Nazca-kulttuuri
Nazca-kulttuuri oli Etelä-Amerikan Perussa noin 300 eaa. ja 600 jaa. välisenä aikana kukoistanut intiaanikulttuuri.
Nazca (tai Nasca) on Perun etelärannikon läheisyydessä sijaitsevien jokilaaksojen muodostama kokonaisuus ja samalla alueen suurimman kaupungin nimi. Nascan ihmiset elivät aikoinaan Chinchan, Piscon, Ican ja Rio Granden laaksoissa. Alue on Pampa de san Josen eli Pampa de Ingenion laitaa.
Nazca-kulttuuri oli tyypillinen Keski-Andien alueen tuonaikainen kulttuuri. Siihen kuului ihmisuhrejakin vaativan jumaljoukon palvonta pappien johdolla ja eri luokkiin kerrostunut yhteiskunta. Ihmiset elivät pääosin maanviljelyllä ja kalastuksella. Nazcankin käsityöläiset tekivät hyvää keramiikkaa ja kutojat tekstiilejä. Keramiikka oli Andien monivärisintä. Alussa hyvin tehdyssä keramiikassa oli luonnonmukaisia eläinaiheita, myöhemmin tilalle tulivat geometriset aiheet. Keramiikassa ja tekstiileissä näkyi jumalmaailma. Kankaankudonta oli alussa taitavaa, koska se oli jatkoa Paracasille. Nazcan kultasepäntyöt eivät olleet niin hyviä kuin pohjoisempien Mochen ja Vicusin työt. Kastelujärjestelmä oli kehittynyt. Nazcan rakennuksia on säilynyt melko vähän. Rakentamiseen käytettiin yleensä helposti hajoavaa kuivatusta savesta tehtyä tiiltä.
Nazcan linjat ovat Nazcan autiomaahan tehtyjä suuria kuvioita. Nazcan kalliopiirrokset liitettiin yhdessä Pampas de Jumanan kalliopiirrosten kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1994
Nazcan kulttuuri kukoisti noin 300 eaa./200 eaa.–600 jaa. Se syntyi varhaisemmasta intiaanien perinteestä, jonka muuttui joiltain osin ajan kuluessa. Nazcan alueella historiaan ovat vaikuttaneet muun muassa merivirtojen muutosten aiheuttamiin säänvaihteluihin liittyvät kuivumiset ja kostumiset.
Nazcan kulttuuria edelsi jo 1400 eaa. alkanut niin sanottu alkujakso, jonka aikana tehtiin pieniä kivipiirroksia. Rannikon aavikoituminen eteni sisämaahan seuraavalla Paracas-kaudella. Asutuskeskusten luku lisääntyi silti edettäessä Paracas-jaksosta Nazca-jaksoon. Tämä lienee liittynyt maanviljelyn luomaan väestönlisäykseen ja asutuksen keskittymiseen kosteisiin jokilaaksoihin. Nazcan edeltäjät Paracas-intiaanit tunnetaan tekstiileistään ja haudoistaan. Paracas-intiaanit tekivät suuria tasangolle näkyviä kuvioita rinteisiin jo 400 eaa. Nazcan kuvat ovat tasangolla.
Varsinainen Nazcan kulttuuri syntyi noin 200 eaa., varhaisen horisontin kuivuuden jälkeen. Siirymä Paracasista Nazcaan oli asteittainen ja näkyi sekoitettujen värien ottamisena käyttöön saviastioiden maalauksessa. Alussa Nazcan keramiikassa oli varhaisemman Paracasin piirteitä. Nazcan kanssa samoihin aikoihin syntyi etelään Caneten, Chicchan ja Piscon laaksoihin Topara. Nazcan löytöjä on tehty paljon Ocucajesta, josta on löydetty paljon myös Paracasin esineistöä. Kulttuurin keskus oli alussa 150 ha laajuisessa Cahuachissa, jossa vuorilta maan alle virtaava joki nousi lähteenä pintaan. Siellä on hautoja, temppeleitä, korokkeita ja aukioita luonnonkukkuloilla. Näin se oli tyypillinen tuon ajan Perun rannikon seremoniakeskus, jota muutamat papit johtivat. Asutuskeskuksien välillä oli sotia. Nazcan kulttuurin alue siirtyi ja kutistui alussa Nazcan ja Acarin laaksoihin.
Kulttuuri pysyi koko elinaikansa poliittisesti hajanaisena, ja eri paikalliset päälliköt sotivat keskenään. Nascan loppuvaiheen keramiikkaan liittyi vuoristovaikutus ja se oli huonolaatuisempaa. Löydetyt Nascan suuret viitat muistuttavat Warin viittoja.
Asutuskeskusten väliset konfliktit näyttävät lisääntyneen ajan mukana. Nazca V- ja VI-kausilla ilmestyi keramiikkaan sotilasaiheita ja pohjoisrannikolla olleen Mochen vaikutusta. Nazca laajeni lopussa pohjoiseen ja etelään sekä ylänköalueille kohti Ayacuchon laaksoa. Sodissa vangiksi saatuja vihollispäälliköitä uhrattiin. Nazcan kulttuurin romahdus lienee johtunut kuivuudesta ja aavikoitumisesta. Nazca-keramiikkaa luotiin vielä noin vuonna 755 jaa.