Sähkötys
Sähkötys (tai "morsetus") on viestintämenetelmä, jossa viestejä siirretään morseaakkosina, pisteistä ja viivoista koostuvina merkkeinä. Harrastuskäytössä sähkötystä käyttävät radioamatöörit, aikaisempi käyttö laivaradioliikenteessä on loppunut lähes täysin. Monissa maissa sähkötystä käytetään asevoimien kommunikointimenetelmänä.
Sähkötyksessä käytettävät kirjainten ja numerojen koodit tunnetaan nimellä "morseaakkoset", joka johtuu niiden keksijästä, Samuel Morsesta. Taidemaalari ja keksijä Morse, tuolloin 41-vuotias, oli vuonna 1832 laivalla palaamassa Euroopasta Amerikkaan, kun päivällispöytäkeskustelu sähkömagnetismista antoi hänelle ajatuksen lennättimestä. Laivamatkan aikana hän luonnosteli lennätinkoodin numeroiden välittämiseksi lyhyistä ja pitkistä sähköimpulsseista koostuvina koodeina. Uuden koodin, jossa oli suoraan vastineet aakkosille, Morse kehitti myöhemmin lennättimen liikekumppaninsa Alfred Vailin kanssa.
1800-luvun puolivälistä alkaen yleistynyt lennätin oli ensimmäinen laajasti myös yksityisten viestien välittämisessä käyttöön tullut nopea pidempien matkojen viestintäväline. Normaalissa viestinnässä sen pikkuhiljaa korvasivat puhelin ja kaukokirjoitin (teleprinter exchange service – telex). Radioliikennöinnissä puheradioliikenne ja varsinkin digitaalinen tiedonsiirto ovat korvanneet sähkötystä, mutta sähkötys on yhä verraten luotettava tapa liikennöidä huonoimmallakin radiokelillä, etenkin merellä.
Sähkötyksen englanninkielinen lyhenne CW (=continuous wave) tulee siitä, että lennätinlinjoilla alun perin perinteinen avain painettaessa katkoi linjalla olevaa vakiovirtaa eli modulaatio oli negatiivinen. Nykyään kun sähkötetään melkein yksinomaan radioaalloilla, avain kytkee kantoaallon painettaessa päälle eli modulaatio on positiivinen.
Suomessa Viestintävirasto poisti sähkötyksen suomalaisista radioamatöörin pätevyystutkintovaatimuksista vuonna 2003. Samoin ovat tehneet monet muut maat. Tästä huolimatta sähkötys on edelleen yksi radioamatöörien yleisimmistä yhteydenpitomenetelmistä Suomessa ja maailmalla. Nykyisin ainoa paikka, jossa sähkötystä enää virallisesti Suomessa opetetaan tai vaaditaan, on Puolustusvoimat. Merivoimien laivaradistit, Ilmavoimat, maavoimien sissiradistit ja radiotiedustelu jatkavat sähkötyksen käyttöä Suomessa. Sotatilassa sähköttäminen on luotettava tapa viestiä satojen kilometrien päähän, ja sähkötyslähete etenee puhelähetettä paremmin häirintätilanteessa.
Suomessa käytössä olevat sähkötys- eli morseaakkoset:
A .- P .--.
? ..--..
0 -----
Sähkötysliikenteen nopeuttamiseen käytetään sovittuja lyhenteitä. Näihin kuuluvat kansainväliset Q-koodit ja lähinnä sotilaallisessa viestiliikenteessä käytössä olevat Z-koodit. Q- ja Z-koodit ovat kolmikirjaimisia lyhenteitä, jotka ilmaisevat kysymyksiä tai toteamuksia.
Kutsut tai asematunnukset ovat lyhenteitä, jotka identifioivat liikennöijän ja joita voidaan käyttää ilmaisemaan, ketä kutsutaan. Meriradioliikenteessä ja radioamatööriliikenteessä kutsuun sisältyy kansallisuuden ilmaiseva etuliite. Sotilaallisessa viestiliikenteessä kutsut saattavat olla näennäisen satunnaisia merkkiyhdistelmiä ja niitä voidaan liikenneanalyysin vaikeuttamiseksi vaihtaa määräajoin.
Asema "ab" kysyy asemalta "cd" signaalin kuuluvuutta ja merkkien luettavuutta, "cd" vastaa molempien olevan erinomaisia. "ab" päättää yhteyden vastaten aseman "cd" signaalin ja kuuluvuuden olevan myös erinomaisia.
Sähkötysnopeudesta ilmaistaan useimmiten erikseen anto- ja ottotasot. Molemmat vaativat erilaista osaamista. Ottotasot vaativat sähkötysmerkkien vaistonvaraista muistamista selkäytimestä, kun taas antotasot vaativat fyysisen sähkötystekniikan harjoittelua. 40 merkin minuuttivauhtia pidetään sujuvana miniminopeutena tutkinnoissa tai radioaalloilla. 60 merkkiä minuutissa on hyväksyttävä nopeus ja puolustusvoimien tavallisen 2. luokan radioviestittäjätutkinnon pohja. 1. luokkaan tarvitaan puolestaan 80 merkkiä. Harva yltää yli 100 merkin nopeuksiin.Raporttimuotoista sähköttämistä varten esimerkiksi diplomaattiliikenteen lähettämiseksi oli jo 1930-luvulla käytössä undulaattoreita, jotka kykenivät lukemaan sähkötystä koneellisesti mahdollistaen erittäin suuren lähetys- ja vastaanottonopeuden.
Perinteinen sähkötysavain on "suora sähkötysavain" eli ""pumppuavain"". Siinä avainvivun painallus sulkee virtapiirin. Painalluksen kesto määrää, tuleeko merkistä piste vai viiva. Lähes kaikkien sähkötysmerkkien tuottaminen vaatii siten useita painalluksia. Pumppuavaimen käyttö käy hankalaksi yli 100 merkin minuuttivauhdissa.
"Puoliautomaattisessa sähkötysavaimessa" on vipu, joka liikkuu vaakatasossa perusasennosta kahteen suuntaan. Painettaessa vipua vasemmalle vipu kytkee virtapiirin jatkuvana kuten perinteisessä sähkötysavaimessa. Tätä käytetään annettaessa viiva. Painettaessa vipua oikealle käynnistyy heilurikoneisto, joka kytkee ja katkaisee virtapiiriä tuottaen pisteitä avaimeen säädetyllä nopeudella niin kauan kuin vipua painetaan. Tällaisella avaimella taitava sähköttäjä voi saavuttaa antotason 300-400 merkkiä minuutissa.
Alkuperäinen puoliautomaattinen avain oli nimeltään Vibroplex , jossa pisteen puolelle painettaessa löysä metalliliuska yksinkertaisesti ei painautunut kiinni kontaktipintaan vaan jäi väpättämään, tuottaen hitaasti vaimenevan jatkuvien pisteiden virran.
"Automaattisessa sähkötysavaimessa" on yksi tai kaksi vaakatasossa liikkuvaa vipua. Oikealle painettaessa syntyy pisteitä ja vasemmalle painettaessa viivoja. Jos avaimessa on kaksi vipua, avaimen toteutuksesta riippuu, mitä tapahtuu, kun molempia painetaan samanaikaisesti. Nykyisin suosittu on vaihtovoittoinen eli jambinen toiminta, jossa molempia vipuja samanaikaisesti painettaessa syntyy vuorotellen pisteitä ja viivoja.
Pumppuavaimella annettaessa alussa tärkeintä on, että ranne pysyy löysänä. Ongelmana onkin sähkötysavaimen nupista kiinni pitäminen ja sormien jännittäminen, joka luonnostaan saa ranteenkin jännittymään. Ranteen tulisi etenkin alussa joustaa jopa liioitellusti ja itse asiassa kaiken työn tulisi tapahtua ranteella.
"Käsialaa" ei sähkötyksessä saisi kuulua; sähkötystä ei siis saisi erottaa koneen sähkötyksestä. Tämä parhaassakin tapauksessa toteutuu vain osittain, ja muutaman liikennöintikerran jälkeen voi helposti tunnistaa tuttujen käsialoja isoistakin ryhmistä näytteitä.
Sähkötys vaatii erittäin hyvää rytmitajua etenkin, koska suuri osa sähkötettävistä rytmeistä ei osu esimerkiksi 4/4-tahtilajiin. Klassinen rytmivirhe onkin sähköttää esimerkiksi s-kirjain (...) triolina kolmen neljäsosalyönnin sijaan.
Sähkötystä ei juurikaan ole enää opetettu puolustusvoimissa 1990-luvun jälkeen, kun kenttäviestivälineistöä digitalisoitiin. Sähkötys poistettiin myös radioamatöörivaatimuksista Suomessa. Kuitenkin vielä joissain radioamatööriyhdistyksissä voi olla mahdollisuuksia saada tukea sähkötyksen opettelulle. Ruotsissa toimii Scandinavian Open CW Society, jonka piirissä opetteleva voi saada sähkötysyhteyksiä.
Sähkötysohjelmia: