Homeros
Homeros () oli mahdollisesti myyttinen runoilija antiikin Kreikan muinaisajalla, todennäköisesti 700-luvulla eaa. Häntä on perinteisesti pidetty kreikkalaisen kirjallisuuden merkittävimpien eeposten "Iliaan" ja "Odysseian" runoilijana.
Antiikin aikana Homerosta pidettiin historiallisena henkilönä, mutta nykyaikana jotkut tutkijat ovat kyseenalaistaneet tämän. Myös Homeroksen mahdollisesta ajoituksesta on erilaisia näkemyksiä. Perimätieto kertoo Homeroksen olleen sokea, ja monen kaupungin väitetään olevan Homeroksen synnyinpaikka, mutta muuten hänestä ei tiedetä paljoakaan. Sekä "Ilias" että "Odysseia" on kirjoitettu muinaiskreikan joonialaisella murteella, jota puhuttiin kreikkalaisessa Vähässä-Aasiassa.
Antiikin aikaiset elämäkerrat kuvaavat Homeroksen kiertelevänä laulajana, hieman kuten Thamyris tai Hesiodos, joka käveli Khalkiksesta Amfidamaaseen laulaakseen hautajaisissa. Ne antavat kuvan sokeasta, kerjäävästä laulajasta, joka viihtyy köyhän kansan parissa kokoontumispaikoilla ja satamakaupungeissa. Runot itsessään puolestaan viittaavat laulajaan, joka toimii ylhäisön hoveissa. Tutkijat ovat erimielisiä siitä, kumpaan ryhmään, hovilaulajiin vai kierteleviin laulajiin, historiallinen Homeros olisi kuulunut.
Antiikin kreikkalaiset pitivät Homerosta yleisesti historiallisena henkilönä, mutta nykyaikaiset tutkijat ovat olleet skeptisempiä: antiikin ajalta ei ole säilynyt lainkaan luotettavia elämäkerrallisia tietoja Homeroksesta, ja tämän nimiin pannut runoelmat itsessään ovat selvästi useita vuosisatoja jatkuneen ja valmiita runokaavoja hyödyntäneen tarinankerronnan ja runonlaulannan lopputulosta. Joidenkin tutkijoiden mukaan "Homeros" ei ole ollut historiallisen runoilijan nimi, vaan keksitty nimimerkki. Homeroksen historiallisuuden lisäksi tutkijat ovat olleet erimielisiä tämän nimen merkityksestä, mahdollisesta ajoituksesta sekä kotipaikasta.
Runoilijan nimi lausutaan samoin kuin sana ("hómēros"), joka tarkoittaa ”panttivankia”, mikä on ymmärretty samaksi kuin ”se joka on pakotettu seuraamaan”. Joonialaisessa kreikassa verbillä ("homēreúō") oli erityinen merkitys ”ohjata sokeaa”; Kymen aiolialaisessa kreikassa sana ("hómēros") merkitsi puolestaan sokeaa. Tämä tuotti useita kertomuksia, jotka pyrkivät liittämään Homeroksen joko tilanteeseen, jossa tämä oli vangittuna, tai tämän sokeuteen.
Homerosta luonnehditaan sokeaksi jo eräissä "Homeerisiin hymneihin" kuuluvan deloslaisen "Hymnin Apollonille" säkeissä. Thukydides lainasi samoja säkeitä tukeakseen ajatusta Homeroksen sokeudesta. Historioitsija Eforos jakoi saman näkemyksen, ja ajatus sai lisää tukea väärästä etymologiasta, joka johti hänen nimensä ilmaisusta ("ho mē horōn"), "se joka ei näe". "Odysseian" kohdan, joka kertoo sokeasta runonlaulajasta Demodokoksesta Faiakian kuninkaan hovissa, on joskus nähty viittaavan Homerokseen itseensä.
Monet tutkijat katsovat nimen viittaavan johonkin toimintaan. Gregory Nagy katsoo sen merkitsevän "se joka sovittaa (laulut) yhteen". Toinen lähellä oleva verbi ("homēréō") tarkoittaa paitsi "kohtaamista" myös "sopusoinnussa olemista" tai "vireessä laulamista". Jotkut ovat puolestaan katsoneet nimen tarkoittavan "se, joka laittaa äänen vireeseen".
Homeroksen ajoitus oli kiistelty jo antiikin aikana ja se on sitä edelleen. Herodotos katsoi Homeroksen eläneen 400 vuotta ennen hänen omaa aikaansa, mikä sijoittaisi tämän noin vuoteen 850 eaa. Toiset antiikin ajan lähteet ajoittavat hänet lähemmäksi oletettua Troijan sotaa. Eratostheneen käyttämällä ajoituksella Troijan sota sijoittuisi noin vuosiin 1194–1184 eaa., ja arkeologisten tutkimusten perusteella tämä vaikuttaa mahdolliselta.
Nykyisessä tutkimuksessa "Homeroksen ajoituksella" viitataan yhtä lailla Homeroksen nimiin pantujen runoelmien ajoitukseen kuin tämän elinaikaan. Tutkijat katsovat, että "Ilias" ja "Odysseia" ovat peräisin 800-luvun eaa. lopusta tai 700-luvulta eaa., ja että "Ilias" on näistä kahdesta ehkä joitakin kymmeniä vuosia varhaisempi. Näin teokset olisivat jonkin verran Hesiodosta varhaisempia ja "Ilias" puolestaan länsimaisen kirjallisuuden varhaisin teos. Viime aikoina jotkut tutkijat ovat ehdottaneet 600-luvulle eaa. sijoittuvia ajoituksia. Ne tutkijat, jotka katsovat homeeristen runojen kehittyneen vaiheittain pitkien aikojen kuluessa, ajoittavat runot tyypillisesti myöhempään aikaan: esimerkiksi Nagyn mukaan runojen kirjoitettu muoto vakiintui vasta 500-luvulla eaa.
Vaikka "Homeros" on kreikkalainen nimi, joka viittaa aiolian murretta puhuneeseen alueeseen, Homeroksesta ei tiedetä mitään varmaa. Antiikin aikana syntyi moninaisia perinteitä, jotka esittivät tarjoavansa yksityiskohtia tämän synnyinpaikasta ja taustasta. Monet niistä olivat puhtaasti fantasiakirjallisuutta: satiirikko Lukianos esitti hänet "Tosi tarinassaan" Tigranes-nimisenä babylonialaisena, joka otti nimen Homeros vasta kun joutui kreikkalaisten panttivangiksi ("homeros"). Kun keisari Hadrianus kysyi Delfoin oraakkelilta, kuka Homeros todella oli, Pythia vastasi, että tämä oli ithakalainen Epikasteen ja Telemakhoksen, eli "Odysseian" henkilöhahmojen, poika.
Nämä kertomukset koottiin hellenistisen ajan Aleksandriassa joukoksi "Homeroksen elämä" -nimisiä teoksia. Lisäksi tunnettiin runoelma nimeltä "Homeroksen ja Hesiodoksen kilpa". Yleisimmän version mukaan Homeros oli syntyisin joko Joonian Smyrnasta, Vähästä-Aasiasta, tai Khioksen saarelta, ja hän kuoli Ioksen saarella Kykladeilla. "Homēreōn" oli Ioksella erään kuukauden nimenä. Yhteys Smyrnaan vaikuttaa olevan peräisin legendasta, jonka mukaan Homeroksen alkuperäinen nimi oli Melesigenes, "Meles-joella syntynyt". Runojen sisäinen todistusaineisto tukee yhteyttä jonkin verran: paikannimet ja maantieteelliset yksityiskohdat osoittavat alueen tuntemusta, ja monet vertaukset herättävät mielikuvia paikallisista näkymistä.
Yhteys Khiokseen esiintyy jo Semonides Amorgoslaisella, joka lainasi "Iliaan" säettä 6.146 "khioslaisen" runoilemana. Saarella vaikutti jonkinlainen eponyymisten runonlaulajien ammattikunta, jotka tunnettiin nimellä Homeridai, ja joka katsoi periytyvänsä Homeroksesta. M. L. West on huomauttanut, että tällaiset -idai- tai -adai-loppuiset johonkin henkilöön viittaavat nimet eivät yleensä viitanneet historiallisiin vaan myyttisiin hahmoihin.
Homeroksen tunnetuimmat teokset ovat eepokset "Ilias" ja "Odysseia". Sen lisäksi hänen nimiinsä on pantu lukuisia hymnejä ja muita töitä. 500- ja 400-lukujen eaa. kreikkalaiset ymmärsivät "Homeroksen" samana asiana kuin "koko herooisen heksametrirunouden perinne". Homeroksen nimiin saatettiin laittaa esimerkiksi koko eeppinen kyklos. Siihen kuuluivat muun muassa Troijan tarupiirin runoelmat "Pieni Ilias", "Nostoi" ja "Kypria", sekä Theban tarupiirin Oidipuksesta ja tämän pojista kertovat runoelmat.
Lisäksi Homeroksen nimiin pantiin "Homeeristen hymnien" kokoelma, koominen pienoiseepos "Batrakhomyomakhia" sekä "Margites". Nykyisin pidetään kuitenkin epätodennäköisenä, että nämä olisivat peräisin häneltä. Homeroksen nimiin on joskus pantu myös "Oikhalian valtaus" ja "Fokais", mutta kysymys niiden kirjoittajasta on vielä ongelmallisempi kuin Homeroksen pääteosten.
Homeroksen nimiin on näin pantu kaikki seuraavat teokset:Homeroksen käyttämä kieli eli niin kutsuttu homeerinen kreikka edustaa joonialaisen kreikan arkaaista muotoa, jossa on sekaisin myös muita murteita, kuten aiolialaista kreikkaa. Kieli toimi myöhemmin kreikkalaisen epiikan kielenä, ja sitä kirjoitettiin tyypillisesti daktyylisellä heksametrillä.
Aristoteles huomautti "Runousopissaan", että Homeros erosi muista aikansa runoilijoista siinä, että hän keskittyi yksittäiseen yhtenäiseen teemaan tai toimintaan eeppisessä kykloksessa.
Matthew Arnoldin mukaan Homeroksen runoutta kuvaavat seuraavat neljä piirrettä: ensiksi, hän on hyvin nopea; toiseksi, hän on yksinkertainen ja suora ajatusten kehittelyssä ja niiden ilmaisussa, sekä lauseiden muodossa että sanoissa; kolmanneksi, hän on yksinkertainen ja suora ajatusten sisällössä ja aiheissaan; ja neljänneksi, hän on aina ylevä.
Homeroksen runouden nopeus on paljolti peräisin heksametrimuodosta. Varhaista kirjallisuutta luonnehti se, että runomitta ohjasi ajatusten kehittelyä ja lauseiden kieliopillista muotoa. Runous oli näin rytmin ja lauseopin jatkuvan vuorovaikutuksen tulosta. Homeroksen runous säilyttää nopeuden ilman, että säkeissä esiintyisi toisaalta liiallista heilahtelua tai toisaalta monotonisuutta.
Homeroksen teosten tutkiminen on yksi vanhimpia tutkimusaloja, ja sitä harjoitettiin laajalti jo antiikin aikana, erityisesti hellenistisen ajan Aleksandriassa. Tutkimuksen päämäärät ja lopputulokset ovat tietysti muuttuneet ajan kuluessa. Viimeisen parinsadan vuoden aikana tutkimus on keskittynyt siihen, kuinka homeeriset runot ovat syntyneet ja välittyneet meidän päiviimme saakka, ensin suullisessa ja sitten kirjallisessa muodossa.
Kaksi merkittävintä tutkimussuuntausta 1800-luvun ja 1900-luvun alkupuolen Homeros-tutkimuksessa ovat olleet analyysi ja unitarianismi. Analyysin edustajat ovat korostaneet runoelmien epäjohdonmukaisuuksia, unitarianistit puolestaan niiden yhtenäisyyttä. 1900-luvulla ja sen jälkeen on tutkittu runouden suullisen välittymisen mekanismeja. Uusanalyysi on tutkinut Homeroksen ja muun varhaisen eeppisen aineiston välisiä yhteyksiä.
Historiantutkijat ovat kiistelleet siitä, oliko Homeros todellinen henkilö vai esimerkiksi useammalle vanhaa eeppistä materiaalia esittäneelle runonlaulajalle annettu nimitys. Samaten on pohdittu, laatiko sama runoilija sekä "Iliaan" että "Odysseian".
Jotkut tutkijat uskovat Homeroksen olleen todellinen historiallinen henkilö, joka kirjoitti sekä "Iliaan" että "Odysseian" tai ainakin kokosi ne yhtenäisiksi teoksiksi ennestään tunnettujen runojen pohjalta. Koska tämän elämästä ei tiedetä mitään, yleinen vitsi kuuluu, että "Homeros ei koskaan elänyt, vaan runot kirjoitti joku toinen saman niminen". Samuel Butler väitti "Odysseuksen" (mutta ei "Iliaan") sepittäjän olleen nuori sisilialainen nainen.
Oli Homeros todellinen tai ei, useimmat tutkijat uskovat, että homeerisen runouden taustalla oli pitkä, useita sukupolvia vanha suullinen runonlaulantaperinne, joka oli monien runonlaulajien saamaa yhteistä kulttuuriperintöä. "Iliaan" ja "Odysseian" rakenteen analysointi osoittaa, että runot sisältävät useita kaavamaisia runosäkeitä ja säkeen osia, formuloita, jotka ovat tyypillisiä suulliselle runonlausunnalle; formuloiden avulla runonlaulaja kykeni sepittämään runoja "ex tempore". "Ilias" saattaa heijastaa pitkää suullista perinnettä, jonka taustalla ovat osin todelliset tapahtumat. Tähän viittaavat muun muassa Heinrich Schliemannin 1800-luvulla löytämä kaupunki, joka sopii Homeroksen kuvailuihin Troijasta, sekä lineaari-B-kirjoituksen selvittäminen, joka osoittaa, että osa "Iliaan" aineistosta tunnettiin jo 1200-luvulla eaa.
Ajatus siitä, että Homeros kirjoitti vain kaksi teosta, "Iliaan" ja "Odysseian", saavutti suosiota vasta noin 350 eaa. Vaikka monet ovat nähneet sen epätodennäköiseksi, että sama henkilö olisi voinut runoilla kummatkin eepokset, toiset ovat katsoneet näiden teosten olevan tyyliltään niin samanlaisia, ettei teoksilla voi olla useampia kirjoittajia. Eräs näkemys, joka pyrkii yhdistämään nämä ääripäät, on se, että Homeros olisi runoillut "Iliaan" aikuisiässä ja "Odysseian" vanhuusiässä. Muiden Homeroksen nimiin pantujen teosten katsotaan olevan myöhäisempiä, jolloin ne eivät voisi olla saman kirjoittajan tekemiä.
"Ilias" ja "Odysseia" ilmentävät monilta osin suullisen runouden perinnettä. Jossain vaiheessa laulut kuitenkin kirjoitettiin ylös runoelmiksi. Kreikkalainen kirjoitusjärjestelmä, joka oli noin vuonna 800 eaa. syntynyt muunnelma foinikialaisesta kirjoitusjärjestelmästä, mahdollisti heksametrirunoudelle tyypillisten monimutkaisten rytmien ja vokaaliklustereiden merkitsemisen. Homeroksen runot vaikuttavan saaneen kirjallisen muodon pian kirjaimiston keksimisen jälkeen: Iskhiasta löydetty kirjoitus noin vuodelta 740 eaa. vaikuttaa viittaavan "Iliaan" tekstiin; samoin Samokselta, Mykonokselta ja Italiasta on löydetty "Odysseian" Polyfemos-kohtauksen inspiroimia kuvia, jotka ovat peräisin 600-luvun eaa. ensimmäiseltä neljännekseltä.
Tutkijat ovat erimielisiä siitä, milloin runot tarkkaan ottaen saivat kirjallisen muotonsa. Perinteinen ratkaisu on hypoteesi runojen puhtaaksikirjoituksesta; luku- ja kirjoitustaidoton "Homeros" olisi sanellut runoutensa kirjurille joskus 700-luvulla eaa. Toisaalta Homeros on saattanut edustaa ensimmäisiä lukutaitoisia sukupolvia. Barry B. Powell on ehdottanut, että kreikkalaisen kirjaimiston kehitti yksi henkilö, mahdollisesti juuri Homeros, homeerisen runouden ylöskirjaamiseksi.
Meillä ei ole tietoa runojen alkuperäisestä kirjallisesta muodosta, mutta tekstit vakiintuivat joidenkin satojen vuosien kuluessa. Useimmat tutkijat uskovat, että "Ilias" ja "Odysseia" vakiinnutettiin vanhemman aineiston pohjalta 700-luvulta eaa. alkaen. Tässä Ateenan tyranni Hipparkhos vaikuttaa olleen merkittävässä roolissa. Hän uudisti homeerisen runouden esittämistavan Panathenaia-juhlilla. Monet tutkijat katsovat, että teksteistä tuotettiin tuon uudistuksen yhteydessä kanoninen muoto. Nagy sen sijaan katsoo, ettei runoista ollut vakiintunutta kirjallista muotoa ennen kuin vasta hellenistisellä ajalla, 200-luvun ja ensimmäisen vuosisadan eaa. välisenä aikana. Tuolloin syntyi tekstimuoto, josta kaikki nykyiset versiot ovat peräisin.
Myöhäisantiikin aikana kreikan kielen tuntemus ja samalla Homeroksen runouden tuntemus latinankielisessä lännessä heikkenivät. Runoja alettiin lukea uudestaan vasta 1400-luvun Italiassa. Sen sijaan kreikankielisessä Bysantissa, jossa antiikin kirjallisuus säilyi muutenkin parhaiten, runoja luettiin ja opetettiin yhtämittaisesti. Ensimmäinen painettu laitos teoksista julkaistiin vuonna 1488.
Hellenistisellä ajalla Homeros oli useissa kaupungeissa heeroskultin kohteena. Ptolemaios IV Filopator omisti tälle Homereion-nimisen pyhätön Aleksandriassa 200-luvulla eaa. Claudius Aelianus kuvaa pyhätön teoksessaan "Varia historia". Hän kertoo Ptolemaioksen sijoittaneen Homeroksen patsan ympärille ympyrään kaikki kaupungit, jotka katsoivat Homeroksen omaksi pojakseen. Hän mainitsee myös maalari Galatonin tekemän maalauksen runoilijasta. Maalaus vaikuttaa kuvanneen Homeroksen Okeanoksen muodossa kaiken runouden lähteenä.
Italiasta löydetty mahdollisesti Egyptissä tehty marmorireliefi kuvaa Homeroksen apoteoosin eli jumalaksi korottamisen. Siinä ovat mukana Ptolemaios ja tämän vaimo Arsinoë III, jotka seisovat istuvan runoilijan vierellä; hahmoja "Iliaasta" ja "Odysseiasta", joukko muusia ja muita abstraktien käsitteiden henkilöitymiä; sekä joukko alttaria lähestyviä palvojia. Alttarin paikka on mahdollisesti Aleksandrian Homereion. Myös runouden jumala Apollon on mukana, samoin kuin naispuolinen hahmo, joka on mahdollisesti Mnemosyne, muusien äiti. Kaiken yläpuolella on vielä Zeus, jumalten kuningas. Reliefi osoittaa, etteivät kreikkalaiset pitäneet Homerosta pelkästään suurena runoilijana, vaan jumalallisesti innoittuneena kaiken kirjallisuuden lähteenä.
Myös Khioksessa, Efesoksessa ja Smyrnassa oli Homeroksen pyhätöt. Nämä kaupungit kuuluivat niihin, jotka katsoivat olevansa Homeroksen syntymäkaupunkeja. Strabon mainitsee Smyrnan pyhätön ja sanoo, että siellä oli ikivanha ksoanon, kulttipatsas, runoilijasta. Hän sanoo myös Argoksen asukkaiden uhranneen Homerokselle, mahdollisesti omassa pyhätössään.
(teoksen "Maailmankirjailijoita" aloittava kirjoitus)