hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Nikean ensimmäinen kirkolliskokous
Nikean kirkolliskokous eli Ensimmäinen ekumeeninen kirkolliskokous eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, yhteiseksi ja apostoliseksi” tunnustetun kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 325 Nikeassa Bitynian pääkaupungissa, nykyisen Turkin alueella. Tämä oli historiallisesti ensimmäinen yritys saavuttaa yksimielisyys kaikkia kristittyjä edustavassa kirkossa.
Keisari Konstantinus Suuri kutsui kirkolliskokouksen koolle Hosius Kordubalaisen ja paavi Sylvester I:n suosituksesta, koska aleksandrialaisen presbyteerin Areioksen oppi areiolaisuus herätti kirkossa suuria erimielisyyksiä. Areios väitti, että Poika, Kristus, on luotu eikä siten samanarvoinen kuin Isä Jumala. Kokouksessa Areios tuomittiin harhaoppiseksi. Raamatun pohjalta muotoiltiin kristillinen kolminaisuusoppi: ”Jumala on kolmiyhteinen – Isä, Poika ja Pyhä Henki. Kolme persoonaa, mutta vain yksi Jumala.”
Koolla oli 318 kirkkoisää, joista huomattavimmat olivat Aleksandrian piispa Aleksander, Antiokian piispa Eustatios ja Jerusalemin piispa Makarios. Paavi Sylvester I ei voinut sairautensa vuoksi osallistua kokoukseen mutta lähetti edustajakseen Korduban piispan Hosiuksen ja papit Vincentiuksen ja Vituksen. Armeniaa edusti Aristakes. Muita osallistujia olivat esimerkiksi Nikolaos Myrralainen, Spyridon Kyproslainen ja Pafnutios Teebeläinen.
Piispojen lisäksi kirkolliskokoukseen osallistui myös presbyteerejä eli pappeja ja diakoneja. Myöhemmin Aleksandrian piispaksi valittu kirkkoisä Athanasios Suuri osallistui kokoukseen Aleksandrian piispa Aleksanderin avustajana ollessaan vielä nuori diakoni. Puheenjohtajana toimi todennäköisesti paavi Sylvester I:n legaatteja johtava Korduban piispa Hosius, mutta myös Antiokian piispalla Eustatioksella ja Aleksandrian piispalla Aleksanderilla oli merkittävä osuus kokouksessa. Kokouksen kunniapuheenjohtaja oli keisari Konstantinus Suuri. Täyttä historiallista varmuutta kokouksen hierarkiasta ei ole, koska arviot perustuvat myöhempien sukupolvien lausuntoihin ja allekirjoitusten järjestykseen kokouksen päätöksissä. Aikaisimmat tarkat käytetyt muistiinpanot termeistä l. asioista kirkolliskokouksessa ovat Eusebiuksen Life of Constantine 3.6 vuodelta 338, Athanasioksen 'AD Afros Epistola Synodien vuonna 369, ja kirje paavi Damasus I:lle vuonna 382 ja latinalaisten piispojen Konstantinopolin kirkolliskokouksesta.
Kirkolliskokouksessa annettiin kirkkoa sitova uskontunnustus, joka täydennettiin vuonna 381 järjestetyssä Konstantinopolin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa muotoon, joka nykyään tunnetaan Nikean uskontunnustuksena. Uskontunnustus sisältää Areiosta vastaan suunnatun oppituomion eli anateeman. Lisäksi kokouksessa annettiin 20 kanonia eli sääntöä.
Nikeassa päätetty kirkon uskontunnustuksen muoto ja anateema on seuraava:
Efesoksen kirkolliskokous
Efesoksen kirkolliskokous pidettiin Efesoksessa, nykyisen Turkin alueella vuonna 431. Kyseessä oli kolmas ekumeeninen kirkolliskokous eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, yhteiseksi ja apostoliseksi" tunnustetun seurakunnan piispojen kirkolliskokous.
Kirkolliskokouksen kutsui koolle Rooman keisari Theodosius II. Puheenjohtajana oli Kyrillos Aleksandrialainen. Koolla oli lähes 200 kirkkoisää, lähinnä itäisiltä alueilta. Rooman piispan eli paavi Celestinus I:n edustajina oli kolme legaattia.
Kokouksen tarkoitus oli käsitellä kristologista eli Kristuksen olemusta käsittelevää kiistaa, jonka nestorialaiset olivat saaneet aikaan. Konstantinopolin arkkipiispa Nestorios väitti, että Kristuksessa oli kaksi persoonaa, jumalallinen ja inhimillinen. Katolinen (=yleinen) kirkko piti kiinni Nikean kirkolliskokouksen vuoden 325 kannasta, jonka mukaan Kristus ja Isä Jumala ovat samaa olemusta (kreik. "homoousios"), ja Efesoksen kirkollis­kokous tuomitsi nestoriolaisuuden harhaoppisena. Kokous vahvisti, että Kristuksella on kaksi luontoa (Jumala ja ihminen) yhdessä persoonassa.
Päätöksestä seurasi samalla, että Neitsyt Maria oli Jumalansynnyttäjä, mitä nimitystä Nestorios ei ollut hyväksynyt.. Marian kunnioitus lisääntyi ja hänet tunnustettiin Efesoksessa Jumalan äidiksi. Marialta sai pyytää esirukouksia ja hänelle sai omistaa kirkkoja, mutta näin oli ollut jo ennen kokousta. Itä-Suomen yliopiston professori Serafim Seppälän sanoin:
Itäisissä sääntökokoelmissa on tälle kirkolliskokoukselle merkitty kahdeksan kanonia eli sääntöä ja yhdeksäntenä kirkolliskokouksen lähetyskirje Pamfylian paikalliselle kirkolliskokoukselle.
Rooman paavi Leo I esitti luultavasti Efesoksessa opin apostoli Pietarin ja hänen seuraajiensa, paavien, mystisestä yhteydestä.
Efesoksen kirkolliskokous paljasti jälleen kerran patriarkaattien välisen kilpailun sekä Aleksandrian ja Antiokian koulukuntien erot.
Konstantinopolin toinen kirkolliskokous
Viides ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" tunnustetun kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin v. 553 Konstantinopolissa.
Tämä kirkolliskokous oli kutsuttu käsittelemään dogmaattisia asioita, mm. monofysitismia.
Kirkolliskokouksen kutsui koolle keisari Justinianus I.
Konstantinopolin kolmas kirkolliskokous
Konstantinopolin kolmas kirkolliskokous eli "Kuudes ekumeeninen kirkolliskokous" oli katolisten, ortodoksien ja muiden kristillisten ryhmien piispojen kirkolliskokous. Se pidettiin vuonna 680 Konstantinopolissa. Tämä kirkolliskokous oli kutsuttu käsittelemään dogmaattisia asioita, muun muassa Kristuksen jumalallista luontoa ja otettiin kantaa monoteletismiin. Kirkolliskokouksen kutsui koolle keisari Konstantinos IV.
Tässä vuoden 691 puolella alkaneessa ja vuonna 692 päättyneessä kokouksessa oli läsnä 227 kirkkoisää. Henkilökohtaisesti paikalla olivat Konstantinopolin, Aleksandrian, Antiokian ja Jerusalemin patriarkat. Paavin edustajina olivat hänen määräämänsä legaatit, heistä tärkeimpänä Hortingin arkkipiispa Basilius.
Kokous sääti 102 sääntöä, jotka kaikki ovat ortodoksisen kirkon sääntökokoelmissa. Läntinen kirkko ei nykyään tunnusta kaikille näille säännöille velvoittavaa asemaa, vaikka kokouksessa arkkipiispa Basilius allekirjoitti pöytäkirjan ensimmäisten joukossa.
Kun kuudes ekumeeninen kirkolliskokous oli päättynyt ja kirkkoisät hajaantuneet, tuli tarve kutsua (kutsujana keisari Justinianus II) kirkolliskokousedustajat toistamiseen koolle Konstantinopoliin antamaan säännöksiä ja täydentämään sen, mikä aikaisemmin oli jäänyt tekemättä. Tätä myös Trullon kokouksen nimellä tunnettua kokousta nimitetään usein viides-kuudenneksi (engl. Qinisext) kirkolliskokoukseksi. Se pidettiin vuonna 692 ja sen pohjalta syntyi ortodoksikirkon kanoninen oikeus.
Nikean toinen kirkolliskokous
Seitsemäs ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" tunnustetun kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin v. 787 Nikeassa ja Konstantinopolissa nykyisen Turkin alueella.
Tämä kirkolliskokous oli kutsuttu koolle kuvienraastajia vastaan.
Koolla oli noin 300–350 piispaa ja muuta kirkonmiestä sekä kirkon itäisestä että läntisestä osasta.
Puheenjohtajana oli Tarasios Konstantinopolilainen sekä keisarinna Irene, jonka aloitteesta kirkolliskokous oli kutsuttu koolle.
Kirkolliskokouksessa hyväksyttiin kuvien kunnioittamista koskeva dogmi ja annettiin 22 kanonia eli sääntöä. Itäisissä sääntökokoelmissa ovat kaikki 22 sääntöä sekä kirkolliskokouksen lähetyskirje simoniasta paavi Hadrianukselle.
Hyderabad (täsmennyssivu)
Hyderabad () voi viitata seuraaviin:
Hyderabad (Intia)
Hyderabad (, ) (tunnetaan myös nimellä Bhagyanagar) on Intian neljänneksi suurin kaupunki ja Telanganan sekä Andhra Pradeshin osavaltioiden yhteinen pääkaupunki. Osa Hyderabadin kaupunkialueesta sijaitsee Hyderabadin piirikunnassa, ja Hyderabad on sen sekä sitä ympäröivän Rangareddin piirikunnan pääkaupunki. Hyderabad muodostaa Secunderabadin kanssa kaksoiskaupungin, jotka erottaa toisistaan vuonna 1562 rakennettu Hussain Sagarin tekojärvi. Vuonna 2011 kaupungissa asui 6 809 970 ja koko kaupunkialueella 7 749 334 henkeä..
Telanganan osavaltion irtauduttua Andhra Pradeshista kesäkuussa 2014 Hyderabad jäi Telanganan puolelle, mutta pysyy myös Andhra Pradeshin pääkaupunkina ainakin kymmenen vuoden ajan.
Hyderabad siirrettiin nykyiselle paikalleen Musijoen varteen Muhammad Kuli Kutb Šahin valtakaudella vuonna 1591, koska edellisessä pääkaupungissa Golkondassa oli pulaa vedestä. Muhammad Kuli Kutb Šah määräsi myös rakennettavaksi loistokkaan Charminarin moskeijan kiitokseksi kaikkivaltiaalle, joka oli pelastanut kaupungin ruttoepidemialta.
Hyderabadissa sijaitsee Ramoji Film City, joka on maailman suurin elokuvastudio. Siellä kuvataan suuri osa telugunkielisen elokuvateollisuuden elokuvista.
Hyderabad (Pakistan)
Hyderābād () on kaupunki Sindhin maakunnassa Pakistanissa noin 150 km Karachista. Se on Sindhin entinen pääkaupunki ja sitä kutsutaan hajuvesien kaupungiksi. Ennen Pakistanin perustamista Hyderābād tunnettiin ”Intian Pariisina”, sillä sen tiet oli tapana pestä hajusteilla joka päivä.
Mian Ghulam Shah Kalhoro perusti kaupungin vuonna 1768. Vuonna 1998 siellä oli 1 166 894 asukasta.
Maria Pariisilainen
Pyhä Maria Pariisilainen eli Äiti Maria (Skobtsova), syntymänimeltään Jelizaveta Jurjevna Pilenko (; 20. joulukuuta 1891 Riika, Venäjän keisarikunta – maaliskuu 1945 Ravensbrück, Saksa) oli alkuaan venäläinen aatelisnainen ja runoilija, sittemmin emigranttina Ranskassa elänyt nunna ja Ranskan vastarintaliikkeen aktiivinen jäsen. Hän ehti olla naimisissa kaksi kertaa: ensimmäisessä avioliitossa sukunimenä "Kuzmina-Karavajeva", toisessa "Skobtsova". Äiti Maria teki pitkän päivätyön köyhien ja unohdettujen hyväksi. Toisen miehensä kuoleman jälkeen hän vihkiytyi nunnaksi, mutta luostariin vetäytymisen sijaan hän omistautui venäläispakolaisten auttamiseen Ranskassa. Hän perusti Pariisiin kaksi köyhäintaloa. Natsimiehityksen aikana hän lähetti ruoka-apua vangeille ja auttoi juutalaisia pois maasta ja piilotti heitä kotiinsa. Hänet ilmiannettiin ja pidätettiin. Äiti Maria kuoli Ravensbrückin keskitysleirillä maaliskuussa 1945.
Äiti Maria kanonisoitiin Ekumeenisen patriarkaatin Pyhän Synodin päätöksellä vuonna 2004. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun ortodoksinen kirkko kanonisoi Länsi-Euroopassa asuneita henkilöitä.
Samalla kanonisoitiin muitakin Ranskassa asuneita venäläisiä emigrantteja, jotka kuolivat natsien vainoissa. Muut kanonisoidut ovat isä Aleksis Medvedkov (1867–1934), isä Dimitri Klepinine (1904–1944), äiti Marian poika Georgi Skobtsov (1921–1944) ja Elia Fondaminski (1880–1942). Ranskan uusmarttyyrien yhteiseksi muistopäiväksi Konstantinopolin Pyhä Synodi määräsi heinäkuun 20. päivän.
Leo (arkkipiispa)
Leo (siviilinimeltään Leo Makkonen; s. 4. kesäkuuta 1948 Pielavesi) on Suomen ortodoksisen kirkon johtaja, Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Pielaveden yhteiskoulusta 1967 ja suoritti ortodoksisen pappiskandidaatin tutkinnon Kuopiossa Suomen ortodoksisessa pappisseminaarissa. Hän suoritti 1995 teologian kandidaatin tutkinnon ja sai teologian maisterin arvon. Hän on arkkipiispa Hermanin ohella arkkipiispana toinen valkoisen papiston jäsen ja leski. Hänellä on yksi tytär.
Leo Makkonen vihittiin diakoniksi ja papiksi 1973 ja piispaksi 1979. Hän on toiminut ortodoksisen nuorisotyön linjanjohtajana uskonnonopettajana Itä-Karjalan kansanopistossa 1972–1973, sen jälkeen ensin Ilomantsin ja sitten Turun piirin matkapappina 1973–1979. Vuonna 1979 hänet valittiin Suomen ortodoksisen kirkon apulaispiispaksi nimikkeellä Joensuun piispa. Hän täytti kanonisen naimattomuusehdon, koska oli jäänyt leskeksi vuonna 1977.
Hänet valittiin 1979 Oulun hiippakunnan piispaksi nimikkeellä Oulun metropoliitta 1.1.1980 alkaen, ja 1996 hänet valittiin Helsingin hiippakunnan piispaksi nimikkeellä Helsingin metropoliitta. Lokakuussa 2001 hänet valittiin Karjalan ja koko Suomen arkkipiispaksi. Arkkipiispan istuimen siirtyessä Helsinkiin Leo siirtyi vuoden 2018 alusta sinne, saaden virkanimikkeekseen Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa.
Arkkipiispa Leo on ollut jäsenenä Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokouksessa vuodesta 1975 ja ortodoksisessa kirkollishallituksessa vuodesta 1980.
Arkkipiispa Leo perusti vuonna 2005 jo kolmannen ortodoksisen kulttuurisäätiön, Karjalan hiippakunnan säätiön.
Arkkipiispa Leo aloitti jo Oulun metropoliittana toimiessaan valmistella teologian väitöskirjaa arkkipiispa Paavalista. Työ on edelleen kesäkuussa 2009 kesken
Arkkipiispa Leo on leski ja yhden tyttären isä; vuonna 2005 nähtiin seitsemänkymmenen vuoden tauon jälkeen harvinainen tilaisuus, kun hänen tyttärensä vihittiin avioliittoon Uspenskin katedraalissa. Edellisen kerran näin tapahtui vuosina 1934 ja 1938, kun arkkipiispa Hermanin vanhimmat tyttäret Tamara ja Ariadne vihittiin avioliittoon Sortavalassa.
Leo toteutti 60-vuotispäivänään elämänikäisen haaveensa, kun hän rakennutti synnyinkyläänsä Pielavedelle tsasounan, jonka hän juhlapäivänään vihki käyttöön.
Maatin laki
Maatin laki on muinaisessa Egyptissä vallalla ollut käsitys oikeudenmukaisuudesta ja totuudesta, jota edusti Maat-jumalatar.
Maatin laki oli merkittävä erityisesti uskonnollisessa merkityksessä, sillä vainajan oli saatava jumalat vakuutetuiksi noudattaneensa Maatin lakia maan päällä eläessään, jotta hän ei joutuisi kadotukseen. Maatin lakia noudattanutta ihmistä kutsuttiin "ääneltään vilpittömäksi".
Saadakseen jumalat vakuuttuneiksi noudattaneensa Maatin lakia vainajan tuli vakuuttaa seuraavaa:
Panteleimon (metropoliitta)
Panteleimon (siviilinimeltään "Petri Sarho", s. 17. toukokuuta 1949 Vieremä) on entinen Oulun metropoliitta. Hän jäi eläkkeelle kesäkuussa 2013.
Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1969 ja aloitti opinnot Suomen ortodoksisessa pappisseminaarissa, josta hän valmistui vuonna 1972. Jatko-opintoja hän suoritti Neuvostoliitossa Leningradin hengellisessä akatemiassa, josta hän valmistui teologian kandidaatiksi vuonna 1977.
Panteleimon toimi vuosina 1973 ja 1975 matkakanttorina Ilomantsin piirissä. Hänet vihittiin munkiksi, munkkidiakoniksi ja pappismunkiksi vuonna 1977, jolloin hänestä myös tuli Valamon luostarin veljestön jäsen. Uudessa Valamossa hän toimi luostarin johtajana, igumeenina, vuosina 1979–1997. Arkkimandriitan arvo hänelle myönnettiin vuonna 1986.
Vuonna 1997 hänet valittiin nimikkeellä ”Joensuun piispa” Suomen ortodoksisen kirkkokunnan apulaispiispaksi. Piispaksi vihkiminen tapahtui Kuopiossa maaliskuussa 1997. Hän hoiti virkaatekevänä Helsingin hiippakunnan piispan virkaa kaksi kuukautta vuoden vaihteessa 2001–2002. Huhtikuussa 2002 hänet valittiin Oulun hiippakunnan piispaksi nimikkeenään Oulun metropoliitta.
KP metropoliitta Panteleimon on kuulunut Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokoukseen ensin vuosina 1986–1992 ja sitten itseoikeutettuna jäsenenä vuodesta 1997 alkaen.
Metropoliitta Panteleimon on kirjoittanut lukuisia artikkeleita ja Valamo- tai ortodoksia-aiheisia kirjoja ja historiallisia romaaneja, muun muassa "Timanttiristi", "Unen laiva", "Karjalan maa", "Venäläistä teetä", "Pojan tie". Hän on myös kirjoittanut tietokirjan "Luostari Jäämeren rannalla: Petsamon luostarin historiaa".
Valdolaiset
Valdolaiset (valdesilaiset) on 1100-luvulla syntynyt, katolisen kirkon harhaoppiseksi julistama uskonnollinen yhteisö, lahko. Liikkeen nimi viittaa lyonilaisen kauppiaaseen Pierre Valdesiin tai Valdoon, jonka kääntymyksestä se sai alkunsa 1170-luvulla. Nykyisin valdolaisia on jäljellä noin 45 000, etupäässä Pohjois-Italiassa mutta myös Etelä-Saksassa ja Etelä-Amerikassa.
Keskiaikaiset valdolaiset kritisoivat katolisen papiston heikkoa oppineisuutta, syntistä elämää ja kirkon omaisuutta, ja katsoivat itse edustavansa oikeaa, apostolista kristillisyyttä. Valdolaiset käänsivät Raamatun osia kansankielelle. Erityisen tärkeinä pidettiin evankeliumeita ja Apostolien tekoja. Osa valdolaisista sitoutui siveyteen ja köyhyyteen ja vietti elämänsä kiertelevinä saarnaajina ja maallikkorippi-isinä. He eivät tunnustaneet paavin valtaa ja pitivät syntisten pappien jakamia sakramentteja pätemättöminä. Katolisen kirkon näkökulmasta maallikoiden saarnaus ja sakramentiksi laskettu ripittäytyminen ja synninpäästö maallikoiden kesken edustivat harhaoppisuutta.
Katolinen kirkko ekskommunikoi valdolaiset vuonna 1184, ja valdolaista oppia tunnustaneita ryhmiä vainottiin keskiajalla ja uuden ajan alussa. Liike levisi Etelä-Ranskaan, Italiaan, Saksaan, Unkariin, Puolaan, sekä Böömiin. 1400–1500 -luvuilla valdolaisia liittyi bööminveljiin, hussilaisiin ja kalvinisteihin. Vuonna 1848 valdolaiset saivat takaisin uskonnonvapautensa. Sveitsin kalvinistien suojissa heitä säilyi jonkin verran. Nykyisin valdesilaisia on noin 45 000, noin 30 000 Italiassa ja 15 000 Etelä-Amerikassa.
Yleismittari
Yleismittari on sähkötekniikassa käytetty mittalaite, jolla voidaan mitata ainakin virtaa, jännitettä sekä resistanssia. Nykyisissä yleismittareissa on yleensä lisätoimintoja.
Aikaisemmin kaikki yleismittarit olivat analogisia. Nykyään niiden myynti ja käyttö on vähäistä, tilalle on tullut digitaalinen yleismittari, jossa voi olla joitakin lisätoimintoja kuten:
Halvoissa malleissa mitta-alueet on yleensä valittava manuaalisesti valintanuppia kiertämällä, mutta siirryttäessä hieman kalliimpiin laitteisiin, mukaan tulee myös automaattinen alueen valinta. Lisäksi eroa halpojen ja kalliiden mallien välillä löytyy muun muassa laitteen tarkkuudesta, mitta-alueiden laajuudesta ja käyttöturvallisuudessa (halvat mallit eivät yleensä kestä sähköverkossa mahdollisesti esiintyviä jännitepiikkejä kovin hyvin, ja tämän seurauksena laite joko vain rikkoontuu, tai mikäli eristeet pettävät, voi seurauksena olla lisäksi sähköisku).
Mittarissa esiintyvä merkintä CAT I/II/III/IV tarkoittaa mittarin ylijännitesuojausluokkaa. Luokkia on neljä erilaista:
Toisin sanoen CAT II mittarin on kestettävä mittausjännitteestä riippuen, jopa tuhansien volttien transienttijännite toistuvasti.
Luterilainen ortodoksia
Luterilainen ortodoksia on 1500-luvun lopussa ja erityisesti 1600-luvulla luterilaisessa kirkossa vaikuttanut teologinen ja hengellinen suuntaus. Kreikankielinen sana "ortodoksia" tarkoittaa "oikeaoppisuutta". Luterilaisen ortodoksian aikaa kutsutaan usein puhdasoppisuuden ajaksi.
Luterilainen ortodoksia syntyi noin 1580 luterilaisten tunnustuskirjojen valmistuessa. Ominaista tälle suuntaukselle oli oikean luterilaisen opin määritteleminen ja vakiinnuttaminen, sanainspiraatio-oppi ja vankka luottamus siihen, että luterilaisessa tunnustuksessa ilmaistu oppi on raamatullinen ja sisältää kristinuskon totuuden. Merkittävimpinä ortodoksian ajan teologeina voidaan pitää Martin Chemnitziä ja Johann Gerhardia Saksassa.
Valistusteologiaa ja pietismiä pidetään ensimmäisinä tätä oppisuuntaa vastustaneista liikkeistä. Muitakin herätysliikkeitä syntyi luterilaisen kirkon sisälle puhdasoppisuutta vastustamaan. Ruotsissa papit ja kirkko taistelivat syntyneitä pietistisiä herätyksiä vastaan säätämällä konventikkeliplakaatin.
Suomessa tunnettuja ortodoksian ajan luterilaisia olivat Turun piispat Isaacus Rothovius, Johannes Gezelius vanhempi ja nuorempi, sekä professori Enevald Svenonius.
Kalanti
Kalanti (, vuoteen 1936 "Uusikirkko Tl", ) oli Varsinais-Suomessa sijainnut Suomen kunta. Kunnan pinta-ala oli 178 km², ja vuonna 1993 siellä asui 3 486 asukasta. Kalannin harmaakivikirkko on rakennettu vuosina 1430–1450. Alueella on myös Männäisten vanha markkinapaikka ja ruukki Sirppujoen varrella.
Kirjallisissa lähteissä Kalanti mainittiin ensi kerran jo 1316, "Kalenningiatekt" (Kalannin tahtoma), itsenäisenä pitäjänä se ehti olla vuodesta 1411 asti. Naapurikunnat olivat Laitila, Pyhäranta, Uusikaupunki ja Vehmaa. Kalanti liitettiin vuonna 1993 Uuteenkaupunkiin.
Kalannin muinaispitäjästä on kirjoitettu kirja "Muinainen Kalanti ja sen naapurit".
Kalannin pitäjäruoiksi valittiin 1980-luvulla "prossakka" eli perunalaatikko sekä kuoritusta maidosta ja ohrajauhosta tehty leivonnainen, "kalttiainen".
Kymmenottelu
Kymmenottelu on urheilukilpailu, joka koostuu kymmenestä yleisurheilulajista. Kymmenottelu käydään normaalisti kahden päivän aikana.
Kymmenottelu on ollut olympialaisten ohjelmassa vuodesta 1912. Kymmenottelun kultamitalin voittamista pidetään yleisesti yhtenä arvostetuimmista urheilusaavutuksista. Kansainvälisellä tasolla toistaiseksi vain miehet kilpailevat kymmenottelussa. Naiset kilpailevat arvokilpailuissa seitsenottelussa, samantapaisessa kilpailussa, joka koostuu seitsemästä lajista.
Kymmenottelun lajit suoritetaan seuraavassa järjestyksessä:
Kenttälajeissa (pois lukien korkeus- ja seiväshyppy) urheilijat voivat käyttää maksimissaan kolme yritystä. Jokaisessa lajissa urheilijat jaetaan eriin oman henkilökohtaisen ennätyksensä mukaan. Kustakin lajista urheilija saa pisteitä tuloksensa mukaan. Suurimman pistemäärän kymmenen lajin jälkeen kerännyt voittaa kilpailun. Tasapisteissä voittaja on se, joka on useammassa lajissa voittanut toisen tasapisteissä olevan kilpailijan. Jos lajivoitotkin ovat tasan, korkein yksittäisessä lajissa saavutettu pistemäärä ratkaisee voiton. Perinteisesti kaikki kilpailijat suorittavat kunniakierroksen viimeisen suoritetun lajin jälkeen.
Antiikin olympialaisten kisaohjelmassa oli viisiottelu, "pentathlon", joka koostui stadionin (192 m) juoksusta, pituushypystä, kiekonheitosta, keihäänheitosta ja painista. Nykyinen kymmenottelu on pohjoismainen keksintö, jota kokeiltiin ensimmäisen kerran vuonna 1911 Göteborgissa, Ruotsissa, mutta Irlannissa ja Yhdysvalloissa oli järjestetty moniotteluita jo vuosikymmeniä aiemmin. Vuonna 1884 järjestettiin Yhdysvaltain mestaruuskisojen yhteydessä moniottelu, joka käsitti 100 jaardin juoksun, kuulantyönnön, korkeushypyn, 880 jaardin kävelyn, moukarinheiton, seiväshypyn, 120 jaardin aitajuoksun, 56 paunan painonheiton, pituushypyn ja mailin (1609 m) juoksun. Kaikki lajit käytiin läpi yhdessä päivässä. Amerikkalainen kymmenottelu oli kisaohjelmassa 1904 järjestetyissä olympiakisoissa St. Louisissa. Nykyaikainen kymmenottelu oli ensimmäisen kerran kisaohjelmassa 1912 järjestetyissä Tukholman olympialaisissa.
Kymmenottelu on ollut olympialaisten lajivalikoimassa vuodesta 1912. Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa se on ollut mukana alusta asti eli vuodesta 1983. Menestynein maa kymmenottelun arvokisoissa on ollut Yhdysvallat.
Kymmenottelun miesten maailmanennätys on ranskalaisen Kevin Mayerin 15. - 16. syyskuuta 2018 ottelema 9 126 pistettä ja naisten maailmanennätys on liettualaisen Austra Skujytėn 15. huhtikuuta 2005 ottelema 8 358 pistettä.
Seismografi
Seismografi (kreik.) eli "maanjäristysmittari" on maankuoren värähtelyjen ilmaisemiseen ja rekisteröimiseen käytettävä laite. Seismografin pääosat ovat varsinainen ilmaisin eli seismometri, kellokoneisto ja rekisteröintilaite. Yleensä seismometrin ilmaisemat maanvärähtelyt muutetaan sähköisiksi värähtelyiksi, jotka vahvistetaan ja piirretään piirturilla näkyvään muotoon tai nykyisin yhä useammin digitalisoidaan (muutetaan numeroiksi) ja tallennetaan magneettimuistiin. Seismisen ilmiön rekisteröintiä kutsutaan seismogrammiksi. Seismografin edeltäjä seismoskooppi ilmaisi maanjäristyksen, mutta ei piirtänyt käyrää.
Wood-Andersonin seismometri on Harry O. Woodin ja J. A. Andersonin kehittämä mittalaite.
Newcastle-under-Lyme
Newcastle-under-Lyme on 74 000 asukkaan (2015) kaupunki lähellä Stoke-jokea Keski-Englannissa. Newcastle-under-Lyme on tunnettu tekstiiliteollisuudestaan. Kaupunkia ei pidä sekoittaa suurempaan Newcastle upon Tynen kaupunkiin Koillis-Englannissa.
Kaupungin nimen osa "new castle" viittaa "uuteen linnaan", joka rakennettiin 1100-luvulla. "Under-Lyme" voi liittyä joko läheiseen lehmusmetsään (lehmus = lime) tai Lyme-puroon.
Newcastle-under-Lyme sijaitsee Staffordshiren kreivikunnassa, Manchesterin ja Birminghamin välillä. Yhdessä viereisen  Stoke-on-Trentin kanssa ne muodostavat yhtenäisen taajama-alueen, jossa asuu yhteensä yli 360 000 henkeä (2004).
Newcastlen linna rakennettiin suojelemaan aluetta walesilaisten hyökkäyksiltä ja mahdollisilta valtaistuimen tavoittelijoilta. Kuningas Henrik II perusti kaupungin, joka sai kaupunkioikeudet vuonna 1173. Kuningas edisti Newcastlen markkinoita, jotka keräsivät kauppiaita ja ostajia laajalta alueelta.
Kaupunki sijaitsee strategisesti Lontoosta ja Birminghamista Liverpooliin kulkevan tien varrella, ja 1700-luvulla siellä oli vilkasta postivaunuliikennettä. 1700-luvun lopulla alueelle kaivettiin useita kanavia rahtiliikennettä varten, ja 1800-luvun puolivälissä kaupunkiin tuli rautatie. Rautatien pistoraiteet vedettiin rautakaivoksille, ja sekä kanava- että rautatieliikenne keskittyi aluksi vain rahtiliikenteeseen. Matkustajaliikennettä varten perustettiin myöhemmin seisake, joka suljettiin ennen 1960-lukua.
Vuosisatojen varrella Newcastlessa on harjoitettu monenlaista liiketoimintaa. Se tunnettiin hatuistaan 1500-1800-luvuilla. Seudulla oli jo varhain silkki- ja puuvillatehtaita, ja myöhemmin hiilikaivoksia ja tiilitehtaita. Nykyisin alueella on kevyttä teollisuutta.
Newcastle-under-Lymessä toimii Newcastle-under-Lyme College ja Keelen yliopisto. Yliopisto on perustettu 1949 ja sai yliopistostatuksen 1962. Yliopistossa on terveydenhoidon, luonnontieteiden sekä humanististen ja sosiaalitieteiden tiedekunnat, joista viimeksimainittuun sisältyy myös oikeustieteen osasto. Yliopistossa on yhteensä noin 10 000 opiskelijaa ja kahdentuhannen hengen henkilökunta.
Kaupungissa järjestetään vuosittain jazz- ja bluesfestivaali sekä musiikkitapahtuma Lymelight Festival. Teatteri Victorian Theatre aloitti toimintansa vanhassa elokuvateatterissa 1950-luvulla, ja vuonna 1986 avattiin uusi teatteritalo (New Vic) jossa katsomo ympäröi näyttämöä renkaana kaikilta puolilta.
Newcastle (Australia)
Newcastle on satamakaupunki Uudessa Etelä-Walesissa Australiassa, noin 170 km Sydneystä pohjoiseen Hunter-joen suulla. Kaupungissa oli 322 279 asukasta vuoden 2016 väestönlaskennassa. Newcastle on tunnettu suurista terästehtaistaan ja telakoistaan, ja se sijaitsee Australian tärkeimpien kivihiilialueiden keskellä. Sen satama on maailman vilkkain hiilenvientisatama ja kuljetetuissa tavaratonneissa mitaten satama on Australian suurin. Newcastlessa on noin 20 000 opiskelijan yliopisto, "University of Newcastle", joka perustettiin vuonna 1965.
Vuoden lämpimintä aikaa on tammikuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 25.5 °C. Viileintä on kesäkuusta elokuuhun, jolloin keskimääräinen alin jää kymmenen asteen alapuolelle. Sadetta saadaan ympäri vuoden, eniten maaliskuussa.
Newcastle perustettiin vuonna 1801 rangaistussiirtolana, ja siitä alkoi kehittymään tärkeä hiilituotannon toimipiste. Maatalous oli myös tärkeää, sillä läheiset sisämaa-alueet olivat hedelmällisiä. Vuonna 1859 Newcastlesta tuli oma kuntansa, ja siitä tuli kaupunki vuonna 1885. Newcastlen rauta- ja terästeollisuus aloitettiin vuonna 1915, jonka jälkeen kaupungin teollistuminen jatkui. Siellä on tuotettu monenlaisia tuotteita metallituotteista laivoihin ja vaatteisiin. Vuonna 1989 kaupunkiin iski melko voimakas maanjäristys, joka tuhosi osan sen rakennuksista. 2000-luvulle tultaessa kaupungin terästeollisuus on vähentynyt huomattavasti.
Taruolento
Taruolentona tai uskomusolentona pidetään olentoa, josta kertovat myytit ja legendat, mutta joka ei kuitenkaan ole olemassa tai tieteen tuntema. Taruolennoista osa on fyysisiä ja kehollisia, toiset taas henkiolentoja, ja jotkut siltä väliltä.
Jyrkkä jako todellisten eliöiden ja taruolentojen välillä on syntynyt vasta tieteen kehityksen myötä. Esimerkiksi keskiajalla valaat kuuluivat samaan kauhistuttavien myyttisten petojen ryhmään kuin esimerkiksi lohikäärmeet. Vasta sittemmin valaista on saatu pitäviä todisteita, kun taas lohikäärmeet on nähty entistä jyrkemmin pelkäksi sepitteeksi. Tosin nykyisin myös tiedetään, etteivät valaat sylje tulta, kuten aiemmin luultiin, vaan niiden ilmoille puhaltamat patsaat ovat vesihöyryä. Moni muukin nykyisin tunnettu eläin on ollut ennen vastaavalla tavalla myyttinen ihmeolento niille, jotka eivät tunteneet sitä muuten kuin tarinoista.
Myös vieraat ihmisrodut ovat olleet keskiajan ja vielä suurten tutkimusmatkojen alkuvaiheissa eurooppalaisille lähinnä myyttisiä olentoja, joista saatettiin kertoa mitä mielikuvituksellisimpia tarinoita. Aasiassa asui karvaisia koirankuonolaisia, (joista kerrottiin myös suomalaisessa kansanperinteessä), Afrikassa taas eli monenlaisia ihmisryhmiä, joista jotkut olivat kurjenkaulaisia ja kauniita, eräät yksisilmäisiä, ja eräät kuumuus oli korventanut tummiksi. Suomalaiset uskoivat kaukana etelässä asuvan pikkiriikkisiä lintukotolaisia.
Kun lisääntyvä tieto osoitti jotkin olennot pelkäksi sepitteeksi, näitä olentoja ei kuitenkaan hylätty. Niistä kerrottiin edelleen tarinoita. Modernina aikana on jopa alettu luoda joukoittain uusia taruolentoja. Monet kirjailijat ja runoilijat käyttävät usein taruolentoja teksteissään, ja ne ovatkin olennainen fantasiakirjallisuuden perusta. Monet fantasiakirjallisuuden taruolennot on kuitenkin johdettu kansanperinteellisistä taruolennoista.
MT-LB
MT-LB (, "monikäyttöinen vetäjä, kevyesti panssaroitu") on neuvostovalmisteinen kuljetuspanssarivaunu. Se perustuu PT-76-vaunuun. Samaa alustaa on käytetty miehistönkuljetusvaunun lisäksi panssarihaupitsissa 2 S1 122 mm (suomalainen tunnus 122 PsH 74), BTR-50-vaunussa ja komentopaikkavaunu MT-LB/U:ssa. MT-LB tuli käyttöön Neuvostoliitossa 1970-luvulla. Uudistettu MT-LBM-versio esiteltiin 1995. Arktisilla alueilla käytetään leveämpitelaista MT-LBV-mallia (vezdehodnyi – kaikkikulkuinen). 40 cm pitempi, seitsemällä alatelapyörällä ja tehokkaammalla moottorilla varustettu malli on MT-LBu (universalnyi).
MT-LB:tä on käytetty vuodesta 1984 myös Suomen puolustusvoimissa, jossa sitä kutsutaan lempinimillä "Ällitälli" tai "Taistelusammakko". Maaliskuussa 2011 Suomi osti 2,7 miljoonalla eurolla Ruotsista varaosineen 147 käytettyä vaunua lisää. Toimitus tapahtui vuoden loppuun mennessä.
MT-LB/V on kevyt telavetoinen kuljetusvaunupanssarivaunu, joka on tarkoitettu kuljettamaan joukkoja, kuormia sekä vetämään hinattavia laitteita. Sen miehistönä on 2 vaunumiestä (johtaja/ampuja ja ajaja) sekä 11 kuljetettavaa henkilöä. Paino 10350 kg ja kuljetuskyky 1500 kg. Hinattavan laitteen maksimimassa voi olla 4000 kg. Suurin nopeus tiellä on 61,5 km/h. Polttoaineen kulutus 90–110 litraa/100 km. Moottori on nelitahtinen JaMZ-238V-dieselmoottori. Sen iskutilavuus 14,86 litraa ja nimellisteho 240 hv (177 kW).
Vaunulla voidaan ajaa sekä maalla että vedessä, vedessä huippunopeus on vaatimaton n. 5–6 km/h. Vesiajo edellyttää tyyntä säätä ja virtaamatonta vettä, sillä vesiajossa vaunu on lähes täydellisesti veden alla ja vaunu on vaikeasti ohjattavissa. Moottorin ilmanotto tapahtuukin vaunun katolla erillisen korotetun ilmanottoputken avulla. Vaunun sisälle vuotava vesi pumpataan ulos. Vesiajoa varten vaunuun kiinnitetään telojen ympärille veden virtaukseen vaikuttavia levyjä sekä tiivistetään kaikki veden pinnan alle jäävät aukot, kuten takaovet ja ampuma-aukot.
MT-LB/V:n aseistuksena on ainoastaan 7,62 mm PKT -konekivääri, vaunun takaovissa on ampuma-aukot, kuten myös molemmissa kyljissä. Polttoainesäiliöt (4 kpl) sijaitsevat miehistötilassa vaunun kyljissä molemmin puolin vaunua sekä miehistön istuimina.
MT-LB/V:n on edeltäjäänsä MT-LB:tä leveätelaisempi (560 mm/350 mm), mikä pienentää sen telapaineen lähes puoleen (0,28 bar/m² vs 0,45 bar/m²). MT-LB/V:tä käytetäänkin Venäjällä yhtenä pohjoisten joukkojen lumiajoneuvona.
MT-LB/U toimii komentopaikka- ja mittaustiedustelupanssarivaununa. Moottorin tehoa on nostettu pakokaasuahtimella verrattuna tavalliseen MT-LB malliin. Sekä 2S1-panssarihaupitsissa, että MT-LB/U:ssa on sama moottori.
Kesäolympialaiset 1900
Kesäolympialaiset vuonna 1900 järjestettiin Pariisissa. Ne olivat toiset nykyaikaiset olympiakisat. Kisojen osallistujamäärä kohosi huomattavasti vuoden 1896 Ateenan kisoista. Suomi ei ollut mukana, mutta emämaa Venäjä oli mukana ensimmäistä kertaa.
Kisojen aikaan järjestettiin myös maailmannäyttely. Kisojen aikaan oli niin paljon kaikenlaisia esityksiä ja tapahtumia, että koko urheilu uhkasi jäädä varjoon. Parhaiten tätä havainnollistaa se, että kisoissa jaettujen mitalien etupuolella luki ”Pariisin maailmannäyttely 1900”, ja olympialaisista mainittiin vain mitalin kääntöpuolella.
Nämä ovat ainoat nykyajan kesäolympialaiset, joiden pitovuosi ei ollut karkausvuosi. Seuraavan kerran näin tulee tapahtumaan vuonna 2100.
Kisat kestivät suhteettoman pitkään, useita kuukausia. Kalastuskisat käytiin Seinejoen varrella. Ohjelmassa olivat muun muassa golf, hevospoolo, jalkapallo, jousiammunta, kriketti, kroketti, purjehdus, ratsastus, rugby, soutu ja vesipallo. Maailmannäyttelyyn kuuluneita epävirallisia lajeja oli monta, kuten hengenpelastus, ilmapallopurjehdus ja leijanlennätys. Iso-Britannia voitti jalkapallon, hevospoolon ja vesipallon, Ranska oli paras kriketissä ja rugbyssä. Maratonille saatiin liikkeelle kokonaista 16 urheilijaa. Maraton tarjoili myös draamaa, kun kisaa johtanut ruotsalaisjuoksija Ernst Fast ohjattiin risteyksessä ”vahingossa” väärään suuntaan. Tällä välin isäntämaata edustanut, mutta myöhemmin luxemburgilaiseksi osoittautunut Michel Théato ehätti hänen edelleen ja voitti kilpailun, jonka pituus oli 40 260 metriä.
Näissä kisoissa mukaan pääsivät myös naiset, vaikka nykyaikaisen olympialiikkeen perustanut ranskalaisparoni Pierre de Coubertin vastusti tätä erittäin jyrkästi. Naisten lajeja olivat kroketti, golf ja tennis. Kaikkien aikojen ensimmäinen naisvoittaja olympialaisissa oli tennispelaaja Charlotte Cooper.
Kisojen kuninkaisiin lukeutui Saksassa syntynyt, mutta Yhdysvaltoja edustanut Alvin Kraenzlein, joka voitti 60 metrin juoksun, 110 metrin ja 200 metrin aitajuoksut sekä pituushypyn. Ray Ewry oli toinen kuninkaista: hän otti voitot vauhdittomassa pituudesta, vauhdittomasta kolmiloikasta ja vauhdittomasta korkeushypystä. Kisojen järjestäjämaa Ranska rohmusi eniten mitaleita, yhteensä sata, joista 25 oli kultaa.
Kisoissa järjestettiin kaikkiaan 95 kilpailua kymmenessä eri urheilulajissa.
Kansainvälisen olympiakomitean mukaan vuoden 1900 olympialaisiin osallistui 24 maata. Jotkut historioitsijat katsovat että kilpailuissa oli mukana 28 maata. Jotkut katsovat osallistujaksi myös Brasilian, koska kisoihin osallistui ranskalais-brasilialainen juoksija Adolphe Klingelhoefer; yleensä hänet kuitenkin luetaan Ranskan edustajaksi. Kilpailuissa oli mukana joidenkin näkemysten mukaan myös kolumbialainen köydenvetoon osallistunut Francis Henriquez de Zubiría ja uusiseelantilainen vesipalloilija Victor Lindberg, mutta KOK ei huomioi heitä näiden maiden edustajiksi.
Menestynein maa vuoden 1900 kesäolympialaisissa oli isäntämaa Ranska. Yksilötasolla eniten olympiavoittoja sai yhdysvaltalainen yleisurheilija Alvin Kraenzlein, joka saavutti neljä olympiavoittoa.
Kesäolympialaiset 1904
III kesäolympialaiset järjestettiin Saint Louisissa, Yhdysvalloissa kaksien Euroopassa järjestettyjen kisojen jälkeen. Kisat myönnettiin Yhdysvalloille jo ensimmäisten olympialaisten aikaan. Alun perin pitopaikaksi valittiin Chicago, mutta maailmannäyttelyn pitopaikaksi valittu St. Louis halusi myös olympialaiset maailmannäyttelyn ohjelmaan kuten Pariisissa neljä vuotta aikaisemmin. Lopulta Yhdysvaltain presidentti Theodore Roosevelt kannatti St. Louisin kisaisännyyttä.
Kisat kestivät useita kuukausia. Uusia lajeja olivat mailimatkat sekä Pariisin kisojen ajaksi ohjelmasta poistunut painonnosto. Uintilajeissa mittoina käytettiin jaardeja ja mailia. Lyhimmässä uintimatkassa eli 50 jaardin uinnissa yksinvaltias oli Unkarin Zoltán von Halmay sekä pisimmässä eli mailin uinnissa Emil Rausch. Maratonilla ensimmäisenä maaliin saapui yhdysvaltalainen Fred Lorz. Hän oli kuitenkin keskeyttänyt jo 14,5 kilometrin kohdalla ja matkustanut sen jälkeen auton kyydissä 18 kilometriä. Huijauksen paljastuttua kultamitalin sai Thomas Hicks olympiahistorian huonoimmalla ajalla.
Myös naiset saivat jälleen osallistua St. Lousin kisoihin, vaikka nykyaikaisen olympialiikkeen perustaja paroni Pierre de Coubertin vastusti tätä edelleen jyrkästi.
Suomi ei osallistunut näihinkään kisoihin.
Vuoden 1904 kesäolympialaisten ohjelmassa oli 19 lajia, joista koripallo oli näytöslajina. Yhteensä olympiavoitosta kilpailtiin 91 eri tapahtumassa.St. Louisin olympialaisiin osallistui Kansainvälisen olympiakomitean tilastojen mukaan 12 maata. Lisäksi mukana oli usean maan urheilijoista koottu sekajoukkue. Joidenkin näkökantojen mukaan mukana olivat myös Italia, Norja ja Newfoundland. Kilpailuun osallistui kaksi norjalaissyntyistä painijaa, Charles Ericksen ja Bernhoff Hansen, mutta heidät on yleensä laskettu yhdysvaltalaisiksi. Newfoundlandissa syntynyt maratoonari Bob Fowler on yleensä laskettu Yhdysvaltain edustajaksi. Italialainen, mutta Yhdysvaltoihin muuttanut Frank Bizzoni osallistui olympialaisten pyöräilyyn. Myös hänet on yleensä laskettu Yhdysvaltain edustajaksi, mutta vuonna 2009 joukko olympiahistorioitsijoita havaitsi, että hän oli edelleen Italian kansalainen osallistuessaan vuoden 1904 olympialaisiin.
Menestynein maa vuoden 1904 kesäolympialaisissa oli isäntämaa Yhdysvallat. Yksilötasolla eniten olympiavoittoja sai yhdysvaltalainen voimistelija Anton Heida, joka saavutti viisi olympiavoittoa.
Khao Lak
Khao Lak () on rantalomakeskus Thaimaassa noin 100 km pohjoiseen Phuketista, Phang Ngan provinssissa. Khao Lakissa on kilometrien pituisia rantoja, joissa on paljon mahdollisuuksia laitesukellukseen.
Alueen paikallinen talous perustuu nykyään turistihotelleihin, paikallisiin kauppoihin ja ravintoloihin sekä sukellusyrityksiin. Lähiympäristössä on perinteistä kumin ja palmuöljyn tuotantoa sekä maanviljelyä.
26. joulukuuta 2004 Intian valtameren maanjäristyksessä syntyneet tsunamit iskivät Thaimaassa voimakkaimmin Khao Lakiin. Kuolleiden joukossa oli muiden muassa suomalainen laulaja ja muusikko Aki Sirkesalo. Khao Lakissa myös tuolloin lomaillut Sauli Niinistö, josta sittemmin tuli Suomen tasavallan presidentti, sen sijaan selviytyi hengissä.
Maltan ritarikunta
Maltan ritarikunta (virallisesti Jerusalemin Pyhän Johanneksen suvereeni sotilaallinen ja hospitaliittaritarikunta, Rodoksen ja Maltan ritarikunnaksi sanottu, , lyh. "SMOM") on suvereeni, valtion kaltainen kansainvälisoikeudellinen toimija ilman omaa valtiollista aluetta. Maltan ritarikunnan hallussa on ekstraterritoriaalialueet Roomassa sekä Maltalla. Nykyään sillä on noin 12 000 jäsentä ja 80 000 vapaaehtoista avustajaa. Ritarikunnan päämaja, jossa myös suurmestari asuu, sijaitsee Roomassa. Ritarikunnalla on omat autojen rekisterikilvet ja postimerkit. Roomassa sijaitsee ritarikunnan omistuksessa oleva kirkko, palatsi ja huvila. Helmikuun 2013 alussa järjestö, joka on edelleen yksi maailman suurimmista humanitaarisista organisaatioista (auttaa mm. pakolaisia ja kodittomia) ja toimii 120 maassa, juhlisti 900 vuotta sitten saamaansa tunnustusta paavilta, joka takasi järjestölle itsenäisen valtion statuksen.
Maltan ritarikunnalla on diplomaattisuhteet 102 valtion kanssa, ja se on Yhdistyneiden kansakuntien tarkkailijajäsen. Ritarikunnan suvereniteetti on kuitenkin kiistanalainen käsite, eikä esimerkiksi Suomi ole tunnustanut ritarikuntaa, kuten eivät muutkaan Pohjoismaat.
Maltan ritarikunta katsoo olevansa alkuperäisen Johanniittain ritarikunnan laillinen jatkaja, vaikka Maltan ritarikunta on lakkautettu jo useita kertoja. Alkuperäisestä ritarikunnasta on reformaation yhteydessä erkaantunut yhä toiminnassa oleva evankelis-luterilainen haara, Balley Brandenburg (Johanniittain ritarikunta).
Lisäksi on perustettu lukuisa määrä niin sanottuja epäaitoja johanniittain ritarikuntia, sekä Yhdysvalloissa, Euroopassa että muualla. Näihin luetaan myös niin sanottu ortodoksinen haara, joka perustettiin 1960-luvulla. Epäaitoina pidetään niitä ritarikuntia, jotka eivät ole osa alkuperäistä Johanniittain ritarikuntaa.
Ritarikunnan motto on "Tuitio Fidei et Obsequium Pauperum" ("Uskon puolustamiseksi ja hädänalaisten auttamiseksi").Keisari Napoleon valtasi Maltan vuonna 1798. Maltan ritarikunta oli Venäjän keisarin suojeluksessa ja siirtyi Pietariin. Britannian valloitettua Maltan 1800 Englannin kuningashuone katsoi olevansa Maltan ritarikunnan yksinoikeutettu jatkaja ja perusti anglikaanisen Johanniittain ritarikunnan 1831. Paavi Pius VII julisti katolisen haaran eli Maltan ritarikunnan yksipuolisesti katoliseksi ritarikunnaksi, mitä protestantit eivät hyväksyneet. Maltan Ritarikunta perustettiin Roomaan vuonna 1834.Suurmestari Matthew Festing erotti suurkansleri Albrecht von Boeselagerin 8. joulukuuta 2016. Von Boeselagerin katsotaan myöntyneen humanitaarisen avun nimissä kondomien jakoon Afrikassa AIDS:n vastaisena toimena. Paavi Franciscus määräsi erottamisesta sisäisen tutkinnan. Suurmestari Festings ei suostunut yhteistyöhön paavin selvitysryhmän kanssa ja tämä johti myöhemmin 24. tammikuuta 2017 paavin pyyntöön Festingsin eroamisesta ja 25. tammikuuta paavi hyväksyi Festingsin eropyynnön ja asettaa oman edustajansa ritarikunnan johtoon.
Talviolympialaiset 1928
Vuoden 1928 talviolympialaiset järjestettiin Sankt Moritzissa, Sveitsissä. Kisojen avajaiset olivat 11. helmikuuta ja päättäjäiset 19. helmikuuta 1928. Kisat julisti virallisesti avatuksi Sveitsin liittoneuvoston puheenjohtaja Edmund Schulthess. Olympialaisten urheilijavalan vannoi Hans Eidenbenz.
Ensimmäistä kertaa talviolympialaisissa olivat mukana Alankomaat, Argentiina, Japani, Liettua, Luxemburg, Meksiko, Romania, Saksa ja Viro.
Kisoissa oli 14 kilpailutapahtumaa kahdeksassa urheilulajissa.
Lisäksi mukana oli kaksi näytöslajia:
Kisoihin osallistui kaikkiaan 464 urheilijaa 25 maasta. Urheilijoista 464 oli miehiä ja 26 naisia.
Vuoden 1928 talviolympialaisten menestynein maa oli Norja.
Talviolympialaiset 1932
Vuoden 1932 talviolympialaiset järjestettiin Lake Placidissa, Yhdysvalloissa. Kisojen avajaiset olivat 4. helmikuuta ja päättäjäiset 13. helmikuuta 1932.
Kisat avasi virallisesti New Yorkin osavaltion kuvernööri Franklin D. Roosevelt ja urheilijoiden valan vannoi pikaluistelija Jack Shea.
Lake Placidin talviolympialaisiin osallistui 252 urheilijaa 17 maasta, urheilijoista 231 oli miehiä ja 21 naisia.
Lake Placidin talviolympialaisissa oli ohjelmassa 14 eri kilpailutapahtumaa kahdeksassa urheilulajissa.
Rattikelkkailussa kilpailtiin neljän ja ensimmäistä kertaa myös kahden miehen kelkoissa. Kilpailut käytiin 8.–15. helmikuuta Mount van Hoevenbergin radalla. Neljän miehen kelkkojen avauspäivää seurasi 14 000 katsojaa, ja se oli katsojamäärältään Lake Placidin olympialaisten seuratuin tapahtuma.
Parhaiten lajissa menestyi isäntämaa Yhdysvallat, jonka urheilijat voittivat molemmat kultamitalit ja yhteensä neljä kuudesta jaossa olleesta mitalista. Stevensin veljekset John ja Curtis voittivat kahden miehen kelkoissa ja Billy Fiske uusi edelliskisojen voittonsa Yhdysvaltain neljän miehen ykköskelkan ohjaajana. Neljän miehen kelkkojen kultamiehistön Edward "Eddie" Eaganista tuli historian ensimmäinen sekä kesä- että talviolympialaisten olympiavoittoon kyennyt urheilija.
Lake Placidissa kilpailtiin taitoluistelussa 8.–12. helmikuuta kolmessa lajissa: miesten ja naisten yksinluisteluissa sekä pariluistelussa. Taitoluistelukilpailut käytiin ensimmäistä kertaa talviolympialaisissa sisätiloissa, Lake Placidin olympia-areenalla.
Itävalta ja isäntämaa Yhdysvallat saavuttivat taitoluistelusta kaksi mitalia. Naisten yksinluistelussa norjalainen Sonja Henie puolusti edelliskisojen olympiavoittoaan menestyksekkäästi. Miesten yksinluistelussa Itävallan Karl Schäfer voitti hopealle sijoittuneen ja kolme edellistä olympiakultaa vieneen Gillis Grafströmin. Neljännellä mitalillaan Grafströmistä tuli kuitenkin olympiahistorian menestynein taitoluistelija. Pariluistelun kultamitali meni Andrée Brunet´n ja Pierre Brunet´n voiton myötä Ranskaan.
Isoa-Britanniaa naisten yksinluistelussa edustaneesta Cecilia Colledgesta tuli 11 vuoden ja 73 päivän ikäisenä nuorin talviolympialaisissa kilpaillut urheilija.
Näytöslajeina Lake Placidissa järjestettiin curling, naisten pikaluistelu kolmella matkalla ja koiravaljakkoajo.Vuoden 1932 talviolympialaisten menestynein maa oli Yhdysvallat.
Talviolympialaiset 1936
Vuoden 1936 talviolympialaiset järjestettiin Garmisch-Partenkirchenissä Saksassa. Kisojen avajaiset olivat 6. helmikuuta ja päättäjäiset 16. helmikuuta 1936. Kilpailut julisti avatuksi Adolf Hitler ja urheilijoiden valan vannoi Wilhelm Bogner.
Vuoden 1936 talviolympialaisten ohjelmassa oli 17 eri kilpailutapahtumaa kahdeksassa urheilulajissa.
Lisäksi mukana oli kaksi näytöslajia:
Garmisch-Partenkirchenin vuoden 1936 talviolympialaisiin osallistui 646 urheilijaa 28 maasta. Osallistujista 566 oli miehiä ja 80 naisia.
Vuoden 1936 talviolympialaisten menestynein maa oli Norja.
Talviolympialaiset 1948
Vuoden 1948 talviolympialaiset järjestettiin Sankt Moritzissa Sveitsissä. Kisojen avajaiset olivat 30. tammikuuta ja päättäjäiset 8. helmikuuta 1948. St. Moritzissa pidettiin olympialaiset jo toisen kerran, ensimmäiset olivat vuonna 1928.
Olympialaisten ohjelmassa oli 22 kilpailutapahtumaa yhdeksässä eri urheilulajissa.
Lisäksi mukana oli kaksi näytöslajia:
Vuoden 1948 talviolympialaisiin osallistui 669 urheilijaa 28 maasta. Osallistujista 592 oli miehiä ja 77 naisia.
Vuoden 1948 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan jakoivat Ruotsi ja Norja.
Talviolympialaiset 1952
Vuoden 1952 talviolympialaiset järjestettiin Norjan pääkaupungissa Oslossa. Kisojen avajaiset olivat 14. helmikuuta ja päättäjäiset 25. helmikuuta 1952. Kisat julisti virallisesti avatuksi prinsessa Ragnhild. Olympialaisten urheilijoiden valan vannoi Torbjørn Falkanger, ja olympiatulen sytytti Eigil Nansen.
Oslo valittiin kisojen pitopaikaksi ennen Cortina d'Ampezzoa ja Lake Placidia.
Olympiaohjelmassa oli 22 kilpailutapahtumaa kahdeksassa urheilulajissa. Lisäksi jääpallo oli ohjelmassa viralliseen olympiaohjelmaan kuulumattomana näytöslajina.
Oslon talviolympialaisiin osallistui 694 urheilijaa 30 maasta.
Vuoden 1952 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti isäntämaa Norja.
Talviolympialaiset 1956
Vuoden 1956 talviolympialaiset järjestettiin Cortina d’Ampezzossa, Italiassa. Kisojen avajaiset olivat 26. tammikuuta ja päättäjäiset 5. helmikuuta 1956. Kisat piti järjestää jo vuonna 1944, mutta niitä ei pidetty toisen maailmansodan vuoksi. Kilpailut julisti avatuksi Italian presidentti Giovanni Gronchi. Urheilijoiden valan vannoi Giuliana Chenal-Minuzzo ja olympiatulen sytytti Guido Caroli. Kyseessä oli ensimmäiset televisioidut talviolympialaiset.
Neuvostoliitto osallistui ensimmäisen kerran talviolympialaisiin, ja sijoittui heti ensimmäiseksi mitalitaulukossa.
Vuoden 1956 talviolympialaisten ohjelmassa oli 22 kilpailutapahtumaa kahdeksassa urheilulajissa.
Vuoden 1956 talviolympialaisiin otti osaa 821 urheilijaa 32 maasta.
Vuoden 1956 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti ensimmäistä kertaa talviolympialaisiin osallistunut Neuvostoliitto.
Talviolympialaiset 1960
Vuoden 1960 talviolympialaiset järjestettiin Squaw Valleyssä, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Kisojen avajaiset olivat 18. helmikuuta ja päättäjäiset 28. helmikuuta 1960. Kisat julisti avatuksi Yhdysvaltain varapresidentti Richard Nixon. Olympiavalan vannoi Carol Heiss ja -tulen sytytti Kenneth Henry.
Kaliforniassa sijaitsevan Squaw Valleyn talviolympialaiset olivat alun perin juristi Alexander Cushingin ajatus. Kelkkailussa ei poikkeuksellisesti kilpailtu kisaisäntien toiveesta huolimatta. Squaw Valleyn kisoissa otettiin ensimmäistä kertaa käyttöön tv-oikeudet.
Olympiaohjelmassa oli kaikkiaan 27 kilpailutapahtumaa kahdeksassa urheilulajissa. Ensimmäistä kertaa olympiakisojen ohjelmassa olivat ampumahiihto ja naisten pikaluistelu. Kelkkailukilpailuja ei järjestetty, koska kisajärjestäjä ei halunnut rakentaa kallista rataa.
Kisoihin osallistui 665 urheilijaa 30 maasta. Länsi-Saksa ja Itä-Saksa kilpailivat yhteisellä joukkueella.
Vuoden 1960 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti Neuvostoliitto.
Talviolympialaiset 1964
Vuoden 1964 talviolympialaiset järjestettiin Innsbruckissa, Itävallassa. Kisojen avajaiset olivat 29. tammikuuta ja päättäjäiset 9. helmikuuta 1964. Kilpailut julisti avatuksi Itävallan presidentti Adolf Schärf, olympiavalan vannoi Paul Aste ja olympiatulen sytytti Joseph Rieder.
Kisojen pitopaikka päätettiin Münchenissä, Saksassa 26. toukokuuta 1959. Samalla päätettiin myös Kesäolympialaisten 1964 pitopaikka.
Olympiaohjelmaan kuului 34 tapahtumaa kymmenessä eri urheilulajissa.
Lisäksi jääkolkka oli mukana viralliseen kisaohjelmaan kuulumattomana näytöslajina.
Kisoihin osallistui 1091 urheilijaa 36 maasta.
Vuoden 1964 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti Neuvostoliitto.
Vuonna 1964 australialainen alppihiihtäjä Ross Milne kuoli syöksyharjoituksissa Innsbruckin olympialaisten avajaispäivänä. Milne törmäsi puuhun. Innsbruckissa ja harjoituksissa kuoli myös brittikelkkailija Kazimierz Kay-Skrzypecki.
Tammi (täsmennyssivu)
Tammi tarkoittaa seuraavia:Tammi on seuraavien henkilöiden suku- tai etunimi: