Filippuksen evankeliumi
Filippuksen evankeliumi on Uuden testamentin apokryfisiin kirjoihin kuuluva gnostilainen kirjoitus. Sen ainoa yhteys apostoli Filippukseen on se, että hän on ainoa nimeltä mainittu apostoli (s. 73, 91). Kirja itse ei esitä olevansa hänen kirjoittamansa.
"Filippuksen evankeliumi" on selvästi yhteydessä varhaiskristillisiin gnostilaisiin perinteisiin. Evankeliumin koptinkielinen käsikirjoitus löydettiin Nag Hammadin kirjastosta vuonna 1945; kyseessä on ainoa säilynyt evankeliumin käsikirjoitus.
Tutkijat ovat erimielisiä siitä, oliko kirjoituksen alkuperäinen kieli syyria vai kreikka. James Robinson, joka on kääntänyt tekstin englanniksi, sijoittaa sen 200-luvun jälkimmäiselle puoliskolle ja Syyriaan, koska siinä on merkkejä syyrian kielen sanojen vaikutuksesta, itäisistä kastekäytännöistä ja asketismista. Marvin W. Meyer ("The Ancient Mysteries: A Sourcebook" 1987 p. 235.) on antanut ajoituksen toiselle tai kolmannelle vuosisadalle, ehkä vuosiin 180-250.
Wesley W. Isenberg ("The Nag Hammadi Library in English", p. 141) on tulkinnut evankeliumin gnostilaiseksi kristilliseksi sakramentaaliseksi katekismukseksi kasteopetusta varten. Bentley Layton ("The Gnostic Scriptures", p. 325) on tulkinnut kirjan valentinolaiseksi katkelmien antologiaksi. Elaine Pagels ja Martha Lee Turner ovat nähneet sen osoittavan valentinolaista teologiaa. Ian Wilson ("Jesus: The Evidence", 2000 p.88) on sanonut, ettei kirjoitus esitä olevansa erityisen varhainen, vaan että se vaikuttaa pikemminkin kolmannelle ja neljännelle vuosisadalle tyypilliseltä apokryfisen fantasiakirjallisuuden tuotteelta. Enemmistö tutkijoista sijoittaa sen kuitenkin toiselle tai kolmannelle vuosisadalle ja valentinolaiseksi dokumentiksi.
"Filippuksen evankeliumi" on kokoelma sanontoja tai aforistisia lausumia ("logia"), joista suurin osa vaikuttaa olevan lainauksia tai katkelmia kadonneista kirjoituksista, ilman mitään kertovaa kontekstia. Kirjan sisältö ei itsessään viittaa siihen, että opetukset olisivat juuri Jeesukselta. Kirjan opetukset esitetään puhtaammassa muodossa kuin "Tuomaan evankeliumissa", koska niitä ei ole sijoitettu mihinkään kehyskertomukseen. Kirja koostuu vain peräkkäisistä opetuksista. Evankeliumi sisältää aforismeja, vertauksia, polemiikkia, kertovaa dialogia, raamatunselityksiä ja vertauskuvallisia tulkintoja (erityisesti koskien Ensimmäistä Mooseksen kirjaa) ja dogmaattisia väittämiä. Tekstin pääteemana on sakramenttien arvo.
Wesley Isenberg on tunnistanut kirjan opetuksista seitsemäntoista sanontaa ("logia") jotka voisi laittaa Jeesuksen nimiin. Niistä yhdeksän löytyy myös kanonisista evankeliumeista (55,33-34; 57,3-5; 68,8-12; 68,26-27; 72,33-73,1; 77,18; 83,11-13; 84,7-9; 85,29-31). Uudet sanonnat (55,37-56,3; 58,10-14; 59,25-27; 63,29-30; 64,2-9; 64,10-12; 67,30-35; ja 74,25-27), hän identifioi ne aloittaneiden sanojen perusteella ("hän sanoi", "Herra sanoi" tai "Vapahtaja sanoi"). Ne ovat lyhyitä ja arvoituksellisia ja parhaiten tulkittavissa gnostilaisesta näkökulmasta.
Monet kirjan opetuksista ovat mitä selvimmin gnostilaisia ja ovat usein hyvin mystisiä ja arvoituksellisia:
Kirjasta käyvat ilmi gnostilaisen initiaation tasot:
Jeesus voidaan selvästi löytää evankeliumin keskipisteestä:
Näin Meyerin mukaan on selvää, että ilman Jeesusta evankeliumin mainitsemat rituaalit ja mysteerit olisivat ilman kontekstia. Teksti vaikuttaa myös seuraavan valentinolaisten, jotka palvoivat gnostilaista Kristusta, uskomuksia. Kirjoitusta verrataan usein Valentinoksen omaan evankeliumiin, "Totuuden evankeliumiin".
Populaarikulttuurissa, kuten Dan Brownin menestyskirjassa "Da Vinci -koodi", on viitattu kahteen Filippuksen evankeliumin osittain vaurioituneeseen kohtaan, jossa Magdalan Maria esitetään Jeesuksen kumppanina ja rakkaimpana opetuslapsena:
Näitä kohtia on käytetty tukemaan väitteitä siitä, että Magdalan Maria olisi ollut Jeesuksen puoliso. Samassa evankeliumissa käytetään kuitenkin muualla vaimosta sanaa "šime" ja mainituissa kohdin Mariasta kreikan sanaa "koinônos", joka voi tarkoittaa yhtä hyvin aviopuolisoa, uskontoveria tai liikekumppania. Näin Mariaa ei todennäköisesti haluttu kuvata Jeesuksen puolisoksi. Myös monissa muissa varhaiskristillisissä teksteissä tietty Jeesuksen oppilas kuvataan Jeesukselle erityisen rakkaaksi tai tärkeäksi. On oletettu kyseen olevan siitä, että jokin tietty kristillinen ryhmä katsoi periytyvänsä nimenomaan tietyn oppilaan tai apostolin toiminnasta, ja pyrki vahvistamaan omaa identiteettiään kuvaamalla omaa perustajaansa Jeesuksen tärkeimmäksi oppilaaksi.