hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Koto (soitin)
Koto () on perinteinen japanilainen kielisoitin. Se on tavallisesti pituudeltaan 180 ja leveydeltään 24 senttimetriä. Koton pohjassa on kaksi ääniaukkoa ja siinä on 13 perinteisesti silkistä, mutta nykyisin keinokuiduista valmistettua kieltä.
Kotolla on yli 1000-vuotinen historia. Se on kehittynyt kiinalaisesta gŭzhēng-soittimesta 600-luvulla. Aluksi kotoa käytettiin ainoastaan japanilaisessa hovimusiikissa, mutta 1600-luvulta lähtien muussakin japanilaisessa musiikissa. Perinteisesti Japanissa kotolla on ollut vastaava asema kuin pianolla länsimaissa. Nykyisin koton soittajat jakaantuvat kahteen koulukuntaan, Yamada- ja Ikuta-haaroihin.
Nykyään on olemassa myös 17- ja useampikielisiä kotoja sekä bassokotoja. Koton loivasti kaareva kaikukoppa on valmistettu keisaripuusta "(Paulownia tomentosa)". Kaikukopan pinta on polttokäsitelty ja kiillotettu, jolloin keisaripuun syykuvio tulee hyvin voimakkaasti esille soittimen pinnalla. Arvokkaiden soitinten syykuviointi on voimakkaasti aaltoileva. Kaikukopan yläpintaa kutsutaankin japaniksi sanalla "umi" eli meri. Soittimen pohjassa on kaksi pyöreää ääniaukkoa.
Legendan mukaan koton ulkonäön esikuvana on ollut kyyryasentoinen lohikäärme, joka on Kiinassa ja Japanissa onnen symboli. Soittimen osien nimissä lohikäärmeteema tuleekin hyvin esille. Soittimen osien nimiä ovat muun muassa lohikäärmeen kieli, sarvet ja häntä. Liikuteltavat kielisillat ovat perinteisesti norsunluuta, nykyisin muovia. Soitin viritetään siirtelemällä kielisiltoja haluttuun asemaan. Kotoa soitetaan kolmella oikean käden peukaloon, etu- ja keskisormeen kiinnitettävällä sormustinmaisella näppäimellä. Vasemmalla kädellä kielisillan vasemmalla puolella kieliä painelemalla saadaan aikaan sävelkorkeuden nousut ja laskut ja erilaiset glissando- ja vibratoäänet.
Yleisimmät koton viritystavat tunnetaan nimillä "hirachōshi" (平調子) ja "kumoichōshi" (雲井調子).
Guzheng
Guzheng (古箏, pinyin gǔzhēng) on perinteinen kiinalainen sitrasoittimiin kuuluva näppäiltävä soitin. Sen arvellaan kehittyneen jo noin vuonna 220 eaa. Soitin tunnetaan myös nimellä "zheng". Se on Qin-dynastian (206 eaa) ajalta löydettyjen dokumenttien mukaan yksi vanhimmista kiinalaisista soittimista, ja sitä on soitettu Kiinassa jo 2500 vuotta. Guzheng on kautta aikojen ollut hyvin suosittu Kiinassa ja se nähdään yhtenä tärkeimpänä soittimena sekä kiinalaisessa soolo- että kamarimusiikissa. Guzhengista on kehittynyt mahdollisesti muun muassa japanilainen kielisoitin nimeltä koto.
Guzheng on noin 170 cm pitkä ja 35 cm leveä. Alun perin guzhengissa oli vain 12 kieltä. Nykyaikaisissa guzhengeissa on yleensä 21-25 kieltä.
Guzheng on teknisesti hankala soittaa. Perinteisessä kiinalaisessa musiikissa soittaja näppäilee kieliä oikean käden sormilla, joihin on kiinnitetty merikilpikonnan kilvestä valmistetut “apukynnet”. Vasemmalla kädellä kieliä painelemalla saadaan aikaan sävelkorkeuden nousut ja laskut ja erilaiset glissando- ja vibratoäänet.
Pipa
Pipa (琵琶, pinyin pípá) on perinteinen kiinalainen kielisoitin, joka tunnetaan myös nimellä kiinalainen luuttu. Pipa on yksi kiinalaisen musiikin tärkeimmistä soittimista. Se on hieman samankaltainen kuin japanilainen biwa.
Pipan varhaisimpia prototyyppejä soitettiin jo Qin-dynastian aikakaudella (221-206 eaa). Nykyisin tunnettu pipa tuli Kiinaan Keski-Aasiasta silkkitietä pitkin Jin-dynastian aikaan (265–420).
Pipassa on tavallisesti neljä kieltä. Soittimen päärynänmuotoiseen puiseen runkoon on kiinnitetty 12-26 otelautaa. Lyhyen kaulan päässä on neljä viritystappia. Pipaa soitetaan istuen, soittimen ollessa sylissä pystyasennossa. Oikea käsi näppäilee kieliä ja vasen käsi etsii oikeaa sävelkorkeutta otelaudalta. Pipan nimi kuvailee tapaa, jolla soitinta näppäillään sormien kärkiin kiinnitetyillä plektroilla: pi tarkoittaa ”soittaa eteenpäin” ja pa ”soittaa taaksepäin”.
Aak
Aak (, hanja 雅樂) on korealaista hovimusiikkia. Se on lähtöisin kiinalaisesta "yayue"-musiikista. Japanissa vastaavat kirjoitusmerkit lausutaan "gagaku". Muita korealaisen hovimusiikin tyylejä ovat "dangak" ja "hyangak".
Aakia esitettiin Koreassa valtiollisten, kungfutselaisten rituaalien yhteydessä. Musiikkityyli saapui Koreaan Kiinasta vuonna 1116 keisarin lähettämän valtavan lahjan muodossa: siihen kuului paitsi satoja soittimia myös rituaaliasuja ja muusikoita. Vastaava musiikkityyli muuntui kiinassa pian, eikä aak muistutakaan kiinalaisia tai japanilaisia vastineitaan, vaan se on säilyttänyt 1100-luvun Song-dynastian yayuen piirteet. Se onkin käytännössä kiinalaisin soittimin esitettävää kiinalaistyylistä musiikkia, joten sillä on korealaisen musiikin historiassa erityinen asema.
Vanhojen lähteiden mukaan 1400-luvulla aak-kappaleita oli jopa 456. Nykyaikaan kappaleita on säilynyt vain kaksi. Ne ovat molemmat neljän minuutin pituisia ja koostuvat 32 nuotista.
Hyangak
Hyangak (, hanja 鄕樂, ’kylämusiikki’, ’kotimainen musiikki’) on yksi korealaisen hovimusiikin kolmesta muodosta. Toiset kaksi ovat "aak" ja "dangak", joita on säilynyt vain muutamia kappaleita. Hyangak muodostaakin ylivoimaisen enemmistön nykyään esitettävästä hovimusiikista.
Hyangak on alkuperältään korealaista musiikkia, jota on esitetty lukuisissa eri konteksteissa. Siinä käytetään pentatonista asteikkoa, ja kappaleet luokitellaan niitä soittavan orkesterin koostumuksen mukaisesti viiteen eri kategoriaan. Myös "jeongak"-kamarimusiikki, jota esitettiin hovin sijaan yläluokan piirissä, on käytännössä samaa musiikkia kuin hyangak. Termi "jeongak" keksittiin 1900-luvun alussa Japanin miehityskaudella hoviseremonioiden lakkauttamisen jälkeen.
Pisin hyangak-kappale on noin 80 minuutin kestoinen "Yeomillak", joka perustuu 1400-luvun ylistysrunoon. Toinen merkittävä kappale on erityisen arvostettu, 15 minuutin pituinen "Sujecheon". Jongmyon pyhäkön kuninkaallisille esi-isille omistetuissa uhriseremonioissa kätyetty musiikki on pääosin hyangakia: tämä musiikki on nimitetty kansalliseksi kulttuuriaarteeksi, ja sitä esitetään Korean kuninkaallisen hovin tuhosta huolimatta edelleen alkuperäisessä kontekstissaan.
Dangak
Dangak (, hanja 唐樂) on yksi korealaisen hovimusiikin kolmesta lajityypistä. Muut kaksi ovat "aak" ja "hyangak". Kuten aakia, dangakia on säilynyt nykypäivään vain kaksi kappaletta.
Dangak merkitsee kirjaimellisesti Tang-dynastian musiikkia ja sillä on kiinalainen alkuperä, vaikka se onkin korealaistunut. Se saapui maahan yhdistyneen Sillan aikana ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella, kun Kiina lahjoitti Korealle soittimia kungfutselaisia rituaaleja varten. Sitä esitettiin hovin erilaisissa tapahtumissa. Dangakissa käytetään pentatonista asteikkoa ja se säestää "dangak jeongjae" -tanssiesitystä.
Toinen säilyneistä dangak-kappaleista on "Nakyangchun" eli ”kevät Luoyangissa”, josta yhdysvaltalainen säveltäjä Lou Harrison on tehnyt oman sovituksensa vuonna 1961.
Piri (soitin)
Piri (, hanja 觱篥) on korealainen kaksoisruokolehdykkäsoitin. Oboen kaltainen piri valmistetaan bambusta, ja siinä on seitsemän sormireikää etupuolella ja yksi takapuolella. Pirin kaltaisia soittimia tunnetaan jo yhdistyneen Sillan kaudelta ensimmäiseltä vuosituhannelta.
Piri-puhaltimia on kolmenlaisia. Sylinterin muotoinen, äänekäs "hyang-piri" (향피리, hanja 鄕觱篥, ’korealainen piri’) on niistä suurin. Sitä käytetään hovimusiikissa, kansanmusiikissa ja šamanistisessa musiikissa. Hieman kartiomainen "dang-piri" (당피리, hanja 唐觱篥, ’kiinalainen piri’) tuottaa vielä terävämmän äänen, ja sitä käytetään nimensä mukaisesti "dangak"-musiikin esittämiseen. Pehmeämpiääninen "se-piri" (세피리, hanja 細觱篥, ’pieni piri’) on hyang-piriä pienempi soitin, jota suositaan "gagok"-laulujen säestyksessä.
Sepultura
Sepultura (portugalinkielinen nimi tarkoittaa ’hautaa’) on brasilialainen groove metal/thrash metal -yhtye. Tarkempaa lajityyppiä yhtyeen musiikille on vaikea määrittää, sillä sen varhainen tyyli vaihtelee thrash metalin ja death metalin välillä ja myöhemmillä albumeilla on vaikutteita muun muassa hardcore punkista ja perinteisestä brasilialaisesta musiikista. Yhtye oli suosionsa huipulla 1990-luvun puolivälissä. Igor Cavaleran lähdettyä yhtyeestä, yhtyeessä ei ole yhtään alkuperäisjäsentä.
Yhtye perustettiin Belo Horizontessa vuonna 1984. Kitaristi-laulaja Max Cavalera keksi yhtyeen nimen kääntäessään Motörheadin kappaleen "Dancing On Your Grave" sanoituksia. Yhtyeen ensimmäinen julkaisu oli EP "Bestial Devastation" vuonna 1985. Sepulturan lopullinen läpimurto oli yhtyeen toinen täysimittainen albumi, vuoden 1987 "Schizophrenia". Sitä seurasivat kaksi thrash metallin klassikkoa "Beneath the Remains" vuonna 1989 ja "Arise" vuonna 1991. Kaksi vuotta myöhemmin julkaistulla albumilla "Chaos A.D." (1993) oli ensimmäistä kertaa yhtyeen historiassa vaikutteita myös hardcore punkista. Vuonna 1996 julkaistulla albumilla "Roots" on vaikutteita hardcoren lisäksi brasilialaisesta kansanmusiikista. Kyseisellä levyllä kitarat möyrivät alavireisen raskaasti. "Roots" luokitellaan usein myös nu metaliksi johtuen levyllä vierailevista Jonathan Davisista (Korn) ja Dj Lethalista, joka on ollut dj:nä muun muassa Limp Bizkitissä ja House of Painissa.
Laulaja Max Cavalera jätti yhtyeen joulukuussa 1996 manageroinnista johtuneen kiistan vuoksi ja perusti oman yhtyeen nimeltä Soulfly. Johtohahmon ja keulakuvan poistumisen jälkeen Sepulturan suosio laski. Uudeksi vokalistiksi palkattiin yhdysvaltalainen Derrick Green, jonka aikana Sepultura on julkaissut viisi pitkää studioalbumia: "Against" (1998), "Nation" (2001), "Roorback" (2003), "Dante XXI" (2006) ja "A-Lex" (2009). Näiden albumien myötä Sepultura liikkui kauemmas alkuperäisestä thrash metal -soundistaan lisäten kappaleisiinsa hardcore punk -elementtejä. Yhtyeen kehittyminen ei kuitenkaan ole miellyttänyt suurta yleisöä ja levyt eivät ole saavuttaneet lähellekään samanlaisia myyntilukuja kuin Max Cavaleran aikaiset teokset.
Sepultura on julkaissut cover-kappaleita sisältäneen EP:n "Revolusongs" vuonna 2002 sekä live-albumin ja DVD:n "Live In Sao Paolo" vuonna 2005. Yhtyeen albumi, "Dante XXI", ilmestyi 17. maaliskuuta 2006 ja on saavuttanut useita hyviä arvosteluja musiikkilehdissä. Max Cavaleran veli, rumpali Igor Cavalera ilmoitti eroavansa Sepulturan riveistä 12. kesäkuuta 2006. Syyskuussa 2006 yhtyeen entinen levy-yhtiö Roadrunner Records julkaisi kokoelman "The Best of Sepultura", joka sisälsi yhtyeen kappaleita vuosilta 1989-1996.
Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Inner Self”, "Troops of Doom", "Refuse/Resist", "Arise", "Mass Hypnosis", "Territory" ja "Roots Bloody Roots".Studioalbumit
EP:t
Livealbumit
Kokoelma-albumit
Singlet
Hellsing
Hellsing (ヘルシング) on Kōta Hiranon tekemä mangasarja. Siitä on tehty kaksi animaatiosovitusta - 13-osainen TV-anime vuonna 2001, sekä OVA(Original Video Animation, tunnetaan myös nimellä Hellsing Ultimate), jonka tuotanto alkoi vuonna 2006.
Televisiosarja on juoneltaan hyvin erilainen kuin manga, koska se tehtiin mangan ollessa vasta alkuvaiheissaan. Sarjassa ei esimerkiksi esiinny ollenkaan natsijärjestö Millenniumia, joka mangassa on hyvin keskeisessä osassa. Monet muutkin henkilöt ovat animesta jääneet pois. Sarja on kuitenkin muistettava visuaalisen ilmeensä ja Yasushi Ishiin luoman erikoisen soundtrackinsa vuoksi.
OVA sarjasta on julkaistu kaikki 10 osaa, ensimmäinen 10. helmikuuta 2006. OVAn animaatiotyyli on huomattavasti televisiosarjaa uskollisempi Hiranon piirrostyylille (mm. ääriviivanpaksuuden vaihtelun ja hahmojen ilmeiden suhteen), ja lisäksi se pohjautuu televisiosarjaa tiukemmin mangan juoneen.
Mangaa on ilmestynyt suomeksi, englanniksi ja japaniksi kaikki 10 osaa. Egmont Kustannus on julkaissut mangan suomeksi vuoden 2008 lokakuusta 2010 syyskuuhun.
Pahaa-aavistamattomien ihmisten keskuudessa elää, ja on aina elänyt vampyyrejä ja muita yliluonnollisia olentoja. Näiden hirviöiden tappamiseen on kuitenkin erikoistunut monia organisaatioita joista Englannin kuningattaren alaisuudessa toimiva Hellsing organisaatio on jo vuosisatoja ollut vastuussa normaali-ihmisten varjelusta näiltä pimeyden olennoilta. Hellsingin voimakkain ase onkin organisaation taltuttama ja orjuuttama vampyyri Alucard, joka käyttää voimiaan Hellsingin hyväksi tuhoten muita vampyyrejä. Samanaikaisesti kun Hellsing sotii Vatikaanin Iscariot organisaation kanssa jonka arkkipiispa tahtoo tuhota protestanttisen Englannin ja tämän väestön, jokin suurempi uhka paljastuu kun Hellsing tajuaa että jonkinlainen järjestö ohjailee suurentunutta määrää vampyyrien hyökkäyksissä ja on valmis syöksemään koko Englannin tuhoon vain
Alucardin tuhoamisen tähden.
Industrial metal
Industrial metal tai konemetalli on eräs metallimusiikin alalajeista. Termillä tarkoitetaan musiikkia, jossa raskaaseen rockmusiikkiin sekoitetaan konemusiikin elementtejä, erityisesti raastavan korkeita, matalia tai usein toistuvia syntetisaattoriääniä luomaan ambienssia. Tyylilajin pioneereja ovat muun muassa Godflesh, Ministry ja KMFDM. Nykyään tunnetuimpia industrial metal -yhtyeitä ovat esimerkiksi Rammstein, Rob Zombie, Static-X, Nine Inch Nails, Ministry ja Marilyn Manson. Suomessa tyyliä edustaa muun muassa Turmion Kätilöt, Velcra, Ruoska, Black Light Discipline, Cold Cold Ground, Project Silence, Scorngrain ja Itä-Saksa.
Zimbabwelainen musiikki
Zimbabwelainen musiikki käsittää sekä perinteistä että populaarimusiikkia. Kummassakin tärkein soitin on mbira, joka tunnetaan Zimbabwen ulkopuolella paremmin nimellä "thumb piano" eli "sormipiano". Zimbabwelainen populaarimusiikki on saanut hieman suosiota myös valtion ulkopuolella.
Zimbabwelainen ksylofoni mbira, jota usein kutsutaan "sormipianoksi", on olennainen osa zimbabwelaista musiikkia. Vaikka soitin oli 1900-luvun alussa vaipua unohduksiin, se tuli uudelleen zimbabwelaisen musiikin tärkeimmäksi soittimeksi 1960-1970-luvuilla. Tunnetuimpia mbiransoittajia ovat muun muassa Dumisani Maraire, Ephat Mujuru, Forward Kwenda, Stella Chiweshe ja Tute Chigamba.
Sungura on eräs paikallinen populaarimusiikin tyyli. Se syntyi Zimbabwessa 1980-luvulla. Tunnetuin sungura-artisti on James Chimombe.
Chimurenga on Zimbabwen ulkopuolella tunnetuinta zimbabwelaista musiikkia. Tunnetuin chimurenga-artisti lienee Thomas Mapfumo. Vaikka hän aloitti uransa 1960-luvulla esittämällä covereita suosituista länsimaisista hiteistä, 1970-luvulla hän alkoi esittää vahvasti zimbabwelaisvaikutteista musiikkia ja laulaa shonan kielellä. Thomas Mapfumon tunnetuin seuraaja on Oliver "Tuku" Mtukudzi.
Jit on populaarimusiikkia, jossa sähkökitaralla on merkittävä osa. Mainitsemisen arvoisia yhtyeitä ovat muun muassa New Black Eagles, Four Brothers ja Bhundu Boys. Näistä erityisen suosittu on Bhundu Boys. Yhtye on saavuttanut paljon suosiota myös kotimaansa ulkopuolella ja on päässyt työskentelemään myös eräiden länsimaalaisten muusikkojen kanssa.
Afrikkalaisen rumba-musiikin keskus on Kongo-Kinshasa, mutta myös Zimbabwesta tulee lukuisia arvostettuja rumba-artisteja, kuten Simon Chimbetu ja Leonard Karikoga Zhakata.
Zimbabwelaisen gospel-musiikin suurin tähti on Jonathan Wutawunashe. Aluksi zimbabwelainen gospel ei ollut kovin tunnettua, mutta sen suosio on kasvussa.
Baikonur
Baikonur (, ), vuoteen 1995 Leninsk, on kaupunki Kazakstanin Qızılordan alueella. Sen on vuokrannut Venäjä, joka ylläpitää alueella Neuvostoliiton aikaan perustettua Baikonurin kosmodromia. Kaupungissa on noin 70 000 asukasta (2006).
Paikkakunta perustettiin 1955 ja sai kaupunkioikeudet 1966. Se oli Neuvostoliiton aikana suljettu kaupunki. Kazakstan muutti kaupungin nimen Baikonuriksi virallisesti 20. joulukuuta 1995. Alkuperäinen Baikonur-niminen paikkakunta on kaivoskylä 320 km kosmodromista koilliseen. Aikoinaan Neuvostoliiton tärkeimmälle avaruuskeskukselle, jossa oli sen alkuvuosina myös sotilaallisia toimintoja, annettiin tarkoituksella harhaanjohtava nimi ja sijainti osana Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välisen kylmän sodan toimintoja.
Mosambikilainen musiikki
Koska Mosambik kuului ennen itsenäistymistään Portugalille, sen musiikki on toisinaan portugalilaisvaikutteista. Tärkeimmät mosambikilaisen musiikin lajityypit ovat timbila ja marrabenta.
Timbila on Inhambanen alueella Mosambikissa elävien chopien kansanmusiikkia. Sitä soitetaan mbila-nimisillä ksylofoneilla. Eduardo Durão ja Venancio Mbande ovat tunnetuimmat timbila-artistit.
Marrabenta on Maputossa kehittynyttä urbaania tanssimusiikkia. Siinä on vaikutteita mosambiklaisesta kansanmusiikista, portugalilaisesta kansanmusiikista ja länsimaisesta populaarimusiikista. Marrabenta tuli ulkomailla tunnetuksi 1980-luvulla.
Chancay
Chancay-kulttuuri kukoisti 1200—1450 Perun keskirannikolla Chancayn ja Chillonin jokilaaksoissa ennen espanjalaisten tuloa. Alue on Perun ranta-aavikkoa, jota halkovat jokilaaksot ja rajaavat meri ja vuoret. Kyseessä oli tyypillinen myöhäisen välikauden paikalliskulttuuri.
Inkat valloittivat Chancayn aavikkovaltion n. 1450. Sitä ennen chimut (chimorilaiset) olivat valloittaneet maasta osan. Chancay-vainajat haudattiin maanalaisiin kuoppiin.
Ica
Ica (Ica-Chincha) on kaupunki Perussa ja siellä asuu noin 237 000 asukasta.
Ica-Chincha oli Chancayn tapainen paikallinen valtio noin 1000–1476 Perun etelärannikolla. Kaupunki tuhoutui pahoin 15. elokuuta 2007 tapahtuneen 8.0 richterin maanjäristyksen seurauksena.
Gito Baloi
Gito Baloi (30. syyskuuta 1964 – 4. huhtikuuta 2004) oli mosambikilainen muusikko. Hänen musiikkinsa on pääasiassa marrabentaa. Vuonna 1987 Baloista tuli Tananas-yhtyeen laulaja ja basisti. Hän erosi yhtyeestä vuonna 1994. Sen jälkeen hän on tehnyt muun muassa kaksi sooloalbumia vuosina 1995 ja 1997. Gito Baloi kuoli henkirikoksen uhrina Johannesburgissa, Etelä-Afrikan tasavallassa 4. huhtikuuta 2004. 39-vuotias muusikko oli ollut kotimatkalla esiintymästä Pretoriasta, kun ryöstömurhaajat ampuivat häntä kolmesti auton ikkunan läpi.
Cygnaeus
Cygnaeus oli suomalainen pappissuku, jonka muutamilla jäsenillä oli huomattava vaikutus Suomen sivistyksessä 1800-luvulla. Suvun kantaisä oli vuonna 1721 kuollut Joutsenon kappalaisena toiminut Johannes Martinpoika, jonka puoliso Birgitta Svahn (Svanaeus) oli Joutsenon kirkkoherra Georgius Jouseniuksen tytär. Heidän poikansa ottivat äidin joutsenta tarkoittavasta sukunimestä itselleen nimen Cygnaeus (lat. "cygnus" = joutsen).
Valdivian kulttuuri
Valdivian kulttuuri kukoisti esihistoriallisessa Ecuadorissa 3500–1800 eaa. Santa Elenan niemimaalla ja Guayasjoen altaassa Valdivian kylän lähettyvillä. Kulttuuri tuotti mm pienoispatsaita ja huhmereita. Niemimaalla on kuiva ilmasto, mutta sisämaan vuorilla sademetsä.
Valdivian ihmiset asuivat paikallaan, tähän aikaanhan vietettiin laajoilla alueilla Amerikassa kohtuullisen liikkuvaa elämänmuotoa. Kulttuuria on epäilty alueen vanhimmaksi pysyväksi asutukseksi, mutta uudet arkeologiset löydöt mm. Perussa ovat muuttamassa tätä näkökantaa. Noin 3500 eaa. alueella oli jo päällikkökuntia. Keramiikkaa oli Puerto Hormigassa noin 3000–2000 eaa. Real Alto n. 12 ha on ainakin vuodelta 2300 eaa. Valdivian kulttuuri tunnetaan venuspatsaistaan, jotka ovat alastoman naisen savisia kuvia, ja liittyvät hedelmällisyyskultteihin, joilla pyrittiin takaamaan hyvä sato tai onni. Rituaalin jälkeen savinukke rikottiin.
Enne Valdivian kulttuuria seudulla eli kierteleviä asukkaita, jotka metsästivät, keräilivät kasveja ja muita luonnon antimia, viljelivät kasveja, myös maissia.
Tätä vaihetta sanotaan Las Vegasin kulttuuriksi. Kaudelta löydetyistä 31 löytöpaiaksta yksi, paikak 80,
on allataan muita suurempi, 1.3 ha. Sieltä on löydetty monia hautauksia. Se ajoittuu aikaan 6000-4600 eaa, joka on arkaaista kautta.
Aluksi Valdivian saviastiat oli karkeita käyttöesineitä, mutta kehittyivät myöhemmin hienoksi. Keramiikka oli punaista tai harmaata, nimenomaan killotettua tummanpunaista. Valdivian keramiikan sanotaan muistuttavan Tyynenmeren toisella puolella Japanissa Kyushun saarella vallinnutta ikivanhaa Jomon-keramiikkaa. Niin jotkut tutkijat ajattelevat keramiikan saapuneen Japanista Equadoriin. Mutta todennäköisempää on, että keramiika on tullut tänne jostain Amazonin alueelta, jossa oli varhaista keramiikkaa jo noin 4500 eaa. taperinhassa ja joissain peikoissa luultavasti aiemminkin. Keramiikka olisi siten levinnyt Ecuadoriin ehkä Kolumbian kautta.
Kehitystä tapahtui ajan mukana myös kivitöissä. Kivestä tehtiin taitavasti kulhoja.
Valdivian ihmiset viljelivät maata ja kalastivat, ja joskus harvoin metsästivät peuroja. Valdivian ihmiset viljelivät mm. maissia, papua, puuvillaa, pippuria ja kurpitsaa.
rReal alto, Concepcion, San Pablo, Cantinela,
La Lora, Clemantina, Loma Alta, Valdivia, Cinchal, Colimes sisämaassa.
Valdivian kulttuurin vaiheet Zeidlerin ja Pearsallin mukaan, ajat kalibroitujaToiset ajoitukset, kalenterivuosia
Fossiilinen polttoaine
Fossiiliset polttoaineet ovat polttoaineita, jotka ovat syntyneet muinaisten eliöiden fossiloituessa. Tärkeimmät fossiiliset polttoaineet ovat öljy, kivihiili, maakaasu ja turve (EU, IPCC). Fossiiliset polttoaineet ovat uusiutumattomia luonnonvaroja, tai hyvin hitaasti uusiutuvia, kuten noin 10 000 vuoden ajanjaksolla uusiutuva turve. Fossiilisten polttoaineiden kemiallinen energia on alun perin maapallon alkuaikojen kasvillisuuden keräämää aurinkoenergiaa. Energiantuotanto fossiilisilla polttoaineilla perustuu raaka-aineen polttamiseen, jolloin vapautuu lämpöä. Se on huomattava kasvihuonepäästöjen aiheuttaja.
Öljyn tarjonnan ennustetaan niukkenevan jo lähitulevaisuudessa, mutta maakaasua ja hiiltä riittää maaperässä jopa sadoiksi vuosiksi. Jos ilmaston lämpeneminen halutaan pitää aisoissa, fossiilisten polttoaineiden jäljellä olevat varannot pitäisi kuitenkin jättää lähes kokonaisuudessaan maan poveen. Fossiilisten polttoaineiden päästöjen on lähdettävä globaalisti laskuun 2020 mennessä, jotta Pariisin ilmastosopimuksen tavoitteet voidaan saavuttaa.
IPCC:n uusimman arviointiraportin (2007) määritelmä fossiiliselle polttoaineelle on "”Hiilipohjainen polttoaine fossiilisesta hiilivetykerrostumasta sisältäen hiilen, turpeen, öljyn ja maakaasun.”" (Fossil fuels: Carbon-based fuels from fossil hydrocarbon deposits, including coal, peat, oil and natural gas.)
Fossiiliset polttoaineet ovat teollisuusmaiden merkittävin energianlähde. Alla oleva kaavio havainnollistaa fossiilisten polttoaineiden merkitystä suhteessa muihin energianlähteisiin eräissä teollisuusmaissa. Tanska ja Saksa ovat tyypillisempiä teollisuusmaita kuin Suomi ja Ruotsi siinä suhteessa, että Suomessa ja Ruotsissa ydinvoiman, vesivoiman ja biopolttoaineiden käyttö on tavallista merkittävämpiä. Kaaviossa fossiilisiin polttoaineisiin luetaan mukaan ajoneuvojen nestemäiset polttoaineet.
Poltettaessa syntyy polttoaineesta riippuen erilaisia savukaasuja, joista yleisin on hiilidioksidi, joka on kasvihuonekaasu. Palaessa vapautuu myös rikkidioksidia, typen oksideja ja lukuisia pienhiukkasia. Rikin ja typen oksidit aiheuttavat vesissä ja maaperässä happamoitumista. Maakaasulla hiilidioksidipäästöt ovat noin kolmanneksen muita fossiilisia polttoaineita matalammat.
Hiilidioksidin poistaminen savukaasuista on mahdollista, joskaan ei hiilidioksidin loppusijoittamisen hankaluuden takia kovinkaan yleistä. Rikin ja typen oksidit pystytään poistamaan erilaisin puhdistusmenetelmin ja polttoprosessia hienosäätämällä. Sähkösuodattimilla voidaan savukaasuista poistaa lähes kaikki pienhiukkaset.
Kerahaihdutus
Kerahaihdutus eli atseotrooppinen haihdutus (engl. "azeotropic evaporation") on kemian erotusmenetelmä, jolla voidaan erottaa haihtuva epäpuhtaus liuottimen avulla. Tuotteen on kestettävä keittämistä valitussa liuottimessa. Haihdutukseen tarvitaan asianmutkainen kerahaihdutusputki, säädettävä lämmönlähde ja palautusjäähdytin. Kerahaihdutusputki on alhaalta suljettu tai suljettava putki, jossa on tislausmutka sivussa (niin sanottu Dean–Stark-laite tai Bidwell-Sterling-laite.)
Esimerkiksi kosteita synteesituotteita voidaan kuivata tolueenin avulla kerahaihdutuksella. Tolueeni ja vesi yleensä ottaen erottuvat toisistaan omiksi kerroksikseen, kuten öljy ja vesi. Tolueeni kuitenkin liuottaa jonkin verran vettä ja muodostaa "kera" seoksen, jolla on tolueenia (kiehumispiste 110 °C) ja vettä (kiehumispiste 100 °C) alempi kiehumispiste, noin 84 °C. Tämä on "atseotrooppinen seos" — molemmat aineet kiehuvat samassa lämpötilassa (eli vesi ei ala kiehumaan pois tolueenista). Siksi kaasun ja nesteen vesipitoisuus on sama.
Kerahaihdutuksessa tämä höyry kondensoidaan koeputkeen palautusjäähdyttimen avulla. Kondensaatista vesi erottuu omaksi kerroksekseen. Vesi on tolueenia raskaampaa, joten se jää koeputken pohjalle, ja tolueeni valuu takaisin liuokseen. Näin kuivatettava vesi-tolueeniliuos laimenee, joten sen kiehumispiste (atseotrooppi) nousee kunnes vesi on ajettu pois kokonaan ja seos saavuttaa tolueenin oman kiehumispisteen 110 °C:ssa. Vesi kerätään sitten pois koeputkesta, ja itse synteesituote erotetaan tolueenista esimerkiksi kiteyttämällä. Vesi ei välttämättä poistu aivan täysin tällä menetelmällä, eikä mitään haihtumattomia aineita kuten mineraalisuoloja saada poistettua.
Toinen mahdollinen tapa on veden poisto absolutoidulla etanolilla (99,5 %), koska se liuottaa vettä, ja haihtuessaan vie sen mukanaan. Alkoholit tai hiilivedyt kuten tolueeni haihtuvat näytteistä huomattavasti helpommin ja täydellisemmin kuin vesi, jota jää aina pieniä määriä haihdutuksenkin jälkeen.
Antimoni
Antimoni on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Sb () ja järjestysluku 51. Antimoni luokitellaan usein puolimetalliksi, sillä se on muutoin metallin kaltainen ja muistuttaa erityisesti lyijyä, mutta johtaa huonosti sähköä. Se on hopeanhohtoinen kova ja hauras aine. Sen sulamispiste on 630 °C ja kiehumispiste 1 635 °C. Sen erikoinen ominaisuus on, että se laajenee jähmettyessään.
Antimoni on käytössä lyijy- ja tinametalliseoksissa kovuuden lisäämiseen (laakerit ja kirjapainolaatat). Puhtaana antimonia käytetään infrapunailmaisimissa ja diodeissa. Antimonitrisulfidia on tulitikkujen sytytys­massassa, nalleissa ja väriaineena. Antimonitrioksidia lisätään muoveihin palamista hidastavaksi kemikaaliksi. Palon sattuessa se reagoi palavan aineen kanssa muodostaen tahmean kerroksen, joka tukahduttaa liekit.
Antimoni ja sen yhdisteet ovat toisen luokan myrkkyjä. Myrkytys muistuttaa arseenimyrkytystä. Pieninä annoksina oireina on päänsärkyä, väsymystä ja masentuneisuutta. Suuret annokset aiheuttavat voimakasta ja taajaa oksentelua ja kuoleman muutamassa päivässä.
Antimoni tunnettiin jo esihistoriallisena aikana. Egyptistä on löydetty 5. ja 6. dynastian aikaisia (noin 2400–2300 eaa.) antimonilla päällystettyjä astioita, ja myös Mesopotamiasta on löydetty lähes yhtä vanhoja antimonista valmistettuja esineitä.
Jo varhain tunnettiin myös luonnossa esiintyvä antimonihohde (SbS) eli stibniitti, jota itä­maiden naiset käyttivät kulma­karvojen maalaamiseen, jotta silmät näyttäisivät suuremmilta.
Antimonin vanha nimi on "stibium", josta myös sen kemiallinen merkki Sb on peräisin. Nykyinen nimi antimoni ("anti-monakhos" – munkkia vastaan, munkin myrkky) on perimä­tiedon mukaan saanut alkunsa 1400-luvulla tapauksesta, joissa erfurtilainen munkki Basil Valentine myrkytti useita virkaveljiään antimonilla.
Myrkyllisyydestään huolimatta antimonia ja sen yhdisteitä on aikoinaan käytetty lääke­aineina, mutta tällöin ne saattoivat aiheuttaa myös kuoleman­tapauksia, Muun muassa Mozartin on epäilty kuolleen kalium­antimonyyli­tartraatin eli oksennus­viini­kiven aiheuttamaan myrkytykseen.
Keskiajalla antimonia käytettiin jopa vatsalääkkeenä. Silloin ummetuksesta kärsivät ottivat noin herneen kokoisen antimonipillerin, ja vatsa tyhjentyi nopeasti. Pilleri otettiin ulosteesta uudelleen käytettäväksi.
Antimoni esiintyy luonnossa kahtena stabiilina isotooppina, Sb ja Sb, joiden esiintyvyydet ovat lähes samat.
Antimonin radioisotooppeja tunnetaan 34 ja niiden massaluvut vaihtelevat välillä 104–139. Pitkäikäisin radioisotooppi on vuonna 1951 löydetty Sb, jonka puoliintumisaika on 2,76 vuotta. Isotoopit jotka ovat keveämpiä kuin pysyvä Sb hajoavat yleensä β-hajoamisella ja raskaammat β-hajoamisella, mutta tästä on joitain poikkeuksia.
Kaldera
Kaldera on tulivuoren romahtamisesta syntynyt kulhon muotoinen tuliperäinen muodostuma. Se voi olla täynnä vettä, jolloin se muodostaa kraatterijärven. Nimitys tulee espanjan kielen kattilaa tarkoittavasta sanasta "caldera".
Kaldera syntyy yleensä, kun suuren tulivuoren magmapesäke tyhjenee tulivuorenpurkauksessa. Jos tarpeeksi suuri määrä magmaa purkautuu, tyhjentynyt pesäke ei pysty kannattelemaan yläpuolella olevaa tuliperäistä rakennelmaa. Kammion laitamille syntyy murtumia, yleensä lähes ympyrän muotoon. Nämä "rengasmurtumat" voivat toimia tuliperäisinä purkautumisteinä. Kun magmapesäke tyhjenee, tulivuoren keskus rengasmurtumien sisällä romahtaa. Romahtaminen voi tapahtua yhden suuren purkauksen seurauksena tai vaiheittain useiden purkauksien tuloksena.
Haihdutus
Haihdutus on erotusmenetelmä, jossa haihtuva aine poistetaan haihtumattomasta pelkästään lämpöä tai paineenalennusta käyttämällä. Aineet erottava ominaisuus on siis haihtuvuus. Haihdutus voi vaatia erillistä lämmitystä. Haihdutettava seos voi olla niin homogeeninen kuin heterogeeninenkin; esimerkiksi merisuola valmistetaan homogeenisesta seoksesta eli merivedestä haihduttamalla, sipsit taas heterogeenisesta seoksesta eli märästä perunajauhomassasta.
Haihdutus ei ole sama prosessi kuin tislaus, jossa pyritään erottamaan kaksi haihtuvaa ainetta toisistaan niiden höyrynpaineen mukaan. Tämän takia tislauksessa lämpötila on säädettävä tarkkaan, jottei tuotteesta tulisi liian laimeaa. Haihdutuksessa lämpötilaa ei tarvitse tarkalleen säätää, kun kaikki haihdutettava aine kuitenkin halutaan pois. Kerahaihdutusta taas voidaan pitää haihdutusmenetelmänä, vaikka se muistuttaakin tislausta, koska itse menetelmän tarkoitus on poistaa haihdutettava epäpuhtaus kokonaan.
Elintarvikkeiden kuivaaminen haihduttamalla niistä vesi pois on yksi säilöntämenetelmä. Kuivaamalla voidaan säilöä esimerkiksi sieniä, joitakin marjoja kuten mustikkaa, yrttejä. Ennen vanhaan on kuivattu kalaa. Kuivaukseen voidaan käyttää esimerkiksi kasvikuivuria, kiertoilmauunia tai lämmintä pannuhuonetta.
Vinoviiva
Vinoviivaa (myös kauttaviiva) käytetään typografisena välimerkkinä useissa kirjoitetuissa kielissä.
Vinoviivaa käytetään suomen kielessä seuraavissa yhteyksissä:
Vinoviivaa käytetään tietotekniikassa erotinmerkkinä Unix-tyyppisten käyttöjärjestelmien hakemistopoluissa: (Tällöin polun aloittava vinoviiva viittaa niin sanottuun juurihakemistoon, ja lyhyimmillään polku voikin muodostua pelkästä vinoviivasta.)
Vastaavalla tavalla vinoviivaa käytetään erotinmerkkinä Internetin verkko-osoitteissa:
MS-DOS-järjestelmässä vinoviivaa käytetään komentorivivalitsimien tunnuksena:
Useissa ohjelmointikielissä vinoviiva on jakolaskun merkki:
HTML:ssä ja vastaavissa merkintäkielissä elementin tunnisteeseen sisältyvä vinoviiva osoittaa elementin loppukohdan. Tavallisesti elementillä on erikseen aloitus- ja lopetustunniste, joiden välissä on elementin sisältö, ja vinoviiva tulee heti lopetustunnisteen alkumerkkinä toimivan kulmasulkeen perään.
Jos elementillä ei ole sisältöä, lopetustunniste voidaan jättää pois, mutta XML- ja XHTML-kielissä elementin loppuminen on tällöinkin merkittävä vinoviivalla, joka tulee tunnisteen loppumerkkinä toimivan kulmasulkeen eteen:
Perinteikäs ASCII-merkistö sisältää vain yhden vinoviivamerkin, jota voidaan yleisesti käyttää vinoviivana eri tehtävissä, ja erityisesti tietokoneen tulkittavaksi tarkoitetussa koodissa se onkin luotettavin vaihtoehto vinoviivaksi.
Unicode-merkistöön sisältyy kuitenkin myös erityinen murtoluvun vinoviiva, joka typografisesti on usein tavallista vinoviivaa voimakkaammin kallellaan (tai joissain fonteissa ehkä jopa vaakasuorassa). Kun julkaisuohjelma kohtaa numeroita, joiden välissä on murtoluvun vinoviiva (esim. 1⁄2), ohjelman pitäisi automaattisesti muuntaa vinoviivaa välittömästi edeltävät ja seuraavat numerot tai numerosarjat ylä- ja alaindekseiksi, niin että kokonaisuus näyttäisi samalta kuin vastaava koostemerkki (esim. ½). Käytännössä esimerkiksi nettiselaimet eivät kuitenkaan aina osaa käsitellä murtoluvun vinoviivaa oikein, joten lopputulos voi olla typografisesti heikkotasoinen tai pahimmillaan suorastaan hämmentävä.
Lisäksi Unicodessa on erityinen jakolaskun vinoviiva, joka on periaatteessa oikeaoppisin merkki käytettäväksi matemaattisena operaattorina. Sekin voi olla tavallista vinoviivaa voimakkaammin kallellaan, mutta jakolaskun yhteydessä on joka tapauksessa aiheellista lisätä vinoviivan kummallekin puolelle sitova välilyönti (1 ∕ 2).
Sekä murtoluvun että jakolaskun vinoviivaa on hankalaa kirjoittaa tavanomaisella tietokonenäppäimistöllä, eivätkä ne välttämättä sisälly kaikkiin fontteihin.
Tolueeni
Tolueeni, (CHCH / CH), "toluoli", "metyylibentseeni" tai "fenyylimetaani", on aromaattinen hiilivety, joka on muuten samanlainen kuin bentseeni, paitsi että renkaaseen on liittynyt yksi metyyliryhmä. Olomuodoltaan se on kirkas neste, jonka haju on makean tinnerimäinen ja muistuttaa bentseenin hajua. Tolueeni ei liukene veteen — koska se pelkkänä hiilivetynä ei pysty särkemään veden vahvoja vetysidoksia — mutta se kyllä liuottaa pienen määrän vettä. Tolueenia käytetään niin liuottimena kuin raaka-aineenakin. Liuottimena se on maaleissa, tinnereissä, painomusteissa, liimoissa ja lakoissa. Tolueenia käytetään myös nahan parkitsemiseen ja desinfioivana aineena. Raaka-aine se on mm. fenolin, TNT:n sekä (tolueenidi-isosyanaatin kautta) polyuretaanin valmistuksessa.
Tolueeni eristettiin ensimmäisen kerran Amerikan trooppisissa osissa kasvavan "Myroxylon balsamum"-puun ns. tolu-uutteesta, mistä se on saanut alkuperäisen nimensä "toluoli". Tolueeni ei ole kuitenkaan alkoholi, vaan tyydyttymätön hiilivety, joten se on nimettävä "-eeniksi", ei "-oliksi". Tolueenia esiintyy raakaöljyssä, mistä se bensiinin mukana tislautuu. Bensiiniä erityisesti käsitellään reformoinnilla, jotta bensiinin aromaatti-, ja sen mukana tolueenipitoisuus kasvaisi, koska aromaatit nostavat bensiinin oktaanilukua. Ellei oktaaniluku ole riittävän korkea, tolueenia voidaan erityisesti lisätä bensiiniin. Myös koksin valmistuksessa voi valmistaa tolueenia.
Tolueeni on ärsyttävä ja helposti syttyvä aine (leimahduspiste 4 °C, itsesyttymislämpötila 480 °C), joka kuivattaa ihoa, muttei kuitenkaan tappavan myrkyllinen kuten bentseeni. Tolueenin nieleminen saattaa aiheuttaa kemiallisen keuhkotulehduksen vastaavasti kuten tärpätti. Tolueenin hengittäminen voi aiheuttaa juopumusta pienissä määrissä ja pahoinvointia, sydämen rytmihäiriöitä sekä tajuttomuuden suurissa määrissä. Jatkuva altistuminen tolueenille (kuten sen imppaus) voi aiheuttaa aivovaurioita sekä lisääntymiskyvyn vahingoittumista. Kehossa suurin osa (95 %) tolueenista metaboloituu bentsyylialkoholiksi, joka ei ole erityisen vaarallinen, koska se metaboloituu bentsoehapoksi. Kuitenkin 5 % muuttuu aineenvaihdunnassa myrkyllisiksi epoksideiksi (2,3-, ja 3,4-tolueenioksidit), joista suurimman osan tekee vaarattomaksi glutationi, mutta jotka voivat silti aiheuttaa soluvaurioita. Tolueeni ei ole kuitenkaan IARC:n mukaan karsinogeeni.
Yhdistettä esiintyy kasveissa ja kukkien tuoksuissa sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Tolueeni käytetään päihteenä imppaamalla. Tolueenin tiedetään vaikuttavan ainakin NMDA-reseptorin estäjänä sekä GABA-agonistien voimistajana.
Alidiakoni
Alidiakoni, ipodiakoni tai hypodiakoni () on ortodoksisen kirkon jumalanpalveluksissa piispan apulaisena toimiva mieshenkilö. Alidiakoni kuuluu lukijoiden ohella alempaan papistoon ja on vihitty kheirotesialla. Varsinaiseen papistoon kuuluvat diakoni, pappi ja piispa. Alidiakoneja eli subdiakoneja on ollut myös katolisessa kirkossa mutta siellä virka on Vatikaanin vuoden 1962 kirkolliskokouksen päätöksellä lakkautettu. Anglikaanisessa kirkossa anglokatolisissa seurakunnissa messussa subdiakonin tehtävä on usein edelleen epävirallisesti olemassa.
Historiallisesti alidiakonin tehtävä perustettiin avustamaan diakoneja köyhien ja leskien avustamisessa. Varhaisessa kirkossa haluttiin pitää kiinni periaatteesta, että kaupungissa on apostolien esimerkin mukaan vain 7 diakonia (Ap. t. 7). Köyhiä ja leskiä saattoi kuitenkin olla kaupunkia kohti satoja. Tämän vuoksi 7 diakonia kohden oli useita alidiakoneja.
Alidiakoni on tavallisesti piispan toimittamissa jumalanpalveluksissa piispaa ja papistoa avustava mieshenkilö. Nimensä mukaisesti toimi on palvelustehtävä, mutta varsinaisen diakonin tointa vähäisempi. Jumalanpalveluksissa alidiakoni käyttää stikaria, jonka päälle rinnan ympäri on ristinmuotoisesti kiedottu orari. Alidiakoniksi voidaan vihkiä 19 vuotta täyttänyt naimisissa oleva tai selibaattilupauksen tehnyt mies. Samoin kuin diakoneita ja pappeja, alidiakonia ei vihkimyksen jälkeen enää voida vihkiä avioliittoon. Tämä avioliittosääntö ei koske lukijoita.
Charles Fourier
François Marie Charles Fourier (7. huhtikuuta 1772 Besançon – 10. lokakuuta 1837 Pariisi) oli ranskalainen utopistisosialisti.
Fourier esitti perustettavaksi pieniä yhdyskuntia, falangeja, joissa olisi 400 perhettä. Jokainen harjoittaisi haluamaansa
ammattia, mutta asuisi samassa rakennuksessa, falansterissa. Työn tulokset jaettaisiin sen mukaan, miten kukin oli ottanut osaa
tuotantoon (työn, pääoman ja erikoistaidon perusteella).
Magyar Posse
Magyar Posse oli vuonna 2000 perustettu porilainen post-rock-yhtye. Se teki omaleimaista instrumentaalimusiikkia, jota voisi kuvata voimakkaan draamalliseksi: Yhtyeen jäsenet kertovatkin hakeneensa musiikillisia vaikutteita muun muassa elokuvamusiikista.
Jo Magyar Possen ensilevy "We Will Carry You Over The Mountains" sai hyvän vastaanoton, ja laajempaa julkisuutta yhtye saavutti toisen levynsä "Kings of Time" myötä. Levy nousi Suomessa Top40-listalle ja valittiin useissa kriitikkoäänestyksissä vuoden 2004 levyksi.
Vuonna 2006 julkaistulle "Random Avenger" -albumille Magyar Posse laajeni kuusihenkiseksi, kun yhtyeeseen liittyi viulisti Sandra Mahlamäki.
Magyar Possen musiikkivideo ”Whirpool of Terror and Tension” voitti Oulun musiikkivideofestivaaleilla Kultapumpeli- ja Kansanpumpeli-palkinnot eli oli tuomariston ja yleisön suosikki. Videon ohjanneet Lauri Warsta ja Jouni Karttunen saivat 2 500 euron rahapalkinnon. Sama video voitti myös Kultaisen Muuvin vuoden parhaana kotimaisena musiikkivideona.
Yhtye kiersi uransa aikana myös jonkin verran ulkomailla, muun muassa Baltiassa, Venäjällä ja Kiinassa. Kesäkuussa 2012 yhtye ilmoitti Facebook-sivullaan lopettaneensa toimintansa.
Viikset
Viikset ovat ylähuulen päälle, yleensä vain miehillä kasvava karvoitus. Viiksiin voi liittyä tai olla liittymättä parta eli karvoitus kasvojen alaosassa riippuen siitä, ajellaanko parta. Joskus myös naisilla kasvaa ohutta karvoitusta ylähuulessa, mutta kosmeettisista syistä tämä ajetaan usein pois. Useissa kulttuureissa viiksiä on pidetty tärkeänä maskuliinisuuden ja miehuuden elementtinä (esim. preussilaiset sotilasviikset, Jon Lord tai Charles Bronson).
Mainosohjelma
Mainosohjelma eli adware on tietokoneen haittaohjelma, joka esittää käyttäjälleen mainoksia ohjelman normaalin käytön yhteydessä. Mainoksilla ei välttämättä ole minkäänlaista yhteyttä itse ohjelman käyttötarkoitukseen. Tavallisesti mainosohjelmat ovat ilmaisohjelmia, jotta ohjelma saavuttaisi mahdollisimman suuren käyttäjä- ja katsojamäärän.
http://en.wikipedia.org/wiki/Adware
Riemannin zeeta-funktio
Matematiikassa Riemannin zeeta-funktio on kompleksitason kuvaus, joka liittyy alkulukujen jakaumaan ja on siksi mielenkiintoinen mm. lukuteorian kannalta.
Riemannin zeeta-funktio formula_1 on määritelty kompleksiluvuille formula_2, joiden reaaliosa formula_3, summaksi
Alueessa formula_5 tämä sarja suppenee ja zeeta-funktio on analyyttinen. Bernhard Riemann keksi, että zeeta-funktiota voidaan analyyttisesti jatkaa meromorfiseksi funktioksi, joka on määritelty koko kompleksitasossa lukuun ottamatta pistettä formula_6. Tämä funktio on kyseessä Riemannin hypoteesissa.
Jos formula_7 pätevät kaavat
ja
Jos formula_10 on
Integraali zeetafunktion derivaatalle on
joka pätee kaikille kompleksiluvuille paitsi kun "s"=1.
missä "ψ" on digammafunktio.
Sarjoja Eulerin vakiolle:
Sarja Catalanin vakiolle:
Ammunta
Ammunta (rinnakkaisnimenä ampumaurheilu tai joskus myös ampuminen) on yleisnimitys joukolle kilpaurheilulajeja, joissa on tarkoitus lajikohtaisten sääntöjen puitteissa ampuma-aseella ampumalla osua ennalta määriteltyyn maaliin tai maaleihin. Paremmuuden voi ratkaista osumien tarkkuus, lukumäärä, niihin käytetty aika tai näiden eri yhdistelmät. Kaikissa ampumalajeissa on tarkat määräykset käytettävien aseiden ja varusteiden suhteen sekä tiukat turvallisuusmääräykset. Ammuntaa harrastatetaan eri pistooli-, kivääri- ja haulikkolajeissa.
Ampumalajit voidaan jaotella seuraavasti:
Ammunta kuuluu osana myös ampumahiihtoon ja -juoksuun, nykyaikaiseen viisiotteluun sekä moniin sotilasmoniotteluihin. Lisäksi se on kiinteä osa sotilas- ja poliisikoulutusta sekä vähäisessä määrin myös vartijakoulutusta.
Suomessa ammuntaa voi harrastaa ampuma- ja metsästysseuroissa sekä reserviläisjärjestöissä. Suomen Ampumaurheiluliittoon kuuluu 312 ampumaseuraa, joissa on yhteensä yli 34 000 jäsentä; näistä aktiiviharrastajia on noin 15 000. Ampumaratoja on Suomessa yli 2 000. Suomessa ruutiaseen hankinta ja omistaminen edellyttää aina poliisiviranomaisen myöntämää aseen hallussapitolupaa.
Astatiini
Astatiini eli astaatti on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on At (), järjestysluku 85 ja CAS-numero 7440-68-8. Se on halogeeneihin kuuluva erittäin radioaktiivinen alkuaine.
Astatiininin isotooppeja At-218 ja At-219 syntyy luonnossa väli­vaiheina uraanin radio­aktiivisessa hajoamisessa. Molemmat ovat hyvin lyhy­tikäisiä. Pitkäikäisin isotooppi on At-210, jonka puoliintumisaika on 8,1 tuntia. Astatiinin nimikin johtuu kreikan sanasta αστατος (astatos), joka tarkoittaa epä­vakaata. Maapallon kuoressa astatiinia on arvioitu olevan yhteensä korkeintaan teelusikallinen, vähemmän kuin 30 grammaa.
Astatiinin havaitsi ensimmäisenä Fred Allisonin ryhmä vuonna 1931. Keino­tekoisesti sitä valmistivat ensimmäisinä Dale Corson, Kenneth MacKenzie ja Emilio Segre Kalifornian yliopistossa vuonna 1940. Sitä saadaan pommittamalla vismuttia energisillä alfa­hiukkasilla. Sitä on valmistettu vähemmän kuin yksi mikrogramma, eikä sen ominaisuuksia ole kovinkaan tarkoin tutkittu. Astatiinin harvinaisuuden ja epävakaisuuden vuoksi kukaan ei tähän mennessä tiedä, miltä astatiini edes näyttää. Vaikka voitaisikin valmistaa sen verran suuri kappale puhdasta astatiinia, että sen voisi paljain silmin nähdä, sen oma säteily kehittäisi nopeasti niin paljon lämpöä, että kappale höyrystyisi välittömästi.
Barium
Barium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ba (), järjestysluku 56 ja CAS-numero 7440-39-3. Se on maa-alkalimetalleihin kuuluva, pehmeä hopeanhohtoinen metalli, joka sulaa varsin korkeassa lämpötilassa. Kemiallisesti barium muistuttaa kalsiumia, ulkonäöltään lähinnä lyijyä. Sir Humphry Davy eristi bariumin v. 1808.
Bariumin elektronegatiivisuus on 0,89 ja ensimmäinen ionisoitumisenergia 502 kJ/mol. Barium on pehmeämpää kuin muut ryhmän 2 aineet, mutta hieman lyijyä kovempaa. Se hapettuu ilmassa ja vapauttaa vedessä ja alkoholissa vetyä. Koska barium hapettuu sangen helposti, sitä on säilytettävä petrolissa tai muussa hapettomassa nesteessä. Barium on voimakkaimpia pelkistimiä, ja erityisen voimakas taipumus sillä on hapettua peroksidiksi.
Bariumia esiintyy luonnossa ainoastaan yhdisteinä, raskassälpänä (baryytti, bariumsulfaatti, BaSO) tai viteriittinä (bariumkarbonaatti, BaCO). Baryytti on raskas mineraali, tiheys 4,5 g/cm3, jota on Suomessa mm. Vihannin kaivoksessa.
Bariumyhdisteitä käytetään posliini-, savi- ja lasiteollisuudessa, ilotulituksissa väriaineena sekä rotanmyrkkynä. Bariumkloridia BaCl voidaan käyttää analytiikassa sulfaattien osoittamiseen.
Luonnossa esiintyvä barium on seos kuudesta pysyvästä isotoopista: Ba (71,7 %), Ba (11,2 %), Ba (7,8 %), Ba (6,6 %), Ba (2,4 %), ja Ba (0,10 %). Ba (0,11 %) esiintyy myös luonnossa, mutta se hajoaa kaksois-elektronisieppauksella erittäin pitkällä puoliintumisajalla (yli 4 × 10 vuotta). Bariumille tunnetaan yli 30 radioaktiivista isotooppia; niiden massaluvut ovat välillä 114–153. Radioaktiivisella isotoopilla, jolla on pisin puoliintumisaika (Ba, 10,5 vuotta), on käyttöä gammasäteilyn vertailulähteenä.
Bariumperoksidista BaO saadaan laimealla rikkihapolla käsittelemällä vetyperoksidia ja bariumsulfaattia. Koska sulfaatti-ioni on käytännössä liukenematon veteen, happoihin ja emäksiin, se on tunnistettavissa liuosanalyysissa. Kaikki bariumin liukoiset suolat ovat myrkyllisiä. Bariumin yhdisteistä tunnetuin on bariumsulfaatti eli baryytti, jota käytetään varjoaineen lisäksi valkoisena maalipigmenttinä, kumin kulutuksen kestoa lisäävänä aineena ja säteilysuojauslaitteissa. Bariumkarbonaattia ja -kloridia on käytetty rotanmyrkkynä sekä bariumnitraattia Ba(NO) ja -kloraattia Ba(ClO) ilotulitteissa vihreän valon aikaansaamiseksi. Bariumia ja sen yhdisteitä käytetään myös joissain metalliseoksissa, perustutkimuksessa on löydetty mm. bariumtitanaatin (BaTiO) ja tinan komposiitti, joka tietyin ehdoin on timanttia jäykempi.
Bariumsuolat ovat hyvin myrkyllisiä, mutta bariumsulfaatti (BaSO) on niin liukenematon veteen, että sitä voidaan turvallisesti syöttää potilaille röntgenkuvauksen varjoaineena. Bariumvarjoaine poistuu kuitenkin hitaasti vapaasta vatsaontelosta, ja ärsyttää kudoksia sinne joutuessaan. Sen takia bariumvarjoaineita ei saisi käyttää jos potilaalla epäillään perforaatiota, eli reikää ruoansulatuskanavassa.
Bohrium
Bohrium on transuraaneihin kuuluva keinotekoinen radioaktiivinen alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Bh () ja järjestysluku 107. Pysyvin tuotettu isotooppi on Bh, jonka puoliintumisaika on noin 3,8 minuuttia. On jotain viitteitä, että vielä pitemmän puoliintumisajan isotooppeja on olemassa, mutta tämä on epävarmaa.
Bohrium kuuluu jaksollisen järjestelmän 7. ryhmän siirtymäalkuaineisiin ja kemialtaan muistuttaa sen yläpuolella olevaa reniumia. Bohriumin kemiallisia ominaisuuksia ei täysin tunneta. Sillä ei ole käyttöä perustutkimuksen ulkopuolella.
Ensimmäisenä jälkiä bohriumista havaitsi vuonna 1976 neuvostoliittolaisen Juri Oganesjanin ryhmä Dubnassa pommittamalla vismutti-isotooppia Bi raskailla kromiytimillä Cr.
Vuonna 1981, saksalainen tutkimusryhmä, jota johtivat Peter Armbruster ja Gottfried Münzenberg Darmstadtin GSI-instituutissa (, ) pommitti vismutti-209 kohtiota kromi-54 ytimillä jolloin syntyi viisi atomia bohrium-262 isotooppia:
IUPAC:n ja IUPAP:in yhteinen Transfermium Working Group (TWG) tunnustivat virallisesti vuonna 1992 GSI-ryhmän alkuaineen löytäjiksi.
Nimestä on ollut kiistaa, mutta 1997 lähtien nimeksi on hyväksytty bohrium, joka on johdettu tanskalaisen fyysikon Niels Bohrin (1885–1962) nimestä.
Bohriumilla ei ole pysyviä tai luonnossa esiintyviä isotooppeja. Sille tunnetaan 11 radioaktiivista isotooppia, näiden massaluvut ovat välillä 260–274. Massalukujen 263, 268, 269 ja 273 isotooppeja ei ole löydetty. Isotoopeista vakain on Bh, jonka puoliintumisaika on noin 3,8 minuuttia. Isotooppi Bh saattaa olla tätäkin pitkäikäisempi, mutta tästä ei ole varmuutta. Seuraavaksi stabiileimmat ovat Bh jonka puoliintumisajaksi on mitattu 60±30 s, Bh (22±10 s) ja Bh (11,3±1,8 s). Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle kymmenen sekuntia, useimmiten vain joitain sekunnin murto-osia. Lisäksi bohriumilla on yksi meta­stabiili ydinisomeeri Bh.
Bohriumin isotoopit hajoavat lähes yksinomaan alfahajoamisella ja joskun harvoin spontaanilla fissiolla. Teoreettisesti on laskettu eräiden isotooppien kykenevän β-hajoamiseen, mutta tälläistä ei ole kokeellisesti havaittu (merkintä β ? taulukossa). Taulukossa on kaikki tunnetut isotoopit, joiden olemassaolo ja puoliintumisaika on pystytty kokeellisesti varmentamaan (vuonna 2016):
Mu isamaa, mu õnn ja rõõm
Mu isamaa, mu õnn ja rõõm () on Viron kansallislaulu. Se otettiin käyttöön vuonna 1920 ja uudelleen vuonna 1990. Sanat kirjoitti Johann Voldemar Jannsen melodiaan, jonka Fredrik Pacius sävelsi vuonna 1848 ja joka on myös Maamme-laulun melodia. Laulu esitettiin ensimmäisen kerran Tarton laulujuhlilla 1869, ja siitä tuli nopeasti Viron kansallisen heräämisen symboli. 
Neuvostoliiton miehityksen aikana vuosina 1945–1990 oli käytössä "Viron sosialistisen neuvostotasavallan hymni".
Ja, vi elsker dette landet
Ja, vi elsker dette landet (suomeksi: Kyllä, me rakastamme tätä maata) on Norjan kansallislaulu. Sanat kirjoitti Bjørnstjerne Bjørnson vuosina 1859–1868 ja sävelen serkkunsa Rikard Nordraak vuonna 1864. Laulu esitettiin ensimmäisen kerran 17. toukokuuta 1864 Norjan perustuslain 50-vuotisjuhlallisuuksien yhteydessä. Yleensä vain laulun ensimmäinen ja viimeinen säkeistö lauletaan.
Kansallislaulun lisäksi Norjalla on myös oma kuningashymni, Kongesangen, joka on norjankielinen käännös Ison-Britannian kansallislaulusta God Save the Queen.
1.
2.
3.
4.
5.
6.
7.
8.