitteli prinssi Pravich Chumsai.
Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitos
Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitos () on Japanissa Niigatan prefektuurissa sijaitseva maailman suurin ydinvoimalaitos. Laitoksessa on 7 ydinreaktoria jotka tuottavat sähkötehoa yhteensä 8 212 MW. Sähköteho riittää noin 16 miljoonalle kotitaloudelle (Japanissa kotitalouksia on yhteensä n. 47 miljoonaa). Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitos on maailman neljänneksi tehokkain sähköntuotantolaitos. Ainoastaan kolme vesivoimalaa tuottaa enemmän sähköä. Laitoksen kaksi uusinta reaktoria on uudentyyppisiä kehittyneitä kiehutusvesireaktoreita, joita on maailmalla käytössä ainoastaan neljä. Japani tuottaa kolmanneksen sähköstään ydinvoimalla.
Ydinvoimalaitos sijaitsee maanjäristysherkällä alueella kuten ylipäätään koko Japani. Reaktorit sammuivat järistyksen sattuessa automaattisesti. Laitoksen omistaa ja sitä hallinnoi Tokion sähköyhtiö Tōkyō denryoku (TEPCO).
Maanjäristys ravisteli voimalaa heinäkuussa 2007, ja voimala suljettiin. Japanilaislehti "Mainichi shinbun"in tietojen mukaan järistys, jossa voimalaitos vaurioitui, oli noin 2,5 kertaa voimakkaampi kuin mitä laitos oli suunniteltu kestämään. Lehden mukaan kahdeksan Japanin 17 ydinvoimalasta on rakennettu samojen turvamääräysten mukaan. TEPCO ja maan hallitus ovat jo myöntäneet, ettei alueelle uskottu koskaan iskevän näin voimakasta järistystä.
Voimalaitos pysyi suljettuna liki puolitoista vuotta Niigatan maanjäristyksen aiheuttamien vikojen ja odottamattoman suuren järistyksen paljastamien lisäsuojaustarpeiden takia. Maanjäristys aiheutti ainakin 50 vikaa, mukaan lukien katkenneita putkia, vesivuotoja, radioaktiivisuuden vuotoa ympäristöön. 1,2 tonnia radioaktiivista vettä oli vuotanut jostain tankista ja valunut mereen. Matala-aktiivisen jätteen varasto, jossa oli 20 000 tynnyriä jätettä, vaurioitui ja tynnyreitä joutui mereen. Myös voimalan muuntajassa oli tulipalo .
8. toukokuuta 2009 Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitoksessa aloitettiin 50 päivää kestävät kokeet, joissa testataan maanjäristyksen myötä parannettuja seismisiä turvatoimia.
I Love Saturday
I Love Saturday on brittiläisen synthpop-yhtye Erasuren vuonna 1994 julkaisema EP, joka sisältää aiemmin samana vuonna julkaistun singlekappaleen "I Love Saturday" lisäksi kaksi aiemmin julkaisematonta kappaletta, sekä lauletun version aiemmin samana vuonna "Always"-singlen b-puolella julkaistusta kappaleesta "Tragic".
Down III: Over the Under
Down III: Over the Under on Downin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 25. syyskuuta 2007. Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 26. Suomessa se debytoi virallisen albumilistan sijalla 30.
Albumin tekoa pitkitti se, että New Orleansiin iski hurrikaani Katrina. Yhtye oli erillään jonkin aikaa, mutta kahden kuukauden jälkeen myrskystä, yhtye kokoontui Nodferatu's Lairilla aloittaakseen nauhoitukset. Levyllä kuullaan laulajan, Philip Anselmon tulkintoja aikaisemman yhtyeensä Panteran edesmenneen kitaristin ja ystävänsä Dimebag Darrellin kuolemasta sekä hurrikaani Katrinan aiheuttamista tuhoista synnyinkaupungilleen New Orleansille.
Down teki albumin julkaisun tiimoilta kaksi konserttia Suomessa maaliskuussa 2008, jotka olivat Tampereen Pakkahuoneella 21. maaliskuuta 2008 ja Helsingin Kulttuuritalolla 22. maaliskuuta 2008.
Scientific American
Scientific American on yhdysvaltalainen populaarinen tiedelehti. Sen ensimmäinen numero ilmestyi 28. elokuuta 1845, ja se on siten vanhin yhdysvaltalainen edelleen ilmestyvä aikakauslehti. Aluksi se ilmeistyi viikoittain ja marraskuusta 1921 lähtien kuukausittain. Lehden pääsisältö ovat uusien tutkimustulosten kansantajuiset esittelyt.
Scientific American oli aiemmin kohdennettu keksijöille ja tieteilijöille, jotka olivat kiinnostuneita muista kuin omista erikoisaloistaan. Nykyisin lehti kohdennettu yleisölle, jolla ei välttämättä ole tieteellistä taustaa lainkaan. "American Scientist" on suunnattu perehtyneemmälle yleisölle.
Verkkokirjasto
Verkkokirjasto on tietoverkossa käytettävissä oleva kirjasto, jonka aineisto on talletettu sähköisen muotoon digitaalisesti.
Verkkokirjastoja ylläpitävät usein yliopistojen kirjastot, kansalliskirjastot tai valtionarkistot osana muuta toimintaansa.
Kiinnostus verkkokirjastoja kohtaan on olemassa myös Internetin hakukoneiden ylläpitäjillä ja digitaalista tulostamista toteuttavilla yrityksillä, kuten Adobella, jonka PDF-tiedostomuoto sitä käyttävine ohjelmineen on eräänlainen asiakirjojen teollisuusstandardi.
Mukana liikkuva etäisyys
Mukana liikkuva etäisyys tarkoittaa kosmologiassa menetelmää, jolla kuvataan etäisyyttä laajenevassa avaruudessa.
Mukana liikkuva etäisyys on etäisyys kahden pisteen välillä tiettynä kosmologisena ajan hetkenä. Hubblen virtauksen mukana liikkuville kappaleille etäisyys pysyy vakiona ajan muuttuessa. Mukana liikkuva etäisyys havaitsijasta kaukaiseen kohteeseen, kuten toiseen galaksiin, voidaan laskea seuraavasti:
Vaikka kyseessä on integraali ajan suhteen, saadaan etäisyys, joka mitattaisiin hypoteettisella mittanauhalla tiettynä hetkenä "t".
Stielhandgranate 24
Stielhandgranate 24 (”perunanuija”, saks. "kartoffelkeule") oli maailmansodissa ja muissa 1900-luvun sodissa käytetty saksalainen varsikäsikranaatti. Se oli aikasytytteinen ja viritettiin ruuvaamalla pohjakorkki auki, minkä jälkeen viritysnaru vedettiin ulos. Kranaatti räjähti noin 4–5 sekunnin päästä viritysnarun vetämisen jälkeen.
Asta Backman
Asta Elisabeth Backman (alk. Agda Elisabeth Inberg; 4. helmikuuta 1917 Vaasa – 18. helmikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Backman oli naimisissa teatterinjohtaja Fritz-Hugo Backmanin (1907–1993) kanssa.
Agda Inbergin nimellä hän kävi Vaasassa kauppakoulun ja toimi Ilkka-lehden konttorissa, mutta toimi samalla iltanäyttelijänä Vaasan teatterissa, johon sai vakituisen kiinnityksen 1940. Näytellessään jatkosodan vuosina Porin Teatterissa hän vaihtoi Agda-nimensä Astaksi ja tapasi tulevan aviomiehensä. Vuonna 1945 hänet kiinnitettiin ensi kerran Kansallisteatteriin, josta siirtyi miehensä kanssa Lahden kaupunginteatteriin vuosiksi 1947–53 ja palasi sitten Kansalliseen kymmeneksi vuodeksi. Vasta perustettu Televisioteatteri kiinnitti Asta Backmanin 1963, mutta Yleisradion vasemmistoradikalismin myötä hän siirtyi vuosikymmenen lopulla Mainos-TV:n televisioteatteriin, josta jäi eläkkeelle 1979. 1970-luvun alkuvuosina hän palasi myös Kansallisteatteriin muutamiin rooleihin.
Teatteriroolien lisäksi hänellä oli kymmenisen elokuvaosaa, muun muassa pääosa elokuvassa "Ylijäämänainen". Hän näytteli myös muun muassa elokuvissa "Neiti talonmies" ja "Pastori Jussilainen". Lisäksi hän näytteli elokuvassa "Täällä Pohjantähden alla" räätäli Halmeen (Kalevi Kahra) vaimoa. Hänen puolisonsa esitti elokuvassa apteekkari Dahlbergia.
Backman näytteli vielä eläkeiässä 1980-luvulla televisiosarjassa "Vihreän kullan maa".
Emeritus
Emeritus ("täysinpalvellut" ) -sanaa käytetään eläkkeelle jääneen miespuolisen professorin, piispan tai muun merkittävän ammattilaisen entisen virkanimikkeen yhteydessä. Naisten tapauksessa käytetään sanaa emerita. Sana liitetään yleensä viran jälkeen, esimerkiksi "professori emeritus N.N.".
Joidenkin sääntöjen mukaan emeritus/emeritaa tulisi käyttää vain silloin, kun samalla mainitaan virka, josta henkilö on jäänyt eläkkeelle (eli esimerkiksi "Helsingin yliopiston suomen kielen professori emeritus").
Tähdet kuin tomua
Tähdet kuin tomua (, myös "The Rebellious Stars") Isaac Asimovin kirjoittama tieteisromaani vuodelta 1951. Se sijoittuu kaukaiseen tulevaisuuteen, jossa ihmiskunta on levittäytynyt Linnunradalle asuttaen joitakin tuhansia maailmoja.
Vaikka romaani sijoittuu Säätiö-sarjan maailmankaikkeuteen, sillä ei ole suoria liittymäkohtia Säätiö-sarjaan. Kirjassa ei mainita Trantoria tai Galaktista Imperiumia ja kirjan sisältämien tietojen perusteella se sijoittuu hyvin varhaiseen aikaan Linnunradan asutuksen historiassa. Sen sitoo Imperiumi-trilogiaan muista Imperiumi ja Säätiö -kirjoista tutut teknologiat ja radioaktiivinen Maa-planeetta.
Tarina sijoittuu aikaan noin tuhat vuotta sen jälkeen, kun Maapallosta on tullut radioaktiivinen, mahdollisesti kauan ennen kuin Trantoria edes on asutettu. Tarinan perusteella vaikuttaa, että asuttuja maailmoja on vain joitakin tuhansia ja ne kaikki sijoittuvat suhteellisen lähelle Maa-planeettaa. Maassa on edelleen elämää, mutta asukkaat asuvat pienillä radioaktiivisuudelta säästyneillä alueilla. Kirjan tarinan kannalta Maa on melko merkityksetön, syrjäinen planeetta.
Tarina alkaa kun Biron 23-vuotias Farrill, viimeistä vuottaan Maan yliopistossa opiskeleva, Hevosenpääsumun läheltä sijaitsevista 50 planeetasta koostuvasta nebulaarisista kuningaskunnista kotoisin oleva opiskelija, joutuu salaperäisen murhayrityksen kohteeksi asuntolahuoneessaan.
Biron saa pian tietää että hänen isänsä, Nephelos-planeetan hallitsija on vangittu, mahdollisesti teloitettu ja Tyrannian agentit ovat luultavasti Bironin murhayrityksen takana.
Tyrann on militaristinen planeetta, joka on alistanut 50 vuotta aikaisemmin kaikki 50 planeetasta koostuvat kaksi tusinaa nebulaarista kuningaskuntaa tiukkaan hallintaansa ja estänyt tehokkaasti niiden kehityksen.
Tästä alkaa Bironin pakomatka Rhodiaan, mahtavimpaan nebulaariseen kuningaskuntaan ja salaperäisen nebulaaristen kuningaskuntien alueella sijaitsevan tuntemattoman kapinallisen maailman etsintään. Kapinallisen maailman sijaintia ei tiedä kukaan, mutta Biron saa tietää, että siellä valmistellaan ja on valmisteltu vuosikymmenet kapinaa Tyrannia vastaan. Kapinallinen maailma on Bironin ainoa toivo säilyttää henkensä ja vapauttaa nebulaariset kuningaskunnat Tyrannian ikeestä.
Irrallisena sivujuonena kirjassa on Bironille hänen isänsä antama tehtävä etsiä Maasta dokumenttia, joka sisältää piirustukset maailmankaikkeuden mahtavimpaan aseeseen. Aivan lopussa se paljastetaan Yhdysvaltojen itsenäisyysjulistukseksi, joka tarjoaisi mallin demokratialle galaktisessa sivilisaatiossa.
Tämä sivujuoni oli Horace Leonard Goldin, Galaxy Science Fiction -lehden päätoimittajan lisäys. Isaac Asimov ei koskaan erityisesti pitänyt siitä. Sivujuoni onkin selvästi viime hetken lisäys, joka ei oikein sovi muuhun kirjaan.
Sattumaa tai ei, "Tähdet kuin tomua" kertoo että nebulaaristen kuningaskuntien perimätiedossa hevosenpääsumuun (Horsehead nebula) ensimmäisenä tunkeutuneen tutkimusmatkailijan nimi oli Horace Hedd, jonka mukaan hevosenpääsumu olisi nimetty. Biron kertoo kuulleensa Maassa, että hevosenpääsumu olisi saanut nimensä siellä esiintyneestä eläimestä, jota kutsutaan hevoseksi (Horse).
Väinö Perttunen
Väinö Aleksanteri Perttunen (12. syyskuuta 1906 Kemi – 8. syyskuuta 1984 Kemi) oli suomalainen painija, jonka huippuvuodet ajoittuivat 1930-luvun lopulle. ”Källi” ylsi Euroopan mestariksi kreikkalais-roomalaisella tyylillä kahdesti. Kotimaassa hän edusti uransa alussa Kemin Intoa ja sen jälkeen Veitsiluodon Vastusta.
Segnosaurus
Segnosaurus (hidas lisko) oli Mongoliassa myöhäisellä liitukaudella elänyt teropodi-dinosaurus, jonka ruokavaliosta ei tiedetä juuri mitään. On ehdotettu, että se söisi kalaa pitkien kynsiensä ansiosta, että kynnet olisivat olleet apuna 
termiittikekojen auki kaivamisessa ja että se söisi kasveja, kuten muutkin Therizinosauridae-heimon jäsenet. Viimeinen teoria on laajalti hyväksytty.
Kauko Kiisseli
Kauko Kiisseli (s. 9. maaliskuuta 1912 Ruokolahti – 1981) oli suomalainen painija, jonka huippuvuodet ajoittuivat 1930-luvun lopulle ja 1940-luvun alkuun. Tämä Tainionkosken Urheilijoita, Lahden Ahkeraa ja Valkeakosken Hakaa edustanut mies ylsi Euroopan mestariksi kreikkalais-roomalaisella tyylillä vuonna 1939.
Erkki Johansson
Erkki Johansson (27. heinäkuuta 1917 Viipuri – 7. lokakuuta 1984 Lahti) oli suomalainen vapaapainija, jonka huippuvuodet ajoittuivat 1940-luvun lopulle. Hänet tunnettiin lempinimellä "Pula-ajan atleetti", ja hän edusti Sunilan Sisua ja Myllykosken Kilpa-Veikkoja.
Paavo Hietala
Paavo Iisakki Hietala (26. syyskuuta 1919 Lapua – 18. syyskuuta 1984 Lapua) oli suomalainen painija, jonka huippuvuodet ajoittuivat 1940-luvun lopulle. Jo aktiivivuosinaan hän toimi Lapuan Virkiän puheenjohtajana (1947–53).
Tomi Ervamaa
Tomi Ervamaa (25. elokuuta 1964 Helsinki – 1. heinäkuuta 2007 Lontoo, Iso-Britannia) oli suomalainen sanomalehtitoimittaja. Hänen uransa alkoi 1980-luvulla Etelä-Suomen Sanomista, josta hän siirtyi Helsingin Sanomiin 1990-luvun alussa. Hän työskenteli lehden ulkomaan-, kulttuuri- ja sunnuntaitoimituksessa. Vuosina 1997–2001 Ervamaa toimi HS:n kirjeenvaihtajana Washington DC:ssä. Kuolemaansa edeltäneen vuoden hän oli kirjeenvaihtajana Lontoossa. Ervamaa oli ehdolla vuoden 2007 Bonnierin journalistipalkinnon saajaksi vuoden 2006 Israelin–Libanonin konfliktiin liittyvistä artikkeleistaan.
Ervamaa lasketaan ikäluokkansa parhaimpiin suomalaisiin lehtikirjoittajiin, erityisen taidokas hän oli reportterina ja kolumnistina. Hänen tyyliinsä kuului kuivakas huumori, jota hän käytti myös erittäin vakavissa yhteyksissä. Ervamaa oli myös taitava tiivistämään sanottavansa. Hänen terävän kritiikkinsä kohteena olivat eritoten eri alojen fundamentalistit ja tekopyhyys yleisenä ilmiönä. Työnantajansa HS:n sunnuntainumeron paksuudesta Ervamaan kerrotaan todenneen, ”että pitää suunnilleen valita lukeeko tämän vai jonkun kirjan”. Työtovereidensa keskuudessa hän oli pidetty, vaikkei hevin päästänyt heitä lähelleen. Ervamaa oli intohimoinen kirjallisuuden ystävä. Koulutukseltaan hän oli filosofian maisteri, pääaineenaan yleinen kirjallisuustiede. Pro gradu -työnsä Ervamaa teki Salman Rushdien tuotannosta.
Ervamaa kirjoitti Helsingin Sanomiin "Maailmanpahentaja" -kolumnia, joka käsitteli yksilön roolia kansainvälisessä politiikassa.
Ervamaa kuoli Lontoossa 1. heinäkuuta 2007.
Timanttitonkija
Timanttitonkija ("Satanoperca leucosticta") on kirjoahveniin kuuluva kala, joka on myös suosittu akvaariokala.
Timanttitonkija on hopeanhohtoinen 18–25 cm pitkä kala. Sen voimakas kuonomainen leuka on sopeutunut joenpohjan tonkimiseen. Selkäevän ruodot törröttävät pystyssä kuten kiiskellä. Kalan jokaisessa suomussa on tummalla pohjalla vaaleampi pilkku, joka hohtaa helmien tai timanttien tavoin. Värisävyt vaihtelevat eri joista ja järvistä löytyneissä kannoissa.
Timanttitonkija on kotoisin Etelä-Amerikasta, Amazonin vesistöalueelta.
Nimensä mukaisesti timanttitonkijat tonkivat ruokaa pohjalta. Ne ottavat hiekkaa suuhunsa, imeskelevät hiekanjyvien välissä olevat ravinteet ja sylkevät hiekan pois kidustensa raosta ja suun kautta. Tämä asettaa rajoituksia akvaarion sisustukselle.
Timanttitonkijat viihtyvät parhaiten parvena. Ne hoitavat poikasiaan suussaan.
Timanttitonkijat viihtyvät lämpimässä (25–29 °C), pehmeässä (kH 3–7) ja happamuudeltaan melko neutraalissa tai lievästi happamassa vedessä, pH 6–7. Tonkiminen nostaa lietettä veteen, joten hyvä suodatus on tärkeää. Timanttitonkijoiden akvaarion olisi oltava kooltaan ainakin 500 litraa ja altaan olisi hyvä olla runsaspinta-alainen.
Kalat syövät sekaravintoa, jonka pitää painua pohjaan.
Mauricio Soler
Juan Mauricio Soler Hernández (s. 14. tammikuuta 1983) on kolumbialainen maantiepyöräilijä, Ranskan ympäriajon etapin ja mäkikilpailun voittaja.
Soler voitti vuonna 2003 Vuelta de la Juventud Colombia -kilpailun toisen etapin. Seuraavana vuonna hän voitti samassa kilpailussa niin ensimmäisen etapin kuin kokonaiskilpailunkin. Vuonna 2005 hän oli paras Kolumbian ympäriajon 14. osuudella.
Vuodesta 2006 alkaen Soler kilpaili Euroopassa. Ensimmäisen kautensa "vanhalla mantereella" hän ajoi Acqua & Sapone -joukkueen väreissä voittaen Circuit de Lorraine -kilpailussa niin toisen etapin kuin kokonaiskilpailunkin.
Vuosina 2007-2009 Soler edusti Barloworld-tallia. Vuoden 2007 maaliskuussa hän sijoittui toiseksi Milano–Torino-kilpailussa Danilo Di Lucan jälkeen. Elokuussa hän voitti Burgosin ympäriajossa niin toisen etapin kuin kokonaiskilpailunkin .
Ranskan ympäriajossa 2007 Soler oli seitsemännellä osuudella neljäs. Muutamaa päivää myöhemmin hän voitti Brianconiin päättyneen yhdeksännen etapin vaikuttavan sooloajon jälkeen. Soler ajoi "Col du Galibierin" legendaarisessa nousussa, 48 kilometriä ennen maalia, viiden ajajan karkulaisryhmän kiinni ja jätti heidät saman tien. Jaroslav Popovytš kykeni seuraamaan kolumbialaista kolme kilometriä, sitten oli hänenkin antauduttava. Viimeiset 45 kilometriä Soler ajoi yksinään valloittaen niin Col du Galibierin kuin yhdeksännen etapinkin. Sittemmin Soler sijoittui kolmanneksi 14. etapilla ja viidenneksi 16. osuudella ja oli matkalla kohti varmaa mäkikilpailun voittoa.
27. heinäkuuta 2007, kaksi päivää ennen kilpailun loppumista ilmoitettiin, että Soler olisi kärynnyt dopingista Ranskan ympäriajon aikana. Asiasta kertoi belgialainen "Het Laatste Nieuws" -lehti . Lehden mukaan kokonaiskilpailun yhdeksäntenä polkenut Soler antoi positiivisen näytteen 14. etapin jälkeen. Seuraavana päivänä ympäriajon järjestäjät ilmoittivat lehdistötilaisuudessa, että kyseessä oli perätön huhu. Näin Soler sai vastaanottaa mäkikilpailun voittajan pilkkupaidan Champs-Élysées'llä. Kokonaiskilpailussa hän sijoittui yhdenneksitoista.
Vuonna 2008 Soler sijoittui Alberto Contadorin jälkeen toiseksi Vuelta a Castilla y León -etappikilpailussa. Kaudesta 2010 lähtien hän edusti Caisse d'Epargne / Team Movistar -joukkuetta. Vuoden 2011 Sveitsin ympäriajossa hän voitti toisen etapin. Kuudennella etapilla hänen kallonsa murtui hänen törmättyään katsojaan ja kaaduttuaan päin aitaa. Tämän seurauksena häntä pidettiin keinotekoisessa koomassa. Hän pääsi sairaalasta neljä kuukautta onnettomuuden jälkeen. Hän ilmoitti heinäkuussa 2012 lopettavana pyöräilyuransa.
Avaimet mun kulmille
Avaimet mun kulmille Cheekin kolmas ja ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin 28. toukokuuta 2004 levymerkillä Sony Music Entertainment.
Albumi ylsi neljännellä listaviikollaan Suomen virallisen listan sijalle 19, ja se pysyi listalla yhteensä 11 viikkoa. Kappale "Raplaulajan vapaapäivä" oli parhaimmillaan singlelistan kuudes, kuten myös "Avaimet mun kiesiin". Kappale "Avaimet mun himaan" piipahti singlelistalla vain yhdellä viikolla, sijoituksena 16.
Aleksanteri Keisala
Aleksanteri Keisala (s. 31. toukokuuta 1916 Lapua – 15. toukokuuta 1983 Lapua) oli suomalainen painija, joka menestyi erityisesti vapaapainissa. Hän osallistui olympiakisoihin sekä Lontoossa 1948 että Helsingissä 1952, mutta saldoksi jäi yhteensä vain yksi otteluvoitto ja neljä tappiota. Helsingin MM-kisoissa 1951 hän ylsi hopeamitalille. Kotimaassa "Santtu" Keisala edusti Lapuan Virkiää.
Lena Huldén
Lena Huldén (s. 1956 Lohja) on suomalainen hyönteistieteilijä, historiantutkija ja poliitikko. Hän on julkaissut kirjoja muun muassa Suomen keskiajasta, tapakulttuurista, kulkutaudeista ja hyönteisten vaikutuksesta länsimaiseen sodankäyntiin.
Huldén väitteli ensimmäisen kerran tohtoriksi vuonna 1996 historiasta aiheenaan Kastelholman linnan sotilaallinen ja poliittinen merkitys. Vuonna 2009 hän väitteli toisen kerran tohtoriksi metsäekologiasta. Hän työskenteli arkistonhoitajana Helsingin yliopiston kirjastossa 1990–1996 ja Svenska Litteratursällskapetissa 1996–2002. Vuodesta 2002 hän on ollut vapaa tutkija. Lisäksi hän on Helsingin yliopiston soveltavan eläintieteen dosentti.
Huldén palkittiin vuonna 2008 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla teoksesta "Den sexbente fienden", suom. "Kuusijalkainen vihollinen". Samana vuonna Suomen tietokirjailijat ry palkitsi hänet Tietokirjailijapalkinnolla. Huldén on myös levittänyt tietoa hyönteisten käytöstä ruokana.
Huldén valittiin SKP:n varapuheenjohtajaksi kesällä 2007. Hän pyrki Euroopan parlamentin jäseneksi vuoden 2009 vaaleissa ja sai 446 ääntä. SKP:n vuoden 2013 edustajakokouksessa Huldén luopui varapuheenjohtajuudesta, mutta jatkaa n puheenjohtajana ja Demokraattisen sivistysliiton liittovaltuuston puheenjohtajana.
Lena Huldénin puoliso on Luonnontieteellisen keskusmuseon intendentti Larry Huldén. He asuvat Vantaalla.
Isoalbatrossi
Isoalbatrossi ("Thalassarche cauta") on keskikokoinen etelänalbatrosseihin kuuluva ulappalintu. Lajin nimesi John Gould 1841.
Linnun pituus on noin 90 cm, paino 4,1 kg ja siipien kärkiväli noin 2,5 metriä. Isoalbatrossin selkäpuoli, siipien yläpinta ja pyrstö ovat tummanruskeat tai mustat. Alapuoli, kaula ja pää ovat valkoiset lukuun ottamatta poskien vaaleanharmaata väriä ja tummaa silmäkulmajuovaa. Nokka on harmaa ja siinä on keltainen kärki. Laji voi elää yli 30-vuotiaaksi.
Lajista tunnetaan 3 alalajia, joita on ehdotettu omiksi lajeiksi. Ne ovat "T. eremita", "T. salvini" ja "T. steadi".
Isoalbatrossi pesii Australiassa ja Uudessa-Seelannissa muutaman yhdyskunnan voimin. Ylivoimaisesti suurin yhdyskunta pesii Aucklandsaarilla Disappointmentin saarella, 70 -80 000 paria. Maailman populaation koko on noin 80 000–90 000 paria. Yksi Australian yhdyskunnista on kasvamassa ja mahdollisesti myös yksi uusiseelantilainen yhdyskunta.
Isoalbatrossi tapettiin lähes sukupuuttoon 1800-luvulla ja pareja oli jäljellä noin 300 vuonna 1909. Sen jälkeen kanta on vähitellen kasvanut nykyiselle tasolle. Yhä suuri joukko isoalbatrosseja kuolee vuosittain kalastuksen yhteydessä, sillä isoalbatrossien ravinnosta valtaosa on kaloja. Erityisesti japanilaiset kalastusalukset aiheuttavat merkittävää tuhoa albatrosseille. Laji on uhanalainen.
Pesimäaikana Australian, Tasmanian ja Uuden-Seelannin lintusaaret. Pesimäajan ulkopuolella kiertelee eteläisellä Tyynellämerellä Etelä-Afrikkaa ja Yhdysvaltain rannikoita myöten sekä eteläisellä Jäämerellä.
Pesii joka vuosi kallioisilla lintusaarilla. Munii vain yhden munan.
Ravinnosta lähes 90 % on kalaa ja loput mustekaloja ja äyriäisiä. Sukeltaa kaloja jopa 5 metrin syvyydestä.
Mikko Nordling
Mikko Nordling (15. huhtikuuta 1906 Porvoo – 23. tammikuuta 1988 Porvoo) oli suomalainen painija, joka ylsi 1930-luvulla kolme kertaa kreikkalais-roomalaisen tyylin Euroopan-mestariksi. Kotimaassa ”Mikko Vilkastus” edusti Porvoon Akillesta, Porvoon Veikkoja, Helsingin Jyryä, Helsingin Kisa-Veikkoja ja Helsingin Paini-Miehiä.
Porvoossa olympiavoittaja Adolf Lindforsin esitykset innostivat poikia painin pariin, ja tätä kautta myös Mikko Nordling löysi tiensä Porvoon Akilleksen harjoituksiin. Ensimmäisen kerran Nordling osallistui piirikunnallisiin kilpailuihin Porvoossa vuonna 1922 ja sijoittui toiseksi alle 60-kiloisten sarjassa. Seuraavana vuonna hän edusti Porvoon Veikkoja mutta lähti vuonna 1925 töihin Helsinkiin ja vaihtoi seuran Helsingin Jyryyn. Vuonna 1926 hän sijoittui TUL:n mestaruuskilpailuissa kolmanneksi K. Tammen ja Väinö Kajanderin jälkeen. Samana syksynä hän saavutti Jyryn kansainvälisissä kilpailuissa voiton.
Vuonna 1929 Nordling vaihtoi edustamaan SVUL-seura Helsingin Kisa-Veikkoja, mikä avasi tien kansainvälisiin arvokilpailuihin. Vuonna 1930 hän voitti Tukholman EM-kilpailuissa kultaa välisarjassa ja uusi voittonsa seuraavana vuonna Prahassa. Maaliskuussa 1933 hän voitti kolmannen Euroopan-mestaruutensa Helsingissä. Vastustajistaan hän voitti italialaisen Ercole Gallegatin pistein 3–0, saksalaisen Möchelin selätyksellä ajassa 13.39, virolaisen Albert Kusnetsin selkävoitolla ajassa 5.18 sekä ruotsalaisen Gunnar Glansin pistein 2–1. Syksyllä 1933 Budapestissa Unkarin, Suomen ja Viron maaottelussa Nordling selätti jälleen Kusnetsin, nyt ajassa 9.20. Vielä Rooman EM-kilpailuissa 1934 Nordling saavutti hopeaa hävittyään Gunnar Glansille pistein 2–1.
Nordling voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1932 ja 1933. Hän edusti Suomea 14 maaottelussa. Hänen parhaita aseitaan painimatolla olivat yllättävyys ja oveluus. Nordling lopetti aktiivisen kilpailemisen vuonna 1939. Hän oli ammatiltaan vahtimestari.
Seututie 863
Seututie 863 on Suomen Pohjois-Pohjanmaalla, tarkemmin Koillismaalla, kulkeva seututie. Tie haarautuu Oulun ja Kuusamon väliseltä valtatieltä 20. Taivalkoskella se on nimeltään Posiontie ja Posion puolella Taivalkoskentie. Taivalkoskella Seututie 863 sivuaa Virkkusen ja Loukusan kylää. Posion puolella tie ohittaa Sirniön ja Kuloharjun kylät. Tie päättyy Posion keskustaajamaan kantatie 81:n liittymään.
Yhdysteiden 8631 ja 8610 välinen osuus on aiemmin ollut osa valtatietä 20.
Max Scheler
Max Scheler (22. elokuuta 1874 München, Saksa – 19. toukokuuta 1928 Frankfurt am Main, Saksa) oli saksalainen filosofi, joka on tunnettu ennen kaikkea tiedon muotoja koskevasta opistaan, jolla oli vaikutuksensa tiedonsosiologian syntyyn. Hänet tunnetaan myös Edmund Husserlin fenomenologisen perinteen jatkajana, mutta hän antoi panoksensa myös etiikan, uskonnonfilosofian, filosofisen psykologian ja poliittisen psykologian aloilla. Georg Henrik von Wrightin mukaan hän on "Mooren ohella luultavasti filosofisen etiikan etevin edustaja tällä vuosisadalla."
Schelerin pääteos on "Die Wissensformen und die Gesellschaft (Tiedon muodot ja yhteiskunta" ,1926), jossa hän yhdistää fenomenologisen menetelmän yhteiskuntatieteeseen. Scheler erottaa kolme tiedon päämuotoa: luonnontieteen, jota hän kutsuu herruus- tai suoritustiedoksi ("Herrschafts-, Leistungswissen"); olemustiedon ("Wesenswissen") ja vapautustiedon ("Erlösungswissen").
Matti Laakso
Matti Samuel Laakso (s. 23. maaliskuuta 1939 Ilmajoki) on entinen suomalainen painija, joka ylsi kahdesti kreikkalais-roomalaisen tyylin EM-mitaleille 1960-luvulla. Olympiakisoihin hän osallistui kolmasti sijoittuen parhaimmillaan kuudenneksi. Kotimaassa hän edusti Koskenkorvan Urheilijoita, Vaasan Voima-Veikkoja, Oulun Poliisiurheilijoita ja Oulun Pyrintöä. Matin pikkuveli Martti Laakso on myös painin arvokisamitalisti.
Val d’Isère
Val d’Isère on kunta Ranskassa Rhône-Alpesin alueella Savoien departementissa. Se sijaitsee Alpeilla Savoien historiallisessa maakunnassa. Kunta on tunnettu talviurheilukeskus.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Val d’Isèren kylässä oli muutama maatila. Alueen laaksojen hyvätuottoiset laitumet olivat hyvälaatuisten elintarvikkeiden tuotannon perusta, ja kylän koko väestö eli maataloudesta. Tällöin lunta ei nähty kaupallisena mahdollisuutena.
1920-luvulla kylästä ryhdyttiin rakentamaan urheilukeskusta. Vähitellen pienestä kylästä kehittyi hiihtokeskus. Nykyisin Val d’Isère on Euroopan merkittävimpiä hiihtourheilukeskuksia. Kunta muodostaa yhdessä naapurinsa Tignesin kanssa yhteistyöalueen, jota kutsutaan nimellä Espace Killy. Alueella on hiihtolatuja sekä alppihiihtäjille yhteensä 131 laskettelurinnettä yhteispituudeltaan 300 kilometriä.
Albertvillen talviolympialaisten alppihiihtolajit järjestettiin Val d’Isèressä vuonna 1992. Siellä on pidetty myös Alppihiihdon maailmancupin kilpailuja. Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2009 pidettiin Val d’Isèressä.
Camarasaurus
Camarasaurus ("kammiolisko") oli kookas, neljällä raajalla liikkunut, kasveja syönyt sauropodi, joka eli noin 155–150 miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä jurakaudella. Tämän dinosauruksen fossiileita on löydetty Pohjois-Amerikasta ja Portugalista. "Camarasaurus" kasvoi 18 metriä pitkäksi ja sen arvioidaan painaneen noin 20 tonnia. "Camarasauruksella", kuten muillakin "Camarasauridae"-heimon dinosauruksilla, oli lyhyt ja korkea pää. Tämän sauropodin nimesi Edward Drinker Cope vuonna 1877.
"Camarasaurus" käytti ravintonaan puiden lehtiä ja saniaisia. "Camarasauruksen" hampaat olivat lusikkamaiset, toisin kuin useimmilla sauropodeilla, joiden hampaat olivat tappimaiset. "Camarasaurukset" elivät todennäköisesti laumoissa, joihin kuului eri-ikäisiä yksilöitä. Laumoissa varsinkin nuoret sauropodit olisivat olleet paremmassa turvassa "Allosauruksen" ja "Ceratosauruksen" kaltaisilta teropodeilta. Ilman täysikasvuisten eläinten suojaa, nuoret "Camarasaurukset" olisivat joutuneet helposti teropodien ravinnoksi. Suuri koko riitti suojelemaan aikuisia "Camarasauruksia" useimmilta vihollisilta. "Camarasauruksella" oli myös terävät peukalonkynnet, joista saattoi olla hyötyä puolustautumisessa.
Samoihin aikoihin eli monia muitakin sauropodeja, kuten "Apatosaurus", "Barosaurus", "Brachiosaurus" ja "Diplodocus". Lisäksi myöhäisjurakautisessa Pohjois-Amerikassa eli "Stegosauruksen" kaltaisia harjaliskoja, pienempiä teropodeja kuten "Ornitholestes" ja ornithopodeja kuten "Camptosaurus", "Dryosaurus" ja "Othnielia".
Highway Star
Kappale alkaa basson 4/4 tahdilla jota tukee vaimennettu virvelirumpu sekä kitara. Basso vaihtaa sävelkorkeutta jakaen perusrytmin neljäsosa- ja kahdeksasosa nuoteiksi. Bassoriffin kautta siirrytään kappaleen uruilla väritettyyn johdanto-osaan joka päättyy lauluefekteihin. Ensimmäinen varsinainen säkeistö seuraa. Kappale etenee A osa A osa B osa kertosäe rakenteella. Tämä toistetaan kahdesti jonka jälkeen seuraa urkusoolo johdanto-osineen. Soolon jälkeen on lyhyt instrumentaali C-osa jonka jälkeen AAB kertosäe jonka jälkeen seuraa kitarasoolo. AAB kertosäe toistetaan soolon jälkeen ja kappale päätetään.
Kosketinsoittimet ovat koko ajan tärkeä osa rytmiä tehden siitä tuhdimman. Jon Lordin Hammond - uruissaan käyttämä
kitaralle tarkoitettu putkivahvistin tuo kappaleen klassisvaikutteiseen urkusooloon yhtyeelle tunnusomaisen lisävärin.
Ritchie Blackmoren kitarasoolo seuraa rakenteeltaan urkusooloa etenkin huippukohtansa klassisvaikutteisissa osassa. Soolo oli ensimmäisiä metalli- ja klassiset vaikutteet selkeästi yhdistäviä kitarasooloja.
Martti Laakso
Martti Einari Laakso (s. 19. joulukuuta 1943 Ilmajoki) on suomalainen kilpauransa päättänyt kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, joka saavutti neljä mitalia kreikkalais-roomalaisen tyylin arvokisoissa 1960- ja 1970-luvuilla. Olympiakisoihin hän osallistui kahdesti sijoittuen parhaimmillaan kuudenneksi. Kotimaassa Laakso edusti Vaasan Voima-Veikkoja ja Ilmajoen Kisailijoita. Martin isoveli Matti Laakso on myös painin arvokisamitalisti. Painiuransa jälkeen Martti työskenteli Koskenkorvan viinatehtaalla kunnes jäi eläkkeelle vuonna 2005. Martti Laakso asuu vaimonsa Kirsti Laakson kanssa Ilmajoen Koskenkorvalla. Heillä on kaksi lasta: Maarit Laakso (s. 1964) ja Kirsi Pakkala (s. 1968).
Gösta Diehl
Gösta Diehl (5. maaliskuuta 1899 Viipuri – 3. toukokuuta 1964) oli suomalainen taidemaalari. Diehl tuli tunnetuksi sekä kubistina että koloristina. Diehl perusti yhdessä Yngve Bäckin, Ragnar Ekelundin, Torger Enckellin, Unto Pusan, Sigrid Schaumanin ja Sam Vannin kanssa Prisma-taiteilijaryhmän, joka painotti modernismia ja voimakasta väri-ilmaisua.
Diehlin vanhemmat olivat valokuvaaja Fredrik Diehl ja Maria, o.s. Dryselius. Gösta syntyi perheeseen vuonna 1899 Viipurissa. Perhe joutui taloudellisiin vaikeuksiin isän kuoltua Göstan ollessa viiden vuoden iässä. Äiti joutui neljän poikansa kansa asumaan pienessä huoneen ja keittiön asunnossa.
Gösta Diehl sai perheensä talousvaikeuksista huolimatta käydä koulua ja pääsi ylioppilaaksi 1917. Hän muutti Helsinkiin ja opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Albert Gebhardin johdolla. Vuonna 1922 hän pääsi erään metsäteollisuuden edustuston kirjeenvaihtajaksi Pariisiin, missä avautui mahdollisuus opiskeluun kaupungin vapaissa taidekouluissa.
Diehl sai vähitellen töitään esille Pariisin taidegallerioihin ja alkoi menestyä taiteilijana. Helsingissä hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli Stenmanin taidesalongissa Heikinkadulla vuonna 1926. Vakinaisesti takaisin Suomeen palattuaan Diehl vuokrasi 1935 Albert Edelfeltin entisen ateljeen Helsingin Kruununhaan Liisankatu 27:n piharakennuksesta. Seitsemännen kerroksen ullakkoasunnosta oli siihen aikaan avarat näkymät muun muassa Pitkänsillan yli Hakaniemeen.
Diehl meni vuonna 1937 naimisiin Hulda Ramsayn kanssa. Parille syntyi pian kolme lasta. Diehlit asuivat Liisankadun ateljeeasunnossaan lähes 20 vuotta. Huoneiston varustelutaso oli niukka, joten perhe joutui tulemaan toimeen ilman omaa kylpyhuonetta tai keittiötä, ja myös portaikossa sijainnut wc oli naapureiden kanssa yhteinen. Talvella lämmittämiseen tarvittiin puita ja koksia, joita jouduttiin kantamaan päivittäin kellarista seitsemänteen kerrokseen ilman hissiä. Vuonna 1954 perhe muutti taiteilijakoti Lallukkaan, jossa Diehlit asuivat Gösta Diehlin kuolemaan asti.
Monet Gösta Diehlin tunnetuista töistä syntyivät Kruununhaan ateljeekodissa. Näihin kuuluvat muun muassa "Pommitettu kylä" ja "Näköala ikkunasta", jotka ovat nykyisin Ateneumin taidemuseon kokoelmissa.
Prisma-ryhmä järjesti monia yhteisnäyttelyitä, joista ensimmäinen oli Taidehallissa keväällä 1956. Prisman aikana Diehlin työt alkoivat saada yhä laajempaa huomiota ja tunnustusta.
Vuonna 1953 Diehlille myönnettiin Pro Finlandia -mitali. Diehl opetti Helsingin yliopiston piirustussalissa 1945–1946 ja 1948–1949 ja toimi vuodesta 1957 lähtien kuvataiteiden opettajana Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla.
Kuivahko kangas
Kuivahko kangas on tuoretta kangasta kuivempi, mutta kuivaa kangasta kosteampi Suomen metsätyyppiopin mukainen metsäkasvutyyppi. Kuivahkot kangasmetsät jaetaan "puolukkatyyppiin", "variksenmarja-puolukkatyyppiin" ja "variksenmarja-mustikkatyyppiin".
Etelä-Suomessa karuilla moreenimailla, mutta myös viljavemmilla hiekka- ja someromailla puolukkatyyppi on yleinen. Etelä-Suomen metsämaasta 28 prosenttia kuuluu puolukkatyyppiin.
Pohjanmaalla ja Kainuussa kuivahkoilla kangasmailla yleinen metsäkasvutyyppi on variksenmarja-puolukkatyyppi. Kasvusto on puolukkatyyppiä niukempi, mutta muistuttaa sen kasvustoa.
Kainuussa ja Peräpohjolassa mustikasta tulee kenttäkerroksen hallitseva varpu, minkä vuoksi pohjoisen kuivahkot kankaat ovat yleensä variksenmarja-mustikkatyyppiin luettavia.
Puolukkatyyppiä (Vaccinium-tyyppi, VT) ilmenee erityisesti Etelä-Suomen moreeni-, hiekka- ja someromailla. Etelä-Suomen metsämaista 28 prosenttia kuuluu puolukkatyyppiin, jonka metsäveroluokka puunkasvun perusteella on ollut II.
Kenttäkerroksessa tyypillisiä kasveja ovat puolukan lisäksi mustikka ja kanerva, minkä lisäksi esiintyy myös vanamoa, nuokkutalvikkia, lillukkaa, metsätähteä, kevätpiippoa ja kultapiiskua.
Puolukkatyypin valtapuu on mänty, myös kuusia esiintyy. Joissain tapauksissa myös kuusi voi olla valtapuulaji.
Variksenmarja-puolukkatyyppiä (Empetrum-Vaccinum-tyyppi, EVT) ilmenee Pohjanmaan ja Kainuun vyöhykkeiden rajoilla. Kasvillisuus muistuttaa puolukkatyyppiin kuuluvien kuivahkojen kankaiden kasvillisuutta.
Variksenmarja-puolukkatyypin metsän metsäveroluokka puuntuoton perusteella on ollut II.
Variksenmarja-puolukkatyypin kenttäkerroksen kasvillisuus on puolukkatyyppiä niukempaa, mutta samankaltaista. Valtapuu on mänty.
Variksenmarja-mustikkatyyppiä (Empetrum-Myrtillius-tyyppi, EMT) ilmenee Kainuussa, mutta myös Peräpohjolassa. Se on Peräpohjolan yleisin metsätyyppi. Variksenmarja-puolukkatyyppi ja variksenmarja-mustikkatyyppi yhdessä kattavat lähes puolet Pohjois-Suomen metsäpinta-alasta. Variksenmarja-mustikkatyypin metsän metsäveroluokka puuntuoton perusteella on ollut III.
Varpuina variksemarja-mustikkatyypin metsissä ovat variksenmarjan ja mustikan lisäksi puolukka, kanerva, juolukka ja suopursu. Heiniä ja ruohoja on vähän. Jäkäliä ja sammalia on jokseenkin saman verran.
Valtapuu on mänty, jonka seassa voi kasvaa hieskoivua.
Kuivahkosta kankaasta tulee soistuessaan aluksi kangasräme ja soistumisen jatkuessa ja turvekerroksen paksuuntuessa siitä voi kehittyä useita erilaisia rämetyyppejä.
Kuiva kangas
Kuiva kangasmetsä on yksi Suomen metsätyyppioppiin kuuluva metsien kasvupaikkapäätyyppi. Merkittävin kuiva kangastyyppi on "kanervatyyppi" (Calluna-tyyppi, CT). Siihen kuuluu kolme prosenttia Etelä-Suomen metsämaasta.
Kuivilla kankailla parhaiten menestyvä puulaji on mänty. Niillä voi kasvaa myös kuusia ja useita lehtipuitakin, mutta ne jäävät siellä maaperän karuuden vuoksi yleensä pienikokoisemmiksi.
Pohjoisempana Pohjanmaan ja Kainuun leveysasteilla oleva kuivan kankaan kasvupaikkatyyppi on "variksenmarja-kanervatyyppi" (Empetrum-Calluna-tyyppi, ECT), jonka puusto on samankaltainen kuin kanervatyyppiin kuuluvan metsän.
Peräpohjolassa esiintyy kolman kuivan kankaan tyyppi, "varpu-jäkälä-tyyppi" (Ericaceae-Cladina-tyyppi, ErCIT). Varpu-jäkälätyyppiin kuuluu 10 prosenttia Suomen pohjoisosan metsistä.
Koko maassa myös karukkokankaaksi kutsuttuun kuivan kankaan päätyyppiin kuuluva "jäkälätyyppi" (Cladinatyyppi, CIT) on samankaltainen kaikkialla Suomessa. Sille on tyypillistä miltei yhtenäinen poronjäkäläkerros.
Karukkokangas
Karukkokangas on kangasmetsä, jonka maaperä on erittäin karua eikä tarjoa hyvää kasvualustaa männylle. Kalliomaiden ja hietikoiden kasvillisuus muistuttaa karukkokankaita.
Karukkokankaita esiintyy koko Suomessa. Karukkokankaas humus on ohut ja hapan. pH on noin 3,6. Maannoksessa on lahonnutta jäkälää. Kivennäispitoisissa maissa on vähän tai ei lainkaan hienojakoista maa-ainesta. Jäkäliä on karukkokankailla melko runsaasti. Yleinen on poronjäkälä. Sammalet eivät menesty, mutta kynsisammalta esiintyy. Heiniä ja ruohoja on karukkokankailla vähän ja ne ovat pääasiassa valoisilla hiekkamailla menestyviä lajeja. Varpuja on harvassa eikä varsinaista pensaskerrosta ole. Puuston muodostavat matalat männyt.
Cajanderin metsätyyppioppiin liittyen karukkokankaiden metsätyyppi on "jäkälätyyppi" (Cladina-tyyppi, ClT) Etelä-Suomessa, Pohjanmaa-Kainuussa, Peräpohjolassa sekä Metsä-Lapissa. Se luetaan joskus myös kuivaksi kankaaksi. Tunturi-Lapin koivikoissa esiintyy lisäksi harvinaisena "variksenmarja-jäkälätyyppi" (EClT).
Tšokurdah
Tšokurdah () eli Tšokuurdaah () on kaupunkimainen taajama Allaihan ulusissa Sahan tasavallan pohjoisosassa Venäjällä. Tšokurdahin taajama sijaitsee Indigirkan varrella, 1 290 kilometriä maan pääkaupungista Jakutskista koilliseen.
Tšokurdahissa on lentokenttä ja jokisatama, jota voi kuitenkin käyttää vain vajaat kolme kuukautta vuodessa. Poronhoito ja muut perinteiset elinkeinot ovat edelleen tärkeitä työllistäjiä paikkakunnalla. Tšokurdahissa on kulttuuritalo, yhteiskoulu, ylä- ja alakoulut, musiikkikoulu, tundran luonnosta ja metsästyselinkeinosta kertova museo, terveyskeskus ja kauppoja.
Tšokurdahin perustettiin vuonna 1936. Vuonna 1981 siitä tuli taajama.
Asukasluvun kehitys:
Näivekasvit
Näivekasvit ("Orobanchaceae") on "Lamiales"-lahkon kasviheimo, johon kuuluu 99 sukua ja niihin noin 2 160 lajia. Heimon kaikki lajit ovat joko muiden kasvien loisia tai puoliloisia. Heimo on kosmopoliittinen ja sitä esiintyy Euraasiassa, Pohjois-Amerikassa sekä osassa Australiaa ja Uutta-Seelantia. Trooppisessa Afrikassa ja Amerikassa esiintyy vain muutama laji.
Loisivat lajit, kuten Lounais- ja Etelä-Suomessa harvinaisena kasvava suomukka ("Lathraea squamaria"), ovat tyypillisesti täysin lehtivihreättömiä ja niiden lehdet ovat surkastuneet paksuiksi ja suomumaisiksi. Puoliloiset, kuten Suomessa yleiset maitikat ("Melampyrum"-suku), tuottavat osan ravinnostaan myös itse yhteyttämällä ja muistuttavat ulkoasultaan enemmän tavallisia kasveja. Juuristo on yleensä vaatimaton ja joillakin lajeilla hyvin voimakkaasti surkastunut. Näivekasvit kasvattavat erityisiä säikeitä, "haustorioita" eli imujuuria, jotka tunkeutuvat isäntäkasvin solukkoon ja imevät sieltä ravinteita.
Heimossa on 99 sukua ja 2060 lajia. Ne kuuluvat kahdeksaan alaryhmään:Suvut:
Suomessa esiintyviä näivekasvisukuja ovat
Muita tunnettuja sukuja ovat kastiljat ("Castilleja"), maahikit ("Cistanche"), näiveet eli mehunimijät ("Orobanche") ja tahmayrtit ("Parentucellia").
Iida-Liisa
Iida-Liisa () on Anders Jacobssonin ja Sören Olssonin ruotsalaisen kirjasarjan 12-vuotias tyttösankari, jonka intohimoja ovat näytteleminen ja pojat. Kirjasarja on tarkoitettu noin 10-12-vuotiaille. Sen on suomentanut Tuula Kallioniemi.
Pirttijärvi (Muhos)
Pirttijärvi on järvi Oulujoen vesistöalueella Sanginjoen kylässä Muhoksen kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Järvi sijaitsee noin neljän kilometrin päässä Sanginkylältä itään, ja linnuntietä noin viisitoista kilometriä pohjoiseen Muhoksen keskustaajamasta. Järven vesi on pääosin peräisin alueen pohjavesistä, pieni osa vedestä on altaaseen järven valuma-alueelta kertynyttä sadevettä. Järvi laskee vetensä kapeaa Pirttiojaa pitkin Sanginjokeen ja sitä kautta Oulujokeen ja edelleen Perämereen.
Umpeenkasvavan Pirttijärven kunnostus toteutettiin vuosina 2004–2007 osin alueen asukkaiden ja kesämökkiläisten rahoituksella. Kunnostuksen kustannusarvio oli 100 000 euroa, josta vakinaiset ja kesäasukkaat maksoivat 46 000 euroa. Ennen kunnostusta järven pohjalle oli kertynyt arviolta 180 000 kuutiometriä sedimenttiä. Järvessä havaittiin myös sinilevää.
Kunnostus toteutettiin kaivamalla järvestä laskeva Pirttioja kokonaan auki ja valuttamalla järviallas kokonaan tyhjäksi, kuten Särkijärvi Utajärvellä ensimmäisenä Suomessa pari vuotta aiemmin. Kun järven pohjaan kertynyt eloperäinen aines oli kuivunut, Pirttioja padottiin ja altaan annettiin alkaa täyttyä. Heinäkuussa 2007 järven pinta oli vielä noin 80 senttimetriä alkuperäistä pinnantasoa alempana. Kunnostustyöllä saatiin parannettua veden laatua. Kuivatuksen jälkeen osittain täyttyneeseen järvialtaaseen oli kasvanut ruoho, se aiotaan niittää suunnitelmien mukaan vuonna 2008. Järveen tehdyt kalaistutukset ovat osin epäonnistuneet. Järvialtaan veden laadusta ei ole tehty seurantaa, josta olisi julkista tietoa. Tästä huolimatta joidenkin ranta-asukkaiden lehdessä antamien tietojen mukaan järven vesi kirkkaudeltaan ja puhtaudeltaan on vesijohtoveden laatuista.
Juhani Salmenkylä
Juhani Salmenkylä (s. 8. maaliskuuta 1932 Helsinki) on suomalainen kilpauransa päättänyt suunnistaja, koripalloilija, koripallotuomari, -valmentaja ja -vaikuttaja. Ammatiltaan hän on asianajaja. Salmenkylä on nimetty Suomen koripallon Hall of Fameen.
Suunnistajana Salmenkylä saavutti kolme viestimitalia arvokisoissa ja sivusi Erkki Aron ennätystä oltuaan Helsingin Suunnistajien joukkueessa seitsemän kertaa voittamassa Jukolan viestiä, viimeksi 1970. Lisäksi hän oli 1954 mukana ensimmäisessä suomalaisjoukkueessa, joka onnistui voittamaan Ruotsissa juostavan Tiomila-viestin. Suomen mestariksi henkilökohtaisella matkalla Salmenkylä ylsi neljästi ja oli voittamassa kuutta viestisuunnistuksen Suomen mestaruutta.
Koripalloilijana Salmenkylä saavutti useita Suomen mestaruuksia ja toimi 1969–1972 Suomen Koripalloliiton puheenjohtajana. Tokion olympiakisoissa 1964 hän toimi Suomen koripalloilijoiden joukkueenjohtajana sekä koripallo-otteluiden tuomarina.
Salmenkylä nimettiin elokuussa 2015 Suomen koripallon Hall of Fameen.
Yleisurheilijana Salmenkylä saavutti SM-pronssia 4 × 1 500 metrillä 1953.
Juhani Salmenkylän veli Matti Salmenkylä oli maineikas urheilutoimittaja, joka johti Urheilutoimittajain Liittoa 1972–1981 ja oli myös voittamassa Jukolan viestiä 1953 ja 1960. Veljesten isä Anton Husgafvel edusti Suomea pikajuoksijana vuoden 1924 olympiakisoissa ja kilpaili vanhoilla päivillään myös suunnistajana. Suomen Suunnistusliiton mestaruuskilpailuissa 1951 kolmen ikäluokan mestaruudet menivät samaan perheeseen, kun Anton voitti M50-, Matti M20- ja Juhani M18-sarjan.
Juhani Salmenkylän vaimo Pirkko Salmenkylä (o.s. Niemi) voitti Suomen mestaruuden viestisuunnistuksessa 1952 ja koripallossa 1949 ja pelasi koripallossa 7 maaottelua. Heidän tyttärensä Leena Salmenkylä-Mattila voitti maailmanmestaruuden viestisuunnistuksessa 1979, ja myös perheen muut lapset ovat kilpailleet suunnistajina.