Keski- ja pohjoispohjalaiset murteet
Keski- ja pohjoispohjalaiset murteet ovat suomen kielen murteita, joita puhutaan Etelä-Pohjanmaan järviseudun pohjoispuolelta aina Peräpohjan eteläisimpään osaan asti. Raja keski- ja pohjoispohjalaisen murrealueen välillä kulkee Raahen kohdalla. Alueen ylärajan pohjoispuolelta alkaa peräpohjalainen murrealue.
Keski- ja pohjoispohjalaisten murteiden alueen eteläraja kulkee linjaa Perho–Veteli–Kaustinen–Kälviä, eli Perhonjoen laaksoa pitkin Kaustiselle asti. Lännessä meri muodostaa luonnollisen rajan Simojokeen asti. Pohjoisessa raja on Simojoen laakso. Itäraja kulkee Perhosta Lestijärven, Reisjärven, Haapajärven, Pyhäjärven osittain, Kärsämäen, Pyhännän, Siikalatvan, Utajärven ja Pudasjärven kautta Ranualle saakka. Keski- ja pohjoispohjalaisten murrealueiden välinen raja kulkee Raahesta Siikalatvalle.
Keski- ja pohjoispohjalaiset murteet lasketaan kuuluvaksi länsimurteisiin, vaikka niissä on paljon itämurteiden piirteitä, etenkin savolaismurteista tulleita. Näinpä keski- ja pohjoispohjalaiset murteet luetaankin sekamurteisiin. Ne ovat epäyhtenäisiä, koska ne ovat kehittyneet sekä läntisistä lounais- ja hämäläismurteista että itäisistä savolaismurteista. Esimerkiksi Haapaveden, Kärsämäen, Nivalan ja Pyhäjärven sekä Koillismaan murteissa savolaisvaikutteet ovat voimakkaat, mikä ilmenee selvimmin sanoista kuten "mehtä" tai "kahto", joissa "ts" korvataan "ht":lla.
Savolaisvaikutteet kuuluvat enemmän keskipohjalaisissa murteissa, mutta ne lisääntyvät yleisesti ottaen aina, mitä kauemmas rannikolta mennään. Keski-Pohjanmaan murteissa on alueellista vaihtelua jopa siinä määrin, että jokainen jokilaakso erottuu omaksi murrealueekseen.
Keski-Pohjanmaan murrealue voidaan jakaa kolmeen ala-alueeseen, jotka ovat Perhonjoen, Lestijoen ja Kalajoen–Pyhäjoen murrealueet. Viimeisellä alueella voidaan vielä erottaa niin sanottu Rantamurre ja Ylämaan murteet.
Eteläisin, Perhonjoen murre voitaisiin lukea myös eteläpohjalaiseen murteeseen. Nimittäin Perhonjoen murteessa - niin kuin Etelä-Pohjanmaallakin – "t":n vastine astevaihtelussa on "r" (yleiskielessä "d"). Esimerkiksi: "sota – soran, pata – paran". Tämä variantti tavataan seuraavissa kunnissa: Veteli, Halsua, Kaustinen ja Kokkola. Myös Etelä-Pohjanmaalla havaittava erikoispiirre on "h":n esiintyminen pitkän vokaalin tilalla illatiivissa, passiivissa sekä monikossa. Esimerkiksi: "verkkohon, mennähän, lampahat". Edellä mainituissa pitäjissä sekä Kälviällä huomattava ilmiö on "h":n edellä tapahtuva sisäheitto, vokaalin katoaminen: "verkhon, menhän, lamphat". Yhteinen piirre eteläpohjalaisen murteen kanssa ovat myös asteittaisesti aukenevat diftongit: "uo > ua, yö > yä, ie > ia" tai "iä", kuten sanoissa "tuo > tua, vyöllä > vyällä, mies > miäs". 
Perhonjoen murteen erityinen piirre on "ts":n vastine "ss": messässä, isse, ei tarvisse".
Perhon- ja Lestijoen murreryhmille yhteistä on se, että "k":n astevaihteluparina on "j" tai "v", esimerkiksi "hylky – hyljyn, korko – korvon, tahko – tahvon". Toinen on se, että passiivin II. partisiipin lopussa esiintyy jokin klusiili ("k, p" tai "t"). Esimerkiksi: "on saatuk kaloja."
Ero Perhon- ja Lestijoen murteiden välillä ilmenee "t":n heikon asteen ja "ts":n edustuksessa. Nimittäin Lestijoen murreryhmässä "t":n heikon asteen edustus on "j": "ettei hän tiejä". Lisäksi "ts":n vastine on "ht", esimerkiksi "mehtä".
Keski-Pohjanmaan murteiden kolmas merkittävä ryhmä on Kalajoen–Pyhäjoen murre, jolle on kuvaavaa Etelä-Pohjanmaan murrepiirteiden heikentyminen ja samalla hämäläis- ja savolaismurteiden tunnusmerkkien lisääntyminen. Seuraavat ovat hyviä esimerkkiä siitä: "h" häviää painottoman tavun kahden vokaalien välistä: "tullaan, lampaat, verkkoon". Kuvaavaa on, että "ts":n vastine on "ht" ("mehtä, kahtoo, veihti") ja murteessa voidaan kuulla myös "saaha" ("saada"), "jäähä" ("jäädä") -tyyppisiä infinitiivimuotoja niin kuin savolaismurteissakin. Tässä murreryhmässä sananloppuisen –"i":n säilyminen on silmäänpistävää: sanotaan "makasi, antaisi, suureksi", kun taas etelämpänä sanotaan "makas, antais, suureks".Pohjois-Pohjanmaan murrealueella tehdään ero kahden ala-alueen välillä. Ne ovat Rantamurteet ja Ylämaan murteet.
Rantamurteiden länsisuomalaisista piirteistä tärkein on "ts":n vastine "tt", kuten sanoissa "mettä, katton, tarvitten". Merkittävää on myös, että "uo, yö" ja "ie" -diftongit voivat avartua: "sua, yällä, miäs". Inessiivin pääte on "-sa, -sä": "maasa, kyläsä".
Itäsuomalaisuuksia alueella on "h" yleiskielen "d":n tilalla, esimerkiksi "saaha, jäähä", myös "saahaan". Silmäänpistävä on myös savolainen vaikutus "i-, u-" ja "y"-loppuisissa diftongeissa. Esimerkiksi "poeka, laolaa, käömään". Jälkitavuissa "ie > ii", esimerkiksi "sormien > sormiin, lehmien > lehmiin". Kolmannen persoonan omistusliite on "–sa, -sä": "poekasa, isäsä". Preesensin yksikön 3. persoonan pääte on –"pi: hän jääpi, hän saapi".
Ylämaan murteissa savolaisvaikutus on vahvempi kuin rantamurteissa. Inessiivin pääte on "–ssa, -ssä" ja "ts":n vastine on "ht"(astevaihtelussa "t"): "mehtä" ja "metän". Liitepartikkeli "–kin" on asussa "–nii": "onkin > onnii, kumminkin > kumminnii". Sanojen alussa ei yleensä ole kahta konsonanttia, eivätkä diftongit avarru.