Bristol Blenheim
Bristol Blenheim oli englantilainen toisen maailmansodan aikainen keskiraskas pommikone. Kone oli rakenteeltaan kokometallinen.
Bristol Aeroplane Companyn pääsuunnittelija Frank Barnwell suunnitteli vuonna 1933 modernin matkustajakoneen, Bristol Type 135:n. Tämä pyrki olemaan englantilaisten vastine esimerkiksi amerikkalaiselle Douglas DC-1-koneelle. Englantilainen lehtimoguli kiinnostui suunnitelmista ja rakennutti yhden tällaisen koneen, joka sai tyyppinumerokseen 142 ja nimekseen ”Britain First”. Sen ensilento tapahtui 12. huhtikuuta 1935. Koneen huippunopeus oli 70 km/h suurempi kuin RAFin nopeimman hävittäjän Hawker Fury II:n , joka toisaalta oli RAF:n viimeisiä kaksitasohävittäjiä.
Ison-Britannian ilmailuministeriö kiinnostui koneesta ja Bristol laati Type 142:n pohjalta kaksi ehdotusta pommikoneeksi. Heinäkuussa 1935 ilmailuministeriö valitsi Mercury-moottoreilla varustetun version jatkokehittelyiden pohjaksi ja koneeseen tehtiin joukko muutoksia niin, että syntyi 142M, joka nimettiin myöhemmin Blenheimiksi. Elokuussa 1935 RAF tilasi 150 Blenheimiä – prototyyppiä ei katsottu tarvittavan. Ensimmäinen Blenheim valmistui kesäkuussa 1936 ja heinäkuussa Bristol sai lisätilauksen, joka kattoi 568 konetta. Vuoden 1936 loppuun mennessä RAF:lle oli tilattu jo 1568 Blenheimiä I:tä.
Kolmipaikkaisen Blenheim I:n keula oli ahdas nimenomaan tähystäjä/pommittajalle. Ison-Britannian rannikon ilmapuolustukselle tehtiin spesifikaatio M.15/35, joka johti Type 152:een eli Bristol Beaufortiin. Beaufortia odotellessa päätettiin vuonna 1936 tehdä Blenheimistä pitkänokkainen versio, joka aluksi nimettiin Bolingbrokeksi. Kone sai moottoreikseen 100 oktaanin bensiinillä toimivat tehokkaammat Mercuryt ja ulkosiipiin lisäpolttoainesäiliöt. Kone lensi ensilentonsa syyskuussa 1937. Rannikon ilmapuolustus ei kuitenkaan koskaan saanut Bolingbrokeja, vaan Lockheed Hudsoneita ja niin Bolingbroke I nimettiin uudelleen Blenheim IV:ksi. Blenheim-tilaukset muutettiin IV-versioon kesällä 1938.
Blenheim II ja III jäivät paperiversioksi. Myöhempi versio Blenheim V tunnetaan myös nimellä Bisley I. Kun Blenheim IV -toimitukset laivueille käynnistyivät Blenheim I -koneita alettiin modifioida hävittäjäversioksi IF asentamalla konekivääripaketti rungon alle. Samanlaisia modifikaatioita tehtiin myöhemmin IV-mallillekin. Hävittäjäversiota käytettiin yöhävittäjänä vuosien 1940 ja 1941 aikana, kunnes Boulton Paul Defiant ja Bristol Beaufighter korvasivat sen yöhävittäjänä.
Konetta myytiin Suomeen, Turkkiin, Jugoslaviaan, Romaniaan, Kreikkaan ja Portugaliin. Suomi oli ensimmäinen ulkomainen asiakas, joka hankki Blenheimejä. Jugoslavia ja Suomi hankkivat koneen valmistuslisenssin.
Toisen maailmansodan syttyessä Blenheimin nopeusetu hävittäjäkoneisiin oli mennyt. Pommikone ei pystynyt karistamaan moderneja hävittäjiä ja sen puolustusaseistus oli riittämätön. Tappiot olivat suuret ja syksyllä 1940 Iso-Britannia oli menettänyt jo 234 Blenheimiä. Blenheim pysyi kuitenkin pitkään palveluskäytössä Kauko-Idässä, jossa sen nopeus oli riittävä karistamaan Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjät, kuten Nakajima Ki-27 "Naten" tai Nakajima Ki-43 Hayabusa "Oscarin" kannoiltaan.
Pommikuormaltaan ja toimintasäteeltään kone oli myös selvästi hiukan raskaampia Wellingtonia, Hampdeniä sekä Whitleytä huonompi.
Suomi kiinnostui Britain Firstistä vuonna 1934. Aluksi käytiin kauppaa isommasta Type 143:sta mutta RAF:n tilattua Blenheimejä vuonna 1935 kiinnostus siirtyi Blenheimiin. Lokakuussa 1936 Suomi tilasi 18 Blenheimiä. Koneisiin tuli suomalaiset pomminripustimet 800 kg:n pommikuormalle ja puolet koneista varustettiin Tampellan rakentamilla Mercury-moottoreilla. Ensimmäiset koneet saatiin heinäkuussa 1937 ja loput vasta vuonna 1938.
Huhtikuussa 1938 puolustusministeriö osti Bristolilta Blenheim I:n valmistuslisenssin. 15:n Blenheim I:n sarja tilattiin Valtion Lentokonetehtaalta. Tuotannon käynnistäminen, koneeseen suunnitellut muutokset sekä osien ja tarvikkeiden hankinta vei kuitenkin aikaa. Koneet luovutettiin vasta kesäkuun 1941 ja tammikuun 1942 välisenä aikana.
Talvisodan sytyttyä Suomi halusi ostaa aseita muun muassa Isolta-Britannialta, joka joulukuussa 1939 suostui myymään 12 Blenheim IV:tä. Siirtokuljetuksessa yksi katosi ja yksi vaurioitui; muut kymmenen konetta saatiin Suomeen tammikuussa 1940. Helmikuussa Iso-Britannia suostui luopumaan toisesta 12:n Blenheimin erästä. Nämä Blenheim I:t tulivat Suomeen helmikuun lopussa 1940. Näissä koneissa oli englantilaismalliset ripustimet vain 454 kg:n pommikuormalle.
Kesäkuussa 1941 Ilmavoimien esikunta pyysi Valtion Lentokonetehdasta tarjoamaan kymmenen koneen Blenheim I -erää. Kun Saksan sotasaalisvarastosta saatiin ostaa puolalaisia Mercury-lisenssimoottoreita ja jugoslavialaisia Ikarus-tehtaan lisenssillä valmistamia Blenheim-osia (mm. Blenheim IV:n keulan jigi ja piirustukset), nostettiin tilaus 30:een koneeseen. Koneet luovutettiin Ilmavoimille huhti-joulukuussa 1943.
Saksan sotasaalisvarastoista ostetut Blenheim-osat mahdollistivat vielä kymmenen Blenheim IV:n tilaamisen vuoden 1941 lopussa. Osat saatiin Suomeen vuoden 1942 alkupuolella ja koneet valmistuivat helmi-huhtikuussa 1944.
Vuonna 1943 päätettiin varaosista koota vielä viisi Blenheimiä mutta tilaus keskeytettiin kesäkuussa 1944 ja osat käytettiin vaurioituneiden koneiden korjauksiin.
Vuonna 1951 Valmet Oy ”kunnosti” BL-106:n ja BL-197:n. Koska kunnostettavat koneet olivat tuhoutuneet lähes täydellisesti, kunnostus tarkoitti käytännössä uusien koneiden rakentamista. Valmistuneissa koneissa ei ollut montakaan - jos yhtään - alkuperäistä osaa. Näin tehtiin lisenssimaksujen säästämiseksi.
Laskentatavasta riippuen Suomen Ilmavoimilla oli siten 97 tai 99 Blenheimiä, joista 55 tai 57 oli rakennettu Suomessa ja 42 Englannissa.
Blenheimit jakautuivat siis seuraavasti:VI-sarjan "pitkänokat" kykenivät kantamaan 972 kg pommikuorman, kun taas III- ja IV-sarjojen koneiden pommikuorma rajoittui 526 kg:aan. Eri sarjojen koneiden pommikuiluja, ripustimia ja pommiluukkuja modifioitiin Lentokonetehtaalla peruskorjausten yhteydessä suuremmille pommeille sopiviksi.
Talvisodassa Suomen ilmavoimat teki koneilla 423 pommituslentoa, jatkosodassa noin 3 000. Blenheimeillä saatiin myös viisi ilmavoittoa, joista kaksi saavutti yksi kone samalla lennolla. Suomen Ilmavoimat menetti puolet 97:stä Blenheimistä pommituslennoilla. Talvisodassa koneiden pientä määrää ja pommikuormaa kompensoitiin joillain lennoilla lisäämällä mukaan neljäs mies, joka tulitti metsäteille ahtautuneita vihollisrivistöjä matalalennossa Suomi-konepistoolilla.
Välirauhan aikana syyskuusta joulukuuhun vuonna 1940 yksi Blenheim IV, BL-130, oli lainattuna Saksaan testausta ja tutustumista varten.
"Katso myös:" Lentolaivue 44, Lentolaivue 46
Blenheimejä käytettiin muun muassa maalinhinauskoneina vuoteen 1958 asti.
Yksi Blenheim IV BL-200 on näytteillä Keski-Suomen ilmailumuseossa. Sen entisöinti aloitettiin vuonna 2006 ja valmistui vuonna 2008. , Blogi entisöimisestä