hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mausteneilikka
Mausteneilikka ("Syzygium aromaticum", syn. "Eugenia caryophyllus") on myrttikasvien (Myrtaceae) heimon jambolaanien ("Syzygium") sukuun kuuluva puu. Samalla nimellä kutsutaan kasvin mausteeksi kuivattuja kukkanuppuja. Kasvi ei nimestään huolimatta ole sukua varsinaisille neilikoille. Mausteneilikan eteerisen öljyn eli neilikkaöljyn CAS-numero on 8000-34-8.
Mausteneilikka kasvaa villinä Indonesian Molukeilla eli Maustesaarilla, jossa sitä myös poimitaan myyntiin. Sitä kasvatetaan myös Madagaskarilla, Sansibarilla, Intiassa ja Sri Lankassa.
Mausteneilikkaa käytetään laajasti mausteena varsinkin Aasiassa mutta myös Euroopassa, Afrikassa ja Amerikan mantereilla. Monissa aasialaisissa keittiöissä mausteneilikkaa käytetään liharuoissa ja riisin maustamisessa. Skandinaavisessa keittiössä neilikkaa käytetään etenkin jouluruoissa: kinkussa ja glögissä. Muualla Euroopassa sitä käytetään yleisemmin liharuoissa ja säilykkeissä. Sitä käytetään myös maustekastikkeissa, kuten worcesterkastikkeessa.
Indonesiassa ja Kreikan suunnalla mausteneilikkaa poltetaan tupakan seassa. Mausteneilikan pureskeleminen raikastaa hengityksen, mikä on tiedetty jo muinaisessa Kiinassa.
Mausteneilikan historia hyötykasvina on tuhansien vuosien pituinen. Kuivattua maustetta on viety Molukkien saarilta nykyisen Indonesian alueelta Kiinaan jo noin 2 500 vuotta sitten. Kasvia istutettiin myös muille Indonesian saarille. Maustetta tuotiin myöhemmin myös muualle Aasiaan ja Eurooppaan. Se oli pitkään arvokas tuote, ja Euroopan valtiot taistelivat 1600–1800-luvuilla saarista, joilla puuta kasvoi. 1600-luvulla Alankomaat valloitti Molukkien alueen ja sai käytännössä monopoliaseman mausteneilikan kaupassa. 1800-luvulla kasvia alettiin levittää laajalti viljelykseen muille trooppisille alueille.
Mausteneilikka on pienehkö ainavihanta puu, joka kasvaa 8–30 metriä korkeaksi. Puu on muodoltaan pensasmainen, haarautuen usein läheltä tyveä. Lehdet ovat soikeat ja ehytlaitaiset. Lehtien alapinnalla on öljyrauhasia. Laji on yksikotinen, ja kukat ovat kaksineuvoisia. Pienet kukat sijaitsevat kukinnoissa versojen päädyissä. Hedelmä on pieni luumarja, jonka sisällä on yksi siemen.
Mausteneilikka kasvaa luonnostaan ainoastaan eräillä Indonesian Molukkien saariryhmän saarilla. Nykyisin sitä kuitenkin viljellään laajalti trooppisen vyöhykkeen alueella.
Mausteneilikka kasvaa trooppisissa sademetsissä. Se ei kestä liikaa auringonvaloa nuorena vaan tarvitsee metsän varjostusta. Sitä esiintyy merenpinnan tasosta noin tuhannen metrin korkeuteen asti. Se elinalueiden keskimääräinen vuoden keskilämpötila on 25 °C ja keskimääräinen vuosittainen sadanta 1 500–2 500 millimetriä.
Newfoundland ja Labrador
Newfoundland ja Labrador (engl. "Newfoundland and Labrador", ransk. "Terre-Neuve-et-Labrador", iir. "Talamh an Éisc agus Labradar", latin. "Terra Novaon") on Kanadan kronologisesti kymmenes provinssi. Tämän aseman se saavutti 1946 Newfoundlandin nimellä. Vuodesta 1964 nimeen liitettiin loppuosa Labrador, joka kuvaa paremmin aluetta. Puolet provinssista on suurella Newfoundlandin saarella, joka sijaitsee Atlantin valtameressä. Toinen puoli provinssista on valtavan Labradorin niemimaan pohjoisosa – eteläosa kuuluu Québecin provinssiin.
Newfoundlandin ja Labradorin välissä on Belle Islen salmi. Ranskalle kuuluva Saint-Pierre ja Miquelonin saariryhmä kalasatamineen sijaitsee aivan Newfoundlandin saaren eteläpuolella.
Alueella vaikuttaa kylmä merivirta, ja elinolosuhteet ovat ankarat. Kalastus on tärkein elinkeino. Aiemmin harjoitettiin huomattavassa määrin myös valaanpyyntiä. Metsätaloudella on niin ikään suuri taloudellinen merkitys.
Ankarien elinolosuhteiden vuoksi maasta on joskus käytetty nimitystä Kainin maa (engl. ""The land God gave to Kain"").
Provinssin asukasluku on 519 716 (vuonna 2016), josta noin 90 prosenttia Newfoundlandin saarella. Siellä on myös vajaan 100 000 asukkaan pääkaupunki Saint John's. Saarella on omat englannin ja ranskan murteensa. Puhutaan lisäksi newfoudlandiniirin murteesta, joka on kelttiläisen iirin kielen murre, ja jonka ovat säilyttäneet alueelle runsain mitoin muuttaneet irlantilaiset. Erityisesti Labradorin puolella käytetään eskimokieliä kuten inuktitutia.
Provinssin alueella on inuittien itsehallintoalue Nunatsiavut. Newfoundland ja Labrador jakautui ennen piirikuntiin. Piirikuntia tuli ajan myötä lisää ja niiden merkitys muuttui. Nykyisin piirikunnat ovat muuttuneet vaalipiireiksi, joita käytetään vaaleissa ja väestönlaskennassa. Provinssi ei jakaudu pienempiin hallintoalueisiin, mutta jokainen väestökeskus muodosta oman kuntansa. Paikallishallinto ei täten kata koko provinssia. Kuntia Newfoundland ja Labradorissa on yhteensä 280.
Jouni Lompolo
Jouni Kaarlo Lompolo (24. syyskuuta 1936 Kittilä – 20. huhtikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen pakinoitsija ja kirjailija.
Lompolo tunnettiin parhaiten Helsingin Sanomiin vuosina 1956–2001 nimimerkillä Origo kirjoittamistaan pakinoista, joissa hän taitavasti yhdisti nasevan älyllisyyden ja tunteellisen lapsenmielisyyden. Hänen pakinansa olivat luonteeltaan asiaproosamaisia, mutta loppujen lopuksi niitä lukiessaan törmäsi yllättäviinkin kärjistyksiin. Lompolo jäi eläkkeelle Helsingin Sanomista vuonna 2001.
Lompolo teki myös elokuvakäsikirjoituksia niin elokuviin kuin televisiollekin. Jarno Hiilloskorven viimeiseksi jäänyt elokuvaohjaus "Rakkaus alkaa aamuyöstä" (1966) oli Lompolon kirjoittama, samoin kuin Ilkka Vanteen ohjaama televisioelokuva "Aito Halonen" (1989), ahneudesta kertova musta komedia, jonka juoni pyörii aidon Pekka Halosen taulun ympärillä. Lompolo osallistui myös Rauni Mollbergin elokuvan "Paratiisin lapset" (1994) käsikirjoitukseen, joka perustui Lompolon omiin novelleihin.
Pakinakokoelmien ja elokuvakäsikirjoituksien lisäksi Lompololta ilmestyi lukuisia muita teoksia, niin romaaneja, novelleja kuin matkakirjojakin. Oman päiväkirjansa hän julkaisi vuonna 1989 nimellä "Hunsvotin päiväkirja".
Kaikki pakinakokoelmat on julkaistu nimimerkillä Origo, muu tuotanto nimellä Jouni Lompolo, lukuun ottamatta Origo-nimimerkillä kirjoitettua Hunsvotin päiväkirjaa.
Pirun kieli
Piru on eräs austronesialainen kieli. Se kuuluu malaijilais-polynesialaisten kielten ryhmään.
Pirun kieli on erittäin uhanalainen ja sitä puhuu enää kymmenen ihmistä Seramin saaren länsiosissa, Indonesiassa.
Kieli on erittäin läheistä sukua luhulle.
Kazoo
Kazoo on yksinkertainen membranofoni eli kalvosoitin, joka synnyttää tietynlaisen soinnin, kun soittaja hyräilee siihen. Kazoo on niin sanottu "mirliton"-soitin, jollainen muuntaa soittajan ääntä värähtelevän kalvon avulla.
Afrikassa on käytetty kazoon tapaisia instrumentteja satoja vuosia naamioimaan ihmisääntä tai matkimaan eläimiä, usein seremoniallisissa tarkoituksissa. Juuri tällaiseen instrumenttiin perustui ensimmäinen kazoo, jonka keksi afroamerikkalainen Alabama Vest 1800-luvulla. Ensimmäisen kazoon valmisti Vestin määritysten mukaan saksalainen kelloseppä Thaddeus von Clegg. Kazoon ensiesittely tapahtui markkinoilla Georgian osavaltiossa vuonna 1852.
Ensimmäiset metalliset kazoot valmistettiin ja patentoitiin Edenin pikkukaupungissa New Yorkin osavaltiossa, jossa niitä valmistetaan edelleen samassa tehtaassa. Kazoon tapaisen soinnin voi saada myös itse aikaan kamman ja ohuen paperin avulla.
Kazoota käyttävät muun muassa skiffleyhtyeet, huumorimusiikin esittäjät ja monet harrastelijat. Se on yksi harvoista Yhdysvalloissa kehitetyistä akustisista soittimista ja yksi helpoimmista oppia soittamaan, sillä siihen tarvitaan vain hyräilemisen taitoa. Original Dixieland Jass Bandin levytyksessä ”Crazy Blues” vuodelta 1921 on taidokas kazoosoolo, jota voisi luulla jopa pasuunasooloksi. Seminaarinmäen mieslaulajien kappale ”Böönat” huipentuu kazoolla toteutettuun mopohurjasteluun. Satunnaisesti kazoota on kuultu myös erilaisissa popmusiikin levytyksissä, kuten Jimi Hendrixin kappaleessa ”Crosstown Traffic” (jossa omatekoinen kazoo soittaa samoja säveliä sähkökitaran kanssa), Uriah Heepin kappaleessa ”The Magician’s Birthday”, Klamydian kappaleessa ”Nina Autio” sekä Hurriganesin tulkinnassa Johnny and the Hurricanesin klassikosta ”Red River Rock”. Myös Eric Claptonin "Unplugged"-levyllä julkaistussa versiossa kansanmusiikkikappaleesta ”San Francisco Bay Blues” on kazoo-soolo.
Kazoota ei ole juurikaan käytetty klassisessa musiikissa, paitsi David Bedfordin teoksessa "With 100 Kazoos", jossa korostuu soittimen yksinkertaisuus: muutama kazoo jaetaan yleisön edustajille, jotka säestävät niillä ammattilaisorkesteria.
Seram
Seram (aikaisemmin Ceram) on saari Molukeilla, Indonesiassa. Se sijaitsee hieman pohjoiseen läheisestä Ambonin saaresta. Seramin tärkein kaupunki on Masohi.
Suurin osa saaren asukkaista on uskonnoltaan animisteja, muslimeja tai kristittyjä. Saarella on esiintynyt uskonnollisten ryhmien välisiä yhteenottoja. Seramilla puhutaan yli kahtakymmentä austronesialaista kieltä, joista suurimpia ovat ambon, manusela, saparua ja saleman.
Seram on melko tarkoin itä-länsisuuntainen saari ja sen keskellä kulkee korkea, tiheän metsän peittämä vuorijono. Saaren korkein huippu Binaiya kohoaa 3 027 metrin korkeuteen. Saaren itäosissa on joitakin mutatulivuoria.
Seram kuuluu vyöhykkeeseen, jota rajoittavat syvät merialueet. Tästä syystä se ei ole koskaan ollut yhteydessä mantereeseen, silloinkaan kun useimmat Indonesian saarista ovat jääkausien aikana olleet merenpinnan alenemisen vuoksi yhteydessä joko Aasiaan tai Australiaan. Siksi saaren (kuten myös sen lähisaarten) eläimistö on köyhempää kuin monilla muilla Indonesian saarilla tai vain 150 kilometrin päässä sijaitsevassa Uudessa-Guineassa. Erityisesti nisäkäslajisto on Seramilla vähäinen. Lintuja, perhosia ja muita hyönteisiä sitä vastoin on runsaasti. Saaren kasvillisuus on trooppista sademetsää. Merkittävin luonnonsuojelualue on saaresta 11% kattava Manuselan kansallispuisto.
Luhun kieli
Luhu on eräs austronesialainen kieli. Sitä puhuu äidinkielenään noin 6 500 ihmistä (1983). Heistä suurin osa asuu Seramin, Boanon ja Kelangin saarilla, Indonesiassa.
Luhu on läheistä sukua asilululle sekä lähes hävinneelle pirulle.
Kieli kuuluu malaijilais-polynesialaisten kielten ryhmään. Sillä on muutamia murteita.
Luettelo Indonesian saarista
Tämä on luettelo Indonesian saarista. Indonesiassa on kaikkiaan 18 108 saarta, joista noin 6 000 on asutettuja.
Nikkarin koulu
Nikkarin koulu on keravalainen koulu, joka perustettiin vuonna 1967. Koulun nimenä oli aluksi Keravan uusi yhteiskoulu. Nykyinen Nikkarin koulurakennus otettiin käyttöön syksyllä 1973. Peruskoulujärjestelmään siirtyminen 1976 muutti koulun kahdeksi yksiköksi: Kalevan yläasteeksi (1993 nimeksi Nikkarin yläaste) ja Nikkarin lukioksi.
Nikkarin koulu lopetti toimintansa vuonna 2008, mutta rakennus kantaa edelleen tuota nimeä. Nikkarissa toimii nykyään Keravan lukio ja Keski-Uudenmaan aikuislukio. 1.8.2011 Keravan lukio ja Keski-Uudenmaan aikuislukio yhdistettiin ja oppilaitoksen nimi on nyt Keravan lukio ja aikuislukio.
Paimenrunous
Paimenrunous ("bukolinen runous", "pastoraalirunous") on paimenelämää käsittelevän lyyrillisen, draamallisen ja romaanikirjallisuuden yhteisnimi. Pastoraali (< ) eli paimenidylli tarkoittaa paimenrunouden aiheisiin pohjautuvaa musiikkia, näytelmiä tai kuvataidetta. Nimitys on lähtöisin latinan sanasta "pastor" 'paimen'. Pastoraalilla tarkoitetaan myös samoissa aihepiireissä liikkuvaa maalausta.
Paimenrunous liittyi aluksi puhtaasti kansanomaiseen runouteen, mutta se sovinnaistui pian ja alkoi tulkita kaupunkilaistuneempien aikakausien pyrkimyksiä palata yksinkertaiseen maalaiselämään.
Vanhimmat rauhallista maalaiselämää ihannoivat paimenrunot ovat peräisin antiikin Kreikasta. Paimenrunouden luojana pidetään tavallisesti Theokritosta, jonka idyllit ovat vaikuttaneet Vergiliuksen eklogeihin. Keskiajalla paimenrunous oli jotenkin unohduksissa ja heräsi renessanssiaikana uudelleen eloon. Vertauskuvallista eklogirunoutta sepitteli Petrarca.
Italiassa perinne elvytettiin 1400–1500-luvulla, ja tuolloin kehitettiin myös paimennäytelmä, joka sisälsi laulua ja tanssia. Paimennäytelmä, jolla Adam de la Hallen näytelmässä "Jeu de Bobin et de Marion" oli ollut edeltäjänsä, saavutti korkeimman kehityksensä Torquato Tasson "Amintassa" ja Giovanni Battista Guarini'n "Il pastor fidossa". Paimenromaania, johon jo Longoksen antiikinaikainen "Dafnis ja Khloe" kuuluu, edustavat Giovanni Boccaccion "Ameto", Jacopo Sannazaron "Arca-dia", Jorge de Montemayorin "Diana" sekä Honoré d'Urfén "Astrée".
Johanneksenleipäpuu
Johanneksenleipäpuu ("Ceratonia siliqua") on hernekasveihin ("Fabaceae") kuuluva kasvi. Kasvi tunnetaan myös nimellä "Carob".
Johanneksenleipäpuu on ikivihreä, noin 15 m korkeaksi kasvava puu. Se kukkii elokuun ja lokakuun välillä. Lehdet ovat nahkeat, ja muodostuvat 6–10 soikeasta, ehytlaitaisesta lehdykästä. Hedelmät ovat 20 cm pitkiä palkoja.
Johanneksenleipäpuu on kotoisin Välimeren alueelta ja jo antiikin kreikkalaiset tekivät tunnetuksi sen hedelmää ympäri tuntemaansa maailmaa. Johanneksenleipäpuusta valmistetaan suklaan ja kaakaon korviketta, joka on rasva- ja energiapitoisuudeltaan vain murto-osan vastaavasta määrästä suklaata tai kaakaota.
Johanneksenleipäpuun siemeniä on ennen käytetty punnuksina muun muassa jalokiviä punnittaessa. Siemenen massaan perustuu yksikkö karaatti, joka kuitenkin myöhemmin standardoitiin vastaamaan 0,2 grammaa. Johanneksenleipäpuujauheen E-koodi on E410.
Makedonia (täsmennyssivu)
Makedonia voi viitata moniin asioihin.
Edfu
Edfu (myös Idfu) on kaupunki Ylä-Egyptissä Niilin länsirannalla, Esnan ja Aswanin välissä. Asukkaita on noin 70 000.
Kaupungissa on suuri temppeli, joka on rakennettu vuosina 237–57 eaa. Kaikista Egyptin temppeliraunioista Edfun Horuksen temppeli on parhaiten säilynyt. Valtava temppeli on rakennettu hiekkakivitiilistä pienemmän Uuden valtakunnan temppelin päälle itä-länsi-suuntaisesti jokea kohti. Myöhempi, pohjois-etelä-suuntainen rakenne sijoittuu vanhasta raunioituneesta Pylonin temppelistä katsoen länsipuolelle.
Muinaisen Edfun asutus sijaitsee noin 50 metrin päässä temppelistä. Se on nimeltään "Wetjeset-hor", kun taas klassisen kreikan käyttämä nimi oli "Apollinopolis Magna". "Notitia Dignitatumin mukaan", osa Legio II "Traiana Fortis"ista oli leirityneenä "Apollonos superioris"issa, joka oli roomalaisten kaupungista käyttämä nimi.
Vaikka Edfun kaupunki ei matkailijan silmin näytä kovin houkuttelevalta tai merkittävältä, siellä on enemmän jäänteitä Egyptin historiasta kuin itse temppelissä. Huolimatta rapautumisen ja maanmuokkauksen aiheuttamista laajoista asutuksen tuhoista jäljellä oleva asutus tarjoaa tietoa niinkin kaukaa kuin 3100 eaa.
Kontiomäki
Kontiomäki on toinen Paltamon päätaajamista. Se sijaitsee Kainuussa, Oulujärven itäpäässä, valtatien 5 itäpuolella, 2,5 kilometriä valtatie 5:n ja valtatie 22:n risteyskohdasta pohjoiseen ja noin 24 kilometriä Kajaanin keskustasta koilliseen. Lähimmät kylät ovat Paltamon Mieslahti ja Jokimäki sekä Kajaanin Jormua. Asukkaita taajamassa on noin 650.
Kontiomäen taajama on syntynyt alun perin puhtaasti rautatieläiskyläksi. Vielä 1970-luvulla Valtionrautatiet oli käytännössä kylän työväen ainoa työnantaja. Nykyisinkin suuri osa kontiomäkeläisistä on rautatieläisiä.
Kontiomäki ja Kontiomäen rautatieasema ovat valtaväylien risteyskohdassa. Siellä risteävat rataosat Iisalmi–Kontiomäki, Joensuu–Kontiomäki, Oulu–Kontiomäki, Kontiomäki–Vartius ja Kontiomäki–Ämmänsaari, valtatiet 5 ja 22 sekä kantatie 89. Aiemmin myös läheinen Mieslahteen ulottuva Oulujärvi oli merkittävä kulkuväylä. Kontiomäen asemalla pysähtyvät kaikki Iisalmi–Oulu-reittiä kulkevat henkilöjunat. Vuoden 1993 elokuun puoliväliin asti Kontiomäen kautta kulki myös matkustajajunia Joensuusta Ouluun.
Vuonna 1981 lakkautettiin henkilöjunaliikenne rataosalta Kontiomäki–Pesiökylä–Taivalkoski.
Veljmies-patsas
Veljmies-patsas (myös "Velj'mies-patsas") on kuvanveistäjä Heikki Konttisen pronssinen veistos vuodelta 1959. Se sijaitsee Kuopion torilla kauppahallin itäisessä päädyssä suihkualtaan ympäröimänä.
Konttinen voitti teoksellaan vuonna 1957 järjestetyn Kuopion Yksityisyrittäjien kutsukilpailun, jonka pohjalta patsas toteutettiin. Se oli yrittäjien lahja 175-vuotiaalle Kuopion kaupungille.
Konttisen mukaan patsaan innoituksena toimi Aaro Jalkasen 1910-luvulla kirjoittama Kallavesj-laulu ja erityisesti sen säe "Veljmies salloo tuulastelj, tiirustelj, riijustelj".
Veljmies on kauppahallin toisessa päädyssä sijaitsevan Siskotytön tavoin opiskelijoiden lakituksen kohteena vappuna. Veljmiehen lakituksen ja proffan uiton suorittaa Itä-Suomen yliopiston ylioppilaskunta, Siskotytön pesevät ja lakittavat Kuopion kauppaopiskelijat.
Raaseporin linna
Raaseporin linna on Raaseporin Snappertunassa sijaitseva keskiajalta peräisin oleva linna.
Linna mainitaan ensimmäistä kertaa historiallisissa dokumenteissa vuonna 1378. Se hylättiin 1500-luvulla Helsingin perustamisen, maankohoamisen ja olutkellarin romahtamisen jälkeen. Alun perin linna rakennettiin saarelle, jota ympäröi nykyään Raaseporinjokena tunnettu rehevöitynyt joki. Maankohoamisen johdosta linnanrauniot ovat nykyään sisämaassa ja joki on surkastunut merkittävästi. Linnan historiaan liittyy useita taisteluita. 1800-luvun lopulta alkaen linnaa on restauroitu useaan otteeseen. Viimeisin restaurointi saatiin valmiiksi vuonna 1988. On kuitenkin epäselvää, minkä näköinen linna on aikoinaan ollut.
Jouko Vahtola on katsonut, että Raaseporin linnan perustaminen olisi ollut jatkoa saksalaisten Baltian ristiretkille ja sen olisi perustanut Riian piispa Albertin seuraaja, hänen veljensä piispa Hermann von Buxhövden miekkaritareineen. Nimi Raasepori tulisi näin saksalaisen Lyypekin lähellä sijaitsevasta Ratzeburgin hiippakunnan nimestä.
Mahtimies Bo Joninpoika Grip rakennutti ensimmäiset muurit paikalle 1360–1370-luvuilla Johannes Westfalin ollessa Turun piispana . Gripin tarkoitus oli ilmeisesti tasapainottaa Suomenlahden toisella puolella sijainneen vilkkaan hansakaupungin Tallinnan vaikutusta . Linna koki loistonsa 1400-luvulla, mutta Helsingin perustamisen jälkeen Raaseporin merkitys väheni, kunnes se vuonna 1553 hylättiin. Uusi yritys asuttaa linnaa tapahtui kolmen vuoden kuluttua. Olutkellarin romahdettua parin vuoden kuluttua linna hylättiin uudestaan, ja hylätty linna alkoi raunioitua. Kellarin tuhoutuminen oli suuri menetys, koska olut oli keskiajalla tärkeä elintarvike.
Muun muassa kuningas Kaarle Knuutinpoika piti hallussaan Raaseporin linnaa, jossa hän asui kolmatta hallituskauttaan edeltäneen välivaiheen aikana. Vuonna 1570 kuningas Juhana III läänitti linnaläänin alueen enovainajansa ja tukijansa Lewenhaupt-perheelle, korottaen heidät kreivilliseen arvoon Raaseporin nimellä, jolloin Raaseporista tuli kreivikunta.
Kesäaikaan linna on avoinna yleisölle. Alueella sijaitsee myös kesäkahvila Linnanvoudin Tupa. Suomen suurin ruotsinkielinen kesäteatteri Raaseporin kesäteatteri järjestää näytöksiä linnan läheisyydessä kesäisin.
Linnassa on kuvattu myös muun muassa Babylon Whores -yhtyeen "Et In Arcadia"'-, Anna Abreun ”Stereo”- ja Teräsbetonin ”Orjatar”-kappaleiden musiikkivideot.
Tuliase
Tuliase on ase, joka ampuu palamisreaktiosta syntyvien kaasujen avulla suurinopeuksisia luoteja tai kranaatteja. Yleensä tuliaseissa käytetään ruutia nopean palamisreaktion aikaansaamiseksi. Vanhemmissa aseissa käytettiin rikistä, hiilestä ja salpietarista valmistettua "mustaa ruutia" ja uudemmissa tehokkaampaa "savutonta ruutia" eli "selluloosanitraattia", jota on käytetty tuliaseissa jo 1800-luvun lopulta lähtien.
Tuliaseille on olemassa kaksi eri perustyyppiä: käsiaseet ja tykit. Käsiaseet ovat ihmisen kannettavissa olevia aseita, kun taas tykit ovat lavettiasenteisia tuliaseita, joiden kaliiperi on suurempi kuin 20 mm. Käsiaseissa ja vanhoissa kanuunoissa ammus oli yleensä luoti tai kanuunankuula, joka ammutaan matkaan ruudin avulla, mutta joka ei sisällä räjähdysainetta. Uudenaikaisessa tykistössä (1700-luvun lopulta alkaen) ammutaan kranaatteja, jotka räjähtävät joko osuessaan kohteeseensa tai ilmassa etukäteen säädetyn lentoajan kuluttua – jälkimmäiset jakaantuvat "ilmatorjuntakranaatteihin" ja "shrapnelleihin".
Kiinalaiset keksivät ruudin valmistuksen vuoden 850 paikkeilla. Hiukan ennen ensimmäisen vuosituhannen loppua he rakensivat ensimmäisen tykin sullomalla ruutia bambuputkeen ja keihään sen eteen. Keihäs lensi räjähdyksen voimasta kohti vihollista.
Viime vuosisatojen aikana tuliaseet ovat olleet hallitseva asetyyppi. Uudenaikainen sodankäynti myöhäisestä renessanssista lähtien on nojautunut tuliaseisiin ja vaikuttanut merkittävästi sotahistoriaan ja historiaan yleensä.
Antileptoni
Antileptonit ovat leptonien antihiukkasia. Niitä on kuusi kappaletta, kuten leptoneitakin. Jokaisella leptonilla on oma antihiukkasensa. Antileptonit ovat positroni (elektronin antihiukkanen), antimyoni ja antitau sekä elektronin antineutriino, myonin antineutriino ja taun antineutriino.
Antileptonien sähkövaraus on vastakkainen kuin leptonien. Positronin, antimyonin ja antitaun varaus on siis positiivinen. Koska neutriinoilla ei ole lainkaan sahkövarausta, myöskään antineutriinoilla ei ole sähkövarausta. Mahdollisesti neutriinot ovatkin itse omia antihiukkasiaan.
Zhang Chunqiao
Zhang Chunqiao (yksinkertaiset merkit: 张春桥; perinteiset merkit: 張春橋; pinyin: Zhāng Chūnqiáo; Wade-Giles: Chang Chun-chiao) (1. helmikuuta 1917 – 21. huhtikuuta 2005) oli Kiinan kansantasavallassa vaikuttanut ns. Neljän koplan jäsen.
Zhang toimi kirjailijana Shanghaissa 1930-luvulla. Kommunistiseen puolueeseen hän liittyi Yan'anin konferenssin jälkeen 1938. Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen hän toimi Jiefang Ribao -lehden toimittajana Shanghaissa. Siellä hän myös tapasi Jiang Qingin jota auttoi myöhemmin kulttuurivallankumouksen aloittamisessa.
Helmikuussa 1967 Zhang järjesti Shanghain kommuunin. Huhtikuussa 1969 hän tuli jäseneksi keskuskomiteaan ja 1973 Pysyvään komiteaan. Tammikuussa 1975 hänet valittiin toiseksi varapääministeriksi.
Zhangin yritykset edetä puoluehierarkiassa päättyivät Neljän koplan pidätykseen Maon kuoleman jälkeen lokakuussa 1976. Koplan jäseniä syytettiin kulttuurinvallankumouksen äärimmäisyyksistä ja vallankaappauksesta. Zhang tuomittiin kuolemaan 1981, mutta tuomio muutettiin elinkautiseksi. Hänet vapautettiin terveydellisistä syistä elokuussa 2002. Toukokuussa 2005 ilmoitettiin hänen kuolleen edellisessä kuussa.
Rohtokalmojuuri
Rohtokalmojuuri ("Acorus calamus") on vanha rohdoskasvi, joka on peräisin Intiasta tai Etelä-Kiinasta Himalajan seudulta. Eurooppaan se kuitenkin on kerinnyt jo niin varhain, että antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset käyttivät kalmojuurta sekä lääkinnällisiin tarkoituksiin että mausteena. Erityisen suosittua oli käyttää lehtiä kerman tai maidon maustamiseen.
Rohtokalmojuurta kasvaa vesistöjen rannoilla. Sillä on suuret, miekkamaiset lehdet, suikertava maavarsi ja tiiviit tähkämäiset kellertävät kukinnot. Se kasvaa noin 70 cm korkeaksi.
Nykyisin siitä tavataan laajoilla alueilla tulokaskasvina sekä Euroopassa, Amerikassa että paikoin Aasian pohjoisosassa.
Kamomillasaunio
Kamomillasaunio ("Matricaria chamomilla" ) on asterikasveihin kuuluva mauste- ja rohdoskasvi. Sen nimi on peräisin kreikankielisestä sanasta ”chamimelon” eli maaomena, joka johtuu sen lehtien omenamaisesta tuoksusta. Kamomillasaunio esiintyy Etelä-Suomessa, varsinkin muutamilla kaupunkiseuduilla, paikallisesti melko yleisenäkin ja satunnaisesti muualla Suomessa. Se on maassa muinaistulokas.
Egyptiläiset ovat käyttäneet kamomillasauniota sekä lääkinnällisiin tarkoituksiin että värjäykseen. Keskiaikana kamomillasaunio oli suosittu yrtti tuoksunsa vuoksi. Kamomillasaunio kuuluu kauppayrtteihin.
Kamomillasauniota muistuttavia kasveja ovat peltosaunio eli saunakukka ("Matricaria perforata") ja merenrannoilla kasvava merisaunio ("Tripleurospermum maritinum").
__notoc__
Kamomillateetä on käytetty luonnonlääkkeenä vatsavaivoihin sekä lievän ahdistuksen ja unettomuuden hoitoon. Se sisältää apigeniini-nimistä flavonoidia. Nukahtamista auttavaa ominaisuutta ei ole tutkittu kontrolloiduissa kliinisissä tutkimuksissa.
Kamomilla sisältää kumariinia halpojen kanelien tapaan. Kumariini on myrkyllistä maksalle ja voi altistaa syövälle. Sen vuoksi kamomillateen käyttöä suositellaan kohtuudella. Kamomilla voi aiheuttaa myös keskenmenon aiheuttavia kohdun supistuksia, joten raskaana oleville sitä ei suositella.
Kamomillasauniota ei pidä sekoittaa jalosauramoon ("Anthemis nobilis"), joka tunnetaan myös "roomalaisena kamomillana". Kamomillasaunio puolestaan tunnetaan yleisesti "saksalaisena kamomillana".
Saparua
Saparua on pieni saari Indonesiassa. Se sijaitsee Ambonin saaresta hieman itään. Saari on osa Molukkien provinssia. Sen asukasluku on noin 32 500. Saarella puhutaan muun muassa saparuan kieltä.
Saparuan kieli
Saparua on eräs austronesialainen kieli, jota puhutaan enimmäkseen Saparuan saarella, Indonesiassa. Kielellä on lukuisia murteita. Saparua kuuluu malaijilais-polynesialaisten kielten ryhmään. Kieltä puhuu äidinkielenään noin 10 200 ihmistä (1989).
Bangka
Bangka on Indonesiaan kuuluva saari, joka sijaitsee Sumatran saaresta hieman itään. Se muodostaa Bangka-Belitungin provinssin yhdessä Belitungin sekä lukuisten pienempien saarien kanssa.
Saarella elää noin 600 000 asukasta ja sen suurin kaupunki on Pangkalpinang. Suurin osa saaren asukkaista on etnisesti kiinalaisia.
Tudor (suku)
Tudor (kymriksi "Tudur") on viisi monarkkia käsittävä, alun perin Walesistä kotoisin oleva suku, joka hallitsi Englantia ja Irlantia vuosina 1485–1603. Tudorien aikana Irlanti liitettiin tiiviisti Englantiin, ja Englannista tuli yksi Euroopan johtavista siirtomaavalloista. Tudorit vaikuttivat myös renessanssin kehitykseen Euroopassa tukemalla William Shakespearen, Edmund Spenserin ja kardinaali Wolseyn kaltaisia yksilöitä.
Suku sai alkunsa Owen Tudorin ja Valois’n Katariinan salaisesta avioliitosta. Heidän poikansa Richmondin jaarli Edmund Tudor avioitui Margaret Beaufortin kanssa. Margaret oli Juhana Gentin lapsenlapsenlapsi, mitä kautta hänen poikansa Henrik VII oli kaukaista sukua kuningasperheelle. Henrik VII vahvisti valtaansa naimalla Yorkin Elisabetin, jonka väitetään polveutuvan laillisesti Edvard III:n kahdesta pojasta, Yorkin herttua Edmundista ja Lionel Antwerpeniläisestä. Samalla Henrik VII varmisti jälkeläistensä perinnöllisen oikeuden valtaistuimelle.
Tudorien hallitsijasuku sammui Elisabet I:n kuoltua lapsettomana. Häntä seurasi valtaistuimelle Skotlannin kuningas Jaakko VI, Henrik VII:n perillinen tämän tyttären Margareeta Tudorin kautta. Jaakosta tuli Englannin ensimmäinen Stuart-sukuinen hallitsija, Englannin Jaakko I.
Usein Tudorien aikakaudesta puhuttaessa tarkoitetaan vain vuosia 1485–1558, varsinkin Englannin historiaa käsiteltäessä, sillä Elisabet I:n valtakausi 1558–1603 lasketaan yleensä omaksi aikakaudekseen.
Viisi Tudor-sukuista monarkkia olivat:Henrik VII:n tyttärentyttärentytär Jane Grey toimi lisäksi kuningattarena yhdeksän päivän ajan vuonna 1553, ennen kuin Maria syrjäytti hänet.
Batam
Batam on saari ja kaupunkikunta Indonesiassa. Batamin saaren pinta-ala on 415 neliökilometriä. Siellä on noin 600 000 asukasta. Koko kaupungin alueella asuu 1 153 860 ihmistä. Heistä noin 85 % on malaijeja ja noin 14 % kiinalaisia. Batamin kunnallishallinto ulottuu myös naapurisaarille . Batamin tärkein keskus on Nagoya. Batam on melko suosittu matkailukohde. Saari kuuluu Riau-saarten provinssiin.
Jukka O. Miettinen
Jukka Olavi Miettinen (s. 12. maaliskuuta 1950 Helsinki) on suomalainen tanssitaiteen tutkija ja monipuolinen vaikuttaja. Hän väitteli vuonna 2008 tanssitaiteen tohtoriksi Teatterikorkeakoulussa tutkimuksellaan "Dance Images in Temples of Mainland Southeast Asia".
Miettinen on ollut vuonna 1997 aloitetun "Aasia Helsingissä" -festivaalin taiteellinen johtaja ja Kuopio tanssii ja soi -festivaalin taiteellinen johtaja 1992–1998. Hän on opettanut taide- ja teatteriaineita Bangkokissa Mahidolin yliopistossa sekä lukuisissa suomalaiskorkeakouluissa. Hänen kirjoittamansa, vuonna 1987 julkaistu Aasian teatterihistorian oppikirja "Jumalia, sankareita, demoneja" kuuluu yhä usein yliopistojen tutkintovaatimuksiin.
Miettinen dokumentoi Kaakkois-Aasian tanssiteatteria Unescon projektissa vuonna 1982. Matkan pohjalta syntyi kirja "Silmät auki Aasiassa". Hän on hoitanut myös kuvataide- ja tanssikriitikon tehtäviä on Helsingin Sanomissa.
Marcel Proust
Valentin-Louis-Georges-Eugène-Marcel Proust eli Marcel Proust (10. heinäkuuta 1871 Auteuil – 18. marraskuuta 1922 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija. Hän oli yksi 1900-luvun merkittävimmistä kirjallisista modernisteista. Hänen tunnetuin teoksensa on moniosainen romaani "Kadonnutta aikaa etsimässä" ("À la recherche du temps perdu").
Proust syntyi Auteuilissa lähellä Pariisia kuuluisan lääkärin ja epidemiologin Achille Adrien Proustin perheeseen. Proustin äiti oli juutalainen ja isä katolilainen. Proust kastettiin katoliseksi, mutta hän ei harjoittanut uskontoa. Proust vietti lapsuutensa kesät Illiers'ssä, joka esiintyy "Kadonnutta aikaa etsimässä" -sarjassa nimellä "Combray".
Proust sai ensimmäisen astmakohtauksensa yhdeksänvuotiaana ja oli vähällä kuolla siihen. Tämän jälkeen hänen terveydentilansa pysyi hauraana. Proust palveli 18-vuotiaana armeijassa, mutta hänet todettiin kelvottomaksi kenttätehtäviin ja siirrettiin pääesikuntaan kirjoitustöihin. Siellä hänen pitkät kiemuraiset lauseensa aiheuttivat harmia.
Proust vietti elämänsä kaksi viimeistä vuosikymmentä lähes vuoteenomana astman sekä ihon ja vatsan äärimmäisen herkkyyden takia.
Seitsenosaista suurromaania "Kadonnutta aikaa etsimässä" pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä teoksista. Ensimmäinen painos ilmestyi vuosina 1913–1927. Romaanin ensimmäiset neljä osaa ilmestyivät Proustin elinaikana. Kolme viimeistä osaa olivat lähes valmiit kirjailijan kuollessa, ja ne ilmestyivät Proustin kuoleman jälkeen hänen veljensä toimittamina.
Bern
Bern on Sveitsin pääkaupunki ja asukasluvultaan maan viidenneksi suurin kaupunki. Kaupungissa on vakinaisia asukkaita 126 000. Bern on saksankielinen kaupunki.
Bern sijaitsee Sveitsin Mittellandissa Bernin kantonissa maan läntisessä keskiosassa. Bernin ympäristö on muodostunut viime jääkauden aikana. Bernin kaksi lähintä vuorta ovat varsin matalia: Gurten kaupungin eteläpuolella Wabernissa on 858 metriä korkea ja Bantiger kaupungin koillispuolella Bolligenissa on 947 metriä korkea. Vanhakaupunki sijaitsee Aarejoen niemellä, mutta sieltä kaupunki on laajentunut joen ympärille.
Bernin perusti vuonna 1191 herttua Berchtold V. Perimätiedon mukaan herttua nimesi kaupungin ensimmäisen metsästysmatkalla tulleen eläimen mukaan, joka sattui olemaan karhu ().
Kaupungin syntyvaiheessa alueella asui 400–600 ihmistä. Väkimäärä kasvoi 1300-luvulle tultaessa 3 000:een. 1200-luvun nopean väestönkasvun seurauksena alkuperäinen linnoitus jouduttiin purkamaan ja tilalle syntyi Bernin nykyinen vanhakaupunki. Väkiluvun kasvu kuitenkin tyrehtyi muureihin, jotka sulkivat niemimaan, jolla Bern sijaitsi. Huolimatta 1300-luvun ruttoaalloista kaupunki jatkoi kasvuaan muuttovoiton ansiosta.
Puutalovaltainen Bern paloi vuonna 1405, ja vanhojen puurakennusten tilalle rakennettiin kivisiä taloja. Kaupunki valloitti Aargaun vuonna 1415 ja Vaud’n vuonna 1536. Valloitusten ansiosta Bern kasvoi suurimmaksi kaupunkivaltioksi Alppien pohjoispuolella.
Ranskalaiset valloittivat kaupungin vuonna 1798 vallankumoussotien aikana. Vuonna 1831 kaupungista tuli Bernin kantonin pääkaupunki ja vuonna 1848 Sveitsin pääkaupunki. Bernin yliopisto on perustettu vuonna 1834.
Berniä johtaa 80-paikkainen lakiasäätävä ja viisipaikkainen toimeenpaneva johtokunta. Vuonna 2005 suurimmat puolueet olivat kolme vihreää puoluetta ja sosiaalidemokraatit. Kaupungilla on pormestari, mutta virka on lähinnä edustuksellinen.
Bernissä on monia kansainvälisten järjestöjen päämajoja, kuten Maailman postiliitto. Teollisuus valmistaa painotuotteita, suklaata, koneita, sähkölaitteita, lääkkeitä ja kemian tuotteita.
Liittovaltion hallintoelinten sijainti Bernissä vaikuttaa myös kaupungin yrityselämään. Siellä on monia tietotekniikan alan ja konsultointiyrityksiä. 85 prosenttia yrityksistä on pieniä, alle kymmenen työntekijän yrityksiä.
Bernissä on kattava julkisen liikenteen verkko, johon kuuluu busseja, raitiovaunuja ja kaksi köysirataa.
Bernissä on tuhatta asukasta kohti 388 henkilöautoa, työmatka kestää keskimäärin 39 minuuttia ja 58% työmatkoista tehdään julkisella liikenteellä.
Vuonna 2016 Bernissä oli 131 554 asukasta. Väestöstä noin 15 prosenttia on maahanmuuttajia nykyisen EU:n alueelta ja 10 prosenttia EU:n ulkopuolelta.
Bernin kaupungissa on jäljellä runsaasti keskiaikaista arkkitehtuuria, ja ehkä tunnetuin nähtävyys on keskiaikainen kellotorni Zytglogge. Kaupungin vanha keskusta on kuulunut vuodesta 1983 alkaen Unescon maailmanperintökohteisiin.
Emma Irene Åström
Emma Irene Åström (27. huhtikuuta 1847 Taivassalo – 3. heinäkuuta 1934 Tammisaari) oli Suomen ensimmäinen maisterin tutkinnon suorittanut nainen (1882). Hän työskenteli myös seminaarinlehtorina.
Vuonna 1869 Åström suoritti Jyväskylän seminaarin tutkinnon. Seminaarin johtaja Uno Cygnaeuksesta tuli Åströmin epävirallinen holhooja, joka aluksi vastusti Åströmin jatko-opintoja. Seminaarin matematiikanopettaja Ernst Bonsdorff kuitenkin ehdotti Åströmille ylioppilastutkinnon suorittamista ja Åström valmistui ylioppilaaksi vuonna 1873. Kouluylihallituksen esimies Casimir von Kothen hankki hänelle erityisluvan tutkinnon suorittamiseksi yliopistossa. Åström valmistui filosofian kandidaatiksi ja promovoitiin maisteriksi vuonna 1882. Muun muassa Zachris Topelius ja Adelaïde Ehrnrooth kirjoittivat tapauksen kunniaksi juhlarunon. Åström oli myös Topeliuksen "Tähtien turvatit" -teoksen päähenkilön esikuva.
Åström työskenteli opettajana Jyväskylän yksityisessä suomalaisessa tyttökoulussa vuosina 1869–1870, Helsingin suomalaisessa tyttökoulussa 1871–1872, Helsingin kaupungin suomenkielisessä kansakoulussa 1873–1874, Helsingin saksalaisessa koulussa 1882–1886 ja Helsingin Sokeainopistossa 1880–1884. Vuosina 1874–1876 Åström oli Tammisaaren seminaarin historian, ruotsin ja suomen vt. lehtori ja varsinainen lehtori vuosina 1886–1923. Vuosina 1913–1920 hän toimi ajoittain vt. opettajana. Lisäksi hän opetti ajoittain Tammisaaren yhteiskoulussa ja Sisälähetyksen saarnaajakoulussa vuosina 1913–1927.
Vuonna 1922 Alfons Takolander julkaisi elämäkerran "Emma Irene Åström: Lagerns första kvinna". Vuonna 1927 Åströmistä tehtiin Helsingin yliopiston kunniatohtori ja vuonna 1932 riemumaisteri.
Le Chevalier de Saint-Georges
Joseph Boulogne, le Chevalier de Saint-Georges (1745 Guadeloupe – 1799) oli ranskalainen säveltäjä ja kapellimestari.
”Musta Mozart” -lempinimellä tunnettu Saint-Georges oli ensimmäinen tummaihoinen, joka pääsi johtamaan arvostettuja ranskalaisorkestereja. Hän soitti viulua taiturimaisesti ja muusikon ja kapellimestarin työn rinnalla hän myös sävelsi. Saint-Georgesin tuotanto käsittää seitsemän sinfoniaa sekä lukuisia viulukonserttoja, jousikvartettoja ja muita ajalle tyypillisiä sävellysmuotoja.
Boulogne oli ranskalaisen plantaasinomistajan ja entisen senegalilaisen orjan poika. Guadeloupessa syntynyt Saint-Georges asettui vanhempiensa kanssa Pariisiin vuoden 1749 tietämillä. Teini-ikäisenä Saint-Georgesista tuli kuuluisan asemestarin La Boëssièren oppilas. Hän harrasti miekkailua ja otteli ensimmäisen kerran Giuseppe Gianfaldonia vastaan syyskuussa 1766.
Saint-Georgesin musiikkiopetuksesta ei tiedetä paljoakaan. Allan Badley kirjoittaa Naxoksen julkaiseman viulukonserttolevyn oheislehtiössä Saint-Georgesin saaneen ensimmäiset soittotuntinsa Platonilta, joka hoiti perheen plantaasia. On ehdotettu, että viuluopintoja Saint-Georges sai Ranskassa Leclairilta ja sävellysopastusta Gossecilta. Badley kertoo, että yleisen oletuksen mukaan suurin osa musiikkiopinnoista tapahtui vuosien 1758 ja 1769 välillä.
Vuonna 1769 Saint-Georges esiintyi ensimmäisen kerran Gossecin Concert des Amateursin kanssa. Ensimmäinen sooloviulistin esitys tuli vuonna 1772, kun Saint-Georges esitti konserttonsa Op. 2, yhä Gossecin orkesterissa. Gossecin siirryttyä toisiin tehtäviin Saint-Georges otti Concert des Amateursin johtopaikan vuonna 1773.
Vuonna 1777 Saint-Georges julkaisi ensimmäisen oopperasävellyksensä "Ernestinen". Vuosien 1785 ja 1790 välillä Saint-Georges käytti aikaansa lähinnä yksittäisiin miekkailuotteluihin.
Saint-Georgesin kohtuullisen pieni musiikkituotanto voidaan parhaiten selittää monien aktiviteettien päällekkäisyyksillä. Miekkailu ja vuoden 1792 visiitti Ranskan kansalliskaartissa veivät oman osansa ajankäytöstä. Suurin osa musikaalisista töistä ilmestyivät 1772–1779. Saint-Georges kirjoitti viulukonserttonsa omaan käyttöönsä.
Paltamon viestintälukio
Paltamon viestintälukio on Kainuun maakunta -kuntayhtymän ylläpitämä, normaalia lukio-opetusta antava yksikkö, joka sijaitsee Paltamon Kirkonkylällä.
Paltamon viestintälukio on yhtenä toimipisteenä filiaalimalliksi kutsutussa tulosyksikössä, johon kuuluvat Paltamon viestintälukion lisäksi Hyrynsalmen lukio, Puolangan lukio, Suomussalmen lukio ja Vuolijoen lukio. Verkoston päällikkönä on Suomussalmen lukion rehtori Matti Tuura, mutta Paltamon yksikön johdossa toimii Arto Koivukangas.
Nimestään huolimatta lukiolla ei ole erityistehtävänä viestinnän opettamista. Oppilaille on kuitenkin pakollista käydä yksi viestinnän kurssi.
Lukio toimii luokattomasti, kuten kaikki muutkin Suomen lukiot lukuun ottamatta steinerkouluja. Opiskelijat ovat omilla vuosikursseillaan, jotka jaetaan ohjausryhmiin, joilla on oma ryhmänohjaajansa.
Alttari
Alttari on pöytä tai koroke, jota käytetään uskonnollisissa seremonioissa. Yleensä alttari on keskeisessä asemassa ja sitä pidetään pyhänä.
Alttari liittyy Vanhassa testamentissa Mooseksen lain määräämään polttouhrikäytäntöön.
Kristinuskossa alttari on ollut alun perin pöytä, jonka ympärille seurakunta on kokoontunut nauttimaan ehtoollista. Monissa Suomen kirkoissa alttari on monta kertaa käsitetty haudan merkityksessä ja asetettu seinää vasten, joka on täten symboloinut Kristuksen kuolemaa ja ylösnousemusta, joka on tärkeä osa ehtoollisen muistamista. Evankelis-luterilaisessa kirkossa alttarilla on/tulisi olla eläviä luonnonkukkia (pl. mustan liturgisen värin aikana).
Katoliset voivat pitää alttarissa myös pyhäinjäännöksiä, Ortodoksisessa kirkossa alttari on sijoitettu kirkossa ikonostaasin taakse erilliseen alttarihuoneeseen ja alttariin on myös usein sijoitettu reliikki eli pyhäinjäännös. Pienemmissä rukoushuoneissa alttari on huoneen itäpäädyssä.
Hindut sijoittavat alttarille pyhiä esineitä ja/tai uhrilahjoja.
Buddhalaisella alttarilla on aina Buddhan kuva ja yleensä joitakin uhrilahjoja, kuten kukka, kupillinen vettä, palava kynttilä tai suitsuke.
Saamelaiset alttarit ovat erityisessä paikassa maastossa olevia isoja kiviä, joilla on tasainen, laakea yläpinta. Alttari on myös saatettu koota useammasta kivestä siten, että laakea, laattamainen kivi on laitettu ylimmäksi muiden kivien varaan. Alttareihin on jätetty uhreja. Myös suomalaisilla ja muinaisilla skandinaavisten kielten puhujilla uskotaan olleen tällaisia alttareita.
Alttari voi sijaita myös kodin nurkassa, seinän vieressä tai esimerkiksi kirjahyllyssä. Nurkassa olevaa kotialttaria kutsutaan myös pyhänurkaksi.
Ortodokseilla kotialttariin kuuluu ikoni, luterilaisilla risti.
Sotilaan virsikirja
Sotilaan virsikirja on Suomen puolustusvoimien Pääesikunnan kokoama virsiaineisto.
Ensimmäinen suomalaisille sotilaille tarkoitettu Sotilaan virsikirja julkaistiin jo 1898.
Sotilaan virsikirja tarkistetaan noin 10 vuoden välein ja sitä päivitetään vastaamaan sen hetkistä tarvetta. Se on tarkoitettu etenkin luterilaisille sotilaille. Ortodoksisilla sotilailla on oma kirjansa. Nykyinen Sotilaan virsikirja on julkistettu 5. huhtikuuta 2002. Kirjassa on 65 virsikirjasta poimittua virttä, sekä lukuisia Raamatun kohtia sekä rukouksia. Siinä on myös joitain jumalanpalvelusten kaavoja ja sotilasyhteisön hartauksien järjestyksiä. Laulujen joukossa ovat lisäksi Maamme-laulu sekä Vala-laulu. Sotilaskotiyhdistykset vastaavat sotilaan virsikirjan kustannuksista ja huolehtivat niiden jakamisen.
Vapautuksen teologia
Vapautuksen teologia on 1960-luvulla syntynyt marxilais-vaikutteinen kristillinen, erityisesti katolisen kirkon teologian suuntaus.
Yleisimmin vapautuksen teologialla tarkoitetaan liikkeen latinalaisamerikkalaista muotoa, käsitteeseen kuuluu kuitenkin muitakin suuntauksia, kuten esimerkiksi:Tärkeän vapautuksen teologian edustajan Gustavo Gutiérrezin mukaan teologian tehtävänä on vapauttaa sorretut siten, että Jumala johdattaa vapautukseen. Tämä vaatii voimakeinojen, usein myös väkivallan käyttöä. Katolinen teologi Frei Betto sanookin: "Meidän on mahdotonta elää uskomme mukaisesti pysymällä erossa politiikasta."
Ruohonjuuritasolla alkunsa saanut vapautuksen teologia sai 1960-luvulla virallisen muodon, kun paavi Johannes XXIII vaati köyhien ja sorrettujen asettamista etusijalle. Myöhemmin katolinen kirkko on kuitenkin suhtautunut liikkeeseen varauksellisesti ja paavi Johannes Paavali II tuomitsi sen marxilaisena.
Ristin teologia
Ristin teologia on kristinuskon sisäinen ajatussuuntaus, jonka mukaan Jumala kätkeytyy vaivaan ja kärsimykseen, erityisesti Jeesuksen ristinkuolemaan. Pääajatuksena on, että Jumala ei vaikuta ensisijaisesti korkeana Kuninkaana, vaan kärsimykseen kätkeytyvänä mukanakulkijana. Näkemys oli erityisesti Martti Lutherin painottama ja sitä kautta sen vaikutus luterilaisuudessa on suuri.
Ristin teologia tuomitsee ihmisen omat yritykset päästä Jumalan luo. Aloite on aina Jumalalla, joka laskeutuu luoksemme pimeyteen ja kärsimykseen. Tämän ajattelun mukaan juuri ihmisen syvimmässä tuskassa Jumala kohtaa ihmisen erityisellä tavalla.
Kyseisen opin mukaan jopa sairaudet, vararikot, onnettomuudet ja tappiot saattavat olla Jumalan hyvä tahto sen sijaan, että Jumala rankaisisi niillä. Ristin teologitkin myöntävät, että ihmisen järki ja tunteet taistelevat tällaista ajattelua vastaan, mutta uskolla sen voi tunnustaa ja sisäistää - ainakin ajan kanssa. Samoin taas terveys ja menestys eivät välttämättä olekaan aina hyväksi meille.
Muun muassa sellaisten raamatunkohtien kuin pohjalta ristin teologia toteaa, että yhtäältä Jumala saattaa syntiseksi, heikoksi, sairaaksi, hulluksi, ei-miksikään ja toisaalta tekee vanhurskaaksi, vahvaksi, terveeksi ja viisaaksi. Edellinen on Jumalan vasemman käden työtä eli vierasta työtä. Jumalan laki Raamatussa ja elämänkohtaloissa tekee tätä meille näin työntäen sekä vetäen meitä yhä uudestaan Kristuksen hankkiman armon varaan. Jälkimmäinen on Jumalan omaa työtä eli oikean käden toimintaa. Tämä on evankeliumin virka sanan ja sakramenttien kautta.
Kunnian teologiaa voidaan jossain määrin pitää ristin teologian vastakohtana, sillä kunnian teologian pääajatus perustuu voimakkaasti juuri tälle, mitä ristin teologia kutsuu Jumalan oikean käden työksi.
Saattaessaan ihmisen hulluksi ja kadotetuksi Jumala ei lisää ihmiseen mitään uutta tai aktiivisesti vaikuta häneen pahaa, vaan saattaa jo ihmisessä olevan hulluuden ja synnin ilmeiseksi, jotta hän sitten voisi antaa oman lääkkeensä ihmisen tilanteeseen.
Ristin teologian mukaan Jumala kuolettamalla tekee eläväksi.
Kotka (Arda)
Kotkat ovat fiktiivinen lintukansa J. R. R. Tolkienin teoksissa.
Silmarillionissa kerrotaan, että Manwë Súlimo, "valarin" johtaja, loi kotkat, ja siksi niitä usein kutsutaan nimellä Manwën kotkat. Ne lähetettiin Keski-Maahan Valinorista valvomaan maanpaossa olevaa "noldoria" ja "valarin" vihollista Morgothia.
Aikoinaan Kotkien johtaja Thorondor asui pesässään Thangorothrimin huipulla, joka on tulivuori Angbandin edessä. Asuessaan siellä Thorondor auttoi Fingonia pelastamaan Maedhrosin. Thorondorin väki muutti myöhemmin Crissaegrimin huipulle, joka oli osa Ered en Echoriathin eli Ympärysvuorien vuoristoa Gondolinissa. He olivat Turgonin ystäviä ja pitivät vakoojat poissa vuorilta.
Thorondor raateli Morgothin kasvoja sen jälkeen, kun tämä oli surmannut Fingolfinin, ja se kuljetti Fingolfinin ruumiin Echoriathiin, missä hänen veljensä Fingon hautasi hänet.
Kotkat taistelivat "valarin" sotajoukon rinnalla, haltioiden ja "edainin" kanssa Vihan sodassa Ensimmäisen Ajan lopussa.
Toisella Ajalla kotkat pesivät kuninkaan huoneessa Armeneloksessa, Númenorin pääkaupungissa. Kotkat vahtivat myös Meneltarma-vuoren huippua, jolla oli Erulle omistettu temppeli. Aina kun joku kiipesi sinne, kolme kotkaa ilmestyi.
Kolmannella Ajalla Thorondorin perijät Gwaihir Tuulenruhtinas ja hänen veljensä Landroval pesivät Sumuvuorilla.
"Hobitissa" kotkia ei mainita nimeltä. Ainoastaan Kotkien johtaja erotetaan muista kotkista. (Tekstissä lisätään että nimike muuttui Kaikkien Lintujen johtajaksi.) Kun Kotkat pelastivat Thorin Tammikilven ja hänen seurueensa hukilta ja örkeiltä, lennättäen heidät Anduinille, oli muiden muassa Gwaihir ja Landroval mukana. Myöhemmin Kotkat auttoivat Viiden armeijan taistelussa lähellä Ereboria, Yksinäisellä Vuorella.
Ennen Sormuksen Sotaa itse Gwaihir pelasti Gandalf Harmaan Orthancin huipulta, ja hän ja Landroval pelastivat Frodo Reppulin ja Samvais Gamgin Tuomiovuorelta Mordorista sen jälkeen, kun Valtasormus oli tuhottu.
Viimeisissä kirjoituksissaan Tolkien paljasti, että kotkat olivat "maiar" lintumuodossa.
Kintaus
Kintaus on Petäjäveden kunnassa, Keski-Suomen maakunnassa sijaitseva noin 750 asukkaan kylä. Ensimmäiset asukkaat kylällä ovat olleet noin vuonna 1550. Kintaudella sijaitsee Keski-Suomen tieliikennemuseo, jonka autoja on käytetty monissa elokuvissa. Kylässä on vuonna 2001 rakennettu uudenaikainen koulurakennus, jonka tiloissa sijaitsee myös päiväkoti sekä monenlaista iltatoimintaa. Kintauden nuorisoseuran talolla järjestetään usein huutokauppoja.
Kintaus-nimen synty ja merkitys on epävarma. Nimen yhdistäminen kintaaseen ei ole kielentutkijoiden mielestä vakuuttava selitys. Tilalle tarjotaan saman muodostumista "kinnata"-verbistä, jossa nimi kertoisi järvien välisen kannaksen ylittämisestä venettä tai vetokuormaa kiskomalla. Tosin Kintaudella ei ole tällaista kannasta. Kinnaaminen voisi tarkoittaa myös nuotanvetoa. Keski-Suomessa on samanmuotoinen paikannimi Viitasaaren Toulat, joka taipuu "Toulauden". Kintaus-nimi taipuu samaan tapaan ja ulkopaikallissijoissa, esim. "Kintaudella".
Runsaan rakentamisen ja muuttoliikkeen vuoksi Kintaus on Petäjäveden nopeimmin kasvavia kyliä. Kintauteen kuuluu osakeskuksena Koskensaari. Koskensaaren naulatehdas sijaitsee Kintaudella, ja se on Keski-Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminut teollisuuslaitos. Kintauden maisemaa värittävät järvet ja kylän poikki menevä, vuonna 1897 valmistunut Haapamäki–Jyväskylä-rata. Jukolan viesti kilpailtiin Kintaudella vuonna 1965. Kintausjärvet muodostuvat Ala-Kintaudesta ja Ylä-Kintaudesta. Ala-Kintauden Kuoliosaari on merkittävä arkeologinen hautasaari.
Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto
Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto on haltioiden ja ihmisten välillä solmittu liitto J.R.R. Tolkienin fantasiakirjasarjassa "Taru Sormusten Herrasta". Se perustettiin vuonna 3430 Toista Aikaa Mustaa Ruhtinasta Sauronia vastaan.
Sauron oli taistellut haltioiden kanssa Keski-Maan herruudesta jo 1200 vuotta. Hän pelkäsi että hänen vihatut vihollisensa, dúnedain, perustaisi suuren ja mahtavan kuningaskunnan – Arnorin ja Gondorin – joten Sauron hyökkäsi Gondoriin vuonna 3429 Toista Aikaa. Vastaukseksi Elendil, dúnedainin Korkea Kuningas, muodosti liiton Gil-galadin, Noldorin Korkean Kuninkaan, kanssa Sauronia vastaan.
Nämä kaksi valtakuntaa kokosivat armeijansa Arnoriin ja marssivat Sauronin linnoitukselle. Vuonna 3434 Toista Aikaa Sauronin armeija voitettiin Dagorladin taistelussa, vallattiin Morannanon Mordorissa ja piiritettiin Mustan Ruhtinaan linnoitus Barad-dûr. Piiritys kesti seitsemän vuotta jolloin Anárion lyötiin, ja piiritys päättyi Sauronin liityttyä taisteluun, jolloin Elendil ja Gil-galad menehtyivät.
Lopulta Isildur, kuninkaan vanhempi poika, leikkasi Valtasormuksen Sauronin kädestä Narsilin jäänteillä. Menetettyään Sormuksen Sauronin henki pakeni eikä voinut ottaa fyysistä muotoa Keski-Maassa tuhansiin vuosiin. Sauronin voiton ja Elendilin ja Gil-galadin kuolemien vuoksi Viimeinen Liitto purkautui.
Telemakhos
Telemakhos () on kreikkalaisessa mytologiassa Odysseuksen ja Penelopen poika.
Telemakhos syntyi samana päivänä, jona hänen isänsä lähti Troijan sotaan. Odysseuksen oltua poissa lähes 20 vuotta, jumalatar Athene tuli valepuvussa Telemakhoksen luo ja neuvoi nuorukaista etsimään isäänsä. Telemakhos noudatti neuvoa ja lähti etsimään Odysseusta. Hän ei kuitenkaan löytänyt isäänsä mutta kuuli, että Kalypso piti Odysseusta vankinaan.
Paluumatkalla Telemakhos käy tapaamassa sikopaimen Eumaiosta ja saa selville, että Eumaioksen luona oleskeleva kerjäläinen onkin Odysseus. Isä ja poika palaavat yhdessä sikopaimenen kanssa kotiin ja surmaavat Penelopen kilpakosijat.
Isänsä kuoleman jälkeen Telemakhos meni naimisiin Kirken kanssa.