Raamatun tulkinta
Raamatun tulkinta tai lukutapa on tekstin tulkintaa ja tulkinnan perusteella saatujen merkitysten soveltamista uskonnonharjoitukseen. Tarkoituksen mukaan eri ihmiset tulkitsevat Raamattua eri tavoin. Uskonnollisesti Raamattua tutkittaessa sitä pidetään pyhänä kirjana, jossa kokonaisuus muodostuu eri kohdista, jotka täydentävät toisiaan. Ajan mittaan Raamatusta on ruvettu valikoimaan vain tietyt kohdat, minkä seurauksena uskonnollinen tulkinta on muuttunut. Historiallis-kriittinen menetelmä on yleisnimitys tieteellisten raamatuntutkimuksien tavoille, joissa Raamattu koetaan historiallisten kirjoituksien kokoelmana. "Raamatullisuus" on aina käytännössä valikoivaa tiettyjen raamatunkohtien tietynlaista tulkintaa.
Jokainen kristillinen kirkkokunta tulkitsee Raamattua oman perinteensä edellyttämällä tavalla. Vaikka ne kaikki perustavat oppinsa kokonaan tai osittain Raamattuun, ovat erilaiset kirkkokunnat syntyneet erilaisten Raamatun tulkintojen johdosta — lisäksi on olemassa erilaisia Raamatun kirjojen kokoelmia eli kaanoneita.
Raamattua on alettu tulkita jo sen kirjoittamisesta lähtien. Kristinuskon alkuaikoina Aleksandian ja Antiokian koulukunnat olivat vahvimmat tulkintalinjaukset. Antiokian koulukunnan mukaan Raamatulla on vain kirjaimellinen ja siten historiallinen merkitys. Aleksandrian koulukunta taas painotti allegorista tulkinta ja tekstin tulkitsemista lain ja evankeliumin välillä. Myöhemmin kolmanneksi tulkintatavaksi nousi typologinen tulkinta, jonka mukaan koko Raamattu kertoo Aadamin ja Jeesuksen välisestä suhteesta ja siten pelastuksesta.
Keskiajalla Raamatun tulkintatapaa kutsuttiin nimellä "Quadriga", joka yhdisti aiemmat tulkintatavat. Sen mukaan Raamatun teksteillä on nelitasoinen merkitys: kirjaimellinen, hengellinen eli allegorinen, moraalinen ja taivaallinen. Tämä tulkintatapa jäi katolisen kirkon keskeiseksi Raamatun tulkinnaksi.
Reformaation aikaan Martti Luther sanoi, että Raamatun tulkinnassa löytyy kaksi merkitystä, kirjaimellinen ja todellinen jumalallinen tarkoitus. Hän ei kuitenkaan suosisut allegorista tulkintatapaa. Lutherin tulkintaan olivat vaikuttaneet Erasmus Rotterdamilainen ja Ulrich Zwingli. Lutherin tulkinta tuli kantavaksi voimaksi luterilaisuudessa ja monessa protestanttisessa suuntaumuksessa.
Nykypäivänä Raamattua tulkitaan monella eri tavalla. Tieteellinen tulkintamenetelmä eli eksegetiikka syntyi 1700-luvulla.
Allegorisessa tulkinnassa Raamatun kertomuksia ei oteta kirjaimellisesti, vaan niiden nähdään viittaavan johonkin muuhun kuin mistä ne kertovat. Niillä on siis jokin syvempi tarkoitus. Allegorisessa tulkinnassa jopa pienetkin yksityiskohdat voivat saada suuremman merkityksen. Se kuitenkin antaa mahdollisuuden tulkita Raamattua jopa paikoitellen todella mielivaltaisesti.
Origenes oli allegorisen tulkinnan kannattaja, ja hän sanoi Raamatun tekstin sisältävän kolme eri tasoa: somaattinen eli kirjaimellinen, psyykkinen eli moraalinen ja pneumaattinen eli hengellinen. Hänen mukaansa Raamattua ei voi tulkita hengellisellä tasolla kuka tahansa, vaan se vaatii kristinuskoon ja sen ajatuksiin perehtymistä. Raamattua ei voi myöskään tulkita miten tahansa, vaan tekstistä löytyy aina jotain kristinuskolle keskeistä.
Historiallis-kriittisen tulkinnan mukaan Raamattua pitää ymmärtää tiettyä aikana ja olosuhteisiin kirjoitettuna kokoelmana. Raamattua siis tulkitaan, kuin mitä tahansa antiikin ajan tekstiä. Historiallis-kriittinen tulkinta on kirkon uskosta ja näkemyksestä hyvin irrallinen. Kun tulkitaan historiallis-kriittisesti onkin otettava huomioon Raamatun tekstin aika ja kulttuuri. Tekstejä yritetään muutenkin selvittää tieteellisesti, eikä niissä usein uskota esimerkiksi ihmeisiin.
Fundamentalistisen raamatuntulkinnan mukaan jokainen Raamatun sana on Jumalan suoraan sanelemaa tekstiä. Tämän näkemyksen mukaan Raamattu on ehdottoman erehtymätön niin uskonnollisissa kuin tieteellisissäkin asioissa. Fundamentalismi ei hyväksy uutta raamatuntutkimusta eikä esimerkiksi luonnontieteiden edustamaa kehitysoppia. Esimerkiksi kertomus Nooan arkista on tapahtunut juuri niin kuin se Raamatussa kerrotaan ja luomispäivät olivat 24-tuntisia.
Raamatun kirjaimellisesta totuudesta ja oman tunnustuksen mukaisista tulkinnoista pidetään mahdollisimman pitkälle kiinni. Raamatun sanamuodossa heijastuva historiallinen tausta tunnustetaan.
Lähestytään Raamatun tekstiä lukijoiden (usein köyhien) elämänoloja silmällä pitäen.
Pelastus­historiallisen raamatun­tulkinnan mukaan pääasiana Raamatussa on Jumalan pelastus­suunnitelma, joka koskee jokaista ihmistä. Niinpä Raamattu kertoo Jumalan pelastustoiminnasta ihmiskunnan historiassa oman aikansa kielellä kirjoitettuna. Raamatussa voi olla virheitä, eikä yksityiskohdilla ole merkitystä.
Ekstistentialistisessa tulkinnassa Raamatusta yritetään etsiä myyttisen kielen takaa sen varsinainen sanoma, joka koskettaa nykyihmistä tässä ja nyt.
Feministisessä tulkinnassa miesvaltaisen yhteiskunnan arvoihin sitoutunutta Raamattua tulkitaan uudelleen naisen näkökulmasta.
Vapautuksen teologia pyrkii tulkitsemaan Raamattua köyhien ja valtaa vailla olevien näkökulmasta niin, että se johtaa yhteiskunnan vääristyneiden rakenteiden korjaamiseen.
Poleeminen Raamatun tulkintatapa pyrkii tarkoituksellisesti heikentämään Raamatun arvovaltaa etsimällä siitä ristiriitaisuuksia ja moraalisesti kestämättömiä kantoja.
Eri ihmisillä on erilaiset edellytykset ja eri aikakausilla omat lähtökohtansa ja metodinsa tulkita Raamattua. Varsinainen tieteellinen Raamatuntutkimus syntyi valistuksen aikana 1700-luvulla.
"Kanonisessa lukutavassa" korostetaan, että Raamatun tekstien kaanon on enemmän kuin osiensa summa. Tällä näkemyksellä pyritään oikeuttamaan ne näkökulmat lukea Raamattua, jotka kullakin uskonyhteisöllä ovat. Kanoninen lukutapa on leimallisesti teologinen. Kanoninen lukutapa ei yleensä kohdistu laajoihin tekstikokonaisuuksiin vaan rajoittuu yksittäisiin teksteihin, joita luetaan suorana puhutteluna lukijalle itselleen.
Kanoniseen lukutapaan soveltuu Vanhasta testamentista erityisesti psalmit, koska niissä puhuva minä on kuin tyhjä tila, joka pyrkii ottamaan lukijan mukaansa jakamaan psalmirunoilijan kokemuksen. Myös Jobin kirja soveltuu erinomaisesti kanoniseen lukutapaan, koska Jobin asemaan on lukijan helppo samaistua.
Kanoninen lukutapa sai alkunsa 1970-luvulla ja sen kehittäjiä ja edustajia ovat olleet Brevard Childs ja James Sanders.
Kanonista lukutapaa on arvosteltu voimakkaasti, koska kristillisen kaanonin rajat ovat vaihdelleet eri aikoina eri traditioissa (esimerkiksi protestantit ja roomalaiskatoliset). Sitä on arvosteltu myös siitä, että yksittäiset tekstit uhkaavat kadottaa oman erityisen sanottavansa, jos niitä tulkitaan liian harmonisoivasti kaanonin kokonaisuuden näkökulmasta.Raamatun tulkintaan vaikuttaa käsitys Raamatun syntytavasta. Yleensä kristillisissä kirkoissa ajatellaan Raamatun synnyn takana olevan jonkinlainen jumalallinen ohjaus, jota kutsutaan inspiraatioksi. Erilaisia inspiraatiokäsityksiä on pääpiirteissään kolme:Kaksi jälkimmäistä käsitystä yhdistetään usein myös siten, että tiettyjä Raamatussa siteerattuja, varsinkin Jeesuksen mutta myös eräitä muidenkin henkilöiden puheita pidetään sanasta sanaan Jumalan ilmoittamina, mutta kertomuksia tapahtumista ihmisten jälkeenpäin parhaan kykynsä mukaan kirjoittamana.
Raamatun tulkintaan vaikuttaa luonnollisesti vielä se, mikäli tulkinta ei oleta Jumalallista inspiraatiota. Tällöin tulkinnan perusteena on kirjoitusten historiallinen syntytausta tai jokin muu ihmisen elämään liittyvä tulkintaprinsiippi.
Raamatun tulkintaa vaikeuttaa se, että se on kirjoitettu alkujaan aivan toisenlaisessa historiallisessa, kulttuurisessa ja yhteiskunnallisessa tilanteessa kuin missä nykylukijat elävät. Koska tulkitsijan tiedot alkuperäisestä viitekehyksestä ovat väistämättä puutteelliset, on Raamatun tulkinta aina oman viitekehyksen mukaan värittynyttä. Vaikeatajuisuuden lisäksi tulkintaa voivat värittää myös ennakkoluulot, pelot tai varmuus oman kulttuurin ylivertaisuudesta. Raamattua käytetään myös usein vallankäytön välineenä, jolloin tulkintaa ohjaa pyrkimys oman arvovallan lisäämiseksi. Tulkinnat eivät ole koskaan puolueettomia, sillä niillä on vaikutusta käytännön elämään. Myös Raamatussa varoitetaan sen vaikeasta tulkittavuudesta. Erityisesti mainitaan Paavalin kirjeet.
Jotkut katsovat, että Raamattua ei pitäisi tulkita, vaan lukea "sellaisenaan", eivätkä tulkinnat saisi muuttua aikojen saatossa. Tällaista raamattukäsitystä nimitetään fundamentalistiseksi. Raamattu kuitenkin tulkitsee myös itse itseään tavalla, joka muuttuu kirjasta toiseen. Esimerkiksi perinteinen vanhatestamentillinen ajatus siitä, että hurskas menestyy ja kärsimys on seurausta synnistä, kyseenalaistetaan myöhemmin. VT:ssa toisenlaisen (ja toisistaan poikkeavan) vastauksen antavat Job ja Saarnaaja. UT:ssa näkemys maallisesta kärsimyksestä seurauksena synnistä kumotaan muun muassa näissä Raamatun kohdissa:
ja
Toinen esimerkki: Paavali, aiemmin juutalaisen lain innokas noudattaja, tuli johtopäätökseen, ettei juutalainen laki ympärileikkauksineen enää sido kristittyjä. "Raamatullisuus" on siis väistämättä sitä, että pidetään kiinni tietyistä Raamatun kohdista - ja tietyllä tavalla tulkittuna.