hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Indus
Indus on joki Etelä-Aasiassa. Se saa alkunsa noin 6 000 metrin korkeudesta Kailasvuorelta Tiibetin puolelta Himalajaa ja virtaa Intian kautta Pakistaniin, jossa se laskee Arabianmereen Karachin kaupungin kaakkoispuolella. Joelle kertyy pituutta laskentatavasta riippuen 2 900–3 200 km ja sen suisto on 7 800 km²:n laajuinen. Joen valuma-alue kattaa 1,16 miljoonaa neliökilometriä. Maailman jokien vertailussa Indus on 21. pisin. Vuorovesi-ilmiö aiheuttaa joessa ylävirtaa kohti vyöryviä aaltoja. Induksen sivujokia ovat muun muassa Kabul ja Jhelum.
Indus-kulttuuri, joka kukoisti n. 2500–1500 eaa. pääosin nykyisen Pakistanin alueella, kuuluu vanhan maailman neljän suuren kulttuurin joukkoon Egyptin, Mesopotamian ja Kiinan ohella. Joen sanskritinkielinen nimi 'Sindhu' on persialaisten ja kreikkalaisten kautta kulkeutunut eurooppalaisiin kieliin Indus-muodossa ja se on antanut nimen myös Intialle.
Indusjoessa elää induksendelfiinejä ("Platanista minor"), jotka ovat läheistä sukua gangesindelfiinille.
Indus- ja Gangesjoen alue on hedelmällistä Indo-Gangesin tasankoa.
Palmerston (Uusi-Seelanti)
Palmerston on kaupunki Uuden-Seelannin Eteläsaarella. Se sijaitsee viisikymmentä kilometriä Dunedinin kaupungista pohjoiseen. Palmerston sijaitsee Shag -joen rannalla, viiden kilometrin päässä Tyynen valtameren rannikolta.
Palmerston North
Palmerston North on kaupunki Uuden-Seelannin Pohjoissaarella. Kaupungissa oli noin 80 000 asukasta vuonna 2018 ja se on väkiluvultaan maan kahdeksanneksi suurin kaupunki. Sen alkuperäinen nimi oli Palmerston, mutta nimi muutettiin vuonna 1871 Palmerston Northiksi, jotta se erottuisi Eteläsaarella sijaitsevasta Palmerstonista. Kaupunki on nimetty Britannian pääministerin varakreivi Palmerstonin mukaan.
Palmerston North sijaitsee Pohjoissaaren eteläosassa Manawatu-Wanganuin alueella, 140 kilometriä Wellingtonista pohjoiseen.
Kaupunki on tunnettu yliopistokaupunki ja on vuonna 1926 perustetun Massey Universityn kotipaikka.
Amiraliteettisaaret
Amiraliteettisaaret tai "Admiraltysaaret" () on 18 saaresta koostuva ryhmä Bismarckinsaarilla. Kaikki ryhmän saaret kuuluvat Manusin provinssiin Papua-Uudessa-Guineassa. Saariryhmän pinta-ala on 2100 neliökilometriä. Suurin saari on Manus. Saarista eteläisin, Baluan, sijaitsee Manusista 50 km kaakkoon.
Manus (maakunta)
Manus on Papua-Uuden-Guinean pienin maakunta. Maakunnan asukasluku on noin 60 000 (2011). Se koostuu ainoastaan saarista, joihin kuuluvat muun muassa Amiraliteettisaaret (suurimpana Manus, jonka mukaan maakunta on nimetty) ja Wuvulu. Provinssin pääkaupunki on Lorengau, joka sijaitsee Manusin saarella.
Obuhovin terästehdas
Obuhovin terästehdas () oli Euroopan merkittävimpiä tykkitehtaita 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Se sijaitsee Nevan rannalla Pietarin lähellä. Vuodet 1922–1992 tehtaan nimi oli Bolševik. Vuodesta 2002 Obuhovin tehdas on ollut osa erityisesti ohjus- ja tutkavalmistajana tunnettua venäläistä Almaz-Antei -teollisuuskonsernia.
Obuhovin terästehdas perustettiin vuonna 1863. Pavel Obuhov, Nikolai Putilov ja Sergei Kudrjatsev sopivat Venäjän keisarikunnan meriministeriön kanssa tehtaan perustamisesta ja keisari Aleksanteri II määräsi luovutettavaksi tarpeellisen maa-alan entiseltä Keisarilliselta Aleksanterin manufaktuurilta 12 virstaa Pietarista Nevan rannalta. Tehdas nimettiin aseteräksen valumenetelmän keksineen Pavel Matvejevitš Obuhovin mukaan, ja tehdas sai oikeudet menetelmän käyttämiseen. Tehtaan perustaminen oli tarpeen Krimin sodan tappion jälkeen armeijan kehittämiseksi ja ulkomaisen riippuvuuden vähentämiseksi.
Aseiden lisäksi tehdas valmisti pyöriä ja akseleita Venäjän rautateille, höyrykoneen osia, leikkausinstrumentteja ja työkaluja, panssarilevyjä laivoihin, Berdan-kiväärin piippuja ja torpedoita. Perustajien ja ministeriön välisen sopimuksen mennessä umpeen ministeriö ei halunnut luopua kannattavasta tehtaasta ja lunasti vuonna 1886 sen osakkeet. Vuonna 1905 perustettiin optis-mekaaninen työpaja, joka valmisti tähtäimiä, kiikareita, teleskooppeja ja mittareita.
Tehdas laajeni ja kehittyi nopeasti. Vuonna 1914 siellä työskenteli 10 266 henkeä. Ensimmäisen maailmansodan mennessä se oli yksi Euroopan suurimmista asetehtaista ja kilpaili mm. Kruppin ja Armstrongin kanssa. 
Ensimmäisen maailmansodan aikana se oli ainoa venäläinen tehdas, joka teki kaliiperiltaan yli 152 millimetrin tykkejä.
Vuonna 1922 Obuhovin terästehtaan nimeksi vaihdettiin Bolševik. Tehdas aloitti 1929 ensimmäisen neuvostoliittolaisen sarjatuotantotankin, T-18:n, valmistamisen. Vuonna 1930 tehtaalle perustettiin AVO-5-suunnittelutoimisto, joka sai pian nimen OKMO. Se suunnitteli T-26-vaunun. Panssarivaunujen valmistus ja suunnittelu eriytettiin pian omaksi tehtaakseen nimelle Tehdas Nro 173 (K. E. Vorošilov), sitten Tehdas Nro 185 (S. M. Kirov) (ei tule sekoittaa Kirovin tehtaaseen). OKMO, johdossaan Semjon Ginzburg suunnitteli mm. T-33, T-43, T-29, T-46-5, T-100 ja T-126SP -vaunut ja tehdas valmisti T-26, T-28, T-35 ja T-50 -vaunuja. OKMO likvidoitiin puhdistuksissa ja Ginzburg kuoli rintamalla 1943. Bolševik-tehtaalle jäi tykkien valmistus.
Toisen maailmansodan alussa tehtaan tankkituotanto evakuoitiin Omskiin ja tykkituotanto oli seisahduksissa Leningradin piirityksen ajan. Tehdas siirtyi myöhemmin asetuotannosta siviilituotantoon. Vuonna 1992 muodostettiin Unitaarinen yritys Obuhovin valtiontehdas, joka liitettiin osaksi Almaz-Antei -konsernia ja muutettiin 2003 osakeyhtiöksi.
Suomen puolustusvoimat on käyttänyt useita Obuhovin terästehtaan järeitä tykkejä. Tunnetuin malli lienee 305/52 O.
Nitriitti
Nitriitti on ioni NO tai typpihapokkeen (HNO) suola.
Nitriittiä muodostuu typpiyhdisteiden (mm. ammoniumin NH) epätäydellisen hapettumisen seurauksena ja sen esiintyminen talousvedessä on aina merkkinä bakteeritoiminnasta joko vedenottamossa tai vesijohdoissa.
Elintarvikkeiden lisäaineena käytetään E-koodilla E 249 kaliumnitriittiä (KNO) ja E 250 natriumnitriittiä (NaNO).
Manus
Manus on Papua-Uudelle-Guinealle kuuluvien Amiraliteettisaarten suurin saari. Se kuuluu Manusin provinssiin. Saaren asukasluku on noin 33 000. Saarella sijaitsee Manusin provinssin pääkaupunki, Lorengau. Saarella on lentokenttä.
Saaren pinta-ala on 1940 neliökilometriä ja korkein kohta 718 metriä.
Yhdysvaltalainen antropologi Margaret Mead asui Manusilla jonkin aikaa ja kirjoitti siitä teoksessaan "Growing Up in New Guinea".
Riimusauva
Riimusauva tai riimukalenteri on kansanomaisena kalenterina käytetty puusauva, johon on skandinaavisin riimukirjaimin merkitty vuoden päivät ja pysyvän käytön varmistamiseksi niin sanottu "kultainen luku".
Mahdollisesti varhaiset lähetyssaarnaajat kantoivat riimusauvoja mukanaan pohjoisessa, ja heiltä niiden käyttö siirtyi muillekin. Sauvojen alkuperästä ei kuitenkaan ole varmaa tietoa. Riimusauvoja on ollut myös Suomessa. Riimusauvassa ei ollut riimukirjoitusta, vaan suomen sana "riimu" tarkoitti alun perin viiltoa ja kuviointia. Toinen selitys on, että riimusauvan ”riimu” tulisikin latinan sanasta "primus", joka tarkoittaa uuttakuuta seuraavaa päivää. Vuoden päivien merkit riimusauvoissa ovat joissakin sauvoissa skandinavisia FUTHARK-riimuja, joissakin muita riimukirjainten näköisiä kirjainmerkkejä, joiden alkuperästä ei ole tietoa.
Riimusauvassa oli vuoden jokaisen päivän kohdalla merkki, tavallisimmin jokin kirjaimista A   G, joka osoitti viikonpäivää. Ne päivät, joiden kohdalla oli sama merkki, sattuivat samana vuonna samaksi viikonpäiväksi, mutta eri vuosina samaa merkkiä vastasi eri viikonpäivä. Tämä oli otettava huomioon käytettäessä samaa sauvaa vuodesta toiseen. Kunkin vuoden sunnuntaikirjain osoitti, mitä kirjainta vastaavat vuoden päivät minäkin vuonna sattuivat sunnuntaiksi.
Viikonpäivämerkintöjen lisäksi erityisten merkkipäivien yläpuolelle oli tehty myös toinen merkki eli symboli, joka selitti päivän merkityksen. Merkkipäivä oli siis päivä, jonka kohdalla oli merkki.
Joissakin riimusauvoissa oli lisäksi vuoden päivien alapuolella lisärivi riimuja. Näitä kutsuttiin kultaisiksi luvuiksi, ja ne merkitsivät Kuun vaiheiden kierron vuodesta toiseen satojen vuosien ajaksi eteen ja taaksepäin. Kultaiset luvut ovat peräisin Antiikin Kreikasta 432 eaa., kun astronomi Meton laski Kuun 19-vuotisen syklin, ja se kaiverrettiin 19 kullatulla luvulla Ateenan muuriin. Kuun noin 19-vuotinen sykli lienee kuitenkin tunnettu jo kivikaudella.
Riimusauvassa yhdeksästätoista kultaluvusta yksi pätee vuoden kerrallaan, ja se päivä, jonka alla kyseinen kultaluku on, on uudenkuun päivä kuluvana vuonna. Seuraavana vuonna uudenkuun päivän osoittaa kultalukujen aakkosjärjestyksessä seuraava merkki. Kun kultaluvut kirjoitettiin yleisesti tunnetuilla 16-kirjaimisilla futhark-”aakkosilla” (joihin tätä varten lisättiin kolme ylimääräistä riimua), oli niiden ”aakkosjärjestys” yleisesti tunnettu. Jos käytettiin muuta 19 merkin sarjaa, merkittiin tämä merkkisarja yleensä riimusauvan kahvaan.
Kuun syklien tuntemisella pystyttiin määrittämään Katolisen kirkon huomattavimman juhlan, pääsiäisen ajankohta vuodesta toiseen.
Uppsalan katolinen piispa Olaus Magnus kertoo vuonna 1555 latinaksi julkaistussa suuressa historiateoksessaan "Historia de Gentibus Septentrionalibus" (josta osa suomennettu nimellä Pohjoisten kansojen historia), että suomalaiset äidit opettivat tyttärilleen ja isät pojilleen vapaa-aikana riimusauvan käyttöä, jossa he olivat eteviä.
Nykyään julkaisee riimukalenteria joka vuosi virolaisen perinteisen kansanuskonnon harjoittajien järjestö Maavalla Koda.
Mercury-Atlas 8
Mercury-Atlas 8 (MA-8) -avaruusalus kiersi maan kuusi kertaa ohjaimissaan astronautti Walter Schirra. Mercury-avaruusohjelman avaruuslento laukaistiin 3. lokakuuta 1962 kello 12:15:11 UTC-aikaa Cape Canaveralista. "Sigma 7" -avaruuskapselin lentokorkeus maatakiertävällä radalla vaihteli 153 ja 285 kilometrin välillä.
Mercury-Atlas 9
Mercury-Atlas 9 (MA-9) päätti Yhdysvaltain yhden avaruuslentäjän Mercury-ohjelman. Lento toteutettiin 15.–16. toukokuuta 1963. "Faith 7" -avaruuskapselin ohjaimissa oli Gordon Cooper. Avaruusalus kiersi maapalloa 161–267 kilometrin korkeudessa.
Mustahaikara
Mustahaikara "(Ciconia nigra)" on kookas kattohaikaroiden sukuun kuuluva haikaralintu.
Mustahaikara on kiiltävän musta, mutta vatsa ja kainalot ovat valkoiset. Nokka ja pitkät jalat ovat punaiset. Siipien kärkiväli on noin 1,5 metriä.
Molemmat sukupuolet ovat samannäköiset, mutta nuoren linnun höyhenpuku on hieman himmeämpi ja jalat ja nokka ovat lihanväriset.
Mustahaikara pesii lämpimissä osissa Eurooppaa, lähinnä mantereen keski- ja itäosissa. Talvet linnut viettävät trooppisessa Afrikassa, lukuun ottamatta Espanjan populaatiota, joka talvehtii pesimäalueillaan. Pesi aikaisemmin Suomessa, mutta katosi 1800-luvulla pesimälajistostamme.
Mustahaikara on vielä kattohaikaraakin harvinaisempi vieras Suomessa, minne joitain yksilöitä eksyy vuosittain, tavallisimmin kevätmuuton yhteydessä toukokuussa ja syysmuutolla elo-syyskuussa.
Mustahaikarat elävät laajoilla kosteikkoalueilla, joissa on havupuita. Pesänsä ne rakentavat risuista korkealle puuhun. Toisin kuin läheinen sukulaisensa kattohaikara, mustahaikara on hyvin arka ja varovainen lintu.
Pääravintoa ovat sammakot ja suuret hyönteiset.
Robert Bunsen
Robert Wilhelm Bunsen (31. maaliskuuta 1811 – 16. elokuuta 1899) oli saksalainen kemisti.
Bunsen opiskeli Göttingenin yliopistossa ja valmistui tohtoriksi 19-vuotiaana vuonna 1830. Hän kiersi kolme vuotta eri yliopistoissa, mutta palasi luennoijaksi Göttingeniin 1834. Hän toimi professorina Kasselissa vuodesta 1836, Marburgissa vuodesta 1841 ja Heidelbergissä 1852–1899.
Bunsen tutki muun muassa metallisuolojen liukoisuutta arseenihappoon (HAsO). Hän keksi rautaoksidihydraatin vastamyrkkynä arseenimyrkytykseen. Bunsen oli kaksi kertaa vähällä kuolla arseenimyrkytykseen ja menetti toisen silmänsä räjähdyksessä.
Bunsen valmisti erilaisia kakodyylijohdannaisia [(CH3)As(CH3))], kuten kloridin, jodidin, fluorin ja syanidin. Tämä työ antoi vahvistusta Jöns Berzeliuksen radikaaliteorialle, jonka mukaan orgaanisessa kemiassa on mahdollisuus samoihin yhdisteihin kuin epäorgaanisessa. Hän kehitti hiilielektrodin, jota voitiin käyttää Groven kennossa platinan sijasta. Tämän keksinnön ansiosta hän tuotti elektrolyysin avulla useita metalleja puhtaana.
Bunsen oli yksi valokemian pioneereja. Bunsen ja Gustav Kirchhoff kehittivät spektroskopiaa, ja Bunsen löysi sen avulla kaksi uutta alkuainetta, rubidiumin ja cesiumin. Vuonna 1855 Bunsen viimeisteli Michael Faradayn keksimän polttimen, joka nykyisin tunnetaan bunsenlampun nimellä.
Larry Hagman
Larry Martin Hagman (21. syyskuuta 1931 Fort Worth, Texas – 23. marraskuuta 2012 Dallas, Texas) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan 1980-luvun televisiosarjassa "Dallas" sekä mm. elokuvasta "Kotka on laskeutunut" (ohj. John Sturges 1976). 
Hagman esiintyi sarjassa "Täydelliset naiset" Lynetten äidin miehenä.
Hagmanilla oli alkoholiongelmia ja vuonna 1996 hänelle tehtiin maksansiirto. Syksyllä 2011 Hagman ilmoitti sairastavansa syöpää, jonka kerrottiin myöhemmin olleen kielisyöpä. Diagnoosin seurauksena hän ryhtyi vegaaniksi. Hän menehtyi leukemian komplikaatioihin dallasilaisessa sairaalassa marraskuussa 2012.
McGraw-Hill
The McGraw-Hill Companies, Inc., on kustannusyhtiö, jonka pääkonttori on New Yorkissa. Yhtiön pääasialliset liiketoiminnan alueet ovat koulutus, kustannustoiminta, televisiolähetykset sekä rahoitus- ja liiketoiminnan palvelut. Yhtiö julkaisee lukuisia kirjoja ja aikakauslehtiä, muun muassa "BusinessWeek" ja "Aviation Week" ovat yhtiön lehtiä. Standard & Poor's ja J.D. Power and Associates yhtiöt ovat McGraw-Hill-yhtiön omistamia.
Carl von Linde
Carl Paul Gottfried von Linde (s. 11. kesäkuuta 1842, Berndorf, Oberfranken – k. 16. marraskuuta 1934, München) oli saksalainen insinööri, joka kehitti nykyaikaisen jäähdytystekniikan.
Von Linde syntyi Berndorfissa ja opiskeli Zürichissä Rudolf Clausiuksen johdolla. Hän valmistui 1864 ja työskenteli puuvillankehräämössä Berliinissä ja Kraussin veturitehtaalla Münchenissä. Kun uusi "Königlich Bayerische Technische Hochschule München" (nykyinen Technische Universität München) perustettiin, von Linde ryhtyi 1868 koneensuunnittelun apulaisprofessoriksi.
Vuonna 1876 hän kehitti jäähdytyskoneen ja perusti yhtiön "Lindes Eismaschinen AG" (nyt Linde AG). Von Linde ei ollut jäähdytyskoneen ensimmäinen keksijä, mutta hänen jäähdytyskoneensa oli paljon tehokkaampi kuin Jacob Perkinsin vuonna 1834 kehittämä. Vuoteen 1908 Linden yhtiö oli myynyt 2600 konetta, joista yli puolet panimoille. Hän kehitti myös kotitalousversion.
Von Linde oli uranuurtaja myös matalan lämpötilan fysiikassa. Vuonna 1890 hän palasi yliopistoon ja 1895 perusti tehtaan, jossa nesteytettiin ilmaa "Joulen–Kelvinin prosessilla" (myös "Linden prosessi"). Kuuden vuoden kuluttua hän kehitti menetelmän, joilla voitiin erottaa happi nesteytetystä ilmasta teollisessa laajuudessa.
Pangea
Pangea ([], myös Pangaia tai Pangaea, ”kaikki maa”) oli yhtenäinen jättiläismanner paleotsooisen maailmankauden lopulta mesotsooiselle maailmankaudelle noin 300–180 miljoonaa vuotta sitten. Nimeä käytti ensimmäisenä mannerlaattojen liikuntateoriaa kannattanut Alfred Wegener.
Pangea syntyi permikauden lopulla. Mantereet sulautuivat yhteen noin 300–250 miljoonaa vuotta sitten nostattaen useita huomattavia poimuvuoristoja. Näistä vuorijonoista on useita olemassa nykyisinkin, tosin eroosion myötä paljon matalampina. Tärkeimpiä ovat Appalakit itäisessä Pohjois-Amerikassa, Atlasvuoret Pohjois-Afrikassa ja Uralvuoret Euraasiassa.
Pangea oli muodoltaan hieman C-kirjaimen muotoinen maamassa, joka ulottui päiväntasaajan molemmille puolille. Siihen kuuluivat nykyiset Pohjois- ja Etelä-Amerikka, Eurooppa, Aasia, Afrikka, Australia ja Etelämanner sekä lukuisia pienempiä mannerlaattoja. Yhtenäinen jättiläismanner mahdollisti maaeläimien liikkumisen vapaasti pohjoisnavalta etelänavalle. Kaarevan mantereen sisäpuolella ollut merialue on nimetty Tethysmereksi. Laajalle ulkopuoliselle jättiläisvaltamerelle on annettu nimi Panthalassa (”kaikki meri”).
Pangean ilmasto oli mantereen massiivisen koon vuoksi sisämaassa hyvin kuiva ja siellä oli suuria aavikoita. Ilmasto oli ainakin joillakin rannikkoalueilla monsuunityyppinen. Ilmasto oli alussa kylmä, mutta lämpeni nopeasti mannerten yhdistyessä. Pangean ilmastoa lämmittivät ja lämpötilaeroja tasasivat Panthalassa-valtamerellä pyörivät kaksi suurta merivirtaa. Pangean synty laski merenpintaa ja laajat mannerjalusta-alueet (matalan meren alueet) kuivuivat.
Mannerliikunnot alkoivat hajottaa Pangeaa 200–180 miljoonaa vuotta sitten triaskauden lopulla ja jurakaudella. Pangean hajoaminen alkoi jättiläsmäisillä tulivuorenpurkauksilla, jotka saattoivat liittyä Maan vaipassa olleisiin niin sanottuihin kuumiin kohtiin. Silloin muun muassa Afrikan ja Etelä-Amerikan väliin ilmestyi valtavia repeämälaaksoja. Pangean voidaan katsoa olleen koossa vielä 175 miljoonaa vuotta sitten, vaikka sen itälaidalla Afrikan ja Aasian välille oli syntynyt pitenevä merenlahti.
Salmi leveni noin 140 miljoonaa vuotta sitten mennessä merkittäväksi mereksi, Tethysmereksi. Tethysmeri oli leveä 130–100 miljoonaa vuotta sitten. Tethysmeren kautta virtaava lämmin merivirta lämmitti Maata. Eteläinen Gondwana hajosi jurakaudella, kun Etelämanner ja Australia lähtivät vaeltemaan omille teilleen. Etelä-Atlantti leveni liitukaudella 130–65 miljoonaa vuotta sitten, mutta Pohjois-Atlantti oli vielä pieni.
135 miljoonaa vuotta sitten liitukauden alussa Pangea oli selvästi hajonnut pohjoiseen Lauraasiaan, eteläiseen Gondwanaan sekä Intian ja Australian–Etelämantereen yhdistelmään. Lauraasiaan kuuluivat Pohjois-Amerikka, Grönlanti ja Euraasia. Gondwanamaassa olivat Etelä-Amerikka, Afrikka, Australia ja Etelämanner.
Pangea ei ollut ensimmäinen jättiläismanner. Mannerliikunnot tuovat välillä kaikki mantereet yhteen satojen miljoonien vuosien kuluessa. Tutkimusten mukaan mantereet olisivat olleet yhdessä myös noin 600–550 miljoonaa vuotta sitten (Pannotia) ja noin 1 100–750 miljoonaa vuotta sitten (Rodinia).
Louhela
Louhela (ruots. "Klippsta") on pääosin vuosina 1965–1968 rakennettu asuinalue Vantaan Myyrmäen kaupunginosan koilliskulmassa, Kehäradan läntisen osan (Vantaankosken radan) itäpuolella. Rakennuskanta koostuu kerrostaloista, joista korkeimmat ovat 7-kerroksisia, ja talojen yleisväri on vihertävä.
Louhelaa ja Myyrmäen pohjoisosaa palvelee Louhelan rautatieasema (1975), jolla pysähtyvät I- ja P-junat. Myyrmäen kirkko (1984) sijaitsee rautatieaseman vieressä. Louhelassa on myös uudelleenrakennettu Louhelan ostoskeskus (2012). Sen taakse puretun ostoskeskuksen (1967–2010) paikalle on rakennettu uusi viisikerroksinen kerrostalo (2012). Eräkuja 2:ssa ollut toimistorakennus purettiin vuoden 2015 lopussa. Tilalle rakennetaan uutta kerrostaloa, jonka on määrä valmistua vuonna 2017. Päiväkotirakennukset ovat valmistuneet 1979 ja 1990.
Lomonosovin harjanne
Lomonosovin harjanne on vedenalainen vuorijono Pohjoisella Jäämerellä. Se ulottuu 1 800 kilometrin matkan Uuden-Siperian saarista yli Jäämeren keskiosien Ellesmerensaarelle Kanadan arktisessa saaristossa. Vuorijono jakaa Pohjoisen jäämeren kahteen pääaltaaseen: Ameraasian- ja Euraasian altaisiin. Harjanteen leveys vaihtelee välillä 60–200 kilometriä ja se kohoaa 3 300–3 700 metriä ympäröivästä merenpohjasta. Korkein huippu on 954 metriä merenpinnan alapuolella. Rinteet ovat suhteellisen jyrkkiä, kanjoneiden rikkomia ja sedimenttikerroksen peitossa.
Harjanteen löysi neuvostoliittolainen pohjoisten alueiden tutkimusretkikunta vuonna 1948 ja se nimettiin Mihail Lomonosovin mukaan.
Satyricon (yhtye)
Satyricon on norjalainen black metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1990.
Bändin ensimmäinen levy "Dark Medieval Times" julkaistiin vuonna 1993. Perinteisten Black metal -instrumenttien lisäksi levyllä kuullaan akustista kitaraa ja huilua. Yhtyeen toinen albumi "The Shadowthrone" julkaistiin vuonna 1994.
Kolmas albumi "Nemesis Divina" oli entistä hyökkäävämpää. Albumilla on yhtyeen tunnetuin kappale Mother North. Vuonna 1999 julkaistulla "Rebel Extravaganzalla" kuultiin industrial-musiikin piirteitä. Vuonna 2002 julkaistu albumi "Volcano" oli aiempia levytyksiä valtavirtaisempi. Albumi sai kaiken kaikkiaan neljä palkintoa: Norwegian Grammy -gaalassa "Vuoden metal-levy", Alarm-gaalassa "Vuoden kappale" ("Fuel For Hatred"), kuten myös "Vuoden metal-levy". The Oslo -gaalassa Satyricon voitti "Paras levykokonaisuus" -palkinnon. Vuonna 2006 Satyricon teki uuden albumin nimeltään "Now, Diabolical".
John Hall
John Hall voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Vitim
Vitim () on 1 978 kilometriä pitkä Lenan oikeanpuolinen sivujoki Itä-Siperiassa Venäjällä. Se saa alkunsa Baikaljärven itäpuolelta Burjatiassa, josta se virtaa kohti koillista Taka-Baikaliaan ja edelleen pohjoiseen Irkutskin alueelle, jossa se laskee Lenaan Sahan tasavallan rajalla. Jokien yhtymäkohdassa vastarannalla on Vitimin taajama. Vitim soveltuu laivaliikenteelle alajuoksultaan Lenasta Bodaibon kaupunkiin asti.
Luettelo oluttyypeistä
Nykyisin käytetty oluiden luokittelu eri oluttyyppeihin perustuu pääosin olutasiantuntija Michael Jacksonin 1970-luvulta lähtien kirjoissaan käyttämään luokitteluun. Sen peruslähtökohtana on oluttyyppien jako pintahiivaoluisiin (ale) ja pohjahiivaoluisiin (lager). Näiden lisäksi kolmanneksi pääryhmäksi lasketaan yleensä "spontaanikäymisellä" (villihiivalla) valmistetut oluet, jotka teknisesti kuuluvat pintahiivaoluisiin.
Päätyyppien jakaminen alatyyppeihin vaihtelee olutkirjallisuudessa lähes teoksesta toiseen, sillä erot eivät ole aina selvästi rajattuja ja mitään kansainvälistä panimoita sitoavaa ohjeistoa ei ole. Luettelo ei ole myöskään muuttumaton: uusia tyyppejä syntyy ja vanhoja nimetään uudelleen. Monille olutyypeille ei ole käytössä suomenkielistä vastinetta tai niitä käytetään harvoin.myös lambicit sisältävät vehnää
Borduna
Borduna (, , , ) on musiikissa käytetty termi samalla korkeudella jatkuvalle äänelle, joka säestää musiikkiteoksen muita ääniä. Kirkkolaulussa voidaan puhua bordunaäänestä. Joissain soittimissa on bordunakieliä (esimerkiksi sitar ja kampiliira) ja säkkipillissä on bordunapillejä. Myös "urkupiste" on eräänlainen borduna, mutta urkupisteestä puhutaan silloin, kun tietty ääni (yleensä basso) pysyy samalla sävelellä pitemmän aikaa, mutta yleensä ei koko kappaleen ajan. Yleensä, kun musiikissa käytetään bordunaa, se soi jatkuvasti ja on siten soittimen äänimaailman tai musiikkityylin erottamaton osa.
Karakalpakin kieli
Karakalpakin kieli (karakalpakiksi "qaraqalpaq tili") on karakalpakkien puhuma turkkilainen kieli. Sillä on virallinen asema Uzbekistaniin kuuluvassa Karakalpakiassa. Kielen puhujia asuu myös Uzbekistanin Horezmin ja Ferganan alueilla, Daşoguzin maakunnassa Turkmenistanissa, Kazakstanissa, Astrahanin alueella Venäjällä sekä Afganistanissa. Vuonna 1989 karakalpakkeja oli entisen Neuvostoliiton alueella 423 500 henkeä, joista 94,1 % puhui karakalpakkia äidinkielenään.
Karakalpakki kuuluu turkkilaisten kielten luoteiseen eli kiptšakkilaiseen ryhmään. Sen lähimpiä sukukieliä ovat kazakki ja nogai. Kieli jakautuu koilliseen ja lounaaseen murreryhmään. Kazakin, uzbekin ja turkmeenin kielet ovat vaikuttaneet eräisiin paikallismurteisiin.
Ennen Venäjän vallankumousta karakalpakit käyttivät kirjakielenään arabialaiseen kirjaimistoon perustunutta keskiaasialaista türkiä. Vuonna 1924 otettiin käyttöön uudistettu arabialainen kirjaimisto, joka vuonna 1928 korvattiin latinalaisella aakkostolla. Vuonna 1940 siirryttiin lisämerkeillä täydennettyyn kyrilliseen kirjaimistoon. Latinalainen aakkosto otettiin uudelleen käyttöön 1990-luvulla.
Karakalpakki on Uzbekistaniin kuuluvan Karakalpakian tasavallan kansalliskieli. Sitä käytetään kouluopetuksessa, sillä julkaistaan kaunokirjallisuutta sekä sanoma- ja aikakauslehtiä.
Mahmoud Asgari ja Ayaz Marhoni
Mahmoud Asgari ja Ayaz Marhoni olivat iranilaiset 18-vuotias mies ja alaikäinen poika, jotka hirtettiin 19. heinäkuuta 2005 Koillis-Iranissa Mašhadissa tuomittuina 13-vuotiaan pojan raiskauksesta. Ennen hirttämistä he saivat 228 raipaniskua alkoholin juomisesta, rauhanhäirinnästä ja varkaudesta.
Länsimaisessa mediassa on myöhemmin väitetty tuomioiden johtuneen homoseksuaalisuudesta.
Tapaus sai suurta julkisuutta ja tarina on jäänyt elämään tässä muodossa.
Väitteen tuomioiden liittymisestä homoseksuaalisuuteen esitti ilmeisesti alun perin brittiläinen OutRage!-järjestö.
Brittiläinen Pet Shop Boys -yhtye omisti vuonna 2006 julkaisemansa "Fundamental" -albumin Asgarille ja Marhonille.
Makemake
Makemake (virallisesti 136472 Makemake) on Neptunuksen radan ulkopuolella kiertävä taivaankappale, joka kuuluu Kuiperin vyöhykeeseen. Sen löysi Michael Brownin johtama ryhmä 31. maaliskuuta 2005. Löydöstä kerrottiin ensimmäisen kerran 29. heinäkuuta 2005. Samana päivänä ilmoitettiin myös Haumean (2003 EL) ja 136199 Eriksen löytymisestä. Makemaken löytäjät antoivat sille aluksi epävirallisen lempinimen "Easterbunny" (pääsiäispupu) ja se sai myöhemmin tilapäisen nimen 2005 FY. Kuiperin vyöhykkeen kohteiden luokituksessa Makemake kuuluu cubewanoihin.
11. heinäkuuta 2008 Makemake luokiteltiin kääpiöplaneetaksi ja plutoidiksi.
Makemaken läpimittaa ei tunneta kovin tarkasti. Taivaankappaleen halkaisijan arvioidaan olevan 50–75 % 134340 Pluton halkaisijasta eli noin 1300–1900 km. Väriltään Makemake on punertava, mikä johtunee pinnalla olevasta metaanijäästä, sillä metaanin läsnäolo näkyy kohteen infrapunaspektrissä. On mahdollista että Makemakella on Pluton tapaan ohut metaanista muodostuva ilmakehä sen ollessa radallaan lähellä Aurinkoa. Makemaken pyörähdysaika on todennäköisesti 7,77 tuntia.
Kuun MK 2:n radan arvioidaan olevan ympyrämäinen ja ratakierroksen kestävän 12 vuorokautta tai pidempään
Yksi Makemaken kierros Auringon ympäri kestää 308 vuotta ja rata on monien muiden Kuiperin vyöhykkeen kohteiden tapaan melko eksentrinen. Makemake on Pluton jälkeen kirkkain Kuiperin vyöhykkeen kohde (näennäinen magnitudi +17) ja sen voi havaita jo suurella harrastajakaukoputkella. Tämän vuoksi onkin hieman yllättävää, että kohde löydettiin vasta vuonna 2005. Syynä myöhäiseen löytöajankohtaan on radan suuri inklinaatio: koska Makemaken rata on lähes 30 astetta vinossa Aurinkokunnan tasoon nähden, se sijaitsee suurimman osan ajastaan taivaalla melko kaukana ekliptikasta. Koska Aurinkokunnan kohteiden etsintä keskittyy ekliptikan ympäristöön, kohde pysyi kauan löytymättömissä.
Ilmari Juutilainen
Eino Ilmari "Illu" Juutilainen (21. helmikuuta 1914 Lieksa – 21. helmikuuta 1999 Tuusula) oli toisen maailmansodan aikana Suomen ilmavoimien menestyksekkäin taistelulentäjä. Hän saavutti sotien aikana kaikkiaan 94 ilmavoittoa, ja on kansainvälisissä toisen maailmansodan lentäjien ilmavoittojen vertailussa eniten pudotuksia tehnyt ei-saksalainen lentäjä. Juutilainen oli yksi neljästä kaksinkertaisesta Mannerheim-ristin ritarista. Sotilasarvoltaan hän oli lentomestari.
Juutilainen oli "Marokon Kauhu" Aarne Juutilaisen nuorempi veli.
Juutilainen kävi kansakoulun Sortavalassa.
Juutilainen astui asepalvelukseen 9. syyskuuta 1932 ja toimi ilmavoimissa aliupseerilentäjänä vuodesta 1935 alkaen. 1. toukokuuta 1935 hänet ylennettiin kersantiksi. Juutilainen sai siirron Lentorykmentti 3:n Lentolaivue 24:ään 3. maaliskuuta 1939. Talvisodassa hän lensi Fokker D.XXI -hävittäjällä. 31. joulukuuta 1939 hänet ylennettiin ylikersantiksi ja 1. maaliskuuta 1941 lentomestariksi.
Jatkosodassa Juutilainen palveli Lentolaivue 24:ssä kesäkuusta 1941 alkaen 8. helmikuuta 1943 saakka lentäen Brewster -hävittäjillä. BW-364 "Oranssi 4" oli hänen nimikkokoneensa, jolla hän ampui alas 28 viholliskonetta. Hänet nimitettiin Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi numero 56 26. huhtikuuta 1942.
Vuonna 1943 hänet siirrettiin vastaperustettuun Lentolaivue 34:ään, joka käytti uusia Messerschmitt Bf 109 -hävittäjiä. Niillä hän saavutti 56 ilmavoittoa. Hänelle myönnettiin toistamiseen 2. luokan Mannerheim-risti 28. kesäkuuta 1944. Juutilainen lensi 437 taistelulentoa, joissa hän sai 94 ilmavoittoa. YLE TV2:n haastattelussa Juutilainen laskeskeli saaneensa todennäköisesti 128 ilmavoittoa.
Juutilaisesta kerrotun tarinan mukaan hänen koneeseensa ei koko sodan aikana ilmataistelussa osunut yhtäkään vihollishävittäjän luotia. Tämä tekisi hänestä ainutlaatuisen maailman hävittäjä-ässien joukossa. Sen sijaan ilmatorjuntatulessa hänen koneensa kärsi vaurioita; vakavin tilanne sattui 12. kesäkuuta 1944 suoritetulla tiedustelulennolla, kun kranaatinsirpale rikkoi Juutilaisen Messerschmitt-hävittäjän moottorin öljyrenkaan ja hän joutui tekemään pakkolaskun Suulajärven lentokentälle.
Sodan jälkeen Juutilainen palveli Utin Lentorykmentti 3:ssa vuoteen 1947, jonka jälkeen hän siirtyi ansiolentäjäksi. Hän palasi vielä Ilmavoimiin Lentorykmentti 4:ään syyskuussa 1948, jossa palveli reserviin siirtymiseensä saakka heinäkuussa 1949. Tämän jälkeen hän toimi ansiolentäjänä omalla Karhumäki Karhu 48 -koneellaan vuoteen 1956. Ennen Karhu-konetta Juutilaisella oli ansiolentotoimintaa varten DH Tiger Moth -kaksitaso nelisen vuotta.
Ilmari Juutilainen kuoli Tuusulan terveyskeskuksessa 85-vuotispäivänään 21. helmikuuta 1999. Hänen entisen kotitalonsa paikalla Lieksan rautatieaseman pihapiirissä on kivinen muistomerkki.
Ilmari Juutilaisen mukaan on nimetty manga-/animesarja "Strike Witchesin" hahmo Eila Ilmatar Juutilainen.
Ilmari Juutilaiselle myönnettiin muun muassa seuraavat kunnianosoitukset:
Aivopaise
Aivopaise ("abscessus cerebri") on aivoissa sijaitseva märkäpesäke. Pienillä lapsilla se liittyy usein sydänsairauteen. Aivopaise voi tulla minkä ikäiselle tahansa, mutta yleisin se on 20–29-vuotiailla.
Aivopaiseen oireina voi olla päänsärkyä, oksentelua, kuumetta ja joskus kooma. Toisaalta oireet ovat yksilöllisiä ja vaihtelevat merkittävästikin sijainnin ja aiheuttajan mukaan. Useimmissa tapauksissa aivojen märkäpesäkkeen aiheuttaa hampaiston tai nenän sivuontelojen alueelta tullut bakteeri. Aivopaise on mahdollista hoitaa vain, jos hoito aloitetaan tarpeeksi ajoissa. Hoitamattomana se johtaa aina kuolemaan. Hoito voi olla esimerkiksi leikkaus, joka kuitenkin onnistuu harvoin.
Aivopaise syntyy, kun aivoihin pääsee bakteereja aiheuttaen tulehduksen. Yhdysvalloissa todetaan joka vuosi noin 1500 aivopaisetta.
Hoitamattomana aivopaise johtaa lähes poikkeuksetta kuolemaan. Hoidettuna noin 90 % potilaista paranee. Vaikeimmissa tapauksissa tarvitaan leikkaushoitoa. Aivopaise voi aiheuttaa lisähaittoina mm. epileptisyyttä, aivokalvontulehduksen, pysyviä neurologisia haittoja tai infektion uusiutumisen.
Kohonneessa aivopaiseen riskissä ovat henkilöt, joiden immuunijärjestelmä on heikentynyt mm. HI-viruksen seurauksena.
Objektitiedosto
Objektitiedostolla tarkoitetaan konekieltä sisältävää binääritiedostoa, jonka kääntäjä on ohjelmointikielisestä lähdekooditiedostosta kääntänyt.
Objektitiedostoa ei vielä voida suorittaa. Suoritettava ohjelma koostetaan yhdestä tai useammasta objektitiedostosta sekä kirjastoista linkkeriohjelmalla.
Objektitiedostoilla on useita eri formaatteja riippuen käytetystä alustasta (esim. Windows, Linux) sekä käytetyistä ohjelmista (esimerkiksi GNU-ympäristö, Microsoft Common Language Runtime).
Myös lopullinen ohjelmatiedosto voi olla eri muodoissa eri alustoilla:
Gagauzin kieli
Gagauzin kieli (myös "gagauuzin kieli", gagauziksi "gagauz dili") on etupäässä Moldovassa asuvien gagauzien puhuma turkkilainen kieli. Sillä on virallisen kielen asema Moldovaan kuuluvalla Gagauzian itsehallintoalueella.
Gagauzit asuvat etelä-Moldovassa, siihen rajoittuvissa Ukrainan Odessan alueen piireissä sekä Bulgarian koillisosassa Deliormanissa ja Dobrudžassa. Vuonna 1989 entisessä Neuvostoliitossa laskettiin olevan 197 800 gagauzia, joista 153 000 asui Moldovassa. Äidinkielenään gagauzia puhui 87,5 % Neuvostoliiton gagauzeista. Kaikkiaan kielen puhujia arvioidaan olevan 173 920 henkeä, joista 138 000 Moldovassa. Valtaosa gagauzeista puhuu myös venäjää sekä osa bulgariaa, ukrainaa tai romaniaa.
Gagauzi kuuluu turkkilaisten kielten lounaisen eli oguusilaisen ryhmän oguusilais-bolgaarilaiseen alaryhmään. Gagauzien esi-isiä ovat muinaiset oguusiheimot, joihin on sekoittunut bolgaareja ja kiptšakkeja. Myöhemmin heidän kieleensä on vaikuttanut osmaniturkki sekä slaavilaiset ja romaaniset kielet. 1700-luvun lopulle saakka gagauzit asuivat koillis-Bulgariassa. Turkin ja Venäjän välisten sotien aikana suurin osa heistä muutti eteläiseen Bessarabiaan, joka vuonna 1812 liitettiin Venäjään.
Moldovan ja Ukrainan alueella puhuttu gagauzi jakautuu Comratin ja Ceadîr-Lungan sekä Vulcăneștin murteisiin, joiden välillä on sekamurteita. Slaavilainen vaikutus on voimakkainta Comratin ja Ceadîr-Lungan murteessa. Bulgariassa Varnan ympäristössä puhutut gagauzimurteet ovat turkkilaistuneet voimakkaasti.
1800-luvulla gagauzin kirjoittamiseen käytettiin kyrillistä ja 1900-luvun alussa latinalaista kirjaimistoa. Varsinainen kirjakieli syntyi Moldovassa 1950-luvun lopulla. Huhtikuussa 1957 alettiin julkaista gagauzinkielistä sanomalehteä, syksyllä 1958 ilmestyi aapinen ja seuraavana vuonna ensimmäinen kaunokirjallinen teos. Vuosina 1958–1962 gagauzia käytettiin Moldovassa alaluokkien opetuskielenä ja ylemmillä luokilla sitä opetettiin aineena. Chișinăussa julkaistiin gagauzinkielistä kaunokirjallisuutta ja kansanperinnekokoelmia. Kouluissa kielen opetus aloitettiin uudelleen vuonna 1988.
Neuvostoliiton aikana gagauzin kielessä käytettiin kyrillistä kirjaimistoa, jota oli täydennetty etuvokaaleja ilmaisevilla lisämerkeillä ӓ, ӧ ja ӱ sekä soinnillista affrikaattaa osoittavalla kirjaimella ӂ. Vuonna 1996 siirryttiin virallisesti latinalaiseen kirjaimistoon. Kirjakielen normit perustuvat etupäässä Comratin ja Ceadîr-Lungan murteeseen.
"Gagauzin kirjaimisto"
Vuonna 1998 hyväksytyn Gagauzian perustuslain mukaan itsehallintoalueen virallisia kieliä ovat gagauzi, moldavia ja venäjä. Käytännössä virkakielenä sekä koulujen opetuskielenä toimii venäjä. Kouluissa gagauzia opetetaan aineena. Kieltä käytetään myös tiedotusvälineissä, kaunokirjallisuudessa ja muussa kulttuuritoiminnassa.Gagauziassa vuonna 1998 suoritetun kyselytutkimuksen mukaan 93,5 % gagauzeista osaa sujuvasti gagauzia ja 92,5 % venäjää. Keski-ikäisten ja nuorison käyttökielenä toimii kuitenkin yhä useammin venäjä. Bulgarian alueella gagauzi on väistymässä bulgarian kielen tieltä.
Antti Rannanjärvi
Antti Rannanjärvi (4. huhtikuuta 1828 Ylihärmä – 12. elokuuta 1882 Ylihärmä) oli Antti Isotalon ohella puukkojunkkareiden eli häjyjen toinen päämies ja ylihärmäläisen maatalon isäntä, joka eli rikollista elämää. Rannanjärvi oli Ylihärmän Haapojan kylässä sijaitsevan verotalon isäntä. Antin ensimmäinen käräjäsakko tuli syyskäräjillä 1847 hänen rikottuaan Lapuan lain öistä ulkonaliikkumiskieltoa. Rannanjärvi oli kyseisen vuoden toukokuun 25. päivänä liikkunut yhdessä kolmen muun nuorukaisen kanssa yöaikaan Ylihärmän Lööparin talon läheisyydessä, minkä kaikki syytetyt myönsivät. Tämän perusteella kihlakunnanokeus tuomitsi heidät pitäjän poliisijärjestyksen 7 §:n mukaan kahden ruplan sakkoon yöjuoksusta. Myös Antin kaksi veljeä ja jokunen muukin lähisukulainen saivat omat tuomionsa Lapuan hallitussäännön rikkomisesta.
Kauhavan nimismies Adolf Hägglund pidätti hänet lokakuussa 1867, ja pitkän oikeuden­käynnin jälkeen hänet tuomittiin vuoden 1869 alussa juopottelusta, murtovarkaudesta, väärentämisestä ja eläinvarkaudesta sakkoihin ja raipparangaistukseen. Sakot olivat niin suuret, ettei hänen uskottu pystyvän niitä maksamaan. Hän sai ne kuitenkin suoritetuiksi, sillä hän oli varakas talollinen, mutta osan rangaistuksestaan hän joutui suorittamaan yhden kuukauden vesileipävankeutena.
Rannanjärvi jatkoi elämänsä loppupuolellakin ajoittain ”häjyilyä” mutta ei joutunut enää viranomaisten kanssa tekemisiin. Hänet surmasi Erkki Fränti (”Prännin Erkki”).
Rannanjärvi tunnetaan nykyään parhaiten laulusta ”Isontalon Antti ja Rannanjärvi”, jonka sanat alkavat seuraavasti: ”Isoontalon Antti ja Rannanjärvi ne jutteli kaharen kesken…”
Antonov An-124
Antonov An-124 "Ruslan" () on nelimoottorinen pitkille reiteille suunniteltu rahtilentokone, joka lensi ensilentonsa vuonna 1982. Ensimmäiset kaupalliset lennot aloitettiin tammikuussa 1986. Konetyyppiä on valmistettu 54 kappaletta. Konetyyppiä on kaupallistettu vuokrattavaksi. Syyskuussa 1990 An-124 kuljetti 451 pakolaista Ammanista. Lastitilaan oli varusteltu toilettikontti ja 570 litraa vettä. Persianlahden sodan aikana An-124:t kuljettivat raskasta kalustoa, muun muassa Patriot-ohjustorjuntajärjestelmän.
Antonov An-124:n seuraajaksi rakennettiin sittemmin kuusimoottorinen An-225, joka on maailman suurin lentokone. An-124 vaatii 2 500 metrin kiitotien laskeuduttaessa ensiluokkaisesti huolletuille kentille ja 3 000 m laskeuduttaessa luokittelemattomille lentopaikoille.
Sotilaskäyttöön ensimmäiset Antonov An-124:t tulivat 1987 ja niitä käytettiin myös Afganistanin sodassa raskaan kaluston kuljetuksiin. Yksi An-124 saattoi kuljettaa kolme T-80-panssarivaunua.
Antonov An-124 kykenee kuljettamaan kolmea CH-47-helikopteria, kuutta Puma-helikopteria, kuutta UH-60 Blackhawk-helikopteria tai viittä Mil Mi-17-helikopteria, 55 autoa tai 38 maastoautoa. Koneessa on lastivinssit, mikä mahdollistaa lastinkäsittelyn ilman kuorma-alustoille kiinnittämistä.
Odoteltaessa Airbusin sotilaslentokone A400M:ää, ovat eurooppalaiset NATO-maat ja Kanada ryhtyneet käyttämään Antonov An-124:iä ja Iljušin Il-76:ia sotilaskuljetuksiinsa kriisialueille. Erityisesti saksalaiset ovat olleet tässä edelläkävijöinä. Alankomaat, Espanja, Kanada, Luxemburg, Norja, Portugali, Puola, Ranska, Saksa, Slovakia, Slovenia, Tanska, Tšekki, Unkari käyttävät Antonov An-124:iä kuljetuksissaan. Myöhemmin järjestelyyn ovat liittyneet myös Ruotsi ja Suomi.
NATO-maiden tilapäistä strategista ilmakuljetusratkaisua kutsutaan SALIS-ohjelmaksi.
Myös Suomen puolustusvoimat käyttää ajoittain An-124:ää kaukokuljetuksessaan. Antonov An-124-100 -kuljetus järjestettiin 20. heinäkuuta 2007, kun Turun lentoasemalta lähetettiin suomalaiselle ISAF-joukolle neljätoista kevlar-suojattua maastohenkilöautoa ja kaksi kevlar-suojattua maastokuorma-autoa. Säkylää lähempänä oleva Porin lentoasema ei ollut riittävän kokoinen Antonoville.
Antonovilla tehtiin ennätyksiä vuosina 1985–1987. Sillä pystyttiin lentämään 171 219 kilogramman lastilla 2 000 metrin korkeudessa 20 150,92 kilometrin lennolla.
Antti Isotalo
Antti Heikinpoika Isotalo eli Isoo-Antti (30. elokuuta 1831 Alahärmä – 8. elokuuta 1911 Alahärmä) oli härmäläinen maanviljelijä ja puukkojunkkari, joka syntyi Alahärmässä, Hanhimäen kylässä. Yhdessä Antti Rannanjärven kanssa hän johti Isoo-joukko -nimistä puukkojunkkarijoukkoa vuosina 1856–1867. Häntä on usein pidetty koko Härmän seudun puukkojunkkareiden kiistattomana johtajana, joka oli todennäköisesti aikansa tunnetuin eteläpohjalainen.
Isotalo oli jo eläessään legendaarisia rosvopääliköitä, jotka olivat laajalti tunnettuja Alahärmän ulkopuolella.
Antti Isotalon syntymänimi oli "Antti Heikinpoika Hanhimäki". Alkuperäinen sukunimi tuli Alahärmän Hanhimäen kylästä, jossa hän syntyi ja varttui. Hänen isänsä oli Heikki Erkinpoika Hanhimäki. Isotalo-nimen Antti sai ostettuaan eräältä sukulaiseltaan 1850-luvun alussa osan Isotalon maakirjatalosta.
Antti oli luonteeltaan levoton, ja hänen harrastuksiinsa kuului muun muassa hevosurheilu. Hän oli etevä kauppamies, ja oli markkinoilla kuin kotonaan. Hänen ei tarvinnut kerätä joukkoa ympärilleen, vaan ihmisten kerrotaan kokoontuneen hänen ympärilleen omasta tahdostaan. Hän oli myös peloton ja hurja tappelija. Suuren kokonsa vuoksi häntä pyydettiin usein valvomaan järjestystä erilaisiin juhlatilaisuuksiin. Kokonsa ja voimiensa vuoksi hän pärjäsi tappeluissa ilman puukkoakin. ”Isoon-Antin” sanotaan olleen voimakas mies vielä lähes 80-vuotiaana vanhuksenakin.
Antti oli syytettynä tappojutussa vuonna 1858, mutta vapautettiin täyden näytön puuttuessa. Uusien todistajien lausuntojen perusteella kihlakunnanoikeus kuitenkin tuomitsi Isontalon kuolemanrangaistukseen mestaamalla tästä teosta vuonna 1869. Hovioikeuden ja senaatin käsittelyn jälkeen rangaistus muuttui 12 vuodeksi pakkotyötä Hämeenlinnan kuritushuoneessa. Antin kerrotaan kiistäneen tehneensä tapon lopun ikänsä mutta piti silti tuomiotaan ansaittuna. Vankilassa hän käyttäytyi hyvin. Isotalo oli kolmesti naimisissa. Rikoksistaan ja pelottavasta maineestaan huolimatta Antti oli Alahärmässä arvostettu henkilö. Hän oli muun muassa perustamassa kotipaikkakunnalleen kansakoulua ja nuorisoseuraa. Vanhemmalla iällä hän paransi tapansa ja joidenkin lähteiden mukaan kääntyi myös uskoon.
Jälkipoltin
Jälkipolttimella () tarkoitetaan lentokoneen työntövoiman lisäykseen käytettävää tekniikkaa, jossa polttoainetta ruiskutetaan lisää suoraan suihkumoottorin suihkuputkeen, jota kautta moottorin palamiskaasut poistuvat suurella nopeudella. Näin saadaan merkittävä työntövoiman lisäys (jopa 50 %), mutta polttoaineen kulutus kasvaa jyrkästi (polttoainevarannot hupenevat minuuteissa). Jälkipoltin on sotilaskoneissa, pääasiassa hävittäjälentokoneissa, käytetty tekniikka.
Polttoaineen palaminen suihkuputkessa on mahdollista, koska suihkumoottorissa moottorin läpi kulkee enemmän ilmaa kuin polttoaineen palamiseen tarvitaan. Polttoaine syttyy virtaavan palamiskaasun suuren lämpötilan ansiosta. Lisäksi polttoaineseoksen syttyminen on varmistettu erillisellä sytytystulpalla. Jälkipolttimen voimakkaan kuumentumisen takia sen käyttöikä on lyhyt verrattuna moniin muihin lentokoneen osiin.
Lockheed SR-71 Blackbird -tiedustelukoneen Pratt & Whitney J58 -suihkumoottori oli ainoa, joka pystyi lentämään tuntikausia jälkipoltin päällä, mutta sen tyypillinen tiedustelulento vaati lukuisia ilmatankkauksia.
Pommikoneet ovat käyttäneet jälkipoltinta lentoonlähdössä, hävittäjät tilanteissa, jossa tarvitaan hyvin suurta nopeutta.
Jälkipoltosta tulevaan suihkuun voi syntyä tiivistysaaltoja suuren nopeuden vuoksi. Suurempi ongelma on koneen infrapunasignaalin merkittävä kasvu, joka helpottaa koneen ampumista alas infrapuna-ohjautuvilla ohjuksilla.
Ainoat siviilikoneet, joissa on käytetty jälkipoltinta olivat Concorde ja Tupolev Tu-144.
Hävittäjälentokoneissa on 1990-luvun lopulla siirrytty voimakkaampiin moottoreihin, joilla voidaan lentää jatkuvasti yliääninopeudella () ilman jälkipoltinta.
Lehmähaikara
Lehmähaikara ("Bubulcus ibis") on haikaroiden heimoon kuuluva lintu, jonka levinneisyysalue ulottuu kaikille mantereille Etelämannerta lukuun ottamatta. Suomessa on tavattu kolme luonnonvaraiseksi tulkittua yksilöä. Lajin nimi tulee siitä, että se kuljeskelee lehmien jalkojen lomassa ja kyyhöttää niiden selässä ratsastaen.
Lehmähaikara on väriltään suurimmaksi osaksi valkoinen, mutta sillä on keltainen töyhtö ja pitkät keltaiset koristehöyhenet selässä ja rinnassa. Se on selvästi pienempi kuin jalohaikara ja silkkihaikara. Jalat ovat pesimäaikana oranssit, muulloin harmaat. Nokka on keltainen ja lyhyempi kuin monilla muilla haikaroilla. Lehmähaikara on 46–56 senttiä pitkä, sen siipiväli on 88–96 senttiä ja se painaa 340–390 grammaa.
Lehmähaikara on kotoisin Afrikasta, mutta se on levinnyt Etelä-Eurooppaan, Kaakkois-Aasiaan, Australiaan sekä Keski- ja Etelä-Amerikkaan. Se on levittäytynyt voimakkaasti kaikkialla viimeisen viidenkymmenen vuoden aikana ja kolonisoinut jo eteläisen Pohjois-Amerikankin.
Ensimmäisen kerran luonnonvarainen lehmähaikara tavattiin Suomessa Eckerössä 15. toukokuuta 2002 ja toisen kerran Ylivieskassa 6. lokakuuta 2006. Uusin havainto on Uudestakaupungista 5. heinäkuuta 2011 . Lieksassa 31. heinäkuuta 1994 havaittu yksilö määritettiin "coromandus"-alalajin edustajaksi ja tulkittiin siten tarhakarkulaiseksi.
Lehmähaikaran elinympäristöä ovat niityt, arot, suot, kosteat laitumet ja asutut seudut. Se ei ole yhtä sidoksissa kosteikkoihin kuin muut haikarat.
Emo munii 2–5 munaa, joita haudotaan 22–26 vrk. Yleensä lehmähaikarat kasvattavat yhden pesueen vuodessa, mutta silloin tällöin jopa kolme pesuetta.
Lehmähaikaroiden pääasiallista ravintoa ovat hyönteiset, mutta myös äyriäiset, nilviäiset, sammakkoeläimet, kalat, matelijat, linnut ja jyrsijät.
Quthing (kaupunki)
Quthing (tunnetaan myös nimellä Moyeni, tuulten kaupunki) on kaupunki Lesothossa ja samalla maan eteläisin kaupunki. Quthing on Quthingin alueen pääkaupunki. Vuoden 2016 laskennassa kaupungissa oli 27314 asukasta, joten se oli Lesothon 7. suurin kaupunki.
Kaupungin eteläpuolella alkavat Etelä-Afrikan vuoristoseudut. Quthing itse sijaitsee 1 600 metrin korkeudessa jokilaaksossa, jossa viljellään maissia ja laidunnetaan karjaa.
Quthingissä on lentokenttä.
Quthingin lähistöltä on löydetty dinosaurusten jälkiä.
Vasarapäähaikara
Vasarapäähaikara ("Scopus umbretta"), aiemmalta nimeltään varjohaikara, on laajalle levinnyt afrikkalainen kosteikkolintu. Se on sukunsa ("Scopus") ja heimonsa (Scopidae) ainoa laji. Perinteisesti vasarapäähaikara luetaan haikaralintuihin (Ciconiiformes), mutta nykyään se luokitellaan kuitenkin pelikaanilintujen (Pelecaniformes) lahkoon.
Vasarapäähaikaran pituus on noin 56 cm ja paino 470 g. Sen pää on erikoisen muotoinen johtuen pitkähköstä tukevasta nokasta ja niskassa sojottavasta töyhdöstä. Sen höyhenpuku on tasaisen ruskea ja koivet sekä nokka mustat. Pyrstö on lyhyt, mutta siivet ovat leveät ja lintu on erinomainen liitolentäjä. Kaarrellessaan se ojentaa kaulansa suoraksi kuten esimerkiksi kattohaikara, mutta lentäessään se vetää kaulansa sisään kuten harmaahaikara.
Vasarapäähaikarat elävät Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, Madagaskarilla ja Arabian niemimaan lounaisrannikolla. Niiden esiintymisalueen pinta-ala on 10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on suuruudeltaan 170 000–1 100 000 yksilöä.
Vasarapäähaikaran elinympäristöä ovat kaikenlaiset kosteikot, mukaan lukien riisipellot, teko- ja kastelualtaat, joet ja suot, sekä savanneilla että metsäseuduilla.
Vasarapäähaikarat rakentavat huomattavan suuren risupesän puun latvaan, kallion laelle, joenpenkalle tai mutavallin päälle. Pesän halkaisija voi olla 1,5 metriä ja se koostuu tuhansista oksista, jotka emot muuraavat yhteen mudalla. Risukasan päälle rakennetaan mudasta seinät ja katto, ja itse pesämaljaan pääsee mudasta rakennetusta tunnelista, joka on 13–18 cm leveä ja jopa 60 cm pitkä. Pari voi rakentaa useita pesiä, jopa viisi, joista vain yhden ne ottavat käyttöön. Seuraavana vuonna ne rakentavat uudet pesät. Monet lintulajit käyttävät myöhemmin vasarapäähaikaran pesiä. Naaras munii 3–7 valkoista munaa, jotka pian tummuvat mudan värisiksi. Molemmat puolisot hautovat yhteensä 28–30 päivää ja poikaset jättävät pesän 44–50 päivän ikäisinä. Jonkin aikaa pesästä lähdön jälkeen ne käyvät siellä vielä yöpymässä.
Vasarapäähaikaran ruokavalio koostuu pääosin sammakkoeläimistä. Muita saaliseläimiä ovat kalat, hyönteiset, katkaravut ja pikkujyrsijät.
Lounais-Afrikan paikalliset asukkaat uskovat vasarapäähaikaralla olevan maagisia voimia. Linnun uskotaan kykenevän ennustamaan kuoleman näkemällä tuomitun henkilön kuvan vedenkalvolta tai putoavan tähden, pahan enteen, taivaalla hänen kotinsa yllä. Haikara lentää uhrin asumuksen yli raakkuen pitkällä valittavalla äänellä varoittaakseen kohtalosta.
Antireduktionismi
Antireduktionismi on tieteellinen ja filosofinen teoria, jonka mukaan teorian kuvaamaa kohdetta ei voida kuvata kattavasti vain sen osien perusteella, eli palauttaa (redusoida) osiinsa.
Yksi varhaisista antireduktionismin muodoista oli vitalismi. Vitalismi piti eliön muodostumisen perustavana ehtona järjestävää yliluonnollista elämänvoimaa, joka voidaan kuvata tieteellisesti. Nykytiede on hylännyt vitalismin.
Näytelmäkirjailija
Näytelmäkirjailija on draamakirjallisuutta kirjoittava kirjailija. Näytelmäkirjailija tuottaa tekstejä teattereiden käyttöön, mutta draamakirjallisuus on myös itsenäinen kirjallisuuden lajinsa, jota voidaan lukea täysin itsenäisenä teoksena. Kirjailija voi olla erikoistunut kirjoittamaan yksin näytelmiä, mutta hän voi tämän lisäksi kirjoittaa myös muuta kirjallisuutta, kuten proosaa ja lyriikkaa. Näytelmäkirjailija voi myös toimia esimerkiksi muissa teatterialan ammateissa, kuten dramaturgina tai ohjaajana.
Varhaisimmat näytelmäkirjailijat, joiden töitä on säilynyt, elivät 400-luvulla eaa.
Suomessa näytelmäkirjailijoita koulutetaan Teatterikorkeakoulussa osana dramaturgian koulutusohjelmaa. Draaman kirjoittamista voi opiskella lisäksi osana Turun yliopiston luovan kirjoittamisen ja Jyväskylän yliopiston avoimen yliopiston kirjoittamisen oppiaineita; nämä aineet eivät kuitenkaan voi olla tutkinnossa pääaineena.