Pieniä tutkielmia
Pieniä tutkielmia (; ) on nimensä mukaisesti kokoelma Aristoteleen lyhyempiä luonnontieteellisiin tutkimuksiin perustuvia psykologiaa ja ruumiin toimintaa käsitteleviä tutkielmia. Ne liittyvät läheisesti "Sielusta"-teokseen, ja käsittelevät muun muassa muistia, aistimista ja unia. Teosten näkökulma on kuitenkin "Sielusta"-teosta empiirisempi.
"Pieniä tutkielmia" kokoaa yhteen laskutavasta riippuen seitsemän tai yhdeksän Aristoteleen kirjoittamaa tutkielmaa. Kokoelma ja sen nimi ei kuitenkaan ole peräisin Aristoteleelta itseltään tai edes antiikin ajalta, vaan se on muodostunut keskiajalla. Kokoelma on tunnettu latinankielisellä nimellään "Parva naturalia" viimeistään 1200-luvun lopulla, jolloin Aegidius Roomalainen viittasi kyseisiin tutkielmiin tällä nimellä. Kokoelmasta käytettiin myös nimiä "Parvi libri" ja "Parvi libri naturales" (”Pieniä kirjoja luonnontieteestä”).
Kokoelman tekstit täydentävät Aristoteleen psykologian alan pääteosta "Sielusta". Tutkielmien välillä on viittauksia toisiinsa. Simo Knuuttilan mukaan tämä voi tarkoittaa sitä, että tutkielmat on mahdollisesti kirjoitettu samoihin aikoihin, sekä sitä, että jo Aristoteles itse on saattanut pitää tutkielmia toisiinsa liittyvinä. Toisaalta Aristoteles vaikuttaa usein muokanneen teoksiaan jälkeenpäin. Aristoteleen teos "Eläinten liikkeestä" muistuttaa "Pieniä tutkielmia" -kokoelman teoksia sekä sisällöltään että lähestymistavaltaan.
Kokoelman tutkielmat käännettiin latinaksi 1100-luvulla. Vilhelm Moerbekelainen teki uuden käännöksen 1260-luvulla. Keskiajalla näitä teoksia tutkittiin yhdessä "Sielusta"-teoksen kanssa, ja muun muassa Albert Suuri teki "Pienistä tutkielmista" lyhennetyn parafraasin oman "Sielusta"-teoksensa osaksi. Myös Tuomas Akvinolainen tutki ja hyödynsi kyseisiä tutkielmia.
"Pieniä tutkielmia" -kokoelman teokset käsittelevät Aristoteleen itsensä mukaan asioita jotka ”ovat yhteisiä sielulle ja ruumiille”. Tällaisia ovat aistiminen, muistaminen, into, himoitseminen ja muu haluaminen, nautinto, sekä tuska, jotka ovat yhteisiä kaikille eläimille. Lisäksi näihin kuuluu toimintoja, joista osa on yhteisiä vain joillekin eläville olennoille; näitä ovat valveillaolo ja nukkuminen, nuoruus ja vanhuus, sisäänhengitys ja uloshengitys, sekä elämä ja kuolema.
"Aistimisesta ja aistittavista" ("De sensu et sensibili") on Aristoteleen kirjoitus noin vuodelta 350 eaa. Se käsittelee aistien toimintaa ja perustuu hänen psykologisiin tutkimuksiinsa. Teos on keskeneräinen.
Saman nimisen teoksen (arabiaksi "al-'Aql wa 'l-ma'qul") kirjoitti myös Averroës, kommentaarina alkuperäiseen teokseen. Myös Tuomas Akvinolainen kirjoitti kommentaarin teokseen.
"Muistista ja mieleen palauttamisesta" ("De memoria et reminiscentia") käsittelee muistin toimintaa. Aristoteles puhuu muistin toiminnasta sielun liikkeinä. Tätä on myöhemmin ryhdytty kutsumaan assosioinniksi, ja sitä pidetään perusteena sille, kuinka aivot toteuttavat muistin.
"Nukkumisesta ja valveillaolosta" ("De somno et vigilia") käsittelee nukkumista, valvomista ja unettomuutta. Aristoteles kirjoitti teoksen noin vuonna 350 eaa.
"Unista" ("De Insomniis") käsittelee unia ja selittää niiden syntyä. Aristoteles selittää unien olevan jälkikuvia aistimuksista.
"Unen aikana tapahtuvasta ennustamisesta" ("De divinatione per somnum") käsittelee sitä, ennustavatko unet tulevia tapahtumia.
"Pitkäikäisyydestä ja lyhytikäisyydestä" ("De longitudine et brevitate vitae") käsittelee sitä, mitkä eläimet ovat pitkä- ja mitkä lyhytikäisiä, ja mistä erot johtuvat.
"Nuoruudesta ja vanhuudesta, elämästä ja kuolemasta, hengittämisestä" ("De juventute et senectute", "De vita et morte", "De respiratione") on usein erotettu kolmeksi erilliseksi tutkielmaksi, mutta ne voidaan nähdä myös yhtenä teoksena. Ne käsittelevät hengittämistä ja sydäntä elintoimintojen keskuksena. Aristoteles selvittää elämän ja kuoleman olevan seurausta tämän järjestelmän toiminnasta tai toimimattomuudesta. Samalla hän käsittelee ikääntymistä.