hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Man Ray
Man Ray (alkuperäiseltä nimeltään Emmanuel Radnitzky t. Rudnitzky) (27. elokuuta 1890 Philadelphia, Yhdysvallat – 18. marraskuuta 1976 Pariisi, Ranska) oli yhdysvaltalainen dadaistinen ja surrealistinen, monipuolinen taiteilija: taidemaalari, valokuvaaja, kuvanveistäjä, kirjailija ja elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan erityisesti Pariisin surrealististen valokuvaajien ryhmän jäsenenä 1920- ja 1930-luvulla.
Man Ray syntyi venäjänjuutalaiseen perheeseen. Kun hän oli seitsenvuotias, perhe muutti Brooklyniin. Hän otti taiteilijanimensä käyttöön noin 15-vuotiaana ja virallisti sen 1914. Hän hylkäsi stipendin arkkitehtuuriopintoihin New Yorkin yliopistoon taidemaalarin uransa vuoksi, jota hän rahoitti sekalaisilla taiteeseen liittyneillä töillä.
Vuonna 1915 Ray järjesti ensimmäisen taidenäyttelynsä Daniel Galleryssa, ja seuraavana vuonna hän oli mukana perustamassa "Society of Independent Artists" -järjestöä yhdessä ystävänsä Marcel Duchampin ja Walter Arensbergin kanssa.
Ray muutti 30-vuotiaana Yhdysvalloista Pariisiin. Siellä hän teki muun muassa "Rayographeiksi" nimeämäänsä kokeilevaa kuvataidetta, ja hänestä tuli kansainvälisesti tunnettu dadaistinen ja surrealistinen valokuvaaja. Valokuvauksen ohella hän kirjoitti myös kirjoja ja näytelmiä. Ray oli myös yhdysvaltalaisen valokuvaajan Lee Millerin opettaja, yhteistyökumppani ja rakastaja.
Vuonna 1940 Ray muutti takaisin Yhdysvaltoihin sotaa pakoon, mutta palasi 11 vuotta myöhemmin Pariisiin loppuelämäkseen. Siellä hän jatkoi maalaamista ja kuvanveistoa, kirjoitti omaelämäkerran sekä järjesti teoksilleen taidenäyttelyitä ympäri maailmaa. Hän kuoli vuonna 1976 Pariisissa 86-vuotiaana.
Man Ray meni naimisiin vuonna 1914 ranskalaisen runoilijan Donna Lecoeurin (Adon Lacroix) kanssa. Avioliitto päättyi 1919. Hän avioitui uudestaan 1946.
Prahan kevät
Prahan kevät () oli poliittisesti liberaali ajanjakso kommunistisessa Tšekkoslovakiassa, joka alkoi 5. tammikuuta 1968 ja päättyi 21. elokuuta 1968 Varsovan liiton miehitettyä maan. Tšekkoslovakialaiset olisivat halunneet rakentaa inhimillisempää ja modernimpaa sosialismia, mutta hanke kaatui Neuvostoliiton johdon vastustukseen ja lopulta maan miehitykseen.
Prahan kevään pääarkkitehtina toimi Alexander Dubček, joka noustuaan valtaan aloitti välittömästi toimenpiteet poliittisten uudistusten tekemiseksi. Sananvapaus, talouden desentralisaatio ja stalinismin aikaisten poliittisten vainojen uhrien rehabilitoinnit olivat uudistajien tärkeimpiä tavoitteita. Tšekkoslovakian yhtenäisvaltion muuttaminen Tšekin ja Slovakian liittovaltioksi oli myös asialistalla.
Vuonna 1968 21. elokuuta Neuvostoliitto liittolaisineen miehitti maan. Leonid Brežnevin johtama Neuvostoliitto piti omaa järjestelmäänsä ainoana oikeana eikä hyväksynyt liittolaisensa toimintaa. Tšekkoslovakialaiset eivät nousseet aseelliseen vastarintaan ja Unkarin kansannousun kaltaiselta verenvuodatukselta vältyttiin.
Länsi-Euroopan kommunistiset puolueet tuomitsivat Neuvostoliiton toiminnan. Suomessa suhtautuminen Prahan tapahtumiin edisti kansandemokraattisen liikkeen kahtiajakautumista Neuvostoliiton toiminnan tuominneeseen enemmistöön ja neuvostomieliseen oppositioon eli taistolaisiin, jotka tukivat miehitystä. Kommunistisen puolueen jako oli kuitenkin alkanut jo vuosia aiemmin. Länsimaissa ei reagoitu virallisesti juuri lainkaan miehitykseen, mutta erilaiset kansalaisjärjestöt ottivat siihen voimakkaasti kantaa. Suomessakaan ei annettu virallisia kannanottoja asiasta..
Uudistusmielinen linja sai jatkua heikentyneenä vielä talven yli huhtikuuhun 1969, kunnes vallan otti Neuvostoliitolle mieluisa ehdokas, Gustáv Husák. Hän käynnisti ”normalisaationa” tunnetun prosessin, joka jatkui aina vuoteen 1989 asti.
Asetaatti
Asetaatti eli etanaatti on etikkahapon suola tai esteri sekä asetaattisuoloissa esiintyvä anioni.
Orgaanisessa kemiassa "asetaatti-ionin" kaava on CHCO (kirjoitetaan myös CHCOO), ja se on etikkahapon liittoemäs.
Ennen aktinium-nimisen alkuaineen löytymistä lyhennettä "Ac" (tai "AC") käytettiin kemiallisissa kaavoissa osoittamaan asetaatti-ionia. Esimerkiksi natriumasetaatin merkintänä saattoi aiemmin olla "NaAc", mutta nykyisin kyseisen aineen kemiallisina kaavoina käytetään merkintöjä "CHCOONa" tai "NaCHO". Ac-merkintä on yhä käytössä orgaanisessa kemiassa.
Käpyrauhanen
Käpyrauhanen eli käpylisäke () on väliaivojen yläosassa, kolmannen aivokammion takaseinämässä sijaitseva pieni, noin 0,1–0,2 g painava rauhanen, joka erittää vereen muun muassa melatoniinia, joka puolestaan toimii ruumiin 'sisäisenä kellona' määrittäen vuorokausirytmin. Valo vaikuttaa silmien ja hermoston kautta käpyrauhaseen ja estää melatoniinin eritystä. Melatoniinihormonin määrä on suurimmillaan yöllä ja pienimmillään päivällä. Käpyrauhasen muu hormonaalinen toiminta ihmisen fysiologiassa ei ole täysin selvillä.
Käpyrauhanen on aivojen ainoa osa, joka on täysikasvuisilla ihmisillä useimmiten normaalisti kalkkiutunut ja siten se erottuu tavallisessa röntgenkuvassa selvästi aivojen muista osista. Liiallinen kalkkiutuminen saattaa kuitenkin viitata esimerkiksi pinealoomaan eli kasvaimeen käpyrauhasessa.
Käpyrauhasen sijainti syvällä aivoissa on perinteisesti herättänyt paljon filosofista kiinnostusta, jonka kautta siihen on liitetty erilaisia myyttisiä, taikauskoisia ja metafyysisiä teorioita. Joidenkin uskomusten mukaan käpyrauhanen on surkastunut ”kolmas silmä”, joka liittyy paranormaaleihin psyykkisiin kykyihin kuten telepatiaan. Näiden uskomusten perusteena on käpyrauhasen synty alkion kehityksen aikana. Tällöin käpyrauhasessa tapahtuvan kuroutumisen on katsottu muistuttavan silmän syntyä.
René Descartes kuvasi käpyrauhasta ”sielun istuimeksi” uskoen, että juuri se toimisi ainoana yhdyssiteenä ihmisen ruumiin ja sielun välillä. Tämä käsitys perustui siihen, että käpyrauhanen oli hänen käsityksensä mukaan ainoa aivojen osa, jota ei ollut samankaltaisena sekä oikealla että vasemmalla puolella. Käpyrauhaseen liittyy myös joogassa otsachakra.
Rick Strassman on esittänyt käpyrauhasen erittävän dimetyylitryptamiinia eli DMT:tä, joka on vahva hallusinogeeni. Sisäsyntyistä DMT:tä on tutkittu 1960-luvulta asti. Keho pystyy tuottamaan kemikaalia monissa eri elimissä, Strassman vain olettaa käpyrauhasen olevan tärkeä DMT:n tuottaja muun muassa sijaintinsa takia. On muitakin nykytutkijoita, jotka ovat kiinnostuneita vähän selvitetystä aiheesta. Sisäsyntyisenä DMT:n on arveltu vaikuttavan osallisena muun muassa unien näkemisessä sekä kuolemanrajakokemuksissa. Teoria ei ole kuitenkaan toistaiseksi saanut tieteellistä vahvistusta. Strassmanin johtama tutkimussäätiö kehittää kuitenkin parhaillaan parempia metodeja sisäsyntyisen DMT:n mittaukselle kehosta ja aikoo soveltaa niitä koehenkilöihin erilaisissa luonnollisissa muuntuneissa tietoisuudentiloissa. Vuonna 2013 tutkimusryhmä, jonka jäsen Strassman on, ilmoitti löytäneensä mikrodialyysin avulla rotan käpyrauhasesta DMT:tä
Die Toten Hosen
Die Toten Hosen on saksalainen punk-yhtye Düsseldorfista.
Die Toten Hosen (sananmukaisesti "kuolleet housut"; saksankielinen ilmaisu tarkoittaa tylsistymistä tai epäonnistunutta erektiota) koostuu viidestä jäsenestä: Campino (Andreas Frege), Kuddel (Andreas von Holst), Vom (Vom Ritchie), Andi (Andreas Meurer) ja Breiti (Michael Breitkopf). Vom tuli Wöllin tilalle rumpaliksi muutama vuosi sitten. Wölliä edelsi 1980-luvulla Trini, joka siirtyi bändin manageriksi.
Bändi on ollut olemassa yli 20 vuotta, ja aikojen kuluessa ohjelmiston tyyli on siirtynyt huumoripopista vakamampaan suuntaan. 1980-luvun loppupuolelta lähtien yhtye on sanoituksissaan käsitellyt poliittisia ja sosiaalisia aiheita, kuten rasismia.
Debyyttisingle "Wir sind bereit" ("Olemme valmiit") julkaistiin vuonna 1982 ja sitä seurasi vuoden päästä seuraava albumi "Opel-Gang". Vuonna 1988, "Die Toten Hosen" julkaisi LP:n "Ein kleines bisschen Horrorschau" samanaikaisesti kun Saksassa esitettiin teatteriversio Anthony Burgessin romaaniin perustuvasta Kellopeliappelsiinista, joka toimi albumin innoituksena.
Death from Above 1979
Death from Above 1979 on Torontosta kotoisin oleva vuosina 2002–2006 toiminut kanadalainen vaihtoehtorock-yhtye.
Yhtye koostui laulaja/rumpalista Sebastien Graingerista ja basistista Jesse F. Keelerista, joka myös soitti satunnaisesti koskettimia studiokappaleilla. Yhtyeen erikoisuutena pidettiin heidän haluttomuuttaan palkata kitaristia. He soittivat rajua ja punkahtavaa noise-rockia pelkällä rumpali-basisti-kokoonpanolla.
Yhtye perustettiin 2002 alkuperäiseltä nimeltään pelkästään "Death from Above", mutta kaksikko pakotettiin vaihtamaan nimensä, kun samanniminen newyorkilainen levy-yhtiö uhkasi yhtyettä oikeustoimilla. 2004 yhtye vaihtoi nimeksi "Death from Above 1979". Yhtye oli kerennyt jo julkaista aikaisemmalla nimellään EP:t "Heads Up!" (2002) ja "Romantic Rights" (2004).
Yhtye julkaisi studioalbumin "You're a Woman, I'm a Machine" (2004). Albumilta julkaistiin singlet "Romantic Rights", "Blood On Our Hands" ja "Black History Month", jotka herättivät indie fanien mielenkiinnon. Albumista julkaistiin myöhemmin myös erikoisversio, joka sisältää perusalbumin lisäksi bonus-CD:n. Yhtye pääsi soittamaan mm. "Late Night with Conan O'Brien" talk show-ohjelmassa kappaleen "Romantic Rights", jossa Max Wineberg soitti kappaleen loppupuolella rumpuja. Yhtye päätti lopettaa 2006 sillä Jesse F. Keeler halusi työstää omaa MSTRKRFT yhtyettä, joka soittaa konemusiikkia. Myöhemmin myös Sebastien Grainger on tehnyt musiikkia omien yhtyeidensä kanssa.
Yhtye palasi taas yhteen vuonna 2011 1. Yhtye ilmoitti keikka-aikataulunsa, joka käsittää hieman yli 20 live-esiintymistä, joista suurin osa on Yhdysvalloissa, Englannissa ja Kanadassa. Moni esiintymisistä on festivaaleilla.
Taikalyhty
Taikalyhty eli "laterna magica" oli nykyaikaisen diaprojektorin esiaste, joka kehitettiin camera obscurasta.
Taikalyhtyyn kuului valonlähteenä toimiva öljylamppu, jonka valaisemia lasille maalattuja kuvia voitiin heijastaa tarkoitukseen sopivalle pinnalle linssin avulla. Kiertelevät projektionistit järjestivät 1800-luvulla Isossa-Britanniassa näytöksiä kaupungeissa. Varsinaisen "diakuvan" päälle saatettiin lisätä liikkuvia elementtejä erikoistehosteena.
Taikalyhtyä käytettiin myös opetusvälineenä. Esimerkiksi Marttaliittoon vuonna 1909 kanankasvatusta neuvomaan palkattu neuvoja Olga Autere sai avukseen taikalyhdyn, jonka avulla kanojen hoito, kanaloiden rakentaminen ja kananmunien tarkistaminen ja pakkaaminen myyntiä varten saatiin elävämmäksi.
Ruokohelpi
Ruokohelpi ("Phalaris arundinacea") on monivuotinen tuulipölytteinen heinäkasvi. Sitä viljellään sekä hyöty- että koristekasvina. Se kasvaa Suomessa myös luonnonvaraisena.
Kasvit voivat kasvaa luonnontilassa 1,5–2 metrin korkuisiksi, viljeltynä kasvin korkeus voi olla jopa 3–4 metriä. Sillä on kiemurteleva maavarsi, jonka avulla kasvi leviää tuuheiksi kasvustoiksi. Harmaanvihreät lehdet ovat leveät, litteät ja muistuttavat muodoltaan veitsen terää. Röyhy on varsin tiheä, ja kukinnot kurottuvat sivuille pikkuvarsien päähän.
Ruokohelpi kasvaa ympäri pohjoista pallonpuoliskoa alueella, joka ulottuu pohjoisessa noin Oulun korkeudelle, etelässä Ranskaan ja Sveitsiin. Suomessa sitä tavataan kaikkialla pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Ruokohelpi kasvaa useimmiten järvien lähellä sekä kosteilla, avoimilla paikoilla.
Ruokohelpeä käytetään Suomessa rehuna sekä energiantuotannossa. Rehukäyttöön on jalostettu lajikkeet "Palaton" ja "Chieflton", joissa on tavallista vähemmän alkaloideja. Niitäkin suositellaan vain lihakarjalle. Ruokohelven ravintoarvot ovat huonommat kuin timotein ja ruokonadan. Energiakäyttöä tutkitaan Pohjoismaissa, muualla maailmassa ruokohelpeä käytetään vain rehuna.
Energiakäyttöön ruokohelpeä on viljelty Suomessa Vapon ja viljelijöiden sopimustuotantona. Ensimmäinen sadonkorjuu tehdään kahden vuoden päästä kylvöstä. Ruokohelpi korjataan keväällä kuloheinänä, jolloin sato on yhtä suuri kuin kasvukaudella, mutta pelto kantaa varmemmin koneita, ja sadon korsipitoisuus suurempi kuin edellisenä kesänä korjatussa helvessä. Hehtaarilta ruokohelpipeltoa saadaan energiaa noin 30 MWh. Ruokohelvellä tuotettu energia on toistaiseksi kalliimpaa kuin metsähakkeiden käyttö. Ruokohelpi on kevyttä tavaraa, joten kuljetuskustannukset ovat merkittävät, eikä sitä yleensä kannata kasvattaa yli 100 km päässä voimalasta. Ruokohelven soveltuvuutta energiantuotantoon on kuitenkin kyseenalaistettu. Energiayhtiö Vapo kokeili ruokohelven käyttöä energiatuotantoon muutaman vuoden ajan, lopettaen kokeilun kuitenkin vuonna 2011 ruokohelven osoittautuessa pettymykseksi. Vapon ja sen sopimusviljelijöiden viimeiset sopimukset päättyvät 2016.
Ruokohelpeä on tutkittu myös turvetuotannon valumavesien suodattajana. Ruokohelvestä voidaan lisäksi valmistaa myös paperia. Vuonna 2000 kaikki Suomessa tuotettu ruokohelpi meni kuitenkin energiantuotantoon. Ruokohelvestä saadaan lyhytkuituista selluloosaa, joka sopii hienopaperin valmistukseen.
Ruokohelven lehdet sisältävät dimetyylitryptamiinia ja 5-MeO-DMT:tä. Tämä rajoittaa kasvin rehukäyttöä, mutta on saanut jotkut ihmiset kokeilemaan huumeiden jalostamista ruokohelvestä. Dimetyylitryptamiini (DMT) on listattu Suomen laissa huumausaineeksi psykotrooppisia aineita koskevan yleissopimuksen luettelo I:ssä.
Koristekasvina kasvatettava ruokohelven lajike viiruhelpi ("Phalaris arundinacea" 'Picta') on ruokohelven lajike. Se kasvaa auringossa tai puolivarjossa, mieluiten kostealla paikalla mutta kestää kuivuuttakin. Kasvin lehdet ovat koristeellisesti pitkäraitaiset. Viiruhelpi kasvaa 70–100 cm korkeaksi.
Mikkelin lentoasema
Mikkelin lentoasema sijaitsee Mikkelissä noin kolme kilometriä kaupungin keskustasta länteen. Lentoasemaa ylläpitää Mikkelin kaupunki. European Executive Express lensi lokakuuhun 2005 asti arkipäivisin yhden edestakaisen lennon Helsingistä Mikkeliin, mutta nykyisin Mikkeliin ei ole säännöllistä kaupallista ilmakuljetusta. Suomen Ilmavoimat käyttävät Mikkelin lentoasemaa aktiivisesti miehistönkuljetuslentojen operoimiseksi. Erityisesti kesäisin lentoasemalla on kuitenkin vilkasta purjelento-, harrastuslento- sekä laskuvarjohyppytoimintaa.
Lentoaseman kiitotie (11/29) on 1 702 metriä pitkä. Kiitotie 11 on varustettu myös ILS-mittarilaskeutumisjärjestelmällä.
Lentokentän suunnittelu aloitettiin vuonna 1932, ja lentokenttä rakennettiin 1930-luvun puolivälissä. Ensimmäinen lentokone laskeutui kentälle vuonna 1936. Lentoasema peruskorjattiin vuosina 1986–1987 kohonneiden matkustajamäärien takia, mutta 1990-luvulla lentoaseman käyttö laski huomattavasti ja Finnair lopetti lennot Mikkeliin vuonna 2000. Liikennöitsijänä toimi 1990-luvulla muun muassa Air Botnia.
Nykyisin puolustusvoimat operoi Mikkelin lentoasemalle säännöllisesti. Mikkelin lentoasema palvelee myös tilauslentoja, HOSP-operaatioita, ja lentokoulutusorganisaatioita. Vuonna 2017 Lentokoulu Pirkanmaa Oy aloitti lentokoulutustoiminnan Mikkelin lentoasemalla.
Keran rautatieasema
Keran rautatieasema (, ) on lähijunien asema Espoossa Karamalmin teollisuusalueella, Kilon ja Kauniaisten asemien välissä, noin 15 km:n päässä Helsingin päärautatieasemasta. Alueen lukuisat yritykset ovat käyttäneet raideliikennettä hyväkseen, joten Kerassa on ollut myös tavaraliikennettä. Tavaraliikenne kuitenkin hiljeni 1990-luvulla ja päättyi lopulta kesällä 2009.
Keran aseman läheisyydessä sijaitsevat muiden muassa AGA Oy:n 1960-luvun alussa rakennettu ja 1990-luvulla tyhjentynyt tehdasalue sekä Inex Partnersin logistiikkakeskus, jonka toiminnot siirtyvät Sipooseen vuoden 2018 loppuun mennessä. Tulevina vuosina Keran alueelle on tarkoitus rakentaa rautatiehen tukeutuva noin 14 000 asukkaan ja noin 10 000 työpaikan asunto- ja työpaikkakeskittymä. Asemakaavoitus valmistuu aikaisintaan vuonna 2019.Kirkkonummen suuntaan liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2.
Asema on saanut nimensä Kera Oy:n keramiikkatehtaasta, joka sijaitsi n. 200 m silloisen seisakkeen pohjoispuolella. Rataa on myöhemmin oikaistu ja asema on silloin siirtynyt etelämmäksi. 1940-luvun lopussa tehtaan henkilökunnan määrä oli toista sataa. Yhtiö sai sitkeiden anomusten perusteella rautatiet perustamaan seisakkeen, joka helpotti sekä henkilökunnan työmatkoja että ympäristön asukkaiden liikkumista. Seisakkeen ainoa varuste oli aluksi tolpan päässä oleva nimikilpi KERA. Myöhemmin saatiin ratapölkyistä rakennettu laiturintapainen.
Tehdas on toiminut nimillä:
Viherlaakson Kattotiili Oy (1917),
Viherlaakson Saviteollisuus Oy (1919),
Grankullan Saviteollisuus Oy (1924),
Kera Oy (vuodesta 1936).
Kera Oy:n tuotevalikoimaan kuului kukkaruukkuja, talouskeramiikkaa (mm. vuokia, karjalanruukkuja, kivivateja, teekannuja, ilmankostuttimia) koriste- ja taidekeramiikkaa (maljakoita, vateja). Raaka-aineena oli kotimainen punasavi, joka saatiin omalta alueelta tehtaan läheltä.
Kesällä 1945 tulipalo tuhosi yhtiön tuotanto-osastot. Sodanjälkeinen rakennustarvikepula hidasti jälleenrakennusta ja lisäsi kustannuksia. Syntynyt velkataakka esti yhtiön edelleen kehittämisen kiristyvässä kilpailussa. Tuotanto lopetettiin 1958 ja yhtiö purettiin. Myöhemmin esiintynyt toiminimi Kera Oy ei liittynyt mitenkään tähän keramiikan valmistajaan tai rautatieseisakkeeseen/-asemaan.
Koivuhovin rautatieasema
Koivuhovin rautatieasema (, ) on lähijunien asema Kauniaisten ja Tuomarilan asemien välissä Kauniaisissa rantaradalla, välittömästi Espoon rajan tuntumassa noin 17 kilometrin päässä Helsingin päärautatieasemalta. Eteläinen Helsingin suunnan laituri on osittain Espoossa.
Alkuvuonna 1997 Koivuhovin asemaa siirrettiin puolisen kilometriä Tuomarilan aseman suuntaan Koivuhovintieltä Bredanportin kohdalle palvelemaan suunniteltua Ymmerstan asuinaluetta. Koivuhovintien kevyen liikenteen ylikäytävä suljettiin ja uuden asemapaikan kohdalle kaivettiin radan alikulku. Samalla asema siirtyi Espoosta Kauniaisten puolelle.
Pääkaupunkiseudun lähiliikenne:
Kirkkonummen suuntaan liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2.
Mankin rautatieasema
Mankin rautatieasema (, ) oli rautatieliikennepaikka Espoossa Kauklahden ja Luoman asemien välissä noin kilometrillä 25. Asema sijaitsi rantaradan varrella ja oli matkustajamääriltään pääkaupunkiseudun hiljaisin. Mankista löytyy puomeilla, varoitusvaloilla sekä -äänellä varustettu kevyen liikenteen tasoristeys sekä puinen asemalaituri ja katos joita ei toistaiseksi ole poistettu aseman toiminnan päättymisen jälkeen.
Ratahallintokeskuksen mukaan Mankin asema ei nykymuodossaan täyttänyt henkilöliikennepaikan laatukriteereitä. Taholta ehdotettiin, että nykyisestä Mankin sekä Kirkkonummen puolella sijaitsevasta Luoman asemasta luovuttaisiin ja ne korvattaisiin yhdellä tai kahdella uudella pysähdyspaikalla, jotka rakennettaisiin esimerkiksi maankäytön kannalta suotuisammille paikoille.
Erityisesti Mankin aseman lakkautusta puolsivat radan kunnon sekä linjauksen parantamiseen liittyvät seikat kuin myös se, että huomattavasti vilkkaampi Kauklahden rautatieasema sijaitsee vain reilun kilometrin päässä Mankin asemasta. Lisäksi Mankissa olevan tasoristeyksen poistaminen olisi ongelmallista matkustajien liikkuvuuden kannalta. Toisaalta aseman läheisyydessä on käynnissä useita rakennushankkeita, joiden myötä alueen liikennemäärien on uskottu kasvavan.
Seisakkeen pysähdykset päättyivät lopulta 27. maaliskuuta 2016, jonka yhteydessä perustettiin korvaava bussilinja 166B. Kirkkonummelle liikennöitiin raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2.
HSL ilmoitti lokakuussa 2017, että Mankin seisaketta ei palauteta käyttöön, sillä seisakkeen käyttöönotto hidastaisi useimpien matkustajien matkaa. Lisäksi HSL:n mukaan käyttäjämäärät olivat aivan liian pieniä, jotta seisakkeen avaaminen kannattaisi.
Mankki on Suur-Kauklahteen lukeutuvaa haja-asutusaluetta. Siellä on muun muassa huoltoasema sekä kasvihuone ja aseman lähellä Lasilaaksossa yleisurheilukenttä. Mankin läpi virtaa Mankinjoki.
Vantaankoski
Vantaankoski () on kulttuurihistoriallisesti merkittävä koski Vantaanjoessa. Koskella on pituutta 240 metriä ja pudotuskorkeutta 5 metriä.
Koski sijaitsee Vantaan kaupungin alueella, jakautuneena kolmen eri kaupunginosan alueelle. Kosken länsirannalla sijaitsevat Vantaanlaakso ja Piispankylä, mutta kosken itäranta kuuluu Viinikkalaan.
Vantaankosken ympäristö on esihistoriallista asuinseutua, josta on asuttu jo kivikaudella. 1500-luvulla koskelle perustettiin Vantaan kylien yhteismyllyjä. Paikalle syntyi kahden talon Myllymäen kylä. 1830-luvulla käynnistyi Kvarnbackan kosken ruukin toiminta ja malminjalostus. 1890-luvulle tultaessa Vantaankoskesta oli muodostunut pienimuotoinen teollinen tuotantoalue, jossa sijaitsi myllyn ja ruukin lisäksi sahoja, päretuotantoa, huovutuslaitos, trasselitehdas, viilatehdas ja hopeasulatto. Kosken rannalle kohosi asuntoja, konttoreita ja varastoja. Tuotantoaan "Dahlforsin viilatehdas" jatkoi aina 1960-luvulle saakka. Nykyisin viilatehtaan tiloissa joen itärannalla toimii tilausravintola ja ohjelmapalveluyritys "Kuninkaan Lohet Oy".
Kosken ylittää aikoinaan Turku-Viipuri maantienä toiminut Kuninkaantie sekä Kehä III, joka on yksi pääkaupunkiseudun poikittaisista suurväylistä. Vantaankoskessa on kunnostettu pato näiden teiden välisellä osuudella.
Vantaankosken alue kuuluu suojeltuun, valtakunnallisesti arvokkaana pidettyyn" Vantaanjokilaakson maisema-alue"eseen.
Veden määrä eli joen virtaama Vantaankoskessa vaihtelee paljon sateiden ja sulamisvesien mukaan. Kuivana kautena vettä saattaa virrata vain 1,2 m/s luokkaa, jolloin alajuoksulla on aika kuivan ja hiljaisen näköistä. Toisaalta Vantaanjoen ennätystulvissa on saavutettu jopa noin 230 m/s huippuvirtaama pitkään jatkuneiden rankkasateiden jälkeen. Vantaanjoen vedenkorkeus on kosken yläjuoksulla Myllymäessä vaihdellut runsaat 3,7 metriä (vaihteluväli noin 23,1–26,8 metriä vertailutason yläpuolella).
Vantaankosken ympäristöä ollaan kehittämässä tulevaisuudessa merkittävästi. Vastikään avautunut Vantaankosken asema ja kehäratayhteys lentokentälle lisäävät alueen kehityspotentiaalia. Vantaankosken ympäristön työpaikkaluku on jopa kaksinkertaistumassa tulevaisuudessa. Suunnitteluideoita alueelle etsitään idekilpailun avulla.
Vantaankosken rautatieasema
Vantaankosken rautatieasema (, , ratakm 14+907) on lähijunien asema Vantaalla, noin 15 kilometriä Helsingin päärautatieasemalta pohjoiseen. Edellinen asema on Martinlaakso. Ennen Kehäradan valmistumista Vantaankoski oli M-junan pääteasema; nykyään seuraava asema on Vehkala. Kehäradan rakentamisen yhteydessä Vantaankosken aseman kulkuyhteydet, katokset ja laiturit on uudistettu. Asemalla pysähtyvät I- ja P-junat. Lentoasemalle liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2. Asemalla on keskilaituri. Kehäradan vuoksi liikenne kaupunkiradan raiteilla muutettiin syksyllä 2013 oikeanpuoleisesta vasemmanpuoleiseksi.
Jeremy Narby
Jeremy Narby (s. 1959) on sveitsiläinen antropologi, filosofian tohtori ja kirjailija. Hän työskenteli luetteloimassa sademetsän luonnonvarojen käyttöä auttaakseen taistelussa alueille levittäytyviä öljy-yhtiöitä vastaan ja kysyi yhdeltä paikallisista oppaistaan, miten he tiesivät niin paljon miljoonista eri ympäröivistä kasvilajikkeista. Narbylle neuvottiin yksinkertaisesti, että kasvit itse kertovat ihmisille, miten niitä tulisi käyttää, eritoten ayahuasca-eliksiiriä juomalla saavutetun päihtymystilan kautta.
Ayahuasca on hallusinogeeninen sekoitus, joka on tehty muun muassa Banisteriopsis caapi -köynnöksestä ja erinäisistä sekoitetuista ainesosista jotka sisältävät DMT:tä. Juotuaan sekoitusta sisältäneen teen Narby tapasi omien kuvaustensa mukaan jättiläiskäärmeen ja hänelle kerrottiin, että hän on ”vain ihminen”. Narby väittää, että teen juodessaan šamaanit vievät tietoisuutensa molekyylitasolle ja kykenevät sitten parantamaan sairauksia – Narbyn mukaan eräät tietäjien käyttämät symboliset kuvaukset DMT-todellisuuden sisältä ("heksagonikuvioinen käärme") tarkoittavat muun muassa DNA:ta. Koska Narby pelkäsi joutuvansa tutkijayhteisön pilkan kohteeksi, hän ei kirjoittanut kokemuksistaan kahdeksaan vuoteen.
Narby on sittemmin kirjoittanut kolme kirjaa ja järjestänyt biologeille ja muille tutkijoille tutkimusretkiä sademetsään, jotta he voisivat tutkia ayahuascan hyötykäyttöä. Vuodesta 1989 hän on työskennellyt Nouvelle Planète -järjestössä ja viettänyt useita vuosia eläen Ashaninca-intiaanien parissa Perun Amazonin sademetsässä.
INES
INES (International Nuclear Event Scale) on Kansainvälisen Atomienergiajärjestön IAEA:n käyttämä ydinlaitostapahtumien ja ydinonnettomuuksien luokitusasteikko. Asteikon tarkoituksena on yhtenäistää ja systematisoida ydinlaitostapahtumia koskeva kielenkäyttö. Varsinkin mediassa usein mainitaan ”onnettomuuksina” tapahtumia, jotka todellisuudessa eivät aiheuta vaaraa tai vahinkoa. INES-asteikon avulla tapahtuman merkitys ydinturvallisuuden kannalta voidaan ilmaista yksiselitteisesti ja vertailukelpoisesti.
Tapahtumat INES 0–3Onnettomuudet INES 4–7 Pohjoismaisissa ydinvoimaloissa ei ole toistaiseksi sattunut yhtään onnettomuutta. Sen sijaan minkä tahansa ydinlaitoksen käyttöön liittyy aika-ajoin poikkeuksellisia tapahtumia ja näin on myös Pohjoismaissa. Suomessa on tapahtunut vuosina 1977–2004 yhteensä 92 INES 1 -tapahtumaa ja 7 INES 2 -tapahtumaa. Ruotsissa on tapahtunut yksi INES 3 ja kahdeksan INES 2 -luokan tapahtumaa. Nykyaikaisen ydinturvallisuusfilosofian mukaisesti poikkeuksellisista tapahtumista ei niiden välttämiseen pyrkimisestä huolimatta katsota koskaan päästävän kokonaan eroon ja sen vuoksi turvallisuussuunnittelu perustuu vikoihin ja virheisiin varautumiseen.
INES 7 -luokituksen saaneet onnettomuudet ovat Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus 26. huhtikuuta 1986 ja Japanin Fukushiman onnettomuus.
Japanin Fukushiman ydinvoimalassa 11. maaliskuuta 2011 tapahtuneen voimakkaan maanjäristyksen seurauksena menetettiin sähköt ja jäähdytysjärjestelmän toiminta lakkasi. Fukushiman ydinvoimalaonnettomuus luokiteltiin 12. maaliskuuta 2011 aikana alustavasti INES 4 -tason paikallisia vaikutuksia aiheuttaneeksi onnettomuudeksi eli laitosonnettomuudeksi. Myöhempien tapahtumien ja ympäristöön leviävän radioaktiivisen säteilyn johdosta Ranskan ydinturvallisuudesta vastaava viranomainen ASN ehdotti jo 15. maaliskuuta 2011 onnettomuuden luokittelemista jo asteikon toiseksi korkeimpaan, jo vakavaa ydinonnettomuutta kuvaavan luokkaan INES 6. Onnettomuus nostettiin virallisesti vakavimpaan eli INES 7 -luokkaan 12.4.2011.
Silverstone Circuit
Silverstone Circuit on moottorirata Aylesbury Valen kunnassa Buckinghamshiressa ja South Northamptonshiren kunnassa Northamptonshiressa Englannissa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Silverstone Circuitilla ajettiin kautta aikain ensimmäinen Formula 1 -sarjan MM-osakilpailu vuonna 1950. Rataa käyttävät muun muassa Formula 1, Formula 2, FIA WEC, Superbike, Britannian Superbike, Britannian vakioauto- ja Britannian Formula 3 -sarjat. Radalla on ajettu vuodesta 2010 alkaen Britannian MotoGP -kilpailu. Silverstonessa on aikaisemminkin ajettu ratamoottoripyöräilyn maailmanmestaruussarjaa, viimeksi vuosina 1977–1986.
Silverstone Circuit on rakennettu toisessa maailmansodassa käytetyn RAF Silverstone -sotilaslentokentän paikalle, ja siitä muistuttaa Hangar Straightiksi nimetty suora. Rata oli pitkien suoriensa takia pitkään yksi Formula 1:n nopeimmista radoista. Rataa onkin muutettu 1980-luvun jälkeen monta kertaa turvallisuussyistä. Suomalainen Formula 1 -kuljettaja Jyrki Järvilehto oli menettää henkensä ajettuaan rajun kolarin testiajossa vuonna 1994.
Rataa pidennettiin vuonna 2010 5,9 kilometrin mittaiseksi. Uutta areenaosuutta käytetään sekä MotoGP- että Formula 1 -kilpailuissa.
Radan nykyinen lähtöruudukko sijaitsee Aylesbury Valen kunnassa Buckinghamshiressa ja radan entinen lähtosuora sijaitsee South Northamptonshiren kunnassa Northamptonshiressa.
Eniten voittoja Silverstonen radalta on Formula 1 -sarjassa Alain Prostilla ja Lewis Hamiltonilla, jotka ovat voittaneet kumpikin viisi kertaa.
"Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan."
Oulujoki
Oulujoki () on Oulujärven laskujoki, joka laskee Perämereen Oulussa. Se on Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun pääjoki, ja suurin osa Kainuusta kuuluu sen valuma-alueeseen eli Oulujoen vesistöalueeseen.
Kainuun itäosat, Kuhmo ja Sotkamo sekä Kajaanin kaupunki ovat Kuhmon reitin varrella, pohjoisemmat Suomussalmi, Hyrynsalmi, Ristijärvi ja Paltamo ovat Hyrynsalmen reitin varrella, Paltamon nykyinen kirkonkylä Kiehimä on reitin laskukohdassa Oulujärveen. Järven länsirannalla, Oulujoen niskassa, on Vaala. Kainuun kunnista ainoastaan Puolanka sijaitsee pääosin Kiiminkijoen vesistöalueella.
Oulujoki on maan tunnetuin tervan kuljetusreitti, mutta tervakulttuuri on menettänyt suurimman merkityksensä puulaivoista metallirunkoisiin siirryttäessä. Oulujoen varrella ovat Vaalan jälkeen alajuoksua kohti pohjoispohjalaiset kirkonkylät Utajärvi, Muhos ja jo lakkautettu Oulujoen kunta, ja joen laskukohdassa Perämereen on valtakunnan mittakaavassakin merkittävä Oulun kaupunki.
Oulujoen sivujoet rannikolta sisämaahan päin lukien ovat:
Oulujoki on täysin valjastettu energiatalouden tarpeisiin. Vanha Oulun lohi ei enää nouse jokeen, mutta korvausistutukset ovat tuoneet arvokalaa kuten taimenta ja kuhaa virkistyskalastajien tarpeisiin. Vuonna 2003 Merikosken voimalaitokseen valmistui kalaporras jota pitkin lohi ja muut kalat pääsevat nousemaan Muhokselle Montan voimalaitokselle asti. Lohelle avautui periaatteessa kutupaikkoja Muhosjokeen ja Sanginjokeen. Ammattimaista kalastusta on vähän, mutta kuoreen ja muikun saaliit vesistössä ovat huomattavia. Vesistössä on mittava rehevöityminen maatalouden, turvetuotannon, paperiteollisuuden ja kaupunkijätteen vuoksi.Merikosken voimalaitoksen omistaa Oulun Energia. Muut ovat valtiollisen energiajätin Fortum Oyj:n omistuksessa.
Louhelan rautatieasema
Louhelan rautatieasema () on lähijunien asema Vantaalla Myyrmäen ja Martinlaakson asemien välissä noin 13 kilometriä Helsingin päärautatieasemalta pohjoiseen. Asemalla pysähtyvät I- ja P-junat. Lentoasemalle liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2. Tulevan Kehäradan vuoksi liikenne kaupunkiradan raiteilla muutettiin syksyllä 2013 oikeanpuoleisesta vasemmanpuoleiseksi. Asemalla on keskilaituri.
Aivan aseman kupeessa on Juha Leiviskän suunnittelema Myyrmäen kirkko. Kirkon toiselle puolelle jää Louhelan asuntoalue, joka on osa Myyrmäen kaupunginosaa.
STT
Oy Suomen Tietotoimisto – Finska Notisbyrån Ab (lyhenne STT) on suomalainen uutis- ja kuvatoimisto. STT:n uutisia julkaisevien lehtien yhteenlaskettu levikki on yli 2,5 miljoonaa. Lisäksi STT tarjoaa erilaisia sähköisiä palveluita yritys- ja yhteisöviestintään. Suurin omistaja on Sanoma Media Finland (75,4 %). STT:n toimitusjohtajana ja päätoimittajana ollut Mika Pettersson jätti tehtävät syyskuussa 2018. Hänen seuraajansa päätoimittajana on Minna Holopainen ja toimitusjohtajana Kimmo Pietinen.
STT:n varhaisimman edeltäjän Suomen Sähkösanomatoimiston perusti toimittaja Woldemar Westzynthius 1. marraskuuta 1887. Sen tuolloinen tehtävä oli lähettää palvelusta maksaneille maakuntalehdille uutisia lennätinverkon kautta. Westzynthius myi toimiston vuonna 1894 Uno Wasastjernalle, mutta viranomaiset lakkauttivat sen ensimmäisen sortokauden aikana vuonna 1902. Wasastjerna osti kuitenkin Suomen Sähkösanomatoimiston kilpailijaksi muutamaa vuotta aiemmin perustetun Suomen Uutistoimiston ja jatkoi toimintaa sen puitteissa. Vuonna 1915 Suomen Uutistoimisto ja sen kilpailija Sanomalehtien Tietotoimisto fuusioituivat, jolloin syntyi nykyinen Suomen Tietotoimisto. Kun Suomen kolmas uutistoimisto, Itä-Suomen Uutistoimisto, lopetti toimintansa pian Suomen itsenäistymisen jälkeen, STT:lle ei käytännössä jäänyt kotimaista kilpailijaa. Yhteistyö valtion kanssa ja valtiolta saatu taloudellinen tuki antoivat pian STT:n toiminnalle puolivirallisen luonteen.
STT:n uutiset kuuluivat Yleisradion säännöllisiin radiolähetyksiin 77 vuoden ajan vuosina 1926–2003. Vuoteen 1965 saakka Yleisradiolla ei ollut lainkaan omia uutislähetyksiä vaan pelkästään STT:n uutiset. Lehtikuva Oy fuusioitui Suomen Tietotoimistoon STT-Lehtikuvaksi 1. maaliskuuta 2010, kun STT osti kuvatoimisto Lehtikuvan Sanoma Newsilta. Myöhemmin STT-Lehtikuva-brändi lyheni 2016 takaisin STT-muotoon.
STT:n tunnettuja johtajia ovat olleet muun muassa vuosina 1927–1960 pääjohtajana toiminut E. A. Berg sekä hänen seuraajansa Kullervo Killinen.
STT:n aineistoa julkaisevat tai hyödyntävät "Helsingin Sanomat", maakuntalehdet, useimmat paikallisradiot sekä molemmat kaupalliset televisiokanavat. Merkittävin poikkeus oli Yleisradio, joka luopui STT:n asiakkuudesta vuoden 2007 alusta, mutta palasi keväällä 2017.
STT:n radiouutiset kuulee nykyään seitsemältä kaupalliselta radiokanavalta: Radio Dei, Radio Classic, Radio Musa, Radio Vaasa, Patmos, Sandels sekä Business FM. Radiouutisia tehdään arkisin tasatunnein klo 6-22 ja viikonloppuisin klo 8-22. Reilun kahden minuutin mittaisessa lähetyksessä on yleensä 4-5 sähkettä.
STT:n radiouutiset tuotetaan yhteistyössä MTV:n kanssa.
Trajanuksen pylväs
Trajanuksen pylväs on keisari Trajanukselle 113 pystytetty muistopylväs Roomassa lähellä Quirinalis-kukkulaa. Pylväs oli osa Trajanuksen forumin kokonaisuutta, johon kuuluivat Basilica Ulpia, kreikkalainen ja roomalainen kirjasto, sekä Hadrianuksen pystyttämä keisarin kuolintemppeli. Pylväs ja läheiset Trajanuksen markkinat ovat ainoat säilyneet rakennelmat keisariforumista.
Pylväs on jalustoineen noin 38 metriä korkea, ja se on veistetty Paroksen marmorista. Pylvästä kiertää spiraalimaisesti nouseva reliefien sarja, joka kertoo Trajanuksen Daakian valloitussodista.
Trajanuksen ja hänen puolisonsa tuhkauurnat sijoitettiin heidän kuolemansa jälkeen pylvään jalustaan, mutta uurnat on sittemmin poistettu. Pylvään huipulla oli alun perin Trajanuksen patsas, mutta paavi Sixtus V vaihtoi tilalle Pyhän Pietarin patsaan vuonna 1588.
Trajanuksen pylvään jalustaan kaiverrettuja kirjaimia pidetään yhtenä edustavimpana esimerkkinä roomalaisesta meisselikirjoituksesta ("Capitalis Monumentalis"). Nykyiset latinalaiset suuraakkoset pohjautuvat näille kirjainmuodoille.
Carol Twombly suunnitteli vuonna 1989 Trajan -kirjasintyypin, joka perustuu Trajanuksen pylvään kirjaimiin.
SENATVS·POPVLVSQVE·ROMANVS
IMP·CAESARI·DIVI·NERVAE·F·NERVAE
TRAIANO·AVG·GERM·DACICO·PONTIF
MAXIMO·TRIB·POT·XVII·IMP·VI·COS·VI·P·P
AD·DECLARANDVM·QVANTAE·ALTITVDINIS
MONS·ET·LOCVS·TANIBVS·SIT·EGESTVS
"Rooman kansa ja senaatti lahjoittanut isänmaan isälle ja pontifex maximukselle keisari Nerva Traianus Augustus Germanicus Dacicukselle, edesmenneen Nervan pojalle, hänen 17. vuotenaan tribuunina, kuudesti imperaattorina, kuudesti konsulina, havainnollistamaan suurenmoisten rakennusten tieltä paikalta poistetun kukkulan korkeutta."
Adrenokromi
Adrenokromi on adrenaliinin hapetustuote. Adrenokromisemikarbatsoni, joka tunnetaan myös nimellä karbatsokromi (CHNO), on lääkeaine, jota käytetään vähentämään kapillaariverenvuotoa. Vastoin yleistä luuloa kumpikaan aine ei ole hallusinogeeninen päihde.
1950-luvun tienoilla tehdyt tutkimukset ovat osoittaneet että adrenokromi metaboloituu yhdeksi kahdesta muusta aineesta, "dihydroksi-indoliksi" tai "adrenolutiiniksi". "Dihydroksi-indoli" saattaa tasapainottaa adrenaliinin aiheuttamia ahdistus- ja masennusvaikutuksia vähentäen jännitystä ja ärtyneisyyttä. Adrenokromin puutteellinen prosessointi johtaa kuitenkin siihen, että tuotteena syntyy myrkyllinen, adrenokromin kanssa yhdistyvä "adrenolutiini". Abram Hoffer sekä Humphry Osmond esittivät hypoteesin, jonka mukaan adrenokromi-adrenolutiini-yhdistelmä johtaa aivojen normaalien kemiallisten prosessien häiriintymiseen. Tämä prosessien häiriintyminen olisi heidän hypoteesinsa mukaan vastuussa skitsofrenian ja joidenkin muiden mielenterveyden häiriöiden oireistosta "Adrenokromihypoteesi" -kirjoituksessaan he arvioivat, että suuriannoshoito niasiinilla ja C-vitamiinilla voisi parantaa osan skitsofreniaoireistoista vähentämällä aivojen adrenokromia .
Adrenokromisemikarbatsoni on usein mainittu huumausaineena. Se ei kuitenkaan ole psykedeelinen tai hallusinogeeninen huume ja sen psykoaktiiviset vaikutukset kuvataan yleisesti miedoiksi tai ovat ylipäätänsä kyseenalaistettuja.
Yhtenä syynä siihen yleiseen harhaluuloon, että adrenokromi olisi hallusinogeeninen päihde, lienee kirjailija Hunter S. Thompsonin kuvaus adrenokromin ”huumausainekäytöstä” hänen suositussa kirjassaan "Pelkoa ja inhoa Las Vegasissa" (1971). Kirjassa ja siitä tehdyssä elokuvassa toinen päähenkilöistä, asianajaja nimeltä Dr. Gonzo, on saanut haltuunsa adrenokromia maksuksi rahattomalta satanistilta, joka on ollut hänen asiakkaanaan. Duke käy aiheen tiimoilta dialogia Gonzon kanssa ja toteaa, että ainoa tapa saada adrenokromia on poistaa kilpirauhanen (meskaliinin ja metamfetamiinin yhdistelmältä”). Adrenokromiuutetta suun kautta nauttiva Raoul Duke saakin aineesta pian yliannostuksen, näkee villejä hallusinaatioita, alkaa kouristella ja menettää tajuntansa. Kirjan elokuvaversion DVD-julkaisun kommenttiraidalla ohjaaja Terry Gilliam myöntää että hänen ja Thompsonin kuvaus aiheesta on täysin fiktiivistä liioittelua.
İstanbul Park
İstanbul Park eli Istanbul Racing Circuit on moottorirata Turkissa lähellä Istanbulia. Radan on suunnitellut saksalainen arkkitehti Hermann Tilke.
Radan rakentamistyöt aloitettiin vuonna 2003 ja ensimmäinen kilpailu ajettiin vuonna 2005. Rata-alueella on huomattavia korkeuseroja. Yleisökapasiteetti radalla on 130 000 henkeä. Radan pisin suora on 720 metriä pitkä ja rata on 21 metriä leveä. Uutuudestaan huolimatta rata on noussut nopeasti kuljettajien suosioon muun muassa huippunopean kahdeksannen mutkan ansiosta.
Istanbul Park kuitenkin tippui vuoden 2012 kisakalenterista, koska järjestäjät eivät suostuneet maksamaan Bernie Ecclestonen pyytämää 26 miljoonan järjestämismaksua. Ongelmana oli myös yleisön puute.
Iljušin DB-3
Iljušin DB-3 (Ильюшин ДБ-3, Ильюшин Дальний бомбардировщик 3, Iljušin Dalni Bombardirovštšik 3, "Iljušin pitkänmatkan pommituskone 3") oli Iljušinin tehtaan valmistama kaksimoottorinen pommikone, jonka ensilento tapahtui 1935. Se oli aikanaan keskiraskas pommikone, muttei voinut kuljettaa isompia kuin 100 kg pommeja. DB-3f-versiosta alkaen koneen päätyypin versiot tunnetaan myös Iljušin Il-4:na (1940).
Koneessa oli kolmen hengen miehistö. Aseistus oli kolme 7,62 × 54 mm:n konekivääriä ja 2 500 kg pommeja.
DB-3-tyyppi osallistui myös Neuvostoliiton ensimmäisiin pommituksiin Berliiniin 8. elokuuta 1941. Isku oli lähinnä propagandavoitto Neuvostoliitolle, joka kaipasi kipeästi ”hyviä” uutisia rintamilta.
Koneita rakennettiin 1 528 kappaletta.
Koneen ohjausominaisuudet olivat raskaat, mutta se oli kuitenkin vakaa lennettävä. Erityisesti nousu vaati pilotilta käsivoimia.Suomi sai talvisodassa sotasaaliiksi 4 DB-3-konetta, joista yksi saatiin lentokelpoiseksi ennen talvisodan loppua. Jatkosodassa Lentolaivue 46:lla oli käytössään myös 4 kappaletta Il-4-koneita, jotka ostettiin Saksalta ja haettiin Ukrainasta.
Lapin sotaa varten muodostettiin Lentoryhmä Sarko, joka sai komentoonsa Lentorykmentti 2:n ja Lentorykmentti 4:n. Jälkimmäiseen, pommituslentorykmenttiin, kuuluivat pommituslentolaivueet 42, 44, 46 ja 48. Näistä neljästä laivueesta pommituslentolaivue 46:lla oli kolme Dornier Do-17, kolme DB-3M:ää ja kolme DF-3f:ää. Pommituslentolaivue 46:n toiminta Lapin sodassa alkoi 2. lokakuuta 1944, kun luutnantti Lampelton johtama osasto pommitti saksalaisia joukkoja Kemin ja Rovaniemen välisellä alueella viidellä koneella, joista yksi oli Dornier Do-17, kaksi DB-3M:ää ja jaksi DB-3f:ää. DB-3M - ja DB-3F -koneiden käyttö Lapin sodassa päättyi 22. maaliskuuta 1945, kun yksi kumpaakin pommitti Kilpisjärven pohjoispuolella saksalaisten parakkialuetta.
Gregor Mendel
Gregor Johann Mendel (20. heinäkuuta 1822 Heinzendorf – 6. tammikuuta 1884 Brünn) oli saksankielinen itävaltalainen augustinolaismunkki. Häntä luonnehditaan usein ”genetiikan isäksi”. Mendel asui suurimman osan elämästään Brünnissä (nyk. Brno), joka hänen aikanaan kuului Itävaltaan, mutta nykyisin Tšekkiin.
Mendelin vanhempien nimet olivat Anton ja Rosine. Mendel oli perheensä keskimmäinen lapsi ja hänellä oli kaksi sisarta, isosisko Veronika ja pikkusisko Theresia.
Nuoruudessaan Mendel sairasteli paljon ja hänellä oli taloudellisia vaikeuksia opintojensa rahoittamisessa. Nuorempi sisar Theresia tuki Mendeliä antamalla hänelle myötäjäisensä. Myöhemmin Mendel auttoi rahallisesti sisarensa kolmea poikaa, joista kaksi opiskeli lääkäriksi.
Mendel oli luostarissa koulutettu munkki. Hän teki herneillä järjestelmällisiä perinnöllisyyskokeita luostarin puutarhassa. Hänen monivuotiset, huolellisesti suunnitellut risteytyskokeensa loivat perustan perinnöllisyystieteen myöhemmälle kehitykselle. Mendel vietti eristäytynyttä elämää ja julkaisi elinaikanaan vain kaksi tieteellistä julkaisua. Tieteellisen työnsä ohella hän muun muassa opetti matematiikkaa luostarin koulussa ja yliopistossa sekä päätyi myöhemmin luostarinsa johtajaksi. Tämä työ oli hänestä vaativinta, sillä hän joutui taistelemaan luostarin säilymisen puolesta valtiovaltaa vastaan.
Mendel valitsi kokeisiinsa seitsemän erilaista herneen ominaisuutta ja teki laajoja, kvantitatiivisia risteytyskokeita, jotka jatkuivat monen sukupolven ajan. Näiden kokeiden perusteella hän päätteli, että tietyt herneen ominaisuudet ovat periytyviä ja niiden taustalla olevat, sukupolvesta toiseen kulkeutuvat perintötekijät (geenit) voivat olla vallitsevia (dominantteja) tai peittyviä (resessiivisiä). Hän pystyi myös osoittamaan, että tietyt ominaisuudet voivat periytyä jälkeläisille toisistaan riippumatta (segregaatio).
Mendel oli kolme vuosikymmentä aikaansa edellä, kun biologit eivät taksonomisen biologiakäsityksensä vuoksi arvostaneet hänen empiirisiä tutkimuksiaan. Geneetikot vahvistivat hänen tutkimustuloksensa 1900-luvun alussa. Siitä pitäen häntä on pidetty aiheellisesti genetiikan uranuurtajana.
Mendelin mukaan on myös nimetty kaksi tunnettua biologista lakia, Mendelin säännöt:
Neuvostoliitossa Mendelin tutkimustuloksia ei hyväksytty, ja mendeliläisen perinnöllisyystieteen korvasi lysenkolaisuus. Lysenkolaisuus sai Neuvostoliitossa virallisen aseman, ja sitä harjoitettiin maassa 1930-luvulta vuoteen 1965 asti.
DuPont
E. I. du Pont de Nemours and Company (lyhennettynä DuPont) () on yhdysvaltalainen kemianteollisuuden yritys, jonka perusti heinäkuussa 1802 Eleuthère Irénée du Pont. Ensimmäisenä toimipisteenä oli ruutitehdas Brandywine Creekissä, Delawaressa. Du Pont kasvoi sittemmin yhdeksi maailman suurimmista kemianteollisuuden yhtiöistä.
1900-luvulla se johti polymeerien kehitystä kehittäen useita menestyksekkäitä materiaaleja, kuten neopreeni, Nylon, Lucite, Teflon, Mylar, Kevlar ja Tyvek. Du Pontin toimialaan kuuluvat myös jäähdytysaineet, mukaan lukien pahamaineiset freonit. Yritys on sittemmin kehittänyt nykyaikaisempia jäähdytysaineita.
Yhtiö tekee ja myy hybridi-siemeniä ja geenimuokattuja siemeniä, joista osa jatkanee geenimuokattuna ravintona.
DuPont on toiminut Suomessa 1960-luvulta lähtien. Vuonna 2011 DuPont osti tanskalaisen monialayritys Daniscon. Kaupan myötä DuPontille siirtyi Daniscon Hangossa, Jämsänkoskella, Jokioisilla, Naantalissa ja Vaasassa oleva teollisuusentsyymituotato ja Kotkassa oleva makeutusainetehdas.
Polyvinyylikloridi
Polyvinyylikloridi (PVC) ( (CHCl), CAS-numero 9002-86-2) on laajalti käytetty muovi. Liiketaloudellisissa voitoissa mitaten se on yksi kemianteollisuuden arvokkaimmista tuotteista. Yli puolet tuotetusta PVC:stä käytetään rakentamisessa. Rakennusmateriaalina PVC on halpa ja helppo koota. Viime vuosina PVC on alkanut monilla alueilla korvata niinkin tavallisia rakennusmateriaaleja kuin puu, betoni ja savi.
Polyvinyylikloridia tuotetaan sen monomeeristä, vinyylikloridista (rakennekaava CH=CHCl). PVC on kovaa muovia, joka saadaan pehmeämmäksi ja taipuisammaksi lisäämällä siihen pehmittimiä, joista yleisimpiä ovat ftalaatit. Polyvinyylikloridin kiteisyysaste on vain 5-10 prosenttia.
Vedenpitävyytensä vuoksi PVC:stä valmistetaan myös putkia, sadetakkeja ja laukkuja. Sitä käytetään myös sähköeristeenä. Varsinkin ennen CD-levyjen yleistymistä PVC:tä käytettiin myös äänilevyjen, vinyylilevyjen valmistukseen.
PVC-muovista syntyvän jätteen hävittäminen on poikkeuksellisen ongelmallista sen sisältämän kloorin vuoksi. Sitä ei muista yleisimmistä muoveista poiketen voida hyödyntää energiaksi polttamalla kotitalouksien lämmityskattiloissa eikä energiajaetta hyödyntävissä voima- tai lämpölaitoksissa poltossa syntyvien haitallisten yhdisteiden takia. Polttaminen rajoittuu erityisiin jätteenpolttolaitoksiin, mutta ellei näitä ole käytettävissä, PVC-jäte päätyy sekajätteenä kaatopaikoille. PVC:n palokaasut sisältävät täydellisessä palamisessa vetykloridia eli suolahappoa. Epätäydellisessä palamisessa syntyy lisäksi muun muassa myrkkyjä kuten fosgeenia sekä niin kutsuttuja dioksiineja kuten PCDD-, PCDF- ja koplanaarisia PCB-yhdisteitä.
Vaikkakin PVC näyttäisi olevan ihanteellinen rakennusmateriaali, huolenaiheina ovat olleet aineen mahdolliset ympäristövaikutukset ja terveydelliset vaikutukset ihmiseen. Toisaalta esimerkiksi sähköjohtojen eristämisessä käytettävät PVC-putket estävät monet sähköjohdoista alkavat tulipalot, sillä PVC on melko vaikeasti syttyvää, koska sen klooripitoisuus on suuri: 56 massaprosenttia. Korkeassa lämpötilassa se kuitenkin voi syttyä palamaan, jolloin syntyvä kaasuseos on erittäin myrkyllistä.
PVC-muovin pehmittämiseen käytettyjä ftalaateista pidetään haitallisina ihmisen lisääntymiselle.
Polyvinyylikloridi keksittiin vahingossa kahteen otteeseen 1800-luvulla. Keksijänä oli ensin vuonna 1838 Henri Victor Regnault ja vuonna 1872 Eugen Baumann. Kummassakin tapauksessa polymeeri näytti valkoiselta kiinteältä aineelta vinyylikloridipulloissa, jotka oli jätetty auringonvaloon.
1900-luvun alussa venäläinen kemisti Ivan Ostromislensky ja saksalaisen kemianyrityksen Fritz Klatte yrittivät kumpikin hyödyntää PVC:tä kaupallisissa tuotteissa, mutta vaikeudet kovan ja välillä hauraankin polymeerin käsittelyssä torpedoivat nämä yritykset.
Vuonna 1926 Waldo Semon kehitti keinon muovata PVC:tä sekoittamalla siihen erinäisiä lisäaineita. Tuloksena oli taipuisampaa ja helpommin käsiteltävää materiaalia, jonka käytettävyys laajeni nopeasti.
Profetia
Profetia on suomen kielessä jumalallinen ilmoitus tai ennustus. Profetia-sanaperhe on alkujaan peräisin klassisesta kreikan kielestä, missä sen käyttö painottui jumalalliselle alueelle. "Profetia" on jumalien tahdon tulkintaa, "profetoiminen" on jumalien tulkkina toimimista ja "profeetta" on siihen erikoistunut henkilö. Raamattu esittää profetoimisen yhtenä Pyhän Hengen armolahjoista (esim. Room. 12:6).
Profetia on vakiintunut nykykielten sanaksi juuri Raamatun välityksellä. Käsite löytyy Septuagintasta, Uudesta testamentista ja muista varhaiskristillisistä kirjoituksista.
Manfred Weippertin mukaan on kyse profetiasta, jos henkilö:
Weippert esittää profetian kommunikaatioprosessina, joka koostuu neljästä osasta: 1) viestin jumalallisesta lähettäjästä, 2) viestistä (tai "ilmestyksestä") itsestään, 3) viestin välittäjästä eli profeetasta ja 4) sen vastaanottajasta. Näiden komponenttien pitäisi olla tunnistettavissa, jotta ilmiötä tai tekstiä olisi asianmukaista nimittää profetiaksi.
David L. Petersen on arvostellut Weippertin määritelmää siitä, että se painottaa liikaa tietynlaista henkilökohtaista kokemusta profetian edellytyksenä. Martti Nissisen mukaan myös "tietoisuuden" käsite kaipaisi täsmennystä, kun kysymys on jumalallisiksi uskotuista tai väitetyistä viesteistä, joiden alkuperä ei ole kenenkään, ei edes profeetan itsensä todistettavissa. On myös kyseenalaista, riittääkö profetian määritelmässä pelkän yhdensuuntaisen viestinnän kuvaus vai pitäisikö sen ilmentää laajemmin profetian sosiaalista dynamiikkaa.
Latvian lati
Lati (, lyhenne "ls") oli Latvian rahayksikkö, joka oli käytössä kahdessa jaksossa eli ensimmäisen itsenäisyyden aikana vuosina 1922-1940 ja toisen itsenäisyyden aikana 1993-2013.
Lati otettiin käyttöön ensi kerran 1922, jolloin se korvasi Latvian ruplan. Vuonna 1940 lati korvattiin Neuvostoliiton ruplalla. maaliskuusta 1993 joulukuuhun 2013. Sen ISO 4217 -valuuttakoodi on LVL. Lati jakaantuu sataan "santīmi"in (yksikkö: santīms).
Latviassa oli käytössä kuusi eriarvoista seteliä (500, 100, 50, 20, 10 ja 5 latia) ja kahdeksan erilaista kolikkoa (2 ja 1 latia sekä 50, 20, 10, 5, 2 ja 1 santimia).
Lati kytkettiin euroon valuuttakurssimekanismi ERM II:lla 2. toukokuuta 2005 . Keskuskurssi oli 2. toukokuuta 2005 alkaen 0,702804 latia/euro ja sallittu vaihteluväli ±15 prosenttia. Valuuttakurssin yläraja ja alaraja olivat siten 0,808225 ja 0,597383 latia/euro. Latvian hallitus oli kuitenkin yksipuolisesti asettanut vaihteluvälille huomattavasti kireämmät rajat, ±1 prosentti .
Latvia siirtyi euron käyttöön 1. tammikuuta 2014.
Latvialaiset eurokolikot
Latvijas Banka - Latvian keskuspankin Internet-sivut