hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Chathamsaaret
Chathamsaaret ovat Uudelle-Seelannille kuuluva noin kymmenestä saaresta koostuva saariryhmä noin 800 kilometriä Eteläsaarella sijaitsevasta Christchurchin kaupungista itään. Saaret ovat kuuluneet virallisesti Uudelle-Seelannille vuodesta 1842 lähtien. Chathamsaarten pinta-ala yhteensä on 966 neliökilometriä. Kaikki asutus on ryhmän kahdella suurimmalla saarella, Chathamilla ja Pittillä. Saaret on nimetty HMS Chatham -laivan mukaan.
Chathamsaaret ovat ilmestyneet merestä vasta noin 4 000 000 vuotta sitten. Chathamsaaren maaperä on pääasiassa kalkkikiveä, basalttia ja hiekkaa. Chathamsaarta ympäröi useita tuliperäisiä saaria, joiden yhteenlaskettu pinta-ala Chathamsaaren kanssa on noin 950 neliökilometriä. Saarten ilmasto on viileä ja kostea. Lämpötila ei juuri vaihtele vuodenaikojen mukana. Saarten endeeminen eliöstö on läheistä sukua Uuden-Seelannin ja lähimpien arktisten saarten eliöstöille. Ehkä tunnetuin saarilla kasvava endeeminen kasvi on "Myosotidium hortensia". Endeemisistä eläimistä saarilla elää muun muassa makeanveden kala "Neochanna rekohua", sekä useita lintu- ja hyönteislajeja.
Chathamsaarten ensimmäisiä asukkaita olivat moriorit. Moriorien esi-isät saapuivat saarille Uudesta-Seelannista vuoden 1500 paikkeilla, vaikkakin heidän perimätietonsa mukaan saarella oli asukkaita jo ennen heitä. Enimmillään morioreita oli saarilla noin 2 000. Marraskuussa 1791 brittiläinen alus Chatham joutui sivuun kurssiltaan ja ajautui Chathamsaarille. Luutnantti William Broughton julisti saaren kuuluvaksi Isolle-Britannialle ja nimesi saaret Chathamsaariksi. 1800-luvulta lähtien saarilla kävi valaanpyytäjiä, jotka toivat saarille tauteja. Vuonna 1835 saarille tuli noin 900 maoria, jotka alistivat paikalliset moriorit. Moriorien määrä hupeni nopeasti ja vuonna 1862 heitä oli enää 101. Vuonna 1870 maat jaettiin suureksi osaksi maoreille moriorien jäädessä ilman maata. Moriorit ovat sittemmin saaneet oikeuksia maihin Chathamsaarilla.
Chathamsaarilla asuu noin 600 asukasta, joista noin 30 Pitt-saarella. Saaren asukkaista 65,6 prosenttia kuului vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan eurooppalaistaustaisiin etnisiin ryhmiin ja 64,2 prosenttia kuului maoreihin. Väestönlaskennoissa henkilöt saattoivat ilmoittaa kuuluvansa useampaan kuin yhteen etniseen ryhmään. Moriorit luetaan kuuluviksi maoreihin. Saarella puhutut kielet ovat englanti ja maori.
Vanatinai
Vanatinai on saari Papua-Uudessa-Guineassa. Se sijaitsee Louisiadesaarilla ja on saariston itäisistä saarista pinta-alaltaan suurin. Saaren pinta-ala on noin 800 neliökilometriä ja se sijaitsee noin 320 kilometriä Uuden-Guinean saaresta kaakkoon. Eurooppalaiset ovat tunteneet saaret myös nimillä "Sudest" ja "Tagula". Vanatinai on paikallisten asukkaiden saarelle antama nimi.
Yhdyskuntahyönteiset
Yhdyskuntahyönteisiksi nimitetään niitä pistiäisiä, jotka ovat järjestäytyneet yhdyskunniksi. Yhdyskuntahyönteisiä ovat muurahaiset, termiitit, kimalaiset, mehiläiset ja ampiaiset.
Yhdyskuntahyönteisten hierarkiaan kuuluu vähintään kolme eri kastia. Seuraavassa on kuvaus muurahaisyhteiskunnan kasteista.
Joillain muurahaisilla on työläiskasteja, jotka ovat erikoistuneet muun muassa taistelemiseen tai vartijoiksi.
Saksankielinen Wikipedia
Saksankielinen Wikipedia on Wikipedian saksankielinen versio. Saksankielisessä Wikipediassa on noin artikkelia ja se on artikkelimäärältään neljänneksi suurin englannin-, cebuanon- ja ruotsinkielisten versioiden jälkeen. Se perustettiin 11. maaliskuuta 2001.
Saksankielinen Wikipedia aloitettiin maaliskuussa 2001 ja sen 250 000. artikkeli kirjoitettiin 28. kesäkuuta 2005. 500 000. artikkeli kirjoitettiin 23. marraskuuta 2006 ja miljoonas artikkeli 27. joulukuuta 2009.
Saksankielisen Wikipedian tapa erottaa laadukkaat artikkelit tavallisista eroaa jonkin verran esimerkiksi suomenkielisen -käytännöstä. Siellä parhaat artikkelit kuuluvat ryhmään (erinomaiset artikkelit) ja hyvät mutta vielä selvästi parantelun tarpeessa olevat artikkelit ryhmään (lukemisen arvoiset artikkelit). Ensin mainittuja oli yli 1 800 ja jälkimmäisiä runsaat 3 100 lokakuussa 2010.
Saksankielinen Wikipedia kasvatti aiemmin nopeasti osuuttaan kaikkien erikielisten Wikipedioiden yhteenlasketusta artikkelimäärästä, ja sen osuus oli parhaimmillaan yli 14 prosenttia, eli enemmän kuin joka seitsemäs Wikipediassa ollut artikkeli oli saksankielinen. Muunkielisten versioiden kasvattaessa osuuttaan kääntyi sen osuus laskuun ja oli keväällä 2006 hiukan alle 10 prosenttia, joten noin joka kymmenes Wikipedian artikkeli on saksaksi.
Seksismi
Seksismillä (, , sukupuoli) viitataan katsantokantaan, joka korostaa sukupuolten välisiä eroja ja niihin perustuvaa sukupuolten eriarvoisuutta. Seksismi liittyy aiheena sukupuolten väliseen tasa-arvoon. Seksismillä tarkoitetaan kaikkea, mikä sisältää sukupuoleen liittyvää erottelua. Henkilö on seksisti, jos hänellä on seksistisiä käsityksiä. Seksistiset vakaumukset voivat perustua esimerkiksi uskontoon.
Useilla eri mittareilla ja otoksilla naiset pitävät seksistisiä miehiä seksikkäämpinä. Tämä koskee feministisempiä naisia siinä missä vähemmänkin feministisiä, joten ilmiö syynä ei ole puutteellinen feminismi. Tutkimusten perusteella seksistisen miehen valitsevat naiset tiedostavat, että tämä voi rajoittaa heidän vapauksiaan ja asemaansa. He silti ajattelevat, että tällainen sitoutunut ja suhteeseen investoiva mies on parempi kuin feministimies, joka haluaa naisen olevan riippumaton. Tosin ilmiö koskee myös työtovereita ja miehiä, jotka eivät ole potentiaalisia kumppaneita. Seksismi eroaa naisvihasta.
Pio Tuia
Pio Tuia (s. 1943) on Tokelaun hallituksen entinen johtaja, "Ulu o Tokelau". Hän on toiminut Nukunonun atollin faipulena, neuvostonjohtajana, vuodesta 1996. Faipulen kausi kestää kerrallaan kolme vuotta. Tokelaun ulu valitaan vuosittain helmikuussa kolmen atollisaaren faipuleiden joukosta. Tuia on toiminut uluna viitenä kautena:
Väkäkärsämadot
Väkäkärsämadot ("Acanthocephala") on eläinkunnan pääjakso. Tunnetut tuhatkunta lajia elävät aikuisvaiheessaan loisina selkärankaisten suolistossa. Toukkavaiheen väli-isäntinä toimivat puolestaan niveljalkaiset (hyönteiset ja äyriäiset).
Ruumiin etupäässä on ulos työnnettävä, sylinterinmuotoinen koukkupintainen kärsä eli "proboscis", jolla mato tarrautuu isäntäeläimen suolistoon. Madolla itsellään ei ole ruoansulatuselimistöä, vaan ravinto imeytyy ihon läpi. Väkäkärsämadoista esimerkiksi "Echinorhynchus"-lajit elävät kaloissa, toiset suvut taas loisivat linnuissa, nisäkkäissä tai sammakkoeläimissä. Poikkeuksellisen suuri laji on sioissa loisiva 50 cm pitkäksi kasvava jättiväkäkärsämato ("Macracanthorhynchus hirundinaceus"). Väkäkärsämadot eivät loisi ihmisessä.
Haarniskaiset
Haarniskaiset ("Loricifera") on eläinkunnan pääjakso. Haarniskaiset löydettiin vasta 1983 Ranskasta, jossa Reinhard Kristensen ne sattumoisin löysi. Haarniskaiset ovat monisoluisia meressä eläviä, jotka ovat vain parin mikrometrin pituisia. Niiden tärkeä tunnuspiirre on mutkikas leukarakenne. Nykyisin pääjakson lajeja on löydetty jo sata, vaikka tarkka kuvaus on saatu tehtyä vasta tusinasta. Lajituntomerkkien kirjaaminen on hidasta eläinten vaiheikkaan ja mutkikkaan elämänkulun vuoksi.
Tikopia
Tikopia on saari Salomonsaarilla, Tyynellä valtamerellä. Se sijaitsee Santa Cruz -saarten ryhmässä, jonka eteläisin saari se on. Saari on osa Temotun provinssia.
Saaren pinta-ala on 5 neliökilometriä ja asukasluku noin 1 200. Useimmat asukkaista ovat polynesialaisia ja puhuvat tikopian kieltä, joka kuuluu austronesialaisten kielten polynesialaiseen kieliryhmään.
Samoalaiset kielet
Samoalaiset kielet muodostavat yhden austronesialaisen kielikunnan kieliryhmistä. Ryhmä on saanut nimensä samoan kielestä. Muita samoalaisia kieliä samoan lisäksi ovat muun muassa tuvalu, kapingamarangi, nukuoro, niuafo'ou, pukapuka, tokelau, nukumanu, tikopia sekä hävinnyt niuatoputapu.
Tikopian kieli
Tikopia on Tikopiassa, Salomonsaarilla puhuttava austronesialainen kieli. Se kuuluu samoalaisiin kieliin ja on läheisintä sukua anutan kielelle. Tikopiaa puhuu äidinkielenään noin 3 320 ihmistä (1999).
Tikopian kielessä on viisi lyhyttä vokaalia /u, i, o, e, a/ ja viisi pitkää vokaalia /u: i: o: e: a:/ sekä 11 konsonanttia /p t k m n ŋ s f l r v /. ŋ tarkoittaa äng-äännettä. Useimmissa muissa Tyynenmeren kielissä on vain r (ei l) tai vain l (ei r), mutta tikopiassa on molemmat.
Temotu
Temotu on Salomonsaarten itäisin provinssi. Provinssin pinta-ala on 865 km. Vuoden 2009 väestönlaskennassa provinssissa oli 21 362 asukasta.
Se muodostuu seuraavista saarista tai saariryhmistä:Saarten asukkaat ovat pääosin melanesialaisia, mutta muun muassa Tikopian saarella valtaosa väestöstä on polynesialaisia. Provinssin pääkaupunki on Lata, joka sijaitsee Nendolla, Santa Cruz-saarten suurimmalla saarella.
Anuta
Anuta on saari Temotun provinssissa, Salomonsaarilla. Se sijaitsee noin viidensadan kilometrin päässä Nendon saarelta. Saaren pinta-ala on vain 37 hehtaaria. Anutan korkein kohta on 65 metriä merenpinnan yläpuolella. Saarella on alle 250 asukasta, joista valtaosa on polynesialaisia. Asukkaat puhuvat polynesialaisiin kieliin kuuluvaa anutaa.
Saaren asukkaat käännytettiin kristinuskoon 1916, kun anglikaaniset lähetyssaarnaajat saapuivat saarelle rahtilaivan mukana. Saaren asukasyhteisö on esimerkki siitä, miten ihminen voi onnistua elämään tasapainoisessa suhteessa luonnon kanssa. Päinvastainen esimerkki on Pääsiäissaari, jossa ihminen kulutti luonnonvarat ja yhteisö tuhoutui.
Tärkein elinkeino on kalastus, jota täydentää omatarvemaanviljely. Tuliperäisen saaren maaperässä kasvaa maniokkia, taaroa ja banaaneita, sokeriruokoa, papaijoita, kookoksia, maustekurkumaa ja leipäpuun hedelmiä. Syrjäisen saaren ekosysteemi on hyvin herkkä luonnonmullistuksille ja ulkopuolisille vaikutteille. Syrjäisyys on kuitenkin auttanut saaren luontoa ja kulttuuria säilyttämään ominaispiirteensä.
Hemlokit
Hemlokit ("Tsuga") on suku mäntykasvien ("Pinaceae") heimossa. Ne ovat saaneet nimensä myrkkykatkon mukaan (englanniksi hemlock), jonka tuoksu muistuttaa hemlokin tuoksua.
Hemlokkeja käytetään sahatavaran ja paperin tuotantoon. Niitä kasvatetaan myös koristekasveina.
Sukuun kuuluu 9 lajia joista 4 kasvaa Pohjois-Amerikassa ja 5 Aasiassa:
Salanimi
Salanimi, taiteilijanimi, sotanimi, pseudonyymi (kreikkaa, ψευδώνυμος ’väärä nimi’) ja alias ovat nimiä, joita käytetään virallisen nimen asemasta. Joissain tapauksissa salanimestä on tullut käyttäjänsä virallinen nimi. Taiteilijanimiä ja pseudonyymejä käyttävät usein esimerkiksi taiteilijat ja vallankumouspoliitikot. Kirjailijat ja pakinoitsijat käyttävät muun muassa salanimiä ja nimimerkkejä. Oikeusviranomaiset ovat harkinneet salanimiä todistajille, joita on uhkailtu. Erityisesti sotilaallisessa käytössä puhutaan salanimen sijaan peitenimestä.
Airbus A310
Airbus A310 on laajarunkoinen, kaksimoottorinen, keskipitkän kantaman suihkukone, jonka on valmistanut Airbus. A310 on A300:sta kehitetty, rungoltaan hieman lyhyempi konetyyppi.
A310 oli alun perin A300B10, mutta sisälsi niin suuria muutoksia A300:n nähden, että sille annettiin oma tyyppinimi. A310:n runkoa lyhennettiin A300:aan nähden, siihen laitettiin tehokkaampi siipi ja ohjaimia muutettiin. Ohjaamoon tuli myös elektroniset kuvaputkinäytöt analogisten mittareiden tilalle.
A310:n suunnittelu aloitettiin 1978 ja ensilento oli 1982. Liikennöinnin se alkoi 1983 Lufthansan väreissä. A310-200:aan tulivat wingletit. A310-300:ssa on pidempi kantama kuin A310-200:ssa. A310-300:aa on valmistettu vuodesta 1985 lähtien.
A310:stä on olemassa myös rahtiversioita.
A310-koneita käytetään tyypillisesti keskipitkillä runkoreiteillä. Konetyyppi on taloudellinen myös melko lyhyillä reiteillä ja uudemmilla koneilla voidaan lentää melko pitkiäkin matkoja, vaikkei se olekaan optimoitu pitkille lennoille.
Useiden maiden ilmavoimat käyttävät Airbus A310:n sotilasversioita, muun muassa A310 MRTT:tä, joka kykenee ilmatankkauksiin. Kanadan ilmavoimien tunnus omille A310-koneilleen on CC-150 Polaris.
A310-tyypin koneita on ollut viidessä onnettomuudessa, joissa on tullut kuolonuhreja. Kahdessa onnettomuudessa koneessa oli vikaa, mutta inhimillinen virhe lopulta aiheutti onnettomuuden. Kolme muuta onnettomuutta johtui inhimillisistä virheistä.
Yleisesti ottaen konetyyppi on varsin luotettava.
Joissain tiedoissa voi olla eroja riippuen tietolähteestä.
Luonnonvarat
Luonnonvarat tarkoittaa kaikkea luonnossa olevaa, mitä ihminen kykenee hyödyntämään omaksi edukseen. Luonnonvarat ovat kaikkien ihmisen valmistamien esineiden ja kaiken hänen kuluttamansa energian alkulähde.
Luonnonvarat jaotellaan pääasiassa uusiutuviin ja uusiutumattomiin luonnonvaroihin sen mukaan, onko niitä ihmisen kannalta käytettävissä rajallinen varanto, joka voi ehtyä, vai synnyttävätkö luonnolliset prosessit merkityksellisiä määriä lisää kyseistä luonnonvaraa. Toisinaan rajanveto on hankalaa, jos luonnonvara uusiutuu hitaasti kuten turpeen tapauksessa. Luonnonvarat jaetaan aineettomiin ja aineellisiin luonnonvaroihin.
Megafauna
Megafauna on yhteisnimi suurikokoisille maaeläimille. Suurikokoisen rajana on pidetty joko sataa kiloa tai sataa paunaa (100 lb, noin 45 kiloa). Sanaa käytetään etenkin jääkaudella eläneistä, sittemmin sukupuuttoon kuolleista lajeista. Myös nykyään eläviä suurikokoisia kesyttämättömiä eläimiä, kuten norsuja ja leijonia voidaan pitää megafaunana.
Viimeisen jääkauden (Euroopassa Veiksel-jääkauden) megafauna oli jääkauden oloihin sopeutunut suureläimistö. Siihen kuuluivat mammutti, villasarvikuono, saiga-antilooppi, myskihärkä, peura, biisoni, arovisentti, hevonen, kameli, luolahyeena, luolaleijona ja luolakarhu, sekä harmaakarhu, jääkarhu, susi, villikoira ja niin edelleen. Merkittävä osa pleistoseenin magafaunasta hävisi pleistoseenin lopussa ja holoseenin alussa. Tämän pleistoseenin megafaunan tuhon syyksi on epäilty ihmisen harjoittamaa metsästystä, ilmastonmuutosta, kosmista katastrofia jne. Jääkauden megafaunaan kuului tundran, metsän ja aron lajeja.
Noin 30 000 vuotta sitten laajimmalle levinneet jääkautiset suureläimet olivat mammutti ja villasarvikuono. Näiden elinalue supistui, kun ilmasto kylmeni. "Mammuttifauna" tarkoittaa sitä plestoseenin magafaunan osaa, joka asui suunnilleen villamammutin asuinalueella, mutta siihen voidaan lukea megafaunaa kevyempiäkin eläimiä. Mammuttifaunan asuinaluetta kutsutaan monesti arotundraksi ja/tai mammuttiaroksi, vaikka mammutti näyttää asuneen kasvillisuudeltaan monenlaisilla alueilla. Siperian mammuttifaunaksi lasketaan yleensä villamammutti, biisoni, tsherskinhevonen, villasarvikuono, peura, baikalinjakki, myskihärkä, pohjoinen saiga, susi, jääkarhu, ahma, luolaleijona ja luolakarhu.
Euraasiassa mammuttifauna jaetaan arktiseen ja boreaaliseen. Ukrainassa arktisen faunan eteläraja oli noin 50. leveysasteella, mutta lännempänä se kattoi käytännössä koko Ranskan. Boreaalisen faunan eteläraja kulki vähän ikiroudan rajan pohjoispuolella noin 40. leveydellä ja oli Itä-Siperiassa 60. leveydellä. Metsämaan lajit elivät yleensä vuoristoissa, mutta myös jokien varsilla.
Elinkeinoelämän keskusliitto
Elinkeinoelämän keskusliitto ry (EK, ) on suomalainen työnantajajärjestö, joka aloitti toimintansa vuoden 2005 alussa, kun Palvelutyönantajat (lyhenne PT) ja Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliitto (TT) yhdistyivät. Järjestöön kuuluu 24 yksityisen sektorin toimialaliittoa, joihin kuuluu noin 15 300 jäsenyritystä. Ne työllistävät noin 900 000 työntekijää. EK:n jäsenyrityksistä 96 % on PK-yrityksiä. EK:n puheenjohtaja on Veli-Matti Mattila.
EK:n tarkoituksena on edustaa jäseniään elinkeino- ja työmarkkinapoliittisissa asioissa sekä yhteiskunnallisessa päätöksenteossa. Järjestön tavoitteita ovat myös mm. yritys- ja elinkeinotoiminnan kilpailukyvyn varmistaminen sekä yrittäjyyden, markkinatalouden, terveiden liiketoiminnan muotojen ja kansainvälistymisen tukeminen.
EK:n toimitusjohtaja on Jyri Häkämies vuodesta 2012.
Noin 70 % elinkeinoelämää koskevasta lainsäädännöstä on lähtöisin EU:sta ja valtaosa EU lainsäädännöstä vaikuttaa yritystoimintaan.
EK seuraa ja vaikuttaa EU-hankkeisiin, jotka koskettavat yritystoimintaa. EK:lla on toimisto Brysselissä. Sen lisäksi EK:n asiantuntijat Suomessa vastaavat oman alansa EU-vaikuttamisesta.
Brysselin toimisto tuottaa ja välittää lainsäädännön valmistelijoille ja päätöksentekijöille tietoa suomalaisten yritysten näkemyksistä ja tiedottaa EU-hankkeista Suomen elinkeinoelämälle.
Ek pitää yhteyttä elinkeinoelämän eurooppalaisiin sisarjärjärjestöihin ja on jäsen Euroopan elinkeinoelämää ja työnantajia edustavassa järjestössä BusinessEuropessa.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa EK tuki TT-säätiön kautta Kokoomuksen Sauli Niinistön kampanjaa 30 000 eurolla sekä Keskustan ehdokkaan Paavo Väyrysen kampanjaa 30 000 eurolla
Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliiton puheenjohtajat
EK:n puheenjohtajat
Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliiton toimitusjohtajat
EK:n toimitusjohtajat
¹ Erityispalvelujen Työnantajaliitto ry, Liikenne- ja Erityisalojen Työnantajaliitto ry, Palvelualojen toimialaliitto ry ja Tieto- ja tekniikka-alojen työnantajaliitto TIKLI ry yhdistyivät 1.1.2011. Uusi liitto on nimeltään Palvelualojen työnantajat PALTA ry.
Lännenhemlokki
Lännenhemlokki ("Tsuga heterophylla") on mäntykasvien ("Pinaceae") heimoon kuuluva havupuu. Se kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsirannikolla. Lännenhemlokki on suurimmaksi kasvava laji hemlokkien suvussa ja voi saavuttaa 50–70 metrin pituuden ja 2,7 metrin rungonpaksuuden. Laji on Länsi-Kanadassa tärkeä metsätalouspuu.
Lännenhemlokkia on Suomessa koeviljelty arboretumeissa ja kasvitieteellisissä puutarhoissa. Mustilan arboretumissa Elimäellä on yli 60-vuotias ja 25 metriä korkea lännenhemlokkimetsä.
Kaija Kärkinen &amp; Ile Kallio
Kaija Kärkinen & Ile Kallio on vuonna 1991 perustettu suomalainen duo-yhtye. Laulaja Kaija Kärkisen ja kitaristi Ile Kallion lisäksi vakioyhtyeessä soittaa kolme muuta muusikkoa. Pariskunnan työnjako on "Lupaus"-albumista lähtien ollut se, että Kaija sanoittaa ja laulaa ja Ile säveltää, soittaa kitaraa ja laulaa taustoja. Ile on joskus merkitty myös toiseksi sanoittajaksi. "Sade"-levyllä oli vielä useita ulkopuolisten tekemiä sanoituksia ja pari coveria.
Wolfmen
Wolfmen on vuonna 1984 perustettu porilainen rock-yhtye.
Wolfmenin musiikkia kuvastaa ehkä parhaiten ilmaisu "punkin saastuttamaa kitararockia", jossa kohtaavat 70-luvun alun ihanteet - kuten Slade sekä saman vuosikymmenen lopun tajunnanräjäyttäjät Sex Pistols, Ramones ja The Clash. Tästä huolimatta Wolfmen kuulostaa kuitenkin täysin omanlaiseltaan rock-musiikilta, jota on vaikea
rajata mihinkään määrättyyn genreen. Wolfmen on perustettu alun perin jo vuonna 1984 ja sai nimensä The Vibrators- yhtyeen "Wolfman Howl" biisistä. Yhtye julkaisi ensimmäiset biisinsä "Vamp/Machine Gun Jesus" 7" split EP:llä 1988, jota seurasi omakustannesingle "Zombie Hop/A Hectic Mission" 1990. Singlen A-puoli päätyi arvostetun yhdysvaltalaisen kitararock-fanzine Noise for Heroesin kokoelma-CD:lle ja keräsi kosolti radiosoittoa.
Vuonna -91 tuli ulos ensimmäinen Hiljaiset Levyt-julkaisu, 7" single "I'm Insane/ Lost". Wolfmen on julkaissut aikaisemmin neljä Hiljaisten Levyjen kustantamaa albumia. "The Shadow War" (-92), keräsi upeat neljä K:ta Kerrang!:lta ja täydet viisi tähteä tanskalaisesta Moshablesta. Kakkosalbumi "Brutal" julkaistiin vuonna 1994, jonka jälkeen yhtye vieraili soittamassa muun muassa Saksassa. "Urban Voodoo" (-98) sai loistavia arvosteluja Keski-Euroopan, Yhdysvaltojen ja Kanadan rock-lehdistöltä. Wolfmen piti jonkin aikaa levytystaukoa mutta palasi bisnekseen 2010 julkaisten neljännen albuminsa 'Boothill Express'. Tuotannosta ja äänityksestä vastasi Jani Viitanen ja masterointi oli puolestaan alan kotimaisen huipun Svante Forsbäckin (Chartmakers) käsialaa. Samalla koplalla viritetty A.N.G.R.Y-albumi ilmestyi helmikuussa 2014.
Morfil
Morfil (; kirjaimellisesti "Norsunluusaari") on saari Senegaljoen ja siitä eroavan Douéjoen välissä. Morfil sijaitsee Pohjois-Senegalissa aivan Mauritanian rajan tuntumassa.
Senegaljoesta haarautuu useita sivujokia, joista osa yhdistyy alajuoksulla takaisin Senegaljokeen. Näiden sivujokien ja Senegaljoen välillä on useita saaria, ja Morfil on niistä suurin. Se on noin 100 kilometriä pitkä ja 1 250 neliökilometrin kokoinen, mikä tekee siitä Länsi-Afrikan sisävesien suurimman saaren. Doué haarautuu Senegaljoesta Sori Malén lähellä ja virtaa Senegalin suuntaisesti sen eteläpuolella yhdistyen jälleen jokeen noin 70 kilometrin päässä. Morfilin tärkeimmät kaupungit ovat Podor ja Salde.
1000-luvulla Morfil oli Tekrurin valtion keskus. Se oli yksi ensimmäisistä Saharan eteläpuolisista islamilaisista valtioista. Saaresta tuli myöhemmin osa Ghanaa, sitten Malia, ja viimein se joutui ranskalaisten haltuun. Saari on nimetty siellä ennen eläneiden norsujen mukaan.
Morfililla on paljon kyliä ja kaupunkeja, joiden länsisudanilainen arkkitehtuuri ja kulttuuri poikkeaa Senegalin valtakulttuurista.
Pikarimadot
Pikarimadot ("Entoprocta" joskus myös "Kamptozoa") on eläinkunnan pääjakso. Pikarimadot muodostavat runkokuntia, yksinään ne ovat vain muutaman millimetrin pituisia. Lajeja tunnetaan yli 130, jotka elävät meressä. Yksittäinen eläin muodostuu varresta ja maljasta, jonka reunoilla on värekarvallisia lonkeroita. Lonkerokiehkuran keskelle avautuvat suu, peräaukko ja sukupuoliaukko. Pikarimadot ovat yleensä yksineuvoisia.
Kaarlo Kramsu
Kaarlo Robert Kramsu (22. joulukuuta 1855 Oulu – 28. elokuuta 1895 Kuopio) oli suomalainen runoilija ja toimittaja.
Kramsun vanhemmat olivat merimies, talonomistaja Antti Kramsu ja Brita Liisa Anglén. Tultuaan ylioppilaaksi 1874 hän opiskeli Helsingin yliopistossa filosofiaa, historiaa ja suomen kieltä kuitenkaan valmistumatta. Kramsu oli toimittajana useissa lehdissä eri paikkakunnilla, "Oulun Wiikko-Sanomissa" hän oli 1879, "Oulun Lehdessä" 1880–1881, turkulaisessa "Aurassa" 1885–1886, "Rauman Lehdessä" 1886–1889 ja porilaisessa "Satakunnassa" 1890–1891. Hän toimi myös Rauman kaupunginvaltuuston sihteerinä ja opettajana.
Hän sairastui henkisesti vuonna 1891. Yksinäistä, velkoja pakoilevaa ja ajoittain ryypiskelevää runoilijaa ahdisti sairaus, paralysia. Hän kuoli Kuopion Niuvanniemen mielisairaalassa 39 vuoden ikäisenä.
Kramsu muistetaan isänmaallisista balladeistaan ja lohduttomista tunnelmarunoistaan, jotka heijastelevat tekijänsä yksinäistä ja levotonta elämää. Hänen laajin nuijasota-aiheinen runonsa on balladi Hannu Krankasta. V. A. Koskenniemi pitää Kramsun "Ilkka" -runoa kuuluisimpana historiallisena balladinamme. Runoilijan päälähteenä on ollut Yrjö-Koskisen "Nuijasota"-teos.
Eino Leino kirjoitti Kramsun runoudesta teoksessaan "Suomalaisen kirjallisuuden historia" seuraavasti:
"Kaarlo Kramsun runotar on synkkäpukuinen, traagillinen impi, jonka kasvoilla syvä ja totinen elämäntuska kuvastuu. Hän on kansallisuusaatteesta innostunut, mutta sekään ei tuota hänelle täyttä lohdutusta. Hän näkee senkin traagillisessa valaistuksessa. Hän näkee historiallisen ristiriidan herran ja talonpojan, samoin yleisinhimillisen ristiriidan pikkusielujen ja suurten johtajien välillä. Hänen oma tunne-elämänsä on karu, miehekäs ja yksinkertainen. Hänen sielullinen yksinäisyytensä on ääretön ja siksi seisoo hän niin yksin myös Suomen kirjallisuudessa."
Kramsua onkin pidetty Suomen synkimpänä runoilijana.Kramsu suomensi Frederick Marryatin romaanin "Merirosvo" (1921).
Aura (kalenteri)
Aura-kalenteri oli vuosina 1817–1818 ilmestynyt suomalainen julkaisu, joka oli yksi Suomen ensimmäisiä aikakauslehtiä. Lehti oli osa niin sanottua Turun romantiikkaa. Lehti pyrki edistämään valistusajattelua, totuutta ja taiteita, sekä myös suomalaista kansallisuusaatetta, kuten suomen kielen tutkimista ja suomalaisen kansanrunouden kokoamista. Lehteä toimitti muun muassa J. J. Tengström.
Ministeri (arvonimi)
Ministeri () on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko .
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1936, jolloin sen sai varatuomari Axel Palmgren. Vuosien 1918–2017 aikana ministerin arvonimi on myönnetty 63 henkilölle.
Eino Rautavaara
Eino Alfred Rautavaara (vuoteen 1901 Jernberg; 14. maaliskuuta 1876 Ilmajoki – 7. elokuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (baritoni).
Käytyään aluksi kauppakoulun ja toimittuaan muutamia vuosia liikealalla hän siirtyi musiikin pariin vuonna 1900 Rautavaara opiskeli laulua ulkomailla useaan otteeseen: Roomassa vuosina 1903–1906 ja 1910, Berliinissä vuonna 1906, Pariisissa vuonna 1909 sekä Milanossa vuosina 1911 ja 1914. Hän toimi Helsingin Kallion kirkon kanttorina vuodesta 1912 ja laulunopettajana Helsingin musiikkiopistossa vuosina 1907–1909 ja Helsingin Kirkkomusiikkiopistossa vuodesta 1922. Rautavaara kuului suomalaisen oopperan perustajiin, ja hän oli myös ensimmäisiä suomalaisia levyttäneitä laulutaiteilijoita. Rautavaaran levytykset ovat vuosilta 1905–1909.
Eino Rautavaaran puoliso vuodesta 1927 oli lääketieteen lisensiaatti Elsa Katariina Teräskeli (1898–1944). Heidän poikansa oli säveltäjä Einojuhani Rautavaara.
Eino Rautavaaran veli oli laulaja ja kuoronjohtaja Wäinö Rautawaara (1872–1950), joka toimi kanttorina ja laulunopettajana Vaasassa vuoteen 1919 sekä Helsingin tuomiokirkon (Helsingin pohjoisen suomalaisen, sittemmin Keski-Helsingin seurakunnan) kanttorina vuosina 1925−1948 sekä useiden kuorojen ja soittokuntien johtajana ja laulukilpailujen tuomarina. Wäinö Rautawaaran lapsia olivat oopperalaulaja Aulikki Rautawaara ja sellisti Pentti Rautawaara. Eino Rautavaaran toinen veli oli kansliapäällikkö ja oikeusministeri A. E. Rautavaara.
Leila ja Annukka
Leila ja Annukka oli yksi radiokanava YleX:n ja sitä edeltäneen Radiomafian suosituimmista ohjelmista. Se alkoi vuonna 1995 ja jatkui aina vuoden 2003 loppuun, jolloin se YleX:n kanavauudistuksen myötä poistui ohjelmistosta. Yle halusi jatkaa ohjelmaa YleQ-kanavalla, mutta ohjelman tekijät päättivät lopettaa sen. Vuonna 1997 kuuntelijat äänestivät ohjelman Radiomafian suosituimmaksi.
Huhtikuussa 2012 ilmoitettiin, että Leila ja Annukka tekevät paluun uusilla jaksoilla Elisa Kirja -palvelussa 30.4.2012 alkaen.
Kesän 2012 aikana julkaistiin kuusi uutta ja kaksi uudelleen tallennettua jaksoa. Tämän jälkeen sarjan luojat ilmoittivat facebook-sivuillaan, että Leilan ja Annukan tarina on toistaiseksi päättynyt viimeisen, lentokentälle sijoittuneen jakson jälkeen: "Leila sai Annukan koneeseen kyllä. Annukka pääsi lentokoneessa tutustumaan ohjaamoon (käyttämällä viattoman tyttömäistä ääntään ja räpsyttelevää vasikankatsettaan). Ohjaamossa hän ja juuri eronnut lentokapteeni Pynnönen rakastuivat toisiinsa ja Annukka lensi samalla koneella takaisin Suomeen. Leila jäi yksin Roomaan, palasi linnalleen, löysi kadoksissa olleen Moschinon sifonkimekkonsa tyhjästä viinikellarista ja asettui taloksi. Leila päätti laajentaa viinikellaria ja palkkasi hommaan kolme näppärää ja jaksavaa 20-23-vuotiasta muuraria Toscanan maaseudulta. Joten: naisten tiet erosivat jälleen, eli uusia jaksoja ei ole tulossa."
Leila Penelope Makkonen (s. 1965 - ääni: Johanna Reenkola) ja Annukka Hellä Aina Ilona Ahlqvist (s. 1966 - ääni: Tiina Siikasaari) ovat toistensa parhaat ystävät, jotka tapasivat toisensa vuonna 1995 Annukan seurustellessa Leilan alkoholisoituneen muusikkoveljen Arton kanssa. Ohjelmassa käsiteltiin ajankohtaisia asioita kahdesta näkökulmasta: Leilan itsevarmasta ja kaikkitietävästä vinkkelistä sekä Annukan herkästä ja viattomammasta perspektiivistä. Leila oli rikas ja tumma vamppityyppi, lohjalaisen kunnanjohtajan tytär ja miljoonaperijätär, joka oli ollut sängyssä yli tuhannen miehen kanssa. Vaalea, naiivi ja sinisilmäinen Annukka oli köyhän elimäkeläisen maatilan ainoa tytär, jonka lapsuus oli isän mielenterveysongelmien vuoksi myrskyisä. Sarjan viimeisenä vuonna Annukka sai myös tyttären, Annabella Millastiinan, jonka nimi tosin ensin vaihteli Caroline Castehelmestä Salliin ja Millaan.
Leilan ja Annukan ihmissuhteet olivat kautta sarjan värikkäitä. Annukka kokeili avoliittoa Arton, Askon, Veskun (Annabella Millastiinan isä), Akin ja Ramin kanssa sekä avioitui Tapsan, Riston sekä Eeliksen kanssa. Leila päätyi avioon sarjan aikana kaksi kertaa; Jyrkin ja Lennartin kanssa, mutta ennen sarjan alkamista hän oli ollut jo kerran naimisissa. Sarjassa esiintyivät silloin tällöin myös Annukan eläimet, ennen kaikkea Regina-koira, joka osasi piirtää, laulaa ja melkein puhuakin.
Leila ja Annukka vierailivat myös Ylen Ekoisti- ja Lauantaivekkari-ohjelmissa ja MTV3:n Kokkisota ohjelmassa. sekä julkaisivat CD:n "Aamusta iltaan", joka sisälsi kolme ohjelman jaksoa. Leila ja Annukka saivat aikaiseksi myös yhteensä seitsemän kirjaa:
Radiossa sarjan viimeinen jakso esitettiin 28.12.2003.
Saija Lentonen
Saija Marjatta Lentonen (s. 7. huhtikuuta 1977 Tampere) on suomalainen näyttelijä. Teatterilavojen lisäksi hän on tullut tunnetuksi muun muassa televisiosarjoista "Headhunters" ja "Salatut elämät" sekä elokuvasta "Sooloilua".
Lentonen syntyi insinööri Risto Lentosen ja merkonomi Marjatta Lentosen perheeseen. Lapsuutensa ja nuoruutensa hän vietti Tampereella. Balettiharrastuksen myötä hän pääsi kosketukseen teatterilavojen kanssa jo tyttöiässä. Lentonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1996. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa 1997–2001 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi. Hän on näytellyt muun muassa Ryhmäteatterissa näytelmässä "Eläviä ja kuolleita" (2000) sekä Q-teatterissa näytelmissä "Kaksi aurinkoa" (2001) ja "Berlin Alexanderplatz" (2002). Kaudella 2002–2003 Lentonen oli kiinnitettynä Oulun kaupunginteatteriin, jossa hänellä oli osa muun muassa näytelmässä "Rajamaa". Oulusta hän palasi Etelä-Suomeen. Vuonna 2005 näyttelijätär sai Alfred Kordelinin säätiöltä apurahan elokuvanäyttelemisen opintoihin Yhdysvalloissa.
Ensimmäinen elokuvarooli Lentosella oli vuonna 2001 Arto Lehkamon elokuvassa "Young Love". Lisäksi hän on näytellyt lyhyissä fiktioissa sekä muun muassa draamaelokuvassa "Levottomat 3". Lauri Nurksen romanttisessa komediassa "Sooloilua" hän tulkitsi naispääosan. Nelosen kymmenosaisessa draamakomediassa "Headhunters" (2004) Lentonen näytteli keskushenkilöä Sara Immosta. Lentosella on ollut sivuroolit television suosikkisarjoissa "Kotikatu" ja "Isänmaan toivot" (osa "Saari" vuonna 2002). Yle TV2:n draamasarjassa "Lemmenleikit" hän esitti sosiaalivirkailija Elina Jokista.
Syksyllä 2009 hän vieraili televisiosarjassa "Salatut elämät", jossa Lentonen esitti Sara Polvijärveä. Hänen roolihahmonsa Sara nähtiin vielä vuonna 2010 ja huhtikuussa 2011 sarjassa Katariina Mäkelän takaumissa.
Tammikuussa 2018 Lentonen kertoi, että lopetti pääroolien näyttelemisen elokuvissa, koska kyllästyi alalla vallinneeseen seksismiin. Lentosen mukaan hän joutui esimerkiksi näyttelemään maksullista naista tai stripparia, kun samalla miesnäyttelijä sai esittää valta-asemaa. Lentonen kertoi myös joutuneensa pyynnöstä nostamaan koekuvauksissa paitansa ylös, ”että voidaan katsoa, millaiset rinnat minulla on”.
Näyttelijäntyöstä Saija Lentonen on todennut:
Lentonen on heterokromaattinen eli hänen silmänsä ovat keskenään eriväriset; vasen on sininen ja oikea on vihreä.
Forssa Print
Forssan Kirjapaino Oy eli Forssa Print on Forssassa toimiva kirjapaino. Yhtiöllä on painettavanaan noin 400 erilaista arkkipainotyötä, jotka ovat pääasiassa erikoisaikakauslehtiä. Yhtiön perusti vuonna 1920 Esko Aaltonen tuolloin vielä Tammelaan kuuluneeseen Forssaan nimellä Forssan Kirjapaino. Syntynyt kirjapaino oli Suomen ensimmäinen maaseutupitäjään perustettu kirjapaino. Ensimmäinen painokone hankittiin Saksasta. Yhtiö selvisi lamakaudesta, ja vuonna 1937 sen painamassa "Forssan Lehden" joulunumerossa oli värillinen joulukuva.
Yhtiön toimitusjohtajana vuosina 1952–1985 toimi Esko Aaltosen poika Matti Aaltonen. Hänen aikanaan yhtiö rakensi itselleen uuden painotalon nykyisen Esko Aaltosen kadun varrelle vuonna 1958 ja "Forssan Lehti" alkoi ilmestyä kuudesti viikossa. Uusi sanomalehtipaino rakennettiin 1990-luvulla. Painotekniikkaa ja ladontatekniikkaa uusittiin 5–10 vuoden välein. Vuonna 1985 yhtiöön liitettiin Nordmanin Kirjapaino Oy. Vuonna 1993 yhtiö alkoi viedä painotuotteita Ruotsiin ja Baltiaan – lehtiä ja kirjoja. Joitakin töitä vietiin Venäjälle Finnprint Osuuskunnan kautta.
Heinäkuussa 2007 yhtiö laajeni sen ostettua Acta Print Oy:n aikakauslehtitoiminnot. Kauppaan sisältyi Helsingin Hietalahden pääkonttori ja Tampereen Raholassa sijainnut painotalo. Yritysfuusion myötä yhtiö otti käyttöön nykyisen nimensä.
Yrityksen päätösvalta pysyi perustajasuvun hallussa yritysfuusioon asti.
Forssa Print lakkautti sanomalehtipainon vuonna 2012, jolloin "Forssan Lehden" paino siirtyi aluksi Saloon Lehtitehtaalle. "Forssan Lehden" päädyttyä "Hämeen Sanomien" osaksi lehteä on painettu vuoden 2015 alusta "Hämeen Sanomien" omistamassa painotalossa Hämeenlinnassa. Myöhemmin Forssan Lehden painatus siirtyi Alma Manun (Aamulehti) painolle Tampereelle
Paperisen median rakennemuutosten seurauksena Forssa Print hakeutui yrityssaneeraukseen keväällä 2015. Saneerausohjelman osana muun muassa Tampereella sijainnut entinen ActaPrintin paino lakkautettiin. Forssassa Esko Aaltosen kadulla sijainneen arkkipainon toiminnot on pääosiltaan siirretty sanomalehtipainolta vapautuneisiin tiloihin.
Forssan Kirjapaino Oy:n koko osakekanta siirtyi Pohjois-Karjalan kirjapaino OyJ:n omistukseen syyskuussa 2018.
Johan Jakob Tengström
Johan Jakob Tengström (22. lokakuuta 1787 Kokkola – 11. huhtikuuta 1858 Helsinki) oli suomalainen tiede- ja kirjallisuusmies. Hän toimi 1827–1848 Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston käytännöllisen filosofian professorina. Hän kirjoitti Aura-lehteen sen ilmestyessä 1817–1818 ja kehotti siinä suomen kielen tutkimiseen ja kansanrunouden kokoamiseen. Hänen oma kotinsa oli Turun isänmaallis-kirjallisten harrastusten keskuksena Turun romantiikan aikana.
Tengström julkaisi muiden muassa Johannes Gezelius vanhemman ja nuoremman elämäkerrat ja teoksen "Chronologiska förteckningar och anteckningar öfver finska universitetets fordna procancellerer samt öfver faculteternas medlemmar och adjuncter" (1838).
Tengström oli arkkipiispa Jakob Tengströmin veljenpoika ja vävy. Hänen poikansa Johan Robert Tengström (1823–46) taas oli isänsä jälkiä seuraten filosofian dosentti ja isänmaallinen kirjailija.
Aura-seuran jäsenet julkaisivat kansallisia kulttuuriohjelmia. Tähän sarjaa lukeutuu myös Tengströmin kirjoitus "Muutamista Suomen kirjallisuuden ja kulttuurin esteistä" ("Några hinder för Finlands litteratur och kultur", 1817). Ohjelmiin innoitti Suomen asema autonomisena suuriruhtinaskuntana.
Seuran jäsenistä Adolf Iwar Arwidsson kiivaili suomalaisten oman kansallisuuden puolesta. Tengström sen sijaan oli varovainen ja konservatiivinen. Hän kuvasi autonomian ensimmäisiä vuosia mustaksi aukoksi onnellisen muinaisuuden ja uhkaavan tulevaisuuden välissä. Hän pelkäsi maan kulttuurin luisuvan Venäjän vallan alla alaspäin. Tengströmin tulevaisuusskenaarioita kahlitsi ennen kaikkea menneisyyden haikailu. Hänen mielestään historian esimerkit olisivat olleet välttämättömiä, sillä Suomi oli liian köyhä epävarmoihin kokeiluihin.
Tengström etsi suomalaisille kuvastimia luonnosta. Hän ylisti Suomen maaperää, jota virrat, järvet, vuoret, kukkulat ja metsät halkoivat. Suomen ilmastoa hän sen sijaan piti voittamattomana esteenä kulttuurin kehittymiselle: "Missä ihmiseltä vaaditaan raskasta ja uutteraa työtä ensimmäisten fyysillisten tarpeiden tyydyttämiseksi, siellä ei kulttuurin siemen idä niin helposti". Käsitys nojasi Montesquieun maaperä- ja ilmasto-oppiin, jonka mukaan ihmiset ja kasvit saavat eri ilmapiireissä ja eri paikoissa oman fysionomiansa. Käsityksestä versoi deterministinen maailmankuva, jonka mukaan annetut olosuhteet määräsivät kehityksen rajat.
Tengström korosti kunkin kansan ominaislaatua ja murehti ranskalaisen kulttuurin epäsuotuisaa vaikutusta Suomessa. Hänen mukaansa se oli veltostuttanut suomalaiset niin, että nämä olivat alkaneet kaihtaa työtä ja vaivaa ja etsiä aistillisia
nautintoja. Pohjolan karu luonto vaati ponnistuksia.
Tengström kirjoitti kulttuuriohjelmansa akatemian edustajana. Hänen ohjelmassaan ei esitetty konkreettisia toimia suomalaisen kulttuurin edistämiseksi toisin kuin esimerkiksi Suomen Asiain Komitean G. M. Armfeltin suomalaisuusohjelmassa. Tengströmille kansa oli vielä abstrakti. Hän päätyi toteamaan, että on ”helpompi oppia tuntemaan, mikä kansa ei ole, kuin mikä se todella on”.
Nivelmadot
Nivelmadot (Annelida) on yksi eläinkunnan pääjaksoista, johon kuuluvat muun muassa juotikkaat ja lierot. Ensimmäiset nivelmadot ilmaantuivat prekambrikauden lopussa, ja nykyään nivelmadoista tunnetaan yhteensä noin 15 000 lajia. Suomesta nivelmatoja tunnetaan 179 lajin verran.
Perustyypissä jokaisessa jaokkeessa on sivulla kaksiosaiset sukasekkaat jalakkeet eli parapodit. Ruumista peittävän epiteelin pinnalla on ohut kutikula ja alla rengas- ja pitkittäislihasten kerros. Ruumiinontelo on yleensä hyvin kehittynyt, ruoansulatuskanava suora ja verisuonisto umpinainen. Nivelmadoilla ei ole sydäntä. Hengityseliminä ovat iho tai kidukset. Kussakin jaokkeessa on erityseliminä nefridioputket. Nivelmatojen hermosto on rakenteeltaan tikapuumainen, ja sen etupäässä on kaksi suurta hermosolua, jotka muistuttavat alkeellisia aivoja. Nivelmatojen verenkierto on suljettu, ja verenkiertoelimistö muodostuu sykkivistä verisuonista. Niiden hengityselimistönä toimii iho. Joillakin lajeilla on alkeellisia valonaistimia. Sukupuolirauhasten määrä vaihtelee, ja jotkin lajit ovat kaksineuvoisia.
Nivelmadot elävät vedessä tai kosteassa maassa lahonsyöjinä tai petoina, ja niissä on myös loisia. Nivelmatoluokkia on kolme; harvasukasmadot, monisukasmadot ja juotikkaat. Tutuin nivelmato on kastemato, joka kuuluu harvasukasmatoihin. Osa nivelmadoista on kaksineuvoisia, eli suvullisessa lisääntymisessä yksilöt voivat olla sekä koiraita että naaraita. Jotkin lajit lisääntyvät suvuttomasti jakautumalla.
Lukion oppikirja: BIOS 1, Eliömaailma 5.-6. painos, 2009, sivu 93.
Aura (lehti)
Aura on seuraavien lehtien niimi
Papukaijat
Papukaijat (Psittacidae) ovat koukkunokkaisten lintujen heimo, jonka monia lajeja pidetään lemmikkeinä. Papukaijat tiedetään yleisesti kyvystään matkia erilaisia ääniä, esimerkiksi ihmisen puhetta.
Papukaijoihin kuuluu 36 sukua ja 161 lajia. Suuri osa niistä elää tropiikissa. Aikaisemmin heimoon kuului enemmän lajeja, mutta heimosta on sittemmin erotettu omikseen kakadut, kaijat ja uudenseelanninpapukaijat.
Papukaijat ovat yleensä hyvin värikkäitä. Varsinkin isommilla papukaijoilla on hyvin voimakkaat värit. Papukaijan tunnusmerkki on käyrä, suuri ja voimakas nokka, jonka vuoksi niitä kutsutaan toisinaan koukkunokiksi. Jaloissa on neljä varvasta kussakin, joista kaksi osoittaa eteen ja kaksi taakse. Papukaijojen koot vaihtelevat: on pieniä, keskikokoisia ja suuria lajeja. Papukaijalintujen lahkon (Psittaciformes) linnuilla on useita yhteisiä tuntomerkkejä, joista ne on helppo tunnistaa. Lähes kaikilla lajeilla on käyrä nokka, lyhyet, tukevat koivet ja värikäs höyhenys.
Papukaijat ovat pääasiassa siementen syöjiä. Ne syövät myös pähkinöitä, hedelmiä ja marjoja, mutta kelpuuttavat ruokalistalleen eläinkunnastakin peräisin olevia tarpeita. Papukaijat ovat evoluution myötä mukautuneet elämään tietyltä alueelta löytyvällä ruoalla. Ihanne­ruokavalio pyrkiikin jäljittelemään tätä luonnosta löytyvää ruokaa. Vankeudessa elävät papukaijat eivät kuitenkaan kuluta niin suurta määriä energiaa kuin luonnossa elävät. Esimer­kiksi amatsonit ovat latvustoruokailijoita, joten niiden ruokavalio painottuu enemmän lehtiin, vihanneksiin ja hedelmiin, sekä osittain hedelmien siemeniin. Neitokakadut taas ruokailevat paljon myös maassa, josta ne etsivät siemeniä. Molemmat lajit tarvitsevat sekä tuoreruokaa että siemeniä, mutta niiden osuus ruokavaliossa on erilainen.
Papukaijojen koot vaihtelevat paljon. Pienimmät papukaijat ovat jopa alle kymmenen senttimetrin pituisia (esimerkiksi ecuadorinaranen), suurimmat taas lähestulkoon metrin pituisia ja painavat yli kilon (esimerkiksi hyasinttiara).
Papukaijoja elää luonnonvaraisina useimmissa lämpimissä maissa, muun muassa Intiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Länsi-Afrikassa. Suurin osa lajeista on kotoisin Australiasta ja Keski- ja Etelä-Amerikasta. Australiasta kotoisin olevilla pienillä linnuilla on usein miellyttävämpi ääni kuin muilla papukaijoilla.
Papukaijat ovat tarkkoja kuuntelemaan, myös niiden näköaisti on tarkka. Yleensä papukaijan heikoin aisti on hajuaisti. Papukaijat kyllä ”haistavat” huonon tai pilaantuneen ruoan, mutta jos sen ulkonäkö tai haju ei kerro pilaantumisesta, papukaijat maistavat sitä.
Papukaijat tunnetaan kyvystään matkia esimerkiksi ihmisen puhetta. Harmaapapukaija ja keltapääamatsoni ovat tunnetuimpia matkijoita, mutta kyky on myös hyvin yksilöllistä eivätkä kaikki yksilöt opi ollenkaan puhumaan. Jotkin papukaijat voivat oppia viheltämään.
Kristian Erik Lencqvist
Kristian Erik (Eerikinpoika) Lencqvist (19. helmikuuta 1761 Turku – 2. toukokuuta 1808 Lokalahti) oli suomalainen tiedemies ja Lokalahden kappalainen. Hän tutki Suomen historiaa, mytologiaa ja suomen kieltä. Tässä työssä hän sai vaikutteita H. G. Porthanilta.
Lencqvist valmistui ylioppilaaksi vuonna 1776 ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1782. Hän julkaisi vuonna 1782 väitöskirjan "De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica" ("Vanhojen suomalaisten tietoperäisestä ja käytännöllisestä taikauskosta"). Väitöskirja perustui hänen isänsä Erik Lencqvistin tutkimuksiin.
Erik Lencqvist
Erik Lencqvist, alk. "Lemqvist" (17. syyskuuta 1719 Tyrvää – 11. helmikuuta 1808 Orivesi) oli suomalainen tiedemies ja kirkkoherra.
Lencqvistin vanhemmat olivat turkulainen porvari Henrik Eriksson Lemlena (Lemblena, k. 1743) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Maria Svensdotter Fontelius. Hän kävi Turun katedraalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1735. Lencqvist valmistui Turun akatemiasta filosofian maisteriksi 1745 ja hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 1746. Hänestä tuli Uppsalan yliopiston teologian kunniatohtori 1779.
Lencqvist oli Turun akatemian dosenttina vuodesta 1745. Hän toimi Karjalohjan kirkkoherran apulaisena vuodesta 1746, Piikkiön sijaiskirkkoherrana vuodesta 1748, Taivassalon vt. kirkkoherrana vuodesta 1749 ja Sauvon sijaiskirkkoherrana vuodesta 1754. Hänestä tuli Turun linnansaarnaaja 1756, Karjalohjan kirkkoherra 1764 ja Oriveden kirkkoherra 1773. Lencqvist sai rovastin arvon 1775 ja hänestä tuli lääninrovasti 1783. Hän julkaisi muun muassa esityksen suomen kielen murteista sekä Suomen taloudellisia oloja yms. käsitteleviä kirjoituksia Aurora-seuran julkaisemassa Åbo Tidningar -lehdessä. Hänen poikansa Kristian Erik Lencqvist jatkoi hänen työtään tieteellisillä tutkimuksillaan.
Lencqvist oli naimisissa 1750–1783 Brita Magdalena Roeringin (k. 1783) kanssa ja 1790–1805 Amalia Sofia Silfversvanin (k. 1805) kanssa.
Caudron G.4
Caudron G.4 oli ranskalainen kaksitasoinen ja kaksimoottorinen pommikone, joka oli ensimmäisen maailmansodan ensimmäisiä pommikoneita. Koneen olivat suunnitelleet René ja Gaston Caudron, ja sen edeltäjänä oli Caudron G.3. Kone oli varsin ruma sen poikkeavan, massiivisen mutta avoimen rakenteen vuoksi. Isot kellukkeet, suuri siipien kärkiväli, suuret moottoripellitykset ja kondolimallinen ohjaamo niiden välissä toivat vaikutelman massiivisesta koneesta. Siivissä ei ollut ohjainpintoja, vaan konetta kallistettiin taivuttamalla siipeä. Peräsinten lukumäärän ollessa G.3:ssa kaksi, G.4:ssä niitä oli neljä.
Ensimmäinen G.4 valmistui vuonna 1915. Sitä valmistettiin Ranskan lisäksi Englannissa ja Italiassa.
Ranskassa konetta käytettiin tiedustelupommittajana, ja ranskalaiset tekivätkin pitkiä pommituslentoja Saksan sydämeen. Saksalaisten saatua hävittäjäpuolustuksensa toimimaan, ranskalaiset olivat pakotettuja käyttämään G.4-konetta yöpommittajana.
Konetta käytettiin Ranskan ja Suomen lisäksi ainakin Belgiassa, Isossa-Britanniassa, Italiassa ja Yhdysvalloissa.
Ensimmäinen G.4:n prototyyppi lensi maaliskuussa 1915. G.4-koneita rakennettiin kolmea pääversiota A2-mallia tiedusteluun, B2-mallia pommitukseen ja E2-mallia koulutukseen. A2 oli varustettu radiolla esimerkiksi tykistön tulenjohtoa varten, B2 pystyi kuljettamaan jopa 100 kg pommeja ja E2 oli varustettu kaksilla ohjaimilla. G.4IB (ransk. Blindage) oli panssaroitu versio. Koneesta oli myös muita pommitus- ja saattokoneversioita.
Kaikkia G.4:n eri versioita rakennettiin yhteensä 1 358 kpl.
Suluissa olevat luvut suomalaisista lähteistä
Ilmailuvoimien ainoa Caudron G.4 ostettiin Flyg Aktiebolagetilta 26. huhtikuuta 1923 varaosien ja kahden Caudron G.3:n kera 100 000 markan hinnalla. Flyg Aktiebolaget oli ostanut koneen Ranskasta. Kone ei saanut tunnusnumeroa.
Tyyppi oli käytössä mitä ilmeisimmin ambulanssikoneena vuonna 1923.
Ajin
Ajin on monen seemiläisen kielen aakkoston 16. kirjain. Se sisältyy heprealaiseen, foinikialaiseen, aramealaiseen ja arabialaiseen kirjaimistoon (ʿayn). Se on kreikkalaisen omikronin ja latinalaisen O:n edeltäjä.
Ajin translitteroidaan usein merkillä ʿ erotukseksi alefista, joka translitteroidaan ʾ. Joskus käytetään pelkkää heittomerkkiä. Ajinin alkuperäinen äännearvo oli soinnillinen faryngaalinen frikatiivi (foneettisessa merkinnässä /ʕ/). Kirjaimen nimi tulee silmää tarkoittavasta sanasta, ja sen alkuperäinen foinikialainen merkki olikin silmää kuvaava pisteellinen ympyrä.
Heprean kirjoitusjärjestelmässä ajin on ns. vaiti oleva kirjain. Se voidaan muuttaa kuuluvaksi erilaisilla vokaalimerkeillä. Aikaisemmin ajin äännettiin syvänä g:tä muistuttavana kurkkuäänteenä, ja joihinkin sanoihin (Gaza, Gomorra) tämä ääntämys on jäänyt, vaikka uudessa hepreassa kirjain on alefin tapaan mykkä. Kreikkalaiseen ja latinalaiseen kirjaimistoon periytyessään ajinista tuli vokaalin merkki. Ajin on yksi niistä viidestä heprean kirjaimesta, jotka eivät voi kahdentua eli niiden sisässä ei voi olla dageš-pistettä.
Heprealaisessa numerojärjestelmässä ajinilla on lukuarvo 70.
Esimerkkejä:
Metallisidos
Metallisidos on metalliatomien välillä vallitseva kemiallinen sidos. Sen voidaan ajatella yksinkertaistetusti koostuvan metallikationeista, joiden ympärillä ja välissä on vapaasti liikkuvaa "elektronikaasua", jonka liike siirtää sähköä, lämpöä ja valoa nopeasti läpi metallikiteen.
Litiumatomin uloimmalla kuorella on 1 kpl 2s-elektroneja.
"Molekyyliorbitaalien lukumäärä on aina sama, kuin niiden atomiorbitaalien lukumäärä, joista ne ovat muodostuneet." 
Eli kun kaksi litiumatomia (1s2s) liittyvät toisiinsa muodostaen Li-molekyylin, muodostuu kaksi molekyyliorbitaalia, jotka ovat sitova σ2s (lausutaan: "sigma kaksi-s") ja hajottava σ*2s ("hajottava sigma kaksi-s"). Näistä σ2s-orbitaalilla on pienempi energia; σ2s-orbitaali on näin ollen miehitetty kahdella elektronilla ja hajottava orbitaali on tyhjä.
Koska jopa aivan pienessä litiumkiteessä on valtava määrä atomeja, näillä on oltava erilaiset energiatasot. Suuri määrä energiatasoja voidaan ajatella kuvaajassa yhtenäiseksi vyöksi. Tätä vyötä nimitetään litiumin valenssivyöksi.
Litiumatomin uloimmalla kuorella on vain yksi elektroni. Näin p-orbitaalit jäävät kokonaan käyttämättä, ja ne muodostavat vähäisen energiansa vuoksi (verrattuna s-orbitaaliin) toisen vyön, joka asettuu osittain 2s-vyön päälle. Tätä vyötä kutsutaan johtavuusvyöksi, koska elektronit voivat liikkua siinä vapaasti energiatilalta toiselle ja näin johtaa sähköä. Elektronit siirtyvät huoneenlämpötilassakin helposti valenssivyöltä johtavuusvyölle.
Jos ajatellaan litiumatomeja olevan N kappaletta, niissä on yhteensä 4N kappaletta orbitaaleja (joille mahtuu korkeintaan 8N elektronia). Ne sisältävät N elektronia, eli yhdistetystä vyöstä on vain kahdeksasosa täynnä. Vöiden päällekkäisyyden vuoksi myös seuraava alkuaine, beryllium, johtaa sähköä.
Edellä esitetty vyöteoria eli molekyyliorbitaalimalli selittää metallien ominaisuudet seuraavasti:Metallisidos selittää myös eristeiden (sähköä johtamattomat aineet) ja puolijohteiden (osittain sähköä johtavat aineet) ominaisuudet seuraavasti: