hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Sankarivainaja
Sankarivainaja on sotatoimissa surmansa saanut omiin joukkoihin kuulunut henkilö.
Vuonna 1918 käydyssä Suomen sisällissodassa sekä hallituksen joukot, valkoiset että kapinaan nousseet punaiset hautasivat sankarivainajansa asianmukaisin menoin, joissa esiintyi kummallakin puolella samoja rituaaleja: kukkien ja seppeleiden laskeminen sankarihaudalle, suojeluskunnan tai työväenjärjestön lippu, papin tai työväenjärjestön edustajan puhe, virsi tai työväenlaulu. Sisällissodan jälkeen hautajaiset saivat sisäpoliittisen merkityksen. Tuolloin kiellettiin punaisten hautajaismenot, jotka tulkittiin hävinneiden tehdyiksi väitettyjen valtiorikosten ylistämiseksi, esimerkiksi Helsingissä punaiset olivat haudanneet sankarivainajiaan Mäntymäelle, mutta sodan päätyttyä vainajat oli siirrettävä Malmin hautausmaalle. Myös sankarimuistomerkkien pystyttäminen pidettiin valkoisten yksinoikeutena: vielä kymmenen vuotta sodan jälkeen punaisten hautamuistomerkkejä oli vain neljä.
Talvisodan päätyttyä puolustusvoimien ylipäällikkö, sotamarsalkka Gustaf Mannerheim antoi keväällä 1940 päiväkäskyn, jonka mukaan toukokuun kolmatta sunnuntaita tuli viettää ”nyt päättyneessä sodassa kaatuneiden sankarivainajien sekä myös kaikkien murroskautena vuonna 1918 molemmin puolin vakaumuksensa puolesta henkensä uhranneitten yhteisenä uskonnollisena muistopäivänä”. Tällöin syntyi kaatuneiden muistopäivän vietto Suomessa ja alettiin käyttää käsitettä "vakaumuksensa puolesta" sisällissodan takia kuolleille.
Vakaumuksena puolesta kuolleiden – varsinkin punaisten – hautakivissä ei useissa tapauksissa ole vainajien nimiä, yleensä niissä on merkittynä vuosiluku 1918. Kaikki kuolleet eivät ole tiedossa, koska tietoja ei ollut ja niiden säilyttäminen oli sisällissodan jälkeen aina 1930-luvun lopulle saakka kuolleiden punaisten omaisille erittäin raskauttavaa. Tilanne kuitenkin lientyi talvisodan myötä ja muuttui täysin vuonna 1944 Suomen kärsittyä tappion jatkosodassa Neuvostoliittoa vastaan.
Suomen osalta toisen maailmansodan eli talvi-, jatko- ja Lapin sodan 1939–1945 vuoksi menehtyneet sankarivainajat pyrittiin hautaamaan kotipaikkakuntiensa sankarihautoihin. Jos sodassa kaatuneiden jäännöksiä ei saatu talteen rintamalla eikä näin ollen voitu laskea sankarihautoihin, ne siunattiin rintamalle jääneinä. Heti Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen 1990-luvun alussa avautui mahdollisuus etsiä vainajien jäännöksiä jatkosodan sotatoimialueelta, lähinnä Karjalankannakselta.
Avainasemassa kaatuneitten kotiin tuomiseen oli toisen armeijakunnan esikunnan pastori Johannes Sillanpää, joka perusti talvisodassa ensimmäisen kaatuneiden evakuointikeskuksen. Virallisesti ennen sotaa esikunnasta oli määräys haudata kaatuneet kentälle kuten yleisesti maailmalla oli tapana.
Nykyisin Kansallisarkisto ylläpitää ensimmäisen maailmansodan, sisällissodan ja heimosotien sotatoimissa tai jälkitapahtumissa surmansa saaneiden suomalaisten tietokantaa Suomen sotasurmat 1914–1922. Sen lisäksi on Suomen sodissa 1939–1945 menehtyneiden tietokanta, josta voi erilaisin tiedoin hakea henkilöitä. Hakutietoina voi olla muun muassa nimi, joukkoyksikkö, kuolinpaikka, kuolinaika tai sotilasarvo.
Luurankotakki
Luurankotakki on rakuunoiden perinneasun nimitys. Nimitys tulee takissa vaakatasossa olevista raidoista, jotka muistuttavat kylkiluita. Suomalaisen takin malli on vuodelta 1922. Luurankotakin kanssa käytettiin punaisia keltaraitahousuja, joita on toisinaan nimitetty hurmahousuiksi. Ne ovat malliltaan ns. pussihousuja.
Asuun kuuluvat ehdottomasti saappaat.
Puolustusvoimien Rakuunasoittokunta käyttää tätä asua edelleen perinne- ja edustuspukuna.
Perinneasua käyttävät myös maanpuolustuskillat Ratsuväen kilta ja Rakuunakilta. Perinneasuun kuuluu ranskalainen miekka mallia m/1822. Kiltojen ratsastajat erottaa epolettien ja satulahuovan väreistä: punainen viittaa Ratsuväkikiltaan ja sininen Rakuunakiltaan. Rakuunasoittokunta käyttää harmaita epoletteja.
Hartaus
Hartaus on usein uskonnollinen tilaisuus, tai osa sellaista. Se voi olla myös radiohartaus, eli radiossa soitettava lyhyt hengellinen ohjelma. Radiohartauksia lähettää muun muassa Radio Dei ja Yle Radio 1.
Hartaus on pienimuotoisempi kuin kristinuskon jumalanpalvelus. Siihen voi kuulua rukous, Herran siunaus, hengellinen laulu tai virsi, musiikkia, uskontunnustus, keskustelua, symbolista toimintaa (esimerkiksi rukoushelmet), hiljaisuutta, jne. Hartauksien keskeinen merkitys on tuoda osallistujansa kosketuksiin pyhän kanssa. Siksi hartaus voi saada monenlaisia muotoja ja käsitellä melkein mitä tahansa aihepiiriä.
Esimerkkejä hartauksista ovat aamuhartaus, iltahartaus sekä erilaiset rukoushetket.
Luettelo Suomen kuninkaista Suomen kronikan mukaan
1700-luvun alussa ilmestynyt Suomen kronikka sisältää seuraavan luettelon Suomen kuninkaista, joiden väitetään hallinneen maata ennen kristinuskoa ja Ruotsin valtaa.
Kronikan kuninkaiden nimet on kerätty pääosin kolmesta alkuperäislähteestä, jotka ovat Saxo Grammaticuksen Tanskan historia, Snorri Sturlusonin Orkney-saarten jaarlien saagaan sisältyvä teksti Norjan löytäminen sekä Bardr Lumitunturinharjun saaga. Lisäksi osa nimistä perustuu suomalaiseen kansanrunouteen.
Huulikiilto
Huulikiilto on kosmetiikkatuote, jonka tarkoituksena on saada huulet näyttämään kiiltävämmiltä. Huulikiilto on koostumukseltaan juoksevampaa kuin huulipuna, ja sen väri on huulipunaa läpikuultavampaa. Huulikiiltoa käytetään myös huulipunan kanssa tehostamaan huulipunan näyttävyyttä. Huulikiillot ovat usein tuoksuvia, ja niitä on monia eri sävyjä. Huulikiiltoa levitetään joko erillisellä siveltimellä, roll-on-menetelmällä, tuubista puristaen, huulikiiltopurkin mukana tulevalla levittimellä, siveltimellä tai suoraan puikosta. Huulikiillon aplikaattori sisältää tyypillisesti joustavia tekokuituja, jotka levittävät huulikiillon tasaisesti huulille.
Ensimmäinen kaupallisesti saatavilla oleva huulikiilto oli Max Factorin vuonna 1932 markkinoille tuoma X-Rated. Huulikiillon suosio on viime vuosina ollut nousussa erityisesti nuorison piirissä. Huulikiillot voivat olla koostumukseltaan tai toiminnaltaan erilaisia, kuten kosteuttavia, hoitavia, huulia suurentavia tai eri makuisia.
Desmosomi
Desmosomit ovat yksi solujen välisistä liitoksista, joita on erityisesti mekaanista kestävyyttä vaativissa kudoksissa.
Desmosomeja esiintyy kudoksissa, joissa solujen täytyy liittyä lujasti toisiinsa. Tällaisia ovat esimerkiksi sydänlihassolut ja kerrostuneet epiteelit, kuten iho ja ruoansulatuskanavan epiteeli.
Desmosomin kohdalla on valkuaisaineiden muodostama levymäinen kasautuma, joka aiheuttaa paksuuntuman solukalvoon. Paksuuntuman kohdalla vierekkäiset solukalvot ovat yhdensuuntaiset ja niiden välillä on 25–30 nm leveä tila. Soluvälitilassa paksunnokset liittyvät toisiinsa ohuiden säikeiden avulla. Säikeet sisältävät adheesioproteiineja, esimerkiksi kadheriinia. Soluliman puolella paksunnokseen kiinnittyy sytokeratiinisäikeitä l. tonofilamentteja, jotka kulkevat solun läpi kiinnittäen solun eri puolilla olevat desmosomit toisiinsa. Sytokeratiinisäikeiden verkosto kiinnittää paksunnokset myös solun tukirankaan antaen sille mekaanista kestävyyttä.
Virheet desmosomin rakenteessa aiheuttavat vakavia sydämen toimintahäiriöitä, jotka johtavat sikiön kuolemaan. Lisäksi desmosomien vähentyneestä määrästä seurauksena on näkyviä muutoksia esimerkiksi sikiön verenkierron muodostuessa ja ihon erilaistuessa.
Love (yhtye)
Love oli yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin Los Angelesissa 1960-luvun puolivälissä. Yhtyeen tunnetuin jäsen oli laulaja ja lauluntekijä Arthur Lee, jota on joskus kutsuttu ”ensimmäiseksi mustaihoiseksi hipiksi”.
Loven tunnetuimmat albumit ovat "Da Capo" (1966) ja "Forever Changes" (1967).
Loven alkuaikojen tuotanto edusti garage rockia, minkä perusteella yhtyettä on pidetty eräänlaisena punk rockin edelläkävijänä. "Forever Changesilla" yhtye kuitenkin siirtyi kevytsointisiin psykedeelissävytteisiin lauluihin, joiden instrumentaatiota hallitsivat akustiset kitarat ja jousisoittimet.
Arthur Lee kiersi 2000-luvulla uuden Love-kokoonpanon kanssa ja esitti usein "Forever Changes" -albumin kokonaisuudessaan. Lee menehtyi leukemiaan 3. elokuuta 2006.
Love nousi suosioon kotikaupungissaan, mutta ei saavuttanut suurta maanlajuista mainetta. 1960-luvun musiikin harrastajien keskuudessa Love on kuitenkin eräänlainen kulttiyhtye vielä tänäkin päivänä. Love lukeutui esimerkiksi Jim Morrisonin suosikkiyhtyeisiin; The Doorsin aloitellessa uraansa yhtyeen tavoitteena oli ”tulla yhtä suosituksi kuin Love”. Loven suurena ystävänä tunnetaan myös Led Zeppelinin Robert Plant. Kun Loven nokkamiehellä Arthur Leellä havaittiin leukemia vuonna 2006, oli Plant yksi niistä esiintyjistä, jotka keräsivät tukikonserteilla rahaa Leen hoitokuluihin.
Jimi Hendrix teki Loven ja Leen kanssa paljon yhteistyötä. Loven singlen ”My Diary” B-puolella julkaistu instrumentaalikappale ”Utee” oli Hendrixin ensimmäinen levytetty sävellys.
Holy Cross
Holy Cross on kaupunki Alaskassa. Se sijaitsee Yukonjoen varrella. Vuoden väestönlaskennassa sen asukasluku oli 227. Näistä 96,48% edusti etnisesti Amerikan alkuperäiskansoja.
Homer
Homer on kaupunki Etelä-Alaskassa. Se sijaitsee Kachemakinlahden rannalla Kenain niemimaan lounaisrannalla. Kaupungin erityispiirre on Homer Spit – kapea noin seitsemän kilometriä pitkä hiekkasärkkä, joka työntyy Kachemakinlahteen. Särkällä sijaitsee Homerin satama. Homer on eteläisin kaupunki Alaskassa, johon voi ajaa autolla Alaskan mannermaalta.
Vuoden 2000 väestönlaskennassa Homerin asukasluku oli 3 946.
Arkeologiset kaivaukset osoittavat, että varhaiset alutiiqit ovat eläneet alueella vaikkakin heidän kylänsä olivat Kachemakinlahden toisella puolella. 
1890-luvulla alueelta löydettiin kivihiiltä. Cook Inlet Coal Fields Company rakensi kaupungin, sataman, hiilikaivoksen ja rautatien Homeriin. Kaivostoiminta jatkui toiseen maailmansotaan asti. Arvioidaan, että alueella olisi edelleen 400 miljoonan tonnin kivihiilivarannot.
Homer sai nimensä Homer Pennockin mukaan. Tämä kullankaivuyrittäjä saapui vuonna 1896 Homer Spitille ja rakensi asumukset 50 työmiehelleen. Kullankaivusta alueella ei kuitenkaan koskaan tullut kannattavaa.
Nykyään merkittävimmät elinkeinot kaupungille ovat turismi, urheilu- ja kaupallinen kalastus sekä metsäteollisuus. Homerin sanotaan olevan ruijanpallaksen urheilukalastuksen pääkaupunki maailmassa (”Halibut fishing capital of the World”).
Turku–Toijala-rata
Turku–Toijala-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Turusta Akaan Toijalaan. Turun ja Toijalan välillä kaukojunat pysähtyvät Loimaan ja Humppilan asemilla. Radan pituus on 131 kilometriä, ja se valmistui vuonna 1876. Sähköistys radalle saatiin muiden uudistusten yhteydessä vuonna 2000. Perusparannuksen myötä rataosuuden puiset ratapölkyt korvattiin betonisilla.
Radalla on runsaasti henkilö- ja tavarajunaliikennettä. Turun ja Loimaan välinen osuus perusparannettiin vuosina 2006–2008, koska se oli osittain huonossa kunnossa. Vuosituhannen vaihteen jälkeen rataosalta poistettiin turvallisuussyistä useita pienehköjä tasoristeyksiä. Hieman ennen risteysten sulkemista niistä vaarallisimpiin asennettiin liikennemerkkejä, joissa radan ylittäminen kiellettiin linja-autolla tai perävaunun kanssa. Ylikäytävien karsiminen katkaisi monia vanhoja paikallisteitä, ja radan tuntumaan täytyikin rakentaa runsaasti uusia teitä. Tavarajunien aiheuttamasta liikennetärinästä on mm. Loimaan seudulla tehty useita valituksia. Tärinän vaimentamiseksi rataosan junapituuksia ja -painoja on laskettu jopa puoleen entisestä, tämä taas johtaa siihen että rataosalla on ajettava useampia lyhyitä tavarajunia muutamien pitkien tavarajunien sijasta. Ratahallintokeskus on tutkinut keinoja tärinähaittojen vaimentamiseksi.
Jokioisten rautatien valmistuttua vuonna 1898 rataosuudella sijaitsevalta Humppilan rautatieasemalta oli aikanaan kapearaiteinen rautatieyhteys Forssaan. Rautatie välitti henkilöliikennettä vuoteen 1954 ja tavaraliikennettä vuoteen 1974 asti, jonka jälkeen Humppilan asemalta lähtevä radan osuus purettiin. Rata rakennettiin myöhemmin uudelleen Jokioisten Museorautatien toimintaa varten ja hieman alkuperäistä liikennepaikkaa idemmäksi jäänyt Humppilan kapearaiteinen pääteasema sai viralliseksi nimekseen Humppila-Museorautatie.
Uhrimetalli
Uhrimetalli on metalli, jota käytetään muun muassa veneissä ja laivoissa ehkäisemään galvaanisen korroosion aiheuttamaa rakenteiden syöpymistä.
Uhrimetallia, useimmiten sinkkiä käytetään veneissä sekä laivoissa ehkäisemään jalompien metallien syöpymistä. Sinkki on terästä epäjalompi ja suojaa näin terästä katodisesti eli toimii uhrautuvana anodina.
Suolainen merivesi aiheuttaa helposti sähköparin, jolloin epäjalompi aine, tässä tapauksessa sinkki, syöpyy kemiallisen reaktion ansiosta. Potkuri on tehty usein pronssista ja akseli ruostumattomasta teräksestä, jotka siis ovat jalompia metalleja ja syöpyisivät ilman uhrautuvaa anodia.
Sinkki kiinnitetään aluksiin ja veneisiin vesirajan alapuolelle valmiiksi ostettuina sinkkianodeina. Aluksen sinkit tulee tarkastaa joka telakoinnin yhteydessä ja tarvittaessa vaihtaa uusiin.
Yleisimpiä sinkkianodeita käytetään suolaisessa merivedessä, murtovedessä suositellaan käytettäväksi epäjalompia alumiinianodeita ja makeassa vedessä magnesiumanodeita. Suolavedessä ei sen sijaan suositella käytettäväksi magnesiumanodeita.
Alumiiniveneisiin sinkkianodit eivät sovi, koska metallien sähkökemiallisessa jännitesarjassa alumiini on epäjalompi kuin sinkki. Tämän vuoksi sinkkianodin käyttäminen voisi johtaa alumiinirungon korroosioon.
Liimapuu
Liimapuu on puusta tehdyistä pituussuuntaisesti asetetuista rimamaisista lamelleista tai laudoista yhteenliimaamalla valmistettu elementti. Liimapuuta käytetään rakennusteollisuudessa, sekä jonkin verran huonekaluteollisuudessa. Suomessa rakentamiseen käytettävä liimapuu on havupuuta, lähes aina mäntyä. Huonekaluteollisuus käyttää useampia puulajeja.
Liimapuulevy on lautaa muistuttava massiivinen puumateriaali. Se tehdään puristamalla liimattuja rimoja tai kapeita lautoja toisiinsa, minkä jälkeen levy höylätään tai hiotaan joko käsin tai koneellisesti tasaiseksi. Liimapuulevy eroaa vanerista sikäli, että vanerissa on päällekkäisiä yhteen liimattuja puuviilulevyjä, liimapuussa taas vierekkäin toisiinsa liimattuja puukappaleita. Liimapuulevy on halvempaa kuin vastaavankokoinen lautamateriaali, sillä materiaalina voidaan käyttää mitoiltaan pienempää puutavaraa. Lisäksi liimapuulevyn etuna on, että se ei vääntyile kosteuden muutosten seurauksena yhtä paljon kuin leveä lauta, mikäli levy on liimattu niin, että puun ydinpuoli on vuoroittaisissa rimoissa tai laudoissa levyn eri puolilla.
Liimapuulevyn käyttö on yleistä huonekaluteollisuudessa ja tarve-esineiden tuotannossa.
Liimapuupalkki on lähinnä rakennusmateriaalina käytetty runkorakennemateriaali. Sitä käytetään usein jänneväleiltään suhteellisen suurien tilojen, kuten hallien tai kirkkojen vaakarakenteissa. Lisäksi liimapuupalkkeja käytetään usein siltarakentamisessa ja jopa laivanrakennuksessa. Liimapuupalkin etuna on vähäinen kosteuden muutoksista ja rakenteen jännityksistä aiheutuva vääntyily tai halkeilu verrattuna yhdestä puusta sahattuun massiiviseen palkkiin tai hirteen.
Kiniini
Kiniini (CHNO) on kiinapuiden ("Cinchona") kuoressa esiintyvä alkaloidi, jonka CAS-numero on 130-95-0. Kiniinillä on malarian oireita ja kipua lievittäviä ominaisuuksia. Kiniini oli malarian pääasiallinen hoitomuoto pitkään ennen uusien tehokkaampien malariahoitojen, kuten klorokiinin ja meflokiinin kehittämistä. Kiniiniä on yritetty käyttää myös prionitautien hoitoon, mutta huonolla menestyksellä.
Kiinapuulla ei nimestä huolimatta ole yhteyttä Kiinaan, vaan sen alkuperä on Perussa Andien vuoristossa. Inkat keksivät, että "Cinchona"-puun kuori – ketšuan kielellä "quina" – toimi tehokkaasti lihasrelaksanttina ja esti kylmästä värisemisen. Sekoittamalla kuorta makeutettuun veteen saatiin tonic-vettä. Jesuiitat toivat kiinapuun kuoren Eurooppaan jo 1600-luvun alussa, ja sen havaittiin tehoavan malariaan. Kiniini on sekä myrkyllistä malarialoiselle että vähentää malarialle tyypillistä kylmästä värisemistä. Malarian ehkäisyyn käytetyn kiniiniä sisältäneen tonic-veden kitkerä maku sai brittiläiset siirtomaaisännät sekoittamaan siihen giniä ja näin syntyi klassikkodrinkki gin and tonic.
Kiniini vähentää myös suonenvetokohtauksissa ilmeneviä lihaskouristuksia ja sitä käytetäänkin lääkeaineena suonenvetojen hoidossa.
Kiniinin myötäpäivään kiertävä isomeeri (d-isomeeri) tunnetaan nimellä kinidiini, jota taas käytetään muun muassa sydämen rytmihäiriöiden hoidossa.
Kiniini on WHO:n listalla yhteiskunnalle tärkeimmistä lääkkeistä. Kuitenkaan WHO ei ole enää 2006 jälkeen suositellut sitä ensisijaiseksi malarialääkkeeksi.
Euroopan unionissa on hyväksytty elintarvikkeisiin käytettäväksi kiniinin johdannaisia aromiainekäytössä kolme kiniiniyhdistettä: kiniinisulfaatti (CHNOS), kiniinihydrokloridi (CHClNO) ja kiniinimonohydroklorididihydraatti (CHClNO). Kiniiniä ei esiinny luonnostaan missään elintarvikkeissa.
Kiniinin yliannostus voi johtaa tilaan, jota kutsutaan kinkonismiksi eli kiniinialkaloidimyrkytykseksi (). Yliannostus saattaa aiheuttaa kuulohäiriöitä ja jopa pysyvän sokeuden. Tappava annos on noin 140 mg/paino-kg. Kiniinille on määritetty ADI-arvo 0,9 mg/paino-kg/vrk. Tonic-vedessä on kiniiniä tyypillisesti noin 80 mg/l. Kiniiniä on joskus historiassa virheellisesti luultu aborttilääkkeeksi ja otettu tahallisina yliannostuksina raskauden keskeyttämiseksi.
Marjane Satrapi
Marjane Satrapi () (s. 22. marraskuuta 1969 Rašt, Iran) on iranilainen sarjakuvantekijä ja kuvittaja, joka asuu ja työskentelee Ranskassa. Hän eli lapsuutensa Teheranissa vauraassa ja länsimaalaistuneessa perheessä. Töissään Satrapi on käsitellyt lähinnä omaa perhettään sekä yleisemmin Iranin lähihistoriaa ja kulttuuria. Yksi hänen töidensä keskeisistä teemoista on vapaamielisten iranilaisten yhteentörmäily perinteiden ja uskonnollisten vallanpitäjien kanssa.
Vuonna 1983 Satrapin vanhemmat lähettivät 14-vuotiaan tyttärensä Itävaltaan turvaan Iranin vaikealta tilanteelta. Myöhemmin Satrapi muutti takaisin Iraniin, opiskeli ja avioitui siellä ja myöhemmin erosi miehestään. Tämän jälkeen Satrapi muutti Pariisiin, jossa hän asuu tälläkin hetkellä. Satrapin ura sarjakuvan parissa käynnistyi hänen tutustuttuaan ranskalaiseen sarjakuvataiteilija David B.:hen.
Kuuluisuuteen Satrapi nousi palkitulla omaelämäkerrallisella sarjakuvaromaanilla "Persepolis" (2000–2003). Alun perin neliosainen teos on julkaistu Suomessa kahtena niteenä. Suomennoksen ensimmäinen osa "Persepolis: Iranilainen lapsuuteni" kertoo Satrapin lapsuudesta Iranissa, jota runtelevat vuoron perään Mohammad Reza Pahlavin vihattu hallinto, sitä vastaan nouseva islamilainen vallankumous ja lopulta Irakia vastaan käytävä sota. Toinen osa "Persepolis 2: Kotiinpaluu" kertoo murrosikäisen Satrapin kokemuksista Wienissä ja hänen paluustaan Iraniin, jossa sota on päättynyt, mutta uskonnollinen diktatuuri jatkuu. Sarjakuvien pohjalta tehtiin myös piirroselokuva "Persepolis" vuonna 2007 (ohjaajina Vincent Paronnaud ja Marjane Satrapi).
Vuonna 2003 Satrapi voitti vuoden parhaan albumin palkinnon Angoulêmen sarjakuvafestivaaleilla teoksella "Pistoja". Vuotta myöhemmin hän voitti saman palkinnon teoksella "Luumukanaa". Ensin mainittu teos kertoo teheranilaisnaisten juoruista, jälkimmäinen erään Satrapin sukulaismiehen traagisista vaiheista 1950-luvun Teheranissa.
Nykyisin Satrapi tekee muun muassa kolumneja The New York Times -lehdelle. Satrapi on naimisissa ruotsalaisen Mattias Ripan kanssa. Äidinkielensä persian lisäksi hän puhuu ranskaa, saksaa, englantia, ruotsia ja italiaa.
Sarjakuvan nimi viittaa historialliseen Persepoliin kaupunkiin. Kun islamilaiset fundamentalistit pääsevät valtaan, tyttöjen pitää käyttää huivia. Satrapi pelastuu vain täpärästi uskonnollisen poliisin käsistä. Hänen sukulaisiaan ja ystäviään joutuu vankilaan ja teloitetaan. Sodan kuvataan pönkittävän uskonkiihkoilijoiden hirmuhallintoa. Sarjakuvassa on runsaasti huumoria, joka kumpuaa esimerkiksi siitä, kuinka ihmiset vastustavat uskonnollista valtaa. Teos kuvaa myös iranilaisen kulttuurin rikkautta ja pitkää historiaa. Sitä vastoin fundamentalismin kuvaus on herättänyt kauhua ja pahoinvointia. Sarjakuvakriitikko Heikki Jokisen mukaan teoksen sanoma totalitarismin ja uskonkiihkoilun vaarasta on aina ajankohtainen.
Elmore James
Elmore James (oik. Elmore Brooks, 27. tammikuuta 1918 – 24. toukokuuta 1963) oli blues-kitaristi ja -laulaja. Hänet tunnetaan erityisesti sähköisen slide-kitaransoiton pioneerina.
James syntyi Mississippin Richlandissa. Hän alkoi soittaa teini-iässä käyttäen esiintyessään nimiä "Cleanhead" ja "Joe Willie James". Toisen maailmansodan aikana hän palveli Tyynellämerellä laivastossa sijoitettuna Guamin saarelle. Sodan jälkeen James palasi Mississippiin ja asettui lopulta Cantonin kaupunkiin.
James alkoi levyttää Trumpet Records -nimiselle merkille Jacksonin kaupungin läheisyydessä vuoden 1951 tammikuusta alkaen. Aluksi hän levytti taustamuusikkona, mutta jo saman vuoden lokakuussa James sai mahdollisuuden tehdä musiikkia omalla nimellään, ja heti ensimmäinen single, "Dust My Broom", oli suuri hitti R&B-maailmassa. Kappale levytettiin myöhemmin uudestaan. Alkuperäisen version tunnistaa huuliharpusta. Kappaleen kuuluisa slide-kitarariffi on oikeastaan Robert Johnsonin saman nimisen kappaleen riffi siirrettynä sähkökitaralle.
1950-luvun aikana James levytti sellaisille yhtiöille kuin Chess, Bihari Brothers' Flair ja Modern. Hänen taustayhtyeensä nimi oli Broomdusters. Vuonna 1959 James levytti monia tunnetuimmista kappaleistaan Fire Records -merkille. Näihin kuuluvat hidas blues-standardi "The Sky is Crying", niin ikään usein coveroitu "Look on Yonder Wall", rytmiltään poikkeuksellinen "Done Somebody Wrong" sekä nopeatempoinen kappale "Shake Your Moneymaker". Kaikki nämä kappaleet kuuluvat bluesin tunnetuimpiin levytyksiin.
James tunnetaan sähköisestä slide-kitaroinnistaan sekä voimakkaasta lauluäänestään. Häntä on usein luonnehdittu nimityksellä "King of the Slide Guitar", ja hän onkin ainakin merkittävimpiä pioneereja sähköisen slide-soittamisen alalla. James teki suuren vaikutuksen moniin nuoremman polven kitaristeihin, etenkin Duane Allmaniin, joka alkoi kehitellä sähköistä slide-soittoa Elmoren esimerkin innoittamana. Samoin The Rolling Stonesin kitaristi Brian Jones oli suuri Elmore Jamesin ihailija. Englannin ensimmäisenä tunnettuna slide-kitaristina pidetty Jones jopa käytti aivan uransa alkuvaiheessa taiteilijanimeä "Elmo Lewis", joka oli mukaelma Elmore Jamesista. Elmore James oli myös Jimi Hendrixin suurimpia suosikkeja, mihin Hendrixin nuoruudessaan käyttämä taiteilijanimi "Jimmy James" tiettävästi viittasi.
Shane MacGowan
Shane Patrick Lysaght MacGowan (s. 25. joulukuuta 1957) on englantilaisen The Pogues -yhtyeen laulaja ja lauluntekijä. Hänet tunnetaan perinteisen irlantilaisen musiikin ja rockin menestyksellisestä yhdistämisestä.
MacGowania on syntynyt Englannissa, missä hänen vanhempansa olivat sukuloimassa. Hän vietti lapsuutensa Irlannissa Tipperaryn liepeillä, mutta perhe palasi Englantiin MacGowanin mennessä kouluun.
MacGowan oli kiinnostunut musiikista jo nuorena, toimitti ihailijalehteä ja oli muutenkin näkyvä hahmo Lontoon punkympyröissä. Sex Pistolsin innoittamana hän perusti ensimmäisen oman yhtyeensä, The Nipple Erectorsin eli The Nipsin.
MacGowan oli The Poguesin perustajajäsen vuonna 1982, mutta hänet erotettiin yhtyeestä 1991. 2000-luvulla hän on ollut jälleen mukana muutamilla yhtyeen kiertueilla.
MacGowanilla on vakava alkoholiongelma, minkä lisäksi hän on ollut pidätettynä heroiinin hallussapidosta.
Hän menetti viimeisetkin hampaansa vuonna 2008, kunnes sai uudet hampaat vuonna 2015. Prosessista tehtiin "Shane MacGowan: A Wreck Reborn" -niminen dokumenttielokuva.
Conn Smythe Trophy
Conn Smythe Memorial Trophy on NHL:n palkinto, joka annetaan vuosittain Stanley Cupin pudotuspelien joukkueellensa arvokkaimmalle pelaajalle. Voittajan valitsevat "Professional Hockey Writers' Association" -järjestön jääkiekkotoimittajat. Äänestys suoritetaan aina toisessa erässä mahdollisessa ratkaisevassa finaalissa. Jos finaalisarja ei pääty otteluun, niin äänet hylätään ja seuraavassa ottelussa järjestetään uusi äänestys. Palkinto luovutetaan voittajalle aina ratkaisevan loppuottelun jälkeisissä juhlallisuuksissa ennen Stanley Cup -pokaalin luovuttamista.
Palkinto on nimetty Hockey Hall of Famen perustajan ja Toronto Maple Leafsin entisen omistajan Conn Smythen mukaan. Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran kauden 1964–1965 jälkeen, jolloin sen voitti Montreal Canadiensin Jean Béliveau. Useimmin Conn Smythe Trophyn on voittanut Patrick Roy, joka voitti palkinnon kolmesti. Kahteen voittoon ovat yltäneet Wayne Gretzky, Mario Lemieux, Bobby Orr, Bernie Parent ja Sidney Crosby. Suomalainen pelaaja ei ole voittanut palkintoa vielä kertaakaan.(#) voittojen lukumäärä
 voittaja ei ollut Stanley Cupin voittaneessa joukkuees.
Joe Cocker
Joe Robert Cocker (20. toukokuuta 1944 Sheffield, Yhdistynyt kuningaskunta – 21. joulukuuta 2014 Crawford, Yhdysvallat) oli brittiläinen laulaja. Hänet tunnettiin karheasta äänestään, jolla hän saavutti listamenestystä etenkin 1970-luvun alussa ja 1980-luvulla.
Cocker valmistui sheffieldiläisestä ammattikoulusta ja teki aluksi töitä kaasuasentajana. Hänen ensimmäinen yhtyeensä oli The Cavaliers, jossa hän soitti rumpuja ja huuliharppuja vuodesta 1959 alkaen. Kaksi vuotta myöhemmin hänestä tuli yhtyeen laulusolisti, ja yhtye vaihtoi nimekseen Vance Arnold and the Avengers. Yhtye julkaisi singlejä kotipaikkakunnallaan ja keikkaili The Holliesin ja The Rolling Stonesin kanssa.
Decca tarjosi Cockerille sopimusta vuonna 1964. Hän levytti version Beatlesin kappaleesta ”I’ll Cry Instead” ja esiintyi Manfred Mannin lämmittelijänä. Hän ei kuitenkaan saavuttanut vielä menestystä ja palasi kaasuasentajan työhönsä.
Cocker ja kosketinsoittaja Chris Stainton kokosivat vuonna 1965 The Grease Bandin yhdessä neljän muun muusikon kanssa. Yhtye soitti Motown-covereita pohjoisen Englannin pubeissa vuoteen 1967 asti, kunnes tuottaja Denny Cordell ryhtyi Cockerin manageriksi ja suostutteli yhtyeen siirtymään Lontooseen. Cockerin ja Staintonin kappale ”Marjorine” oli pieni hitti Britanniassa. Yhtye levytti albumin "With a Little Help from My Friends" vuonna 1968. Albumin nimikkokappale, joka oli Beatles-cover, nousi Englannin listaykköseksi. Cocker esitti kappaleen vuonna 1969 Woodstock-festivaalissa, jonka ansiosta myös Cockerin luonteenomainen tapa väännellä käsiään laulaessaan tuli tunnetuksi.
Albumi "Joe Cocker!" (1970) sai myös hyvät arvostelua ja menestyi listoilla, ja albumilta otettu ”She Came in Through the Bathroom Window” menestyi singlelistoilla. Grease Bandin hajottua Cocker jatkoi Yhdysvaltain-kiertuettaan uudella yhtyeellään Mad Dogs and Englishmen.
1970-luvun alkupuolella Cocker saavutti listamenestystä myös kappaleilla ”The Letter”, ”Cry Me a River” ja ”You Are So Beautiful”. Cocker kärsi tuolloin kuitenkin päihdeongelmista, ja vuosikymmenen lopulla hänen suosionsa oli jo hiipunut.
Cockerin ura lähti jälleen nousuun vuonna 1982, kun hänen Jennifer Warnesin kanssa esittämänsä elokuvakappale ”Up Where We Belong” nousi listaykköseksi ja sai Oscar-palkinnon. Sen jälkeen Cocker saavutti lisää menestystä esittämillään elokuvakappaleilla kuten ”You Can Leave Your Hat On” (1986) ja ”When the Night Comes” (1990). Cockerin albumit saavuttivat menestystä myös 2000-luvulla, ja hänen 20. studioalbuminsa "Hymn for My Soul" nousi brittilistan top-10:een.
Cocker kuoli joulukuussa 2014 keuhkosyöpään 70 vuoden ikäisenä.
Semanttinen muisti
Semanttinen muisti ("tietomuisti", joskus myös "merkitysmuisti") on ihmisen muistijärjestelmässä kauan tietoa säilyttävän säilömuistin osa. Yhdessä episodimuistin kanssa se muodostaa deklaratiivisen muistin. Semanttinen muisti on tietoa tallentavaa.
Semanttinen muisti käsittää esimerkiksi käsitteet ja yleisen tiedon. Se on erillään kokemuksista, episodimuistista.
Episodinen muisti
Episodinen muisti (myös "episodimuisti", "tapahtumamuisti" tai "elämäkertamuisti") on ihmisen säilömuistin osa, johon tallentuu henkilökohtaisia, aikaan ja paikkaan sidonnaisia kokemuksia.
Episodinen muisti muodostaa semanttisen muistin kanssa deklaratiivisen muistin. Vaikka episodista ja semanttista muistia pidetään toisistaan erillisinä, eivät ne ole toisistaan riippumattomia. Esimerkiksi usein yksittäinen ärsyke voi johtaa episodisen ja semanttisen muistin tietojen rinnakkaiseen käyttöön, kun omia aikaisempia kokemuksia yhdistellään ja verrataan aiheeseen liittyvään yleiseen tietoon.
Episodisen muistin tietojen tallentamiseen osallistuu erityisesti ihmisaivojen hippokampus.
Hoonah
Hoonah on kaupunki Alaskassa. Se sijaitsee Chichagofinsaaren pohjoisrannalla Icy Straitin (Icysalmen) äärellä. Nimi "hoonah" tarkoittaa "kylää kalliolla".
Vuoden väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 860. Näistä 60,58% edusti etnisesti Amerikan alkuperäiskansoja. Hoonah on tlingitteihin kuuluvan huna-ryhmän tärkein asuinpaikka.
Legendan mukaan jäätikön siirtyminen hunien alkuperäiskodissa Glacier Bayssä sai heidät muuttamaan paikkaan, jossa sijaitsee nykyisin Hoonah.
Vuonna 1880 The Northwest Trading Company rakensi ensimmäisen kauppapuodin Hoonahiin. Seuraavana vuonna presbyteerit perustivat lähetysaseman ja koulun. Vuoden 1887 tienoilla kylässä asui talvisin 450-500 ihmistä. Vuonna 1901 Hoonahiin avattiin postikonttori. Vuonna 1944 tulipalo tuhosi suuren osan Hoonahia, mukaan lukien omia tärkeitä tlingitti-kulttuurikohteita. Yhdysvaltojen hallitus auttoi Hoonahin jälleenrakentamisessa.
Pierre Bourdieu
Pierre Bourdieu [burdjö] (1. elokuuta 1930 Denguin, Pyrénées-Atlantiques – 23. tammikuuta 2002 Pariisi) oli ranskalainen sosiologi ja kulttuuriantropologi. Bourdieu toimi vuodesta 1981 sosiologian oppituolin haltijana arvostetussa Collège de Francessa. Hän laajensi pääoman käsitettä kehittäen teorioita sosiaalisesta ja kulttuurisesta pääomasta. Bourdieulla on ollut voimakas vaikutus kulttuuri- ja yhteiskuntatutkimuksen eri aloihin aina uskontotieteestä ja naistutkimuksesta sosiaalihistoriaan ja arkeologiaan.
Bourdieun tunnetuimpiin töihin kuuluu vuonna 1979 ilmestynyt "La Distinction", jossa hän empiirisiin tutkimuksiinsa nojaten osoittaa henkilön kiinnostuksen kohteiden ja mieltymysten riippuvan hänen sosiaaliluokastaan. Bourdieu on muillakin tavoin kehittänyt ns. käytäntöjen teoriaa, joka tutkii miten inhimillinen toiminta suurelta osin perustuu määrätyissä sosiaalisissa olosuhteissa syntyviin valintoja ohjaaviin, hiljaisuudessa omaksuttuihin ja tiedostamattomiin periaatteisiin ("habitus").
Bourdieu tutki ranskalaista yhteiskuntaa, muun muassa koululaitosta, sekä Algerian berberiväestöä.
Haile Gebrselassie
Haile Gebrselassie (s. 18. huhtikuuta 1973) on etiopialainen, amhara-heimoon kuuluva kestävyysjuoksija. Haile on syntynyt Asellan kaupungissa, Arsin maakunnassa. Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista pitkän matkan juoksijoista.
Hän on voittanut urallaan muun muassa neljä 10 000 metrin maailmanmestaruutta, kaksi olympiakultaa ja neljä sisäratojen maailmanmestaruutta. Nykyisin Haile keskittyy pääasiassa maratonjuoksuun. Berliinin maratonin hän on voittanut vuosina 2006–2009 ja hän voittanut myös Amsterdamin ja Fukuokan maratonin.
Haile Gebrselassie ilmoitti 7.11.2010 lopettavansa kilpauransa keskeytettyään New Yorkin maratonin 25,7 kilometrin juoksun jälkeen kipeytyneen oikean polven takia. 15.11. Haile päätti kuitenkin jatkaa vielä uraansa ja totesi keskeyttämisilmoituksensa olleen pettymyksen aiheuttama ensireaktio.Haile Gebrselassie on juossut IAAF:n listaamissa virallisissa lajeissa 20 maailmanennätystä. Ennätyksistä viisi hän on juossut hallissa.
Vuonna 2007 hän juoksi kolme ennätystä. 27. kesäkuuta 2007 hän juoksi Ostravassa uuden maailmanennätyksen 20 000 metrin juoksussa ajalla 56.26,0 sekä tunnin juoksussa tuloksella 21 285 metriä. 30. syyskuuta hän juoksi Berliinin maratonilla uuden maailmanennätyksen 2.04.26 ja paransi Paul Tergatin ennätystä 29 sekunnilla. Vuoden 2008 Berliinin maratonilla hän paransi maratonin maailmanennätystään aikaan 2.03.59. Vuoden 2009 Berliinin maratonilla hän juoksi väliaikana 30 kilometrin maailmanennätyksen 1.27.49.
Maaseudun Tulevaisuus
Maaseudun Tulevaisuus on suomalainen kolmipäiväinen sanomalehti. Vuonna 1916 perustettu lehti on poliittisesti sitoutumaton Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliiton (MTK) pää-äänenkannattaja.
Lehden levikki oli vuonna 2015 noin 77 300 kappaletta ja lukijamäärä noin 331 000.
Lehden päätoimittaja on Jouni Kemppainen. Hänet valittiin toimeen joulukuussa 2015, ja hän aloitti vastaavana päätoimittajana maaliskuussa 2016. Hänen edeltäjänsä Mikael Pentikäinen siirtyi Suomen Yrittäjien toimitusjohtajaksi.
Vuonna 2016 Maaseudun Tulevaisuus äänestettiin Suomen toiseksi arvostetuimmaksi lehtibrändiksi Helsingin Sanomien jälkeen Markkinointi & Mainonta -lehden ja Taloustutkimuksen Brändien arvostus -kyselyssä.
Ortografinen projektio
Ortografinen projektio on menetelmä kolmiulotteisen kappaleen esittämiseksi kaksiulotteisena. Se näyttää kappaleen 90° välein käännetyistä kuvakulmista.
Projisointitapoja on kaksi päätyyppiä, "ensimmäisen" ja "kolmannen kulman" projektio. Ensin mainittu on yleinen Euroopassa ja Aasiassa, jälkimmäistä käytetään Pohjois-Amerikassa. Kummassakin projektiotyypissä kukin näkymä kappaleesta ikään kuin heijastetaan kappaleen ympärillä olevan kuvitteellisen laatikon sisäpinnoille. Tästä saadaan kaksi pohjapiirrosta (ylä- ja alanäkymät) sekä neljä sivunäkymää. Kaksiulotteinen esitys saadaan, kun laatikko "taitetaan auki", jolloin sisäpintojen projektiot saadaan näkyviin.
Ensimmäisen kulman projektiossa (yhden käännön menetelmä) kukin näkymä kappaleesta heijastetaan katselusuunnassa kappaleen "takana" olevalle pinnalle.
Kolmannen kulman projektiossa (kolmen käännön menetelmä) kukin näkymä esineestä heijastetaan kappaleen "etupuolella" olevalle pinnalle.
Euroopan yhtyneen vasemmiston konfederaatioryhmä / Pohjoismaiden vihreä vasemmisto
Euroopan yhtyneen vasemmiston / Pohjoismaiden vihreän vasemmiston konfederaatioryhmä (GUE/NGL,Gauche Unitaire Europeénne / Nordic Green Left) on radikaalivasemmiston edustajien muodostama europarlamenttiryhmä, joka on perustettu vuonna 1995.
Planeetat (orkesterisarja)
Planeetat ("The Planets") on englantilaisen Gustav Holstin vuosina 1914–1916 säveltämä orkesterisarja, jonka osat on nimetty aurinkokunnan planeettojen mukaan. Teos on säveltäjän esitetyimpiä ja siitä on saatavilla useita levytyksiä. Sarja ensiesitettiin 29. syyskuuta 1918 Lontoossa Sir Adrian Boultin johtamana. Ensimmäinen julkinen esitys sodan jälkeen oli Birminghamissa 10. lokakuuta 1920. Holst sai idean teokseensa Clifford Baxilta. Säveltäjä oli sitä mieltä, että teos ei sen suosiosta huolimatta kuulunut hänen parhaimpiin teoksiinsa. Hän ilmaisi katkeruutensa siitä, että koki muiden teostensa jäävän täysin "Planeettojen" varjoon.Sarjassa on seitsemän osaa, jotka on nimetty aurinkokuntamme planeettojen mukaan; mukana ovat Maata lukuun ottamatta kaikki planeetat. Maa ei ole mukana, koska osien inspiraation lähde oli astrologinen ja mytologinen, eikä tähtitieteellinen: kukin osa on otsikoitu antiikin jumalien mukaan, esimerkiksi Mars on alaotsikoltaan "sodan tuoja". Jupiter-osan keskellä soiva melodia tunnetaan brittiläisessä maailmassa nimellä "Thaxted", ja siihen on sovitettu myöhemmin useita virsiä ja isänmaallisia lauluja, mukaan lukien Holstin itsensä säveltämä "I Vow to Thee, My Country". Muut osat on sävelletty pelkästään sinfoniaorkesterille, mutta "Neptunus"-osan kokoonpanoon kuuluu lisäksi kaksi naiskuoroa (sopraano-sopraano-altto/sopraano-sopraano-altto).
Holst oli vielä elossa, kun Pluto löydettiin vuonna 1930. Hän ei kuitenkaan päättänyt lisätä orkesterisarjaansa Pluton mukaan nimettyä osaa. Vuonna 2000 manchesterilainen Hallé Orchestra tilasi säveltäjä Colin Matthewsilta Planeetoihin kahdeksannen osan, "Pluton". Hän otti tilauksen vastaan, ja uuden osan ensimmäinen esitys oli Manchesterissa Kent Naganon johtamana 11. toukokuuta 2000. Pluton asema muutettiin elokuussa 2006 kääpiöplaneetaksi, joten Holstin alkuperäinen sarja vastaa jälleen aurinkokuntamme tunnettuja planeettoja Maata lukuun ottamatta.
Aarne Tanninen
Aarne Jaakko Olavi Tanninen (s. 12. joulukuuta 1931 Jämsä) on suomalainen lehtimies ja toimittaja, joka on työskennellyt sekä Uuden Suomen että Yleisradion palveluksessa. Hän toimi Yleisradion kirjeenvaihtajana Washingtonissa vuosina 1981–1994.
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Tanninen opiskeli valtiotiedettä Helsingin yliopistossa ja työskenteli ensin Koillis-Hämeen ja sitten Uuden Suomen kesätoimittajana. Hänet vakinaistettiin vuonna 1958 ja nimitettiin Uuden Suomen Moskovan-kirjeenvaihtajaksi. Tanninen oli toinen suomalainen kirjeenvaihtaja, jonka asemapaikka oli Moskova (ensimmäinen oli Kansan Uutisten Jarno Pennanen). Hän vietti Moskovassa vuodet 1958–1963 avustaen samalla Yleisradiota. Moskovan jälkeen hän toimi Uuden Suomen kirjeenvaihtajana Lontoossa vuosina 1965–1969 ja sen jälkeen vuoden päivät lehden ulkomaanosaston päällikkönä.
Tanninen siirtyi vuonna 1970 Uudesta Suomesta Yleisradion uutistoiminnan päälliköksi, ja hänestä tuli vuonna 1981 Ylen Yhdysvaltain pääkirjeenvaihtaja. Tannisen asemapaikaksi vakiintui Washington, missä hän työskenteli eläkkeelle jäämiseensä asti, vuoteen 1994. Tannisen Washingtonin vuosina hänen uutiskatsauksensa päättyivät säännöllisesti sanoihin ""Täällä Aarne Tanninen, Washington"", mikä teki hänestä koko kansan tunteman hahmon.
Aarne Tanninen on julkaissut muistelmateoksen "Täällä Tanninen - reportterina neljässä maassa" (1996), jossa hän kertoo työstänsä ja tapahtumista kirjeenvaihtajana. Hänen puolisonsa on lastenkirjailija ja kuvittaja Oili Tanninen. Heidän tyttärensä Maija Tanninen-Mattila on Helsingin taidemuseon johtaja.
Max Cavalera
Massimiliano Antonio "Max" Cavalera (s. 4. elokuuta 1969 Belo Horizonte, Brasilia) on brasilialainen metallimuusikko. Hän soittaa veljensä Igorin kanssa yhtyeessä nimeltä Cavalera Conspiracy, jolta ilmestyi ensimmäinen levy, Inflikted, maaliskuussa 2008. Cavalera oli metalliyhtye Sepulturan alkuperäinen laulaja-kitaristi, hän soitti yhtyeessä vuosina 1984–1996.
Cavaleran ajauduttua riitoihin muiden Sepulturan jäsenten kanssa hän lähti yhtyeestä ja perusti vuonna 1997 Soulfly-yhtyeen. Cavalera vaikutti 1990-luvulla myös yhtyeessä nimeltä Nailbomb. Monissa hänen kirjoittamissaan lauluissa keskeisiä teemoja ovat yhteiskunta, politiikka, uskot ja uskonnot.
Max Cavalera muutti 1990-luvun alussa Phoenixiin kaupunkiin Arizonaan manageri-vaimonsa Glorian (o.s. Bujnowski) kanssa. Gloria oli syntyperältään alun perin yhdysvaltalainen.
Max Cavaleran nimikkosoitin on ESP:n signature-malli. Cavalera on käyttänyt usein myös ESP-kitaroita, joissa on tyylitelty Brasilian lippu. Hän pitää kitarassaan yleensä vain neljää äänialaltaan alinta kieltä.
Max Cavalera on työstänyt musiikkia mm. seuraavien artistien ja yhtyeiden kanssa:
Salomon Ille
Salomon (t. Salomo) Ille (k. 6. syyskuuta 1599 Turku) oli sotilas ja linnanpäällikkö.
Illen syntymäaika ja -paikka eivät ole tiedossa, mutta hänen vanhempansa olivat amiraali Magnus Ille ja Margareta Stålarm. Ille toimi Käkisalmen linnan päällikkönä ja Klaus Flemingin alipäällikkönä nuijasodassa vuonna 1591. Talonpojat ryöstivät kostoksi hänen kartanonsa Rövarnäsin Paraisilla vuonna 1598.
Sittemmin Ille toimi Savossa ja Pohjanmaalla Sigismundin hyväksi. Flemingin seuraaja Arvid Stålarm määräsi hänet Kastelholman linnan päälliköksi 1599, mutta hän joutui antautumaan Kaarle-herttuan amiraalin Jaakkima Scheelin johtamille joukoille 31. heinäkuuta. Ille mestattiin Turussa.
Illen puoliso vuodesta 1591 oli Anna Fincke (k. vuoden 1620 jälkeen).
Anu Nieminen
Anu Kristiina Nieminen (o.s. Weckström, s. 16. joulukuuta 1977 Helsinki) on suomalainen, aktiiviuransa lopettanut sulkapalloilija, joka oli vuosia lajissaan Suomen paras. Hän muutti syksyllä 1996 Tanskaan, Kööpenhaminaan, jossa hän asui ja harjoitteli. Niemisen valmentajana toimi noin kymmenen vuoden ajan Mikael Kjeldsen. Keväällä 2007 Nieminen vaihtoi valmentajaa, uusi valmentaja oli tanskalainen Nadja Lyduch.
Suomenmestaruuksia Niemisellä on kaksinpelistä 12, nelinpelistä 7 ja sekanelinpelistä 3 kappaletta. Maailmanlistalla Nieminen on parhaimmillaan ollut kaksinpelissä sijalla 13 ja nelinpelissä 16:ntena. Hänen vahvin haastajansa Suomessa on ollut pitkään sisarensa Nina Weckström. Nieminen on naimisissa tennispelaaja Jarkko Niemisen kanssa.
Olympialaisiin Nieminen on osallistunut neljästi ja voittanut niissä vuonna 2012 meksikolaisen Victoria Monteron. Sydneyssä 2000 ja Pekingissä 2008 hän selviytyi suoraan toiselle kierrokselle.
Nieminen on toiminut vuoden 2018 alusta alkaen Suomen Sulkapalloliiton päätoimisena päävalmentajana.
Anu Niemisen puoliso on menestynyt tennispelaaja Jarkko Nieminen. Heillä on kaksi lasta.
Gunda Niemann-Stirnemann
Gunda Niemann-Stirnemann (o.s. Kleemann, s. 7. syyskuuta 1966 Sondershausen, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen kilpauransa päättänyt pikaluistelija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Jo Saksan demokraattisen tasavallan maajoukkueessa luistellut Niemann, tyttönimeltään Kleemann, hallitsi naisten pikaluistelua useiden vuosien ajan, erityisesti pidemmillä matkoilla. Hän voitti yleisluistelijoiden maailmanmestaruuden vuosina 1991—1999 joka vuosi lukuun ottamatta vuotta 1994, kahdeksan Euroopan mestaruutta, ja 1990-luvulla olympialaisista kolme kultaa, neljä hopeaa sekä yhden pronssin. Matkakohtaisissa MM-kisoissa hän voitti 3 000 metriä kolmesti, 5 000 metriä neljästi ja 1 500 metriä kerran. Vuoden 1995 EM-kisoissa Niemann-Stirnemann oli jokaisen matkan nopein.
Niemann-Stirnemann lopetti uransa vuosituhannen vaihteessa tyttärensä syntymän vuoksi, mutta palasi kilparadoille vuonna 2003 ja voitti heti uransa 34. Saksan mestaruuden.
Niemann-Stirnemann tavoitteli pääsyä myös Torinon olympialaisiin 2006, mutta selkävammat estivät hänen aikeensa, ja hän ilmoitti lopettavansa uransa lokakuussa 2005.
Taisto Tähkämaa
Taisto Toivo Johannes Tähkämaa (vuoteen 1935 Blomqvist) (s. 11. joulukuuta 1924 Parainen) on agrologi sekä maanviljelysneuvos. Hän toiminut kansanedustajana (1970–1991), puolustusministerinä (1977–1979) sekä maa- ja metsätalousministerinä (1979–1983). Keskustapuolueen varapuheenjohtajana hän toimi (1980–1984). Maa- ja metsätalousministerinä Tähkämaa myötävaikutti munantuotantoon ja maataloustulon ohjaamiseen viljanviljelylle.
Tähkämaa on lähtöisin maanviljelijäperheestä. Hän kävi maamieskoulun 1946 sekä suoritti kansanopisto-opintoja Alkio-opistossa 1949 ja maatalouden jatko-opintoja Högre svenska lantbruksläroverket i Åbo -opistossa 1953. Sen jälkeen hän toimi maatalouskonsulenttina ja maanviljelijänä Piikkiön Harvaluodossa.
Neuvostoliiton puolustusministeri marsalkka Dmitri Ustinov teki virallisen vierailun Suomeen kesällä 1978 Tähkämaan toimiessa puolustusministerinä. Ustinov esitti Suomen ja Neuvostoliiton yhteisiä sotaharjoituksia ensimmäiseksi juuri vierailua isännöineelle Tähkämaalle. Tähkämaa kuitenkin vastasi, ettei hänellä ollut valtuuksia tehdä päätöstä asiassa ja siirsi sen presidentti Urho Kekkosen ja puolustusvoimain komentajan kenraali Lauri Sutelan ratkaistavaksi. Nämä torjuivat Ustinovin ehdotuksen, jonka on vahvimmin epäilty olleen alun perin Neuvostoliiton silloisen Helsingin-suurlähettilään Vladimir Stepanovin idea.
Vuoden 2006 presidentinvaalin toisella kierroksella Tähkämaa ilmoitti keskustan pää-äänenkannattaja Suomenmaassa kannattavansa Tarja Halosta sotilaallista liittoutumattomuutta tarkoittavan puoluekokouspäätöksen perusteella. Suomen Keskustan johto kannatti pääasiassa Sauli Niinistöä.
Presidentti on myöntänyt Tähkämaalle Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkin vuonna 1983 ja Vapaudenristin ritarikunnan I luokan Vapaudenristin rintatähtineen vuonna 2006. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1991. Tähkämaa on sotilasarvoltaan korpraali.
Suomen puolustusministeri
Suomen puolustusministeri on valtioneuvoston jäsen ja Suomen puolustusministeriön päällikkö. Puolustusministerin alaisuudessa toimii yksi upseeristoon kuuluva adjutantti. Suomen puolustusministerinä on toiminut vuodesta 2015 lähtien Jussi Niinistö.
Chicago Sky
Chicago Sky on yhdysvaltalainen naiskoripalloseura, joka pelaa Women's National Basketball Association -liigassa. Seura, joka pelasi ensimmäisen kautensa WNBA:ssa vuonna 2006, kuuluu liigan itäiseen konferenssiin yhdessä kuuden muun seuran kanssa. Seura pelaa kotiottelunsa UIC Pavilion -areenalla Chicagossa Illinois'ssa.
Chicagolaisen seuran liittymisestä WNBA:han tiedotettiin helmikuussa 2005. Saman vuoden toukokuussa ilmoitettiin entisen NBA-pelaajan ja -valmentajan Dave Cowensin olevan seuran ensimmäinen päävalmentaja ja GM. Cowens voitti pelaajaurallaan kaksi NBA-mestaruutta Boston Celticsissä, vuosina 1974 ja 1976.
Seuran nimi ja logo julkistettiin virallisesti syyskuussa 2005 ja marraskuussa 2005 pidettiin laajennusdraft, jossa Sky sai varata muiden seurojen suojaamatta jättämiä pelaajia. Seura varasi tilaisuudessa yhteensä kolmetoista pelaajaa, joista ensimmäinen oli Jia Perkins Charlotte Stingistä. Perkinsin jälkeen vuorossa olivat Connecticut Sunin Brooke Wyckoff ja Detroit Shockin Elaine Powell. Vuoden 2006 huhtikuussa pidetyssä uusien pelaajien varaustilaisuudessa seura varasi ensimmäisenä varauksenaan (koko tilaisuuden kuudes) Templen yliopistosta valmistuneen Candice Dupreen.
Skyn ensimmäinen kausi WNBA:ssa oli laajennusseuralle tyypillisesti vaikea. Seura pelasi ensimmäisen liigaottelunsa 20. toukokuuta 2006 Charlotte Stingiä vastaan ja ottelu päättyi Skyn voittoon. Ensimmäisen ottelun jälkeen sillä oli 13:n ottelun mittainen tappioputki, joka katkesi vasta 29. kesäkuuta juuri Stingiä vastaan. Sky sijoittui lopulta itäisen konferenssin ja koko liigan hännille voittoprosentilla 14,7 (viisi voittoa ja 29 tappiota). Chicagon ensimmäisen kauden tehonainen oli sentteri Candice Dupree, joka pussitti 34:ssä ottelussa yhteensä 467 pistettä, keskimäärin noin 13,7 pistettä ottelua kohden. Dupree valittiin kauden päätteeksi WNBA:n tulokkaiden tähdistöön.
Sky ei ole päässyt pudotuspeleihin myöskään kausilla 2007 ja 2008. 2007 se sijoittui konferenssinsa viimeiseksi voittoprosentilla 41,2 (14 voittoa ja 20 tappiota) ja 2008 idän viidenneksi voittoprosentilla 35,3 (12 voittoa ja 22 tappiota). Candice Dupree oli joukkueen paras pistenainen myös kaudella 2007 (544 pistettä, 16,5 ottelua kohden, 33:ssa ottelussa) ja Jia Perkins kaudella 2008 (577 pistettä, 17 ottelua kohden, 34:ssä ottelussa). Dupree on ollut eniten levypalloja kerännyt Skyn pelaaja joukkueen joka kaudella, eniten levypalloja hän on kerännyt kaudella 2008, yhteensä 270 (77 hyökkäys- ja 193 puolustuspäässä), keskimäärin noin 7,9 per ottelu. Vuonna 2007 Skyn ykkösvaraus uusien pelaajien varaustilaisuudessa oli Armintie Price, joka nimettiin kauden jälkeen WNBA:n vuoden tulokkaaksi. 2008 joukkueen ykkösvaraus oli Sylvia Fowles.
Dave Cowens jätti joukkueen päävalmentajan paikan yhden kauden jälkeen. Häntä seurasi Bo Overton, jonka päävalmentajakausi jäi niin ikään vain kauden mittaiseksi. Overtonin jälkeen päävalmentajaksi ja GM:ksi nostettiin 2008 Steven Key, joka oli joukkueen apuvalmentaja kausina 2006 ja 2007.