hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kiivit
Kiivit ovat Uudesta-Seelannista peräisin olevia lentokyvyttömiä lintuja, jotka muodostavat heimon "Apterygidae" ainoan suvun "Apteryx". Ne luokiteltiin aiemmin kiivilintujen ("Apterygiformes") lahkon ainoaksi heimoksi, mutta nykyisin niiden katsotaan kuuluvan strutsilintuihin. Kiivit ovat lentokyvyttömistä linnuista pienimpiä. Ne ovat myös Uuden-Seelannin kansallinen symboli, jota uusiseelantilaiset arvostavat niin paljon, että jopa kutsuvat itseään ”kiiveiksi”. Kiivi jaetaan viiteen lajiin.
Kiivien evoluutio on kiistanalainen. Ne ovat kuitenkin kehittyneet ympäristössä, jossa ainoat maanisäkkäät ovat olleet lepakkoja. Tällöin linnut ja jossain määrin myös matelijat ovat täyttäneet ekologisia lokeroita, jotka muualla maailmassa ovat tyypillisiä nisäkkäille. Linnuksi kiivi onkin hyvin nisäkäsmäinen, koska sillä on monia nisäkäsmäisiä piirteitä: esimerkiksi kuulo- ja hajuaisti ovat hyvät, toisin kuin linnuilla yleensä.
Kiivi on suunnilleen kanan kokoinen lentokyvytön lintu, mutta kiivin muna on kuusi kertaa kananmunan kokoinen. Se vie niin paljon tilaa naaraan ruumissa, että se ei pysty syömään kolmeen päivään ennen munimista ja kykenee astelemaan vain jalat haarallaan kuin ankka. Munittuaan naaras jättää munan koiraan huoleksi. Koska kiivit eivät lennä, niiden ei myöskään tarvitse olla erityisen kevyitä. Niinpä niillä ei ole onttoja luita, kuten linnuilla yleensä, vaan luuydintä nisäkkäiden tapaan. Kiivin muna saattaa painaa jopa 450 grammaa.
Kiivit ovat arkoja yöeläimiä, joilla on erittäin hyvin kehittynyt hajuaisti. Toisin kuin linnuilla yleensä, niiden sieraimet sijaitsevat pitkän nokan kärjessä. Ne etsivät ruokaa kaivamalla nokalla maata ja syövät matoja, hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Ne syövät myös hedelmiä ja tilaisuuden tullen pieniä rapuja, sammakoita ja iilimatoja.
Vuonna 2010 pelättiin silloin vallinneen kuivuuden ja siitä seuraavan nälän voivat tappaa sukupuuttoon muutenkin uhanalaiset linnut. Auringon kivikovaksi polttama maa esti tuolloin kiivejä kaivamasta matoja, hyönteisiä ja toukkia, jotka ovat lintujen pääravintoa. Kiivi liikkuu yleensä öisin, mutta nälkä pakotti sen tuolloin liikkumaan myös päiväsaikaan, jolloin kiivit joutuivat alttiiksi myös paahtavalle kuumuudelle. Ruskokiivejä on jäljellä 25 000. Muuten kiivejä ovat uhanneet muun muassa ihmisen Uuteen-Seelantiin tuomat vieraslajit, kuten kärppä. Tätä ennen ne ovat ehtineet sopeutua muun muassa jääkauden tuomaan kylmyyteen sekä suurikokoisia lentokyvyttömiä moa-lintuja saalistaneisiin haastinkotkiin, joiden saalistus teki useimmista Uuden-Seelannin linnuista aikoinaan yöeläimiä; haastinkotkat kuitenkin hävisivät kun saarille saapunut ihminen tappoi niiden pääravintona olleet moat sukupuuttoon.
Didrichsenin taidemuseo
Didrichsenin taidemuseo sijaitsee Helsingin Kuusisaaressa Viljo Revellin Gunnar ja Marie-Louise Didrichsenille (synt. Granfelt) suunnittelemassa talossa.
Rakennuksen ensimmäinen osa Villa Didrichsen valmistui kodiksi vuonna 1958 ja varsinainen näyttelysiipi vuonna 1964. Museo avattiin yleisölle vuonna 1965. Didrichsenien taideharrastuksesta syntynyttä elämäntyötä ovat jatkaneet perheen neljä lasta, joista Peter Didrichsen toimii museonjohtajana.
Aluksi Didrichsenit keräsivät perinteistä suomalaista taidetta, mutta siirtyivät vähitellen modernismiin. Museossa on myös vaihtuvia näyttelyitä. Sitä ympäröivässä merenrannalla sijaitsevassa puistossa on moderneja veistoksia, muun muassa Pohjoismaiden suurin Henry Moore -kokoelma ja Marie-Louise Didrichsenin muistolle omistettu Eila Hiltusen "Crescendo".
Didrichsenin taidemuseo suljettiin huhtikuussa 2013 laajamittaisen peruskorjauksen vuoksi. Se avautui uudelleen Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 2014.
Reskontra
Reskontra on osa kirjanpitoa. Se on luettelo yrityksen tai muun organisaation tapahtumista. Yleisimpiä ovat maksuvalvontaan käytetyt "myyntireskontra" ja "ostoreskontra". Ostoreskontra on luettelo ostoveloista eli saapuneista laskuista ja niiden maksamisesta ja myyntireskontra on luettelo myyntisaamisista, lähetetyistä laskuista ja niihin saapuneista suorituksista. Reskontriin kirjatut tapahtumat viedään myös kirjanpidon tileille mutta saatavien ja maksujen suoritusten valvonta tapahtuu reskontrien kautta. Reskontrien toiminnallisuus on osana taloushallinnon tietojärjestelmiä.
Saigon (täsmennyssivu)
Saigon ("Sài Gòn") on Hồ Chí Minhin kaupungin entinen (ja nykyisin epävirallisesti käytetty) nimi.
Saigon on myös:
Monacon Grand Prix
Monacon Grand Prix () on perinteinen autokilpailu ja 1950-luvulta lähtien myös Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajetaan Monacon kaduille tehdyllä katuradalla, Circuit de Monacolla.
Monacon Grand Prix on järjestetty vuodesta 1929 alkaen. Vuodesta 1955 lähtien se on ollut vuosittain osana Formula 1 -sarjaa. Kilpailuviikonloppu alkaa muista poiketen jo torstaisin, sillä perjantai on Monacossa perinteinen markkinapäivä.
Monacon Grand Prix’tä ajetaan La Condaminen ja Monte Carlon kaupunginosien kaduilla ja ahdas katurata onkin täynnä ylä- ja alamäkiä ja tiukkoja mutkia. Nämä seikat tekevätkin radasta ehkäpä vaativimman F1-kilparadan. Monella tapaa Monacoa pidetään vanhentuneena kilparatana, sillä kapeat kadut eivät juuri anna mahdollisuutta ohituksiin. Tapahtuman historia ja spektaakkelimaisuus turvaavat kuitenkin sen tulevaisuuden pitkäksikin aikaa. Suomalaisista Monacon kilpailun ovat voittaneet kerran Keke Rosberg, Mika Häkkinen, Kimi Räikkönen sekä kolme kertaa Nico Rosberg.
Monacon Grand Prix’n järjestää vuosittain Automobile Club de Monaco, joka on vastuussa myös Monte Carlon rallin ja Monaco Kart Cupin järjestämisestä.
"Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan."
Jochen Rindt
Karl Jochen Rindt (18. huhtikuuta 1942 Mainz, Saksa – 5. syyskuuta 1970 Monza, Italia) oli saksalainen, Itävaltaa edustanut kilpa-ajaja. Hän on Formula 1 -historian ainoa kuljettaja, joka on voittanut maailmanmestaruuden kuolemansa jälkeen.
Rindt voitti Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1965 Masten Gregoryn kanssa. Rindtin lisäksi vain Mike Hawthorn, Phil Hill ja Graham Hill ovat voittaneet sekä F1-mestaruuden että Le Mansin 24 tunnin ajon.
Jochen Rindt jäi orvoksi jo pikkulapsena, kun hänen molemmat vanhempansa kuolivat toisen maailmansodan pommituksissa Hampurissa vuonna 1943. Hänen Grazissa Itävallassa asuneet isovanhempansa adoptoivat hänet, ja Jochen muutti heidän luokseen.
Rindt osallistui kouluaikoinaan hiihtokilpailuihin, ja häneltä murtui kahdesti raaja. Hän päätti vaihtaa moottoriajoneuvoilla kilpailemiseen. Aluksi hän ajeli mopolla ja myöhemmin motocross-pyörällä. Saatuaan ajokortin Rindt joutui ajotapansa vuoksi usein poliisin kanssa tekemisiin. Hänet erotettiin useasta yksityiskoulusta kapinallisen käytöksen takia. Rindt ryhtyi harrastamaan kilpa-autoilua ja kilpaili Formula Junior Cooper -sarjassa vuonna 1963. Rindtin nuoruuden esikuva oli saksalainen kilpa-autoilija Wolfgang von Trips, joka menehtyi Monzan radalla vuonna 1961.
Jochen Rindt ponnahti kansainväliseen tietoisuuteen Britannian Formula 2 -sarjassa vuonna 1964, kun hän toisessa kilpailussaan voitti lyömättömänä pidetyn britin Graham Hillin. Jo sitä ennen hän oli ehtinyt kerätä voittoja useissa pikkuformuloiden luokissa.
Ajajan lahjoistaan huolimatta Rindt ehti kiertää F1-sarjaa vuodesta 1964 pitkään ennen kuin hän vihdoin sai kilpailukykyisen auton alleen kaudelle 1969 siirryttyään Lotus-talliin; tosin hän oli jo Cooper-tallissa kaudella 1966 sijoittunut MM-sarjassa kolmanneksi. Ensimmäisellä Lotus-kaudellaan Rindt saavutti 22 pistettä ja kuljettajien sarjan neljännen tilan.
Kaudella 1970 hän ehti voittaa viidesti ja hankkia tavoittamattoman johdon MM-sarjassa ennen kuin hän menehtyi Italian GP:n harjoituksissa sattuneen ulosajon seurauksena Monzassa.
Rindt menestyi myös urheiluautoluokissa. Hänellä on muun muassa Le Mansin 24 tunnin ajon voitto vuodelta 1965.
Rindt kuoli kesken kauden 1970, kun hän ajoi ulos jarruakselin katkettua Monzan radalla Italian GP:n harjoituksissa. Onnettomuus sattui ennen radan viimeistä mutkaa, Parabolicaa. Kauden päätteeksi Rindtin suomalainen leski Nina Rindt (o.s. Lincoln) vastaanotti edesmenneen miehensä puolesta maailmanmestarin palkinnon.
Rindt haudattiin Grazin kaupunkiin.
Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa ja "kursivointi" nopeinta kierrosta.
Alkuin
Alkuin tai Alcuin (noin 732–19. toukokuuta 804) oli munkki ja opettaja sekä Kaarle Suuren tärkein neuvonantaja. Alkuin oli niin sanotun karolingirenessanssin keskushenkilö.
Alkuin oli kotoisin Englannin Yorkista. Hän sai koulutuksensa Yorkin katedraalikoulussa opettajanaan mestari Ethelbert. Kun Ethelbert nimitettiin vuonna 766 Yorkin arkkipiispaksi, tuli Alkuinista koulun johtaja.
Matkallaan Roomaan 781 Alkuin tapasi Kaarle Suuren. Kaarle sai houkuteltua Alkuinin hoviinsa Aacheniin. Vuosina 782–796 Alkuinin oppilaina olivat kuningas itse, hänen sukulaisensa, hoviin opiskelemaan lähetetyt nuorukaiset sekä palatsikappelin papit. Alkuin toi frankkien valtakuntaan englantilaiset opetusmenetelmät ja edisti vapaiden taiteiden opiskelua. Hän lähti hovista vuonna 796 saatuaan apotin viran Toursin Saint Martinin luostarissa. Alkuin vietti siellä viimeiset vuotensa.
Alkuin kirjoitti useita oppikirjoja sekä suuren määrän kirjeitä, jotka ovat säilyneet.
Calabria
Calabria (calabrian kielellä "Calàbbria") on hallinnollinen alue Etelä-Italiassa. Catanzaro on toiminut sen pääkaupunkina vuodesta 1970, mutta alueparlamentti sijaitsee edelleen entisessä pääkaupungissa Reggio di Calabriassa.
Alue on tunnettu kirkkaista uimavesistään, maataloustuotteistaan (oliivit, sitruunat, juustot ja viinit) sekä värikkäästä historiastaan. Keskellä Calabriaa on Aspromonten vuoristo, jossa on kansallispuisto ("Parco nazionale dell’Aspromonte").
Calabria on Italian köyhintä aluetta: bruttokansantuote asukasta kohden on maan alhaisin, 60 prosenttia maan keskimääräisestä (16 800 euroa v. 2016).
Monte Carlo
Monte Carlo (, , monegassiksi Monte-Carlu) on yksi Monacon hallintoalueista.
Monte Carlo tunnetaan kasinostaan, Formula 1 -kilpailustaan sekä Rallye Monte Carlo -rallikilpailusta.
Pääsiäismuna
Pääsiäismuna on koristeltu muna, joita annetaan lahjaksi pääsiäisenä. Perinteisesti on koristeltu kananmunia, mutta nykyisin suklaiset munat ovat yleistyneet, ja myynnissä on myös pahvisia karamelleilla täytettyjä munia. Suklaamunien sisään on usein piilotettu pieni yllätys. Koristeltuja kananmunia on käytetty elämän tunnuskuvana.
Koristellut munat, niistä kuoriutuvat untuvikot ja puput ovat perinteisiä uuden elämän ja hedelmällisyyden tunnuksia. Esimerkiksi kalevalainen maailmansyntyruno kertoo munasta, joka särkyy pudotessaan veteen. Joidenkin mukaan muinaisten germaanien kevätjuhlassa uhrattiin munia ja jäniksiä. Munia tuova tai kätkevä pupu on suosittu satuhahmo..
Juutalaiseen pääsiäiseen kuuluvat kovaksikeitetyt munat uuden elämän symbolina, ja heidän arvellaan omaksuneen perinteen kenties muinaisten roomalaisten kevätjuhlista.
Kananmuna soveltui hyvin kristillisen ylösnousemususkon symboliksi. Se on päältäpäin eloton ja kylmä, mutta kätkee elämän sisäänsä. Kananmuna sopi myös Jeesuksen kalliohaudan symboliksi.
Ensimmäiset kirjalliset merkinnät maalattujen pääsiäismunien antamisesta on 900-luvulta. Lähteen mukaan Tessalonikin luostarin igumeni antoi munkeille pääsiäisyönä maalatut pääsiäismunat.
Pääsiäismunan suosioon on vaikuttanut myös käytännöllisiä syitä. Katolisissa maissa pääsiäismunien suosiota on lisännyt eläinkunnan tuotteista kieltäytyminen pääsiäistä edeltävän paaston aikana, minkä vuoksi munia jäi yli. Munat tuli käyttää pääsiäisenä, ennen kuin ne pilaantuivat.
Kristillisestä pääsiäismunaperinteestä kerrotaan Maria Magdaleenan legendaa. Legendan mukaan Maria Magdaleena matkusti keisari Tiberiuksen luo kertomaan ylösnousseesta Kristuksesta. Tiberius vastasi hänelle, että ylösnousemus on yhtä mahdollinen kuin pöydällä olleen kananmunan muuttuminen punaiseksi. Samassa muna muuttui punaiseksi ja siitä tuli ensimmäinen pääsiäismuna.
Pääsiäismunien koristelu on erityisen suosittua Puolassa ja muissa slaavilaisissa maissa. Kuuluisa jalokiviseppä Peter Carl Fabergé toimitti loistokkaita hopeamunia tsaarin hoviin.
Joissakin maissa pääsiäismunia piilotetaan ja lapset saavat etsiä ne. Karjalaisperinne ovat munataistelut: kovaksi keitetyt kananmunat kopsautetaan vastakkain ja se, jonka muna jää ehjäksi, voittaa.
Shiva-kraatteri
Shiva-kraatteri on väitetty Intian rannikolla oleva muinainen asteroidin aiheuttama törmäyskraatteri. Se sijaitsee Intian valtameren pohjassa Mumbain kohdalla. Jotkut tutkijat arvelevat, että Shiva-kraatteriin liittyvä valtava asteroiditörmäys olisi aiheuttanut dinosaurusten joukkotuhon, ei Chicxulubiin Jukatanille tapahtunut varmistettu törmäys, joka joidenkin arvioiden mukaan olisi tapahtunut jo noin 300 000 vuotta ennen varsinaista liitukauden loppua, jolloin liitueliöt ja dinosaurukset katosivat. Törmäys on mahdollisesti laukaissut Deccanin laakiobasalttipurkaukset. Toisten mukaan kraatterin jäänteeltä näyttävät muodostumat ovat syntyneet muuten kuin asteroidin törmäyksessä tapahtuneissa geologisissa muutoksissa.
Kiistellyn 65 miljoonaa vuotta vanhan Shiva-kraatterin olemassaolo on päätelty samankeskisistä geofysikaalisista poikkeamista, porausnäytteistä ja järistysaaltojen heijastumista. Kraatterimainen muodostuma on hyvin epämääräinen. Kraatterin mitat ovat nykyään noin 400 × 600 kilometriä ja sen keskus on mahdollisesti Bombayn ylänkö, joka on noussut ylös 5 km ympäristöstään, tai vedenalainen vuori. Alueella on runsaasti kaasu- ja öljyesiintymiä. Kraatteri on suureksi osaksi hautautunut maan sisään ja se on eroosion kuluttama.
Shivaksi kutsuttu muodostuma näyttää syntyneen laakiopurkausten kestäessä. Geologit eivät ole yksimielisiä siitä, että Shiva-kraatteriksi kutsuttu muodostuma on valtavan, noin 40 kilometrin läpimittaisen jättiasteroidin törmäyksen aiheuttama, niin kuin jotkut tutkijat ajattelevat. Sankar Chatterjee kollegoineen pitää sitä parempana teoriana dinosaurusten tuhoon kuin Chicxulub-kraatteria, joka on ehkä syntynyt Shivaa ja liitukauden loppua hieman aiemmin.
Hyvä kirjanpitotapa
Hyvä kirjanpitotapa tarkoittaa kirjanpitolakia täydentäviä periaatteita jotka sallivat useita ratkaisuja kirjanpidon käytännön toteuttamisessa ja soveltamisessa kirjanpitovelvollisen oloihin. Hyvää kirjanpitotapaa ei ole laissa täsmällisesti määritelty, mutta sen piirteitä löytyy useista lähteistä: kirjanpitolaista, kirjanpitoasetuksesta, muusta lainsäädännöstä, kirjanpito- ja muun lainsäädännön nojalla annetuista kirjanpitoa koskevista viranomaismääräyksistä, kirjanpitolautakunnan ohjeista ja lausunnoista jne.
Kirjanpitovelvollisen on kirjanpitolain 1:3 §:n mukaan noudatettava kaikissa kirjanpidon vaiheissa, sekä juoksevassa kirjanpidossa että tilinpäätöksessä, hyvää kirjanpitotapaa.
Chicxulubin kraatteri
Chicxulubin kraatteri on Mesoamerikassa Etelä-Meksikossa Jukatanin niemimaalla oleva nyt jo maaperään hautautunut suuri impaktissa syntynyt törmäyskraatteri. Törmäys tapahtui 66 miljoonaa vuotta sitten. Alkuperäinen kraatteri oli läpimitaltaan noin 100 kilometriä ja syvyydeltään 10 kilometriä. Sittemmin se on laajentunut ja madaltunut, nyt sen halkaisija on noin 200 kilometriä.
Kraatterin synnyttänyt asteroidi oli laskelmien mukaan läpimitaltaan 12–15 kilometriä, ja sen nopeus osumahetkellä 20 km/s. Kraatterin synnyttäneen törmäyksen ajatellaan nykyään laajalti olevan syynä dinosaurusten joukkotuhoon. Törmäyksen ja joukkotuhon yhteyttä on joskus epäilty, ja vaihtoehdoksi dinosaurusten häviämiseen on tarjottu esimerkiksi Deccanin laavapurkauksia Intiassa, mutta ne kestivät kauan, ja massatuho oli äkillinen.
Asteroidi synnytti törmätessään maanjäristyksiä, tulipaloja, maanvyöryjä ja tsunameita. Ilmakehään joutuneet materiaalit pimensivät taivaan pitkäksi aikaa. Lisäksi ilmaan nousi vesihöyryä ja rikkiyhdisteitä, joista syntyi pimentäviä pienhiukkasia ja happamia sateita. Vastaavan kokoisia asteroiditörmäyksiä tapahtuu maapallolla ehkä kerran sadassa miljoonassa vuodessa.
Dorian Grayn muotokuva
Dorian Grayn muotokuva on Oscar Wilden kirjoittama romaani. Vuonna 1890 se ilmestyi sarjana Lippincott's Magazine -aikakauslehdessä ja seuraavana vuonna kirjana. Romaani sijoittuu 1800-luvun lopun Lontooseen.
Basil Hallward maalaa kauniin nuoren miehen muotokuvaa. Lordi Henry Wotton näkee kuvan ja haluaa tutustua sen malliin. Basil vastustelee, koska hän tuntee Lordi Henryn huonon maineen eikä halua tämän turmelevan puhdasmielistä Dorian Graytä. Juuri silloin Dorian astuu sisään ja ihastuu heti Lordi Henryn nokkeluuteen ja sulavuuteen. Henry imartelee Dorianin kauneutta ja surkuttelee sitä, että kauneus on niin katoavaista. Tämä saa Dorianin vaipumaan synkkyyteen. Epätoivossaan hän toivoo, että muotokuva vanhenisi ja hän itse saisi pitää ikuisesti kauneutensa ja nuoruutensa. Pelästyneenä nuoren miehen kiihkeydestä Basil yrittää tuhota maalauksen, mutta Dorian estää sen ja vie taulun kotiinsa.
Dorianin toiveen toteutumisesta alkaa hänen tuhonsa. Itsekäs elostelija lordi Henry opastaa Dorianin moraalittomien nautintojen maailmaan. Hän alkaa vierailla oopiumiluolissa ja prostituoitujen luona. Hänestä tulee tunteeton ja kyyninen, hän aiheuttaa kylmyydellään rakastettunsa Sibylin itsemurhan ja lopulta murhaa Basil Hallwardin, muotokuvansa tekijän ja omatuntonsa. Paheellinen elämä ei kuitenkaan kuluta häntä lainkaan. Hän pysyy jatkuvasti nuorena ja kauniina, mutta hänen muotokuvansa muuttuu vähitellen rumuuden ja inhon perikuvaksi, aivan kuin jokainen hänen tekemänsä synti tahraisi sitä. Dorian piilottaa maalauksen muilta. Lopulta hän päättää tuhota maalauksen, koska se voisi todistaa hänen veriteostaan. Hän yrittää lyödä maalausta veitsellä, jolla hän surmasi Basil Hallwardin. Palvelija kuulee huudon, ja Dorian löydetään huoneesta kuolleena veitsi sydämessään. Hän on vanhentunut ja muuttunut hirvittävän näköiseksi, kun taas maalaus on muuttunut alkuperäiseksi.
Aikalaisiltaan Dorian Grayn muotokuva sai tylyn tuomion. Se herätti ”moraalittomuudellaan” ja homoseksuaaliseksi ymmärretyllä asetelmallaan pahennusta, ja kirjaa käytettiin myöhemmin todisteena oikeudenkäynnissä Wildeä vastaan.
Lukija voi tulkita Wilden teosta monella tasolla. Sen voi tulkita olevan viktoriaaninen trilleri, josta voi nauttia pelkästään sen luoman tunnelman ja jännityksen takia. Samalla sen voi tulkita olevan moraalinen allegoria, joka kuvaa viattoman ihmismielen myrkytystä ja rappiota. Sitä voi pitää myös psykologisena teoksena tai filosofisena pohdintana taiteen olemuksesta sekä taiteen ja elämän välisestä suhteesta: Jäljitteleekö taide elämää vai elämä taidetta, ja mitä tapahtuu, kun ihminen arvostaa elämän esteettistä puolta enemmän kuin eettistä.
Kirjasta on tullut luettu klassikko ja siitä on tehty useita elokuvasovituksia:
Lisäksi kirjasta on tehty useita dramatisointeja. Intertekstuaalisuutta ilmenee myös muissa teoksissa, esimerkiksi elokuvassa "Herrasmiesliiga", jossa Stuart Townsend esittää Dorian Graytä sekä James Bluntin laulussa "Tears and Rain".
Kirja on suomennettu neljään eri otteeseen: Helmi Setälä vuonna 1906, Aulis Nopsanen vuonna 1947, Kai Kaila vuonna 1963 ja Jaana Kapari-Jatta 2009.Elokuvasovitukset
Näytelmäsovitus
Valburg
Valburg tai Walburga (710 – 25. helmikuuta 779) on katolinen pyhimys, joka syntyi varakkaaseen perheeseen Englannissa. Ajan tavan mukaan hänet laitettiin kymmenen vuoden ikäisenä luostariin. Kyseinen luostari oli tarkoitettu erityisesti naisille, jotka eivät menneet naimisiin. Se tunnettiin hyvästä koulutuksesta. Luostarissa häntä valmisteltiin lähetystyöntekijäksi tuolloin vielä ei-kristilliseen Saksaan.
Vuonna 748 Valburg matkusti yhdessä veljiensä Willibaldin ja Winibaldin kanssa Württembergiin avustamaan Saksan apostoliksi kutsuttua pyhää Bonifatiusta, joka valtaosan lähteistä mukaan oli hänen enonsa. Tämä oli ensimmäisiä, joka kutsui naisia mukaan lähetystyöhön.
Laivamatka Englannin kanaalin yli oli myrskyisä, ja laiva joutui merihätään. Legendan mukaan Valburg rukoili koko ajan polvillaan laivan kannella, kunnes laiva saapui satamaan. Sen tähden hän on yhä merimiesten suojelijatar ja suojelupyhimys myrskyä vastaan.
Aluksi Valburg asui nunnaluostarissa, mutta siirtyi vuonna 761 Heidenheimin miesluostarin johtoon. Se oli saksalaisen lähetystyön tukipaikkoja. Johtamalla vaikutusvaltaista luostaria Valburgista tuli yksi tärkeimmistä naisista kristillisessä Euroopassa. Hän on hyvä esimerkki niistä etenemismahdollisuuksista, joita lahjakkailla naisilla oli keskiajalla. Valburgin kerrotaan tehneen ihmeitä. Hän pelasti lapsen nälästä kolmella tähkällä ja rauhoitti raivotautisen koiran. Hänen kerrotaan myös pelastaneen lapsivuodekuumeessa olleen äidin. Niinpä Valburg onkin suojeluspyhimys sairauksia, raivotautia, nälänhätää ja katoa vastaan sekä sairaiden, vastasynnyttäneiden ja maanviljelijöiden suojelija. Korkeasti koulutettu Valburg saattoi tuntea parantavia kasveja.
Valburg kuoli Heidenheimin luostarin vuosikirjojen mukaan 25. helmikuuta 779. Hänen kuolemansa jälkeen Heidenheimin luostari menetti merkityksensä ja myöhemmin lakkautettiin. Valburgkin unohdettiin vuosisadaksi.
Sata vuotta myöhemmin paavi Hadrianus II julisti Valburgin pyhimykseksi, ja hänen muistopäiväkseen tuli katolisessa kalenterissa kuolinpäivä 25. helmikuuta. Valburgin luut siirrettiin pyhimykseksi julistamisen jälkeen 1. toukokuuta 870 Eichstättin Pyhän ristin kirkkoon, joka on nykyään pyhän Valburgin benediktiiniläisluostari. Tästä tuli Valburgin muistopäivä, suomeksi vappu, ensin Englannissa ja myöhemmin myös Pohjoismaissa.
Abbedissa
Abbedissa on katolisessa kirkossa benediktiiniläis-, sisterssiläis-, kartusiaani-, birgittalais- tai klarissalaisnaisluostarin johtajatar. Abbedissa toimii nunnien johtajana.
Tuatara
Tuatara ("Sphenodon punctatus") on endeeminen matelijalaji Uudesta-Seelannista ja sitä pidetään elävänä fossiilina. Se on alkuliskojen lahkon ainoa elossa oleva laji. Tuatara on yöeläin. Aiemmin tuataraliskot jaoteltiin kahdeksi eri lajiksi niiden esiintymisalueen mukaan, mutta vuonna 2009 tarkempi DNA-analyysi paljasti, että kyse on ennemminkin yhdestä ja samasta lajista.
Painoa aikuisella tuataralla on 300 grammasta yhteen kiloon asti koiraiden ollessa painavampia. Tuataralla on päälaella silmien välissä niin sanottu kolmas silmä, joka aistii valoa. Nuorella eläimellä se on näkyvä, mutta aikuisella iho on paksuuntunut peittämään silmän. Silmän tarkoituksena on mahdollisesti säädellä ”biologista kelloa”. Tuataroilla ei ole ulkoisia korva-aukkoja. Muiden matelijoiden tapaan myös tuatara on vaihtolämpöinen, mutta poikkeavasti ne säilyvät aktiivisina matalissakin, jopa 7 celsiusasteen lämpötiloissa.
Tuatarat tulevat sukukypsiksi noin 20 vuoden ikäisinä ja voivat elää mahdollisesti yli 100 vuoden ikäisiksi. Naaraat munivat vain noin joka neljäs vuosi, joskin koiras voi siittää naaraan joka vuosi. Parittelu tapahtuu maaliskuun tienoilla ja munat munitaan keväällä, loka-marraskuussa, maahan kaivettuihin kuoppiin, jotka naaras munimisen jälkeen peittää. Kuoppaan munitaan 1-19 munaa kerrallaan. Poikaset kuoriutuvat 11—16 kuukauden kuluttua. Poikasen sukupuolen määrittää lämpötila, jossa muna on ollut.
Laji elää vain muutamilla Uuden-Seelannin Pohjoissaaren pohjoisrannikon ja Eteläsaaren pohjoisrannikon saarilla. Tuatara on ollut vaarassa hävitä ihmisten mukana tuotujen petojen syödessä lajin munia, erityisesti isorotta on suuri uhka tuataran munille.
Tuatara syö pieniä hyönteisiä ja nilviäisiä, joita se saalistaa yön turvin tai kaivaa maasta. Satunnaisesti ruokana käyvät myös liskot, linnut ja linnunmunat. Päivät tuatara viettää piilossa maanalaisessa kolossaan, jossa saattaa pesiä myös merilintuja.
Henry Miller
Henry Valentine Miller (26. joulukuuta 1891 New York – 7. kesäkuuta 1980 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Miller tunnettiin aikansa kirjallisten normien rikkojana, joka yhdisti romaaneissaan henkilökuvausta, yhteiskuntakritiikkiä, filosofista pohdintaa, mystiikkaa, roisia seksuaalisuutta ja vapaata assosiaatiota. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat "Kravun kääntöpiiri" (1934), "Musta kevät" (1936), "Kauriin kääntöpiiri" (1939) ja "Ruusuinen ristiinnaulitseminen" -trilogia (1949–59), jotka perustuvat hänen kokemuksiinsa New Yorkissa ja Pariisissa.
Erottuaan vaimostaan ja kyllästyttyään porvarilliseen elämäänsä synnyinkaupungissaan New Yorkissa Miller muutti 39-vuotiaana vuonna 1930 Pariisiin ryhtyäkseen vapaaksi kirjailijaksi. Millerin vietettyä joitakin vuosia Montparnassen boheemissa taiteilijakaupunginosassa syntyi vuonna 1934 läpimurtoteos "Kravun kääntöpiiri". Tämän jälkeen Miller kirjoitti teokset "Musta kevät", "Kauriin kääntöpiiri" ja "Hiljaiseloa Clichyssä". Useat teoksista kiellettiin Yhdysvalloissa säädyttöminä ja pornografisina, minkä jälkeen päätökseen yhdyttiin useissa muissa maissa. Suomessa Pentti Saarikosken kääntämän "Kravun kääntöpiirin" ensimmäinen painos takavarikoitiin oikeuden päätöksellä vuonna 1962.
Miller pakeni 1940-luvulla toisen maailmansodan alta takaisin Yhdysvaltoihin, missä ilmestyivät muiden muassa "Musta kevät", "Marussin kolossi" ja "Ilmastoitu painajainen".
Millerin kolmiosainen kasvukertomus "Ruusuinen ristiinnaulitseminen" kuvaa päähenkilönsä varttumista taiteilijaksi New Yorkissa 1910- ja 1920-luvulla. Teemat vaihtelevat rivosta seksuaalisuudesta kristillis-buddhalaisiin filosofioihin, joista on vaikea etsiä alku- tai loppupäätä. Kirjat tunnetaan nimillä "Sexus", "Plexus" ja "Nexus".
Millerin porvarilliselle turvallisuushakuisuuden ja sovinnaisuuden vastainen asenne löi todella läpi 1960-luvulla, jolloin uusi sukupolvi oli halukas hylkäämään edeltäjiensä opit niin seksuaalisuuden kuin yleisen moraalin suhteen. Miller vietti vanhuutensa eräänlaisena tiedotusvälineiden maskottina, joka kirjoitti vielä kuolinvuoteellaan eroottisia kirjeitä nuorille rakastajattarilleen. Hänen viimeinen suuri rakkautensa oli nuori malli ja näyttelijä Brenda Venus.
Deminutiivi
Deminutiivi (myös diminutiivi) eli pienennysmuoto tarkoittaa vähennysmuotoa tai johdosta, hellittelymuotoa. Ilmaisu on peräisin latinan sanasta "deminuere", jota käytetään merkityksessä "pienentää".
Deminutiiveja käytetään paitsi appellatiiveista (yleisnimistä) usein myös propreista (erisnimistä), kuten etunimistä. Deminutiivit ovat yleisiä ainakin useimmissa romaanisissa, germaanisissaja slaavilaisissa kielissä, erityisesti venäjässä.
Eri kielissä deminutiiveilla on erilaiset päätteet. Suomessa deminutiiveja käytetään melko harvoin ja nykykielessä yhä harvemmin. Lastenkulttuurissa deminutiivit esiintyvät melko usein. Esimerkiksi tähti-sanan deminutiivi esiintyy lastenlaulussa "Tuiki, tuiki tähtönen". Pääsääntöisesti deminutiivin pääte on suomen kielessä "-nen".
Deminutiivin vastakohta on augmentatiivi, joka tarkoittaa "isoa" tai "suurta". Tämä muoto on yleinen romaanisissa kielissä ja japanissa sekä venäjässä.
Tavallisin pääte on -nen:Toinen pääte on -kka. Sanan tai nimen viimeinen vokaali voi muuttua:Kaksoisdeminutiivi (-kka + -nen):Vielä toinen pääte on -ke:Pääte on yleensä muotoa -ke:Pääte on yleensä muotoa -chen tai -lein. Usein deminutiivimuotoon liittyy myös umlaut, käytännössä siis a:n muutos ä:ksi ja o:n muutos ö:ksi. Ne ovat 'das'-sukuisia. Esimerkkejä:Pääte on yleensä muotoa -je -je, tje, -pje, -etje, -kje. Muodot -ke, eke, -ske, -ie ovat myös mahdollisia, mutta niitä ei käytetä kirjakielessä.Pääte on yleensä muotoa -culus/-cula/-culum, -ulus/-ula/-ulum, -olus/-ola/-olum tai -ellus/-ella/-ellum. Esimerkkejä:Päätteet ovat yleensä muotoa -let, -ling, -ette tai -y. Espanjassa deminutiivi muodostetaan -ito/-ita, -illo/-illa tai -cito/-cita -päätteillä.
Elias Nikolaus Ammerbach
Elias Nikolaus Ammerbach (n. 1530 – 29. tammikuuta 1597) oli saksalainen urkuri ja urkumusiikin sovittaja. Hän syntyi Naumburgissa ja opiskeli Leipzigin yliopistossa. Myöhemmin hän toimi urkurina Leipzigin Thomaskirchessä.
Ammerbach teki useiden tunnettujen säveltäjien teoksista sovituksia. Hän sävelsi mahdollisesti myös omaa musiikkia.
Jacques Arcadelt
Jacques Arcadelt (n. 1505 – 14. lokakuuta 1568) oli alankomaalainen säveltäjä. Hänen varhaisesta elämästään ei ole paljoa tietoa. Hän oli Roomassa ainakin 1530-luvun lopussa. Samoihin aikoihin hän julkaisi neljä kirjaa madrigaaleja. Vuoden 1553 tienoilla Arcadelt muutti Ranskaan, jossa vietti loppuelämänsä.
Arcadelt julkaisi kaikkiaan 24 motettia, 3 kirjaa messuja, 126 chansonia ja yli 200 madrigaalia. Arcadeltin tunnetuimpiin madrigaaleihin kuuluu muun muassa "Il bianco e dolce cigno".
Elaine Cunningham
Elaine Cunningham (s. 12. elokuuta 1962) on yhdysvaltalainen fantasia- ja tieteiskirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti Forgotten Realms -fantasiamaailmaan sijoittuvista töistään.
Cunninghamin suosituimpia hahmoja ovat puolihaltia Arilyn Kuunterä, bardi Danilo Thann ja omapäinen drow-velhotar Liriel Baenre. Cunninghamin suomennetuista teoksista Arilyn ja Danilo seikkailevat "Laulut ja miekat" -sarjassa ja Liriel "Drowprinsessa"-sarjassa.
Heitor Villa-Lobos
Heitor Villa-Lobos () oli brasilialainen säveltäjä.
Heitor Villa-Lobos aloitti musiikin opiskelun isänsä johdolla. Tämän kuoltua vuonna 1899 Villa-Lobos alkoi ansaita rahaa soittamalla kahviloissa. Vuonna 1905 hän teki ensimmäisen matkansa Brasilian kaakkoisosiin keräämään paikallista kansanmusiikkia. Myöhemmin hän opiskeli musiikkia Rio de Janeiron kansallisessa musiikki-instituutissa. Villa-Lobos esitti omia sävellyksiään ensimmäistä kertaa julkisesti 13. marraskuuta 1915 Rio de Janeirossa. Myöhemmin hän sai sävellyksistään rahapalkinnon, jonka turvin hän saattoi vuonna 1923 matkustaa Pariisiin opiskelemaan. Kun Villa-Lobos palasi Rio de Janeiroon vuonna 1930, hänet nimitettiin musiikkikasvatuksen johtajaksi. Vuonna 1944 Villa-Lobos matkusti Yhdysvaltoihin johtamaan omien sävellystensä esityksiä. Useat paikalliset orkesterit tilasivat säveltäjältä uusia teoksia.
Villa-Lobos selvisi vuonna 1948 suoritetusta syöpäleikkauksesta mutta kärsi heikosta terveydestä ja kuoli Rio de Janeirossa 72-vuotiaana marraskuussa 1959.
Villa-Lobosin tuotantoon kuuluu monenlaisia sävellyksiä. Hän sävelsi muun muassa sinfonioita, oopperoita, kamarimusiikkia ja pianokappaleita. Säveltäjän kuuluisimpiin teoksiin kuuluu "Bachianas brasileiras" ("Bachia brasilialaisittain"), jossa hän pyrki yhdistelemään Johann Sebastian Bachin ja brasilialaisen musiikin vaikutteita.
Sinfonioita Villa-Lobos sävelsi kaksitoista. Niistä viimeinen on vuodelta 1957. Säveltäjän tuotantoon kuuluu lisäksi muun muassa tunnettu "Choros"-sarja sekä viisi pianokonserttoa.
Almagest
Almagest () on yhden antiikin merkittävimmän tähtitieteilijän, 100-luvulla Aleksandriassa eläneen Klaudios Ptolemaioksen pääteos. "Almagest" on yksi tähtitieteen historian merkittävimpiä kirjoja, ja se säilyi alan perusteoksena melkein 1500 vuotta. Se kokosi yhteen ja vei huippuunsa koko antiikin kreikkalaisen tähtitieteen saavutukset. Ptolemaioksen "Almagestissa" esittämä geosentrinen aurinkokuntamalli, jossa planeettojen radat konstruoitiin episykleillä, eksentreillä ja ekvanteilla korvaantui lopullisesti vasta Nikolaus Kopernikuksen aurinkokeskisellä mallilla.
Teoksen yleisesti käytetty nimitys ”Almagest” on peräisin kirjan arabiankielisen version nimestä "al-kitabu-l-mijisti" eli 'suurin kirja'.
"Almagest" koostuu kolmestatoista kirjasta, jotka käsittelevät eri aiheita seuraavasti:
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut, virallisesti "Pohjoismaisten hiihtolajien maailmanmestaruuskilpailut" järjestetään ratkaistaessa maastohiihdon, mäkihypyn ja yhdistetyn maailmanmestaruudet. Nykyisin kilpailut käydään kahden vuoden välein. Ensimmäiset talviolympialaisista erilliset MM-hiihdot olivat Janské Lázněssa 1925. Vuosina 1924–1980 talviolympialaisten pohjoismaisten hiihtolajien kilpailuilla oli myös MM-arvo, eikä siten erillisiä MM-kilpailuja järjestetty olympiatalvina. Ennen toista maailmansotaa kilpailut järjestettiin joka vuosi (1924–1939). Sodan jälkeen kilpailuja järjestettiin vain parillisina vuosina 1948–1984 siten, että olympialaiset ja MM-kilpailut vuorottelivat keskenään. Täten erillisiä MM-kilpailuja oli vain joka neljäs vuosi. Kun MM-kilpailuja alettiin pitää parittomina vuosina 1985 alkaen, siirryttiin nykyiseen järjestelmään, jossa neljän vuoden arvokisajakso (olympiadi) kulkee syklissä: MM-kilpailut, välivuosi, MM-kilpailut, olympialaiset.
Viestihiihto tuli ohjelmaan vuonna 1933 ja naiset pääsivät mukaan vuonna 1954. Kilpailujen lajivalikoima pysyi konservatiivisena vuoteen 1987 asti, jolloin perinteinen ja vapaa hiihtotapa jakautuivat. Sprinttihiihto tuli MM-ohjelmaan vuonna 2001.
Vuosien 1925–1927 kilpailuja kutsuttiin kongressikisoiksi, ja vuosien 1928–1935 kilpailuja FIS-kisoiksi. Näille kisoille annettiin takautuvasti MM-arvo vuonna 1965.
Suomessa hiihdon MM-kilpailut on järjestetty seitsemän kertaa Lahdessa: 1926, 1938, 1958, 1978, 1989, 2001 ja 2017. Lisäksi Suomi järjesti Rovaniemellä vuonna 1984 yhdistetyn joukkue-MM-kilpailun, sillä kyseinen kilpailu ei kuulunut vuoden 1984 olympialaisten ohjelmaan. Samana vuonna Engelberg järjesti vastaavasti mäkihypyn joukkue-MM-kilpailun.
= olympiakisojen yhteydessä
Mariaanien hauta
Mariaanien hauta on läntisellä Tyynellämerellä sijaitseva maailman syvin tunnettu syvänmeren hauta. Sen syvin kohta Challengerin syvänne on noin 11 kilometriä merenpinnan alapuolella ja sijaitsee Yhdysvalloille kuuluvan Mariaanien saariston Guamin saaresta noin 300 kilometriä lounaaseen. Mariaanien haudan pituus on noin 2 550 kilometriä ja keskimääräinen leveys 69 kilometriä. Saaristo ja siten myös hauta ovat saaneet nimensä Espanjan leskikuningattaren Maria Anna (Mariana) Itävaltalaisen (1634–1696) mukaan, jonka aikana seutua alettiin valloittaa.
Mariaanien hauta on muodostunut Tyynenmeren mannerlaatan subduktoituessa Filippiinien laatan alle. Haudan pohjalla vedessä vallitsee 1 086 baarin paine, joka on tuhatkertainen normaaliin ilmanpaineeseen verrattuna.
Paikkaa luodattiin vuonna 1875 Challenger-tutkimusmatkalla, jolloin syvyydeksi mitattiin 8 184 metriä. Kaikuluotaimella syvännettä kartoitettiin ensimmäistä kertaa 76 vuotta myöhemmin seitsemännellä HMS Challengerilla, "Challenger II:lla". Tuolloin syvyydeksi mitattiin 10 900 metriä.
Mariaanien hautaan laskeuduttiin vuonna 1960 Trieste-nimisellä batyskafi-sukellusveneellä. Yhdysvaltain laivaston omistama alus oli suunniteltu Sveitsissä ja rakennettu Italiassa. Sukellukseen osallistuivat sveitsiläinen merivalokuvaaja-insinööri Jacques Piccard ja luutnantti Don Walsh Yhdysvaltain laivastosta. Trieste saavutti haudan pohjan 23. tammikuuta 1960 klo 13.06 ja ilmoitti syvyydeksi 11 521 metriä. Syvyys korjattiin myöhemmin 10 916 metriksi, kun otettiin huomioon suolapitoisuuden ja lämpötilan vaihtelun aiheuttamat virheet. Sen jälkeen hautaan on laskettu miehittämättömiä sukellusaluksia vuosina 1995 ja 2009. Vuonna 1995 japanilainen miehittämätön alus Kaiko laskeutui 10 911 metrin syvyyteen. Vuonna 2011 tehtiin syvimmästä kohdasta Challengerin syvänteestä jälleen uusi mittaus, ja alin kohta on 10 994 metriä. Mittauksessa käytettiin moniäänisiä kaikuluotaimia.
Mariaanien haudassa on elämää jopa sen syvimmässä kohdassa 11 kilometrin syvyydessä. Vaikka aivan pohjalla vallitsee hyvin suuri paine, siellä on jopa runsaammin bakteereja kuin matalammissa vesissä. Pohjan eliöt saavat ravinteita sinne vajonneista kuolleiden eliöiden jäännöksistä, levistä ja muista pieneliöistä.
Syvimmät kalahavainnot on tehty 8 145 metrin syvyydessä, mistä vuonna 2014 löydettiin uusi imukalaksi otaksuttu laji. Niiden lisäksi haudasta on onnistuttu kuvaamaan partanilkkakaloja sekä 35-senttisiä "Alicella"-suvun kaloja.
Guiraut Riquier
Guiraut Riquier (n. 1230–1292) oli yksi viimeisistä trubaduureista. Hän vaikutti 1200-luvun jälkimmäisellä puoliskolla ja kuoli vuonna 1292 tai myöhemmin. Riquierilta on säilynyt epätavallisen suuri määrä lauluja.
Riquier asui jonkin aikaa Espanjassa ja toimi Alfonso X "El Sabion" palveluksessa.
Marcabru
Marcabru oli ranskalainen trubaduuri. Hänen tunnetuin laulunsa lienee "Pax in nomine Domini" (Rauhaa Herran nimeen).
Marcabru vaikutti 1100-luvun ensimmäisellä puoliskolla ja aktiivisesti vuosina 1130-1149. Hän oli tiettävästi kotoisin Gasconista ja oleskeli Poitiers'n, Toulousen ja Espanjan hoveissa. Useita kymmeniä Marcabrun runoja on säilynyt näihin päiviin asti, mutta vain neljään on jäljellä musiikki.
Trubaduuri
Trubaduuri on yksin esiintyvä muusikko. Trubaduureja oli keskiajalla Ranskassa. Nykyään trubaduureiksi kutsutaan myös niitä muusikoita, jotka esiintyvät laulaen ja itseään esimerkiksi kitaralla säestäen.
Trubaduuri oli sydänkeskiajan Etelä-Ranskassa henkilö, joka sanoitti, sävelsi ja esitti ritariromantiikkaa heijastavia lauluja lähinnä oksitaanin kielellä. Perinne syntyi 1000-luvun aikana ja hiipui pois 1200-luvulla. Trubaduurilyriikan vakioteemoja oli naimisissa olevan aatelisnaisen ja köyhän laulajan tai ritarin välinen ”hovillinen” rakkaus.
Varhaisimpiin nimeltään tunnettuihin trubaduureihin kuuluvat muun muassa Guillaume d'Aquitaine (1071–1127) ja Berenguier de Palou (1000- ja 1100-lukujen vaihteessa). Trubaduureja tunnetaan nimeltä useita satoja, mutta musiikkia on säilynyt ainoastaan noin neljältäkymmeneltä – ja useimmilta näistäkin vain hyvin vähäisiä näytteitä.
Trubaduureihin verrataan usein ranskaksi laulaneita truveereja ja saksankielisiä minnelaulajia.
Monet trubaduurit esittävät folkmusiikkia, jolloin on käytetty myös nimitystä folkmuusikko. Trubaduurit voivat esittää mitä tahansa musiikkityyliä, sekä lainakappaleina että omana tuotantonaan. Lisäksi trubaduurimuusikot voivat esiintyä välillä yksin, välillä taas kokoonpanon riveissä.
Trubaduurien määrä on 2010-luvulla Suomessa kasvanut viimeisten kymmenen vuoden ajan.
Nykyaikana on järjestetty jopa keskiaikaan liittyviä tapahtumia, jolloin saatetaan kutsua trubaduuri esiintymään, mutta on myös muitakin esiintyjiä kuten rock- ja iskelmäartisteja sekä kansanmusiikkiyhtyeitä.
Nykyajan tunnettuihin trubaduureihin kuuluvat muun muassa Lembit Tolga, Magnus Gräsbeck, Kapa Ahonen, Vladimir Vysotski ja Pekka Laukkarinen.
Tunnetuimpiin keskiajan trubaduureihin kuuluvat muun muassa:Tunnetuimpiin nykyajan trubaduureihin kuuluvat muun muassa:
Luettelo trubaduureista
Tämä on luettelo trubaduureista. Keskiaikaisia trubaduureja tunnetaan nimeltään joitakin satoja, musiikkia on säilynyt vain noin 40:ltä.
Berat
Berat on Keski-Albaniassa sijaitseva kaupunki, jossa oli vuonna 2011 noin 36 000 asukasta. Kaupunki on rakennettu Osum-joen varrelle. Kaupunki on kuuluisa ottomaaniaikaisesta arkkitehtuuristaan, mistä se saanut kutsumanimen "tuhannen ikkunan kaupunki" sekä bysantinaikaisesta linnakkeesta, joka sijaitsee kaupungin takana, kukkulan laella. Linnoituksen päällä on kirkkoja ja ikonimuseo, jossa on näytteillä tunnetun albanialaisen ikonimaalarin Onufrin teoksia 1500-luvulta.
Berat valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon harvinaislaatuisena esimerkkinä hyvin säilyneestä ottomaaniaikaisesta kaupungista vuonna 2008, jolloin se listattiin Gjirokastran kaupungin laajennuksena. Beratin ja Gjirokastran historialliset keskustat muodostavat nyt yhden Unescon maailmanperintökohteen.
Arsenie Todiraș
Arsenie Todiraș (s. 22. heinäkuuta 1983 Chișinău, Moldova) on moldovalainen laulaja, joka tunnetaan nykyään taiteilijanimellä Arsenium.
Todiraș tuli tunnetuksi O-Zone-yhtyeestä, jonka nuorin jäsen hän oli. Yhtyeen hajottua hän lähti soolouralle ja otti käyttöön etunimestään johdetun taiteilijanimensä. Hän esitti vuoden 2006 euroviisuissa Moldovan edustuskappaleen "Loca" yhdessä Natalia Gordienkon ja Connect-R:n kanssa.
Luettelo eurodanceartisteista ja -yhtyeistä
Tämä on epätäydellinen luettelo eurodance-musiikkia esittäneistä artisteista ja -yhtyeistä.
Joseph Bodin de Boismortier
Joseph Bodin de Boismortier (23. joulukuuta 1689 Thionville, Moselle – 28. lokakuuta 1755 Roissy-en-Brie) oli ranskalainen säveltäjä. Boismortier sai musiikin opetuksensa Metzin kaupungissa. Hän muutti Perpignaniin vuonna 1713 ja asui siellä, kunnes muutti vaimonsa kanssa Pariisiin vuonna 1724. Pariisissa Boismortier julkaisi ensimmäiset sävellyksensä ja nousi suureen suosioon. Hän sävelsi paljon musiikkia muun muassa huilulle.
Boismortier oli 102 opuksellaan tuottelias säveltäjä. Hänen miellyttävä ja helppo tyylinsä miellytti yleisöä, ja hän vaurastui ja vetäytyi eläkkeelle 1753.
Boismortier sävelsi viisi oopperaa. "Daphné" (1748) on julkaisematon lyyrinen tragedia, "Les quatre parties du monde" (“Neljä maanosaa”, 1752) baletti. Muita Boismortier’n baletteja ovat "Les voyages de l’amour" op. 60 (”Rakkauden tiet”, 1736) ja "Don Quichote chez la Duchesse" op. 97 (”Don Quijote kreivittären tykönä”, Favart, 1743).
2 Unlimited
2 Unlimited on belgialais-alankomaalainen elektronisen musiikin yhtye. Yhtye menestyi kaupallisesti yhdistämällä vaikutteita sekä tekno-musiikista että valtavirtapopista. Tämä vaikutti vahvasti eurodancena tunnetun musiikkityylin syntymiseen 1990-luvun puolivälissä. Yhtyeen suurimpia hittejä ovat muun muassa kappaleet ”No Limit” sekä ”Get Ready for This”.
2 Unlimited julkaisi neljä albumia ja pari kokoelmalevyä. Yhtye toimi aktiivisimmin vuosina 1991–1996 ja 1998–1999. Kaikkiaan yhtyeen levytykset ovat myyneet yli 20 miljoonaa kappaletta. 2 Unlimited alkoi keikkailla uudelleen syksyllä 2012.
2 Unlimitedin loivat belgialaiset tuottajat Jean-Paul De Coster ja Phil Wilde vuonna 1991. Elektronisen musiikin kanssa jo aiemmin työskennellyt kaksikko halusi laajentaa musiikillista antiaan, joten he palkkasivat mukaan räppäri Ray Slijngaardin ja laulaja Anita Dothin. Yhtyeen ensisingle ”Get Ready for This” nousi heti useiden eurooppalaisten hittilistojen kärkeen. Vuonna 1992 julkaistiin yhtyeen debyyttialbumi "Get Ready!".
Suurimpaan kaupalliseen menestykseen he ylsivät vuonna 1993 toisella albumillaan "No Limits!". Tämän albumin kärkisingle ”No Limit” nousi listojen kärkeen viidessätoista Euroopan maassa ja Kanadassa. Kappale on yhä yksi tunnetuimmista ja tyyliltään tunnistettavimmista eurodance-levytyksistä.
2 Unlimited julkaisi kolmannen albuminsa "Real Things" vuonna 1994 ja seuraavana vuonna kokoelmalevyn "Hits Unlimited". Yhtyeen alkuperäinen kokoonpano hajosi vuonna 1996.
Vuonna 1998 tuottajat De Coster ja Wilde yrittivät paluuta uudella 2 Unlimited -kokoonpanolla, mutta projekti ei saavuttanut suurta menestystä. Kahden naislaulajan, Romy van Ooijenin ja Marjon van Iwaardenin johdolla esiintynyt kokoonpano teki yhden levyn nimeltään "II". Yhtye lopetti toistamiseen, kun laulajien sopimuksen päättyivät.
Alkuperäiset laulajat Slijngaard ja Doth ovat jatkaneet omilla tahoillaan vanhojen hittiensä esittämistä läpi 1990-luvun lopun ja 2000-luvun alun. Ensimmäisen kerran he esiintyivät yhdessä uudestaan vuonna 2009.
Kaksikko alkoi keikkailla säännöllisesti uudelleen vuonna 2012. Vuonna 2013 kokoonpano esiintyi noin 40 kertaa, pääasiassa ympäri Pohjois-Eurooppaa. Vuoden aikana yhtye on ehtinyt käydä Suomessa kolme kertaa.
Aimeric de Peguilhan
Aimeric de Peguilhan (n. 1170–1230) oli ranskalainen trubaduuri.
De Peguilhan syntyi Peguilhanissa. Hänen isänsä oli kauppias. De Peguilhan vietti elämästään noin kymmenen vuotta Italiassa.
De Peguilhanilta on säilynyt näihin päiviin saakka kymmeniä runoja, mutta ainoastaan kuuteen runoon on tallella myös musiikki.
Harmaamustesieni
Harmaamustesieni ("Coprinopsis atramentaria" vanh. "Coprinus atramentarius") on "Coprinopsis" -sukuun kuuluva lyhytikäinen helttasieni. Se on nuorena hyvä ruokasieni, mutta se sisältää antabuksen tavoin vaikuttavia aineita, joten sitä ei pidä nauttia alkoholin kanssa.
Harmaamustesieni nousee maasta munanmuotoisena ja laakenee vanhemmiten kellomaiseksi. Sen ruskeanharmaa lakki on enimmillään 7 cm korkea, sileäpintainen ja suippohuppuinen. Nuorella sienellä jalka on lähes kokonaan lakin sisällä. Täysikasvuisen sienen korkeus on 7–12 cm ja leveys 4–8 cm. Heltat ovat nuorella sienellä vaaleat, mutta itiöiden kypsyessä helttojen väri tummenee. Vanhemmiten heltat sulavat mustaksi nesteeksi. Harmaamustesieni muuttuu maasta noustuaan vain parissa päivässä hyllyväksi mustaksi limaksi.
Harmaita mustesieniä on useita, joten harmaamustesienen varsinaisia näköislajeja saattaa olla vaikea tunnistaa. Eräs näköislaji on nipukkamustesieni ("Coprinus acuminatus").
Harmaamustesieni kasvaa kesällä ja syksyllä tyypillisesti suurissa ryhmissä nurmikoilla, lehdoissa, lahokannoilla ja puutarhoissa. Se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta harvinaistuu Lappia myöten.
Harmaamustesieni on nuorena hyvä ruokasieni, joka ei vaadi esikäsittelyä. Vanhat yksilöt eivät kelpaa syötäväksi. Harmaamustesieniä käytettäessä tulee kuitenkin huomioida se, että harmaamustesieni sisältää antabuksen tavoin vaikuttavaa harvinaista aminohappoa, kopriinia (CHNO, CAS-numero 58919-61-2), joten sen kanssa ei tule nauttia alkoholijuomia. Kopriini estää yhtä etyylialkoholin aineenvaihduntaan osallistuvaa entsyymiä. Jos sieniaterialla tai vielä muutaman vuorokauden kuluttua sen jälkeen nautitaan alkoholia, krapula seuraa 15 minuutin – 2 tunnin viiveellä. Oireita ovat muun muassa pahoinvointi, oksentelu, kasvojen ja ylävartalon punotus, kutina ja päänsärky. Vakavammat oireet, kuten tajuttomuus sekä hengitys- tai sydänpysähdys, ovat hyvin harvinaisia. Oireet ovat yksilöllisiä ja riippuvat siitä minkä verran syödään sientä ja juodaan alkoholia. Yleensä oireet häviävät 2–4 tunnin kuluessa.
Hugh Jackman
Hugh Michael Jackman (s. 12. lokakuuta 1968 Sydney) on australialainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa roolistaan Wolverine-supersankarina "X-Men"-elokuvasarjassa. Hän näytteli Jean Valjeania vuoden 2012 musikaalielokuvassa "Les Misérables", josta hän sai Golden Globen ja ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa.
Jackman tunnetaan myös teatterimusikaalista "The Boy from Oz", josta hänet palkittiin Tony-palkinnolla.
Hugh Jackman syntyi Sydneyn kaupungissa Australiassa englantilaisten vanhempiensa perheen viidenneksi ja nuorimmaksi lapseksi. Jackmanilla on myös häntä nuorempi sisarpuoli. Hänen äitinsä palasi takaisin Englantiin Jackmanin ollessa kahdeksanvuotias ja hän jäi kirjanpitäjänä toimineen isänsä Chrisin luokse.
Jackman tapasi australialaisen "Corelli"-televisiosarjan kuvauksissa vuonna 1995 Deborra-Lee Furnessin, ja he menivät naimiisiin seuraavana vuonna. Heillä on kaksi adoptoitua lasta.
Jackman on näytellyt australialaisissa elokuvissa "Erskineville Kings" (1998) ja "Paperback Hero" (1999). Elokuvia ei ole julkaistu Suomessa. Hänen ensimmäinen elokuvansa Yhdysvalloissa ja Hollywoodissa on "X-Men" (2000), joka oli samalla myös Jackmanin läpimurto. Alun perin Wolverinen rooliin oli suunniteltu muusikko Glenn Danzigia. Tämän jälkeen Hugh Jackman on nähty hakkerielokuvassa "" (2001), romanttisissa komedioissa "Teoria miehistä" (2001) ja "Kate & Leopold" (2001), "X-Menin" jatko-osassa "X-Men 2" (2003) sekä hirviöiden metsästäjänä "Van Helsingissä" (2004). Vuonna 2006 sai ensi-iltansa kuusi Jackmanin elokuvaa: "", "Scoop", "The Fountain", "The Prestige" sekä animaatiot "Virran viemää" ja "Happy Feet".
Hugh Jackman on myös tunnettu teatterityöstään. Aloittaessaan uraansa vierailemalla televisiosarjoissa, kuten "Law of the Land", "Blue Heelers" ja "Lumisen virran mies", hän esiintyi musikaaleissa Kaunotar ja Hirviö (1995), ilkeänä Gastonina; Sunset Boulevard (1996) ja Oklahoma! jossa hän esitti Curlya. Laulu- ja tanssitaitonsa hän näytti Yhdysvalloille musikaalissa Carousel (2002), mutta viimeistään Broadwayllä esitetyssä The Boy from Ozissa (2003), josta hän sai Tony-palkinnon parhaana musikaalinäyttelijänä. The Boy from Ozissa Jackman näyttelee kuuluisaa australialaista viihdetaiteilijaa, laulaja ja laulunkirjoittaja Peter Allenia.
Jackman on juontanut Tony-palkintogaalan peräti kolmesti peräkkäin, vuosina 2003, 2004 ja 2005, joista vuoden 2004 juonnolla hän voitti Emmyn. Vuonna 2009 hän juonsi Oscar-gaalan.
Famke Janssen
Famke Beumer Janssen (s. 5. marraskuuta 1964 Amsterdam, Alankomaat) on hollantilainen näyttelijä ja malli, joka asuu nykyisin Yhdysvalloissa. Hänen tunnetuimmat roolihahmonsa ovat Bond-tyttö Xenia Onatopp elokuvassa "007 ja kultainen silmä", Ava Moore sarjassa "Muodon vuoksi" ja supersankaritar Jean Grey elokuvissa "X-Men", "X-Men 2" ja "".
Janssen muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1984 ryhtyäkseen malliksi. Muutettuaan Los Angelesiin Janssen pääsi näyttelemään amerikkalaisiin televisiosarjoihin. Hän teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1992, mutta ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli James Bond -elokuvassa "007 ja kultainen silmä" vuonna 1995. Janssen oli naimisissa Kip Williamsin kanssa, mutta pari erosi vuonna 2000.