Kasvissyönti
Kasvissyönti eli vegetarismi tarkoittaa ihmisen pidättäytymistä eläinten syönnistä, se voi tarkoittaa myös yleisesti kaikista ei kasvipohjaisten ruokien syönnistä pidättäytymistä ja sen määritelmä vaihtelee ajallisesti, kulttuurisesti ja maittain. Syyt kasvissyöntiin voivat olla esimerkiksi ekologisia, eettisiä, poliittisia, uskonnollisia tai terveydellisiä.
Euroopan Komission mukaan eläinperäisiä ainesosia sisältävää ruokaa ei saa kutsua kasvisruoaksi. Kansainvälisen kasvissyöjien liiton käyttämän 1800-luvulta peräisin olevan määritelmän mukaan kasvisruoka tarkoittaa kuitenkin kaikkea sellaista ruokaa, joka ei sisällä lihaa tai kalaa. Eläinperäisistä ravinnosta on siis perinteisesti sallittu eläinten tuotokset, kuten maidon, kananmunan ja hunajan nauttiminen, minkä vuoksi "vegetaristeja" kutsutaan myös laktovegetaristeiksi tai lakto-ovo-vegetaristeiksi. Nykyisin tosin kasviperäisten "korvaavien" tuotteiden kuten kasvimaitojen saatavuuden paraneminen on lisännyt niiden käyttöä kasvissyöjien keskuudessa.
"Vegaanit" eivät käytä lainkaan eläinkunnan tuotteita. Ravitsemustieteellisissä tutkimuksissa vegaaneista käytetään termiä ”strict vegetarian” (tiukka kasvissyöjä).
Yleisintä kasvissyönti on Intiassa, jossa 40 % ihmisistä oli vuonna 2006 kasvissyöjiä. 31 % intialaisista söi kananmunatonta kasvisruokaa, koska kananmunien käyttöä ei Intiassa tavallisesti määritellä kasvisruokailuksi. Ruotsissa kasvissyöjiä oli vuonna 2014 10 %, joista vegaaneja oli 4 %. Venäjällä kasvissyöjiä oli 3−4 % vuosina 2013−2014.
Kasvissyönnin määrästä on esitetty suuntaa antavia arvioita, joiden mukaan 2−3 % suomalaisista olisi kasvissyöjiä ja noin 0,5 % vegaaneja. Vuonna 2008 julkaistun, aiempien vuosien tutkimuksia yhdistelevän metatutkimuksen mukaan 3,3 % suomalaisista piti itseään kasvissyöjänä, mutta vain 20 prosentilla heistä ruokavalio täytti kasvissyönnin määritelmän. Siten kasvissyöjien osuus suomalaisista oli tuolloin 0,66 %. 1,4 % söi kalaa, mutta ei lihaa (Pescovegetarismi). 0,18 % oli joko vegaaneja tai laktovegetaristeja.
Lihantuottajien Lihatiedotusyhdistyksen kyselyn mukaan 7 % suomalaisista (eli 384 000 ihmistä) ei syönyt lihaa vuonna 2016. Lihaa syömättömiä oli eniten 15−24 -vuotiaiden keskuudessa, joista 16 % ei syönyt lihaa. 3 % väestöstä söi lihaa harvoin. Kysely ei kuitenkaan kartoittanut kalan syöntiä. Vuonna 2015 lihaa ei syönyt 6 % väestöstä (329 000 ihmistä). Vuonna 2014 osuus oli 5 % ja korkein 25−34 -vuotiaiden keskuudessa, jossa se oli 10 %.
Kasvisruoan suosio on ollut viime aikoina kasvussa. Kasviproteiinien kysyntä lisääntynyt Suomessa.
"Elävän ravinnon" syöjät syövät vain kuumentamatonta kasvisruokaa. "Fruitarismi" on ruokavalio, joka sisältää vain hedelmiä laajasti käsitettynä, muun muassa myös siemeniä ja pähkinöitä. Fennovegaanit syövät vain Suomessa tuotettuja kasvikunnan tuotteita.
Joissakin aasialaisissa kulttuureissa, eräissä hindulaisuuden suuntauksissa ja Mahajana-buddhalaisten keskuudessa kasvissyöntiin voidaan lukea myös pidättäytyminen sipulin, valkosipulin ja sienten nauttimisesta, koska niiden katsotaan olevan henkisiltä vaikutuksiltaan lihan kaltaisia.
Lacto-ovo-vegetaristit syövät myös maitotuotteita ja kananmunia.
"Semivegetaristit" eli niin sanotun punaisen lihan boikotoijat (punaiseksi lihaksi lasketaan usein sika-, nauta ja lammas. sekä muut sorkkaeläimet) syövät kalaa ja kanaa, eli ns. vaaleaa lihaa. Tämä on yleistä esimerkiksi muslimien ja juutalaisten keskuudessa. "Pescovegetaristit" syövät mereneläviä, mutta eivät maaeläimiä.
Fleksitarismi (tulee englannin kielen sanastai flexitarianism) Tarkoittaa joustavaa ruokavaliota jossa noudatetaan pääasiassa vegaanista tai lakto-ovo-vegetaarista ruokavaliota. Mutta jossa saatetaan myös maltillisesti käyttää ei kasviperäisiä tuotteita. Tämän kaltainen joustava kasvissyönti on ollut viimeaikoina nousussa, kun lisätietoa kasvisruoan myönteisistä ympäristöllisistä, eettisistä ja terveydellisistä vaikutuksista on tullut paljon. Tämän kaltaista termiä on tuonut esille Brian Kateman, joka on muotoillut sanan reducetarian (vähentäjä dietti) tarkoittaa ruokavaliota jossa lihan ja muidenkin eläinperäisten tuotteiden syöntiä pyritään vähentämään.
Alla olevien etuliitteiden syntyyn on vaikuttanut se, että joissakin kulttuureissa ja kielen käyttötavoissa sanalla eläin on tarkoitettu vain nisäkkäitä ja muita biologisesti ihmistä lähempänä olevia eläinkunnan (animalia) edustajia eikä esimerkiksi lintuja, kaloja, hyönteisiä tai äyriäisiä.
Antiikin Kreikassa elänyt filosofi Pythagoras ja hänen seuraajansa eivät syöneet lihaa, koska uskoivat, että eläimilläkin on sielu. Lisäksi hän uskoi, että jos ihminen luopuisi eläinten tappamisesta ravinnon vuoksi, niin tappamisen taito katoaisi ja samalla sodat loppuisivat. Pythagoras eli raakaravinnolla ja hän ei ilmeisesti käyttänyt hunajaa lukuun ottamatta muitakaan eläinkunnan tuotteita. Kaikkia vegetaristeja kutsuttiinkin pythagoralaisiksi, kunnes 1800-luvun puolessa välissä perustettiin ensimmäiset vegetaristiyhdistykset ensin Englantiin ja sitten Yhdysvaltoihin.
Intiassa kasvissyönnin historia ulottuu vähintään yhtä varhaisiin aikoihin kuin länsimailla. Bramiinipapit ovat olleet laktovegetaristeja, sillä lihan (mukaan lukien munat) syömistä pidettiin saastuttavana. Papiston lisäksi tapa on levinnyt muihinkin väestönosiin, ja joissakin osissa Intiaa suurin osa väestöstä on laktovegetaristeja.
1850-luvulla Suomesta matkustettiin Keski-Euroopan vuoristoparantoloihin hakemaan apua vaikeisiin vaivoihin. Osassa parantoloista noudatettiin kasvisruokavaliota. Eräät terveysmatkailijoista noudattivat suositeltua kasvisruokavaliota vielä kotiin palattuaankin.
Vanhin tunnettu suomalainen kirjallinen lähde kasvissyönnistä on heinäkuussa 1865 Finlands Allmänna Tidningenissä julkaistu tuntemattoman kirjoittajan artikkeli "Om vegetarianismen", joka on laaja katsaus eurooppalaisen kasvissyönnin historiaan ja taustatekijöihin. Artikkelissa esitellään aikakauden kasvissyöjien esittämiä moraalisia ja terveydellisiä perusteluja ruokavaliolle. Heistä esitellään yhdysvaltalainen fysiologi Sylvester Graham sekä sekä Vegetarian Society -yhdistyksen Iso-Britanniaan vuonna 1847 perustanut yhdysvaltalainen Bronson Alcott. Väitteiden tueksi vedotaan myös vanhempiin auktoriteetteihin siteeraamalla kasvissyöntiin liitettyjä tieteilijöitä ja taiteilijoita; Pythagorasta, Platonia, Ciceroa, Michelangeloa, Isaac Newtonia, John Lockea ja Voltairea. Kaikkien kohdalla yhteys kasvissyöntiin ei kuitenkaan ollut yksiselitteinen.
Kasvisruokavalio mainittiin lehdistössä seuraavan kerran vuonna 1879, kun Wiborgs Tidning uutisoi Saksan kasvissyöjien yleiskokouksesta ja siellä käsitellyistä aiheista, joihin kuului aloite kasvisruokien lisäämisestä julkisten laitosten ruokatarjoiluihin sekä kysymys siitä, voiko kasvissyöjä käyttää eläinperäisiä vaatteita.
Kasvisruokailua käsittelivät harvakseltaan lähinnä ruotsinkieliset lehdet, vaikka suomen- ja ruotsinkielisiä lehtiä oli yhtä paljon. Vuonna 1883 useissa sanomalehdissä uutisoitiin, miten kasvissyönti levisi Saksassa, Sveitsissä ja Itävallassa, etenkin Berliinissä, jonka 5000 kasvissyöjästä suurimman osan kerrottiin olevan opiskelijoita. Kaksi vuotta myöhemmin uutisoitiin, että Lontoossa on jo kahdeksan kasvisravintolaa. Ensimmäinen suomenkielinen uutinen kasvisruokailusta on pieni sivumaininta Waasan lehdessä joulukuussa 1888 artikkelissa "Kuinka elämäämme pitentäisimme?", jossa se mainitaan yhtenä keinona elää kauemmin muiden kohtuullisten elintapojen yhteydessä. Kaksi vuotta myöhemmin Uudessa Suomettaressa on kahdessa numerossa julkaistu artikkeli "Wegetarismista", joka esittelee kasvissyöntiä suomenkielisille lukijoille. Kasvisruokavaliolle esitetään 24 perustelua, jotka ovat enimmäkseen terveydellisiä, mutta myös eettisiä ja uskonnollisia. Lisäksi vedotaan auktoriteetteihin ja edullisuuteen. Moraalinen perustelu oli esimerkiksi, että; "Kaikki tunnon ihmiset, miehet kuin naisetkin, syvästi loukkautuvat, havaitessaan teurastajan kuolettavain iskujen alla ähkyväin eläinten hirveätä mylvinää."
Toukokuussa 1894 Suomessa julkaistiin ensimmäinen kasviskeittokirja: Helene Seilingin "Kortfattad vegetariansk kokbok". Kirjassa on 156 reseptiä ja kuuden viikon malliruokalista. Johdannossa on Seilingin aviomiehen Maxin kirjoittama parikymmensivuinen kasvissyönnin esittely. Ruokavaliota perusteltiin terveellisyydellä, ja kirjassa esiteltiin pelkällä kasvisravinnolla toimeentulevia Aasian kansoja osoituksena siitä, että pelkällä kasvisravinnolla voi pärjätä raskaidenkin töiden parissa.
Lokakuussa 1894 etunimeltään tuntemattomaksi jäänyt neiti Forss avasi Helsingin Rauhankadulle Suomen ensimmäisen kasvisruokapaikan eli "vegetaarisen päivällistarjoilun". Seuraavana vuonna "kapteenin rouva" H. Levander perusti kasvisravintolan Kasarmikadulle. Ensimmäiset ravintolat jäivät todennäköisesti lyhytikäisiksi. Syksyllä 1897 Heinolan kylpylä ilmoitti alkavansa tarjota myös kasvisruokaa. Vuonna 1903 Karin Boldt avasi "Vegetaariset ruokasalit" Helsinkiin. Heinäkuussa 1906 rouva Lindberg avasi ravintolan naapuriin kilpailevan kasvisravintola "Reformin", joka mainosti noudatettavansa tanskalaisen Skodsborgin parantolan kasvisruokaoppeja. Syksyllä 1906 Boldt sulki ravintolansa muutamaksi vuodeksi mahdollisesti kilpailun tai miehensä Jean Boldtin vangitsemisen takia. Asiakaspohjan laajentamiseksi Lindbergin ravintolan ruokalistalle lisättiin myös kala- ja lihavaihtoehtoja. Ravintola toimi kokouspaikkana useille uudistusliikkeille, kuten naisten asemaa parantaville Naisasialiitto Unionille ja Hemmet-naisasiayhdistykselle.
1900-luvun alussa kasvissyönti vakiintui Suomessa. Suomalaiset eivät osallistuneet Pohjoismaisten vegetaristien ensimmäiseen yhteiskongressiin, joka pidettiin Tanskan Christianiassa kesällä 1904, vaan seuraavaan, joka järjestettiin Ruotsin Helsingborgissa vuonna 1906. Mukana oli myös eläinsuojelu-, raittius- ja rauhanaatteiden kannattajia. Vuonna 1907 perustettiin Suomen ensimmäinen vegetaristiyhdistys, ruotsinkielinen "Finlands vegetariska förening". Keväästä 1908 eteenpäin mm. Edith Olsson järjesti erityisiä kasvisruokakursseja. Olsson piti kurssejaan Fiskarsissa, Helsingissä ja Turussa. Elokuussa 1909 hän perusti Helsinkiin pysyvän kasvisruokakoulun ja vegetaristisen pitopalvelun ja kasvisruokakoulun nimeltä "Vegetus". Kasvisravintola "Osmolan" avautuessa syksyllä 1909, Helsingissä toimi yhtäaikaisesti kolme kasvisravintolaa. Kasvisravintoloita perustettiin kesällä 1910 myös Viipuriin, Turkuun, Tampereelle ja Naantaliin.
Sanomalehtikirjoittelun perusteella Helsingin ulkopuolella asuvat kasvissyöjät eivät olleet kuulleet vegetaristiyhdistyksen perustamisesta, vaan toivoivat sellaista Suomeenkin. Suomen kasvissyöjät voitiin jakaa kahteen joukkoon, josta ensimmäisen muodostivat ruotsinkieliset helsinkiläiset raittius- ja kansanvalistusliikkeen toimijat ja toisen suomenkieliset Helsingin ulkopuoliset raittius- ja luonnonparannusliiketaustaiset henkilöt.
1950-luvulla Helsingin Kalevankadulla toimi ravintola nimeltä Vegeta. Sen inspiraationa oli Saksasta vuosikymmeniä aikaisemmin tullut luontaisterveysliike, jonka edistäjiin kuului muiden muassa professori Toivo Rautavaara. Hänet tunnetaan mm. luonnon yrttien ja kasvien hyödyntämiseksi sodan aikana tekemästään työstä. 1960-luvulla rouva Makkosen Kasvisbaari oli Helsingin ainoa kasvisravintola ja 1970-luvun alussa Oraansuojelijat ry perusti ravintola Kasviksen. 1980-luvulla kasvisruoka alkoi yleistyä ja pelkästään kasvisruokiin erikoistuneita ravintoloita avattiin useita eri puolelle Suomea.
Maailman suurin ravintoasiantuntijoiden yhdistys, Academy of Nutrition and Dietetics – jonka jäsenenä on yli 100 000 ravitsemusalan asiantuntijaa – sanoo kasvisruokavaliosta seuraavasti:
“Oikeaoppisesti suunniteltu kasvisruokavalio on terveellinen, ravitsemuksellisesti riittävä ja sillä voi olla terveyttä edistäviä vaikutuksia tiettyjen tautien ehkäisemisessä ja hoitamisessa. Kasvisruokavalio sopii kaikkiin elämän vaiheisiin, mukaan lukien raskaus, imetys, varhaislapsuus, murrosikä, vanhuus ja sopii myös urheilijoille. Kasvisruokavaliot ovat ympäristön kannalta kestävämpiä verrattuna paljon eläinperäisiä ruokia sisältävään ruokavalioihin koska kasvisruoat kuluttavat vähemmän luonnonvaroja ja aiheuttavat vähemmän vahinkoa ympäristölle. Kasvisruokavaliota noudattavilla on pienempi riski sairastua tiettyihin tauteihin, muun muassa sepelvaltimotautiin, tyypin 2 diabetekseen, korkeaan verenpaineeseen, tiettyihin syöpiin sekä ylipainoon. Vähäinen tyydyttyneiden rasvahappojen määrä ja lisääntynyt vihannesten, hedelmien, täysjyväviljojen, palkokasvien, soijapavun, pähkinöiden ja siementen (joissa kaikissa on paljon kuitua ja phytokemikaaleja) syönti on tyypillistä kasvisruokavaliolle ja näiden ruokien syönti alentaa sekä kokonaiskolesterolia että huonoa LDL - kolesterolia ja auttaa verensokerin hallinnassa. Nämä tekijät auttavat pienentämään kroonisten tautien riskejä. Kasvisyöjillä tulee olla luotettava B12 -vitamiinin lähde kuten vitaminoidut elintarvikkeet tai ravintolisä."
Itä-Suomen yliopiston alustavan tutkimuksen perusteella vegaaneilla B-12-vitamiini-, D-vitamiini-, jodi- ja seleenitasapaino olivat merkitsevästi huonompia kuin sekaruokaa syövien. Vegaanit käyttävät liian vähän näitä tarjoavia lisäravinteita. Toisaalta tutkijan mielestä ihmisten pitäisi keskimäärin syödä nykyistä enemmän kasviksia.
B-vitamiinia eli kobalamiinia tuottavat vain bakteerit, joita löytyy eläinten suolistosta ja maaperästä. Ihmisen paksusuolessa muodostuu B-vitamiinia, mutta koska B-vitamiini imeytyy ihmisen elimistöön ohutsuolessa, sitä on saatava ravinnosta.
Ilman korvaavia ravintolisiä täysin vegaaneille syntyykin vitamiinin puutostila. Ihminen on kehityshistoriansa aikana ollut sekaruokainen niin pitkään (1–2 miljoonaa vuotta), että ihmisen fysiologia on tottunut saamaan eläinkunnan tuotteista B-vitamiinia, eikä kykene tuottamaan sitä itse. Apteekeista ja luontaistuotekaupoista saa myös vegaaneille sopivaa B-vitamiinia tablettimuodossa, ja lisäksi elintarvikekaupoista saa kasviperäisiä ruoka-aineksia, kuten kasvimaitoja, joihin on lisätty B-vitamiinia.
Oluen valmistuksen sivutuotteena jäänyt oluthiiva on hyvä B1, B2, B3, B5, B6, B7, B12, foolihapon, fosforin, raudan sekä magnesiumin lähde. Oluthiivaa myydään luontaistuotekaupoissa.
Ekologisen, hiili- ja vesijalanjäljen tutkimusten perusteella ympäristöystävällisintä ruokaa olisivat hedelmät, peruna ja vihannekset, sitten maito, leipä, pasta, riisi ja keksit, sitten munat, jogurtti, makeiset, palkokasvit ja kuivatut hedelmät, sitten sika, kana ja oliiviöljy, sitten juusto ja kala ja pahinta olisi naudanliha. Kaloista ekologisinta on kestävien kalakantojen käyttäminen, ellei niitä pyydetä ylisuurilla kalastuslaivastoilla. Viljeltyyn kalaan puolestaan liittyy jäteongelma. Oliiviöljyn vesijalanjälki on valtava, ja sen tuotanto muutenkin kuormittaa ympäristöä.
Erään tutkimuksen mukaan kasvissyönti vähentäisi hiilidioksidipäästöjä 1,5 tonnilla vuodessa. Keskivertosuomalaisen hiilijalanjälki on noin 10 hiilidioksiditonnia.
Cornellin yliopiston tutkimuksen mukaan ympäristölle olisi paras syödä myös lihaa tai munia mutta nykyistä jonkin verran vähemmän, vajaat 57 grammaa päivässä. Tämä johtuu siitä, että näin saadaan hyödynnettyä huonolaatuisia alueita, jotka eivät kelpaa ihmisruoan viljelyyn mutta kylläkin eläinrehun.
Kasvisruokavaliosta on tehty useita dokumenttielokuvia jotka käsittelevät sen terveellisyyttä ja ympäristönäkökulmia. Dean Ornish, T. Colin Campbell, John McDougall, Michael Klaper, Caldwell Esselstyn, Michael Greger, Joel Fuhrman, Neal Barnard, Alan Goldhamer, Garth Davis ja Joel Kahn ovat tunnetuimpia lääketieteen tohtoreita jotka suosittelevat käsittelemättömistä kasviksista koostuvaa ruokavaliota (engl. whole-foods plant-based diet). Heidän mukaansa kyseisellä ruokavaliolla ja muilla terveellisillä elämäntapamuutoksilla (kuten tupakoimattomuus ja liikunta) voidaan ehkäistä ja jopa parantaa monet degeneratiiviset sairaudet kuten sepelvaltimotauti.