Mayflower
Mayflower oli laiva, joka kuljetti 102 puritaania Plymouthista Englannista Pohjois-Amerikkaan syksyllä 1620. Matka kesti yli kaksi kuukautta, ja sen pituus oli noin 3 000 kilometriä.
Perille saavuttuaan "Mayflowerilla" tulleet pyhiinvaeltajat perustivat Uuden-Englannin ensimmäisen pysyvän siirtokunnan Massachusettsin rannikolle. Ensimmäisten kuukausien aikana siirtokuntaa koetteli korkea kuolleisuus. Selvittyään talven yli puritaanit omaksuivat seudun intiaaneilta monia tärkeitä taitoja, joiden avulla pystyivät vahvistamaan Plymouthin siirtokuntaa.
"Mayflower" saapui takaisin Englantiin toukokuussa 1621. Tämän jälkeen alus teki vielä yhden matkan Ranskaan, mutta se päätyi romutettavaksi vuonna 1624.
"Mayflowerin" rakennuspaikka ja -aika eivät ole tarkalleen tiedossa, mutta todennäköisesti alus rakennettiin Harwichissa Essexin kreivikunnassa vuonna 1609 tai hieman aiemmin. Ominaisuuksiltaan "Mayflower" oli aikakautensa tyypillinen kauppa-alus ja laivatyypiltään kolmimastoinen karakki. Etu- ja päämasto olivat täystakiloidut. Karakkien tapaan se oli kyllin vakaa ja tilava tekemään pitkiäkin merimatkoja. Sen vetoisuus oli 180–200 tonnia. "Mayflowerin" korkeat, linnamaiset rakenteet suojasivat miehistöä ja matkustajia mutta hidastivat laivan liikkumista vastatuuleen. Navigointilaitteisiin kuuluivat muun muassa kompassi, astrolabi, tiimalasi, kvadrantti ja jaakobinsauva. Aluksen keskinopeus oli noin 125 kilometriä päivässä. Ranskalaisten ja espanjalaisten mahdollisten merihyökkäysten varalta alus oli varustettu 12 kanuunalla.
"Mayflowerin" komentajana toimi vuodesta 1609 eteenpäin Christian Jones, joka aikakirjoissa mainitaan myös yhdeksi aluksen omistajista. Jonesin komennossa "Mayflower" teki monia edestakaisia matkoja läpi kanaalin. Vuosina 1613–1616 aluksesta on useita havaintoja Thamesilla, ja aluksen mukana tulleet viinilastit viittaavat sen tekemiin matkoihin Euroopan johtaviin viininvalmistusmaihin Espanjaan, Ranskaan ja Portugaliin. Laivan tiedettiin myös kuljettaneen espanjalaista suolaa ja etikkaa Norjaan ja tehneen valaanpyyntimatkan Grönlantiin.
1600-luvun alussa puritaanien radikaalit pyhiinvaeltajien ryhmät halusivat eroon eurooppalaisten kirkkojen vaikutuspiiristä. Englannin kuninkaan Jaakko I:n myöntämällä luvalla heille suotiin mahdollisuus purjehtia Amerikkaan vuonna 1620. "Mayflower" valittiin kuljettamaan puritaanit Atlantin yli. Maastamuuttajien ryhmään kerättiin 102 matkustajaa, joista puolet tuli Hollannin Leideniin paenneista pyhiinvaeltajista ja toinen puoli brittiläisistä puritaaneista.
"Mayflower" lähti Plymouthin satamasta 6. syyskuuta 1620. Matka alkoi ”suotuisissa tuulissa”, mutta ilmat muuttuivat nopeasti ja monet matkustajat kärsivät merisairaudesta. Purjehdus kesti hieman yli kaksi kuukautta ja oli kaikille matkaan osallistuneille vastenmielinen kokemus. Aluksella ei ollut liikkumatiloja niin suurelle määrälle matkustajia. Saadakseen yksityisyyttä monet eri suvut rakensivat itselleen pieniä eristettyjä hyttejä laivan välikannelle. Matkan aikana suolavesi valui ylemmältä kannelta hytteihin, joihin oli matkustajien lisäksi ahdettu heidän jokapäiväiset käyttötavaransa.
"Mayflowerin" tukirakennelmat olivat kovilla, mutta puusepän avulla alus onnistuttiin pitämään kasassa. Laivalääkäri oli ylityöllistetty jatkuvien sairauksien vuoksi. Komentaja Jones aikoi luopua matkasta ja kääntyä takaisin Englantiin mutta jatkoi suostuttelujen jälkeen matkaa. Vain kaksi ihmistä menehtyi, mutta monet matkustajista olisivat kuolleet, mikäli matka olisi jatkunut pidempään.
"Mayflower" saapui Cape Codiin nykyiseen Massachusettsiin marraskuun lopulla 1620 tehtyään matkaa noin 3 000 mailia. Tuulelle altis niemenkärki ei vaikuttanut sopivalta asuinpaikalta siirtokunnalle, ja alus jatkoi matkaansa Patuxet-nimiseen paikkaan, jonne matkustajat päättivät perustaa Plymouthin siirtokunnan. Rakennustyöt kuitenkin viivästyivät, sillä suurin osa matkustajista oli kuumetaudissa, ja "Mayflower" joutui toimimaan sairaalalaivana. Joulupäivänä 1620 osa matkustajista ja miehistöstä aloitti ensimmäisen rakennuksen pystyttämisen, ja paikalle nousi tyypillinen englantilaisten maanviljelijöiden käyttämä savimaja.
Pyhiinvaeltajat olivat kuitenkin varustautuneet huonosti talven varalle, eikä siemenien istutus onnistunut routaiseen maaperään. Seuraavien kuukausien aikana tullut nälänhätä heikensi siirtolaisten asemaa, ja kevääseen mennessä monet olivat kuolleet.
Maaliskuun lopulla pyhiinvaeltajat tutustuivat kahteen englantia puhuvaan paikalliseen intiaaniin, jotka kertoivat, että Patuxet oli autioitunut eurooppalaisten kauppiaiden ja kalastajien mukana tulleiden kulkutautien surmattua suurimman osan väestöä. Nuorempi intiaaneista, joka tunnettiin nimellä Squanto, oli siepattu 1610-luvun alussa brittiläiseen alukseen ja kuljetettu Lontooseen. Monien vaiheiden kautta hän oli päätynyt takaisin synnyinseudulleen ja oli valmis auttamaan siirtolaisia. Squanto toimi siirtolaisten tulkkina ja esitteli näiden johtajat paikallisten wampanoagien vaikutusvaltaiselle päällikölle Massasoitille. Tämä ystävyyssuhde osoittautui puritaanien tulevaisuuden kannalta elintärkeäksi. Intiaanit opettivat heitä metsästämään ja kalastamaan ja näyttivät, miten kuolleita sillejä käytettiin lannoitteena onnistuneen maissisadon takaamiseksi.
5. huhtikuuta 1621 "Mayflower" aloitti paluumatkansa vajaalla miehistöllä. Aliperämies, pursimies ja kokki sekä 12 muuta miehistön jäsentä olivat menehtyneet ankaran talven aikana. Laivan ruumaan oli kerätty painolastiksi Uuden-Plymouthin satamasta suuri määrä kiviä. Voimakas länsituuli, joka oli menomatkalla hidastanut "Mayflowerin" etenemistä, kuljetti aluksen puolta lyhyemmässä ajassa takaisin. "Mayflower" saapui Lontooseen toukokuun ensimmäisen viikon aikana vuonna 1621.
Saman vuoden aikana Jones ehti kuljettaa "Mayflowerilla" vielä yhden suolalastin Ranskaan. Hänen vointinsa ei kuitenkaan ollut palannut ennalleen Uudessa-Plymouthissa vietetyn ankaran talven jälkeen, ja hän kuoli keväällä 1622.
"Mayflower" jäi seisomaan Thamesjoelle kahden seuraavan vuoden ajaksi. Vuonna 1624 alus todettiin nopeasti lahoavaksi hylyksi, jonka omistajat, Jonesin leski mukaan lukien, määräsivät arvioitavaksi muutamalle laivanrakentajalle ja merimiehelle. "Mayflowerin" hinnaksi saatiin tuolloin 128 puntaa, joka oli vajaa kuudesosa sen alkuperäisestä arvosta vuodelta 1609. Aluksen kohtalo on tuntematon tästä eteenpäin, mutta todennäköisesti se romutettiin. Erään lähteen mukaan "Mayflowerista" puretut puurakenteet ostettiin eräästä laivanromuttamosta ja kuljetettiin Buckinghamshireen, jossa niitä käytettiin ladon rakentamiseen. Mayflowerin lato on nykyään matkailunähtävyys.
"Mayflower"-niminen alus lähti Lontoosta Plymouthin siirtokuntaan myös vuonna 1629 ja kuljetti mukanaan 35 matkustajaa. Kysymyksessä oli kuitenkin eri laiva, sillä "Mayflower" oli paljon käytetty aluksen nimi.
Vuosina 1955–1956 rakennettiin Devonissa Englannissa "Mayflower II", joka oli näköismalli vuonna 1620 pyhiinvaeltajia kuljettaneesta aluksesta. Myös aluksen sisustus pyrki noudattamaan tarkkaan alkuperäistä mallia. "Mayflower II:n" kapteeniksi valittiin kokenut merenkävijä Alan Villiers, joka suuntasi aluksensa Atlantin yli huhtikuussa 1957. Samalla purjelaivan miehistö pääsi kokemaan millaista oli purjehtia Jaakko I:n aikaisella aluksella. Ensimmäisen kahden viikon ajan laivan laatikkomainen muoto aiheutti käytöksellään ongelmia miehistölle, mutta oikeaoppinen myrskypurjeen käyttö vakaannutti aluksen kulun kovassakin merenkäynnissä.
Sittemmin laivasta on tullut suosittu matkailukohde Massachusettsissa, ja se on valittu monien kansallisten ja valtiollisten juhlien pitopaikaksi. Kiitospäivänä vuonna 1970 Russell Meansin johtamat Amerikan intiaaniliikkeen (AIM) jäsenet valtasivat "Mayflower II:n" vastalauseena Yhdysvaltojen hallituksen kyvyttömyydelle hoitaa Amerikan intiaanien asioita.
Joulukuussa 2012 "Maylower II" hinattiin kuivatelakalle, jossa sen runkorakenteita ja laudoitusta vahvistettiin.