hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Syntyinen
Syntyinen oli karjalaisessa kansanperinteessä esiintyvä henkiolento, jolla tarkoitettiin yleensä suvun vainajien palvottuja sieluja, joskus myös kristittyjä pyhimyksiä. Ensin mainittu merkitys on ilmeisesti alkuperäinen, jälkimmäinen myöhempää kerrostumaa. Vienan-Karjalassa "syntyset" tarkoittaa vainajalaa, sananmukaisemmin vainajien joukkoa. Suvun vainajia kutsuttiin myös omakuntaisiksi. Myös ihmisen Luonto eli suojelushaltija on ilmeisesti syntyinen – ainakin sitä sanottiin "synnyksi".
Syntyiset asuivat vainajalassa eli Tuonelassa, ja näiden joukko tavallaan muodosti Tuonelan. Syntyisiltä pyydettiin yleensä apua erilaisiin ongelmiin. Kuolinitkuissa eli kuolemantapauksen ja vainajan vuoksi lauletuissa itkuvirsissä kerrottiin tai toivotettiin, että syntyiset veisivät vainajan hyvään ja kauniiseen vainajalaan.
Friisit
Friisit ovat Pohjanmeren rannoilla asuva friisin kieltä puhuva kansa, joiden alkuperäinen asuma-alue sijoittuu sekä Alankomaiden, Saksan että Tanskan alueelle. Friisien asuttama alue tunnetaan nimellä Friisia.
Friisien asuma-alue Friisia, on hallinnollisesti jaettu Länsi-, Itä- ja Pohjois-Friisiaan. Länsi-Friisia on laaja historiallinen alue Alankomaiden pohjoisosassa Vlie- ja IJ-jokien välissä. Länsi-Friisinmaan itäpuolella sijaitsee Friisinmaan provinssi. Saksassa Ala-Saksin osavaltiossa Pohjanmeren rannoilla sijaitsee Itä-Friisia, joka yhdistää Länsi-Friisian Pohjois-Friisiaan. Itä-Friisiassa sijaitsevat Aurich, Leer, Wittmund ja Emdenin kaupunki. Pohjois-Friisiaksi lasketaan alueita Schleswig-Holsteinista ja Tanskalle kuuluvasta Etelä-Juutinmaasta.
Friisien alkuperästä ei ole tarkkaa tietoa. Todennäköisesti heidän esi-isänsä tulivat alueelle Pohjois-Saksasta tai jopa Skandinaviasta saakka. Ensimmäiset kirjalliset maininnat friiseistä ovat roomalaisista lähteistä, joissa heidät luokitellaan samaan joukkoon muiden germaanisten heimojen kanssa. Friisit ovat tiettävästi ainoa etninen ryhmä, jotka ovat kulkeneet samalla nimellä noista päivistä saakka nykypäivään. Roomalaiset valloittivat friisien asuinalueet vuonna 28, mutta friisit kapinoivat ja voittivat roomalaiset kuusitoista vuotta myöhemmin Baduhennawoodin taistelussa. Friisit olivat merenkävijäkansaa ja Pohjanmeri tunnettiinkin roomalaisten aikoihin nimellä "Mare Frisia". Saksit lähtivät Englannin valloitusretkilleen friisien asuttaman alueen kautta ja on todennäköistä, että heidän joukkoonsa liittyi friisejäkin. Friisejä muutti myös alueille Pohjanmeren rannikolla, jotka olivat tyhjentyneet saksien lähdön jälkeen.
600-luvulla friisit perustivat Friisian kuningaskunnan, joka säilyi itsenäisenä vuoteen 734 saakka, jolloin frankit kukistivat sen Boarnin taistelussa. Friisit kapinoivat myöhemmin useampaan otteeseen, mutta kaikki yritykset kukistettiin ja itsenäistä friisien johtamaa valtiota ei enää syntynyt. Friisit kuuluivat myöhemmin useampaan valtakuntaan ja heidän aiemmin yhtenäinen asuinalueensa hajaantui. Monet friisit muuttivat asuinalueiltaan Irlantiin, Asturiaan ja Galiciaan, sekä muualle Eurooppaan. Färsaariin kuuluvan Suðuroyn saaren asukkaat käyttävät itsestään joissain yhteyksissä nimitystä "Frísarnir í Akrabergi", eli Akrabergin friisit, mikä saattaa johtua saarelle aikoinaan muuttaneista friiseistä.
Nykyisin friisien asuma-alue on pirstaloitunut ja kaksi kolmesta friisikielestä, itäfriisi ja pohjoisfriisi, ovat vaarassa hävitä. Friisiläinen kulttuuri on kuitenkin säilynyt suhteellisen voimakkaana Alankomaissa ja etenkin Friisinmaan provinssissa. Alue onkin nykyisin friisiläisten kulttuurillinen keskus.
Friiseillä on pitkät perinteet luistelun saralla ja nykyisin etenkin pikaluistelussa. Hyvä esimerkki tästä on Elfstedentocht, joka pidetään Friisinmaalla. Laskuveden aikaan harrastetaan "Wadlopenia", eli lenkkeilyä mudassa. Toisin kuin muut alueen kansat, friisit juovat enemmän teetä kuin kahvia. Tämä tapa on yleinen etenkin itäfriisin puhujien keskuudessa.
Sukuvainajala
Sukuvainajala on mytologinen tuonpuoleisessa oleva kuolleiden koti, vainajala, joka on varattu vain tietyn suvun vainajille. Sukuvainajalaan ovat uskoneet eräät suomalais-ugrilaiset, myös jotkut karjalaiset. Sukuvainajalasta oli peräisin esimerkiksi luonto, elävän ihmisen suojelushaltija ja entinen suvun kantavanhempi.
Käsitykset sukuvainajalasta liittyvät vainajien palvontaan. Eri sukujen jäsenet menivät omiin vainajaloihinsa, joista heidät saattoivat jälkipolvet tavoittaa. Käsityksillä sukuvainajaloista saattoi olla tekemistä sen seikan kanssa, että oli myös sukukalmistoja, suvun omia hautausmaita.
Anglit
Anglit (saksaksi: "Angeln", muinaisenglanniksi: "Englas", latinaksi: yks. "Anglus", mon. "Anglii") olivat germaanikansa, joka asui alun perin Angelnissa, nykyisessä Schleswig-Holsteinissa. Sieltä he muuttivat 200-luvulla Pohjois-Ranskaan ja 300-luvulla Englantiin. Roomalaisten vetäydyttyä Britanniasta anglit valloittivat saaren itäosat 400-luvulla. Eteläistä ja itäistä Britanniaa ryhdyttiin heidän mukaansa kutsumaan "Englalandiksi" eli Englanniksi, joka merkitsee "Anglien maata".
Anglit mainitaan ensimmäisen kerran Tacituksen teoksessa "Germania", jossa hän kertoo anglien palvoneen Nerthus-jumalatarta. Beda Venerabilis mainitsee heidät teoksessaan "Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum", jonka mukaan anglit asuivat alun perin Angelnissa ja siirtyivät sieltä Englantiin.
Britanniassa anglit muodostivat Nord Angelnen eli Northumbrian, Ost Angelnen eli Itä-Anglian ja Mittlere Angelnen eli Mercian kuningaskunnat.
Pavel Nedvěd
Pavel Nedvěd (, s. 30. elokuuta 1972 Cheb, Tšekkoslovakia) on entinen tšekkiläinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaailman tietoisuuteen Nedvěd nousi vuoden 1996 EM-kisoissa, joissa Tšekin maajoukkue eteni yllättäen loppuotteluun asti häviten vasta jatkoajalla Saksalle. Nedvěd herätti turnauksessa useiden suurseurojen huomion ja siirtyikin kesällä 1996 Sparta Prahasta Lazioon. Laziossa hän voitti Italian mestaruuden, Italian cupin kahteen kertaan sekä Cup-voittajien cupin. Vuonna 2001 Nedvěd siirtyi Juventukseen 41,2 miljoonan euron siirtosummalla Real Madridiin siirtyneen Zinédine Zidanen korvaajaksi.
Juventuksessa Nedvěd on voittanut kahdesti Serie A:n. Vuonna 2003 hän johdatti joukkueensa Mestarien liigan finaaliin, jonka Juventus kuitenkin hävisi AC Milanille. Nedvěd itse oli loppuottelusta sivussa varoitustilin täyttymisen vuoksi. Samana vuonna Nedvěd palkittiin France Football -lehden Kultaisella pallolla.
Nedvěd oli yksi niistä harvoista huippupelaajista, jotka päättivät jäädä Juventukseen siitä huolimatta, että seura pudotettiin Serie B:hen suuressa sopupeliskandaalissa, jonka rangaistukset luettiin pian Italian voitettua MM-kisat 2006. Rangaistus annettiin muun muassa yrityksestä vaikuttaa pelien erotuomarivalintoihin.
Maajoukkueuransa Nedvěd päätti ensimmäisen kerran lopettaa vuoden 2004 EM-kisojen välierään, jonka Tšekki hävisi Kreikalle. Hänet vaihdettiin pois kentältä hänen loukattuaan polvensa. Nedvěd kuitenkin pyörsi päätöksensä ja palasi Tšekki-paitaan jatkokarsinnoissa 2006 MM-kisoihin. Ennen paluutaan Nedvěd oli pelannut 73 maaottelua ja tehnyt niissä 18 maalia.
Tšekin joukkueelta huonosti sujuneiden Saksan MM-kisojen jälkeen Nedvěd päätti taas lopettaa maajoukkueuransa ja vakuutti päätöksensä olevan tällä kertaa lopullinen. Nedvědin jäähyväismaaottelu oli ennen EM 2008 -karsintojen alkua pelattu ystävyysottelu Serbiaa vastaan. Maaottelusaldoksi jäi 91 peliä ja 18 maalia.
Toukokuun 31. päivä 2009 Nedved pelasi uransa viimeisen ottelunsa Juventuksen paidassa entistä seuraansa Laziota vastaan. Peli päättyi Juven 2–0 voittoon Vincenzo Iaquintan tehdessä ottelun ainoat maalit. Nedved syötti Iaquintan 2–0 maalin ja oli vielä tehdä pelissä maalin vaapaapotkusta, mutta Lazion maalivahti Carrizo onnistui juuri ja juuri torjumaan vedon. Ottelun jälkeen Pavel Nedved sai yleisöltä "standing ovationin". Lisäksi joukkueen pelaajat pukivat kaikki ylleen samanlaiset Nedvedin paidat numerolla 11, kunnianosoitukseksi miehelle joka antoi kaiken seuralleen.
Loppukesästä 2009 Pavel Nedvěd ilmoitti lopettavansa uransa, kun ei enää löytänyt kipinää pelaamiseen.
Diderot’n ja d’Alembertin puu
Diderot’n ja d’Alembertin puu oli "Encyclopédie"-nimisessä valistusajan tietosanakirjassa esiintynyt inhimillisen tiedon luokittelujärjestelmä. Sen suunnittelivat Jean le Rond d'Alembert ja Denis Diderot.
Puu on taksonominen esitys kaikesta tiedosta. Sen inspiraationa on toiminut Francis Baconin teos "Advancement of Knowledge". Puun kolme päähaaraa ovat "muisti" eli historia, "järki" eli filosofia ja "mielikuvitus" eli runous.
Maatalouskone
Maatalouskone on kone, jota käytetään maatalouden harjoittamisessa. Maatalouskoneet voidaan jakaa maanviljelyyn, karjanhoitoon ja metsänhoitoon tarkoitettuihin koneisiin.
Maatalouskoneet alkoivat yleistyä Suomessa 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Tähän vaikutti maatalouskoneiden hinnan lasku 1890-luvulla ja samanaikainen työvoimakustannuksien nousu.
Harvasoluiset
Harvasoluiset (Agnotozoa) on alakunta, johon kuuluvilla eläimillä ei ole täydellistä eläimille tyypillistä ruumiinrakennetta. Harvasoluiset on aiemmin luokiteltu eläinten pääjaksoksi, mutta nykyisen tietämyksen valossa se ei ole fylogeneettinen ryhmä ja nimeä käytetään vain kuvailevassa eikä enää luokittelevassa merkityksessä. Kaksi tärkeintä harvasoluisiin kuuluvaa ryhmää ovat Rhombozoa ja Orthonectida. Kaikki tunnetut harvasoluiset ovat madonmuotoisia ja ne elävät loisina selkärangattomissa merieläimissä. Lajeja on luokiteltu n. 50.
Nykyään biologit eivät enää käytä luokittelussa tätä taksonia.
Laakkoeläimet
Laakkoeläimet (Placozoa) on alkeellisena pidetty eläinkunnan pääjakso. Siitä tunnetaan toistaiseksi virallisesti vain yksi laji, "Trichoplax adhaerens". Laakkoeläimen litteä ruumis muodostuu vain yhdestä siimallisesta epiteelisolukerroksesta, jonka sisäpuolella olevassa nesteessä on irrallisia sukkula- tai tähtisoluja. "T. adhaerens" on vain puolen millimetrin mittainen ja elää meressä. Lajin löysi Franz Eilhard Schulze vuonna 1883. Laakkoeläimien pääjakson nimesi Karl Grell vuonna 1971. Pääjakson tieteellinen nimi Placozoa tulee muinaiskreikan sanoista eli ’tasanko’ ja eli ’eläin’.
Laakkoeläin syntyi noin 600 miljoonaa vuotta sitten. Laakkoeläin saattaa olla muiden monisoluisten eläinten kantamuoto.
Laakkoeläin on pieni ja yksinkertainen, mutta siinä on suuri määrä erilaisia geenejä. Laakkoeläimen DNA:ssa on 98 miljoonaa emästä, joista muodostuu 11 514 geeniä. Emäksiä on 3 % ihmisen genomin määrästä, mutta ihmisellä on vain noin kaksi kertaa niin paljon geenejä kuin laakkoeläimellä. Tämä merkitsee sitä, että laakkoeläimen geenistössä on vain vähän geeneihin kuulumattomia emäksiä. Laakkoeläimellä ja ihmisellä on monia yhteisiä geenejä. Täysikasvuisessa "Trichoplax adhaerens" -laakkoeläimessä on vain noin 1 000 solua. Eliössä on kaksi hieman erilaista solukerrosta, selkä- ja vatsapuoli, joiden välissä on välisoluja, joiden avulla eläin muuttaa muotoaan. Eliössä on neljän tyyppisiä soluja. Eliö liikkuu vatsan puolen värekarvojen avulla ja voi kiertyä kupiksi ravintokohteen ympärille. Se lisääntyy yleensä jakautumalla, mutta voi irrottaa munasoluja. Siittiöitä ei ole tavattu.
Vaikka vain yksi laji toistaiseksi tunnustetaan, geenitutkimuksissa laakkoeläimet ovat osoittautuneet hyvinkin monimuotoisiksi. Geeniominaisuuksien perusteella pääjakso voitaisiin jakaa useisiin lahko-tasoisiin ryhmiin joista kukin jakautuu useisiin heimoihin.
Sienieläimet
Sienieläimet (Porifera) on eläinkunnan pääjakso, joka käsittää yli 5 000 etenkin merissä elävää lajia.
Sienieläimen perusrakenne on säkkimäinen (ns. askoni-tyyppi), jossa varsinaisia kudoksia ja elimiä ei ole. Tyvi tai jalka on yleensä kiinni kasvualustassa, ja vastakkaisessa päässä on suuaukko. Keskelle jäävän ontelon sisäpinnalla on kaulussiimasoluja eli koanosyyttejä, joiden siimojen liike aiheuttaa seinissä olevista aukoista, pooreista, sisään ja suuaukosta ulos suuntautuvan vesivirran. Näiden avulla sienieläin saa vedestä ravintohiukkasia.
Sienieläimet elävät ns. runkokunnissa, jolloin yksilöt eivät ole itsenäisiä. Perustyyppiä mutkikkaampia ovat sykoni, jossa kaulussiimasolut ovat syvennyksissä, ja leukoni, jossa ne ovat kanavien yhdistämissä siimakammioissa. Sienieläimet lisääntyvät tavallisesti jakautumalla tai silmikoimalla, mutta myös talvisilmujen (gemmula) avulla sekä suvullisesti.
Sienieläimet on perinteisesti jaettu tukirangan perusteella kolmeen luokkaan. Nykyään ryhmää Homoscleromorpha pidetään neljäntenä luokkana.Sarveispiisieniä ovat mm. pesusieni ja Suomessa elävät neljä lajia, mm. murtovesisieni ("Ephydatia fluviatilis") ja järvisieni ("Spongilla lacustris"). Se viihtyy seisovassa vedessä ja muodostaa pohjakiviin tai laitureihin kymmenien senttimetrien pituisia haarovia, mikroskooppisen pienten levien vuoksi vihertäviä runkokuntia.
Riutta-akvaarioissa voi pitää sarveispiisieniä ja kalkkisieniä, niitä tulee sinne joskus elävän kiven mukana. Monet kalalajit syövät niitä mielellään.
Jūrmala
Jūrmala (latv. , ) on merenrantakaupunki Latviassa Riian lähellä Riianlahden rannalla. Jūrmala on pitkine hiekkarantoineen ja puutaloineen suosittu matkailukohde. Kaupungissa on 50 840 asukasta (vuonna 2011), ja sen pinta-ala on 100 neliökilometriä.
Kaupunki koostuu itse asiassa pienten kylien ketjusta. Alun perin ne ovat olleet kalastajakyliä. Lännestä itään kylien nimet ovat Ķemeri, Jaunķemeri, Sloka, Vaivari, Asari, Melluži, Pumpuri, Jaundubulti, Dubulti, Majori, Dzintari, Bulduri ja Lielupe. Lähinnä Riikaa sijaitseva on Priedaine, joka on Lielupe-joen toisella puolella. Matkaa Riian keskustasta Jūrmalaan on 14 km (Priedaine) – 44 km (Ķemeri). Riiasta kaupungin keskustaan Majorin asemalle pääsee noin 35 minuutissa junalla tai minibussilla, kesäisin myös jokilaivalla Väinäjoen rannasta Riian keskustasta.
Jūrmala on jo 1800-luvulta asti ollut tunnettu kylpylöistään ja hoitolaitoksistaan. Ķemerin suoalueelta tulevaa rikkipitoista vettä käytetään terveellisenä kylpyvetenä. Myös muta- hiekka- ym. hoitoja annetaan kaupungin lukuisissa kylpylöissä. Jūrmalassa on myös ratsastusterapiakeskus.
Nykyinen kaupunkialue oli ennen osa Riikaa nimellä "Rīgas Jūrmala", mutta jotkut kaupunginosat, kuten Sloka ja Ķemeri, on tunnettu omina kylinään jo vuosisatoja. 1800-luvulle asti kalastus oli alueen tärkein elinkeino.
Jūrmalan vanhin osa on Sloka, jonne kehittyi kylä vesimyllyn ympärille vuonna 1520. Slokan kukoistuksen aikaa oli Kuurinmaan herttua Jacobin hallitsema aika 1600-luvulla. Slokassa rakennettiin Jūrmalan ensimmäinen kirkko sekä perustettiin pieni kauppasatama Kaugurin kylään. Vuonna 1785 Katariina Suuri antoi Slokalle kauppataajaman oikeudet. Vuonna 1878 Sloka sai kaupunkioikeudet. Ķemeri oli oma itsenäinen kaupunki vuosina 1928–1959. Kylpyläkulttuurin perustamisaikana pidetään 1800-luvun alkua, jolloin Dubultin alueelle saapui lepäämään Venäjän armeijan haavoittuneita upseereja. Dubultiin rakennettiin myös Jūrmalan ensimmäinen hotelli. 1900-luvun alussa kylpylätoiminta alkoi kukoistaa, ja tuolloin rakennettiin myös ensimmäiset hoitolaitokset sekä useat upeat puurakennukset.
Ventspils
Ventspils (, , , , aiemmin Виндава) on kaupunki Latvian luoteisosassa Itämeren rannalla. Ventspils on nimetty kaupungin läpi kulkevan Ventajoen mukaan. Vuonna 2017 kaupungin asukasluku oli noin 39 200. Kaupunki on yksi Latvian yhdeksästä tasavallan tason kaupungista. Sitä ympäröi erillinen Ventspilsin kunta.
Ventspilsin lentokenttä on yksi maan kolmesta kansainvälisestä lentokentästä. Ventspilsistä on lauttayhteys Ruotsin Nynäshamniin sekä Saksaan.
Ventspils kehittyi kalparitariston linnan ympärille. Ensimmäinen maininta linnasta on vuodelta 1290, joka tulkitaan myös Ventspilsin kaupungin perustamisvuodeksi. Linnaa käyttivät Liivinmaan ritarikunnan jäsenet. Puolan ja Ruotsin välisessä sodassa linna tuhoutui osittain, mutta sitä ollaan uudelleenrakennettu. 1600-luvun lopulla linnan tornia käytettiin majakkana ja 1800-luvulla rakennus toimi vankilana. Toisen maailmansodan jälkeen 1980-luvulla linna toimi Neuvostoliiton sotilaiden tilana, nykyään se on taide- ja historiamuseo.
Keskiajalla kaupunki oli tärkeä hansaliiton keskus. Nykyään Ventspils toimii kauttakulkusatamana Venäjälle, mikä on tehnyt siitä Latvian vauraimman kaupungin.
Hauen suoli
Hauen suoli oli joissakin suomalaisissa mytologiaperinteissä vainajalan eli Tuonelan osa. Tietäjät hakivat usein vainajien sieluja Tuonelasta eläviä auttamaan. Hauen suoleen joutunutta henkeä ei kuitenkaan saatu enää elävien ilmoille. Sinne mennyt mätäni kelvottomaksi.
Kerran tietäjä makasi lovessa kolmatta vuotta. Loveen maannut matkasi henkimaailmassa, ruumis elottomana. Vuosia maannut oli tietenkin jo kuollut. Puoltaja, tietäjän apuri, arvasi vihdoin, missä miehen sielu makasi:
Silloin tietäjän jalat vielä säpsähtivät ja tietäjä sanoi:
Hauen suoleen tai hauen kitaan on voitu myös manata vihollisia. Ihmiseltä otettu ruumiin osa, kuten hius tai kynnenpala on voitu heittää veteen ja loitsia haukea syömään se. Ihmisen osa on jopa voitu laittaa kalan suuhun, ja päästää kala vapaaksi. Tarkoitus on ollut pilata ihminen, ehkä viedä hänen sielunsa manalle. Kalojen, ehkä erityisesti hauen, on ajateltu voivan kulkea veden kautta alapuoliseen maailmaan, vainajalaan.
Supersonic
”Supersonic” on brittiläisen rockyhtye Oasiksen kappale ja ensimmäinen single. Se julkaistiin singlenä 11. huhtikuuta 1994 yhtyeen esikoisalbumilta "Definitely Maybe", ja se nousi Britannian singlelistalla sijalle 31. Singleä on myyty Britanniassa yli 250 000 kappaletta. Yhdysvalloissa se nousi "Billboardin" Modern Rock Tracks -listan sijalle 11.
Kappaleen on kirjoittanut kitaristi Noel Gallagher, ja sen laulaa hänen veljensä Liam Gallagher. Noel Gallagher on sanonut ”Supersonicin” olevan sen helpon ja nopean syntytarinan johdosta eräs hänen suosikkikappaleistaan: kertomansa Gallagher kirjoitti kappaleen yhdeltä istumalta. Kappale myös levytettiin samana päivänä. ”Supersonicin” musiikkivideon brittiläisen version ohjasi Mark Szaszy, ja yhdysvaltalaisversion puolestaan Nick Egan. Brittiläinen musiikki- ja viihdelehti "Q" sijoitti ”Supersonicin” sijalle 20 sadan parhaan kitarakappaleen listallaan vuonna 2005, ja vuonna 2007 brittiläinen musiikkilehti "NME" valitsi sen sijalle 25 listassaan 50 Greatest Indie Anthems Ever.
”Supersonic” on mukana yhtyeen kokoelma-albumeilla "Stop the Clocks" (2006) ja "Time Flies... 1994–2009" (2010). Alkuperäisen singlen B-puolina julkaistiin painoksesta riippuen joko kappale ”Take Me Away”, liveversio kappaleesta ”I Will Believe” tai white label -demo kappaleesta ”Columbia”. B-puolina julkaistut kappaleet sisältyvät vuonna 2014 julkaistun "Definitely Mayben" 20-vuotisjuhlapainoksen bonuslevylle.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Noel Gallagher, ellei toisin mainita.
Nekromanteion (Achérontas)
Nekromanteion tai Nekyomanteion on Kreikassa, Epeiroksen maakunnassa sijainnut kuolleiden oraakkeli, jonka Homeros kuvailee Odysseuksen manalamatkan yhteydessä. Siellä harjoitettiin nekromantiaa, ja se oli Persefonen ja Haadeen palvontapaikka. Oraakkeliksi on väitetty Achérontas-joen suistoalueella Mesopótamon kylässä sijaitsevia raunioita, mutta tulkinta on kiistanalainen.
Kreikkalainen arkeologi löysi Mesopótamon rauniot 1950-luvulla Johannes Kastajan (Ágios Ioánnis) kukkulalta, Johannes Kastajan kirkon alta ja ympäriltä. Rakennelman keskiosa muodoistuu 22 metriä pitkästä neliöstä, jonka seinät ovat kolme metriä paksut ja taitavasti tehdyt. Keskiosan ulkopuolella on ulompi muuri ja useita huoneita. Keskiosassa on myös kellari, jossa seremonioita arvelun mukaan pidettiin.
Laakamadot
Laakamadot ("Platyhelminthes") on yksi eläinkunnan pääjaksoista. Suurin osa tunnetuista laakamatolajeista on toisten eläinten loisia, mutta lähes yhtä paljon on vapaina eläviä lajeja. Laakamatoihin kuuluvat muiden muassa skistosomiaasia (bilhartsiaa) aiheuttavat halkiomadot sekä lapamato ja muut suolistossa elävät heisimadot.
Laakamatoja on ruumiinrakenteen perusteella pidetty yhtenä alkeellisimmista kaksikylkissymmetristen eläinten ryhmistä. Kehittyneemmistä eläimistä kuten nivelmadoista tai niveljalkaisista ne erottaa se, ettei niillä ole ruumiinonteloa ihon ja suolen välissä eikä myöskään erilaistuneita hengitys- ja verenkiertoelimiä. Hengityskaasujen vaihto tapahtuu suoraan diffuusiolla pintasolukon lävitse. Tähän liittyen laakamadot ovat joko hyvin pieniä tai sitten litteitä, nauha- tai lehtimäisiä matoja, mikä mahdollistaa kaasujen vaihdon koko ruumiiseen. Toinen ominaispiirre on pussimainen suoli, jossa sekä ravinnon otto että jätteiden poisto tapahtuu suun kautta; erillistä peräaukkoa ei yleensä ole. Suoli sinänsä voi olla monihaarainen, ravinnon tehokkaaksi kuljettamiseksi ruumiin eri osiin.
Laakamadoilla ei ole ulkoista tai sisäistä tukirankaa. Epidermin (pintakerroksen) solut ovat värekarvallisia, ja karvoja on useita kussakin solussa. Epidermin ja suolen välissä on mesenkyymisolukkoa ja lihassäikeitä. Laakamadot ovat kaksineuvoisia, eli sama yksilö tuottaa sekä naaras- että koiraspuolisia sukusoluja. Siittiösolut ovat tyypillisesti kaksipyrstöisiä. Munat kehittyvät joko suoraan madoiksi tai vapaana uivan toukkavaiheen jälkeen. Jotkut laakamadot pystyvät lisääntymään suvuttomasti jakautumalla.
Perinteisesti laakamadot on jaettu neljään luokkaan. Näistä kidusmadot ("Monogenea"), tiehytmadot ("Trematoda") ja heisimadot ("Cestoda") ovat kaikki yksinomaan loismatoja sisältäviä luokkia. Ne muodostavat yhdessä monofyleettisen ryhmän "Neodermata". Neljäs luokka värysmadot ("Turbellaria") puolestaan sisältää enimmäkseen vapaana eläviä laakamatoja. Ne ovat petoja, joiden elinympäristöä ovat meret, sisävedet ja kostea maaperä. Värysmadot ei kuitenkaan ole yhtenäinen taksoni, vaan laaja parafyleettinen ryhmä, jonka yhdestä haarasta loismatoluokat polveutuvat.
Värysmatoihin aiemmin luettu alkeellisten matojen "Acoela"-ryhmä on hiljattain kokonaan erotettu laakamadoista omaksi pääjaksokseen "Acoelomorpha", joka ilmeisesti edustaa kaksikylkissymmetristen eläinten sukupuun varhaista haaraa. Näin ollen jäljelle jäävät varsinaiset laakamadot olisivat lähempää sukua muille eläimille, esimerkiksi selkärankaisille, kuin näille ulkoisesti laakamatomaisille "Acoelomorpha"-madoille. Näin määritellyt laakamadot ovat yhtenäinen ryhmä, joka jakaantuu kahteen haaraan, "Catenulida" ja "Rhabditophora". Värysmatoja (""Turbellaria"") on molemmissa haaroissa, ja kolmen loismatoluokan ryhmä muodostaa sivuhaaran "Rhabditophora"-ryhmän sisällä.
Korona (peli)
Korona on biljardin tapainen peli, jossa pelaajat lyövät kepeillä kiekon muotoisia nappuloita neliskulmaisen pelialueen kussakin nurkassa sijaitseviin purkkeihin. Peliä pelataan puisella laudalla, joka on rajattu matalin reunoin. Peliä voi pelata kahdesta neljään pelaajaa. Koronan on keksinyt Juho Jussila, joka on keksinyt myös fortunan ja suomalaisen tikkataulun ja siihen liittyvät tikanheiton säännöt. 
Koronan lajiliittona Suomessa on vuodesta 2013 toiminut Suomen Koronaliitto.
Pelin alussa kullakin pelaajalla on kahdeksan pelinappulaa, jotka on sijoitettu kiinni pelilauden yhteen päätyyn siten, että nappulat ovat rivissä reunan keskikohdassa. Erikseen on käytössä muita nappuloita isompi lyöntinappula, jota pelaajat lyövät muodoltaan ja kooltaan rumpukapulan ja biljardikepin väliltä olevalla kepillä. Pelaaja saa biljardista poiketen lyödä vain siltä reunalta lautaa, jossa hän on omien pelinappuloidensa aloitustilannetta vastakkaisella puolella. Tarkoituksena on lyödä omat pelinappulat purkkeihin. Aivan aluksi haasteena on saada laudan reunaan kiinni laitetut nappulat yleensä liikkeelle tarpeeksi kovilla lyönneillä. Jos pelinappula lentää pois pelilaudalta, nostetaan se takaisin aloitustilanteeseen. Mikäli lyöntinappula menee purkkiin, tai se kimpoaa pois pelilaudalta, nostetaan yksi vastustajalta purkkiin saatu nappula takaisin aloitustilanteeseen. Jos lyöjä lyö pelinappulan itseään lähellä oleviin purkkeihin niin silloin lyöjän pitää huutaa ”Omat”.
Live Forever
Live Forever on Oasiksen kappale ja järjestyksessään yhtyeen kolmas single joka julkaistiin 8. elokuuta 1994. Parhaimmillaan se nousi virallisella Ison-Britannian single-listalla sijalle 10. "Live Forever" oli Oasiksen ensimmäinen Top-10 single, joka nosti yhtyeen kohti suurempaa suosiota ja se on yksi yhtyeen keskeisimmistä ja merkittävimmistä kappaleista, myös NME-lehti on valinnut sen vuoden singleksi. Live Forever valitaan poikkeuksetta Top-10:een kun listataan kautta-aikojen parhaimpia brittiläisiä rock-kappaleita. Singleä on myyty Isossa-Britanniassa yli 319,000 kappaletta. Talo singlen kannessa on John Lennonin kotitalo Liverpoolissa osoitteessa 251 Menlove Avenue.
Noel Gallagher on sanonut kappaleen saaneen alkunsa Nirvanan ""In Utero"" -levyn ilmestymisen aikoihin, kun radiossa soitettiin raitoja Nirvanan tulevalta albumilta. Yksi raidoista oli I Hate Myself And I Want To Die, joka ei kuitenkaan päätynyt lopulliselle levylle. Noel kuuli kappaleen radiossa eikä voinut ymmärtää sitä. ""Kurt Cobain, hänellä oli kaikki mitä minä halusin elämältä: bändi, kriitikkojen ylistys, mainetta ja rahaa, ja kuinka ihmeessä hän "vihaa itseänsä ja haluaa kuolla", kun taas minä olin köyhä ja halusin elää ikuisesti.""
Kaikki kappaleet kirjoittanut Noel Gallagher, ellei toisin mainita.
Eugene O’Neill
Eugene O’Neill (16. lokakuuta 1888 New York, Yhdysvallat – 27. marraskuuta 1953, Boston, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija. O’Neill toi Anton Tšehovin, Henrik Ibsenin ja August Strindbergin edustaman dramaattisen realismin amerikkalaiseen näytelmäkirjallisuuteen. Heti ensimmäinen O’Neillin näytelmä, "Taivaanrannan tuolla puolen" (Beyond the Horizon, 1920), voitti näyttämötaiteen Pulitzer-palkinnon. Hän sai kaksi muuta Pulitzeria näytelmistään "Anna Christie" (1922) ja "Strange Interlude" (1928). Hänelle myönnettiin kirjallisuuden Nobel-palkinto vuonna 1936.
O’Neillin isä oli suosittu näyttelijä, ja Eugene O’Neill kulki lapsuusvuosinaan äitinsä kanssa mukana isän kiertueilla. Seitsemänvuotiaasta kolmetoistavuotiaaksi hän kävi katolista koulua, sitten valmistavaa koulua ja yhden vuoden Princetonin yliopistossa. Nuoruusvuosinaan hän teki satunnaisia töitä maissa ja merillä.
Myrskyisän elämän elänyt O’Neill oli aviossa kolmasti. Hänen tyttärensä Oona meni 17-vuotiaana naimisiin Charles Chaplinin kanssa 1943, minkä jälkeen O’Neill teki tämän perinnöttömäksi, samoin kuin poikansa Shanen, jonka elämäntyyliä isä ei hyväksynyt. Hänen poikansa ensimmäisestä avioliitosta teki itsemurhan.
Jürgen
Jürgen (, "maanviljelijä", , , ) on saksankielinen miehen etunimi. Saksassa Jürgenin nimipäivää vietetään 23. huhtikuuta. Nimen kantajia on erityisen paljon vanhemmissa sukupolvissa.
Sveitsissä nimestä on käytössä lyhyempi muoto "Jürg". Muita muotoja ovat "Jorg, Jörg, Jörgen, Jörn, Jürn" ja "Jurg".
Yrjö, Yrjänä, Jyrki ja Jyri ovat nimen suomalaisia vastineita.
Bet
Bet on heprealaisen, foinikialaisen ja aramealaisen kirjaimiston toinen kirjain. Se on kreikkalaisen beetan, latinalaisen B:n ja kyrillisen Б:n edeltäjä.
Heprean kielessä bet-kirjain ääntyy /b/, jos sen sisällä on piste (dageš). Kirjaimella on myös pisteetön muoto vet, jolloin se ääntyy /v/. Sanan alussa esiintyessään bet on aina pisteellinen ja lopussa pisteetön.
Bet on Tooran ensimmäinen kirjain: sana "alussa" on hepreaksi בראשית, "bərešit". Sanan edessä bet toimii prepositiona, jolla voi olla useita merkityksiä, muun muassa inessiivi (-ssa, -ssä), ajallinen -na, -nä ("sinä päivänä") tai instrumentaalinen -lla, -llä ("vasaralla"). Kirjaimen nimi tulee taloa tarkoittavasta sanasta. Heprealaisessa numerojärjestelmässä betillä on lukuarvo kaksi.
Esimerkkejä:
Matematiikassa betiä käytetään ylinumeroituvien joukkojen mahtavuuden kuvaamiseen. Reaalilukujen joukon R mahtavuutta merkitään formula_1. Numeroituvasti äärettömän joukon, esimerkiksi luonnollisten lukujen joukon mahtavuutta merkitään formula_2. Edelleen formula_3 ovat joukkojen formula_4 mahtavuudet, missä formula_5 on joukon N potenssijoukko.
Höyheneukko
Höyheneukko on suomalaisessa kansanperinteessä riistalintujen kantaemo eli emuu. Höyheneukko kaitsi lintuparvia. Höyheneukolle laitettiin uhreja onttoon puunrunkoon, jotta hän antaisi linnustajalle saalista. Ontosta uhripuusta Höyheneukko on saanut nimet Holohonka ("ontto mänty") ja Koppa ("ontto esine").
Höyheneukkoa vastaavia lintujen kantaäitejä tiedetään niin saamelaisesta, kreikkalaisesta kuin eräistä siperialaisistakin mytologioista.Martti Haavio: Suomalainen mytologia (1967)
Erdősin–Straussin konjektuuri
Erdősin–Straussin konjektuuri on Paul Erdősin ja E. G. Straussin esittämä egyptiläisiin murto­lukuihin liittyvä väittämä, jonka mukaan Diofantoksen yhtälöllä
on olemassa positiivisista kokonaisluvuista "a", "b" ja "c" muodostuva kokonaislukuratkaisu kaikilla kokonaisluvuilla formula_2. Väittämän on osoitettu (A. Swett) pitävän paikkansa kaikilla positiivisilla kokonaisluvuilla formula_3.
Yleisyyttä rajoittamatta voidaan olettaa, että yllä olevassa esityksessä 
formula_4.
Helposti todetaan, että kaikilla parillisilla luvun formula_5 arvoilla
Yleisemmin, jos alkuluvulla formula_7 on esitys
niin kaikilla positiivisilla kokonaisluvuilla formula_9 on
Mahdollisen pienimmän vastaesimerkin etsinnässä voidaan siis keskittyä tarkastelemaan luvun formula_5 alkulukuarvoja.
Jos formula_12 (mod formula_13), voidaan käyttää esitystä
Jos formula_15 (mod formula_16), on
Jos formula_18 (mod formula_19), käytettävissä on esitys
Jos formula_18 (mod formula_22), käytettävissä on esitys
Kuippana
Kuippana on suomalaisessa kansantarustossa metsänhenki. Kuippanalla ja sille sukua olevilla hahmoilla on eri perinteissä erilaisia tehtäviä ja nimityksiä. Kuopion seudulla Kuippana oli ehkä jäniksiä tuova metsänhaltija, mahdollisesti jänisten emuu. Uskomusolentoja, joilla on Kuippanaa muistuttava nimi, kutsutaan myös metsän kuninkaaksi tai Karhun emännäksi, ja niitä rukoillaan pitämään pedot kurissa tai suomaan riistaa.
Kuippanan toisena nimenä esiintyy toisinaan Hippa.
Näiden metsänhenkien nimitysten arvellaan olevan sukua "Kuippanalle":
Rooman diktaattori
Diktaattori () oli Rooman tasavallan aikoina poikkeusvirka. se uskottiin luotettavalle roomalaiselle, joka otti hetkellisen vastuun valtakunnasta, etenkin sotatilanteessa, kun koko valtion olemassaolo oli uhattuna. Yleinen pituus diktaattorin toimikaudelle oli kuusi kuukautta, jonka jälkeen senaatti saattoi jatkaa toimikautta toiset kuusi kuukautta. Diktaattorijärjestelmään turvauduttiin esimerkiksi puunilaissodissa. Tuolloin diktaattori ei merkinnyt hirmuhallitsijaa, vaan sananmukaisesti sanelijaa, vaikka esimerkiksi Caesar kenties täyttäisi monet nykyisen määritelmän kriteerit.
Susanna Huovinen
Krista Anri Susanna Huovinen (s. 10. kesäkuuta 1972 Liminka) on suomalainen poliitikko. Huovinen oli 1999–2018 SDP:n kansanedustaja Keski-Suomen vaalipiiristä. Vuosina 2005–2007 hän oli Vanhasen I hallituksen liikenne- ja viestintäministeri ja vuosina 2013–2015 Kataisen ja Stubbin hallitusten peruspalveluministeri. Vuosina 1992–2008 Huovinen oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen.
Huovinen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1991 Jyväskylän normaalikoulun lukion liikuntalinjalta ja yhteiskuntatieteiden maisteriksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 1998 pääaineenaan yhteiskuntapolitiikka. Vuosina 1996–1997 hän työskenteli Nuorisoyhteistyö Allianssin rasisminvastaisen kampanjan yhteyssihteerinä ja teki myös pro gradu -tutkielmansa suvaitsevaisuudesta.
Huovinen kiinnostui politiikasta 15-vuotiaana ja toimi demarinuorissa. 19-vuotiaana hän oli ehdolla vuoden 1991 eduskuntavaaleissa, joissa sai 1 116 ääntä. Vuoden 1992 kuntavaaleissa Huovinen valittiin Jyväskylän kaupunginvaltuustoon. Hän oli valtuutettu vuoteen 2008, jolloin jättäytyi kuntapolitiikasta.
Huovinen oli ehdolla eduskuntaan jälleen vuoden 1995 vaaleissa mutta jäi toiselle varasijalle 3 122 äänellä. Hänet valittiin ensimmäisen kerran kansanedustajaksi vuoden 1999 vaaleissa. Vaalikaudella hän oli talousvaliokunnan, ympäristövaliokunnan ja tulevaisuusvaliokunnan jäsen. Vuoden 2003 vaaleissa Huovinen valittiin jatkokaudelle. Hän oli vuosina 2003–2005 sosialidemokraattien eduskuntaryhmän ensimmäinen varapuheenjohtaja.
Syyskuussa 2005 SDP kierrätti ministereitään ja Huovinen nostettiin Leena Luhtasen tilalle Vanhasen I hallituksen liikenne- ja viestintäministeriksi, jona hän toimi vaalikauden loppuun.
Huovinen valittiin eduskuntaan myös vuosien 2007 ja 2011 vaaleissa. Hän toimi ympäristövaliokunnan puheenjohtajana kahteen otteeseen vaalikaudella 2007–2011 mukaan lukien vuonna 2010 kun ympäristövaliokunta äänesti ydinvoimalupien myöntämistä vastaan. Vuosina 2011–2013 Huovinen toimi sekä Euroopan neuvoston että Itämeren parlamentaarikkokonferenssin Suomen valtuuskuntien puheenjohtajana.
Toukokuussa 2013 SDP kierrätti jälleen ministereitään ja Huovinen valittiin Kataisen hallituksen peruspalveluministeriksi Maria Guzenina-Richardsonin seuraajaksi. Vasemmistoliiton vetäydyttyä hallituksesta huhtikuussa 2014 myös tasa-arvoasiat siirrettiin Huoviselle. Hänen kaudellaan suurena hankkeena oli myös sote-uudistus. Huovinen on kannattanut alkoholilainsäädännön tiukentamista ja ehdottanut esimerkiksi alkoholiveron korottamista ja keskioluen myynnin siirtämistä kaupoista takaisin Alkoon.
Huovinen valittiin 17. huhtikuuta 2018 Keski-Suomen ensi- ja turvakodin toi­min­nan­joh­ta­jak­si. Hän ilmoitti hakevansa vapautusta eduskuntatyöstä. Hänen tilalleen eduskuntaan tuli Riitta Mäkinen.
Huovinen on ollut naimisissa vuodesta 2003 Jyväskylän kaupunginjohtaja Timo Koiviston kanssa ja heillä on kaksi lasta. Perhe asuu Jyväskylän Säynätsalossa.
Huovinen harrasti nuorena yleisurheilua.
Czesław Miłosz
Czesław Miłosz ([ˈt͡ʂɛswaf ˈmiwɔʂ]; 30. kesäkuuta 1911 Šeteniai, Kaunasin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 14. elokuuta 2004 Krakova, Puola) oli puolalainen runoilija ja esseisti. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1980.
Czesław Miłosz syntyi Szetejnyssä (), silloisessa Venäjän keisarikunnassa, nykyisen Liettuan alueella, puolalaistuneeseen liettualaiseen aatelissukuun. Czesław oli sukua Adam Mickiewiczille ja Józef Piłsudskille joiden suku oli ollut tekemisissä Miłoszin perheen kanssa Puola-Liettuassa.
Miłosz opiskeli lakia Vilnan yliopistossa, joka oli tuohon aikaan puolankielinen, kuten iso osa kaupungin väestöstäkin. Miłosz myös kirjoitti koko tuotantonsa puolaksi, ja hän sanoi olevansa puolalainen, vaikka puolalaiset toisinaan hänen mukaansa pitävä häntä liettualaisena. Milosz puhui sujuvasti puolaa, liettuaa, venäjää, englantia ja ranskaa.
Venäjän vallankumouksen aikoihin hän asui perheineen myös Venäjällä. Toisen maailmansodan vuodet Miłosz vietti Varsovassa, jossa hän kävi Władysław Tatarkiewiczin luennoilla. Hän puolansi uudelleen Uuden testamentin.
Toisen maailmansodan jälkeen Miłosz toimi ensin Puolan kansantasavallan diplomaattina Yhdysvalloissa mutta ei viihtynyt siellä vaan palasi Eurooppaan ja siirtyi kulttuuriattašeaksi Pariisiin. Miłosz riitaantui hallituksen kanssa vuonna 1951 ja haki poliittista turvapaikkaa Ranskasta. Myöskään Ranskassa hän ei viihtynyt maan kulttuuriväen keskuudessa vallinneen poliittisen ilmanpiirin vuoksi. Älymystö ihaili kommunismia, ja Miłosz tunsi että älymystön jäsenet käänsivät hänelle selkänsä. Siksi hän muutti uudestaan Yhdysvaltoihin.
Vuonna 1960 Miłosz muutti Kalifornian Berkeleyyn ja sai viran Kalifornian yliopistosta, jossa hän toimi Puolan kirjallisuuden ja slaavilaisten kielten ja kirjallisuuden professorina 1961–1998. Czesław sai Neustadtin kansainvälisen kirjallisuuspalkinnon vuonna 1978. Yhdysvaltojen kansalaisuuden hän sai 1970.
Czesław Miłosz sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1980. Kommunistinen Puola sensuroi hänen teoksiaan, mutta niitä julkaistiin maanalaisina painoksina. Rautaesiripun kaaduttua vuonna 1989 Miłosz saattoi palata Puolaan. Hän asettui asumaan osaksi Krakovaan mutta säilytti myös Kalifornian-kotinsa. Miłosz sai Israelin holokaustimuistopaikalle kunnialaatan. Hän kuoli 2004 kotonaan Krakovassa 93-vuotiaana. Hänet on haudattu Krakovan Kazimierzissa sijaitsevan ns. Kalliokirkon (Kościół na Skałce) Ansioituneiden kryptaan.
Runojen lisäksi Miłosz tunnetaan kirjasta "Vangittu mieli", joka kertoo älymystön suhteesta kommunistiseen totalitarismiin. "Issan laakso" kertoo nuoruudenajoista Vilnassa ja sen ympäristössä.
Odysséas Elýtis
Odysséas Elýtis (, oik. "Odysséas Alepoudélis", Οδυσσέας Αλεπουδέλης; 2. marraskuuta 1911 – 18. maaliskuuta 1996) oli kreikkalainen runoilija. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1979.
Elýtiksen pääteos on eeppinen runoelma "Ylistetty olkoon" ("Το Άξιον Εστί", "To Áxion Estí"), joka käy läpi Kreikan kolmituhatvuotisen historian yhdistellen muinaisia jumalia ortodoksisen liturgian kuvakieleen. Míkis Theodorákis on säveltänyt osia runoelmasta.
Toisen maailmansodan aikana Elýtis toimi vastarintaliikkeessä ja palveli Albanian rintamalla. Sinne sijoittuu hänen vuonna 1943 ilmestynyt runoelmansa "Ásma iroikó kai pénthimo gia ton chaméno anthypolochagó tis Alvanías" ("Άσμα ηρωικό και πένθιμο για τον χαμένο ανθυπολοχαγό της Αλβανίας"). Vuosina 1948–1953 Elýtis asui Pariisissa ja tutustui Picassoon ja muihin taidemaailman hahmoihin.
Vicente Aleixandre
Vicente Pío Marcelino Cirilo Aleixandre y Merlo (26. huhtikuuta 1898 Sevilla – 14. joulukuuta 1984 Madrid) oli espanjalainen runoilija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1977. Aleixandren varhaistuotanto on lähellä surrealismia. Antifasististen mielipiteittensä takia hänen kirjansa olivat kiellettyjä 1936–1944.
Espanjan sisällissota vaikutti häneen syvästi, ja hän siirtyi yksinkertaisemman kuvakielen käyttöön. Hän kuului Ryhmä 27 -nimiseen runoilijaryhmään yhdessä muun muassa Federico García Lorcan kanssa.
Mantova
Mantova on kaupunki Mantovan maakunnassa Lombardian alueella Pohjois-Italiassa. Se sijaitsee järvikannaksella. Kaupungissa on vajaat 50 000 asukasta, ja sen pinta-ala on 64 neliökilometriä. Mantova on otettu yhdessä läheisen Sabbionetan kaupungin kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon ja se tunnetaan maalari Andrea Mantegnan ja arkkitehti Giulio Romanon mestariteoksista.
Kaupunki perustettiin todennäköisesti noin 2000 eaa. Minciojoen varrelle. 600-luvulla eaa. paikalla oli etruskilainen kylä, ja kaupungin nimi periytyykin etruskien Mantus-jumalasta. Keskiajalla kaupunkia hallitsivat useat Italian kulttuuria edistäneet ja rahoittaneet perheet, kuten Bonacolsit ja Corradi di Gonzagat (myös nimellä Gonzaga; 1328–1707). Mantovan herttuan arvoa kantaneet Gonzagat suojelivat taidetta ja kulttuuria sekä taiteilijoita, joihin kuuluivat Leon Battista Alberti, Andrea Mantegna, Donatello, Luca Fancelli ja Nicolò Sebregondi. Gonzagat teettivät kaupungin ympärille tekojärviä sotilaallisessa tarkoituksessa Minciojokea patoamalla. Kolme näistä järvestä on yhä olemassa, ja niissä on vahva kalakanta. Lisäksi alueella on lintujärviksi jääneitä kosteikkoja (Valli del Mincion, Bosco Fontanan ja Vallazzan suojelualueet).
Gonzagan suku hallitsi Mantovan herttuakuntaa 1328–1707. Sen jälkeen alue kuului Habsburg-suvun Itävaltaan, kunnes se liitettiin yhdistyneeseen Italian kuningaskuntaan 1866.
Mantovassa on yhä paljon taiteen ja arkkitehtuurin aarteita eri aikakausilta: Duomo, Palazzo Ducale, Magna Domus, Palazzo del Capitano, Palazzo Vescovile, Palazzo degli Uberti, Palazzo Castiglioni (tai Palazzo Bonacolsi), Gabbian torni ja Palazzo del Podestà. Varmaankin arvokkain Mantovan rakennus on suurikokoinen renessanssilinna Palazzo del Te, joka on arkkitehti Giulio Romanon luomus vuosilta 1525–1535. Barokkityylinen teatterirakennus Teatro Bibiena eli "Teatro Scientifico" on arkkitehti Antonio Galli da Bibienan luomus.
Mantova oli Italian kulttuuripääkaupunki vuonna 2016.
Maitolaituri
Maitolaituri, on usein katoksellinen, joskus myös seinällinen lava tai teline, johon meijeriin vietävät, maitoa täynnä olevat maito­tonkat eli pystöt tuotiin odottamaan maitoautoa. Maitolaitureilla sijaitsivat usein myös postilaatikot. Ne toimivat myös nuorison kokoontumispaikkoina. Maitolaitureita alettiin rakentaa 1920-luvulta alkaen ja ne yleistyivät etenkin toisen maailmansodan jälkeen maitoautojen eli tonkissa kuljetetun maidon keruuseen käytettyjen avolavaisten kuorma-autojen myötä. Maitolaiturit jäivät pois käytöstä tilasäiliöiden yleistyessä 1970-luvulta alkaen, kun säiliöautoiksi muuttuneet maitoautot alkoivat imeä maidon suoraan navetassa sijaitsevasta tilasäiliöstä.
Maitolaitureiden hävittyä alkuperäisestä käytöstään niitä on paikoin säilytetty ja kunnostettu. Yksi esimerkki tästä on Velaatan maitolaiturimuseo Tampereen Velaatassa. Maitolaiturijäljitelmiä pihoille, tienvarsille tai messukäyttöön valmistetaan nykyään myös kaupallisesti.
Onnenhattu
Onnenhattu on toisinaan vastasyntyneen lapsen päätä verhoamaan jäänyt sikiökalvo. Onnenhattu on joissain kulttuureissa katsottu hyväksi enteeksi lapsen kannalta; lapsesta on uskottu tulevan viisas, älykäs tai merkittävä. Ainakin suomalaiset, ruotsalaiset ja saamelaiset ovat toisinaan ottaneet lapsen onnenhatun talteen, kuivanneet sen, ja antaneet tälle myöhemmin säilytettäväksi koko elämän ajan. Onnenhattu on myös usein haudattu vainajan kanssa.
Onnenhattu on mahdollisesti tarkoittanut myös, että ihminen saa voimakkaan suojelushaltijan eli luonnon. Hattu on jopa voitu samaistaa voimakkaaseen luontoon. Näin on esimerkiksi joissain luontoa kutsuvissa loitsuissa:
Parkkisenkangas
Parkkisenkangas on Oulun kaupunginosa Oulujoen pohjoisrannalla. Se rajoittuu etelässä Oulujokeen, idässä Myllyojaan, lännessä Hinttaan ja pohjoisessa Vaalantiehen (yhdystie 8300). Parkkisenkangas kuuluu Myllyojan suuralueeseen, joten alueen palvelut on keskitetty Myllyojan keskukseen. Parkkisenkankaalla asuu 300 asukasta.
Parkkisenkangas on päävaltaisesti omakotitaloaluetta. Oulujoen rannalle Erkkolan sillan kupeeseen on keskittynyt varakkaampien asuntojen alue, jota ympäröivät keskituloisten omakotitaloasunnot. Alueella on myös vanhempaa rakennuskantaa. Kaupunginosan nimi tulee Parkkisen talosta, joka sijaitsee Erkkolan sillan kupeessa.
Parkkisenkangas rajoittuu varsin suppealle alueelle, yhden kokoojakadun (Sangintie) varteen. Alueella on vain muutamia katuja.
Sanginjoki (Oulu)
Sanginjoki on Oulun kaupunginosa, samannimisen joen alajuoksulla, Sanginsuun suuralueella. Sanginjoen kaupunginosassa asuu noin 30 asukasta. Kaupunginosa rajoittuu Sanginsuun, Lapinkankaan ja Ulkosangin kaupunginosiin sekä Muhoksen kuntaan.
Vuoteen 1965 saakka Sanginjoki kuului kylänä Oulujoen kuntaan. Nykyisin Sanginjoen kaupunginosa kuuluu Sanginsuun suuralueeseen.
Indian Wells Masters
Indian Wells Masters on vuosittainen maaliskuussa Indian Wellsissä, Yhdysvaltain Kaliforniassa järjestettävä tennisturnaus. Tapahtuma kuuluu miesten Masters-sarjaan ja naisten -sarjaan. Alkujaan naisten turnaus pidettiin viikkoa ennen miehiä. Vuonna 1996 Indian Wellsistä tuli yksi harvoista miesten ja naisten huipputason (ATP ja WTA) yhdistetyistä turnauksista. Viime aikoina siitä on kasvanut yksi molempien kiertueiden suurimmista tapahtumista; mukana on vuosittain 96 pelaajaa niin miehissä kuin naisissakin. Se on myös yksi harvoista turnauksista, joissa pääsarjaa pelataan yli viikon.
Virallinen nimi sponsorin mukaan on nykyisin BNP Paribas Open. Aikaisempia nimiä ovat olleet Pacific Life Open, Newsweek Champions Cup, Pilot Pen Classic ja Congoleum Classic. Naisten turnauksen nimenä on myös aiemmin ollut Evert Cup (entisen huippupelaajan Chris Evertin kunniaksi).
Andreas
Andreas on alun perin kreikankielinen miehen etunimi, joka merkitsee "miehekästä", "miehuullista". Kristityissä maissa nimen on tehnyt suosituksi Raamatun Andreas, Pietarin veli, yksi apostoleista.
Suomessa nimi Andreas on vuoden 2009 loppuun mennessä annettu 6859 mies­puoliselle henkilölle. Andreaksen nimipäivä on suomen­ruotsalaisen ja vuodesta 2020 lähtien myös suomenkielisen kalenterin mukaan 30. marraskuuta, joka on kristi­kunnassa vanhastaan apostoli Andreaan muistopäivä. Suomenkielisessä kalenterissa samalle päivälle on sijoitettu nimen muunnokset Antti, Antero ja Atte.
Amir Khan
Amir Khan (s. 8. joulukuuta 1986 Englanti) on brittiläinen nyrkkeilijä, olympiamitalisti ja hallitseva WBA-ammattilaisliiton ylemmän kevytsarjan maailmanmestari. Hän on britannianpakistanilainen ja kotoisin Boltonista.
Khan oli liian nuori osallistuakseen Yhdistyneen kuningaskunnan mestaruuskilpailuihin ennen 2004 Ateenan olympialaisia. Britannian olympiakomitea lähetti hänet olympiakarsintaturnaukseen Bulgariaan, jossa hän voitti sarjansa. Monet pelkäsivät Khanin loikkaavan Pakistanin tai Yhdysvaltain joukkueeseen. Vasta 17-vuotias Khan ylitti kaikki ennakko-odotukset Ateenassa, jossa hän saavutti hopeaa häviämällä loppuottelussa Kuuban 33-vuotiaalle Mario César Kindelán Mesalle. Ennen Ateenaa Khan oli ehtinyt otella vain seitsemän miesten amatööriottelua.Vuonna 2005 Khan siirtyi ammattilaiseksi. Viimeisessä amatööriottelussaan hän kohtasi olympiavoittaja Kindelanin uudestaan ja voitti tämän. Ensimmäisessä ammattilaisottelussaan hän tyrmäsi David Baileyn ensimmäisessä erässä. Heinäkuussa 2007 Khan voitti Kansainyhteisön mestaruuden Willie Limondia vastaan ja on sittemmin puolustanut titteliään neljästi. Huhtikuussa 2008 hän voitti Martin Kristjansenin WBO:n intercontintental-titteliottelussa, jonka voittaja pääsisi maailmanmestaruusotteluun. Syyskuun alussa käydyssä intercontinental-ottelussa Khanin ura koki kuitenkin kolauksen, kun Breidis Prescott tyrmäsi hänet ensimmäisessä erässä.
Khan jatkoi uraansa ja kohtasi Oisin Faganin voittaen tämän toisessa erässä teknisellä tyrmäyksellä tämän nilkan murruttua. Voiton myötä Khanista tuli WBA liiton väliaikainen mestari.
Vuoden 2009 maaliskuussa Khan puolusti menestyksekkäästi WBA-liiton vyötään Marco Antonio Barreraa vastaan. Ottelu päättyi viidennessä erässä Khanin voittoon Barreran silmäkulmassa ja kasvoissa olleiden haavojen vuoksi.
Vuoden 2009 heinäkuussa Khan nousi painoluokkaa ylöspäin ylempään kevytsarjaan ja kohtasi Andri Kotelnikin WBO-liiton maailmanmestaruusottelussa. Kamppailu päättyi Khanin voittoon kaikin tuomariäänin. Khan puolusti mestaruuttaan saman vuoden joulukuussa ensimmäisen erän teknisellä tyrmäyksellä Dmitriy Salitasta. 15. toukokuuta 2010 Khan puolusti mestaruuttaan Paul Malignaggia vastaan ja voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä 11. erässä.
Maikkula
Maikkula on Oulun kaupunginosa ja Maikkulan suuralueen keskus. Se sijaitsee Oulujoen etelärannalla, joen ja valtatien 22 välisellä alueella, noin 6–7 kilometrin päässä keskustan kaakkoispuolella. Kaupunginosassa on noin 3 700 asukasta. Maikkulan osa-alueita ovat Kontionkangas, Talonpojankangas ja Patamäki. Kaupunginosassa sijaitsee Maikkulan kartano.
Maikkula on kehittynyt mäntykangasharjulle lähelle jokea, ja kasvanut nykyiseen mittaansa 1980- ja 1990-lukujen aikana. Maikkulan keskus sijaitsee alueen länsiosassa, ja aluetta hallitsevat matalat kerrostalot sekä omakotitaloja ja Valion Maikkulan yksikkö.
Maikkula oli ennen maatalousvaltainen haja-asutusalue, mutta nykyään asutus on tiheää. Vuonna 2004 Maikkulan länsiosasta erotettiin Knuutilankankaan ja Knuutilanrannan alueet uudeksi Knuutilan kaupunginosaksi.
Peruspalvelut sijaitsevat Maikkulan keskustassa. Maikkulan monitoimitalon vieressä toimii Sale (ennen Spar Maikkula). Maikkulanraitin varrella sijaitsee Maikkulan kappeli sekä Maikkulan koulu. Haarasuontien varressa toimii Neste sekä Oulun Baari.
Maikkulasta on suora tieyhteys seututietä 815 pitkin Oulun lentoasemalle Oulunsalon. Oulun ja Kajaanin välinen valtatie 22 sijaitsee kaupunginosan etelälaidalla asutuskeskuksen välittömässä läheisyydessä.
Alueen tärkeimmät kokoojakadut ovat Kangaskontiontie sekä Kajaanintie (vanha valtatie), jotka toimivat myös joukkoliikenneväylinä. Maikkulasta on vaihdoton linja-autoyhteys kaupungin keskustaan ja edelleen pohjoisiin kaupunginosiin.