hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Hevoskotka
Hevoskotka (myös Hippogryfi) on aarnikotkan tapainen taruolento, jolla on kotkan pää ja siivet, mutta muu ruumis on hevosen. Se esiintyi antiikin Kreikan taiteessa sekä keskiaikaisissa legendoissa. Hevoskotka on rakkauden symboli, ja uskomusten mukaan sen isä oli aarnikotka ja emä nuori tamma. Tarujen mukaan hevoskotka ei voi lisääntyä, ja se on aarnikotkaa helpompi kesyttää.
Ludovico Ariosto loi hevoskotkan kirjassaan Orlando Furioso 1500-luvun alussa. Olento perustui vanhaan sananlaskuun aarnikotkan ja hevosen risteyttämisestä, jota käytettiin kuvaamaan mahdottomuutta tai sovittamatonta ristiriitaa. Muun muassa roomalainen runoilija Vergilius (70-19 eaa.) oli aikoinaan viitannut aarnikotkien ja hevosten risteyttämiseen esimerkkinä mahdottomuudesta. Risteytymistä pidettiin mahdottomana, koska tarujen mukaan aarnikotkat vihaavat hevosia ja syövät näitä aina tilaisuuden tullen.
J. K. Rowlingin kirjoittamassa "Harry Potter" -kirjasarjassa esiintyy hevoskotkia ja yksi niistä, nimeltään "Hiinokka" (kuudennessa kirjassa se tunnetaan myös Surkusiipenä), on Tylypahkan velhokoulun riistanvartijan Rubeus Hagridin lemmikki, joka tuomitaan kuolemaan, mutta pelastetaan. Hevoskotkat luokitellaan kirjoissa vaarallisiin taruolentoihin.
Den Helder
Den Helder on kaupunki Pohjois-Hollannin provinssin pohjoiskärjessä Alankomaissa. Kaupungissa on 57 795 asukasta (vuonna 2008) ja sen pinta-ala on 178,83 neliökilometriä. Suurin osa kunnan asukkaista asuu Den Helderin taajamassa ja loput Huisduinenissa ja Julianadorpissa. Kunnassa sijaitsevat myös Friese Buurtin ja De Kooyn kylät.
Den Helderin kaupungin tärkeimmät alueet ovat Vanha Den Helder, Uusi Den Helder ja De Schoten. Uusi Den Helder rakennettiin toisen maailmansodan jälkeen helpottamaan kovaa asuntopulaa. De Schoten rakennettiin 1960-luvulla.
Kaupunki on Alankomaiden laivaston keskus ja myös Alankomaiden kuninkaallinen laivastoakatemia sijaitsee kaupungissa. Yksi Den Helderin tärkeimmistä nähtävyyksistä on Willemsoordin vanha laivastotelakka. Telakkatoiminnan siirryttyä vanha telakka-alue on kunnostettu, ja nykyään alueelta löytää ravintoloita, elokuvateatterin ja muita toimintoja.
Mandi (huonekalu)
Mandi on perinteinen indonesialainen kylpyamme tai lavuaari. Käytännössä se on vedellä täytetty amme. Mandista nostetaan sangolla vettä, jota voidaan sitten käyttää kehon pesemiseen ja usein myös vasemman käden kanssa takapuolen puhdistamiseen ulostamisen jälkeen.
Istukka
Istukka () on elin, johon napanuora kiinnittyy lapsen kehittyessä raskauden aikana äitinsä kohdussa. Synnytyksessä istukka syntyy jonkin ajan kuluttua lapsen jälkeen kohdun supistuessa.
Istukan tärkein tehtävä on kuljettaa happea ja ravintoaineita äidin elimistöstä lapselle sekä kuljettaa kuona-aineita vastakkaiseen suuntaan. Aineiden vaihto sikiön ja äidin verenkierron välillä tapahtuu nukkalisäkkeiden kautta diffundoitumalla. Sikiön ja äidin verenkierto eivät siis joudu kosketuksiin toistensa kanssa.
Aineidenvaihdon lisäksi istukka tuottaa hormoneja. Istukkahormoni eli hCG stimuloi keltarauhassoluja tuottamaan estrogeenia ja progesteronia, joista sikiön kehitys ja kasvu ovat riippuvaisia. Relaksiini puolestaan lisää äidin lantion nivelten liikkuvuutta ja synnytyksessä se laajentaa kohdunsuuta. Istukkalaktogeeni vaikuttaa prolaktiinin tavoin aktivoiden tavallisia rintarauhasia muuttumaan maitorauhasiksi sekä stimuloiden maidon tuotantoa.
Istukka on kaksiosainen. Siinä on lapsenpuolinen osa () ja äidinpuoleinen osa () eli osa istukasta on kehittynyt sikiön ja osa kohdun soluista.
Kasvutavaltaan istukka on erikoinen: se kasvaa kohdun seinämään "infiltratiivisesti" kuten syöpä, muttei silti käyttäydy pahanlaatuisen kasvaimen tavoin. Harvinainen "istukkasyöpä" tosin tunnetaan.
Osalla nisäkäslajeista on "hajaistukka" toisin kuin ihmisellä.
Noin 0,73 prosentissa raskauksista istukka irtoaa ennenaikaisesti joko osittain tai kokonaan. Tämä on sekä lapselle että äidille akuutti hätätilanne. Suomessa irtoamistapauksissa joka kymmenes sikiö tai vastasyntynyt kuolee, ja runsas verenvuoto aiheuttaa vaaratilanteen myös äidille. 60 prosenttia irtoamisista johtaa ennenaikaiseen syntymiseen, josta aiheutuu keskosuuteen liittyviä ongelmia.
Syytä ennenaikaiseen irtoamiseen ei tunneta. Riskitekijöinä tunnetaan raskausmyrkytys, useat aikaisemmat synnytykset, synnyttäjän yli 35 vuoden ikä, aiemmat sikiökuolemat ja keskenmenot sekä äidin raskaudenaikainen tupakointi.
Ville Pörhölä
Frans Wilhelm ”Ville” Pörhölä (alun perin Horneman, 24. joulukuuta 1897 Alatornio – 28. marraskuuta 1964 Oulu) oli suomalainen yleisurheilun heittolajien monitaitaja ja olympiavoittaja.
Pörhölä voitti Antwerpenin olympialaisissa 1920 kultaa kuulantyönnössä ja hopeaa moukarinheitossa Los Angelesin kisoissa 1932.
Seuratasolla Pörhölä edusti Röytän Jyskyä, Tornion Pyryä, Oulun Pyrintöä, Viipurin Urheilijoita, Kuopion Urheilu-Veikkoja, Kajaanin Kipinää ja Rovaniemen Urheilijoita.
Pörhölä tunnettiin lempinimellä ”Röyttän Karhu”, kotipaikkansa Röyttän saaren mukaan.
Pörhölän tyttären poika on entinen kolmiloikkaaja Heikki Herva.
Fokaia
Fokaia () oli muinaiskreikkalainen joonialainen kaupunki Vähän-Aasian länsirannikolla. Fokaia oli Joonian kaupungeista pohjoisin. Fokaialaiset perustivat Massalian eli nykyisen Marseillen (600-luvulla eaa.) sekä Elean siirtokunnat. Fokaialaiset olivatkin keskeisesti mukana siirtokuntien ja kauppa-asemien perustamisessa Kreikan läsipuolelle. Nimi Fokaia esiintyy Mika Waltarin romaanissa Turms, kuolematon.
Eindhoven
Eindhoven ([ˈɛintˌɦoːvə(n)] ) on kaupunki Alankomaiden Pohjois-Brabantin maakunnassa. Kaupungissa on 219 877 asukasta (vuonna 2010). Se on maan eteläosien suurin ja koko maan viidenneksi suurin kaupunki sekä tärkeä talouskeskus: kaupungin metropolialueen väkiluku on yli 725 000. 40 prosenttia Alankomaiden investoinneista tutkimukseen ja tuotekehitykseen tehdään Eindhovenin alueella.
Alun perin kaupunki sijaitsi Dommel- ja Genderjokien yhtymäkohdassa, mutta nykyään vain Dommel virtaa sen läpi.
Brabantin Herttua Hendrik I myönsi Eindhovenille kaupunkioikeudet vuonna 1232. Kaupungissa oli tuolloin noin 170 rakennusta, ja kaupunginmuurin ulkopuolella seisoi pieni linna. Yksi kaupungin perustamiseen vaikuttanut tekijä oli sen sijainti Liègestä Hollantiin johtavalla kauppareitillä.
Eindhoven liitettiin Alankomaihin vuonna 1629. Kaupungin kasvu lähti vauhtiin vasta teollisen vallankumouksen myötä 1800-luvulla, ja nykyään kaupunki on väkiluvultaan Alankomaiden viidenneksi suurin: asukkaita on noin 220 000. Toisen maailmansodan pommitukset (Operaatio Market Garden) tuhosivat suuria osia kaupungista.
Suuryritykset kuten Philips ja DAF ovat tehneet Eindhovenista tärkeän teollisuuden ja teknologian keskuksen Alankomaissa. Eindhoven on myös tärkeä rautateiden solmukohta.
Eindhovenissa toimii Philipsin työntekijöiden perustama jalkapalloseura PSV Eindhoven, joka pelaa Alankomaiden pääsarjassa. Toinen kaupungin jalkapalloseura on FC Eindhoven, joka pelaa Eerste divisiessä.
Maahockeyssa Eindhovenilla on kolme merkittävää joukkuetta: Oranje Zwart, Eindhovenese Mixed Hockey Club ja HC Eindhoven.
Eidhovenissa järjestetään useita urheilukilpailuja, ja vuodesta 1990 siellä ollaan pidetty vuosittainen maratonkilpailu. Vuonna 2008 siellä järjestettiin 29. uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut.
Eindhovenilla on seitsemän ystävyyskaupunkia:
Folkvinus
Folkvinus, Folquinus tai Folkvin oli mahdollisesti keskiaikainen Suomen piispa 1100-luvun lopulta tai 1200-luvun alusta. Folkvinuksen historiallisuudesta ei ole varmoja todisteita.
Palmsköldin katkelman vanhemman, todennäköisesti 1400-luvulta peräisin olevan osan perusteella Folkvinus oli Suomen piispana ennen Tuomasta, mutta Rodolfuksen jälkeen.
Muut tiedot Folkvinuksesta perustuvat Paavali Juustenin 1500-luvulla laatimaan "Suomen piispainkronikkaan", mutta näiden tietojen todenperäisyys on sangen kyseenalainen. Piispainkronikan mukaan Folkvinus olisi ennen Suomeen tuloaan toiminut Uppsalan tuomiokapitulissa, mistä johtuen häntä on arveltu benediktiinimunkiksi. Gallénin mukaan piispainkronikan maininta Folkvinuksen kaudella vuonna 1198 tapahtuneesta Turun hävityksestä on sekaannus vuoden 1318 Turun tuhoamisen kanssa.
Yhtenä mahdollisuutena on pidetty, että Folkvinus olisi ollut se Ex tuarum -kirjeessä mainittu henkilö, jonka piispaksi nimittämiseen paavi Innocentius III antoi aviottomasta syntyperästä huolimatta luvan 30. lokakuuta vuonna 1209. Tällöin hän olisi kuollut ennen vuotta 1216, jolloin paavi määräsi jälleen täytettäväksi Suomen piispanistuimen. Folkvinus on kuitenkin saattanut elää jo aiemmin ja hän on voinut olla myös samaisessa Ex tuarumissa kuolleeksi mainittu piispa.
Rodolfus
Rodolphus, Rodolfus, Rodulfus tai Rodulff (k. ennen 1209?) on varhainen Suomen piispa, jonka olemassaolosta ei ole täysin varmoja todisteita. 1400-luvun alusta peräisin olevan "Palmsköldin katkelman" vanhemman osan mukaan Rodolfus oli Suomen piispana legendaarisen Henrikin jälkeen, ennen Folkvinusta. Hänen aikanaan Suomi lienee ollut vielä katolisen kirkon näkökulmasta lähetysaluetta.
Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Rodolfus olisi ollut kotoisin Länsi-Götanmaalta. Nimen perusteella häntä on arveltu kuitenkin alkuaan saksalaiseksi. Johannes Messenius totesi 1600-luvulla Rodolfuksen piispuuden alkaneen vuonna 1172, mitä ei kuitenkaan pidetä luotettavana tietona. On kuitenkin pidetty mahdollisena, että Rodolfus olisi ollut vuodelta 1209 peräisin olevassa Ex tuarum -asiakirjassa kuolleeksi mainittu Suomen piispa.
Palmsköldin katkelma mainitsee "kuroneiden" (oletettavasti kuurilaisten) vanginneen ja surmanneen Rodolfuksen. Samalla olisi ryöstetty ja hävitetty Nousiaisten piispankirkko. Eräs Suomen piispainkronikan käsikirjoitus väittää tämän tapahtuneen vuonna 1178, minkä tiedon luotettavuus on myös kyseenalaistettu.
Monet kirjailijat, kuten Sakari Topelius ja Juuse Tamminen mainitsevat kuronien tekemäm Rodolfuksen ryöstämisen teoksissaan.
Safari
Safari (swahilin matkaa tai tutkimusmatkaa tarkoittavasta sanasta "safari", joka pohjaa arabian sanaan "safar" ’matka’) on Afrikan sisäosiin tehtävä metsästys- tai tutkimusretki.
Myös Suomessa järjestetään muun muassa poro- ja moottorikelkkasafareita. Tiettävästi safari-sana ilmestyi ensimmäisen kerran kotimaan matkailun yhteyteen vuonna 1978, jolloin silloinen valokuvausalan erikoisliike Helios Oy ryhtyi järjestämään eri puolilla maata useampipäiväisiä luonnonkuvausretkiä eli Fotosafareita. Vuosina 1979–1984 Helioksen Fotosafarit ulottuivat jo muun muassa Huippuvuorille, Keniaan, Malawiin ja Sambiaan.
Muun muassa kirjailija Ernest Hemingway kirjoitti Afrikan savannilla tai viidakossa tehdyistä pitkistä metsästyssafareista, jotka saattoivat kestää useita päiviä tai jopa viikkoja. Metsästyssafarilla metsästäjällä on yleensä mukanaan paikallinen ammattitaitoinen opas. Metsästäminen safarilla on hyvin kallista, sekä aseen suositellaan olevan .375 H & H Magnum tai suurempikaliiperinen. Useimmiten myös oppaalla on kivääri mukana.
Elmer Niklander
Elmer Konstantin Niklander (19. tammikuuta 1890 Hausjärvi – 12. marraskuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen kiekonheittäjä, kuulantyöntäjä, moninkertainen Suomen mestari, olympialaisten mitalisti ja kiekonheiton olympiavoittaja Antwerpenin olympialaisista 1920. Niklander tunnettiin lempinimellä ”Oitin kanuuna”.
Niklanderin huomattavimpia urheilusaavutuksia olivat:
Niklander oli lisäksi mukana olympialaisten kuulantyönnössä 1908 vain 18-vuotiaana, samoin kuin 1912 (neljäs tuloksella 13,65) ja 1924 (kuudes). Olympialaisten kiekonheitossa 1908 (antiikin kiekonheitto) hän oli yhdeksäs, 1912 neljäs (tulos 42,09 metriä) ja 1924 seitsemäs (tulos sama 42,09). Vuoden 1920 olympialaisissa hän sijoittui kahdeksanneksi 56 paunan painonheitossa.
1908 hänestä tuli myös kuulantyönnön Suomen mestari ja seuraavana vuonna hän työnsi yhteistuloksen 26,89 metriä, joka ylitti virallisen maailmanennätyksen. Oikean käden työntö oli 14,68 metriä. Myös kiekonheitossa hänestä tuli Suomen mestari yhteistuloksella 81,64 metriä (oikea käsi 41,12 metriä). Vuoden 1910 kiekkotulos oli 81,58 metriä, oikea käsi 43,86 metriä. Hän voitti samana vuonna myös kuulantyönnön yhteistuloksella 27,01. Paremman käden tulos oli 14,68. Kalevan-ottelussa 1911 Niklander voitti mestaruuden kiekonheitossa (78,36, parempi käsi 42,34) ja moukarinheitossa, jossa voittotulos oli 33,22. Seuraavana vuonna hän voitti SM-kultaa kuulantyönnössä yhteistuloksella 25,72, parempi käsi oli 13,83. Kiekonheiton voittotulos oli 79,79, josta paremman käden osuus 39,96. Lisäksi hän voitti antiikin tyylin kiekonheiton, jossa voittoheitto kantoi 39,98.
Vuonna 1913 hän teki Suomen ennätyksen kuulantyönnössä, yhteistulos oli 27,75 metriä (oikea käsi 14,86 metriä ja vasen käsi 12,89 metriä). Seuraavana vuonna hän voitti Malmössä sekä kiekon- että painonheiton. Kaiken kaikkiaan Niklanderilla oli 42 kuulan, kiekon ja moukarin Suomen mestaruutta.
Niklander teki urallaan useita kuulantyönnön, kiekonheiton ja moukarinheiton Suomen-ennätyksiä. Vuonna 1908 hän työnsi kuulantyönnössä SE-tuloksen 13,74, mutta Jalmari Sauli paransi ennätyksen lukemiin 14,06 vielä samana vuonna. Niklander työnsi seuraavana vuonna uudeksi ennätykseksi 14,86. Tämä pysyi ennätyksenä vuoteen 1925, kunnes Ville Pörhölä onnistui rikkomaan sen. Kiekonheitossa Niklander teki vuonna 1910 Suomen-ennätyksen 44,88, jonka Armas Taipale rikkoi kaksi vuotta myöhemmin.
Moukarinheitossa Niklander teki kolme Suomen-ennätystä. Hän heitti vuonna 1910 40,04, joka paransi Verner Järvisen Suomen-ennätystä 5,21 metrillä. Johan Pettersson paransi ennätystä kaksi vuotta myöhemmin, mutta Niklander heitti 1914 tuloksen 45,95, joka oli 32 senttimetriä parempi kuin Petterssonin ennätys. Niklander heitti vielä vuonna 1916 Suomen-ennätykseksi 47,57. Tämä pysyi ennätyksenä vuoteen 1924, jolloin Erik Eriksson otti sen nimiinsä.
Niklander, joka oli naimaton, työskenteli koko ikänsä maanviljelijänä kotitilallaan Oitissa. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Konstantin Rikhard Niklander ja Henriika Harjula.
Tuomas Kempiläinen
Tuomas Kempiläinen (1380–1471) oli alankomaalainen munkki, mystikko ja skolastikko. Hänen kirjoittamakseen arvellaan kuuluisaa hartauskirjaa "De imitatione Christi" (n. 1410-20, "Kristuksen seuraamisesta"), joka on Raamatun jälkeen todennäköisesti luetuin kristillinen kirja.
Tuomas syntyi Kempenin kylässä, noin 65 km Kölnistä luoteeseen. Hänen sukunimensä oli Hämerken tai Hammerlein, "pieni vasara". Hän kuoli Zwollen lähellä.
Vuonna 1395 hänet lähetettiin Deventeriin yhteisen elämän veljien ylläpitämään kouluun. Hänestä tuli taitava kirjojen kopioija, ja näin hän pystyi elättämään itsensä. Myöhemmin hän pääsi augustinolaiseen luostariin Zwollen lähellä sijaitsevalle Pyhän Agnesin vuorelle. Hänen veljensä oli ollut siellä pidempään ja ylennyt prioriksi. Tuomas sai papin viran vuonna 1413 ja alipriorin toimen 1429.
Paavin kieltäytyminen nimittämästä piispaksi Utrechtin piispaksi vaalilla valittua Rudolf Diepholtilaista sai aikaan ristiriitoja yhteisössä. Muuten Tuomaan elämä oli hiljaista, ja hänen aika kului omistautuneena hartauden harjoittamiselle, kirjoittamiselle ja kirjojen kopioinnille. Hän kopioi Raamatun neljä kertaa. Hän tunsi Raamatun hyvin, ja hänen kirjoituksensa sisälsivät huomattavasti viittauksia erityisesti Uuteen testamenttiin.
Tuomas kuului "uuteen hurskauteen", "devotio modernaan", 1300-luvulla syntyneeseen mystikkoliikkeeseen, jonka jäseniä oli kaikkialla Reinin varrella Sveitsistä Strasburgiin, Kölniin sekä Alankomaihin. Ajattelussaan hän oli yhteisen elämän veljien ja "devotio modernan" perustajien Geert Grooten ja Florentius Radewijnsin seuraaja.
Kaikki Tuomaan kirjoitukset ovat luonteeltaan hartaita. Niihin kuuluu traktaatinomaisia kirjoituksia, mietiskelyjä, kirjeitä, virsiä, saarnoja, teos Pyhän Lydewigisin elämästä, sekä Grooten, Radewijnsin ja yhdeksän heidän kumppaninsa elämäkerrat. "Kristuksen seuraamisesta" -teosta muistuttavat mietiskely Vapahtajan elämästä, "Orationes et meditationes de Vita Christi", ja toinen mietiskely hänen lihaksitulemisestaan, "Meditatio de incarnatione Christi ". Kummatkin ovat täynnä Kristuksen ihailua.
Tuomaan merkittävimmät teokset ovat:
Ragvald I
Ragvald I toimi Suomen piispana vuosina 1258–1266. 1400-luvun alusta peräisin olevan ns. Palmsköldin katkelman mukaan hän oli kotoisin Itä-Götanmaalta ja sääti ensimmäisenä ruokalisäveron. Ruokalisävero oli tarkoitettu täydentämään papin palkkaa ja sitä kannettiin suomalaisen ja ruotsalaisen oikeuden mukaan. Ragvald haudattiin Räntämäelle eli Koroisten piispankirkkoon.
Paavali Juustenin "Suomen piispainkronikkaan" tekemä lisäys siitä, että Ragvald oli toiminut aiemmin Birger-jaarlin kanslerina on 1500-luvun historiantutkimuksen mielikuvitusta. Juusten on kopionut ja muuntanut Ragvaldin edeltäjää koskevan Palmsköldin katkelman kansleri-maininnan koskemaan myös Ragvaldia.
Ragvaldista on säilynyt yksi asiakirjamaininta Ruotsin Tärnösta 20. heinäkuuta 1261, jolloin hän on läsnä kun Birger-jaarli myöntää Hampurin kaupungille samat kauppaoikeudet kuin aiemmin Lyypekille. Ragvald mainitaan nimellä Ragnvald, Suomen piispa, viimeisenä ruotsalaisten piispojen luettelossa Växjön piispan jälkeen. Ragvaldin seuraaja Catillus eli Kettil kuten muutkin keskiajan Turun piispat sen sijaan mainitaan arvoasemansa johdosta toiseksi viimeisenä ennen Växjön piispaa.
Ragvald II
Ragvald II (k. 1321) toimi Suomen piispana vuosina 1309–1321. Hän pani alulle Kuusiston piispanlinnan rakentamisen.
Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Ragvald oli syntyisin Ahvenanmaalta ja hänet vihittiin virkaansa Tukholmassa. Ragvaldin aikana vuonna 1318 venäläiset polttivat Turun kaupungin ja ryöstivät Turun tuomiokirkon.
Myllärit
Myllärit on kansanmusiikkiyhtye Petroskoista, Karjalan tasavallan pääkaupungista Äänisen rannoilta.
Yhtyeen tyyliksi on muodostunut perinteisten Vienan, Aunuksen ja Laatokan seudun karjalaisten ja venäläisten kansanlaulujen esittäminen eräänlaisina nykyaikaisina sovituksina. Ohjelmistossa on myös inkerin murteella laulettuja inkeriläisiä sävelmiä. Yhtye sanoo sovittamansa vanhat kansansävelet perinteitä kunnioittaen, mutta nykypäivää ajatellen. Äänimaailmassa onkin havaittavissa aineksia myös rockista, jazzista ja yleisestä maailmanmusiikkimeiningistä.
Yhtye esiintyy pääasiassa rock-henkisillä klubeilla ja kansanmusiikki- ja maailmanmusiikkifestivaaleilla Suomessa, mutta on kierrellyt myös muualla maailmalla, muun muassa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Myös kotimaataan Venäjän federaatiota kokoonpano on kiertänyt Siperiaa myöten.
Ensilevynsä "Eta Pravda" -yhtye levytti Suomessa vuonna 1997. Tuottajana toimi Värttinästä tuttu Sari Kaasinen.
Tällä hetkellä yhtyeen jäseninä ovat Aleksandr "Deda" Bukadorov, viulisti Tatjana Umnjakova, myös Talvisovat-yhtyeessä vaikuttanut jouhikko- ja kanteletaituri Leo Sevets, Andrew Lukin, Roman Eršihin, Andrei Brazevitš sekä Tihvinästä lähtöisin oleva Sergei Zobnev.
Aiemmin yhtyeen johtohahmona toimi entinen ja nykyinen Talvisovat-veteraani Arto Rinne, joka tiettävästi lähti yhtyeestä, koska muut jäsenet eivät halunneet esittää kansanlauluja kullekin alueelle ominaisella murteella.
Skrewdriver
Skrewdriver on englantilainen punk-yhtye. Se perustettiin alun perin 1977 Blackpoolissa. Se kehittyi johtohahmonsa Ian Stuart Donaldsonin käsissä uusnatsismiin päin.
Skrewdriver aloitti epäpoliittisena punk-yhtyeenä 1977, mutta hajosi 1979. Vuonna 1982 Stuart kokosi yhtyeen uudelleen ja ryhtyi tekemään poliittisesti motivoitunutta musiikkia ja tuki avoimesti äärioikeistolaisia järjestöjä. Skrewdriverin toiminta lakkasi johtohahmon, laulaja Ian Stuart Donaldsonin kuolemaan auto-onnettomuudessa 1993. Stuartin kuoleman jälkeen julkaistiin vielä viimeinen albumi Hail Victory.
Strömsö
Strömsö on lauantaisin Yle TV1:llä ja uusintana sunnuntaisin Yle Femillä esitettävä kodin makasiiniohjelma. Ohjelmaa on lähetetty vuodesta 2002 ja sen pääjuontajina ovat toimineet vuoden 2007 alusta lähtien Lee Esselström ja Jocke Lax. Aikaisemmat juontajat olivat Susanna Ström-Wilkinson ja Matias Jungar. Strömsö on FST5:n suosituimpia ohjelmia ja suosittu myös suomenkielisten katsojien parissa.
Strömsö käsittelee erilaisia kodin askareita, kuten ruoanlaittoa, käsitöitä, puutarhanhoitoa ja harrasteita. Ohjelmassa esitellään myös vieras.
Ohjelma on saanut nimensä kuvauspaikan mukaan. Strömsö on vuonna 1852 kauppiasperheen kesäasunnoksi rakennettu huvila meren rannalla Vaasan Västervikissä.
Strömsö voitti Kultaisen TV:n Lifestyle-palkinnon vuonna 2009.
Suomen puhekieleen on vakiintunut ilmaus "ei menny niinku Strömsössä", jota käytetään kuvailtaessa kaikenlaisia pilalle menneitä askareita.
Nanjingin sopimus
Nanjingin sopimus (kiinaksi: 南京條約, Nánjīng Tiáoyuē) on Yhdistyneen kuningaskunnan ja Kiinan välillä 29. elokuuta 1842 solmittu sopimus, joka päätti Kiinan tappioon johtaneen ensimmäisen oopiumisodan. Sopimuksen allekirjoittivat kuningatar Victorian puolesta Britannian Itä-Intian kauppakomppanian kenraalimajuri Henry Pottinger ja Kiinan keisarin puolesta Kantonin varuskunnan kenraali pääkomissaari Keyingin, Chapoon varuskuntaa komentavan kenraaliluutnantti Elepoon sekä Liang Kingin varakuninkaan Niukien. Sopimuksen ratifiointiasiakirjat vaihdettiin 26. kesäkuuta 1843 Hongkongissa.
Kiina myönsi Britannian alamaisille oikeuden vapaasti harjoittaa kauppaa viidessä satamakaupungissa: Amoyssa (Xiamen), Foochow-fussa (Fuzhou), Kantonissa, Ningpossa (Ningbo) ja Shanghaissa. Britannian hallitsija sai oikeuden nimittää lähettiläitä ja diplomaattisia edustajia kyseisiin kaupunkeihin. Lisäksi Kiinan piti luovuttaa Hongkong Britannian lainsäädännön alaisuuteen tukikohdaksi.
Näissä kaupungeissa tuli julkaista yleinen tullitariffi eikä tuoduista tavaroista saanut periä prosenttia suurempia lisämaksuja, mikäli ne vientiin muualle Kiinaan.
Sotakorvauksina Kiinan piti maksaa kuusi miljoonaa dollaria korvauksena Kantoniin maaliskuussa 1839 toimitetusta oopiumista, brittien pääkomissaarin ja muiden Britannian alamaisten vangitsemisesta sekä uhkaamisesta kuolemantuomiolla. Lisäksi Kiinan tuli maksaa kolme miljoonaa dollaria siitä, että Kantoniin tulleet Kiinan hallituksen valtuuttamat kauppiaat olivat muuttuneet maksukyvyttömiksi ja jääneet velkaa Britannian alamaisille sekä luvata lopettaa vastaisuudessa kiinalaiskauppiaiden valtuuttaminen. Lisäksi Kiinan tuli maksaa 12 miljoonaa dollaria 1. elokuuta 1841 jälkeisistä tapahtumista, mitkä pakottivat Britannian lähettämään sotajoukon Kiinaan.
21 miljoonaa dollaria tuli Kiinan suorittaa siten, että kuusi miljoonaa dollaria maksetaan heti, kolme miljoonaa dollaria 30. kesäkuuta 1843 mennessä, kolme miljoonaa dollaria 31. joulukuuta 1843 mennessä, kaksi ja puoli miljoonaa dollaria 30. kesäkuuta 1844 mennessä sekä toiset kaksi ja puoli miljoonaa dollari 31. joulukuuta 1844 mennessä. Loput neljä miljoonaa dollaria piti maksettaman niin ikään puolivuosittain kahden miljoonan dollarin erissä. Myöhästyskorko maksuille määriteltiin 5%:ksi.
Saatuaan ensimmäisen maksuerän sotakorvauksista sitoutui Britannia vetäytymään Nanjingista ja suurelta kanavalta sekä lopettamaan Kiinan kauppasaarron sekä luopumaan Chinhain tukikohdasta. Brittijoukot jäivät sopimuksen mukaan Kolangsoon ja Chusanin saarille siksi, kunnes järjestelyt viiden kaupungin avaamiseksi brittikauppiaille olisi loppuun suoritettu.
Nanjingin sopimus loi Britannialle sen oman lainsäädännön alaisuudessa olevan Hongkongin tukikohdaksi sekä viisi kauppasatamaa muualle Kiinaan. Nanjingin sopimukseen kirjoitettiin lisäys 8. lokakuuta 1843 koskien kiinalaisten ja brittien väärinkäytöksiä viitta kauppasatamaa perustettaessa.
Myöhemmin Kiinan sopimuskauppasatamien määrä kasvoi viidestä kahdeksaankymmeneen vuoteen 1860 mennessä.
Kiinan sopimuskauppasatamat
Kiinan sopimuskauppasatamat olivat satamia, jotka Kiina joutui avaamaan erityisehtoiselle kaupalle Nanjingin sopimuksen jälkeen vuodesta 1842 alkaen, missä Isolle-Britannialle myönnettiin oikeus erityisehdoin viiden kaupungin satamiin. Sopimuskauppasatamien määrä laajeni toisen kerran vuonna 1860.
Lopulta Kiinassa olevien sopimuskauppasatamien määrä kasvoi kahdeksaankymmeneen, mikä oli osoitus Kiinaan pureutuvien ulkovaltojen neuvotteluvoimasta.
Virkkala
Virkkala () on Lohjan 19. kaupunginosa, noin 8 kilometriä Lohjan keskustasta lounaaseen. Virkkalan taajamamaisessa keskustassa on liikeyrityksiä sekä kirjasto, apteekki, ja seurakuntatalo. Pääosa Lohjan ruotsinkielisestä asutuksesta sijaitsi Virkkalan alueella.
Virkkalan kehitykselle antoi alkusysäyksen Kalkki-Petterinä tunnettu vuorineuvos Petter Forsström, jonka vuonna 1915 perustama Lohjan Kalkkitehdas Oy:n Virkkalan kalkkitehdas työllisti parhaimmillaan Virkkalassa noin 1 000 työntekijää. 1990-luvun laman aikana Oy Lohja Ab fuusioitiin Wärtsilän kanssa Metraksi, joka myi tehtaan ruotsalaiselle Euroc-konsernille. Euroc lopetti tehtaan vuonna 1994. Nykyään tehdasalue tunnetaan Kalkkipetterin alueena, ja siellä toimii kymmeniä pienyrityksiä.
Rauhalan ja Ristin ala-asteen koulut sijaitsevat Virkkalassa, ruotsinkielinen Virkby skola. Yläasteen kouluja ovat Järnefeltin koulu sekä ruotsinkielinen Källhagens skola. Virkkalassa sijaitsee myös kaupungin ainoa ruotsinkielinen lukio, Virkby Gymnasium. Yläasteet ja lukio palvelevat myös Siuntion, Inkoon ja Karjalohjan asukkaita. Virkkalassa avattiin pieneläinklinikka 2010 joka tosin on nyttemmin siirtynyt Tynninharjulle.
Virkkalassa aloitettiin mittavat keskustan muutostyöt 2010-luvun alussa, jotka venyivät usealla vuodella aiheuttaen liikeyrityksen lopettamisia ja parkkipaikkojen saatavuuden merkkittävän huonomisen.
Virkkalassa sijaitsevat myös Kulttuuritalo Kässä sekä suojeltu Pähkinäniemen lehtoalue, jossa on luontopolku. Alueella sijainnut tanssilava paloi 2015 talvella.
Lohjan seurakunnan Virkkalan kirkon on suunnitellut arkkitehti Mikael Nordenswan ja se valmistui vuonna 1953.
Hallsteinin oppi
Hallsteinin oppi oli Walter Hallsteinin mukaan nimetty Saksan liittotasavallan (Länsi-Saksan) pääasiallinen ulkopoliittinen suuntaus vuosina 1955−1969. Sitä tuki kristillisdemokraattinen puolue (CDU).
CDU:n piirissä kehittyneen ulkoministeriön, Auswärtiges Amtin, valtiosihteeri Hallsteinin (virassa 1951−1958) näkemyksen mukaan Saksan liittotasavallalla oli yksinoikeus edustaa koko saksalaista kansakuntaa valtiona maailmassa eikä sillä tämän mukaisesti ollut diplomaattisuhteita valtioihin, jotka tunnustivat Saksan demokraattisen tasavallan (Itä-Saksan) lukuun ottamatta Neuvostoliittoa, johon solmittiin diplomaattisuhteet jo 1955. Diplomaattisuhteet Jugoslaviaan katkaistiin vuonna 1957.
Hallsteinin oppi oli Saksassa osa virallista ulkopoliittista linjaa 1957−1969, kunnes sosiaalidemokraattinen liittokansleri Willy Brandt aloitti idänpolitiikkansa ("Ostpolitik"). Hallsteinin oppi ei koskaan ollut suosittu liittotasavallan länsiliittoutuneidenkaan keskuudessa. Saksan demokraattinen tasavalta yritti murtaa Hallsteinin oppia pyrkimällä hankkimaan mahdollisimman monta tunnustusta 1960-luvulla itsenäistyvien siirtomaiden keskuudesta.
21. joulukuuta 1972 solmitussa Saksojen välisessä sopimuksessa, Saksan liittotasavalta ja Saksan demokraattinen tasavalta tunnustivat toisensa yhden kansakunnan edustajiksi kahtena valtiona. Tämä oli merkittävä osa Brandtin idänpolitiikkaa.
Suomi solmi diplomaattisuhteet Saksoihin 7. tammikuuta 1973.
Saksan ulkoasiainministeriö
Saksan ulkoasiainministeriö eli Auswärtiges Amt on Saksan ulkoasiainministeriö. Vuodesta 2013 ministeriön johdossa on ollut Angela Merkelin hallituksen ulkoministeri Frank-Walter Steinmeier. Ministeriö vastaa maan ulkopolitiikasta sekä suhteista Euroopan unioniin. Ulkoministerin alaisuuteen kuuluu kaksi valtioministeriä ja kaksi valtiosihteeriä.
Ulkoministeriö perustettiin vuonna 1870 ja se toimi alun perin Pohjois-Saksan liiton ministeriönä ennen Saksan yhdistymistä vuonna 1871, josta lähtien se edusti koko maata.
Ulkoministeriö on vuodesta 1999 toiminut Berliinin keskustassa Haus am Werderschen Markt -rakennuksessa.
Theophilus Shepstone
Sir Theophilus Shepstone (8. tammikuuta 1817 – 23. kesäkuuta 1893) oli brittiläinen Etelä-Afrikan valtiomies. Hän valtasi huhtikuussa 1877 vain 25 miehen voimin Transvaalin buuritasavallan ja julisti sen liitetyksi Brittiläiseen imperiumiin.
Shepstone syntyi Westburyssä, lähellä Bristolia, Englannissa. Hänen ollessaan kolmevuotias hänen isänsä pastori William Shepstone muutti Cape Colonyyn. Nuori Shepstone kouluttautui paikallisilla lähetysasemilla, joissa hänen isänsä työskenteli, ja kehitti hyvän taidon Kafferien kielissä, taito joka myöhemmin määräsi hänen uransa. Vuonna 1835 kafferisodassa hän toimi kuvernööri Sir Benjamin D'Urbanin päämajan tulkkina ja kampanjan lopussa rintamalinjan lähellä kirjurina paikallisille heimoille tarkoitetussa toimistossa. Vuonna 1838 hän oli mukana yhdessä joukossa, jotka lähetettiin Cape Colonystä miehittämään Port Natal Britannian nimissä. Tämä joukko kutsuttiin takaisin vuonna 1839, kun Shepstone määrättiin Britannian hallituksen edustajaksi fingojen ja muiden paikallisheimojen joukkoon Kaffrariassa. Täällä hän pysyi kunnes ehdoton brittivalta oli muodostettu Nataliin ja sen organisointi hallinnollisena kokonaisuutena oli valmis, jolloin hänestä tehtiin asiamies paikallisille heimoille (1845). Vuonna 1848 hänestä tuli paikallisista värvättyjen sotilaiden Captain-General; vuonna 1855 hänestä tuli paikallisten lainopillinen arviomies. Vuonna 1856 hän nousi Natalin hallinnon uudelleenmuodostamisessa paikallisten asioiden sihteeriksi sekä toimeenpanevan ja lainsäädännölliseen valtuustoon. Hän säilytti tämän aseman aina vuoteen 1877 ja oli tuona aikana Natalin paikallisiin vaikuttaneen politiikan johtaja.
Shepstone saavutti voimakkaan vaikutusvallan syntyperäisten natalilaisten joukossa, jotka kutsuivat häntä "isäksi" ja metsästysurotöidensä takia "Somsteuksi". Hänen poliittinen päälinjansa oli säilyttää paikallisten heimojen tavat mahdollisimman pitkälle eikä pakottaa sivistystä. Tämän politiikan jäljet voidaan vieläkin nähdä Natalin paikallisten asemassa ja olosuhteissa. Hänen valta-aikanaan ei tapahtunut kuin yksi vakava kapina, Langalibalele, vuonna 1873 ja sekin oli valkoisten valtaa vastaan, ei suoraan hänen politiikkaansa vastaan.
Natalin hallitus käytti hyväkseen Shepstonen vaikutusta zuluihin vuonna 1861, jolloin hän matkusti Zulumaahan ja hankki kuningas Mpandelta tunnustuksen, että Cetshwayo olisi hänen seuraajansa. 12 vuotta myöhemmin hän otti osaa Cetshwayon kuninkaaksi julistamiseen, jossa Cetshwayo lupasi elää rauhassa naapuriensa kanssa. Vuonna 1874 ja uudestaan vuonna 1876 Shepstone oli vierailemassa Lontoossa koskien Etelä-Afrikan asioita. Cetshwayon epäonnistuminen lupauksensa pitämisessä onkin usein liitetty, ainakin osittain, Shepstonen poissaoloon Natalista. Vuonna 1876 Lontoossa Shepstonelle uskottiin Carnarvonin neljännen jaarlin arvo, Siirtokuntien valtiosihteerin titteli, lisätoimeksiantona neuvotella Transvaalin toimeenpanovallan kanssa Etelä-Afrikan liittovaltion kysymyksestä. Shepstonelle annettiin myös valta annektoida valtio, kunhan Britannian hallitus sen hyväksyisi ensin.
Bissagossaaret
Bissagossaaret () ovat Guinea-Bissauhun kuuluva saariryhmä Atlantin valtameren rannikolla. Saaria on yhteensä 88, joista 23 on asuttuja. Niiden pinta-ala on 2 624 neliökilometriä. Tärkeimmät saaret ovat Bubaque, Canhabaque, Caravela, Carache, Formosa, Galinhas, Maio, Orango, Rubane ja Soga.
Bissagossaaret ovat jäänne meren valtaamasta Gebajoen suistosta. Alueen pinta-ala on yli 10 000 neliökilometriä, josta 1 600 neliökilometriä on vuorovesialuetta. Mangroverämeet käsittävät 350 neliökilometriä. Vuotuinen sademäärä on 2 000–2 500 millimetriä. Kuiva kausi kestää marraskuusta huhtikuuhun ja sadekausi toukokuusta lokakuuhun. Keskilämpötila on 26 astetta ja suhteellinen ilmankosteus 70 %.
Saarten luonto on rikas ja monipuolinen. Eläinkuntaan kuuluvat afrikanmanaatti, virtahepo, niilinkrokotiili, delfiini ja liemikilpikonna. Kalalajeja on 155 ja lintulajeja 96. Saaret ovat Banc d’Arguinin kansallispuiston jälkeen Länsi-Afrikan toiseksi tärkein muuttolintujen asuinpaikka. Bissagossaaret julistettiin Unescon biosfäärialueeksi vuonna 1996. Alueella sijaitsevat João Viera-Poilãon ja Orangon kansallispuistot sekä Formosan, Nagon ja Tchediãn merensuojelualue.
Bissagossaaret kuuluvat Guinea-Bissaun Bolaman alueeseen. Niiden asukasluku on 29 875 henkeä (vuonna 2009, väestönlaskenta). Väestöstä 90 % muodostavat bissagot. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, palmuöljyn ja palmuviinin valmistus, kalastus ja äyriäisten keräily. Bissagot kävivät vuosisatojen ajan sitkeää taistelua portugalilaisia, brittiläisiä ja ranskalaisia siirtomaavalloittajia vastaan. Portugalin Guineaan kuuluneet saaret alistettiin lopullisesti vasta vuonna 1936.
Armenian kieli
Armenia on indoeurooppalainen kieli, jota puhutaan Armeniassa ja sen lähistöllä muun muassa Venäjän eteläosassa Krasnodarin aluepiirissä ja Rostovin alueella. Kielellä on virallisen kielen asema Armeniassa. Armenialla on noin 5,9 miljoonaa äidinkielistä puhujaa, joista 3,1 miljoonaa asuu Armeniassa. Kieltä kirjoitetaan 400-luvulla kehitetyillä armenialaisilla aakkosilla. Sillä on myös kaksi keskenään ymmärrettävää standardimurretta; länsiarmeniaa puhuvat yleensä ulkomailla asuvat armenialaiset ja itäarmeniaa puhutaan Armeniassa.
Itäarmenian äännerakenne on seuraavanlainen:
Paino on aina sanan viimeisellä tavulla paitsi silloin, kun viimeinen tavu on määräinen artikkeli tai possessiivisuffiksi, jolloin paino on toiseksi viimeisellä tavulla.
Armenia muistuttaa kieliopiltaan muita indoeurooppalaisia kieliä, mutta jotkin ominaisuudet ovat samankaltaisia kuin ympäröivissä kaukasuslaisissa kielissä.
Armenian substantiiveilla ei ole kieliopillista sukua. Substantiivit taipuvat luvun (yksikkö ja monikko) ja sijan (nominatiivi, akkusatiivi, genetiivi, datiivi, ablatiivi, instrumentaali, lokatiivi) mukaan. Seuraavassa esimerkiksi sanan գիրք "girkʿ" 'kirja' taivutus:
Armeniassa on epämääräinen ja määräinen artikkeli. Epämääräinen artikkeli on aina մը "mə", ennen vokaalia մըն "mən". Määräinen artikkeli liitetään sanan loppuun ja on -ը -"ə", ennen vokaaleja tai niiden jälkeen -ն -"n".
Armenian persoonapronominit ovat seuraavat:
Verbeillä on viisi tapaluokkaa (indikatiivi, optatiivi, konditionaali, imperatiivi ja nesessitatiivi) ja viisi aikamuotoa (preesens, imperfekti, futuuri, preteriti ja aoristi). Verbijärjestelmä on hyvin monimutkainen.
Turkmeenin kieli
Turkmeenin kieli (turkmeeniksi "türkmen dili") on Turkmenistanissa ja sen lähialueilla asuvien turkmeenien puhuma turkkilainen kieli. Venäjällä Stavropolin aluepiirissä asuvia turkmeeneja kutsutaan truhmeeneiksi ja Irakissa asuvia turkomaaneiksi. Turkmeeni on Turkmenistanin tasavallan virallinen kieli.
Vuonna 1989 entisen Neuvostoliiton alueella laskettiin olevan 2,7 miljoonaa turkmeenia, joista 2,5 miljoonaa asui Turkmenistanissa, 121 000 Uzbekistanissa, 39 000 Venäjällä, 20 000 Tadžikistanissa, ja 4 000 Kazakstanissa. Äidinkielenään turkmeenia puhui 98,2 % Neuvostoliiton turkmeeneista. Huomattavia turkmeeniryhmiä asuu myös Iranissa (yli 660 000), Afganistanissa (350 000), Irakissa (200 000), Turkissa (120 000) ja Syyriassa (35 000). Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan 27,3 % Turkmenistanin turkmeeneista puhui toisena kielenään venäjää.
Turkmeeni kuuluu turkkilaisten kielten lounaisen eli oguusilaisen ryhmän oguusilais-turkmeenilaiseen alaryhmään. Sen perustana ovat läntisten oguusiheimojen murteet, joihin on sulautunut varhaisempia horezminturkkilaisia ja myöhäisempiä oguusilais-seldžukkilaisia piirteitä. Jälkimmäisen ryhmän pohjalta on kehittynyt turkin kieli. Uzbekin kielen murteista turkmeeniin on omaksuttu kiptšakkilaisia aineksia.
Kieli jakautuu noin 30 murteeseen, jotka kantavat niitä puhuvien etnisten ryhmien nimiä. Murteiden välillä on tiettyjä foneettisia, morfologisia ja sanastollisia eroja.
Turkmeenien kirjakielenä toimi pitkään keskiaasialainen tšagatain kieli, jonka normit alkoivat lähentyä kohti kansankieltä 1700-luvulta lähtien. Ensimmäinen turkmeeninkielinen kirja julkaistiin vuonna 1814. Venäjän vallankumoukseen mennessä turkmeeniksi ilmestyi noin 200 kirjaa, jotka käsittävät lähinnä runoutta, uskonnollisia teoksia sekä myöhemmin myös oppi- ja valistuskirjallisuutta. Ennen vallankumousta julkaistiin muutaman vuoden ajan turkmeeninkielistä sanomalehteä. Kirjoitusjärjestelmä perustui arabialaiseen kirjaimistoon.
Varsinainen turkmeenin kirjakieli syntyi 1920- ja 1930-luvuilla. Vuonna 1928 siirryttiin Neuvostoliiton turkkilaisten kansojen yhteiseen latinalaiseen kirjaimistoon (ns. uusi kirjaimisto) ja vuonna 1940 kyrilliseen aakkostoon, jota oli täydennetty lisämerkeillä ә, ө, ү, җ ja ң. 1990-luvulla Turkmenistanissa siirryttiin jälleen latinalaiseen kirjaimistoon. Afganistanissa, Iranissa ja Irakissa käytetään edelleen arabialaista kirjoitusjärjestelmää. Kirjakielen katsotaan perustuvan teke-ryhmän ahalin murteeseen.
"Turkmeenin kirjaimisto"
Neuvostoaikana venäjää käytettiin laajasti turkmeenin rinnalla Turkmenistanin hallinto- ja sivistyskielenä. Itsenäistymisen jälkeen turkmeeni on syrjäyttänyt venäjän lähes kaikilla aloilla.
Eero Lehtonen
Eero Reino Lehtonen (21. huhtikuuta 1898 Mikkeli – 9. marraskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen yleisurheilun viisiottelun olympiavoittaja Antwerpenin (1920) ja Pariisin (1924) olympialaisista.
Lehtonen edusti seuratasolla Mikkelin Kilpa-Veikkoja ja hänestä onkin patsas Mikkelin Urheilupuistossa.
Lehtonen oli koulutukseltaan metsänhoitaja. Hän oli Metsähallituksen metsänmyyntitoimiston apulaisjohtaja vuodesta 1950.Lehtonen osallistui myös kymmenotteluun (1920) ja 4×400 metrin viestiin (1924).
Kyzyl
Kyzyl (, ) on Tuvan tasavallan pääkaupunki Jenisein varrella Etelä-Siperiassa Venäjällä. Kaupungin nimi tarkoittaa tuvan kielellä "punaista". Kaupungissa on noin 109 918 asukasta (2010).
Kyzyl sijaitsee paikallisen näkemyksen mukaan aivan Aasian maantieteellisessä keskipisteessä, tästä ei tosin olla aivan yksimielisiä. Kaupungista löytyy kuitenkin monumentti, jonka nimi on "Aasian keskikohta".
Kaupungin merkittävistä rakennuksista mainittakoon parlamenttitalo ja kansallisteatteri. Kaupungin eteleäpuolella sijaitsee Kyzylin lentoasema. Rautatietä ei sen sijaan ole lähistöllä.
Kyzyl perustettiin vuonna 1914 nimellä Belotsarsk. Vuonna 1918 sen nimeksi vaihdettiin Khem-Beldyr. Nimeä Kyzyl on käytetty vuodesta 1926 lähtien.
Rock Against Communism
Rock Against Communism eli RAC oli alun perin 1980-luvulla Yhdistyneessä kuningaskunnassa pidetty konserttikiertue, joissa esiintyi kansallismielisiä ja valkoisten ylivaltaa ajavia rasistisia yhtyeitä. Ensimmäinen RAC-konsertti pidettiin vastaiskuna Rock Against Racism -konsertille. Konsertit pidettiin yleensä salassa Anti-Fascist Action ja Anti-Nazi League -järjestöjen iskujen välttämiseksi. RAC-konsertit järjesti National Front -puolue, pääasiassa järjestäjänä oli Skrewdriver-yhtyeen keulahahmo Ian Stuart Donaldson. Donaldsonin erottua National Frontista RAC-konsertit kuihtuivat vähitellen yhtyeiden siirtyessä Donaldsonin Blood&Honour -järjestön konsertteihin.
Termiä RAC on käytetty sittemmin yleisnimikkeenä koko musiikkityylille. RAC-sanaa ovat käyttäneet muun muassa yhtyeet English Rose ja Brutal Attack nykyhetkeen saakka. Nimestään (”rock kommunismia vastaan”) huolimatta RAC-yhtyeet keskittyvät pelkän kommunisminvastaisuuden lisäksi yleensä rasismiin ja antisemitismiin, sekä myös kapitalismin vastaisuuteen. Monet nykyajan "RAC-yhtyeet" ovat ottaneet musiikillisia vaikutteita muun muassa metallista.
Suomessa on ollut RAC-yhtyeitä 1980-luvun lopulta lähtien, joista merkittävimmät ovat kansainvälistä huomiota saaneet Mistreat, Sniper ja Pig Killer, joista jälkimmäinen ei ole ollut aktiivinen vuosiin.
Lisäksi on joukko tuntemattomampia yhtyeitä, kuten helsinkiläinen monia keikkoja soittanut Hate Crime joka toimi 1990-luvulta 2000-luvun alkuun, muutamia keikkoja soittanut mikkeliläinen Fatal Strike 1990-luvulta, ja vielä nykyisinkin aktiivinen, yhden albumin tehnyt jyväskyläläinen White Minority.
Tämän hetken aktiivisimmin keikkaileviin suomalaisiin RAC-yhtyeisiin kuuluvat "uuden polven" kokoonpanot, kuten helsinkiläinen Civic Duty , järvenpääläinen Marder, kotkalainen South East Street Sweepers, keskisuomalainen Pagan Skull, sekä Vapaudenristi Lahdesta.
Ian Stuart Donaldson
Ian Stuart Donaldson, taiteilijanimeltään Ian Stuart, (11. elokuuta 1957 – 24. syyskuuta 1993) oli englantilaisen skinhead-rockyhtye Skrewdriverin perustaja ja johtohahmo.
Stuart varttui Blackpoolissa, jossa hän perusti yhtyeensä Skrewdriverin vuonna 1977. Yhtye hajosi kaksi vuotta myöhemmin, mutta Stuart muodosti sen uudelleen eri muusikkojen kanssa vuonna 1982. Uusi Skrewdriver kannatti antikommunismia ja äärioikeistolaisuutta ja se oli yksi päätekijä Rock Against Communism -konserteissa. Stuart myös johti nationalistista Blood&Honour-organisaatiota, joka levittää oikeistolaista musiikkia ja järjestää konsertteja.
Stuart julkaisi kaksi sooloalbumia ja oli avainjäsenenä kahdessa muussakin kokoonpanossa, White Diamondissa ja The Klansmenissa. Hän myös julkaisi yhdessä Skrewdriverin kitaristin Stiggerin kanssa albumit "Patriotic Ballads vol. 1" ja "2".
Stuart kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1993.
Catillus
Catillus (Kettil) toimi Suomen piispana vuosina 1266–1286. 1400-luvun alusta peräisin olevan Palmsköldin katkelman vanhemman osan mukaan hän oli syntyään Länsi-Götanmaalta. Hänen aikanaan perustettiin vuonna 1276 tuomiokapituli Räntämäelle. Kettil myös haudattiin Räntämäelle eli Koroisten piispankirkkoon.
Kettil on ensimmäinen Suomen piispa, josta on säilynyt maininta alkuperäisasiakirjassa Turun piispana. Asiakirja on päivätty Ruotsissa Husbyssä 26. kesäkuuta 1270. Kettilistä on runsaasti asiakirjamainintoja vuosilta 1270–1281, mutta ne kertovat etupäässä Kettilin osallistumisesta Ruotsin piispojen kokouksiin ja muihin valtiollisiin tilaisuuksiin Ruotsissa. Suomessa päivättyjä Kettilin kirjeitä ei ole säilynyt.
Kettil
Kettil on muinaisskandinaavinen, nykyisin harvinaiseksi jäänyt miehen etunimi, joka johtuu skandinaavisesta kypärää merkitsevästä sanasta. Nykyisin nimestä on yleisemmässä käytössä muunnos Kjell.
Suomessa on vuoden 1900 jälkeen ollut alle 55 Kettil-nimistä henkilöä. Harvinaisuudestaan huolimatta nimi esiintyy kuitenkin Suomen ruotsinkielisessä kalenterissa, jonka mukaan Kettilin samoin kuin Kjellinkin nimipäivä on 8. kesäkuuta.
Johannes Pietarinpoika
Johannes II Pietarinpoika (myös Johannes II Petri, k. 1370) toimi Suomen piispana vuosina 1368–1370. Hän toimi kirkon oikeuksien ja omaisuuden lisäämiseksi.
Johannes oli alun perin kotoisin Ruotsista, mutta toimi Tenholan kirkkoherrana pitkään, ainakin vuodesta 1351 lähtien. Hänet nimitettiin vuonna 1363 kaniikiksi ja vuonna 1367 tuomiorovastiksi. Vuonna 1368 Johanneksesta tuli Suomen piispa. Johannes opiskeli myös Pariisin yliopistossa, jossa hän hoiti vuonna 1366 myös rehtorin virkaa.
Johannes sai piispan tehtävää hoitaessaan mainetta hyvänä hallintomiehenä. Hän hankki Ruotsin kuningas Albrekt Mecklenburgilaiselta ja paavilta vahvistukset Suomen piispan ja Suomen kirkon aikaisemmin saamille vapauksille. Hän myös painosti talonpoikia maksamaan veronsa kirkolle. Johannes julisti pannaan yhden Suomen vaikutusvaltaisimmista miehistä: Viipurin linnanpäällikkö Sune Haakoninpoika joutui pannaan, koska hän anasti itselleen erään kirkolle aikaisemmin lahjoitetun tilan.
Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Johannes Pietarinpoika antoi koristaa Piispa Henrikin haudan Nousiaisten kirkossa. Johannes kuoli vuonna 1370 ja hänet haudattiin Turun tuomiokirkkoon kuparisen hautalaatan alle. Hauta ja hautalaatta ovat sittemmin tuhoutuneet.
Johannes Westfal
Johannes III Westfal (noin 1310–1385) toimi Suomen piispana vuosina 1374–1385. Hän pyrki edeltäjänsä Johannes II Pietarinpojan tavoin lisäämään kirkon oikeuksia ja omaisuutta.
Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Johannes Westfal oli syntyjään turkulainen. Hän perusti Turun tuomiokirkkoon Pyhän Katariinan prebendan ja kuorin, johon hänet haudattiin. Kronikan mukaan Johannes kuoli Niittykartanossa.
Maunu I
Maunu I (k. 1308) toimi Turun piispana vuosina 1291–1308. Hän oli ensimmäinen syntyperältään suomalainen mies, joka pääsi tähän virkaan, syntyisin Ruskon Merttelän kylästä. Hänen aikanaan piispanistuin siirrettiin Koroisista Turkuun Unikankareelle. Tämä tuomiokirkko vihittiin vuonna 1300. Hän oli myös ensimmäinen Turun piispa, joka haudattiin Unikankareella sijaitsevaan tuomiokirkkoon. Piispa Maunun sinetti vuodelta 1299 on säilynyt Niin ikään on säilynyt kopiona latinankielinen Maunun vahvistuskirje vuodelta 1295 .
Maunu
Maunu on suomalainen miehen etunimi. Maunun nimipäivä 19. elokuuta. Nimi on suomalainen muoto latinalaisesta nimestä Magnus, joka merkitsee suurta ja on ollut käytössä muun muassa Kaarle Suuren () lisänimenä. Nimestä on käytössä myös muunnos Mauno.
Nimeä Maunu käytetään suomen kielessä myös Ruotsin ja Norjan keskiaikaisista kuninkaista, joiden alkuperäinen nimi on Magnus.
Vuoden 2009 loppuun mennessä Väestörekisterikeskuksen mukaan 1 464 henkilöä on saanut etunimekseen Maunu.
Keila (Viro)
Keila () on kaupunki Harjumaan maakunnassa, Virossa. Se sijaitsee noin 25 kilometriä Tallinnasta lounaaseen, Keilajoen varrella. Keilan pinta-ala on 11,22 neliökilometriä. Kaupungissa on noin 10 000 asukasta.
Keilan kaupungin hallinnollinen asema säilyi vuoden 2017 kuntauudistuksessa muuttumattomana.
Vuonna 2011 Keilan kaupungissa oli 9 763 asukasta, joista 8 292 (84,9 %) oli virolaisia, 1 077 (11,0 %) venäläisiä ja 390 (4,0 %) muita kansallisuuksia.
Harjumaan maakuntamuseo sijaitsee entisessä 1800-luvun lopussa valmistuneessa Keilan kartanossa Jõesaarella. Museo on perustettu vuonna 1988, ja se kerää, tutkii ja esittelee koko Harjumaan alueen historiaa ja luontoa. Lähistöllä on Keilan vasallilinnoituksen rauniot. Näiden ympärillä on yli 22 hehtaarin Jokipuisto.
Keilan Mikaelin kirkko on koko Harjumaan suurin keskiaikainen kirkko, jonka vanhin osa on vuoden 1280 tienoilta. Varsinainen kirkkosali valmistui 1300-luvun alkupuolella. Kirkkoa pidennettiin ja holvattiin 1400-luvulla, jolloin rakennettiin kellotorni.
Keila on läntisen Harjumaan liikenteen solmupiste. Tallinna–Paldiski-valtatie (Valtatie 8) kulkee Keilan kautta. Valtatie 11 itään kohti Maardua ja kantatie 17 lounaaseen kohti Haapsalua alkavat Keilasta. Keilasta on Tallinnasta rautatieyhteys, joka jatkuu etelään Sauen Riisipereen ja länteen Paldiskiin ja Kloogarannaan.
Pentti Viherluoto
Pentti Armas Viherluoto (9. maaliskuuta 1915 Turku – 19. marraskuuta 2004 Turku) oli suomalainen muusikko ja säveltäjä. Viherluoto oli itseoppinut muusikko, joka soitti 1930-luvun aikana useissa turkulaisissa yhtyeissä. Monet merkittävät laulajat, kuten Olavi Virta, A. Aimo, Henry Theel, Tapio Rautavaara, Georg Malmstén, Matti ja Teppo, Veikko Tuomi, Katri Helena, Inga Sulin, Rainer Friman, Veikko Lavi, Tuula-Anneli Rantanen, Eero Väre ja Esko Rahkonen ja Reijo Taipale ovat levyttäneet hänen sävellyksiään. Viherluoto lauloi itsekin levylle joitakin kappaleitaan. Tunnettuja sävellyksiä ovat esimerkiksi "Aamu Airistolla", "Punaiset lehdet", "Musta ruusu", "Tanssilavan luona", "Ruusuja lurjukselta", "Turun surusilmä" ja "Puhelinlangat laulaa". Ensilevytyksen kappaleesta "Aamu airistolla" teki A. Aimo vuonna 1942, hänen jälkeensä sen levytti Olavi Virta. Hän myös sanoitti kappaleitaan, eli kaikkia sanoituksia ei tehnyt hänen veljensä Aimo.
Sanoituksia Viherluodon sävellyksiin teki hänen veljensä Aimo Viherluoto nimimerkillä Harry Etelä. Aimo Viherluodon varhaisen kuoleman jälkeen vuonna 1956 Pentti Viherluodon sävellyksiä sanoitti esimerkiksi Veikko Lavi.
Pentti Viherluoto jäi orvoksi hyvin pienenä ja kasvoi vanhempien kuoltua isovanhempiensa luona hieman vanhemman Aimo-veljen kanssa. Pentti Viherluodon puoliso on Laila Viherluoto (o.s. Nummila). Viherluoto vietti koko elämänsä Turussa. Lähinnä vaatimattoman persoonansa vuoksi Viherluoto on nimenä jäänyt suurelle yleisölle melko tuntemattomaksi, vaikka hänen sävellystyylinsä oli lähellä Toivo Kärjen tyyliä. Pentti Viherluoto kuoli pitkällisen ja vaikean sairauden seurauksena kotikaupungissaan Turussa hoitokodissa 89-vuotiaana marraskuussa 2004.