I/JR 37 (talvisota)
I/JR 37 eli Jalkaväkirykmentti 37:n ensimmäinen pataljoona perustettiin Mikkelissä ylimääräisten harjoitusten alkaessa 14. lokakuuta 1939 alkaen.
Perustettaessa pyrittiin täyttämään määrävahvuudet, mutta varsinkin kaluston osalta niistä jäätiin.
Pataljoonaan perustettiin seuraavat yksiköt (suluissa määrävahvuudet ja yksikön miehistön pääasiallinen kotipaikka):Pataljoona keskitettiin Jalkaväkirykmentti 37:n osana toiminta-alueelleen Suistamolle 21.-22. lokakuuta 1939.
1. joulukuuta pataljoona oli ryhmittyneenä puolustukseen noin 25 kilometrin päässä itärajalta Tulemajoki-linjalla ja sai tulikasteensa suojajoukkona olleen Erillinen pataljoona 8:n (Er.P 8) vetäydyttyä iltayöstä asemien lävitse. Yön aikana Neuvostoliiton 168. divisioonan joukot yrittivät jokilinjan ylitystä useaan eri otteeseen pataljoonan torjuessa yritykset.
2. joulukuuta taistelut jatkuivat Tulemajoki -linjalla, mutta alkuillasta pohjoisempana taistelleen Er.P 8:n uskottiin (virheellisen ilmoituksen perusteella) menettäneen asemansa ja siten pataljoonan pelättiin jäävän saarroksiin. Se irtautui asemistaan noin klo 21. Tieto Er.P 8:n perääntymisestä osoittautui perättömäksi, mutta tieto saatiin liian myöhään ja I/JR 37 aloitti vetäytymisen Laatokan rantatien suunnassa. Se käännettiin pian takaisin, mutta miehistön väsymyksen vuoksi eteneminen takaisin Tulemajoki-linjalle epäonnistui.
3. joulukuuta pataljoona joutui käyttämään lepoon. Pataljoona ei osallistunut iltapäivällä tehtyyn yritykseen palauttaa Tulemajoki-linja (hyökkäykseen osallistuivat rykmentin kaksi muuta pataljoonaa). Neuvostojoukkojen joen ylitystä ei kyetty kuitenkaan estämään. Rykmentti vedettiin Uuksunjoki-linjalle (III/JR 37:n jäädessä hieman edemmäs viivyttämään neuvostojoukkoja).
5. joulukuuta Puna-armeijan joukot saavuttivat Uuksunjoki-linja, joka oli määrätty IV armeijakunnan pääpuolustuslinjaksi. Taisteluja linjalla käytiin 8. joulukuuta asti, jolloin siitä jouduttiin luopumaan vihollisen voimakkaan painostuksen ja saarrostusuhan vuoksi.
8.-11. joulukuuta välisenä aikana suomalaisjoukot vetäytyivät Kitilä-Ruokojärvi-Syskyjärvi-Varpajärvi - linjalle, jonka taakse 13. divisioonan esikunnan määräyksestä alettiin kerätä joukkoja tulevia vastahyökkäyksiä varten. I/JR 37 kuului näihin yksiköihin ja oli 11. joulukuuta reservinä Varpajärven lohkon takana.
Tässä vaiheessa IV armeijakunnan alueella tyypillisesti esiintyneitä tilapäisorganisaatioita alettiin muodostaa ja I/JR 37 erotettiin alkuperäisestä rykmentistään ja liitettiin Ryhmä Jousimiehen alaiseen Taisteluosasto Auttiin.
12. joulukuuta aamuyöstä pataljoona aloitti etenemisensä kohti etelää Kotajärven itäpuolitse kohti Käsnäselkä-Lemetti - maantietä osana Taisteluosasto Auttia. Tavoitteena oli Neuvostoliiton 18. divisioonan huoltotien katkaiseminen. Tiettömän maaston vuoksi eteneminen oli hyvin hidasta ja lähtöasemassa Kotajärven itäpuolella oltiin vasta illansuussa.
Illalla I/JR 37 lähti pyrkimään kohti tavoitetta everstiluutnantti Otto Martti johtaman taisteluosaston osana yhdessä muun muassa II/JR 39:n kanssa. Uupuneiden joukkojen ja pimeyden vuoksi eteneminen kuitenkin pysähtyi ja joukot palasivat takaisin lähtöalueelleen. Eversti Pietari Autti päätti siirtää hyökkäyksen alkamisaikaa seuraavaan aamuun.
13. joulukuuta I/JR 37 aloitti etenemisensä suunnitelman mukaan kohti Siiran tienhaaraa, mutta ajautui kuitenkin mainitusta tienhaarasta noin 1,5 kilometriä pohjoiseen. Pataljoona käänsi kulkusuuntansa kohti tienhaaraa, mutta tienhaarassa ollut vihollisen pataljoona teki vastahyökkäyksen, joka löi pataljoonan osittain hajalle. Eteneminen tällä suunnalla osoittautui mahdottomaksi ja koska muutkaan hyökkäykseen lähteneet joukot eivät olleet saavuttaneet merkittävämpää menestystä päätti IV armeijakunnan komentaja keskeyttää hyökkäyksen hieman ennen puoltayötä. Hyökkäyksen torjumisessa vihollisella oli käytettävissään myös hyökkäysvaunuja, joka vaikutti merkittävästi hyökkäyksen epäonnistumiseen.
14. joulukuuta Pataljoona palasi taisteluosaston mukana lähtöalueelleen pääpuolustuslinjan pohjoispuolelle.
17. joulukuuta iltapäivällä 13. divisioona alisti Ryhmä Oinaalle kapteeni R. Kivilahden komentaman I/JR 37:n. Everstiluutnantti O.Martti sai käskyn ottaa I/JR 37:n lisäksi johtoonsa myös I/JR 38:n ja edetä Ruhtinaanmäen-Ruokojärven tien ylitse Mitroon.
17. joulukuuta alkaneessa Ruhtinaanmäkeen suuntautuvassa hyökkäyksessä pataljoona oli mukana (jälleen alkuperäisen rykmenttinsä komentajalle alistettuna = Ryhmä Oinas) tarkoituksena toimia ns. toisen aallon hyökkäävänä yksikkönä. Pataljoona eteni etulinjaan Ruhtinaanmäen kylän länsipuolelle. Hyökkäys alkoi kuivua kokoon muun muassa yhä kasvavan väsymyksen vuoksi ja osa joukoista vetäytyikin jo illan aikana taaksepäin.
18. joulukuuta tapahtumista on olemassa vain joitain hajatietoja, koska joukkojen alati kasvavan väsymyksen vuoksi ei esimerkiksi sotapäiväkirjoja täytetty asianmukaisesti kaikissa yksiköissä. I/JR 37 oli taistelussa Tuukkajanmäki-Ruhtinaanmäki välisellä alueella puna-armeijan 18. divisioonaan kuuluneen Jalkaväkirykmentti 208:n joukkojen kanssa.
19. joulukuuta IV armeijakunnan komentaja päätti keskeyttää hyökkäyksen ja asettua puolustukseen. Suurin merkitys päätökseen oli joukkojen erittäin suurella uupumuksella. Vastahyökkäyksellä, joka ei saavuttanut alkuperäistä tavoitetta (vihollisjoukkojen lyöminen Ruhtinaamäen alueelta) oli kuitenkin ollut siinä määrin vaikutusta, että myös vihollinen oli joutunut perääntymään hieman ja samalla menettänyt suurimmat halunsa jatkaa hyökkäystä.
Everstiluutnantti Martin komentamat I/JR 37 ja I/JR 38 saivat 19. joulukuuta iltapäivällä vallattua Ruhtinaanmäen pohjoispuolella sijaitsevat kunnalliskodin ja Jänismäen maastot. Pataljoona jäi puolustukseen Ruhtinaamäen pohjoispuolelle.
22. joulukuuta I/JR 37 luovutti rintamavastuun II/JR 38:lle ja siirtyi lepoon divisioonan reserviksi.
Tätä seurasi pataljoonan huolto- ja lepovaihe, jonka aikana divisioonan taistelualueen itäosassa 27.-28.12.1939 välisenä aikana saatiin puna-armeijan 18. divisioonan päähuoltotie katkaistua Lavajärvien alueella.
25. joulukuuta sai 13. divisioonan esikunta käskyn hyökätä Syskyjärven länsipuolitse Mitron suuntaan. Hyökkäystä varten perustettiin kaksi hyökkäysryhmää: Ryhmä Lohikäärmettä johti eversti Autti, jonka tehtävänä oli hyökätä Tuukkajanmäkeen sekä vallata Juttuselkä ja Ruhtinaanmäki ja edetä sen jälkeen Mitron suuntaan. Ryhmä Oinasta komensi everstiluutnantti Järvinen. Ryhmä Oinaan tehtävänä oli hyökätä ensin Ruhtinaanmäkeen idästä ja pohjoisesta sekä jatkaa sen jälkeen hyökkäystä Mitroon. Reserviksi 13 divisioonan esikunta oli varannut I/JR 37.
29. joulukuuta pataljoona alistettiin eversti Autille ja se hyökkäsi klo 13.40 alkaen osillaan ja lopulta klo 18.20 alkaen, siihen divisioonan luvan saatuaan, koko pataljoonan voimin kohti Juttuselkää Ruhtinaanmäen länsipuolella osana Ryhmä Lohikäärmettä. Hyökkäys kilpistyi neuvostoliittolaisten puolustukseen. 13. divisioonan komentaja keskeytti hyökkäyksen klo 20.15 ja käski pitää saavutetun etulinjan taisteluvartioilla sekä vetää joukkojen pääosat leirialueilleen. Alistus eversti Autille päättyi samana iltana.
31. joulukuuta klo 18.20 kapteeni Kivilahden komentama I/JR 37 alistettiin jälleen Ryhmä Oinaalle tehtävänä osallistua seuraavana aamuna aloitettavaan hyökkäykseen Ruhtinaanmäen valtaamiseksi.
1. tammikuuta 1940 Ryhmä Oinaalle alistettuna aloitettavassa hyökkäyksessä tuli pataljoonan edetä Juttuselän luoteispuolella oleva metsäkukkula lounaasta kiertäen Juttuselkään, mistä sen tuli jatkaa Ruhtinaanmäkeen saman aikaisesti rykmentin II pataljoona hyökkäsi metsäkukkulalle. 1.1.1940 I/JR 37:n aamuna aloittama hyökkäys ei johtanut toivottuun menestykseen ja pataljoona siirrettiinkin jatkamaan hyökkäystä naapurilohkolla olleen Osasto Patojärven alueelle. Hyökkäys johti siihen, että Ruhtinaanmäen alueella olevat neuvostojoukot olivat hetkellisesti saarrettuina. 
Iltapäivällä pataljoona oli siirtynyt Luutnantti E. Patojärven johtaman osaston (7./JR 37 ja 4./JR 38) hyökkäyssuuntaan Ruhtinaanmäen – Juttuselän tielle ja siitä itään jatkaen. Samalla se otti myös Osasto Patojärven johtoonsa. Hyökkäysosastot etenivät kohti Ruhtinaanmäkeä ja saivat jo yhteyden toisiinsa Lemisuon kohdalla Ruhtinaanmäen eteläpuolella. Iltaan mennessä osoittautui, etteivät hyökkäysosastot kyenneet valtaamaan Ruhtinaanmäen tienhaaraa, missä neuvostojoukkojen vastarinta jatkuvasti lujittui. Hyökkäys keskeytettiin klo 22:een mennessä.
Panssarivoimien tukemana vihollisjoukot saivat kuitenkin tieyhteyden jälleen auki. Taisteluun Ruhtinaanmäestä osallistui JR 208:n tukena ainakin kymmenen panssarivaunua, joista päivän taisteluissa suomalaiset tuhosivat viisi vaunua.
Päivän aikana käydyissä Ruhtinaanmäen kylän ympäristön taisteluissa edellisinäkin päivinä jo suuria menetyksiä kokeneen ja taisteluissa väsyneen ristiinalaiskomppanian (1./JR 37) tappiot olivat erityisen suuret. Komppaniasta kaatui vuoden ensimmäisen päivän aikana 15 sotamiestä ja 3 aliupseeria, joista merkittävä osa oli lähtöisin pienestä Hangastenmaan kylästä Ristiinasta. Ikäjakaumaltaan päivän aikana kaatuneet olivat poikkeuksellisen vanhoja. Nuorin kaatuneista oli 23-vuotias ja vanhin 33-vuotias. Kahdeksan kaatuneista oli jo 30 vuotta täyttänyt. Myös 32-vuotias helsinkiläinen joukkueenjohtaja, agronomi ja vänrikki Lauri Henrik (Heikki) Mansikkala sai surmansa kk-suihkusta päivän rajujen rintamahyökkäysten aikana.
2. tammikuuta yritettiin vielä kerran Ruhtinaanmäen valtaamista. Aamulla I/JR 37:n tehtävänä oli vallata Ruhtinaanmäen kylän länsipuoli kun taas II/JR 37 uudisti hyökkäyksensä Juttuselän luoteispuoliselle metsäkukkulalle. Hyökkäys ei johtanut tälläkään kertaa Ruhtinaanmäen kylän valtaukseen, mutta metsäkukkula vastaavasti saatiin vallattua 2.1.1940.
3. tammikuuta metsäkukkula saatiin puhdistettiin lopullisesti ja II/JR 38:n ja I/JR 39:n alistukset JR 37:lle lakkasivat. Koko JR 37 + alistetut joukot (=Ryhmä Oinas) sai tehtäväkseen vastata alueen puolustuksesta aktiivisesti toimien IV armeijakunnan aloittaessa valmistautumisen suureen vastahyökkäykseensä.
IV armeijakunnan suuren vastahyökkäyksen alkuvaiheessa I/JR 37 oli osa Ryhmä Oinasta, jonka tehtävänä oli aktiivisella toiminnalla sitoa vastassa olleet joukot taisteluun. Ryhmän alueella saavutettiinkin vähäistä menestystä. Pataljoona oli asemissa Ruhtinaanmäen alueella, jonne kohdistui pienempiä hyökkäyksiä ja 9. tammikuuta suurempikin yritys.
13. tammikuuta todettiin vihollisen vetäytyneen Ruhtinaanmäen alueelta ja yhteyden niihin katkenneen. I/JR 37 aloitti illansuussa etenemisen etelää kohden.
14. tammikuuta iltapäivällä I/JR 37 sai kosketuksen puna-armeijan joukkoihin Mitron kylän eteläpuolella edettyään noin 2,5 kilometriä.
15. tammikuuta I/JR 37 eteni jälleen noin 1,5 kilometriä etelää kohden. Eteneminen pysähtyi puna-armeijan miehittämien vaarojen (Kelivaarat ja Jehrilänmäki) eteen. Taisteluosaston komentaja totesi, että voimat eivät riitä vaarojen miehittämiseen ja eteneminen suunnattiinkin vaarojen välistä Ruunaviidanmäen suuntaan noin 2 kilometriä etelään.
17. tammikuuta I/JR 37 saavutti tässä vaiheessa asetetun tavoitteensa Ruunaviidanmäen tuntumassa. Neuvostojoukot olivat saaneet käskyn ryhmittyä puolustukseen ja tästä alkoivatkin IV armeijakunnan alueen kuuluisat Mottitaistelut.
17.-28. tammikuuta välisenä aikana I/JR 37 yritti useaan otteeseen kukistaa Pieni-Kelivaaran alueelle vastahyökkäyksen aikana syntynyttä mottia.
28. tammikuuta Pieni-Kelivaaran motti viimein laukesi noin 140 puna-armeijalaisen antautuessa. Motin alueelta löydettiin noin 300 kaatuneen venäläisen ruumiit.
Helmikuun alkupuolella I/JR 37 osallistui hyökkäyksiin, joiden tavoitteena oli pienentää Kitilän suurmotin aluetta sen itäisissä osissa.
7. helmikuuta aamuyöllä syntyi ns. Lemetin tienhaaran motti, jota vastaan I/JR 37 alkoi hyökätä illalla.
8. helmikuuta iltapäivällä I/JR 37:n hyökkäys johti Lemetin tienhaaran motin laukeamiseen.
9. helmikuuta syntyi hyökkäystoimien ansiosta ns. Rykmenttimotti, joka oli noin 1,5 kilometriä pitkä.
10. helmikuuta I/JR 37 yritti yhdessä Er.P 8:n kanssa vallata syntynyttä mottia. Vihollinen kuitenkin torjui hyökkäyksen muun muassa alueella olevien hyökkäysvaunujen tulella.
15. helmikuuta aamuyöllä yritettiin jälleen motin valtausta ilman mainittavaa menestystä. Kyseisen päivän aikana Taisteluosasto Oinas sai vahvennuksekseen muun muassa Uudenmaan rakuunarykmentin (tosin virallinen alistus tapahtui seuraavana päivänä).
17. helmikuuta aamuyöllä aloitettiin jälleen uusi hyökkäys, joka johti motin eteläosan valtaukseen. Hyökkäystä jatkettiin myöhään iltapäivällä.
18. helmikuuta aamulla motti viimein kukistui. Kaatuneita vihollissotilaita löydettiin tehtyjen ilmoitusten mukaan 1000-1200, lisäksi hyökkäysjoukot saivat noin 250 sotavankia.
Kaatuneiden joukossa oli myös silloin 2-vuotiaan, tulevan ensimmäisen naiskosmonautin, Valentina Tereshkovan isä, kersantti Vladimir Tereshkov. Hän kuului Neuvostoliiton 34. hyökkäysvaunuprikaatin (34.Hv.Pr) joukkoihin ja kaatui Lemetissä, jossa koko prikaati tuhottiin. Nyt hänelle on tehty muistomerkki taistelupaikalle.
Suomalaisten yksiköiden tappiot olivat myös suuret. I/JR 37 jäi motin alueelle suorittamaan jälkipuhdistusta ja keräämään sotasaalista. Tämän operaation jälkeen pataljoona siirtyi vartioimaan Kitilän suurmotin pohjoissivua, jossa se toimikin sodan loppuun. Merkittäviä taistelutoimia ei alueella tämän jälkeen esiintynyt.
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Pataljoona vetäytyi rauhansopimuksen mukaisesti IV armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen, vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi puhuttiin kotiuttamisen sijasta lomauttamisesta, jotta miehien nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.