Fin de siècle
Fin de siècle (ranskaa, suomeksi ”vuosisadan loppu”) on kulttuuri- ja aatehistoriallinen käsite, jolla yleensä viitataan 1800–1900-luvun vaihteen Euroopassa vallinneeseen kulttuuri-ilmapiiriin. Ensimmäistä maailmansotaa edeltäneen hyvinvoinnin kauden, belle époquen, lopulla nousi dekadentti aatesuuntaus, johon liittyi rappio, lopun läheisyys, muutos ja uuden aikakauden odotus.
Käsitettä käytetään myös yleisemmässä merkityksessä, historiallisesta yhteydestään irrotettuna, kuvaamaan aikakauden lopun ilmapiiriä.
Käsite fin de siècle syntyi 1800-luvun lopulla Ranskassa kuvaamaan väsähtäneen ironian, epäilevän asenteen ja nautinnonhalun leimaamaa olemassaolon tapaa. Se on peräisin F. de Jouvenotin ja H. Micardin näytelmän nimestä (1888) (Facta-tietopalvelu).
Käsite liittyy belle époqueksi kutsuttuun aikakauteen, joka vallitsi Euroopassa 1880-luvulta 1910-luvulle. Belle époqueta (”kaunista aikakautta” tai ”kultaista aikaa”) leimasi suurvaltojen välinen rauha, uusien teknologioiden esiinmarssi ja uudet taidemuodot, kuten elokuva.
Fin de siècle kuvaa nimenomaan belle époquen loppukautta, jolloin yltäkylläisyys ja elämän nautinnollisuus alkoi pitkästyttää hyvinvoivia yhteiskuntaluokkia. Samalla tunne väistämättä lähestyvästä muutoksesta voimistui. Vuonna 1914 alkoi ensimmäinen maailmansota.
Fin de siècleen liitetään yleensä dekadenssin käsite. Usein näillä tarkoitetaan samaa asiaa.
Dekadenssillä voidaan tarkoittaa useita ominaisuuksia, mutta pääasiassa sillä viitataan rappiollisuuteen, hedonismiin ja heikkoon moraaliin. Fin de siècle asenteelle taas on tyypillistä todellisuuspakoisuus, esteettisyyden ylikorostus ja rappion ihannointi.
Fin de sièclellä ja erityisesti dekadenssilla tarkoitetaan usein taidesuuntausta, joka eli voimakkaimmin 1800- ja 1900-luvun vaihteessa.
Dekadentti liike juontaa juurensa Edgar Allan Poen ja Théophile Gautierin teksteihin 1830-luvulla, mutta saavutti näkyvyyttä vasta Charles Baudelairen "Pahan kukkia" -teoksen (julk. 1857, suomennettu 1962) myötä, ja kulminoitui fin de siècleen.
Dekadenssiin liittyy korostunut tietoisuus omasta itsestä, joka syntyy usein liiasta hyvinvoinnista ja yltäkylläisyydestä. Dekadenttia asennetta ilmensi Baudelairen ohella muun muassa runoilija Paul Verlaine sekä kirjailija Oscar Wilde. Teoksissaan nämä rikkoivat totuttuja rajoja ja herättivät aikalaisissaan paheksuntaa. Baudelairen "Pahan kukkia" sai aikaan sakkotuomion. Wilden kirjoittama "Dorian Grayn muotokuva" joutui ankaran kritiikin kohteeksi homoeroottisten sävyjensä vuoksi.
1800-luvun lopulla Eurooppaa villitsi symbolismiksi nimetty taidesuuntaus, joka leimasi myös fin de siècleä. "Pahan kukkia" on nimetty symbolismin esikuvaksi runoudessa, kuvataiteessa taas Paul Gauguinin todellisuutta jäljittelemätön viivan käyttö edusti symbolismia. Symbolismille onkin tyypillistä todellisuuden kuvaaminen ”sellaisena kuin se on”, irtautuminen todenmukaisuudesta. Symbolismi vastustaa realismia ja naturalismia. Kiinnostuksen kohteina olivat ihmisen sielunelämä ja unet, reaalimaailman ulkopuoliset ilmiöt.
Fin de siècleen liittyy myös estetismin tyylisuunta, joka vaikutti Englannissa vuosisadan vaihteessa. Käytännössä estetismi tarkoittaa samaa kuin dekadenssi Ranskassa.
Yleisemmin fin de sièclellä tarkoitetaan usein vuosisadan loppua tai tietyn aikakauden päättymistä.