Roadrunner
Roadrunner on suomalaisen Hurriganes-yhtyeen loppuvuodesta 1974 julkaistu toinen albumi. Sitä on pidetty suomalaisen rockmusiikin mahdollisesti merkittävimpänä albumina. Se oli Suomen myydyin kotimainen äänite vuoteen 1985 asti, ja sitä on myyty maassa yli 170 000 kappaletta. Levyn kappaleet ovat pääosin nopeatempoista rock and rollia, mutta mukana on myös esimerkiksi 1950-luvun teinipoppia ja 1960-luvun rautalankamusiikkia. Klassikoksi on tullut erityisesti A-puolen päättävä ”Get On”, joka äänitettiin alun perin vain albumin täytteeksi.
Levyn materiaali äänitettiin Tukholmassa, ja "Roadrunner" oli samalla Hurriganesin ensimmäinen Ruotsissa julkaistu albumi. Levy myös kaiverrettiin Ruotsissa, minkä vuoksi siitä saatiin äänenvoimakkuudeltaan yhdeksän desibeliä muita suomalaislevyjä kovempi.
Albumin kansikuvassa yhtyeen jäsenet istuvat basisti Cisse Häkkisen Cadillacin takapenkillä Helsingin Ruskeasuolla. Tämä Risto Vuorimiehen suunnittelema kansikuva on valittu lukuisia kertoja Suomen parhaaksi levynkanneksi.
Hurriganesin esikoisalbumi, sekä studio- että livemateriaalia sisältänyt "Rock and Roll All Night Long" (1973), oli menestynyt hyvin ja oli muun muassa levy-yhtiö Love Recordsin siihen mennessä myydyin LP-julkaisu. Menestystä täydensi singlehitti ”Blue Suede Shoes”, joka vielä elokuussa oli listakolmosena, vaikka itse albumi oli jo pudonnutkin listalta. Syksyyn mennessä Hurriganes oli myös menettänyt Suomen ykkösyhtyeen aseman Hullujussille, mikä ärsytti Hurriganesia ja sen innokkaimpia faneja.
Hurriganesilla oli valmiina joitakin levytyskelpoisia covereita, joita se oli esittänyt keikoilla. Yksi niistä oli Freddy Cannonin ”Tallahassee Lassie”, johon oli lisätty tempoa. Basisti Cisse Häkkisen laulamia kappaleita olivat alun perin Jim & The Beatmakersin esittämä ”My Only One” sekä tanskalaisen The Lollipopsin ”I’ll Stay by Your Side”, joka Hurriganesin esittämänä tunnettiin nimellä ”I Will Stay”. Yhtyeellä oli myös omia kappaleita, joita yritettiin konserteissa hioa valmiiksi. Yhtye vuokrasi harjoittelua varten Ruskeasuon K-kaupan ahtaan kellaritilan.Aaltonen & al. 2007: 140.
Uuden albumin tuottajaksi lupautui englantilainen Richard Stanley, joka oli innostunut Hurriganesista kuultuaan yhtyeen esikoisalbumin. Stanley sai yhtyeeltä myös demonauhan, jolla oli kappaleet ”Roadrunner”, ”Tallahassee Lassie” sekä erilaisia boogieriffejä, joista yhdestä muotoutui lopulta albumin ensimmäiseksi kappaleeksi päätynyt ”It Ain’t What You Do”. Stanley päätti kirjoittaa yhtyeelle kaksi omaa kappaletta.
"Roadrunner" päätettiin Måns Groundstroemin ehdotuksesta äänittää Marcus Österdahlin johtamalla Marcus Music -studiolla Tukholmassa, koska siellä oli mahdollisuus parempaan äänentoistoon kuin suomalaisissa studioissa:Aaltonen & al. 2007: 134. esimerkiksi studion 16-raitatekniikka edusti aikansa huippuluokkaa. Kansainvälisille markkinoille pääsemisen uskottiin edellyttävän myös teknisesti ja äänitykseltään korkeatasoisia albumeja. Lisäksi tuottaja Richard Stanley halusi käyttää moniraitastudiota, jotta hän voisi tallentaa yhtyeen livesoundin, ja Hurriganesin levy-yhtiö Love Records oli jo tehnyt Marcus Musicin kanssa jonkin verran yhteistyötä. Hurriganes oli ensimmäinen Lovelle kuulunut yhtye tai artisti, joka äänitti albuminsa kyseisessä studiossa.
Hurriganes matkusti Tukholmaan 16. syyskuuta 1974.Aaltonen & al. 2007: 139. Mukaan lähtivät yhtyeen ja tuottaja Stanleyn lisäksi roudari Kuivis Koskiluoto sekä Love Recordsin johtoportaaseen kuulunut Otto Donner. Yhtyeelle oli varattu studioaikaa neljä päivää. Taloudellisista syistä työt aloitettiin illalla ja niitä jatkettiin myöhään yöhön. Äänittäjänä toimi nuori Leif Måses.Aaltonen & al. 2007: 141. Måses ei ollut aiemmin äänittänyt raskasta rock ’n’ rollia, mutta hän oli kokeilunhaluinen ja taitavaksi luonnehdittu.Aaltonen & al. 2007: 142. Hän siirtyi myöhemmin työskentelemään Abban studioille.Aaltonen & al. 2007: 143.
Koska studioaikaa oli vähän, kappaleet oli saatava äänitetyiksi nopeasti. Solisti-rumpali Remu Aaltonen lauloi kappaleet vain yhdellä tai kahdella otolla.Aaltonen & al. 2007: 144. Lisäksi tuottaja Stanley antoi Albert Järvisen soittaa jokaisesta kitarasoolosta korkeintaan kaksi ottoa. Tämä oli Måns Groundstroemin Stanleylle antama neuvo, sillä Järvinen oli käyttänyt studioaikaa runsaasti sooloalbuminsa "Ride On" äänityksissä.Aaltonen & al. 2007: 147. Kiire ei kuitenkaan juuri haitannut, sillä yhtye oli esittänyt useita levyn kappaleita aiemmin keikoillaan, joten äänitykset sujuivat pitkälti rutiinilla.Aaltonen & al. 2007: 144.
Järvinen ei pitänyt Stanleyn asenteesta, ja eräänä päivänä hän ei suostunut soittamaan sooloja lainkaan vaan ilmoitti soittavansa kaikki albumin soolot peräkkäin seuraavana päivänä. Muiden hämmästykseksi näin myös tehtiin. Kun Aaltonen kysyi Järviseltä, oliko tämä miettinyt sooloja etukäteen, kuului vastaus: ”Emmä mitään oo funtsannu.” Kappaleen ”Roadrunner” alkuun yhtye yritti luoda The Whon ja Jimi Hendrixin tyylistä kakofoniaa, mutta ongelmaksi muodostui Järvisen Fender Stratocaster, joka ei pysynyt vireessä. Ainoaksi vaihtoehdoksi jäi äänittää alkuosa ja varsinainen kappale erikseen, ja Stanley antoi Järvisen soittaa alusta poikkeuksellisesti kolme tai neljä ottoa.
Kappaleessa ”In the Nude” Aaltonen soitti Stanleyn ehdotuksesta erääseen osaan kaksi rumpuraitaa päällekkäin. Hänen soittonsa tuplauksen kohdalla ei mennyt rytmissä, mutta lopputulokseen oltiin silti tyytyväisiä. Aaltonen innostui, ja hänen ehdotuksestaan joissain kappaleissa myös Cisse Häkkisen bassoraitoja tuplattiin. ”Mister X” -kappaleen kanssa tuli ongelmia, koska yhtye ei ollut esittänyt sitä konserteissa ja Stanley oli tehnyt siihen liian vaikeat sanat. Aaltosella oli lauluosuutta äänittäessä vaikeuksia lausua hänelle haastavia sanoja ja tavuja, eikä hän ollut harjoitellut kappaletta ennakkoon.Aaltonen & al. 2007: 145. Lopulta basisti Häkkinen ehdotti Stanleylle, että tämä tekisi Aaltoselle malliksi ”demolaulun”. Stanley lauloi kappaleen yhdellä otolla, ja Aaltonen halusi tulkinnan levylle sellaisenaan.Aaltonen & al. 2007: 146. Kappale ”Get On” puolestaan äänitettiin albumin täytteeksi, kun sen huomattiin jäävän muuten kestoltaan liian lyhyeksi. Aaltonen lauloi sanat sattumanvaraisesti omasta päästään.
Lopulta materiaalia jäi ylikin: studiossa äänitettiin myös yhtyeen oma versio The Spencer Davis Groupin kappaleesta ”Somebody Help Me”, alkujaan Chuck Berryn esittämä instrumentaali ”Guitar Boogie” sekä yhtyeen oma ”Boogie Woogie Morning”, joka oli tyylillisesti lähellä ”Get On” -kappaletta. ”Guitar Boogie” julkaistiin vuonna 2000 Albert Järvisen tuotantoa esittelevällä "Patchy Moss – 30 Big Ones" -kokoelmalla.Aaltonen & al. 2007: 152.
Viimeinen studiopäivä oli 20. syyskuuta. Nauhoitusten päätyttyä Hurriganes palasi Suomeen laivalla. Yhtye ei ollut varma, oliko äänityksiin käytetty aika vaivan arvoista, ja albumin C-kasettiversiota päätettiin testata laivan diskossa. Yleisön reaktio oli hyvä, ja kotimaassa myös Love Recordsin Atte Blom piti kuulemastaan. Remu Aaltonen ei puolestaan ollut täysin vakuuttunut kuullessaan "Roadrunnerin" koelevyä ystävänsä luona eikä olisi edes halunnut julkaista albumia. Hän oli pettynyt muun muassa bassosoundiin, joka kuului lujempaa kuin studiossa.
Stanley palasi vielä Tukholmaan, sillä albumi kaiverrettiin paikallisessa Cutting Roomissa. Koska kaiverrus tehtiin Finnvoxin sijaan Ruotsissa, "Roadrunnerille" saatiin yhdeksän desibeliä – eli kolme kertaa – kovempi äänenvoimakkuus kuin muilla suomalaisilla levyillä.
"Roadrunner" on musiikillisesti monipuolinen, mutta silti kokonaisvaltaisempi kuin esikoisalbumi "Rock and Roll All Night". Raa’aksi kutsutun rock and rollin ja rockin lisäksi levyllä voi kuulla rhythm and bluesia sekä nostalgisia vaikutteita 1950-luvun teinipopista ja 1960-luvun rautalangasta. Monenlaisesta aineistostaan huolimatta albumi on kiinteä kokonaisuus, ja yhtyeen oma tuotanto on "Roadrunnerilla" entistä merkittävämmässä roolissa. Albumin kappaleille on tyypillistä intensiivisyys sekä nopea tempo – suurin osa kappaleista kestää alle kolme minuuttia.Fagerholm & Riihimaa: 124.
Albumin kappaleita yhdistää Hurriganesille tyypillinen käsittelytapa ja äänimaailma, jossa menneiden aikojen kopioimisen sijaan moninainen kokonaisuus tuodaan esiin 1970-luvun hengessä.Aaltonen & al. 2007: 149–150. Levyn yleisilmeelle on ominaista voimakas kompressointi. Albert Järvisen kitarasoundi on puolestaan hänen aikaisempiin levytyksiinsä verrattuna selvästi hyökkäävämpi. Sooloissa on käytetty vähemmän säröä kuin kompeissa. Järvinen soitti albumilla Fender Stratocasteria sekä Gibson ES-335:tä.
Albumin avauskappale on bluespohjainen ”It Ain’t What You Do”, jota Hurriganes soitti säännöllisesti konserteissa. Se perustui yhtyeen roudarin Hande Mertasen mukaan hänen ehdotukseensa tehdä jotain Status Quo -tyyppistä ”ränttätänttää”. Vaikka kappaleen sanoitus on lainattu amerikkalaisen J. Geils Bandin samannimisestä kappaleesta, siitä tuli yksi suomalaisen rockin merkkiteoksista. Se oli myös Albert Järvisen suosikkikappale. Musiikillisesti nostalgisessa ”Hey Groupiessa” lauletaan bändäreistä. Sanoitus on melko viaton, mutta aihe ei ollut suomalaisessa rockissa kovin yleinen. ”Tallahassee Lassie” on rankalla otteella esitetty versio Freddy Cannonin vuonna 1959 levyttämästä rock and roll -kappaleesta.Aaltonen & al. 2007: 150.Fagerholm & Riihimaa: 125.
”The Phone Rang” on Richard Stanleyn kirjoittama nopeatempoinen kappale, jonka laulaa basisti Häkkinen. Häkkinen laulaa myös albumin seuraavan kappaleen, ”I Will Stay”, joka on Hurriganesin versio The Lollipops -yhtyeen vuonna 1965 levyttämästä hitistä ”I’ll Stay by Your Side”. Remu Aaltonen käski Häkkisen laulamaan kappaleen erityisen melankolisesti, jotta siihen saataisiin oikeanlainen tunnelma. Kohtalokasta ilmapiiriä tehostaa akustinen kitara, jota Häkkinen soittaa sekä kappaleen alussa että lopussa. Albumin A-puolen päättää perusrock ”Get On”, josta on tullut klassikko. Joskus on väitetty, että kappale olisi ideoitu vasta studiossa, mutta Hurriganes oli esittänyt sen varhaisversiota jo kesän 1974 keikoillaan. Myös Richard Stanley oli saanut yhtyeeltä samana kesänä demokasetin, jossa oli ”Get Onin” kaltainen kappale. Yhtyeen roudari Kuivis Koskiluoto on kertonut, että ”Get On” oli alkujaan soundcheckeissä käytetty kappale, jota ei lainkaan esitetty varsinaisessa konsertissa. Kappaleen sanoitus on joka tapauksessa improvisoitu studiossa. Remu Aaltosen mukaan Cisse Häkkinen soitti kappaleeseen kaksi bassoraitaa päällekkäin.
B-puolen aloittaa vähemmälle huomiolle jäänyt instrumentaali ”In the Nude”. Kyseessä on Joe Garlandin swing-jazz-klassikko ”In the Mood”, jonka Glenn Miller teki tunnetuksi 1940-luvulla. Hurriganesin versio on hyvin samantapainen kuin The Shadowsin versio, joka julkaistiin 1964 yhtyeen albumilla "Dance with The Shadows". Richard Stanleyn mukaan ”In the Nude” oli täytekappale, joka olisi todennäköisesti jätetty pois levyltä, ellei siinä olisi ollut hänen kannattamaansa ”tuplarumpuefektiä”. Stanley oli aiemmin käyttänyt samaa efektiä työskennellessään Lontoossa. ”Mister X” on ”The Phone Rangin” ohella albumin toinen kappale, jonka työstämisessä Stanley on ollut mukana. Hän myös laulaa sen, sillä Stanleyn kirjoittama sanoitus osoittautui Remu Aaltoselle liian vaikeaksi. Musiikillisesti kappale on jossain määrin perusrockista eroava Bo Diddley -tyylinen rhythm and blues.Aaltonen & al. 2007: 145.
Remu Aaltonen ja Albert Järvinen olivat esittäneet Little Richardin ”Slippin’ and Slidin’” -kappaletta jo ennen Hurriganesia Kalevala-yhtyeessä. Version alkuriffi on lainattu Otis Rushin kappaleesta ”Homework”, jota muun muassa Fleetwood Mac -yhtye esitti 1960-luvun lopulla. Suurimpana vaikutteena toimi kuitenkin J. Geils Bandin vuoden 1970 versio. Hurriganesin versiossa Järvisen soittaa slide-kitaraa. Nopeatempoisen ”Oowee–Oohlan” sanoitus on Hurriganes-kirjan kirjoittajan, Honey Aaltosen, mukaan ”rock and roll -hölynpölyä”. A-osasta vastaa Remu Aaltonen, ja B-osassa Cisse Häkkinen imitoi Elvis Presleytä. Kappale tunnettiin vielä studiossa nimellä ”Boston Town”.
Albumin päättää nimikappale ”Roadrunner”. Sen on levyttänyt ensimmäisenä Bo Diddley vuonna 1960, mutta Hurriganesin esikuvana oli The Pretty Things -yhtyeen versio vuodelta 1965. Sen rakenne on erilainen kuin muissa kappaleissa, sillä tuottaja Stanley halusi albumille muutakin kuin perusrockia. Kappaleessa on esimerkiksi taukoja, joiden esikuvana toimi The Who -yhtyeen kappale ”My Generation”. ”Roadrunnerin” alun kakofonian äänittäminen osoittautui hankalaksi. Albert Järvinen sai sen aikaan sahaamalla kieliä plektralla pitkittäissuuntaan sahaten ja vääntämällä kampea, mutta samalla kitara meni kerta toisensa jälkeen epävireeseen. Niinpä kappaleen alku- ja loppuosat jouduttiin äänittämään eri otoissa ja editoimaan lopuksi yhteen, mikä oli Stanleyn linjan vastaista.
"Roadrunnerin" kannet kuvasi Risto Vuorimies, joka oli varsin arvostettu kansitaiteilija. Hän oli kuvannut Hurriganesin esikoisalbumin lisäksi myös muun muassa Albert Järvisen "Ride Onin" sekä Rauli Badding Somerjoen "Muotokuva 1:n" ja "Näin käy rock & rollin" kannet.Aaltonen & al. 2007: 156.
Kansikuvat on otettu Ratsastiellä Helsingin Ruskeasuolla lokakuussa 1974.Rantanen 2005: 81. Etukannessa yhtye poseeraa Cisse Häkkisen vuoden 1954 Cadillac Series 62 Sedanin takapenkillä vain auton- ja katuvalojen valaisemassa yössä.Aaltonen 2011: 174. Takakannessa on kuva auton kojetaulusta. Tarkasti katsottuna kuvasta voi erottaa myös tuhkakupin, Brylcreem-tuubin sekä mittaritaulussa palavan "brake"-valon (). Alkuperäisessä vinyylipainoksessa oli avattavat kannet ja sisäkannen kuvassa oli erilaisia esineitä, kuten Järvisen Fender Stratocaster -kitara sekä Cisse Häkkisen Remu Aaltoselle kirjoittama muistilappu, jossa on avauskappaleen ”It Ain’t What You Don” sanat niiden ääntämistä mukaillen: "”Aiv biin traing foor a veri long taim/Ty get mai bisnes, mai bisnes streit...”"
"Roadrunner" oli ainoa suomalainen albumi, jonka kansi otettiin mukaan Hipgnosisin ja Roger Deanin vuonna 1977 julkaisemaan teokseen "Album Cover Album". Se on valittu lukuisia kertoja Suomen kaikkien aikojen parhaaksi levynkanneksi, kuten huhtikuussa 2012 Soundin ja Kiasman järjestämässä äänestyksessä. Vuonna 1991 levynkeräilijöiden ja musiikinharrastajien Rare-lehden mukaan ”tylyä rock ’n’ roll -romantiikkaa tihkuvassa kannessa yhdistyvät taiteelliset lähtökohdat ja omaperäinen toteutus hienostuneesti kaupallisiin päämääriin”.Aaltonen 2011: 113.
"Roadrunnerin" julkaisi Love Records vuoden 1974 lopulla. Tarkemmasta ajankohdasta on ristiriitaista tietoa: suurin osa lähteistä ilmoittaa levyn ilmestyneen marraskuussa, mutta Hurriganesin diskografiaan ja oheistuotteisiin erikoistuneen Hurriganes-keräilysivun mukaan albumi olisi julkaistu vasta 7. joulukuuta.
"Roadrunnerista" muodostui suuri menestys. Se nousi listalle joulukuussa 1974 ja oli vuonna 1975 ykkösenä jokaisen kuukauden listalla tammikuusta toukokuuhun asti. Lopulta kesäkuussa "Roadrunnerin" pudotti kärkipaikalta Erkki Junkkarisen "Ruusuja hopeamaljassa". Albumi myi kultaa pian julkaisunsa jälkeen, ja timanttilevyyn oikeuttavat 50 000 kappaletta ylittyi parissa kuukaudessa.Aaltonen & al. 2007: 154. "Roadrunnerin" kappaleet soivat jatkuvasti radion harvoissa musiikkiohjelmissa, ja Hurriganes nousi lopullisesti Suomen suosituimmaksi rock-yhtyeeksi, myös ulkomaiset esittäjät huomioon otettuna.Aaltonen & al. 2007: 158. Lisäksi albumi sai yleisesti hyvät arvostelut.
Albumi on ollut eri listoilla yhteensä 64 viikkoa. Vuonna 1988 albumi nousi uudelleenjulkaisuna sijalle 12,Pennanen s. 162. ja 2011 sijalle 37. "Roadrunner" on Love Recordsin historian ylivoimaisesti myydyin äänite, ja se oli Suomessa myydyin kotimainen albumi vuoteen 1985 asti. Sitä on myyty Suomessa yli 170 000 kappaletta ja se on nykyisin yhdeksänneksi myydyin kotimainen albumi (tilanne huhtikuussa 2015).
"Roadrunner" oli ensimmäinen Hurriganes-albumi, joka ilmestyi myös Ruotsissa. Sen julkaisi Sonet-yhtiö vuonna 1975. Julkaisun myötä yhtye alkoi saada suosiota paikallisten raggarien keskuudessa, ja levyä myytiin siellä 30 000–40 000 kappaletta. Albumi ilmestyi samana vuonna myös Ranskassa, julkaisijana oli RCA Victor.
"Roadrunneria" pidetään kenties merkittävimpänä suomalaisena rockalbumina. Se teki rock and roll -musiikkia tunnetuksi koko Suomessa, sillä 1950-luvulla sitä oli harrastettu vain suurimmissa kaupungeissa. Radio ei tuolloin juuri rockia soittanut, lehdet eivät siitä erityisemmin kirjoittaneet ja myös levyjen hankkiminen oli hankalaa. Elvis Presley, Little Richard, Jerry Lee Lewis ja Chuck Berry eivät hätyytelleet maan myyntitilastoja. Myöskään kotimaiset rocklaulajat, kuten Rock-Jerry, Timo Jämsen, Jorma Kalenius ja Pekka Loukiala, jotka saavuttivat menestystä erilaisissa rock-kilpailuissa, eivät tuolloin nousseet kuuluisuuteen, sillä he ryhtyivät levyttämään vasta 1960-luvun puolella, kun levy-yhtiöt päästivät studioon myös nuorisomusiikin esittäjiä. Tuolloin yleisö alkoi kuitenkin olla jo kiinnostuneempi rautalankamusiikista ja twististä, ja pian The Beatlesista.
Albumin ilmestymisen myötä suomalaisen rockmusiikin harrastajien ei tarvinnut enää tuntea alemmuutta ulkomaisten ihanteiden rinnalla. "Roadrunner" sai muusikot uskomaan, että myös Suomessa on mahdollista tehdä omaperäistä, myyvää musiikkia, joka parhaassa tapauksessa kuulostaa jopa paremmalta kuin ulkomailla suurella budjetilla luodut myyntivaltit. Honey Aaltosen, Vesa Kontiaisen ja Kjell Starckin kirjoittaman "Hurriganes"-kirjan (2007) mukaan "Roadrunner" on albumi, josta on puhuttu, kirjoitettu ja ammennettu vaikutteita enemmän kuin mistään muusta suomalaisesta rocklevystä.
"Roadrunner" sisältyy vuonna 2010 julkaistun "1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään" -kirjan suomenkieliseen painokseen. Siinä albumista kirjoittaa Pekka Laine, jonka mukaan albumi toi rock ’n’ rollin Suomeen, sillä aiemmat rokkarit eivät olleet päässeet esittämään asiaansa ilman iskelmäteollisuuden ”vesittävää panosta”. Laineen mielestä levyn ylivoimaisuus perustuu paitsi Hurriganesin soittoenergiaan, myös sen tuotantoon. Hän nostaa esiin myös Albert Järvisen, sillä ”ilman hänen äärimmäisen sulavaa kitarointiaan levyä ei palvottaisi suomalaisen perusrockin ylimpänä klassikkona”.
Cisse Häkkisen mielestä "Roadrunnerilla" vallitsee muista yhtyeistä eroava Hurriganes-soundi, mikä tekee levystä poikkeuksellisen. Levyn tuottanut Richard Stanley on sanonut albumia ”fantastiseksi”, sillä sitä äänittäessä kaikki onnistui. Love Recordsilla työskennelleen Otto Donnerin mukaan Hurriganes ylitti albumilla kaikki odotukset ja ”tavallaan räjäytti potin”. Albert Järvinen ei ollut yhtä vakuuttunut, sillä hänen mielestään levyllä oli ”vähän sellaisia falskeja kohtia”. Vuonna 1982 hän kuitenkin sanoi haastattelussa sen olevan ”kaikkein kovin” Hurriganes-albumi. Soundit ovat alkeelliset, ”mutta jytinää ja tunnetta löytyy”. Remu Aaltonen sanoi vuonna 1975, että ”ei "Roadrunner" loppujen lopuksi mikään ihmeellinen LP ollut”. Hän ihmetteli albumin suosiota vielä paljon myöhemminkin:
"Roadrunnerin" julkaisun myötä nöyristelevän, omanarvontunnottoman ja ulkomaisten ihanteiden rinnalla alemmuutta tuntevan suomalaisen rockmusiikin aika oli väistymässä. Hurriganesista kasvoi levyn ilmestyttyä myös suomalaisten teinien idoli. Yhtyeen elämänasenne edusti kapinaa vanhempia polvia vastaan, minkä lisäksi se innosti tuhannet nuoret musiikkiharrastuksen pariin. Aloittelevat soittajat saivat esikuvan ja todisteen siitä, että itseään voi ilmaista myös yksinkertaisen ja helposti opeteltavan musiikin kautta. Lisäksi kotimaisen esikuvan saattoi nähdä konsertissa useammin kuin kerran elämässä.Myöhemmin on ilmestynyt muitakin singlejä. Sonet julkaisi singlen "Get On / Kenny at the Corner" Englannissa, Ranskassa ja Länsi-Saksassa vuonna 1977. Vuonna 1992 Love puolestaan julkaisi Suomessa singlet "Get On / Tallahassee Lassie" ja "Roadrunner / My Only One".
MuusikotMuut
"Roadrunnerin" alkuperäisessä vinyylipainoksessa kappaleet oli kirjoitettu takakanteen väärässä järjestyksessä, minkä lisäksi kansikuvasta vastanneen Risto Vuorimiehen nimi oli kirjoitettu väärin, "Risto Vuoromies". Nämä virheet oli korjattu ensimmäiselle uusintapainokselle. Albumin alkupään painoksissa esiintyy kuitenkin kansiversioiden ja etikettien kanssa jonkin verran päällekkäisyyksiä muun muassa sen vuoksi, että vaikka kannesta tehtiin uusi painos, varastossa oli vielä vanhoja etikettejä ja ne käytettiin ensin, ennen kuin uudet etikettiversiot otettiin käyttöön. Albumin vinyyliversiosta on sittemmin otettu lukuisia uusintapainoksia.
C-kasettipainoksissa kappaleet ”Hey Groupie” ja ”Tallahassee Lassie” sekä ”Slippin’ and Slidin’” ja ”Oowee–Oohla” olivat vinyyliversioon nähden keskenään päinvastaisessa järjestyksessä. Ruotsalaisessa kasettipainoksessa kappalejärjestys eroaa suuresti muista painoksista.
Ensimmäinen CD-painos albumista julkaistiin vuonna 1988. Monikanavainen SACD-versio ilmestyi vuonna 2007.