hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
PDP-8
PDP-8 on Digital Equipment Corporationin 1960-luvulla valmistama minitietokone. Se oli ensimmäinen laajasti myyty PDP-sarjan tietokone. PDP-8 oli myös ensimmäinen laite, josta käytettiin minitietokone-sanaa.
Ensimmäinen PDP-8-malli vastasi fyysiseltä kooltaan pientä pakastinta. Myöhemmin koneesta ilmestyi myös hieman pienempiä malleja, esimerkiksi pöydälle mahtuva PDP-8/E. Esittelyvuotena 1965 PDP-8:n hinta oli 18 500 dollaria.
PDP-8 oli 12-bittinen kone, eli sen sananleveys oli 12 bittiä ja keskusmuisti koostui tämän kokoisista sanoista. Muisti oli toteutettu ferriittirengastekniikalla ja sitä saattoi olla koneessa 4 096 – 32 768 sanaa eli 6–48 kilotavua. Käskykanta oli hyvin yksinkertainen, ja varsinaisia rekistereitä oli ensimmäisissä malleissa vain yksi. Syöttö- ja tulostuslaitteina oli aluksi vain kytkimiin ja valoihin perustuva etupaneeli, reikänauhanlukija ja tekstipäätteenä käytetty kaukokirjoitinlaite. Myöhemmin oli käytettävissä myös magneettinauha, RS-232-sarjaväylä, levykeasema ja kiintolevy.
Ferriittirengasmuisti
Ferriittirengasmuisti (englanniksi "magnetic core memory" tai lyhyesti arkikielessä "core") on varhainen tietokoneen keskusmuistin toteutustapa. Se perustuu pieniin keraamisiin renkaisiin, joihin tieto tallennetaan magneettikentän polariteetin avulla. Se on häviötön muisti, jonka sisällön säilyttämiseen ei tarvita sähköenergiaa.
Ferriittirengasmuisti kehitettiin 1940-luvun lopulla. Siitä tuli vallitseva tietokoneiden muistityyppi 1960-luvun alussa, jolloin se korvasi rumpumuistin ja elektroniputkimuistin kaltaiset ratkaisut. Ferriittirengasmuisteja käytettiin yleisesti vielä 1970-luvulla, jolloin niiden hakuajat olivat 600 nanosekunnin luokkaa.
Muistityyppiin viittaavaa core-sanaa käytetään vieläkin tietokoneslangissa etenkin ilmauksessa "coredumppi", joka tarkoittaa ohjelman kaatumisen yhteydessä syntyvää keskusmuistivedosta. Vedos tallentuu Unix-käyttöjärjestelmissä yleensä "core"-nimiseen tiedostoon.
Rumpumuisti
Rumpumuisti on varhainen tietokoneen keskusmuistin toteutustapa. Sen olennaisin osa on suuri pyörivä metallinen sylinteri, joka on päällystetty magneettisella tallennusmateriaalilla. Rummun sisältöä käsitellään sen varressa olevilla liikkumattomilla luku-kirjoituspäillä.
Rumpumuisti on keskusmuistina hyvin hidasta, koska jokaisen luku- ja kirjoitusoperaation yhteydessä on odotettava, että rumpu on pyörähtänyt oikealle kohdalle. Se oli kuitenkin edullinen ja useimpiin tarkoituksiin käyttökelpoisin ratkaisu ennen kuin ferriittirengasmuistia alettiin tuottaa sarjatuotantona.
Rumpumuistin pohjana oleva magneettirumpu kehitettiin vuonna 1932. Eräänlaisia rumpumuisteja oli kuitenkin käytössä jo tätä aiemmin, esimerkiksi mekaanisissa soittorasioissa melodian tallentamiseen käytetyt piikilliset sylinterit. Myös Charles Babbage kaavaili analyyttiseen koneeseensa tämän kaltaista mekaanista rumpumuistia konekäskyjen suoritusvaiheiden tallentamiseen.
Luna 3
Luna 3 () oli avaruusluotain, joka otti ensimmäiset valokuvat Kuun Maahan näkymättömästä puolesta. Luotain laukaistiin 4. lokakuuta 1959 2.24 UTC. Se ohitti Kuun 7. lokakuuta. Kuvista näkyi, ettei Kuun takana ollut juurikaan meriä. Yksi niistä harvoista on Mare Moscoviense, eli (Moskovanmeri). ”Merettömyys” näkyy kuvien valkoisuudessa.
Luna 3. Lunik 3 eli ”AMS” laukaistiin Sputnik 1:n 2-vuotispäivänä.
Luna 3 oli perusmuodoltaan sylinteri, jonka molemmissa päissä oli puolipallot. Sen ulkopinnoilla olivat aurinkopaneelit. Luna 3:ssa oli ensimmäistä kertaa avaruustekniikan historiassa asennonsäätölaite, jota tarvittiin kameroiden suuntaamiseen kohti kuuta. Siinä oli aurinkoantureita, kuuanturi, gyroskooppeja ja logiikkapiirejä. Luna 3:n rata oli ellipsi, joka meni Kuun taakse. Ensimmäistä kertaa toisen taivaankappaleen rataa käytettiin tarkoituksella muuttamaan avaruuslaitteen rataa.
Luna 3 asetettiin Kuun lähellä pituusakseli kohti Aurinkoa, ja 7. lokakuuta noin puoli kuudelta aamulla Luna 3 oli Auringon ja Kuun välissä. Silloin otettiin 40 minuutissa ainakin 29 kuvaa. Kuvien siirto Maahan alkoi filmin kehityttyä. Kolmen päivän kuluttua kuvauksesta Luna saapui 480 000 kilometrin päähän Maasta, ja sen oli tarkoitus lähettää lisää kuvia suuremmalla nopeudella luotaimen ollessa ratansa alimmalla kohdalla 47 500 kilometrin päässä Maasta. Kuun ohitus tapahtui 8 000 kilometrin päästä.
Tarkoitus oli kiertää Kuu monta kertaa, luotain mykistyi jossain vaiheessa kuvien lähettämisen jälkeen.
Luna 3:n kuvat olivat nykymittapuun mukaan heikkolaatuisia, mutta niissä näkyi selvästi, että Kuun maahan näkymättömällä puolella oli vain suhteellisen harvoja tummia alueita, ”meriä”. Kuvien huono laatu johtui huonosta radioyhteydestä ja siitä, että Aurinko valaisi Kuuta niin kuin täydessä Kuussa, jolloin varjot olivat heikkoja.
Kuvissa oli 70 % Kuun kääntöpuolta, 30 % Maahan näkyvää puolta. Venäläiset nimesivät monia Kuun alueita, mm. Moskovan meren, tummapohjaisen Tšiolkovskin kraatterin sekä Neuvostovuoret eli Sovjet-harjanteen. Vuonna 1960 Neuvostoliitto yritti laukaista kaksi Luna 3 -tyyppistä alusta, mutta epäonnistui.
Edvard Musta prinssi
Edvard Musta prinssi, KG, (15. kesäkuuta 1330 Oxfordshire – 8. kesäkuuta 1376) oli Englannin kuninkaan Edvard III:n ja tämän vaimon Hainaultin Filippan vanhin poika ja Rikhard II:n isä. Hänestä ei tullut kuningasta, sillä hän kuoli vuotta aiemmin kuin isänsä.
Edvard syntyi Woodstockin palatsissa Oxfordshiressa. Vuonna 1333 hän sai Chesterin jaarlin, vuonna 1337 Cornwallin herttuan ja vihdoin 1343 Walesin prinssin arvon. Hän hallitsi nimellisesti vuosina 1339, 1340 ja 1342 isänsä Edvard III:n ollessa sotaretkillä.
Edvard toimi englantilaisten komentajana satavuotisessa sodassa. Hän oli lahjakas sotilasjohtaja ja kunnostautui jo Crécyn taistelussa vain 16-vuotiaana 1346. Kymmenen vuotta myöhemmin hän johti englantilaiset voittoon Poitiers'n taistelussa. Hän jatkoi Edvard III:n aloittamaa tapaa käyttää harjoitettuja pitkäjousimiehiä. Walesilaisen pitkäjousen kantomatkan ja tulinopeuden ylivertaisuus mannermaiseen jalkajouseen nähden oli suurimpia tekijöitä Englannin satavuotisen sodan alkumenestyksiin. Yhtenä ensimmäisistä Edvard otti joukoilleen käyttöön yhtenäisen univormun. Edvardin terveys oli mennyt sotaretkillä, ja hän kuoli jo vuonna 1376 ehtimättä nousta Englannin valtaistuimelle. Kuninkuuden peri Edvardin poika, josta tuli kuninkaana Rikhard II.
Nimityksen Musta prinssi ( tai vain "Black Prince") Edvard sai 200 vuotta kuolemansa jälkeen; aikalaiset eivät sitä käyttäneet. Nimityksen alkuperä on epäselvä; joidenkin mukaan se tulee hänen käyttämästään mustasta haarniskasta. Kyseessä voi olla myös ranskalaisten kronikoitsijoiden viittaus Edvardin ranskalaisille aiheuttamiin tappioihin. Aikalaiset käyttivät hänestä nimeä "Edward of Woodstock" (Edvard Woodstockilainen) syntymäpaikan Woodstockin mukaan.
Gaon kieli
Gao on Salomonsaarilla puhuttava austronesialainen kieli. Sillä on noin 1 220 äidinkielistä puhujaa (1999).
Mania
Mania (maanisuus) on mielialahäiriö, jossa mieliala on epänormaalisti ja pysyvästi kohonneena ja kiihtyneenä mielialana, jota jatkuu vähintään viikon. Mieliala voi olla myös ärtyisä. Maanisessa tilassa oleva henkilö voi ajautua hakemaan mielihyvää tavoilla, joista on hänelle itselleen haittaa. Hän voi esimerkiksi käyttää rahaa yli varojen, sortua uhkapeleihin tai sopimattomaan sosiaaliseen käytökseen. Maanikkoa on kuitenkin vaikeaa hoitaa, sillä hän itse kokee olonsa hyväksi.
Manian oireisiin kuuluu tyypillisesti ylikorostunut itsetunto, vähentynyt unen tarve, puheliaisuus, kokemus ajatuksen kulun lennokkuudesta, huomiokyvyn häiriintyminen, lisääntynyt päämäärätietoinen toiminta ja taipumus sellaiseen mielihyvää tuottavaan toimintaan, jolla on suuri mahdollisuus johtaa kärsimystä aiheuttaviin seuraamuksiin. Jos näitä oireita esiintyy merkittävissä määrin yhdessä kohonneen mielialan, voidaan epäillä maniaa. Diagnoosin edellytyksenä on myös, että mielialahäiriö on niin vakava, että se aiheuttaa merkittävää haittaa ihmissuhteissa, työkyvyssä ja sosiaalisissa tilanteissa tai että sairaalahoito on välttämätöntä, jotta henkilö ei vahingoittaisi itseään tai muita. Päihteiden ja fysiologisten häiriöiden aiheuttamat oireet on myös rajattava pois, ellei kyseessä ole kaksisuuntainen mielialahäiriö.
Maaniset vaiheet kuuluvat osana myös kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön. Maanisia tiloja voi esiintyä myös psyykelääkkeiden sivuvaikutuksena tai tiettyjen huumeiden käytön yhteydessä. Myös neurologiset häiriötilat voivat tuottaa maanisia oireita.
Mania voi aiheuttaa tarkkaavaisuuden ja päättelykyvyn heikentymistä sekä tapaturmia. Siihen liittyy usein myös nukahtamisvaikeudet. Maniassa univajeen vaikutus on kaksisuuntainen. Se aiheuttaa univajetta, joka puolestaan lisää maniaa, joka ilmenee mm. ylivilkkautena ja haastavana käytöksenä. Siten myös unen puute voi aiheuttaa maniaa.
Kiilopää
Kiilopää on 546 metrin korkuinen tunturi Urho Kekkosen kansallispuistossa, Saariselällä Raututunturien alueella. Kiilopää on Inarin ja Sodankylän rajalla ja kuuluu UK-puisto-Sompio-Kemihaara-Natura 2000 -luonnonsuojelualueeseen.
Saariselän alueelle suuntautuvat vaellukset aloitetaan usein Kiilopäältä. Kiilopään juurella sijaitsee Suomen Latu Kiilopää, joka on Suomen Ladun omistama hotelli ja retkeilykeskus. Aikaisemmin kohde on tunnettu nimellä Tunturikeskus Kiilopää, Kiilopään Eräkeskus ja Kiilopään Koulutuskeskus. Se tarjoaa majoitus- ja ravintolapalvelujen lisäksi liikunta- ja retkeilypalveluita. Hotellin pihasta alkaa kolme eripituista luontopolkua, joilla on mahdollista tutustua tunturiluontoon. Ajorata Kiilopäälle erkanee nelostieltä Sodankylän Kakslauttasen kohdalla. Useita vuosia kestänyt tien perusparantaminen saatiin päätökseen syksyllä 2006.
Annika Sörenstam
Annika Sörenstam (s. 9. lokakuuta 1970 Tukholma) on ruotsalainen ammattilaisgolfaaja. Hän pelasi ammattilaisena vuosina 1992–2008. Häntä pidetään yhtenä maailman menestyksekkäimmistä naisgolfaajista.
Sörenstam voitti urallaan 72 LPGA-turnausta, joista 10 major-turnauksen voittoa. Hän ansaitsi uransa aikana palkintorahaa yli 22 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Vuonna 2003 Sörenstam valittiin World Golf Hall of Fameen.
Sörenstam lopetti uransa kauden 2008 jälkeen.
Teräsmieheni
Teräsmieheni ("Lois and Clark: The New Adventures of Superman") on Teräsmies-sarjakuviin perustuva televisiosarja, jota tehtiin neljä tuotantokautta vuosina 1993–1997. Sarjassa keskityttiin erityisesti Teräsmiehen ja Lois Lanen väliseen suhteeseen Metropolisissa. Juuri päänäyttelijöiden välistä henkilökemiaa ja hienovaraisen itseironista otetta pidetään sarjan vahvuuksina verrattuna muihin aikaisempiin Teräsmies -televisiointeihin.
Kent Weeks
Kent R. Weeks (s. 1941) on yhdysvaltalainen arkeologi ja egyptologi. Kuuluisaksi hän tuli kaivauksistaan Kuninkaiden laakson haudassa KV5. Weeks on yksi nykyajan arvostetuimmista egyptologeista.
Kent Weeks syntyi Everettissä, Washingtonissa. Hän päätti jo kahdeksanvuotiaana ryhtyä egyptologiksi. Weeks opiskeli antropologiaa Washingtonin yliopistossa Seattlessa, jossa hän suoritti maisterintutkinnon. Ensimmäistä kertaa Weeks vieraili Egyptissä vuonna 1963, jolloin hän työskenteli kaivauksilla Nubiassa. Egyptin matkansa aikana hän tapasi ja meni naimisiin Susan Howen kanssa. Weeks sai tohtorinarvon Yalen yliopistosta vuonna 1970.
Vuonna 1978 Weeks aloitti Theban Mapping Project -nimisen projektin, jonka tarkoituksena oli mitoittaa ja kuvata kaikki Theban nekropolin haudat ja monumentit. Projektin päämääränä oli luoda tietokanta, jota voidaan käyttää hyväksi tulevissa kaivauksissa ja näin välttää turhaa työtä. Tietokannasta on saatavilla myös yleisölle tarkoitettu Macromedia Flashillä toteutettu versio.
Vuonna 1987 Weeks alkoi tutkia tarkemmin Ramses IX:n haudan koillispuolta, josta hän löysi pitkään tuntemattomana olleen haudan (KV5). Haudassa oli käynyt aikaisemmin muun muassa James Burton 1800-luvulla, mutta se oli sittemmin unohtunut ja sisäänkäynti hautautunut. Weeksin johtama ryhmä aloitti haudassa kaivaukset ja pian he huomasivatkin haudan olevan suurin Kuninkaiden laakson haudoista. Haudan löydyttyä Theban Mapping Project keskittyi suurimmaksi osaksi sen tutkimiseen, mutta sen alkuperäinen tavoite pysyi yhä voimassa. Kent Weeks on kirjoittanut haudan kaivauksista päiväkirjaa, joka on myöhemmin myös julkaistu.
Weeks on ollut egyptologian professorina Kairon amerikkalaisessa yliopistossa vuodesta 1988 lähtien.
Smurffit
Smurffit (myös "muffet" tai "strumffit", ja ) on kuvitteellinen sinisten pikkuolentojen laji, joka elää metsässä jossain päin Eurooppaa, paikassa nimeltä Taivaanäärelä. Smurffit loi belgialainen sarjakuvapiirtäjä Peyo (Pierre Culliford) alun perin sivuhahmoiksi Johannes ja Pirkale -sarjakuvaan. Smurffien ensiesiintyminen Johannes ja Pirkale -sarjakuvassa tapahtui belgialaisessa "Le Journal de Spirou" -sarjakuvalehdessä 23. lokakuuta 1958. Peyo loi hahmoista 1960-luvulla oman sarjansa. Hän teki Smurffi-albumeita lähes 30 kappaletta.
Hahmot tunnetaan kuitenkin parhaiten Hanna-Barbera Productionsin piirrossarjasta Smurffit. Sarja aloitettiin 1981 ja sai maailmanlaajuista suosiota. Sitä tehtiin vuoteen 1990 asti yhteensä 256 jaksoa. Smurffeista on tehty myös elokuva nimeltä Smurffit, joka ilmestyi vuonna 2011 ja sen jatko-osa Smurffit 2 vuonna 2013. Keväällä 2017 ilmestyi elokuva , joka on toinen jatko-osa ensimmäiselle elokuvalle. Elokuvia on suunnitteilla useampi ja ne toteutetaan digitaalitekniikalla. Smurffit ovat esiintyneet Belgian Unicefin sodanvastaisessa mainoksessa, jolla kerättiin rahaa entisten lapsisotilaiden koulutukseen.
Smurffi-hahmojen keräilystä tuli nopeasti suosittua ja hahmoja tuotetaan yhä. Smurffi-lastenlevyt, joilla smurffit laulavat omia versioitaan päivän hiteistä smurffimaisilla sanoituksilla, ovat myös jossain määrin suosittuja.
Semic julkaisi kolme sarjakuva-albumia sinisistä pikkuolennoista "muffe"-nimellä 1972–1973. Yhtyneiden Kuvalehtien vuosien 1973–1979 Ruutu- ja Non Stop -sarjakuvalehdissä nimi oli alkuperäistä ääntämystä muistuttava "strumffit". Myös lastenlehti Koululainen julkaisi Strumffeja takakansisarjana 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa. Yhtyneiden Kuvalehtien lopetettua Non Stopin julkaisemisen Semic palasi jälleen siniolentojen seikkailujen julkaisemiseen, muttei strumffit-nimellä, joka oli seitsemässä vuodessa vakiintunut suomalaiseen käytäntöön eikä edes kustantajan aiemmalla muffe-nimelläkään. Strumffit olivat "smurffeja" Semicin seitsemässä albumissa 1980–1984. Kun vielä englanninkielisiä "The Smurfs" -piirrosanimaatioita alettiin esittää "Pätkis"-televisio-ohjelmassa nimellä "Smurffit", oli nimenvaihdos lopullisesti toteutunut.
Smurffien täytettyä 50 vuotta vuonna 2008 tapahtumaa juhlistettiin jakamalla lukuisia valkoisia smurffipatsaita kolmessatoissa Euroopan kaupungissa. Patsaiden mukana tuli haaste maalata patsas ja lähettää kuva siitä "Smurffia syntymäpäivää" internet-sivustolle. Suomessa tempaus tapahtui Helsingissä 29.8.2008. Tapahtuma tehtiin yhteistyössä Unicefin kanssa.
Smurffikylässä asuu 101 hahmoa. Aluksi kaikki olivat miespuolisia, sitten mukaan ilmestyi myös Smurffiina, Vauvasmurffi, kolme nuorta smurffia ja Roosasmurffi. Alun perin smurffeja oli vain 99, mutta lisää tuli TV-sarjan myötä. Elokuvan lopussa Smurffikylään asettautui asumaan myös Smurffi Lehdon tyttösmurffit.
Smurffi-CD-levyjä on ilmestynyt Suomessa 26 kappaletta. Hyvin monet levyt ovat rikkoneet kulta- ja platinalevyjä ja niitä on myyty yli 790 000 kappaletta.
Alatornio
Alatornio () on entinen Suomen kunta Lapin maakunnassa. Kunta liitettiin Tornioon vuonna 1973.
Alun perin Alatornio on ollut osa laajaa Pohjanlahdelta Jäämerelle ulottunutta pirkkalaisten nautinta-aluetta. 1600-luvulle tultaessa alueella toteutettiin seurakunnallinen jako niin, että alinen Tornionjokilaakso muodosti oman Alatornion seurakunnan. Alatorniosta erotettiin Tornion kaupunki vuonna 1621. Karunki erotettiin Alatorniosta 1745. Vuoden 1809 Haminan rauhan jälkeen kolmasosa silloisesta Alatornion seurakunnasta jäi Ruotsin puolelle. Tätäkin osaa kutsuttiin Alatornioksi (Nedertorneå) ja myöhemmin 1900-luvulla Haaparannaksi pääkylän mukaan.
Vuonna 1925 Tornioon liitettiin osia Alatornion kunnan Putaan kylästä. Sen jälkeen Alatorniosta irrotettiin lisää alueita Tornion kaupunkiin ennen lopullista kunnan yhdistämistä Tornion kaupunkiin. Putaan kylän rautatiealue liitettiin 1944 Tornioon. Vuonna 1957 Tornioon liitettiin vielä loput Putaan kylästä, Röyttän kylä satama-alueineen, osa Pirkkiöstä, pieni osa Kivirannan ja Yliraumon kyliä. Lopulta koko Alatornion kunta laajoine maaseutuineen yhdessä Karungin kunnan kanssa liitettiin 1973 Tornion kaupunkiin.
Alatornion seurakunta perusti yhdessä Karungin ja Tornion seurakuntien, sekä Tornion seurakuntayhtymän kanssa uuden Tornion seurakunnan vuoden 2007 alusta.
Alatornion kirkko, kivikirkko Tornion joen suistossa Haaparantaa vastapäätä on tunnettu historiallinen Ruotsin vallan loppuvaiheen rakennus, (alkujaan 1400-luvulta, laajennettu 1797 J. Rijf).
Alatorniossa on 21 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):Kulmakuntia ovat lisäksi Kuusiluoto, Luotomäki ja Pudas.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Alatornion taajamat olivat Alavojakkala (528 asukasta), Arpela (439 asukasta), Kaakamo (615 asukasta), Kiviranta (901 asukasta), Kyläjoki (344 asukasta), Pirkkiö (367 asukasta), Pudas (28 asukasta), Ruottala (229 asukasta), Tornion keskustaajama (3 asukasta) ja Yliraumo-Alaraumo (790 asukasta). Näistä Pirkkiö, Pudas, Tornion keskustaajama ja Yliraumo-Alaraumo sijaitsivat osin myös Tornion puolella sekä Ruottala Kemin maalaiskunnan puolella. Niiden kohdalla on mainittu pelkästään Alatornion puolella asunut asukasmäärä. Vuonna 1960 määritellyistä taajamista Ylivojakkala kasvoi vuonna 1970 Alavojakkalan kanssa yhteen.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Alatornion väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Vuonna 1957 Alatorniosta liitettiin Tornioon alue, jossa oli 1 140 asukasta.
Nykyään Alatornio näkyy nimenä tunnetussa torniolaisessa urheiluseurassa Alatornion Pirkat.
Alaveteli
Alaveteli () on entinen Suomen kunta Pohjanmaalla. Alaveteli liitettiin yhdessä Teerijärven kunnan kanssa Kruunupyyhyn vuoden 1969 alussa. Tuolloin Alavetelin asukkaista 65 % oli ruotsinkielisiä, 7 % suomenkielisiä ja 28 % kaksikielisiä. Alavetelin naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Kaarlela, Kaustinen, Kruunupyy ja Kälviä.
Alueella on noin 1700 asukasta ja keskustana nykyisin "Murikan" kylä. Alavetelin läpi virtaa Perhonjoki, jossa on lukuisia koskia, joista mainittakoon voimalaitoksestaan tunnettu Kaitforsinkoski sekä Tastin- ja Murikankosket. Alavetelissä on myös useita järviä kuten Seljesjärvi, Emmesjärvi, Isojärvi ja Loulusjärvi. Alueen elinkeinoista maatalous on yhä tärkeällä sijalla.
Alavetelin kirkko on rakennettu 1753. Siihen mahtuu noin 500 henkilöä. Malliltaan se on ristikirkko. Siellä toimii evankelisluterilainen Alavetelin seurakunta
Kuuluisin alaveteliläinen lienee Anders (Antti) Chydenius, joka ajoi elinkeinovapautta merkantilistista talouspolitiikkaa silloin harjoittaneeseen Ruotsiin. Pohjanmaan rannikkokaupungeille hän onnistui hankkimaan tapuli- eli ulkomaankauppaoikeuksia toimiessaan pappissäädyn edustajana Ruotsin valtiopäivillä.
"Seljesjärven" rannalla, "Seljesharjun" päässä, sijaitsee turistikeskus, jossa on leirintäalue, kahvila, uimaranta, veneenvuokrausta ja mahdollisuus urheilukalastukseen. Seljesharju kohoaa muutaman metrin Pohjanmaalle tyypillisen suoalueen yläpuolelle. Seljesjärvi on 60 hehtaarin kokoinen ja siihen istutetaan joka vuosi 2 500-3 000 kg kirjolohta. Vuosittain toukokuussa järjestettävistä "Lohenkalastuskauden avajaisista" on muodostunut suosittu tapahtuma. 
Toinen vuosittainen perinne on "Alaveteliviikko".
Alavetelissä on 3 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):
Kulmakuntia ovat lisäksi Brännkärr, Gåsjärv, Haavisto, Jolkka, Murikka (Murik), Tast ja Ämmänen (Emmes).
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Alavetelin taajamat olivat kirkonkylä (203 asukasta) ja Tast (365 asukasta).
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Alavetelin väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Angelniemi
Angelniemi, on entinen Suomen kunta, joka oli olemassa vuosina 1916–1966. Kunta liitettiin vuoden 1967 alussa Halikon kuntaan, josta se oli aikanaan erotettu. Angelniemi sijaitsi Turun ja Porin läänissä ja sen keskuskylä oli Kokkila.
Angelniemi sijaitsee Halikonlahden rannalla. Sen alueesta puolet sijaitsee mantereella ja puolet Kemiön saaren pohjoisosassa. Saaren ja mantereen välillä liikennöi edelleen Kokkilan lossi, joka yhdistää entisen kunnan osat toisiinsa. Kunnan naapurikunnat olivat Halikko, Kemiö, Paimio, Perniö, Sauvo ja Uskela. Nykyisin entisen kunnan alueella asuu 398 ihmistä, mutta kesäasutus kasvattaa väkilukua huomattavasti.
Angelniemen kappeliseurakunta perustettiin 1659. Kunta itsenäistyi vuonna 1916. Angelniemen asukasmäärä oli suurimmillaan 1950-luvulla. Kunta liitettiin takaisin Halikkoon 1967.
Angelniemi muodostuu mantereenpuoleista ja Kemiön saaren puoleisesta osista. Saaren puolta angelniemeläiset kutsuvat Luodoksi. Kokkilanselkä erottaa Angelniemen osat toisistaan. Angelniemen kirkko sijaitsee saaren puolella, mutta valtaosa väestöstä asuu mantereella.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Angelniemen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960 ja lakkautusta edeltäneenä vuonna 1966.
Angelniemellä toimii menestynyt suunnistusseura Angelniemen Ankkuri.
Ahtmaa, Angela, Asila, Esselpää, Isokylä (Storby), Kanamäki, Karviainen, Kokkila, Myllyperä, Paatelmaa (Båtsholm), Peksala, Päärnäspää, Pöylä (Böylä), Sapalahti (Kallmusnäs), Tammenpää, Toppjoki, Torkkila, Tuiskula, Valttila
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Angelniemellä ei ollut taajamia, mutta Halikon Vartsalan taajamasta osa ulottui Angelniemen puolelle.
Mauno Hakkila, tangolaulaja
Freedom Call
Freedom Call on saksalainen vuonna 1998 perustettu power metal -yhtye.
Kaverukset Chris Bay ja Daniel Zimmermann perustivat Freedom Callin vuonna 1998 Zimmermanin toisen yhtyeen, Gamma Rayn ollessa tauolla. Hieman myöhemmin kokoonpano täydentyi, kun Ilker Ersin ja Sascha Gerstner liittyivät yhtyeeseen.
Yhtyeen ensimmäinen albumi "Stairway to Fairyland" julkaistiin vuoden 1999 alussa, ja yhtye esiintyi ensimmäistä kertaa livenä Angran ja Edguyn Ranskan kiertueella lämmittelijänä. Saman vuoden elokuussa Freedom Call aloitti "Taragon" EP:n äänityksen, ja seuraavan levyn "Crystal Empiren" äänitykset alkoivat vuoden loppupuolella.
Sascha Gerstner lähti yhtyeestä vuoden 2001 maaliskuussa, sanoen että haluaa muodostaa oman yhtyeen, eikä halua soittaa enää metallimusiikkia (hän kuitenkin myöhemmin liittyi Helloweeniin). Gerstnerin tilalle tuli sveitsiläinen Cédric Dupont, joka on myös Symphorce -yhtyeen kitaristi.
Vuoden 2002 tammikuussa uudistunut kokoonpano aloitti seuraavan albumin "Eternityn" äänitykset. Myöhemmin samana vuonna yhtye teki kiertueen Blind Guardianin kanssa, jonka aikana äänitettiin "Live Invasion" livealbumi. Tällä kiertueella oli myös mukana yhtyeen tuleva kosketinsoittaja, Nils Neumann, joka liittyi yhtyeeseen pysyvästi kiertueen jälkeen.
Maaliskuussa 2005 julkaistiin yhtyeen seuraava albumi "The Circle of Life", jonka jälkeen Dupont ja Ersin lähtivät yhtyeestä. Heidät korvasivat Lars Rettkowitz ja Armin Donderer.
Toiseksi uusin albumi "Dimensions" julkaistiin Euroopassa 23. huhtikuuta 2007, ja se kuulostaa Zimmermannin mukaan enemmän "Eternity":ltä kuin kokeellisempi edellinen albumi "The Circle of Life".
29. tammikuuta 2010 julkaistiin albumi Legend of the Shadowking ja vuonna 2012 Land of the Crimson Dawn. Bändi julkaisi uusitulla kokoonpanollaan 2014 levyn Beyond. Uusin levy Master of Light ilmestyi 2016.
Torinon papyrus
Torinon papyrus (myös Torinon kaanon tai Torinon kuningasluettelo) on hieraattisilla hieroglyfeillä kirjoitettu papyrus. Se laadittiin mahdollisesti Ramses II:n hallituskauden aikana. Papyrus on saanut nimensä Torinon egyptiläisestä museosta, jossa sitä säilytetään nykyään. Papyruksen löysi Bernardino Drovetti Theban nekropoliista vuonna 1822. Tuolloin papyrus oli ilmeisesti melko hyvässä kunnossa, mutta sen siirtyessä Torinon museon kokoelmiin se oli hajonnut jo yli 160 osaan. Nykyään se on 170 cm pitkä ja 41 cm leveä.
Torinon papyruksen merkitystä ei aiemmin tiedetty, kunnes Jean-François Champollion aloitti sen tutkimisen. Vaikka hän sai kappaleet järjesteltyä, oli papyrus huonon kuntonsa takia hyvin puutteellinen. Papyruksesta on saatu kuitenkin luettua huomattavasti tietoa. Pääosa siitä on luetteloa ihmisten ja instituutioiden nimistä sekä näiden verotiedoista. Mielenkiintoisin osa papyruksesta on kuitenkin sen kääntöpuolella. Siellä on listattuna mm. jumalia, esi-isien henkiä sekä myyttisiä ja todellisia kuninkaita hallitusaikoineen. Papyruksen alku ja loppu on kuitenkin tuhoutunut, joten se kattaa vain osan kuninkaista. Papyruksessa on mahdollisesti ollut johdanto, joka on nykyisin kadonnut. Loppuosa on katkennut 17. dynastian ajalta, joten sen tarkkaa laatimisajankohtaa ei voida tietää.
Koska kuningasluettelon alkuperästä ei ole tietoa, ei voida tietää, oliko luettelo sen kirjoittaman kirjurin itse laatima vai pelkkä kopio jo valmiista luettelosta. Luettelon kirjoittaminen veroraportin kääntöpuolelle on myös erikoista, sillä yleensä asiakirjat kirjoitettiin puhtaalle papyrukselle.
Torinon papyrus on merkittävä myös siksi, että se luettelee kaikki hallinneet kuninkaat. Monet faaraot (mm. Seti I ja Ramses II) laativat luetteloita "esi-isistään". Näillä luetteloilla oli kuitenkin enemmänkin poliittinen merkitys, sillä niihin valittiin vain vahvat ja kuuluisat kuninkaat ja vähemmän merkittävät tai muuten "epämieluisat" jätettiin kokonaan pois (mm. Akhenaten ja Tutankhamon). Torinon papyruksessa on mainittu jopa hyksokuninkaat, joita yleisesti vihattiin muinaisessa Egyptissä. Papyrus eroaa muista luetteloista myös siten, että siinä kuninkaat on ryhmitelty ja heidän hallitusaikansa on mainittu. Ryhmittely perustuu kuninkaiden hallituskaupunkeihin, eivätkä ryhmät vastaa Manethon käyttämiä dynastioita. Hallitusajat on ajoittain mainittu jopa kuukausien ja päivien tarkkuudella. 1. ja 2. dynastian kuninkaille on tosin annettu niin pitkiä hallitusaikoja, että ne tuskin pitävät paikkaansa.
Torinon papyrus on huonosta kunnostaan huolimatta yksi tärkeimmistä lähteistä muinaisen Egyptin kronologiaa tutkittaessa.
Kaari (rakennustekniikka)
Kaari on muurattu rakenneosa, jonka tarkoitus on kattaa aukko muurissa ja kannattaa paitsi itsensä myös yläpuolinen muuri. Toiminnallisesti kaari on pieni holvi, ja osien nimitykset ovat samat. Nykyrakennuksissa kaaren tilalla käytetään yleensä raudoitettua palkkia.
Madalletut kaaret jakautuvat segmenttikaariin, elliptisiin kaariin ja sankakaariin. Sankakaari on useammista ympyräkaaren segmenteistä yhdistetty.
Korotetut kaaret jakautuvat suippokaariin (huippukaariin), paraabelikaariin, elliptisiin kaariin ja sankakaariin. Suippokaaret voivat olla korotettuja, normaalisia tai madallettuja (madallettu suippokaari on korotettu kaari).
Korotettu kaari on vahvempi rakenne kuin matalampi kaari; täydellisin kaari on ylösalaisen ketjukäyrän (hyperbolinen kosini) muotoinen, sillä tässä rakenteessa esiintyy ainoastaan puristusjännityksiä.
Anjala (kunta)
Anjala on entinen Suomen kunta Kymenlaaksossa Kymijoen länsipuolella. Nykyisin kunnan alue kuuluu Kouvolan kaupunkiin. Kunnan keskusta oli Anjalan kirkonkylä.
Anjalan naapurikunnat olivat Elimäki, Kouvola, Kymi, Ruotsinpyhtää ja Sippola.
Anjalan rukoushuonekunta on perustettu Elimäelle vuonna 1692. Kappeliseurakunnaksi se muodostui vuonna 1789 ja itsenäistyi 1863. Itäuusmaalainen Anjalan kunta kuului Uudenmaan lääniin, mutta 1949 se yhdistettiin pääasiassa Viipurin läänin länsiosasta 1945 perustettuun Kymen lääniin. Anjalan väkiluku 1944 oli 3 974 henkilöä.
Anjalan kunta yhdistettiin vuonna 1975 Sippolan kunnan kanssa Anjalankosken kauppalaksi, josta tuli 1977 kaupunki. Vuonna 2009 kunnan alueesta tuli muun Anjalankosken kanssa osa Kouvolaa.
Kymijoessa entisten Anjalan ja Sippolan kuntien rajalla on Ankkapurha (Anjalankoski), jonka pituus oli 850 metriä ja pudotus 8,1 metriä.
Anjalassa on 4 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):
Kulmakuntia ovat lisäksi Junkkari, Kaukasuo, Korpi ja Takamaa.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Anjalan taajamat olivat kirkonkylä (2 202 asukasta) ja Ummeljoki (1 414 asukasta). Lisäksi Sippolasta Inkeroinen ulottui 21 asukkaan ja Myllykoski 13 asukkaan verran Anjalan puolelle.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Anjalan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Bromarv
Bromarv (vanha kirjoitusasu , ruotsiksi aikaisemmin Bromarf) on entinen Suomen kunta Uudellamaalla. Sen pääosa sijaitsi Toisen Salpausselän länsipäässä olevalla niemellä, jossa nykyisinkin on Bromarvin kylä, mutta kuntaan kuului myös osa Hankoniemeä. Bromarvin kunta liitettiin 1977 pääosiltaan Tenholaan ja eteläkulmalta (Täktom, Bengtsår ja Santala () Hankoon. Tenholan liityttyä vuonna 1993 Tammisaareen, ja Tammisaaren liityttyä vuonna 2009 Raaseporiin pääosa entisestä Bromarvin kunnasta kuuluu nykyään Raaseporiin.
Bromarvin naapurikunnat olivat Dragsfjärd (aiemmin Hiittinen), Hanko, Särkisalo, Tammisaaren maalaiskunta, Tenhola ja Västanfjärd. Bromarvin vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1950.
Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan Bromarv oli yksikielisesti ruotsinkielinen; 91,7 prosenttia kunnan asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia. Vuonna 1973 kunta muuttui kaksikieliseksi.
Bromarvin kappeliseurakunta erotettiin Tenholan eteläosista vuonna 1677. Seurakunta itsenäistyi vuonna 1865. Vuonna 1979, kaksi vuotta Bromarvin kunnan lakkauttamisen jälkeen palaneen kirkon paikalle rakennettiin uusi puukirkko (C.-J. Slotte, 1981). Nykyisin Bromarvin seurakunta on osa Raaseporin seurakuntayhtymää "(Raseborgs kyrkliga samfällighet)" ja se kuuluu Porvoon hiippakuntaan.
Riilahden kartanon menneisyys ulottuu 1400-luvulle saakka, jolloin se on rakennettu vanhan kauppareitin varrelle. Kartanon historia kytkeytyy vahvasti Suomen historiaan, Ruotsin vallan aikaan ja Venäjän vallan alaisuuteen, vaihtuviin kuninkaisiin ja keisareihin.
Storön ja Prästön välisellä merenselällä käytiin 27. heinäkuuta 1714 merkittävä Riilahden meritaistelu, jossa venäläinen kaleerilaivasto löi ruotsalaisen laivasto-osaston. Venäläiset pystyttivät 1914 taistelun 200-vuotismuistoksi suuren obeliskin, joka sai itsenäisyyden aikana rinnalleen ruotsalaisten muistoa kunnioittavan obeliskin.
Kansjärven kartanon omistajat tunnetaan vuodesta 1549 lähtien ja tarkempi historia ulottuu 1600-luvulle asti. Nykyinen päärakennus on peräisin 1800-luvun alkupuolelta ja sitä on kunnostettu myöhemmin.
Hankoniemellä oleva osa Bromarvia kuului vuosina 1940–1941 Neuvostoliiton hallussa olleeseen Hangon vuokra-alueeseen.
Bromarvissa on 28 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):Kulmakuntia ovat lisäksi Bojnäs ja Skata. Orflax kirjoitetaan nykyään muodossa Orvlax, Wettlax muodossa Vättlax ja Öjby muodossa Öby.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Bromarvissa ei ollut lainkaan taajamia. Nykyisin Bromarvin kirkonkylä määritellään kuitenkin taajamaksi.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Bromarvin väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
Hangon maalaiskuntaan (maaseurakuntaan), joka ei muodostanut itsenäistä kuntaa, siirrettiin vuonna 1910 Bromarvista 1 665 asukasta ja Hangon kaupunkiseurakunnasta 926 asukasta. Vuonna 1910 Hangon maalaiskunnassa oli 2 684 asukasta ja vuonna 1920 asukkaita oli 2 488. Vuonna 1922 Hangon maalaiskunnasta siirrettiin Hankoon 2 066 asukasta.
Työajan lyhennysvapaa
Työajan lyhennysvapaalla eli pekkasilla tai pekkaspäivillä tarkoitetaan eräisiin suomalaisiin työehtosopimuksiin sisältyvää menettelyä, jossa työntekijä ansaitsee palkallista vapaata perustuen työajan pituuteen. Palkallista vapaata ansaitaan, mikäli työehtosopimuksen mukainen säännöllinen työaika on sama kuin työaikalain mukainen säännöllinen työaika, kahdeksan tuntia vuorokaudessa tai 40 tuntia viikossa. Useissa työehtosopimuksissa säännöllinen työaika on kuitenkin tätä lyhyempi, esimerkiksi 7,5 tai 7,25 tuntia vuorokaudessa ja vastaavasti 37,5 tai 36,25 tuntia viikossa, eikä näiden sopimusten perusteella siten ansaita työajan lyhennysvapaata.
Työajan lyhennysvapaan tarkoituksena on tasata työaika keskimäärin 36,6 tuntiin viikossa eli 1 732 tuntiin vuodessa (vuosi 2004). Päivittäisen 8 tunnin työajan lyhennys on nykyään 21 minuuttia ja sen saa tavanomaisesti kerryttää käytettäväksi myöhemmin, jolloin ne voi käyttää palkallisena vapaana, esimerkiksi noin yhden kokonaisen työpäivän kuukaudessa. Osa työnantajista sallii kertyneiden vapaiden liittämisen työntekijän vuosiloman jatkoksi. Lyhyissä määräaikaisissa työsuhteissa työajan lyhennysvapaa voidaan hyvittää työntekijälle palkan yhteydessä maksettavana työajan lyhennyskorvauksena.
Nimityksenä "pekkaset" tai "pekkaspäivät" juontaa vuoteen 1984, jolloin työajan lyhentämiseen tähtääviin päätöksiin osallistui ratkaisevasti valtioneuvoston kanslian tulopoliittinen selvitysmies Matti Pekkanen.
Otto Schily
Otto Georg Schily (s. 20. heinäkuuta 1932 Bochumissa) on saksalainen lakimies, poliitikko ja Saksan liittotasavallan sisäasiainministeri 1998–2005.
Schily opiskeli oikeustiedettä ja valtio-oppia Münchenissä, Hampurissa ja Berliinissä ja valmistui 1962. Hän sai asianajajan oikeudet 1963.
Schily kiinnostui opiskeluaikoinaan politiikasta ja oli lähellä Saksan sosialistista opiskelijaliittoa ("Sozialistischer Deutscher Studentenbund"). Tuolloin hän ystävystyi Rudi Dutschken ja Horst Mahlerin kanssa. Samoin hän toimi asianajajana myös Benno Ohnesorg -oikeudenkäynnissä. Vuonna 1971 Schily toimi RAF:n lähipiirissä vaikuttaneen Mahlerin puolustusasianajajana ja 1975-1977 Gudrun Ensslinin puolustusasianajajana. Tuolloin Schily oli yksi merkittävimmistä henkilöistä, jotka epäilivät terroristien tehneen itsemurhan.
Schily oli vihreän puolueen ("Die Grünen") perustajia 1980. Hänet valittiin Saksan liittopäiville 1983. Hän oli siten ensimmäisiä kansanedustajiksi nousseita vihreitä. Vihreiden sisällä hän edusti "realisteja" ("Realo") ja piti mahdollisena liittoutumista sosiaalidemokraattien kanssa.
Schily erosi vihreistä 1989 ja liittyi sosiaalidemokraatteihin. Vuodesta 1990 alkaen hänet on valittu Saksan liittopäiville sosiaalidemokraattisen puolueen jäsenenä. Vuoden 1998 vaalien jälkeen Schily nousi sisäasiainministeriksi 1. heinäkuuta 2005 epäluottamuslauseen saaneessa Gerhard Schröderin hallituksessa, johon myös vihreät ("Bündnis 90/Die Grünen") osallistuivat.
Sisäministerinä toimineen Schilyn politiikka erottui selvästi hänen nuoruuden aikaisesta toiminnastaan. Vuoden 2001 terrori-iskujen jälkeen Schily on edustanut ns. kovaa linjaa ja kannattanut mm. biometrisin tunnistein varustettujen passien käyttöönottoa.
Diana Ross
Diane Ernestine Earle Ross, taiteilijanimeltään Diana Ross (s. 26. maaliskuuta 1944 Detroit, Michigan) on yhdysvaltalainen soul-, R&B- ja poplaulaja sekä näyttelijä. Hän on aikansa menestyneimpiä laulajia niin soolourallaan kuin The Supremes -yhtyeen kanssa.
Vuonna 1976 "Billboard"-lehti nimesi Rossin vuosisadan parhaaksi naisesiintyjäksi. Vuonna 1993 "Guinnessin ennätystenkirja" julisti Rossin kaikkien aikojen menestyneimmäksi naisartistiksi. Rossilla on ollut Yhdysvaltain listalla kaikkiaan 18 ykkössingleä, joista kuusi soolouralta ja loput The Supremesin kanssa. Ainoastaan muutama artisti on yltänyt samaan tai parempaan.
Rossin ura alkoi vuonna 1959, kun hän liittyi The Primettes -lauluyhtyeeseen. Vuonna 1961 hän teki sopimuksen Motown-levy-yhtiön kanssa, ja The Primettes nimettiin uudelleen The Supremesiksi. Vuonna 1970 Ross julkaisi sooloalbumin "Diana Ross". Vuonna 1972 hän teki debyyttinsä näyttelijänä elokuvassa "Lady Sings the Blues". Elokuvaa ja Rossia oli etukäteen kritisoitu rankasti ja Rossin näyttelijäntaitoja epäilty. Elokuvasta tuli kuitenkin jättimenestys, ja Ross nimettiin Oscar-palkintoehdokkaaksi parhaan näyttelijättären sarjassa.
Rossilla on viisi lasta: Rhonda Suzanne Silberstein (s. 1971), Tracee Joy Silberstein (s. 1972), Chudney Lane Silberstein (s. 1975), Ross Arne Naess (s. 1987) ja Evan Olav Naess (s. 1988).
Michael Jackson nimesi vuonna 2002 allekirjoittamassaan testamentissa Diana Rossin lastensa toissijaiseksi huoltajaksi. Michael oli Dianan hyvä ystävä.
Varistaipaleen kanava
Varistaipaleen kanava sijaitsee Heinäveden kunnan Varistaipaleen kylässä. Se yhdistää Juojärven Varisveteen yhdessä Taivallahden kanavan kanssa. Kanava kuuluu Kallaveden reitin itäiseen haaraan Juojärven reittiin, joka yhdistyy Varisvedellä maailman kauneimmaksikin vesireitiksi kutsuttuun Heinäveden reittiin. Kanava on Pohjoismaiden syvin. Kanava on pudotuskorkeudeltaan Suomen suurin ja maan ainoa nelisulkuinen kanava. Kanavan neljän sulun putouskorkeus on yhteensä 14,5 metriä. Vuosina 1911-1913 rakennettu kanava on pituudeltaan 1 100 metriä ja kanavan läpi voivat kulkea alukset joiden suurin pituus on 31,2 metriä, leveys 7,1 metriä, syväys 1,8 metriä ja mastonkorkeus 12,5 metriä. Kanavan ylittää kääntösilta jonka alikulkukorkeus on 1,7 metriä.
Kanavan vieressä on kanavamuseo, jossa museorakennuksena toimii 1910-luvun rakentamistyyliä edustava entinen renkitupa. Museossa vierailee 5 000 kävijää vuodessa. Kanavapuistossa on viime vuosina järjestetty taidetapahtumia ja ulkoilmakonsertteja. Kesällä 2004 pidettiin perinneuittotapahtuma "Naiset nipunlaskussa". Kesällä 2007 järjestetään uusi uittonäytös.
Sulutus kanavassa kestää yhteensä yli puoli tuntia.
Karvio
Karvio on kylä pohjoisella Heinävedellä, Valtatie 23:n ja Heinäveden reitin varrella. Heinäveden reitti laivaväylineen kulkee Karvion kohdalla Karvionkoskena, joka yhdistää Varisveden Kermajärveen. Koski kuuluu luokkaan 2 ja sen korkeus on 1,21 metriä. Se ja Kermankoski ovat Heinäveden reitin suosituimmat kalastuskosket. Karvionkoskeen istutetaan kalaa syksyisin ja se on oivallinen myös melontaan. Kosken yli kulkee 11 metriä korkea betonirakenteinen silta. Karvionkosken kiertää itäpuolelta vesiliikenteen mahdollistava Karvion kanava, joka on Heinäveden reitin vanhin kanava, rakennettu 1895–1896. Kanavassa on yksi sulku ja sitä ympäröi rakennusajan tyylin mukaisesti kaunis kanavapuisto. Kanavan äärellä on kanavanvartiotorni, joka ei kuitenkaan enää ole säännöllisessä käytössä. Kanava on automatisoitu ja on itsepalvelukäyttöinen.
Karvio on Heinäveden kirkonkylän jälkeen Heinäveden toiseksi suurin taajama. Valtatien vierellä on Nesteen huoltoasema, päivittäistavarakauppa asiamiesposteineen, seurakuntakoti ja muutamia muita palveluja. Karvionkosken eteläpuoli on rakennettua aluetta sen pohjoispuolen ollessa rakentamatonta. Kosken länsipuolella sijaitsee lomakylä sekä leirintäalue, jonka yhteydessä olevaan vierasvenesatamaan mahtuu 20 venettä.
Kylä valittiin Mikkelin läänin vuoden kyläksi 1993.
Kuittua
Kuittua on yksi Etelä-Savossa sijaitsevan Heinäveden kunnan kylistä. Kylä sijaitsee läntisellä Heinävedellä.
Petruma
Petruma on yksi Etelä-Savossa sijaitsevan Heinäveden kunnan kylistä. Petruman kylä sijaitsee Kermajärven rannalla lähellä Karviota.
Petruma on myös kylässä sijaitseva keskikokoinen järvi, josta voi kalastaa rapuja, haukia ja ahvenia. Se on suosittu kalastus- ja retkeilyjärvi. Petrumassa on hevostalli ja maatiloja.
Petruman kyläkoulu lakkautettiin vuosia sitten.
Rummukkala
Rummukkala on yksi Etelä-Savossa sijaitsevan Heinäveden kunnan kylistä. Rummukkalassa Rummukkajärven rannalla on paljon asutusta ja mökkejä.
Sarvikumpu
Sarvikumpu on yksi Etelä-Savossa sijaitsevan Heinäveden kunnan kylistä.
Sarvikumpu sijaitsee kunnan koillisessa osassa.
Sarvikummussa oli kyläkoulu, joka kuitenkin lakkautettiin liian pienien oppilasmäärien vuoksi. Ennen lakkauttamista koulussa oli 22 oppilasta, joista 3 oli alaluokilla. Yläluokassa, jossa oli luokat kolmannesta kuudenteen, oli 16 oppilasta. Nykyään koulurakennusta pidetään kyläläisten yhteisenä. Kuitenkin Sarvikummussa vielä sijaitsee kyläkauppa, jonka omistaa Jaana Hottinen
Varistaipale
Varistaipale on 115 asukkaan kylä Heinävedellä, neljä kilometriä Karviosta Kuopioon päin ja noin 60 kilometrin päässä lähimmästä kaupungista, Varkaudesta. Kylän eteläpuolelta kulkee valtatie 23 ja se sijaitsee Tuusniemelle kulkevan seututie 542:n varrella. Valamon ja Lintulan luostarit sijaitsevat lähellä kylää, molemmat noin kymmenen kilometrin päässä.
Kylä tunnetaan Varistaipaleen kanavasta, joka on Suomen korkein ja ainoa nelisulkuinen. Se rakennettiin vuosina 1911–1913 aiempaan puronuomaan. Yhdessä Taivallahden kanavan kanssa se yhdistää Varisveden Juojärveen. Kanavan pituus on 1 100 metriä ja pudotuskorkeutta sen suluilla on 14,5 metriä. Kanavan ylimmän sulun äärellä on kanavanvartiontorni, josta kanavaa ohjataan ja sen toisella puolella on Merenkulkulaitoksen omistama kanavamuseo. Museorakennus on entinen kanavanvartijan talo ja museoalueeseen kuuluvat muutkin pihapiirin rakennukset. Kanavapuisto on muiden Heinäveden reitin kanavien tapaan hyvin hoidettu ja kaunis. Siellä järjestetään kesäisin vuosittainen ulkoilmakonsertti. Kesällä 2004 pidettiin Varistaipaleen kanavalla perinneuittotapahtuma ”Naiset nipunlaskussa”. Tilaisuus oli yleisömenestys, nipunlaskua oli seuraamassa molemmin puolin kanavaa noin 2 500 kesävierasta ja paikkakuntalaista. Tapahtuma televisioitiin ja sille saatiin sponsoreiksi 50 yritystä.
Kylässä sijaitsee Korintti-niminen ruokailu-, majoitus- ja kokoustilapaikka, kanavakioski sekä Sulkumestari-niminen leipomo. Korintin lomamökit saivat ”Etelä-Savon maakunnan parhaat” -laatumerkin Farmari-maatalousnäyttelyssä.
Varistaipaleen kylä valittiin Etelä-Savon vuoden kyläksi 2004. Etelä-Savon maakuntahallitus valitsi kylän Järvi-Suomen kylät ry:n esityksestä. Valinnan perusteita olivat:
Vihtari
Vihtari on kylä Heinävedellä, noin 20 kilometriä itään kuntakeskuksesta. Vihtarin rautatieasema sijaitsee noin kaksi kilometriä kylästä koilliseen. Asema on rataosalla Pieksämäki–Joensuu, ja taajamajunat pysähtyvät siellä.
Kylässä on ympärivuotista asutusta, mutta myös kesämökkejä. Kylän läheisyydessä sijaitsevat järvet Iso-Vihtari ja Pieni-Vihtari. Kylässä on myös kauppa, sekä entinen kyläkoulu, joka toimii kylän asukkaiden kokoontumispaikkana. Koululla on myös Vihtarin VPK:n paloasema.
Vihtarista pääsee seututietä 476 länteen Heinäveden kirkonkylälle ja edelleen valtatielle 23, itään Liperiin, sekä seututietä 474 etelään Savonrannan ja Kerimäen kautta Savonlinnaan. Vihtarin kylästä ja sen tapahtumista on useita vanhoja tarinoita joita kerrotaan Vihtarin kylän omassa historiikissä.
Montserrat (vuori)
Montserrat on vuori Barcelonan maakunnassa, Kataloniassa. Vuori sijaitsee noin 40 kilometriä Barcelonan kaupungista luoteeseen.
Vuoren nimi, katalaaninkielinen Montserrat, tarkoittaa sahattua vuorta ja nimi tulee tämän kallioisen vuoren erikoisesta muodosta, se näyttää sahalaitaiselta.
Vuori on tunnettu erityisesti siellä sijaitsevasta, vuonna 1025 perustetusta benediktiiniläisluostarista ("Santa Maria de Montserrat"), joka on omistettu Katalonian hiippakunnan suojeluspyhimykselle, Montserratin neitsyelle ("La Verge de Montserrat", tunnetaan yleisesti myös nimellä "La Moreneta"). Luostari on edelleen toiminnassa ja se majoittaa noin 80 munkkia.
Legendan mukaan vuonna 880 joukko paimenessa olleita lapsia näki vuorella valon ja kuuli enkelten laulua. Valo johdatti etsijät luolaan, josta löytyi Neitsy Marian kuva.
Montserratin luostarissa on erityinen huone, jossa pyhiinvaeltajien neitsyelle tuomat lahjat ovat nähtävillä. Lahjat tuodaan yleensä kiitoksen osoitukseksi esimerkiksi sairaudesta toipumisesta, lapsen syntymästä tai muista merkkitapahtumista.
Kataloniassa on perinteisenä tapana pyytää Montserratin neitsyeltä apua oman tai läheisen sairauden hetkenä (tai muuna elämän kriisihetkenä tai merkkitapahtumien edellä), ja luvata tehdä pyhiinvaellusmatka Montserratin vuorelle, jos toive toteutuu. Moni myös toteuttaa lupauksensa. Montserrat onkin siis suosittu turisti- ja pyhiinvaelluskohde, jossa vierailee vuosittain yli miljoona turistia ja pyhiinvaeltajaa. Luostarin yhteyteen onkin lähinnä pyhiinvaeltajia ajatellen perustettu myös hotelli.
Commodore 65
Commodore 65, toiselta nimeltään C64DX, oli Commodoren vuosina 1990-91 kehittämä kotitietokone. Koneesta oli tarkoitus tulla C64:n paranneltu, taaksepäin yhteensopiva versio, joka sisältäisi monia uusia, lähes Amigan tasoisia ominaisuuksia. Laite jäi kuitenkin prototyyppiasteelle yhtiön toimitusjohtajan Irving Gouldin peruttua hankkeen.
Commodore Internationalin 1994 tapahtuneen konkurssin jälkeen joitakin C65:n prototyyppejä myytiin avoimilla markkinoilla, joten laitteita on käyttäjillä ja keräilijöillä. Arviot markkinoille tulleiden koneiden määrästä vaihtelevat 150 ja 2000 kappaleen välillä. Eräs Commodore 65 myytiin keväällä 2013 saksan eBay verkkohuutokaupassa lähes 18 000 euron hintaan.
Projektin peruuntumisen myötä Commodoren viimeiseksi 8-bittiseksi laitteeksi jäi vuonna 1985 julkistettu Commodore 128.
Puuhamaa
Puuhamaa on vuonna 1984 avattu Janakkalan Tervakoskella sijaitseva lasten huvittelupaikka. Puuhamaassa ei juurikaan ole täysautomaattisia huvipuistolaitteita, vaan toiminta on painottunut enemmän oman lihasvoiman ja aktiivisuuden käyttöön. Alueella on yli sata erilaista toimintoa, muun muassa vesiliukumäet, ratagolf, Formula-autoradat ja pomppulinnoja.
Puuhamaan omistaa Puuharyhmä, jonka espanjalainen Aspro Parks osti vuonna 2007.
Puuhamaan televisiomainoksien tunnusmusiikin on tehnyt Mikko Alatalo. Puuhamaan maskotti on Puuhanalle, joka kiertelee puistossa.
Laitteiden pituusrajat on ilmoitettu laitteen luona tai Puuhamaan nettisivuilta. Kaikki pituusrajat ovat minimipituuksia, maksimipituuksia ei ole määritelty.
Puuhamaan suosituimpia laitteita ovat Formula-autot. Niitä on kolmessa eri kokoluokassa; F3-, F2- ja F1-autot. Radat sijaitsevat eri puolilla puistoa. F1-autot ovat isoimmat ja nopeimmat, ja niissä pituusraja on 140 senttimetriä. F2-autoissa pituusraja on sama 140 senttimetriä, mutta niihin alle 140 senttimetriä pitkät saavat tulla vanhemman kanssa. F3-autot on tarkoitettu pienille lapsille, ja niissä pituusraja on 110 senttimetriä.
Vesipuisto on Puuhamaassa yksi Suomen isoimpia, ja sieltä löytyy erilaisia vesiliukumäkiä nuorille ja vanhoille.
Gaius Gracchus
Gaius Sempronius Gracchus (154 eaa.–121 eaa.) oli Rooman tasavallan aikainen poliitikko. Hän oli Tiberius Gracchuksen nuorempi veli. Hän syntyi rikkaaseen perheeseen. Nuorukaisena hän seurasi veljensä aikaansaamaa poliittista kuohuntaa. Kun Tiberius tapettiin vuonna 132 eaa., Gaius peri perheen omaisuuden. Gaius Gracchus aktivoitui politiikassa ja oli vuoden 126 eaa. kvestori ja vuoden 123 eaa. kansantribuuni. Hän ehdotti veljensä ajamaa maareformia ja viljan hinnan säätelyä. Senaatti oli raivoissaan.
Kaikkien poliittisten käytäntöjen vastaisesti hän asettui uudelleen ehdolle seuraavana vuonna ja sai jatkokauden. Seuraavana vuonna hän kuitenkin hävisi ja konservatiiviset konsulit peruuttivat säädetyt lait. Gracchus ja hänen poliittinen liittolaisensa Fulvius Flaccus turvautuivat väkivaltaan. Heidät julistettiin valtion vihollisiksi. Fulvius Flaccus tapettiin, Gaius Gracchus pakeni ja teki itsemurhan. Tämän jälkeen Roomassa teloitettiin noin tuhat Gracchuksen tukijaa.
Tiberius Gracchus
Tiberius Sempronius Gracchus (163 eaa. – 132 eaa.) oli Rooman tasavallan aikainen poliitikko.
Tiberius Gracchus syntyi varakkaaseen perheeseen. Hänen isänsä, myös Tiberius Sempronius Gracchus, oli ollut konsuli, ja hänen äitinsä, Cornelia Africana, oli valtiomies ja sotapäällikkö Scipio Africanuksen tytär.
Poika Tiberius Gracchus taisteli kolmannessa puunilaissodassa. Hän joutui tällöin riitoihin senaatin kanssa. Näihin aikoihin Roomaan oli alkanut muodostua suurelta osin entisistä legioonalaisista koostunut suuri kaupunkiköyhälistö, jonka tyytymättömyys kanavoitui kansankokousten kautta. Vuonna 133 eaa. Gracchus valittiin kansantribuuniksi, ja hän ryhtyi ajamaan tämän köyhälistön asiaa.
Hän yritti ajaa maareformia, jonka oli tarkoitus tasata valtavia tuloeroja. Tällaiset uudistukset olivat konservatiivisessa roomalaispolitiikassa harvinaisia. Maareformia vastusti toinen tribuuni, Marcus Octavius. Gracchus ehdotti Octaviuksen viraltapanoa, ja kansankokous hyväksyi ehdotuksen. Tämän jälkeen kansankokous sääti Gracchuksen lait. Senaatti hangoitteli lakien toimeenpanoa vastaan. Gracchus turvautui epätavanomaisiin keinoihin valtataistelussa ja konflikti kärjistyi. Vähät välittäen perustuslaista Gracchus pyrki uudelle tribuunikaudelle luvaten merkittäviä muutoksia. Äänestyksen aikana puhkesi mellakka, ja Gracchus tapettiin väkivaltaisuuksissa.
Myöhemmin Tiberiuksen veli Gaius Gracchus yritti jatkaa uudistuspolitiikkaa, mutta lähes yhtä heikoin tuloksin.