Vuosirengasajoitus
Vuosirengasajoitus eli dendrokronologia on puuesineiden iänmääritysmenetelmä, joka perustuu esineessä näkyvien puun vuosirenkaiden muodostamaan kuvioon. Vuosirenkaat syntyvät, kun puu kasvaa keväällä nopeasti ja loppukesällä hitaasti. Talvisaikaan kasvua ei tapahdu, jolloin kesäpuun ja uuden kevätpuun raja muodostavat terävän vuosiluston. Renkaiden paksuus vaihtelee vuosittain olosuhteiden mukaan, joten kuviosta voidaan päätellä, milloin renkaat ovat syntyneet. Vuosirengasajoituksen kehitti 1900-luvulla Andrew Ellicott Douglass, amerikkalainen tähtitieteilijä, joka huomasi että vuosirenkaat vaihtelevat 11 vuoden auringonpilkkujakson tahdissa.
Joillakin kuivilla alueilla kitukasvuiset puut voivat elää jopa tuhansia vuosia. Yksittäisen puun elinikää pidempiä vuosirengassarjoja voidaan rakentaa yhdistämällä eri ikäisten, mutta osittain samaan aikaan eläneiden puiden rengassarjoja. Yhdysvaltain Kalifornian White Mountains -vuoristossa on laadittu eräästä mäntylajista 9000 vuoden pituinen vuosirengassarja. Lapin metsänrajamännystä on tällä hetkellä olemassa yli 7600-vuotinen vuodentarkka lustokalenteri . Keski-Euroopassa on saatu aikaan jopa 12 000 vuoden päähän ulottuvia sarjoja.
Ajoitusta vaikeuttaa se, että jokaiselle puulajille ja alueelle on rakennettava oma vuosirengassarjansa. Ajoitettava puu ei saa olla niin lahonnut, etteivät vuosirenkaat näy. Suomen oloissa puun on oltava mieluiten mäntyä tai kuusta, joille on jo rakennettu kattavat vuosirengassarjat.
Vuosirengasajoitus sopii esimerkiksi vanhojen puurakennelmien ja puulaivojen iän määrittämiseen. Vuosirenkaista voidaan jonkin verran arvioida myös ilmaston vaihteluja.
Vuosirengassarja eli lustokalenteri rakennetaan yhdistelemällä eri ikäisistä puista saatu vuosirengastieto.
Esimerkki:
Sarjan rakentaminen onnistuu, jos kukin sarjan puista on elänyt ainakin kahden sarjan puun kanssa samaan aikaan. Useinkaan ei tiedetä, miten vanhoja sarjan rakentamiseen käytetyt puut ovat. Sarja rakennetaan etsimällä toisiaan vastaavia kohtia eri puista otetuista vuosirengasnäytteistä. Vuosirengassarjan teossa ovatkin olennaisia niin sanotut osoittajavuodet, joiden vuosirenkaat poikkeavat muista normaaleista vuosirenkaista. Valmiin sarjan avulla ajoitetaan puuesineitä niin, että etsitään ajoitettavaa puuta vastaava vuosirenkaiden kuvio vuosirengassarjasta. Näytteen ajoitus vaatii tavallisesti puuta 50-100 vuosiluston verran.
Ristiinajoitus on eri puiden vuosirenkaissa olevien luonnollisten erojen yhteensovitusta, vuosirengassarjan rakentamista ja uuden puunkappaleen ajoitusta vertaamalla luotuun sarjaan. Puun tarkka kaatovuosi saadaan selville vain, jos alkuperäistä kuorenalaispintaa on näytteessä jäljellä.
Puiden vuosirenkaisiin vaikuttavat sää ja ilmasto, muun muassa lämpötila, sateisuus, auringonvalo ja tuulisuus. Korkealla puurajan lähellä lämpötila vaikuttaa enemmän, matalalla enemmän sademäärä. Monesti puu reagoi parin vuoden viiveellä huonojen säiden jälkeen. Myös monet paikalliset tekijät muuttavat vuosirenkaiden paksuutta: puun sairaudet, ympäröivää ruohoa syövät laiduneläimet ja ilmakehän hiilidioksidipitoisuus.
1500-luvulla elänyt Leonardo da Vinci ajatteli vuosirenkaiden vaihtelun johtuvan ilmaston vaihteluista. 1700-luvulla monet tutkijat löysivät toisistaan tietämättä normaalia ohuemman vuosirenkaan, joka oli vuoden 1709 kylmän ajanjakson tuottama. Näitä tutkijoita olivat Dumahel ja Buffon vuonna 1737, ruotsalainen Carl von Linné vuosina 1745 ja 1751 sekä saksalainen Burgsdorf vuonna 1783.
Euroopassa vuosirenkaita tutkittiin jo 1800-luvulla. Ensimmäisenä vuosirenkaita tutki järjestelmällisesti amerikkalainen A. E. Douglass 1900-luvun alussa.
Suomessa vuosirenkaiden tutkimus edistyi portaittain 1920-luvulta 1960-luvun alkuun. Suomalaisia varhaisia tutkijoita olivat Laitakari, Boman, Erlandsson, Hustich, Mikola ja Sirén.