hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Refluksitauti
Ruokatorven refluksitauti on sairaus, jossa mahalaukun hapan sisältö virtaa väärään suuntaan eli ruokatorveen ja aiheuttaa närästysoireen ja joskus myös ruokatorven tulehduksen eli esofagiitin. Refluksitauti on krooninen sairaus, joka huonontaa siitä kärsivän elämänlaatua.
Lapsilla refluksitaudin oireet voivat poiketa aikuisten oireista, ja heidän sairautensa saattaa olla vaikeampi tunnistaa.
Barrettin ruokatorvi kehittyy 6–14 %:lle refluksitautia sairastavista henkilöistä. Barrettin ruokatorvesta jo kärsivien potilaiden elinikäinen sairastumisvaara syöpään on suunnilleen 0,5 %/vuosi.
Närästyksen voi poistaa välittömästi nauttimalla vatsan happamuuden neutraloivaa ainetta, esimerkiksi kalsiumin ja magnesiumin karbonaattisuoloja sisältävää lääkettä. Pidempiaikaisia vaikutuksia saa lääkkeillä, jotka hillitsevät mahalaukun parietaalisolujen haponmuodostusta, kuten ranitidiinilla.
Refluksitautia epäiltäessä voidaan tehdä gastroskopia eli mahalaukuntähystys. Siinä nähdään ruokatorven, mahalaukun ja ohutsuolen alkuosan limakalvojen tila. Refluksitaudin hoidossa voidaan vaikeassa tapauksessa käyttää leikkausta.
Gurdžaanin piirikunta
Gurdžaanin piirikunta () on piirikunta Kakhetin hallintoalueella Georgiassa. Piirikunnassa on noin 70 900 asukasta (vuonna 2006) ja sen pinta-ala on 846 neliökilometriä. Piirikunnan keskuksena toimii Gurdžaanin kaupunki.
Gurdžaani kuuluu Georgian viininviljelyalueeseen. Piirikunnan merkittävimpiin nähtävyyksiin kuuluu Qvelatsmindan 700-luvulla rakennettu, Georgian ainoa kaksikupolinen kirkko.
Karelin piirikunta
Karelin piirikunta () on piirikunta Šida Kartlin hallintoalueella Georgiassa. Piirikunnassa on noin 51 200 asukasta (vuonna 2006) ja sen pinta-ala on 1 093 neliökilometriä. Sen keskus on Karelin kaupunki. Osa piirikunnasta sijaitsee itsenäiseksi julistautuneen Etelä-Ossetian alueella.
Kareli sijaitsee Mtkvari-joen ja Tbilisin–Batumin rautatien varrella. Piirikunnan merkittävimpiin monumentteihin kuuluu Qintsvisin luostari, joka on tunnettu 1100–1200-luvuilla rakennetun Pyhän Nikolaoksen kirkon huomattavasta seinämaalauksesta.
Kansainvälisen jalkapalloliiton vuoden pelaaja
Kansainvälisen jalkapalloliiton vuoden pelaaja () oli Fifan vuosittain jakama palkinto maailman parhaalle mies- ja naisjalkapalloilijalle. Palkinnon voittajasta päättivät jalkapallomaajoukkueiden päävalmentajat ja kapteenit.
Miesten palkinto jaettiin vuosina 1991–2009, ja naisten palkinto jaettiin vuosina 2001–2015. Vuonna 2010 tehtiin päätös yhdistää miesten palkinto ja "France Footballin" jakama Kultainen pallo uudeksi Kansainvälisen jalkapalloliiton kultainen pallo -palkinnoksi, jota jaettiin 2009–2015. Vuodesta 2016 FIFA on jakanut uusia "The Best FIFA Men's Player" ja "The Best FIFA Women's Player" -palkintoja.
Kari Uusikylä
Kari Uusikylä (s. 13. huhtikuuta 1945 Vaasa) on luovuuden ja lahjakkuuden tutkijana tunnetuksi tullut Helsingin yliopiston kasvatustieteen professori. Hän on ollut professorina Joensuun yliopistossa ja Tampereen yliopistossa sekä hoitanut professuuria Sibelius-Akatemian musiikkikasvatuksen osastolla. Uusikylä toimi 1990-luvun puolivälissä tutkijana Yhdysvalloissa Georgian yliopiston kasvatuspsykologian osastolla. Hänet valittiin Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1999, ja kutsuttiin Turun yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 2011.
Uusikylä on ottanut ahkerasti osaa keskusteluun älykkyyden merkityksestä, tulosvastuusta ja koulutuksen tavoitteista. Hän on kirjoittanut kolumneja "Kotimaahan", "Pohjalaiseen" sekä "Opettajaan" ja pitänyt radiopakinaa Ylen Radio 1:ssä. Uusikylä on harvoja kasvatustieteilijöitä, jotka ovat nousseet tieteenalaltaan julkisiksi intellektuelleiksi.
Kari Uusikylä oli aktiivi jalkapalloilija 1960-luvulla aina 1970-luvun lopulle asti. Hänen kasvattajaseuransa oli Vaasan Palloseura. Hän esiintyi kuudessa poikien maaottelussa ja oli voittamassa seuralleen vuonna 1962 A-juniorien Suomen mestaruutta. Kaikkiaan Uusikylä pelasi 74 SM-sarjan ottelussa ja teki niissä seitsemän maalia kuuden kauden ajan vuosien 1962-1972 aikana VPS:n ja HJK:n riveissä.
Vuonna 1962 hän teki ensiesiintyminen Mestaruussarjassa kaikkiaan 16:ssa pelissä ja teki niissä kaksi maalia seuran kuitenkin pudotessa Mestaruussarjasta. Paluu Mestaruussarjaan tapahtui syksyllä 1964, jolloin Uusikylä seuran parhaana maalintekijänä yhdeksällä maalillaan oli edesauttamassa sarjanousuun. Seuraavan kauden Mestaruussarjassa VPS pysyikin sarjassa Uusikylän pelatessa 17 ottelussa ja tehdessä kolme maalia.,
Seuraavalla kaudella Uusikylä siirtyi yliopisto-opintojen myötä Helsinkiin ja uusi seura oli Helsingin Jalkapalloklubi, jossa hän pelasi kaudella 1966 kaikkiaan 12 ottelussa ja teki yhden maalin. Tuloksena oli HJK:lle SM-hopeaa. Seuraavalla kaudella Uusikylä pelasi HJK:n riveissä ainoastaan kolmessa SM-sarjan ottelussa. Seuraavat kolme kautta Uusikylä pelasi helsinkiläisen Käpylän Urheilu-Veikkojen riveissä aluksi Suomensarjassa.,
Kaudella 1971 Uusikylä palasi kotiseudulleen kasvattajaseuransa VPS:n riveihin. VPS oli juuri noussut takaisin Mestaruussarjaan. Kaudella 1971 hän esiintyi 17 kertaa ja teki yhden maalin. Seuraavalla kaudella hän esiintyi vielä yhdeksän kertaan VPS:n kentällä.,
Kaudellaa 1973 Uusikylä palasi Helsinkiin ja edusti neljä kautta Kiffeniä ja vielä kauden 1977 Kakkosen kauniaisten Grankulla IFK:ta.
Colin Chapman
Anthony Bruce Colin Chapman (9. toukokuuta 1928 Richmond upon Thames, Lontoo – 16. joulukuuta 1982 Ketteringham Hall, Norfolk) oli brittiläinen insinööri, joka tunnetaan erityisesti Lotus-urheiluautoja valmistavan yrityksen perustajana ja Formula 1-autourheilun kehittäjänä.
Formulapiireissä Chapman tunnetaankin keksijänä, sillä hän kehitti autoihin monta parannusta joista suuri osa on yhäkin käytössä. Hän kehitti muun muassa ensimmäisen takamoottorisen F1-auton, joka syrjäytti nopeasti etumoottoriset, ja "maaefektin" joka imi autoa tien pintaan, ja autolla voitiin esimerkiksi ajaa nopeammin kaarteissa.
Lontoossa syntynyt Chapman opiskeli rakennetekniikkaa yliopistossa. Opintojensa jälkeen Chapman työskenteli hetken aikaa Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimissa.
Chapmanin ja John Cooperin kehittelemät ensimmäiset monokokkirunkoiset Formula 1 -autot olivat aikanaan vallankumouksellisia. Vaikka nämä autot olivat merkittävästi heikkotehoisempia kuin muiden tallien autot, Chapmanin ja Cooperin autot olivat ajettavuudeltaan huomattavasti parempia. Lotukset kuljettajanaan Jim Clark voittivatkin monia kilpailuja 1960-luvulla.
Colin Chapman on kunniajäsengalleriassa International Motorsports Hall of Famessa (vuosi 1994) ja Motorsports Hall of Fame of Americassa (vuosi 1997).
Äteritsiputeritsipuolilautatsijänkä
Äteritsiputeritsipuolilautatsijänkä on suoalue Savukoskella Lapin maakunnassa. Nimessä on 35 kirjainta, joten se on pisin suomenkielinen paikannimi.
Naapurikunnassa Sallassa toimi Äteritsiputeritsipuolilautatsi-baari, jolla oli pisin suomenkielinen yrityksen nimi. Yrittäjä päätti nimetä baarin jängän mukaan sen jälkeen kun useita tavallisempia nimiehdotuksia oli hylätty jo käytössä olevina. Puhelimeen yrityksessä vastattiin: "Äteritsi-baari". Baari lopetti toimintansa huhtikuussa 2006.
Kudos
Kudos muodostuu vierekkäisistä, samalla tavoin toimivista soluista. Näiden avulla kudokset voidaan luokitella neljään päätyyppiin: epiteeli-, tuki-, hermo- ja lihaskudokseen. Usein veri ja imuneste katsotaan omiksi ryhmikseen tai tukikudokseksi, jossa soluväliaine on poikkeuksellisesti nestemäistä. Yhteen liittyneet kudokset muodostavat elimiä. Kudoksia tutkii kudosoppi eli histologia.
Eri kudosten solut erilaistuvat sikiön kehityksessä alkiorakkulan sisäsolumassan erilaistumattomista soluista. Hermokudos ja epiteelikudos ovat pääasiassa peräisin ektodermistä, tukikudos ja lihaskudos mesodermistä. Osa epiteelikudoksesta, kuten suolen ja hengitysteiden pintakerros, on peräisin endodermistä.
Kudokset uusiutuvat kudoksen omien kantasolujen tuottaessa uusia soluja. Kudosten uusiutumiskyvyissä on eroja, koska esimerkiksi suolen epiteelisolut uusiutuvat tiuhaan, mutta hermokudoksella ja sydänlihaskudoksella ei ole kykyä korjata merkittäviä kudosvaurioita.
Valkyyria (ooppera)
Valkyyria ("Die Walküre") on toinen kaikkiaan neliosaisesta Richard Wagnerin "Nibelungin sormus"-oopperasarjasta. Se sai ensiesityksensä 26. kesäkuuta 1870 Münchenissä. Oopperan tunnetuin osa on kolmannen näytöksen alussa soiva ”Valkyyrioiden ratsastus”, jota esitetään usein erillisenä orkesterikappaleena ilman laulua.Jumala Wotan koettaa saada sormuksen puhdistettua kirouksesta ja kasvattaa kaksoset Sieglinden ja Siegmundin metsän kätköissä. Myöhemmin heidän äitinsä kuitenkin surmataan ja Sieglinde siepataan ja pakotetaan naimaan Hunding-niminen mies. Heidän häihinsä ilmestyy Wotan valepuvussa ja iskee taikavoimaisen Nothung-miekan yhden saarnen runkoon, jota kukaan ei onnistu irrottamaan puusta. Myöhemmin Siegmund pakenee vihollisiaan Hundingin taloon. Hän tapaa siellä Sieglinden, muttei tunnista siskoaan. Hunding huomaa, että Siegmund on hänen verivihollisensa Wälsenpoika, ”Sudenpentu”, ja haastaa hänet aamulla kaksintaisteluun.
Lopulta Siegmund tunnistaa siskonsa Sieglinden ja heidän välilleen puhkeaa rakkaus, ja Siegmundin onnistuu irrottaa Nothung-miekka saarnesta. Wotan lähettää tyttärensä, Brünnhilde-nimisen valkyyrian suojelemaan Siegmundia. Fricka-jumalatar kuitenkin kääntää Wotanin pään ja sanoo, että hänen ei lakien jumalana pitäisi tukea sisarusten välistä liittoa ja lopulta Wotan lähettääkin Brünnhilden auttamaan Siegmundin sijasta Hundingia.
Seuraava näytös alkaa valkyyrien ratsastuksella Valkyyriakalliolle, johon he kokoavat kaatuneiden sankareiden ruumiita. Juhla alkaa olla lähes valmis, vain Brünnhilde puuttuu, koska ”Wälsenpoika (= Siegmund) viivyttää häntä”. Yksi valkyyrioista toteaa huolisaan, että ”Taistontaatto (= Wotan) vimmastuu, jos ei Brünnhilde, suosikkitytär, ole paikalla”.
Sillä välin Brünnhilde julistaa kuolemaa Siegmundille:
- mutta liikuttuu kuitenkin Siegmundin uskollisuudesta Sieglindelle ja toimii Wotanin tahtoa vastaan sekä lupaa auttaa tätä voittamaan.
Wotan suuttuu tyttärelleen lähtien mukaan kaksintaisteluun ja taistelussa Siegmundin Nothung-miekka murtuu Wotanin keihääseen. Sigmund kuolee ja Wotan tappaa Hundingin. Brünnhilde pakenee Wotania ja ottaa Nothung-miekan palaset ja Sieglinden mukaansa. Brünnhilde eroaa Sieglindestä kertoen samalla, että hän kantaa kohdussaan maailman ihmeellisintä sankaria, Siegfriediä. Brünnhilde palaa Valhallaan ja rangaistukseksi Wotan vaivuttaa Brünnhilden uneen Valkyyriakalliolle sekä ympäröi tämän tulirenkaalla, joka suojelee häntä ja vain urhein sankari voi läpäistä sen.
And the Glass Handed Kites
And the Glass Handed Kites on tanskalaisyhtye Mewin syyskuussa 2005 julkaisema neljäs albumi. Yhtyeen edellisen albumin "Frengers"in nostaessa yhtyeen suosioon, odotettiin "And the Glass Handed Kitesilta" paljon. Se onkin lunastanut odotuksia, vaikka tyyliltään albumi poikkeaakin hieman Frengersistä. Sitä on vaikea kategorisoida mihinkään tiettyyn musiikkityyliin, sillä siinä on vivahteita sekä popmusiikista että progressiivisesta rockista.
"And the Glass Handed Kites" on kuin yhtä suurta kappaletta, sillä raitojen vaihtumiset ovat häivytetty tehokkaasti. Albumin voi tavallaan jakaa kahteen eri puoliskoon, sillä ensimmäiset seitsemän kappaletta ovat popimpaa sisältäen mm. hitit "Apocalypso", "Special" ja "Zookeeper's Boy". Jälkimmäinen puolisko taas on rauhallisempaa ja hieman kokeellisempaa musiikkia.
Charas
Charas on intialaista, käsinvalmistettua hasista. Sitä kasvatetaan runsaasti Himalajalla ja se on paikallisille merkittävä tulolähde.
Charas on kauan ollut tärkeä osa intialaista kulttuuria ja on yhdistetty tiiviisti hindujumala Shivaan. Charasia on käytetty tuhansia vuosia ja onpa sitä myyty valtionkin kaupoissa (oopiumin muassa) Britti-imperiumin aikaan. Se oli yhtä suuri osa intialaisten arkea kuin chai tai chapati.
Huolimatta charasin pitkistä kulttuurijuurista, se julistettiin lainvastaiseksi 1980-luvulla, mikä aiheutti vastarintaa. Vielä enemmän vastarintaa kohtasi 10 vuoden vankilatuomiolla uhkaava laki. Nämä lait ovat nykyään löyhempiä, mutta Intian poliisit hyödyntävät yhä toisinaan vankilatuomiouhkaa ja kiristävät polttamisesta kiinnijääneitä.
Charas selvisi lainsäädännön aiheuttamasta romahtamispisteestä ja on yhä suosittu nautinto, etenkin Intian sadhujen keskuudessa. Kenties suosituin tapa nauttia charasia on polttaa sitä chillumissa, josta poltettaessa saatetaan suorittaa erinäisiä rituaaleja. Intian valtio jopa toimittaa sadhuille tonnin charasia pyhien miesten juhlaa (Kumbh melaa) varten.
Nykyään otollisin paikka charasista nauttiville reissaajille on Manali ja sitä ympäröivässä Pohjois-Intian vuoristossa sijaitseva Himachal Pradesh.
Ammattimaiset huumekauppiaat kuten Henry de Monfreid salakuljettivat aiemmin charasia laittomasti maasta ja yhä monet reissaajat tekevät samoin polttaakseen ja myydäkseen sitä lännessä.
Laadukkain intialainen charas tulee vuoristosta. Täten alue on reissaajien ja salakuljettajien jatkuvassa suosiossa. Paras charas on valmistettu korkealla poliisin ulottumattomissa ja sitä kutsutaan 'creamiksi' (=kerma).
Korkeassa ympäristössä kasvatettu hamppu on tunnetusti vaikutukseltaan erityisen voimakasta. Korkealla ultraviolettisäteily on vahva ja sille altistunut hamppu tuottaa huomattavasti enemmän THC:ta (tetrahydrokannabinoli, kasvin pääasiallinen psykoaktiivinen ainesosa). THC:ta on ehdotettu käytettäväksi lyhytaaltoista ultraviolettivaloa vastaan.
Charasia valmistetaan hieromalla hampun kukkaa käsien välissä ja on pitkäjännitteisyyttä vaativaa työtä. Hartsi tarttuu hierojan kämmeniin ja yhden työpäivän aikana valmistuu 8-9 grammaa charasia. Mitä nopeammin charas valmistetaan sitä huonolaatuisempaa siitä tulee. Täten aidon kerman valmistus edellyttää hidasta työtä, joka suo hyvin vähän tuotetta.
Tätä muinaista taidetta uhkaa kaupallistuminen sekä kotimaisilla että ulkomaisilla markkinoilla.
Charasia poltetaan yleensä chillumista, ja vaikutukset voivat (tupakkaan sekoittamisesta huolimatta) olla hyvin vahvat, toisinaan jopa psykedeeliset. Charas on länsimaista hasista huomattavasti puhtaampaa, vaikkakin kokeneen charasinpolttajan chilussa voi palaa 10 grammaa päivää kohden. Tämän verran charasia maksaa viidestä kymmeneen dollaria, aineen laadusta riippuen. Kerma, joka on tasokkaampaa, maksaa Intiassa kahdestakymmenestä kolmeenkymmeneen dollaria. Toisinaan ostajaa yritetään petkuttaa kengänkiillokkeella tai lannalla.
Sagaredžon piirikunta
Sagaredžon piirikunta () on piirikunta Kakhetin hallintoalueella Georgian itäosassa. Piirikunnassa on noin 58 800 asukasta (2007) ja sen pinta-ala on 1 491 neliökilometriä. Sen keskus on Sagaredžon kaupunki.
Piirikunta sijaitsee Kakhetin länsiosassa Tbilisin lähistöllä. Se rajautuu idässä Gurdžaanin ja Sighnaghin, pohjoisessa Telavin, Akhmetan ja Tianetin ja lännessä Gardabanin piirikuntiin sekä etelässä Azerbaidžaniin. Iori-joki ja Tbilisin ja Dedoplistsqaron välinen rautatie kulkevat maakunnan halki. Sagaredžon kaupungissa asukkaita on yli 12 000. Se sijaitsee 500–700 metrin korkeudella merenpinnasta Tvaltkhevi-joen rannalla. Kaupungin vanha nimi oli "Tvali" ("silmä"). Koska se kuului ympäröivien kylien kanssa Davit Garedžan luostarin maihin, se sai 1700-luvun lopussa nykyisen nimensä, joka tarkoittaa "Garedža[n alue]".
Piirikunnan alueella on useita nähtävyyksiä. Ninotsmindan katedraali perustettiin 400-luvulla ja se oli keskiajalla merkittävä kulttuurikeskus. Davit Garedžan luostari vuorostaan sijaitsee Azerbaidžanin rajalla. Se perustettiin 500-luvun alkupuolella ja toimi Georgian hengellisenä keskuksena useita vuosisatoja. Kolmas merkittävä kohde on Udžarman linnoitus, joka oli 300–700-luvuilla Georgian toinen pääkaupunki ja kilpailee merkittävyydessään Mtskhetan kanssa. Lisäksi piirikunnan alueella sijaitsevat esimerkiksi Botšorman ja Tšailurin linnoitukset. Sagaredžon kaupungissa on paikallishistorian museo ja Patardzeulin kylässä Giorgi Leonidzen talomuseo.
Terdžola
Terdžola () on kaupunki Terdžolan piirikunnassa Imeretin hallintoalueella Georgian länsiosassa. Se sijaitsee Imeretin alangolla Tškhara-joen oikealla rannalla, Tbilisin ja Kutaisin välisellä tiellä 190 kilometriä Tbilisistä ja 14 kilometriä Zestaponista luoteeseen. Kaupungin väkiluku on noin 5 700.
Terdžola mainitaan ensimmäisen kerran 1600-luvun lähteissä. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1983.
Terdžolan kaupungin ympäristössä on useita historiallisia ja kulttuurisia muistomerkkejä, kuten Skanden linnoitus, Gognin linnoituksen ja kirkon rauniot sekä Tškhaltin kirkkokompleksi, jonka arvoesineitä on näytteillä museoissa ympäri Georgiaa.
Ibrahim Petrovitš Gannibal
Abram (Ibrahim) Petrovitš Gannibal tai Ganibal tai Hannibal (1696–1781) oli afrikkalainen orja, joka tuotiin Konstantinopolin kautta Venäjän tsaari Pietari Suuren hoviin. Hänestä tuli sotilasasiantuntija ja Tallinnan kuvernööri. Gannibal tunnetaan parhaiten venäläisen kirjailijan Aleksandr Puškinin isoisoisänä.
Abram P. Gannibalin tausta on hyvin epäselvä. Tältä ajalta säilyneet kirjoitukset kertovat, että Gannibal syntyi vuonna 1696 Etiopiassa, nykyisen Eritrean alueella. Uudempien tutkimusten mukaan Gannibal olisi syntynyt nykyisen Tšadin alueella.
Seitsemänvuotias Gannibal vietiin noin vuonna 1703 Turkin sulttaanin hoviin Konstantinopoliin. Noihin aikoin Turkkia hallitsivat sulttaanit Mustafa II (vallassa 1695 - 1703) tai Ahmed III (vallassa 1703 - 1730).
Vuonna 1704 Gannibal vietiin Venäjälle Venäjän Turkin suurlähettilään Savva Raguzinskyin johdolla. Gannibal adoptoitiin tsaari Pietari Suuren hoviin. Niinä aikoina monissa Euroopan hoveissa oli muotia pitää mustia adoptiolapsia. Gannibal sai hyvän koulutuksen Venäjällä.
Vuonna 1705 Gannibal sai myöhemmän nimensä, kun hänet kastettiin Vilnassa. Tsaari Pietari Suuresta tuli Gannibalin kummisetä.
Vuonna 1717 Gannibal vietiin Pariisiin, missä hän opiskeli taidetta, tiedettä ja sotataitoa. Gannibal taisteli Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n joukoissa Ludvig XV:n setää, Espanjan kuningas Filip V:tä vastaan. Pariisissa Gannibal tapasi Denis Diderotin, paroni de Montesquieu'n ja Voltairen.
Gannibalin koulutus päättyi Pariisissa vuonna 1722, ja hän palasi takaisin Venäjälle.
Pietari Suuren kuoltua Gannibal ajettiin maanpakoon Siperiaan vuonna 1727. Hänet paranoitiin vuonna 1730, syynä Gannibalin loistava sotataito. Sen jälkeen, kun Pietari Suuren tyttärestä Elisabetista tuli Venäjän hallitsija vuonna 1741, Gannibalista tuli Elisabetin vakituinen hovin jäsen. Gannibalista tuli kenraalikuvernööri ja hän sai viran Tallinnan kuvernöörinä.
Gannibal oli kaksi kertaa naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli kreikkalainen. Heillä oli yksi tytär. Myöhemmin Gannibal erosi ja meni naimisiin Christina-Regina Scherbergin kanssa. Gannibalille ja hänen vaimolleen syntyi monta lasta, muun muassa Osip. Osipin tytär Nadežda oli kirjailija Aleksandr Puškinin äiti.
Eurooppatie
Eurooppatiet ovat Euroopan valtioita yhdistävään kansainväliseen E-tieverkkoon kuuluvia teitä. Tiet johtavat maasta toiseen ylittäen valtakunnan rajat ja verkoston numerointi on Yhdistyneiden kansakuntien alaisen Euroopan talouskomission (UNECE) alaisuudessa. Tiet ulottuvat joiltakin osin myös Aasiaan.
Ensimmäinen eurooppateiden numerointi suoritettiin vuonna 1950. Nykyisen E-tieverkon määrittelevä kansainvälinen sopimus (niin sanottu AGR-sopimus) on vuodelta 1975. Teiden numerointi on muuttunut merkittävästi vuosien saatossa. Viimeisin merkittävä uudistus numerointiin on tehty vuonna 1992.
Kansainvälinen E-tieverkko koostuu perusteistä (), niiden välissä sijaitsevista väliteistä () sekä haarautumista ja yhdysteistä (). Eurooppateiden yhteydessä yhdystie on eri asia kuin Suomen kansallisessa tieluokitusjärjestelmässä tarkoitettu yhdystie. Perus- ja väliteitä sanotaan myös A-luokan teiksi, ja haarautumia ja yhdysteitä B-luokan teiksi.
Eurooppatiet on numeroitu numerosta E01 eteenpäin. Numero merkitään tieopasteisiin valkoisella tekstillä vihreälle pohjalle. Perus- ja välitiet ovat kaksinumeroisia, joskin Itä-Euroopassa ja Aasiassa on myös kolminumeroisia perus- ja väliteitä. Tienumeroista E01–E09 etunolla tosin useimmiten jätetään pois: esimerkiksi E4 ja E04 ovat siis sama tie. Itä-länsi-suuntaisten perus- ja väliteiden numerot ovat parillisia ja pohjois-etelä-suuntaisten parittomia. Tähän sääntöön on kuitenkin poikkeuksia, kuten Tromssasta Turkuun lähes täysin pohjois-etelä-suunnassa kulkeva E8. Haarautumat ja yhdystiet ovat kolminumeroisia, ja osa niistä alkaa nollalla. E004 on siis eri tie kuin E4 (E04).
Pohjois-etelä-suuntaiset perusteiden numerot päättyvät numeroon viisi ja suurenevat lännestä itään siirryttäessä. Tähänkin sääntöön on kuitenkin poikkeuksia Itä-Euroopan ja Aasian osalta. Itä-länsi-suuntaisten perusteiden numerot päättyvät numeroon nolla ja suurenevat pohjoisesta etelään siirryttäessä.
Joissain maissa, kuten Ruotsissa ja Norjassa, eurooppatiet ovat myös osa kansallista tienluokitusjärjestelmää. Siellä eurooppateillä ei siis ole erillistä kansallista tienumeroa.
Suomessa kulkevat seuraavat eurooppatiet:
Myös E67 on AGR-sopimuksessa merkitty alkamaan Helsingistä, mutta käytännössä sitä ei ole merkitty Helsingin tieopasteisiin tai -karttoihin.
Suomessa eurooppatiet eivät ole osa tieluokitusjärjestelmää vaan opastuksellinen lisätieto. Eurooppateillä on siis aina myös kansallinen tienumero.
Hyadit (tähtijoukko)
Hyadit (kr. Υάδες, Hyades) on tunnettu avoin tähtijoukko Härän tähdistössä, tunnetuin Plejadien jälkeen. Hyadit on läheisin avoin tähtijoukko Auringon lähellä. Hyadeja lähempänä on tähtivirta Otavan ryhmä. Hyadien keskiosa sijaitsee 151 valovuoden päässä tähtijoukkoon kuulumattoman Aldebaranin lähellä taivaanpallolla. Hyadeissa on noin 300 tähteä, joista suurin osa ei näy paljain silmin. Tähtien valtaosa kuuluu pääsarjaan, jättiläistähtiä on vähän.
Hyadeita on legendan mukaan viisi, mutta paljain silminkin näkyy 15 ja kiikareilla tusinoittain. Yli 130 on kirkkaampia kuin magnitudi 9 joten pimeissä olosuhteissa ne näkee kiikareilla.
Tunnettu nuori muuttuva tähti T Tauri kuuluu Hyadeihin.
Freestylehiihdon maailmanmestaruuskilpailut
Freestylen maailmanmestaruuskilpailut ovat kansainvälisen hiihtoliiton järjestämät kilpailut, joissa kilpaillaan joka toinen vuosi freestylehiihdon maailmanmestaruuksista. Kisoja on järjestetty vuodesta 1986, jolloin kisat pidettiin Tignesissä, Ranskassa. Tällöin kilpailtiin kumparelaskussa, hypyissä, acrossa ja yhdistetyssä. Yhteensä maailmanmestaruuskisat on pidetty 17 kertaa. Kilpailumaina ovat olleet Ranska (2 kertaa), Kanada, Saksa, Yhdysvallat (3 kertaa), Itävalta (2 kertaa), Japani (2 kertaa), Sveitsi, Suomi, Italia, Norja ja Espanja.
Suomessa kisat järjestettiin Kuusamon Rukalla keväällä 2005. Tällöin ensimmäistä kertaa oli MM-kisojen ohjelmistossa 5 lajia, jotka olivat kumpareet, hypyt, half pipe, ski cross ja parikumpareet. Rukalla Suomen ainoan mitalin saavutti Sami Mustonen sijoittumalla parikumpareissa toiseksi.
Nykyisin MM-kisojen ohjelmassa on 6 lajia, jotka ovat; kumparelasku, parikumparelasku, hypyt, half-pipe, slopestyle, skicross.
Vuodesta 2015 alkaen freestylehiihdon ja lumilautailun MM-kilpailut on käyty yhtä aikaa samassa paikassa.
Ensimmäinen suomalainen MM-kisamitalisti on Martti Kellokumpu, joka voitti kumpareissa pronssia Tignesissä 1986. Muita menestyneitä suomalaisia MM-kisamitalisteja ovat kaksinkertainen maailmanmestari Mikko Ronkainen, Janne Lahtela, Lauri Lassila, Sami Mustonen, Tapio Luusua ja Jouni Pellinen. Vuoden 1999 Sveitsin MM-kisoissa suomalaiset ottivat kolmoisvoiton miesten kumparelaskussa järjestyksessä Lahtela, Lassila ja Mustonen. Kaiken kaikkiaan Suomi on saavuttanut 3 kultaa, 5 hopeaa, 4 pronssia maailmanmestaruuskisoissa.
Menestynein maa maailmanmestaruuskisoissa on Kanada.
Hiilisäkki
Hiilisäkki on Etelän ristin tähtikuviossa oleva tunnettu pimeä sumu, joka erottuu paljain silmin Linnunradan tähtitihentymiä vasten. Hiilisäkki on niin etelässä taivaanpallolla, ettei se näy Suomessa. Hiilisäkin etäisyys on noin 600 valovuotta. Sen havaitsi ensimmäisenä tiettävästi Vicente Yáñez Pinzón.
Hiilisäkki peittää 5 × 7 astetta taivaasta. Hiilisäkki ei ole täysin pimeä, sillä se heijastaa 10 prosenttia saamastaan valosta takaisin.
Hevosenpääsumu
Hevosenpääsumu on Orionin tähdistössä oleva pimeän sumun osa. Tämä sumu tunnetaan myös nimillä Barnard 33 ja LDN 1630. Hevosenpääsumu tunnistettiin Harvardissa vuonna 1888. Sumun taustalla on punertavaa vetykaasua. Sumussa näkyy vasta muodostuvia tähtiä oransseina täplinä.
Janne Saarinen
Janne Johannes Saarinen (s. 28. helmikuuta 1977 Espoo) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja tai keskikenttäpelaaja.
Lahjakkaana tunnettu Saarinen on Helsingin Jalkapalloklubin kasvatteja, ja hän nousikin seuran edustusmiehistöön vuonna 1993 vain 16-vuotiaana. Läpimurtokausi hänellä kuitenkin oli vuonna 1996. Tämän jälkeen hän siirtyi HJK:sta ruotsalaiseen IFK Göteborgiin. Loukkaantumiset kuitenkin pilasivat ajan Göteborgissa ja hän pääsi pelaamaan vain kolmessa ottelussa. Saarisen kolmivuotisen IFK-sopimuksen viimeistä kautta ei tullut ja näin Saarinen siirtyi takaisin HJK:hon vuonna 1999.
Paluukausi oli kuitenkin pettymys. Saarinen oli jälleen loukkaantuneena ja seurakin menetti mestaruuden viimeisessä ottelussa. Seuraavaa kautta varten Saarinen harjoitteli kovaa. Pieni šokki oli kuitenkin taas edessä. Valmentaja Jyrki Heliskoski päätti siirtää hyökkäävänä pelaajana tunnetun Saarisen laitapuolustajaksi. Se hämmästytti Saarista, mutta paikka kuitenkin sopi hänelle ja Saarinen nousi maajoukkueeseenkin asti. Hyvin menneen kauden 2000 jälkeen Saarinen päätti siirtyä norjalaiseen Rosenborgiin. Tätä ennen hän oli kuitenkin ratkaissut Suomen Cupin voiton HJK:lle vapaapotkumaalillaan.
Rosenborgissa Saarinen pääsi mm. pelaamaan Mestarien liigassa ja samalla hän vakiinnutti myös paikkansa maajoukkueen vasempana puolustajana. Vuonna 2003 Saarinen siirtyi Rosenborgista Bundesliigan 1860 Müncheniin. Asiat eivät kuitenkaan menneet hyvin. Seura putosi liigasta pois eikä Saarisen omatkaan esitykset häikäisseet. Näin hän siirtyi pois Saksasta tanskalaiseen FC Kööpenhaminaan.
Tammikuussa 2006 Saarinen purki sopimuksensa Kööpenhaminan kanssa ja teki sopimuksen Veikkausliigaan nousseen FC Hongan kanssa kaudesta 2006. Syyksi sopimukseen Hongan kanssa Saarinen ilmoitti halun pelata puolustajan sijasta hyökkäävämmässä roolissa. Saarinen oli hankkimassa Hongalle sen ensimmäistä mitalia miesten tasolla, kun joukkue hävisi Tampere Unitedille Suomen Cupin finaalin 11. marraskuuta 2007. Saarinen tasoitti ottelun jatkoajalla vapaapotkumaalilla, mutta epäonnistui rangaistuspotkukilpailussa.
Kaudeksi 2008 Saarinen siirtyi Ruotsiin BK Häckeniin. Häckenistä hän palasi kotimaahan ja edusti kaudella 2010 HJK:ta. Kaudella 2011 hän ei enää pelaa, sillä kipinää ei löytynyt.
Godfrey de Saint Adhemar
Godfrey de Saint Adhemar (myös Godfrey de Saint Omer, Godefroi de St Amour tai Geoffroy Saintomerilainen, 20. huhtikuuta 1065–n. 1135.) oli flaamilainen ritari, joka yhdessä Hugo Paynsilaisen sekä seitsemän muun ritarin kanssa perusti temppeliherrain ritarikunnan vuonna 1119. Saint-Adhemar oli Temppeliherrain toinen perustajaritari, perustaja Hugo Paynsilaisen alapuolella ja André de Montbardin yläpuolella.
Tarinoiden mukaan Godfrey de Saint Adhemarilla ja Hugo Paynsilaisella oli ritarikunnan perustamisvaiheessa yhteinen hevonen, sillä kummallakaan ei ollut varaa omaan hevoseen. Ritarikunnan sinetti, jossa on kuva kahdesta ritarista hevosen selässä, lienee saanut innoituksensa näistä tarinoista.
Paikallinen kuuma kupla
Paikallinen kuuma kupla on kuuman ja harvan kaasun alue tähtienvälisessä avaruudessa, jonka sisällä myös Aurinko sijaitsee. Kupla on tietokonesimulaatioiden mukaan syntynyt 10–15 miljoonaa vuotta sitten 14–20 massiivisen tähden räjähdettyä supernovaräjähdyksissä noin miljoonan vuoden aikajänteellä .
Paikallisen kuuman kuplan olemassaolo postuloitiin selittämään pehmeää, diffuusia röntgentaustasäteilyä, joka havaittiin Linnunradan kiekon tasossa. Koska pehmeä röntgensäteily absorboituu helposti tähtienvälisen aineen neutraalin vedyn kanssa, täytyy säteilyn syntyä väistämättä noin 100 parsekin etäisyydellä Auringosta. Säteilyn lähteenä pidetään kuumaa ja harvaa plasmaa. Plasman lämpötila on noin 10 kelviniä ja neutraalin vedyn tiheys noin 5 · 10 cm .
Tämän kuuman ja harvan kaasun sisällä sijaitsee monia sitä tiheämpiä (neutraalin vedyn tiheys noin 0,1 cm) ja kylmempiä (lämpötila noin 7 000 kelviniä) pilviä, joista eniten on tutkittu paikallista tähtienvälistä pilveä, jonka sisällä Auringon ajatellaan sijaitsevan..
Paikallisen kuuman kuplan muotoa on tutkittu kartoittamalla natriumin absorptiota kylmästä (lämpötila noin 1 000 kelviniä) ja neutraalista tähtienvälisestä kaasusta, joka ympäröi kuplaa. Kolmiulotteiset kartat kylmästä kaasusta ovat osoittaneet paikallisen kuuman kuplan muodostavan epäsäännöllisen muodon, jonka halkaisija vaihtelee 100–140 parsekin välillä Linnunradan kiekon tasossa . Karttojen mukaan paikallinen kuuma kupla on Linnunradan tasossa yhteydessä viereisiin matalan tiheyden tähtienvälisiin alueisiin (esimerkiksi Plejadien kupla ja Silmukka I) kapeiden tunneleiden kautta, ja se näyttäisi sisältävän tähden Beta Canis Majoris. Linnunradan tasosta poispäin mentäessä paikallinen kuuma kupla ulottuu noin 250 parsekin etäisyydelle Linnunradan haloon, ja kuuma kaasu näyttäisi muodostavan sylinterimäisen alueen Linnunradan kiekon molemmille puolille . Tästä syystä Paikallista kuumaa kuplaa kutsutaan joskus Paikalliseksi savupiipuksi.
Paikallisen kuuman kuplan mallia vastaan on osoitettu myös kritiikkiä . Pehmeää, diffuusia röntgentaustasäteilyä on havaittu syntyvän myös aurinkotuulen vuorovaikuttaessa Maan läheisyydessä sijaitsevan ja planeettojen välisen aineen kanssa . Aurinkotuulen aiheuttama röntgensäteily voi selittää puolet tai jopa lähes kokonaan pehmeän röntgentaustasäteilyn määrän Linnunradan tasossa . Näin ollen Paikallinen kuuma kupla olisi aiempaa kylmempää kaasua sisältävä alue, joka olisi syntynyt yli miljoona vuotta sitten tähden räjähtäessä supernovana.
Erland Stenberg
Johan Erland Stenberg (21. syyskuuta 1838 Anttila, Kuivanto, Orimattila – 13. tammikuuta 1896 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja kuvanveistäjä, joka tunnetaan Ouluun Pariisissa tekemästään Frans Mikael Franzénin patsaasta. 
Stenbergin vanhemmat olivat suutari Salomon Stenberg ja Katarina Mikontytär. Hän oli ensimmäinen kotipitäjästään Orimattilasta opiskelemaan päässyt aateliin tai pappissäätyyn kuulumaton poika. Stenberg kävi Heinolan alkeiskoulun ja sitten kaksi luokkaa kolmiluokkaisesta Porvoon kymnaasista. Hän joutui eroamaan kymnaasista isänsä kuoltua vuonna 1861. Stenberg onnistui kuitenkin jatkamaan opiskelua Jyväskylän seminaarissa ja hän valmistui sieltä kansakoulunopettajaksi 1867. Hän muutti valmistuttuaan Ruotsiin ja toimi opettajana kuuromykkien ja sokeiden koulussa Tukholmassa.
Opettajan työn ohessa Stenberg alkoi opiskella kuvanveistoa Tukholman Kuninkaallisessa vapaiden taiteiden akatemiassa. Hän saikin pian mainetta kuvanveistäjänä ja hän teki Ruotsin tiedeakatemian toimeksiannosta kemian professori Jöns Jacob Berzeliuksen, tähtitieteen professori Pehr Wilhelm Wargentinin sekä kasvitieteilijä Carl von Linnén muotokuvat. Vuonna 1872 Stenberg sai Suomen Taideyhdistyksen apurahan ja lähti sen turvin opiskelemaan ensin Kööpenhaminaan ja sitten Müncheniin, Roomaan ja Firenzeen. Matkoillaan hän sai vaikutteita antiikin taiteesta ja uusklassismista.
Stenberg teki 1870-luvun lopulla Aleksis Kiven hautamuistomerkin Tuusulaan sekä Frans Mikael Franzénin patsaan Ouluun. Hän palasi samoihin aikoihin Suomeen, asuen suurimman osan ajastaan Helsingissä. Stenberg toimi kuitenkin vielä 1886–1890 Jyväskylän lyseon piirustuksenopettajana sekä 1887–1888 Jyväskylän tyttökoulun piirustuksenopettajana.
Stenbergin puoliso vuodesta 1868 oli Alexandra Augusta Mathilda Bonsdorff (k. 1879).
Retoriikka Aleksanterille
Retoriikka Aleksanterille () on Aristoteleen nimiin pantu retoriikkaa käsittelevä teos. Teosta ei tule sekoittaa Aristoteleen teokseen "Retoriikka". Teos muistuttaa Aristoteleen teoksia huomattavasti, mutta sen tekijää ei tunneta. "Retoriikka" ja "Retoriikka Aleksanterille" on kirjoitettu suunnilleen samaan aikaan, mutta jälkimmäinen jatkaa vanhempaa retorista perinnettä kuin Aristoteleen esittelemä. Joidenkin mielestä teos on kuitenkin huomattavasti myöhäisempää tuotantoa.
Yleisen näkemyksen mukaan teoksen on todennäköisesti kirjoittanut Anaksimenes Lampsakoslainen. Jotkut ovat esittäneet kirjoittajaksi Theodektestä tai Koraksia.
Teos käsittää tervehdyksen ja neljä kirjaa. Ensimmäinen kirja käsittelee puhetaidon eri lajeja. Toinen kirja käsittelee puheen topiikkaa, todistamista ja tyyliä. Topiikkaan kuuluvat poliittisen, oikeudellisen ja esittävän puheen tyylilajit ja niiden käsittelemät aiheet. Tämä vastaa suoraan Aristoteleen "Retoriikassa" esittelemää puheiden jaottelua. Samoin todistamisen välineet, kuten esimerkkien hyödyntäminen, vastaa "Retoriikkaa". Teos käsittelee kuitenkin myös Aristoteleelle vieraita asioita, kuten todistamista kidutuksen alaisena.
Tyyliä käsiteltäessä teos ottaa huomioon sellaisia asioita kuin ennakointi, postulaatti, toisto eli kertaaminen, ironia, sekä tekstin pituus ja selkeys. Kolmas kirja käsittelee puheen jaottelua ja järjestämistä. Teos päättyy huomautuksiin ihmisluonteista.
Munasarja
Munasarja eli ovaario eli munarauhanen () on naisella munasoluja tuottava mantelin kokoinen ja muotoinen parillinen sukupuolirauhanen. Munasarjat tuottavat myös estrogeeni- ja progesteroni-nimisiä naissukupuolihormoneja. Munasarjat ryhtyvät kehittymään kahdeksannella raskausviikolla. Syntyessään tyttölapsella on noin miljoona munarakkulaa, joista noin 400 000 on jäljellä murrosiän alussa. Noin 10–12 kertaa vuodessa tapahtuu ovulaatio, jolloin yleensä yksi munasolu (satunnaisesti kaksi tai useampia, jolloin on mahdollisuus saada kaksosia tai kolmosia) irtoaa munasarjasta ja kulkee munanjohdinta pitkin kohtuun. Mahdollinen hedelmöitys tapahtuu, jos siittiö ja munasolu kohtaavat munanjohtimessa. Kuukautiset alkavat noin 12–14 päivää ovulaation jälkeen mikäli munasolu ei hedelmöity. Aivolisäke säätelee munasarjojen toimintaa.
Loire
Loire (ääntyy [​], suomalaisittain ""luaar"") on joki Ranskassa, joka laskee Atlanttiin Saint-Nazairen luona. Sen alkulähde on Ardèchessa, Rhône-Alpesin alueella. Loire on pisin kokonaan Ranskassa virtaava joki, pituutta sillä on 1 020 kilometriä.
Loire virtaa seuraavien kaupunkien läpi: Le Puy-en-Velay, Roanne, Nevers, Orléans, Blois, Tours, Saumur, Nantes ja Saint-Nazaire. Loiren sivujokia ovat Allier, Cher, Indre, Mayenne, Sarthe ja Vienne.
Loirejoen laakso on tunnettu monista linnoistaan ja osalta matkaa Loirejoen laakso kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Loirejoki on myös suosittu matkailukohde hienojen maisemien, kuten linnojen ja viinitilojen ansiosta.
Aurora (lentokone)
(SR-91) Aurora on oletetun uuden sukupolven tiedustelukoneen kutsumanimi. Jos kone on olemassa, se olisi korvannut SR-71 Blackbird -koneet. Virallisen selityksen mukaan SR-71 -operaatiot lopetettiin, koska koneen käyttö oli kallista, ja satelliittien avulla voidaan saada sama tiedusteluaineisto. Toisaalta SR-71 -ohjelman vuosikulut olivat noin 7 % verrattuna tiedustelusatelliittien kustannuksiin, ja ennalta arvattavat satelliitit eivät täysin korvaa tarvittaessa tehtävää tiedustelulentoa.
Yhdysvallat kiistää "Auroran" olemassaolon. Tutkalle näkymätön, alhaalta katsellen kolmion mallinen lentokone olisi kuitenkin hyvä selitys UFO-havainnoille. Vuonna 2006 Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministeriö kuitenkin julkaisi viitetietoja USAFin käytössä mahdollisesti olevasta uudesta huippunopeasta lentokoneesta. Tiedot ovat näköhavaintotietoja, ja brittiviranomaiset kiistävät tietävänsä koneesta.
Pohjanmeren yllä nähtiin jo vuonna 1989 kolmion muotoinen lentolaite ottamassa polttoainetta KC-135 Stratotanker -säiliökoneesta. Yhdysvaltain ilmavoimien mukaan kyseessä oli kuitenkin KC-135 ja 2 lähekkäin lentävää F-111 -hävittäjäpommittajaa. Lisäksi Aviation Week & Space Technology -lehti uutisoi maaliskuussa 1990, että "mustan erikoiskoneen" rakentamiseen oli budjetoitu Yhdysvalloissa vuodelle 1987 455 miljoonaa yhdysvaltain dollaria. Saman budjetoinnin yhteydessä tuli esiin nimi Aurora, koska vuoden 1987 budjettia oli valmisteltu jo vuonna -85.
Huhujen mukaan Aurorasta olisi rakennettu 6 erilaista prototyyppiä, ja Blackbirdinkin takana ollut Lockheedin "skunk works"-osaston malli olisi voittanut tarjouskilpailun, ja 10-20 koneen laivasto olisi operatiivisessa käytössä. Arveluiden mukaan koneiden hinta olisi enemmän kuin 1 miljardi Yhdysvaltain dollaria kappaleelta.
Eri lähteiden mukaan koneen matkanopeus olisi 4-6 machia. Aurora-koneiden väitetään käyttävän tukikohtanaan Groom Laken koealuetta Nevadassa. Koealue tunnetaan paremmin nimellä Area 51.
Lisäksi Teksasin osavaltion alueen ihmiset ovat kertoneet poikkeuksellisia havaintoja lentokoneesta, jonka äänijälki on poikennut selvästi tavanomaisista lentoaluksista. Nämä havainnot ovat vuodelta 1992.
Dreija
Dreija eli vääntöpyörä on keraamikon työväline, joka koostuu kahdesta perusosasta: pyöreästä levystä ja jalkaosasta. Dreijaa pyöritetään joko jalalla potkimalla (ns. potkudreija) tai nykyään usein sähkömoottorilla. Levyn pyöriessä keraamikko voi muotoilla levyllä olevasta savesta monenlaisia esineitä kulhoista mukeihin. Dreijalla tehdyn esineen läpileikkaus on aina alun perin ympyrä, mutta tätä perusmuotoa voidaan muuttaa jälkeenpäin.
Astioita dreijattaessa savi täytyy ennen aloittamista muokata käsin, niin ettei saven sekaan jää ilmakuplia. Sen jälkeen savi pyritään asettamaan mahdollisimman keskelle dreijan levyä, jotta se pyöriessään ei lähtisi keskipakoisvoiman ansiosta liikkeelle. Dreijaamisen aluksi savea pitää vielä käsin keskittää, jolloin savi asettuu aivan levyn keskelle. Seuraavaksi savi "nostetaan" kartiomaiseksi ja painetaan sen jälkeen takaisin matalaksi kakuksi. "Nostamisen" tarkoituksena on savimassan saattaminen pyörivään muotoon, jolloin muokkaaminen on helpompaa.
Varsinainen astian dreijaaminen aloitetaan painamalla saven keskelle peukaloilla kuoppa, jota syvennetään kunnes levyn ja peukaloiden väliin jää astian pohjan paksuudelta savea. Seuraavaksi astian pohjaosa levitetään suunnitellun pohjan suuruiseksi ja aletaan nostaa astian reunoja ylöspäin. Lopputuloksena on savinen lieriö, josta keraamikko voi alkaa seinämien muotoa muuttamalla työstämään kannua, kulhoa tai vaikkapa pulloa.
Kun esine on valmiiksi muotoiltu, se leikataan langan avulla irti dreijan levystä ja asetetaan kuivumaan. Jonkin aikaa kuivunut astia voidaan asettaa dreijalle nurin päin ja sen pohjaosa sorvata. Sorvatessa astiasta irrotetaan työkalujen avulla savilastuja. Erityisesti astian pohjan sorvaaminen on tarpeellista, jotta se ei kuivuessaan tai poltettaessa kutistuessaan halkeile.
Dreijan keksimispaikkaa ja -aikaa ei tunneta. Se on tunnettu ehkä jo 6000 eaa. Sitä edelsi hidas savenvalajan pyörä, "tournette". Useiden nykyhistorioitsijoiden mukaan dreija keksittiin Mesopotamiassa Ubaid 4 tai viimeistään Uruk-kaudella, ehkä 4500 kalenterivuotta sitten.
Vanhin varma löytö, tosin särkynyt savenvalajan pyörä, on löydetty Urin kaupungista ajalta 3000 eaa., mutta dreija on luultavasti tunnettu jo Ubaid 4-kaudella ehkä jo 4500 eaa., mutta viimeistään Uruk-kaudella. Toiset väittävät että hidas savenvalajan pyörä tournette tuli Ubaid-kaudella ja nopea dreija Uruk-kaudella.
Toisten historioitsijoiden mukaan dreija keksittiin Egyptissä tai Kiinassa. Dreija teki mahdolliseksi saviastioiden nopean massatuotannon.
Varhaisimmat dreijat olivat levyjä tai kärrynpyörämäisiä rakenteita, joita pyöritettiin käsin tai kepillä. Mahdollisesti keraamikolla oli apulainen joka pyöritti alustaa. Myöhemmin keksittiin kaivaa maahan kuoppa, jossa keraamikko saattoi pitää jalkojaan ja potkia dreijalle vauhtia vauhtipyörän avulla.
Jokisokeus
Jokisokeus ("onkosersiaasia") on "Onchocerca volvulus" -sukkulamadon aiheuttama sairaus, joka aiheuttaa sokeutta. Jokisokeudelle on altistunut jopa 40 miljoonaa ihmistä Afrikassa ja Latinalaisessa Amerikassa. Sairauden aiheuttava sukkulamato tarttuu ihmisiin mäkäröiden välityksellä. Mäkärät elävät lähinnä kosteikoissa, joita on jokien lähettyvillä. Tästä tauti on saanut nimensä.
Tauti alkaa ihottumana ja ihonalaisena kutinana. Sukkulamadot voivat säilyä loisina ihmisessä jopa 20 vuotta. Ne vahingoittavat ihoa ja silmän pintaa siten, että ihminen sokeutuu. Sukkulamatonaaras voi kasvaa jopa 50-senttiseksi, kun taas uros 4-5-senttiseksi. Sukkulamato aiheuttaa turvotusta mm. haarojen alueella, ja ihosta tulee kuiva ja paperinen.
Sukkulamatoa voidaan torjua hyönteismyrkyillä. Jokisokeudelle on olemassa tehokas ja suhteellisen halpa lääke. Länsi-Afrikassa tauti on lääkkeen avulla saatu voitettua lähes kokonaan, mutta esimerkiksi Keski-Afrikassa tilanne on yhä paha.
Paikoitellen ihmiset välttävät viljavia alueita tartunnan pelossa, ja näin viljelykseen parhaiten soveltuvat alueet jäävät käyttämättä. Tämä pahentaa joidenkin alueiden nälkäongelmaa. Tehokkain tapa estää sairauden leviämistä on kuivattaa mäkäröiden lisääntymispaikkoja. Ihmisiä kehotetaan myös suojaamaan itsensä pitkähihaisilla vaatteilla ja kasvonsa verkkohatuilla sekä hakemaan vettä kuumimpaan aikaan keskipäivällä, jolloin mäkärät eivät liiku.
Myös Dorsetissa, Isossa-Britanniassa elää mäkäräislaji "Simulium posticatum", "Blandfordinkärpänen", jonka purema aiheuttaa turvotusta, kutinaa ja pahoinvointia. Tämä ei kuitenkaan johtune ihmisessä menestyvästä loiseliöstä, toisin kuin jokisokeuden tapauksessa.
Batiikki
Batiikki (jaavaksi "batik") on Indonesiasta peräisin oleva kankaiden värjäystekniikka. Siinä kangas värjätään vahavärjäysmenetelmällä tai solmujen avulla, josta kuvio kankaaseen syntyy. Solmubatiikki on suosittua Länsi-Afrikassa ja Intiassa. Afrikan batiikeissa on hyvin voimakkaita värejä ja kuviot ovat kooltaan isoja kun taas Intiassa kuviot ovat paljon pienempiä ja yksityiskohtaisempia.
Solmubatikissa eli makaju-värjäyksessä kangas tai vaatekappale solmitaan esimerkiksi käyttämällä kuminauhoja tai narua. Solmimisen jälkeen kangas värjätään. Väri ei imeydy solmukohtiin yhtä hyvin kuin solmimattomaan kankaaseen ja lopputuloksena on erilaisia abstrakteja kuvioita. Tuttu esimerkki solmubatiikista on hippien t-paita, jonka kuviona on monivärinen ympyrä. Solmubatiikkia on menetelmänä mahdotonta hallita täysin, ja jokainen värjäyskerta tuo mukanaan erilaisen lopputuloksen.
Vahabatikissa kangas kuvioidaan ensin vahalla. Värjääjä voi käyttää siveltimiä tai todella pientä, varrellista kannua. Kangas peitetään mallin mukaan muotoillulla ohuella vahakerroksella. Kuvioinnin jälkeen kangas värjätään. Väri ei imeydy vahan peittämälle alueelle. Kun kangas on kuivunut, vaha poistetaan sulattamalla se käyttämällä esimerkiksi silitysrautaa. Sula vaha imeytetään vaikkapa talouspaperiin. Kuvat voidaan tehdä monivärisiksi käyttämällä useita eri värjäyskertoja, joissa kullakin kerralla on peitetty ne alueet, joille ei haluta värin imeytyvän. Värjätessä vaha murtuu ja vahabatiikkivärjäämiselle tyypillistä onkin kuvioiden raidallisuus.
Oktoekhos
Oktoekhos (kreik. οκτοηχος, "oktô", kahdeksan ja "êkhos", ääni) on bysanttilaisen musiikin käyttämä moodijärjestelmä, joka pohjautuu antiikin Kreikan musiikinteoriaan.
Oktoekhokseksi kutsutaan myös ortodoksisessa kirkossa Kreikassa käytössä olevaa jumalanpalvelustekstejä sisältävää kirjaa, joka sisältää sunnuntaipäivien ylösnousemustekstit, jotka vaihtuvat kahdeksan viikon jaksoissa. Slaavilaisessa perinteessä oktoekhos sisältää kaikkien viikonpäivien jumalanpalvelustekstit ja vastaa kreikkalaisten parakletiki kirjaa.
Stabat Mater
Stabat Mater on katolinen hymni 1200-luvulta. Sen todennäköinen tekijä on Jacopone da Todi, ja se käsittelee Marian kärsimystä Jeesuksen ristiinnaulitsemisen aikana. Nimi on lyhenne ensimmäisen rivin sanoista "Stabat mater dolorosa" (”Seisoi äiti tuskissaan”). Sitä pidetään yhtenä vaikuttavimmista keskiaikaisista latinankielisistä runoista.
Stabat Mater liitettiin roomalaisen riituksen liturgiaan sequentiana 1400-luvulla ja poistettiin käytöstä Trenton kirkolliskokouksessa. Se otettiin uudelleen käyttöön Jeesuksen äidin tuskien juhlan (15. syyskuuta) yhteydessä 1727.
Hymniin ovat säveltäneet musiikin muun muassa Giovanni Battista Pergolesi, Joseph Haydn, Gioachino Rossini, Antonio Vivaldi, Palestrina, Antonín Dvořák, Domenico Scarlatti, Krzysztof Penderecki, Zoltán Kodály, Francis Poulenc, Karl Jenkins, Karol Szymanowski ja Toivo Kuula. Se oli myös yksi Giuseppe Verdin viimeisistä sävellyksistä teoksessaan "Quattro pezzi sacri" vuodelta 1898.
Sauria
Sauria on matelijoiden kladi joka sisältää kaikki nykyiset diapsidit sekä niiden yhteisen esi-isän ja kaikki sen hävinneet jälkeläiset. Saurian esi-isä eli permikaudella ja oli todennäköisesti pieni liskomainen matelija. Termillä "Sauria" viitataan perinteisesti liskojen alalahkoon. Nykyisen määritelmän antoi Gauthier 1984.
Sauria luokitellaan kallon ja luurangon yksityiskohtien perusteella. Se käsittää kaksi suurta ryhmää, Lepidosauromorpha, joka sisältää liskot ja käärmeet, sekä Archosauromorpha, joka sisältää krokotiilieläimet, lentoliskot ja dinosaurukset (myös linnut). Jotkut tutkijat sisällyttävät Sauriaan myös kilpikonnat (Testudines), jotka perinteisesti luokitellaan anapsideihin.
Rahola (täsmennyssivu)
Rahola voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Sylvesteri
Sylvesteri (myös Sylvester) on Looney Tunes -animaatioiden kissahahmo, joka usein ajaa takaa Tipi-lintua. Nimi on sanaleikki kissojen latinalaisesta suvun nimestä, silvestris. Sylvesterin loi Friz Freleng.
Hahmo esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1945 lyhytanimaatiossa ”"Life with Feathers".” Vuonna 1947 Sylvesteri kohtasi Tipin piirretyssä ”"Tweetie Pie"”, tosin Sylvesteri-hahmon nimi oli tuolloin kylläkin vielä Thomas.
Sylvesterin tavaramerkki on veltto lespaaminen. Äänenä oli Mel Blanc. Blanc on paljastanut omaelämäkerrassaan, että Sylvesterin ja Repe Sorsan äänet olivat identtiset, Repen ääntä vain nopeutettiin jälkituotannossa. Sylvesterin lempitoteamus englanniksi on "”Suffering succotash!”".
Sylvesteri on tuttu myös sarjakuvalehti Nakke Nakuttajasta.
Umberto Giordano
Umberto Giordano (28. elokuuta 1867 Foggia – 12. marraskuuta 1948 Milano) oli italialainen säveltäjä, jonka tunnetuimmat teokset ovat oopperoita.
Giordano opiskeli Napolin konservatoriossa. Hän kirjoitti ensimmäisen oopperansa, "Marinan", sävellyskilpailuun. Tämän jälkeen Giordano kirjoitti "Mala vitan", verismo-oopperan työläisestä, joka vannoo auttavansa prostituoidun uuden elämän alkuun jos hänet parannetaan tuberkuloosistaan. Teos aiheutti skandaalinpoikasen esityksensä jälkeen Roomassa 1892. Giordano koetti seuraavassa teoksessaan "Regina diaz" (1894) romanttisempaa lähestymistapaa, mutta ooppera oli floppi - sen esitykset jäivät kahteen.
Säveltäjä siirtyi Milanoon ja palasi verismoon, johon kuuluu myös hänen tunnetuin teoksensa, ranskalaisen runoilijan André Chénier'n elämään pohjautuva "Andrea Chénier". Vuoden 1898 "Fedora" oli niin ikään menestys ja sitä esitetään edelleen. Hänen myöhemmät teokset eivät ole yhtä tunnettuja, mutta niitäkin on silloin tällöin elvytetty uudelleen esitettäviksi.