hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Häntä
Häntä on selkärankaisen maaeläimen uloke eläimen takapuolen ja selän väliseudulla, jonkin verran peräaukon yläpuolella. Hännän sisällä kulkee luinen selkärangan jatke, joka on kiinni lantioluussa. Lintujen, kalojen ja selkärangattomien eläinten häntää kutsutaan "pyrstöksi".
Joillakin eläimillä häntä on vain jäänne, mutta useilla sillä on selkeitä käyttötarkoituksia.
Häntä voi olla tasapainoelin, kuten kenguruilla ja dinosauruksilla. Myös monet kissat pitävät itsensä tasapainossa juostessaan kovaa vauhtia. Lumileopardit puolestaan käyttävät pitkää tuuheaa häntäänsä nukkuessaan lämmikkeenä kasvojen edessä. Monet eläimet - esimerkiksi koiraeläimet - käyttävät häntää kommunikaatiovälineenä ja sosiaalisen arvojärjestyksen viestimiseen. Hännällä suojataan myös peräaukkoa loisilta ja roskilta.
Moni iso eläin huitoo hännällä kiusallisia hyönteisiä. Jotkut liskot puolustautuvat lyömällä hännällään, toiset (esimerkiksi sisiliskot) taas pudottamalla sen sätkiväksi valesaaliiksi saalistajalle.
Häntää voi käyttää myös viidentenä raajana. Monet kiipeilevät eläimet voivat ottaa tukevia otteita hännällään tai jopa roikkua häntänsä varassa. Liito-oravat puolestaan käyttävät häntäänsä peräsimenä ilmaliitojen aikana.
Kalojen pyrstö on myös eräänlainen häntä ja sitä heiluttamalla ne voivat liikkua eteenpäin. Hännän englanninkielinen sana "tail" tarkoittaakin myös pyrstöä.
Ihmisillä ja ihmisapinoilla ei ole häntää, vaan pelkkä luinen surkastuma, häntäluu, joka ei ulotu ruumiin ulkopuolelle.
Erittäin harvoin käy niin, että vastasyntyneellä ihmislapsella on surkastunut häntä. Tällaiset hännäntyngät kuitenkin leikataan liki aina pois heti synnytyksen jälkeen. Pisin tunnettu häntä ihmisellä on ollut eräällä 12-vuotiaalla pojalla, noin 23 senttiä. Ilmiötä pidetään atavismina.
Anto Leikola
Anto Heikki Albert Leikola (s. 8. kesäkuuta 1937 Helsinki) on suomalainen luonnontieteilijä.
Anto Leikola kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1955 Helsingin normaalilyseosta, jossa hänen luokkatovereinaan olivat muiden muassa historioitsija Matti Klinge ja runoilija Pentti Saarikoski. Nuoruudessaan Leikola haaveili papin tai lääkärin urasta, mutta hänen opettajanaan ollut tohtori L. Arvi P. Poijärvi sai hänet kiinnostumaan luonnontieteistä.
Leikola valmistui 1959 filosofian kandidaatiksi eläintieteestä. Tohtoriksi Leikola väitteli 1963. Hän on luonut pitkän uran Helsingin yliopistossa. Tutkimustyössään hän on keskittynyt muun muassa lintujen ja sammakkoeläinten alkionkehityksen varhaisvaiheiden selvittämiseen. Sittemmin hän siirtyi biologiasta muihin aiheisiin. Hän on työskennellyt aate- ja oppihistorian professorina Oulun yliopistossa ja oppihistorian professorina Helsingin yliopistossa (1988–1998). Hän on vaikuttanut monissa kansalaisjärjestöissä. Aleksis Kiven Seuran puheenjohtajana hän toimi vuosina 2002–2014. Lauri Jäntin säätiön varapuheenjohtajana hän on toiminut vuodesta 1984.
Leikola on erityisen tunnettu mittavasta yleistajuisesta kirjallisesta tuotannostaan. Hän on julkaissut esseitä, pakinoita, kolumneja, oppikirjoja ja lehtiartikkeleita. Lisäksi hän on kääntänyt suomeksi runsaasti kirjoja. Leikola on myös perehtynyt tieteenhistoriaan erityisesti biologisen tutkimuksen osalta.
Anto Leikolan poika on toimittaja Markus Leikola ja veli metsätieteilijä Matti Leikola. Hänen isänsä oli lääkäri ja poliitikko Erkki Leikola, tätinsä gynekologi, Suomen ensimmäinen naisprofessori Laimi Leidenius sekä äidinisänsä lääkintäkenraalimajuri Eino Suolahti. Anto Leikolan pikkuserkku on kalastaja ja ympäristöfilosofi Pentti Linkola.
Linkitetty lista
Tietojenkäsittelytieteessä linkitetty lista on yksi ohjelmoinnissa käytettävistä perustietorakenteista. Se koostuu joukosta solmuja eli alkioita, jotka sisältävät tietokenttien lisäksi viittauksen (”linkin”) joko seuraavaan solmuun tai seuraavaan ja edelliseen solmuun. Linkitetyissä listoissa solmun voi lisätä ja poistaa vakioajassa, mutta ne eivät mahdollista hajasaantia. Linkitetyt listat voivat olla yksisuuntaisia (yhteen suuntaan linkitettyjä), kaksisuuntaisia (kahteen suuntaan linkitettyjä) tai renkaaksi linkitettyjä.
Linkitettyjä listoja pystyy toteuttamaan useimmilla ohjelmointikielillä. Lisp- ja Scheme-kielissä tietorakenne ja listaoperaatiot ovat sisäänrakennettuna. C- ja C++-kielissä linkitetyt listat on järkevintä toteuttaa osoittimien avulla.
Yksinkertaisempi listan toteuttamistapa on kiinteä taulukko, jossa solmut on tallennettu peräkkäisiin muistipaikkoihin. Kiinteä taulukkototeutus vie linkitettyyn listaan nähden vähemmän tallennustilaa ja sen lukeminen on käytännössä hieman nopeampaa. Lisäys- ja poisto-operaatiot kuitenkin vaativat alkioiden siirtämistarpeesta johtuen lineaarisesti sitä enemmän aikaa, mitä suurempaa listaa käsitellään. Lisäksi muistipaikkojen peräkkäisyysvaatimus voi aiheuttaa ongelmia muistinvarauksen suhteen, mikäli listan suurinta mahdollista kokoa ei ole päätetty etukäteen.
Kaleidoskooppi
Kaleidoskooppi on optinen leikkikalu, johon kurkistamalla voi nähdä aina uudenlaisia symmetrisiä kuvioita. Mikä tahansa mielivaltainen kuvio heijastuu kaleidoskoopin peileistä useita kertoja ja näyttäytyy siten symmetrisenä. Nimi tulee kreikan kielen sanoista "kalos" (kaunis), "eidos" (kuva, muoto) ja "skopein" (nähdä).
Ilmaisuja kaleidoskooppi tai kaleidoskooppimainen käytetään usein myös kuvaannollisesti puhuttaessa monipuolisista tai vaihtelevista ilmiöistä.
Tyypillisesti kaleidoskooppi on 10–20 cm pitkä putki, jonka sisään on asetettu vähintään kaksi pitkulaista peilinsuikaletta heijastava pinta sisäänpäin. Peiliputken päähän on kahden lasilevyn väliin asetettu pieniä värillisiä esineitä kuten lasinsiruja, jotka voivat liikkua vapaasti. Putken toisessa päässä on pieni kurkistusaukko. Lasinsirujen muodostaman sattumanvaraisen kuvion heijastuminen peileistä muodostaa kauniin symmetrisen näkymän. Putkea kääntämällä tai ravistamalla näkymän muodot ja värit vaihtuvat alati, kun värilliset jyväset liikkuvat lasilevyjen välissä. Siten kaleidoskoopista voi loihtia esiin äärettömästi erilaisia kuvioita.
Useimmiten kaleidoskoopissa on kolme peiliä siten, että ne muodostavat kolmionmuotoisen, sisäpinnalta heijastavan suljetun putken. Tällöin kaleidoskoopin kuvio täyttää katsojan koko näkökentän. Myös kaksi- ja nelipeiliset kaleidoskoopit ovat tavallisia.
Kaleidoskoopin keksi Sir David Brewster vuonna 1816 tutkiessaan valon polarisaatiota. Se patentoitiin seuraavana vuonna. Alun perin laite tarkoitettiin tieteelliseksi tutkimusvälineeksi, mutta sittemmin kaleidoskooppia on käytetty lähinnä leluna.
Kaleidoskooppia, josta lasinsirut puuttuvat, kutsutaan teleidoskoopiksi. Teleidoskoopin avulla katsoja voi muodostaa kaleidoskooppimaisia kuvioita mistä tahansa valitsemastaan kohteesta.
Retusaari
Retusaari (, ) on Suomenlahden saari, joka on osa Pietarin liittokaupunkia Venäjällä. Saaren itäpäässä sijaitsee Kronstadtin kaupunki.
Sen nimen arvellaan tulevan ranskan linnaketta tarkoittavasta sanasta "redoute", mikä vaikuttaa epätodennäköiseltä, koska varustuksien rakentaminen aloitettiin vasta vuonna 1703 (ensimmäinen linnake, Kronslott, valmistui heti seuraavana vuonna) ja saarella on varmuudella ollut nimi jo ennen sitä. Yhtä mahdollinen selitys nimelle onkin aunuksen (livvin), lyydin, vepsän ja inkerikkojen (isurin) 'redu', joka tarkoittaa lokaa, kuraa tai mutaa. Vrt. myös suomen 'retunen' -> rähjäinen, epäsiisti, 'retuperällä' -> hunningolla ja 'retale'.
Sanalla "retu" saattaa toisaalta olla mytologinen tausta. Karjalan kielessä käytetään paholaisesta (tai pirusta) nimitystä "retusilmä". Myös viron etelämurteissa on tähän liittyviä käsitteitä: "reutus" (paha henki) ja "reustada" (soimata).
Inkerin suomalaisille Retusaari oli yksinkertaisesti vain "Saari".
Retusaari jaettiin Novgorodin valtion ja Ruotsin kesken Pähkinäsaaren rauhassa 1323. Se siirtyi kokonaan Ruotsille ja hallinnollisesti osaksi Inkeriä Stolbovan rauhassa 1617. Vuonna 1703 suuressa Pohjan sodassa Venäjän joukot valtasivat saaren ja Ruotsin oli virallisesti luovuttava siitä Uudenkaupungin rauhassa 1721.
Pietari Suuren aikana saari oli kivennapalaisten laidunmaata.
Retusaarella oli 1920-luvulle asti suomalaista asutusta, jonka luterilaiset muodostivat Kronstatin evankelis-luterilaisen seurakunnan, jonka Neuvostoliiton hallinto tuhosi 1930-luvulla. Nykyään toimintaa jatkaa Inkerin kirkon Pietarin rovastikuntaan kuuluva Kronstadtin Pyhän Elisabetin seurakunta.
Viktor Jerofejev
Viktor Vladimirovitš Jerofejev (; s. 19. syyskuuta 1947 Moskova) on venäläinen kirjailija, joka on joutunut toisinajattelijan kirjoihin niin Leonid Brežnevin Neuvostoliitossa kuin Putinin Venäjälläkin.
Jerofejevin isä oli Josif Stalinin läheinen työtoveri ja suurlähettiläs. Perhe asui Pariisissa Jerofejevin lapsuudessa, ja niinpä hänen teoksiaan on käännetty runsaasti ranskaksi. Jerofejev valmistui 1970 Moskovan yliopistosta. Väitöskirjansa hän teki 1970 Fjodor Dostojevskista ja ranskalaisesta eksistentialismista.
Hän toimi Neuvostoliiton aikana "Metropol"-nimisen nuorten kirjailijoiden aikakausjulkaisun toimittajana ja julkaisi teoksia niin sallitusti kuin epävirallisella samizdat-sektorillakin. Jerofejevin mielipiteet katkaisivat kirjailijaliiton jäsenyyden ja hänen isänsä uran.
Toisinajattelijana hän lukeutui räväkkään, normeja koettelevaan siipeen, jonka läntinen vastine oli 1960-luvun kulttuuriradikalismi. Muun kirjallisen tuotannon ohella Jerofejev on kirjoittanut Alfred Schnittken oopperan "Elämä idiootin kanssa" libreton, joka perustuu hänen saman nimiseen novelliinsa.
Venäjällä hän joutui 2000-luvun alussa Našin hampaisiin, ja hänen teoksiaan koetettiin saada kirjakauppaboikottiin. Syytöksinä olivat ”pornografisuus” ja ”epäkansallisuus”. Toisaalta venäläinen sivistyneistö suhtautuu häneen kalseasti, ja muun muassa sananvapausaktivisti Andrei Bitovin mukaan hän ”ei ole eläessään kirjoittaan yhtään ainutta totuudellista sanaa”. Hänet erotettiin välillä Venäjän kirjailijaliitosta, mutta hän on taas nykyisin sen jäsen.
Jerofejev asuu nykyisin Moskovassa, ja hänellä on ollut vuodesta 1998 ohjelma "Apokrif" valtiollisen tv-yhtiön Rossijan Kultura-kanavalla. Hän kirjoittaa kolumneja "Frankfurter Allgemeine Zeitungiin" ja "The New Yorkeriin".
Makuuhaava
Makuuhaava eli painehaava ("decubitus") on ihovaurio, joka syntyy sellaisiin potilaisiin, jotka joutuvat makaamaan tai istumaan pitkiä aikoja eivätkä kykene vaihtamaan asentoa. Painehaavoja esiintyy sellaisissa ruumiinalueilla, joissa luut ovat pinnassa ja joutuvat paineen alaisiksi, kuten esimerkiksi ristiluu, lantio sekä olka- ja kantapäät. Painehaavat ovat yleisiä myös pyörätuolia käyttävillä.
Painehaava on hapenpuutteesta johtuva kudosvaurio iholla ja ihonalaisissa kudoksissa. Vaurion voi aiheuttaa paine, ihon venyminen, hankaus tai kaikki tekijät yhdessä. Paine estää veren normaalin kierron iholla jolloin iho ei saa ravinteita ja heikkenee.
Painehaava voi syntyä jo muutamassa tunnissa tai päivässä ja sen ensimmäinen oire on ihon punoitus ja kuumoitus sekä aristus painettaessa. Jos makuuhaavaa ei hoideta, saattaa iho rikkoutua ja infektoitua. Pahimmassa tapauksessa voi syntyä jopa luuhun asti ulottuvia haavoja.
Makuuhaavoja ehkäistään potilaan ihoa hoitamalla sekä asentoa välillä vaihtamalla.
I-asteen painehaava: Iho on ehjä, mutta punoittaa eikä punoitus häviä 30 minuutin kuluessa paineenpoiston tai asennonvaihdon jälkeen. Ihon värin vaaleneminen, turvotus ja kovettumat voivat olla painehaavan merkkejä. Hoidettuna ennalleen palautuva tila.
II-asteen painehaava: Ihon pinta on rikki. Epiteelikudos on vaurioitunut ja haava ulottuu mahdollisesti dermikseen asti, mutta ei sen läpi. Iholla saattaa olla rakkuloita. Kivulias. Hoidettuna ennalleen palutuva tila.
III-asteen painehaava: Haava ulottuu ihonalaiseen kudokseen. Mahdollisesti nekroottinen vaurio näkyy kraatterina, ellei peity ruven alle. Haava saattaa muodostaa fistelin tai ontelon. Lihaskalvo on ehyt. Haava on infektioriski ja vaatii kirurgista hoitoa.
IV-asteen painehaava: Haava ulottuu ihonalaisiin kudoksiin, lihakseen, luuhun, jänteeseen. Haavaan liittyy laajaa pehmytosakudoksen kuoliota, mahdollisesti luutulehdusta sekä kuivumista ja anemiaa. Haava saattaa olla kokoihovaurio tai iholla voi näkyä vain pieni fisteliaukko. Haavan pohjalla ei yleensä ole kivuntunnetta. Haava on sepsisriski ja vaatii kirurgista hoitoa.
Lennart Daléus
Lennart Daléus (s. 25. kesäkuuta 1946 Tukholma) on ruotsalainen keskustapuolueessa toiminut poliitikko. Hän oli puolueen puheenjohtaja vuodesta 1998 vuoteen 2001.
Daléus, joka oli ollut keskustapuolueen puoluehallituksen jäsen vuodesta 1986, valittiin Ruotsin valtiopäiville ensimmäistä kertaa vuonna 1991. Valtiopäivien maatalousvaliokunnan johdossa vuodesta 1994 toiminut Daléus valittiin keskustan puheenjohtajaksi tehtävässä yli kymmenen vuotta toimineen Olof Johanssonin jälkeen vain kolme kuukautta ennen valtiopäivävaaleja vuonna 1998. Puolue nosti uuden johtajansa vahvasti esiin vaalikampanjassaan, jonka tunnuslause oli "Det här är Lennart". Keskustapuolue sai valtiopäivävaaleissa 5,1 prosenttia äänistä, joka oli puolueen heikoin tulos sitten puolueen ensimmäisten valtiopäivävaalien vuonna 1914. Daléus toimi puoluejohtajana vielä kaksi vuotta vaalien jälkeen, kunnes erosi tehtävästä vuoden 2001 alussa. Hänen seuraajakseen valittiin Maud Olofsson.
Daléus jätti politiikan tultuaan valituksi Greenpeace Pohjolan pääsihteeriksi vuonna 2002. Hän on myös luopunut keskustapuolueen jäsenyydestä. Hän on aiemmin toiminut Ruotsin Maan ystävien puheenjohtajana vuosina 1971–1976.
Solmu (tietojenkäsittelytiede)
Solmu (myös "node") on erilaisten tietorakenteiden perusosanen. Solmu voi sisältää tietoa ja linkkejä muihin solmuihin ja solmut muodostavat näin jonkinlaisen verkon.
Solmu voi olla esimerkiksi ohjelmallinen tietorakenne kuten linkitetty lista tai puu mutta myös esimerkiksi tietokone tai muu toimilaite tietoverkossa. Internetissä mikä tahansa siihen liitetty IP-osoitteen omaava on solmu.
Sotilasreservi
Sotilasreservi on valtion asevoimien sotaa varten koulutettu joukko, joka käsketään palvelukseen kriisin uhatessa. Näin se voi muodostaa valtaosan maan asevoimien sodanajan vahvuudesta.
Sodassa reserviksi kutsutaan joukkoja, jotka eivät sillä hetkellä ole välittömässä taistelukosketuksessa, vaan ovat siirtyneet rintamalta omien joukkojen taakse lepoon tai ovat varalla esimerkiksi vahvoja keskitettyjä sotatoimia varten.
Sotilaallisten taitojen ylläpitämiseksi reserviin kuuluvia käsketään määräajoin kertausharjoituksiin, joihin jokainen reserviläinen on sotilasviranomaisen käskystä velvollinen osallistumaan, ellei laillista estettä ole.
Kertausharjoituksissa palvelleita reserviläisiä ylennetään vuosittain tietyin edellytyksin.
Reserviläinen voi asepalveluksen jälkeen täyttää siviilipalvelushakemuksen, minkä jälkeen hänet osoitetaan lyhyeen koulutukseen. Koulutuksen jälkeen asepalveluksen suorittanut ei ole enää reservissä vaan siviilivarannossa, kuten siviilipalveluksen suorittaneet. Siviilivarantoon siirtymisen jälkeen ei voi tulla kutsutuksi kertausharjoituksiin eikä aseellisiin maanpuolustustehtäviin.
Jean Bodin
Jean Bodin (1530 Angers – 1596 Laon) oli ranskalainen humanisti, filosofi ja Toulousen yliopiston oikeustieteen professori. Hän asui Pariisissa ja oli ammatiltaan asianajaja. Valtio-opissa hän kannatti suvereenia lainsäädäntövaltaa oikeudenmukaisen kuninkaan johtamana. Bodinin "De la République" -nimistä teosta vuodelta 1576 on pidetty taloustieteen ensimmäisenä teoksena. Hän kirjoitti myös vuonna 1574 teoksen, jossa hän selosti ja havainnollisti miten arvometallien tuominen uudesta maailmasta oli suoraan verrattavissa hintojen nousuun. Teoksessaan "La Démonomanie des Sorciers" 1580 hän puolusti kidutuksen käyttämistä noituuden paljastamisessa.
Bodin oli itsevaltiuden voimakas kannattaja, sillä hän katsoi kuninkaanvallan olevan ainoa keino 1500-luvun Ranskaa repineiden uskonsotien ja hajaantumisen estämiseksi. Hän tiivisti ajatuksen lauseeseen “suvereenin hallitsijan on oltava lain yläpuolella.” Teoksessaan "De la République" hän totesi, että sekä lainsäädäntövallan että toimeenpanovallan tulee kuulua ainoastaan hallitsijalle.
Sortavalan maalaiskunta
Sortavalan maalaiskunta () on entinen Suomen kunta Laatokan Karjalassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Sortavalan maalaiskunta sijaitsi Laatokan pohjoisrannikolla ja siihen kuului manneralueen lisäksi laaja saaristoalue rannikon tuntumassa sekä kauempaa Laatokalta Valamon saaristo. Sortavalan maalaiskunnan naapurikuntia olivat Harlu, Ruskeala, Uukuniemi ja Jaakkima sekä maalaiskunnan "sisällä" Sortavalan kaupunki. Maalaiskunnan pituus koillisesta lounaaseen oli noin 35 kilometriä ja luoteesta kaakkoon 25 kilometriä (Valamoa ei näissä luvuissa ole laskettu mukaan). Sortavalan maalaiskunta oli kokonaan luovutetuista maalaiskunnista väkiluvultaan suurin.
Sortavalan luterilainen kirkko sijaitsi kaupungin alueella ja se oli maa- ja kaupunkiseurakunnan yhteinen. Maalaiskunnan ortodoksit kuuluivat Sortavalan ortodoksiseen seurakuntaan, jonka pääkirkko sijaitsi myös kaupungin alueella.
Sortavalan maalaiskunnalle tyypillisiä maisemia ovat Laatokan saaristo, vuonomaiset lahdet ja korkeat mäkimaat. Alue on ollut asuttua jo tuhansia vuosia seudun ilmaston ja hedelmällisen maaperän takia. Nimi Sortavala merkitsee sortavien eli kaskea kaatavien maata. Saaristossa ja Laatokan rannikon läheisyydessä on lukuisia linnavuoria, jotka todistavat alueen olleen rauhatonta.
Sotien jälkeen Sortavalan maalaiskunnan asukkaat joutuivat jättämään asuinseutunsa ja lähtemään evakkoon. Maalaiskunnan väestöä sijoitettiin pääosin Keski-Suomeen seuraaviin kuntiin: Jyväskylän maalaiskunta, Kannonkoski, Kivijärvi, Konginkangas, Laukaa, Muurame, Petäjävesi, Pihtipudas, Saarijärvi, Säynätsalo, Toivakka, Uurainen, Viitasaari, Äänekosken maalaiskunta ja Äänekoski.
Sortavalan maalaiskuntaan kuului kaikkiaan 66 kylää:
Airanne, Airinniemi-Riekkala, Airinniemi-Tuokslahti, Anjala, Haapalampi, Haavus, Hakala, Heikkurinsaari, Helylä, Hietainen, Hotinlahti, Hympölä, Ihaksela, Janaslahti, Jurkansaari, Kannas, Karmala, Kasinlahti, Kekrinlahti, Kellomaniemi, Kiimamäki, Kiislahti, Kuokkaniemi, Kymölä, Lahdenkylä, Lavijärvi, Leppäselkä, Liikola, Lohioja, Loplola, Melloinen, Myllykylä, Mäkisalo, Möntsölänsalmi, Nukuttalahti, Ojavoinen, Orjatlahti, Otsoinen, Parola, Pellotsalo, Pieni Rytty, Pieni Tulola, Pohjus, Poikelus, Purovaara, Putsinlahti, Rantue, Rautakangas, Rautalahti, Riekkala, Saarajärvi, Sinilä, Sipilänsalmi, Soukanranta, Suikasenlahti, Suuri Rytty, Suuri Tulola, Telkinniemi, Tokkarlahti, Tuhkala, Tukianmäki, Tuoksjärvi, Tuokslahti, Uijalanranta, Vakkolahti, Yhinlahti.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 33 koulupiiriin.
Lurppa
Lurppa ("Droopy" tai "Droopy Dog") on Tex Averyn animaatiohahmo, jonka hän loi Metro-Goldwyn-Mayerille vuonna 1943. Monotonisella äänellä puhuvan, masentuneelta vaikuttavan koirahahmon nimi oli alun perin Happy Hound.
Lurppa on esiintynyt myös sarjakuvissa. Vuosina 1943-1948 "Our Gang" -lehdessä ilmestyi kaksi Lurppa-sarjakuvaa, jotka oli piirtänyt ja käsikirjoittanut Carl Barks sekä myös kolme Barksin käsikirjoittamaa, jotka piirsi puhtaaksi Harvey Eisenberg.
Lurppa esiintyi myöhemmin kahdessa sarjassa, joiden pääosissa olivat Tom ja Jerry: Filmationin tekemässä "Tom & Jerry Comedy Show:ssa" (1980) ja Hanna-Barberan "Tom & Jerry Kidsissä" (1990) Lurppa sai oman sarjansa "Mestarietsivä Lurppa" vuonna 1993, mutta se ei menestynyt kovin hyvin.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Kari Salminen antaa kahdelle ensimmäiselle "Droopy"-animaatioiden VHS-julkaisulle täydet viisi tähteä ja kolmannelle – joka sisältää enimmäkseen muiden kuin Tex Averyn tekemiä jaksoja – kolme tähteä.
Pro Finlandia
Pro Finlandia (, ) on kirjailijoille ja taiteilijoille vuodesta 1945 lähtien myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan kunniamerkki. Kunniamerkin myöntää ritarikunnan suurmestarina toimiva tasavallan presidentti. Pro Finlandia perustettiin asetuksella 10. joulukuuta 1943. Ensimmäinen Pro Finlandia -mitali myönnettiin näyttelijä ja ohjaaja Mia Backmanille 21. helmikuuta 1945.
Pro Finlandia -mitali on vuosien 1944–2015 aikana annettu 37 ulkomaalaiselle henkilölle.
Vuonna 1975 Hannu Salama ei ottanut aatteellisista syistä vastaan hänelle myönnettyä Pro Finlandia -mitalia.
8. tammikuuta 1998 kirjailija Leena Krohn ja taidegraafikko Marjatta Hanhijoki ilmoittivat palauttavansa edellisenä itsenäisyyspäivänä saamansa Pro Finlandia -mitalit vastalauseena sille, että presidentti Martti Ahtisaari oli myöntänyt Indonesian hallituksen metsäministerille Djamaludin Suryohadikusumolle Suomen leijonan ritarikunnan komentajamerkin.
1945
1946
1947
19481949
1950
1951
195219531954
1955
1956
19571958
1959
1960
1961
19621963
1964
1965
1966
19671968
1969
1970
1971
1972 1973
1974
1975
1976
1977
1978
1979
1980
1981
Ei myönnetty (sen sijaan helmikuussa 1982).
1982
1983
1984
1985
1986
19871988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
1996
19971998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
20062007 
20082009
2010
2011
20122013
2014
2015
2016
2017
2018
Tex Avery
Frederick Bean "Tex" Avery (26. helmikuuta 1908 Taylor, Texas – 26. elokuuta 1980 Burbank, Kalifornia) oli animaattori, sarjakuvapiirtäjä ja ohjaaja, jonka kuuluisimpia luomuksia ovat Repe Sorsa ja Lurppa. Hän loi myös pohjan Väiski Vemmelsäären nykyiselle persoonallisuudelle animaatiossa "A Wild Hare" (1940).
Avery ehti työskennellä niin Walter Lantz Productionsille, Warner Brothersille, Metro-Goldwyn-Mayerille kuin Hanna-Barbera Productionsillekin.
Repe Sorsa
Repe Sorsa ("Daffy Duck") on Warner Bros. -yhtiön animaatioissa esiintyvä piirroshahmo. Repe Sorsa on Väiski Vemmelsäären ohella tunnetuimpia niin sanotuista Looney Tunes -hahmoista ja on esiintynyt myös tv-sarjassa "Tiny Toons". Repe tunnetaan kiivaasta luonteestaan ja koomisesta puheviastaan.
Repen pitkäaikainen ääninäyttelijä oli Mel Blanc. Hänen kuolemansa jälkeen korvaajina ovat toimineet Jeff Bergman, Joe Alaskey ja Dee Bradley Baker. Suomeksi Repe Sorsaa ovat esittäneet muun muassa Antti Pääkkönen ja Pekka Autiovuori.
Suomessa Repe Sorsa oli vakiohahmo sarjakuvalehdessä "Nakke Nakuttaja".
Repe Sorsa esiintyi ensimmäisen kerran Tex Averyn lyhyessä animaatiossa "Porky's Duck Hunt", joka sai ensi-iltansa 17. huhtikuuta 1937. Hahmo oli aluksi pullea pätkä, jolla oli lyhyet jalat ja nokka. Animaattori Bob Clampett kehitti hahmoa edelleen 1930- ja 1940-luvulla. Hän antoi Repelle tämän pidättelemättömän hurjan luonnon, kehoon honteluutta ja lisää pituutta. 1940-luvun alussa ohjaaja Robert McKimson taas tasoitti hieman Repen äkkiväärää luonnetta, antoi hahmoon vähän pyöreyttä lisää ja lisäsi nokkelaa huulenheittoa. Tähän aikaan Repe seikkaili yleensä yhdessä Putte Possun kanssa.
Repe Sorsa oli mukana monissa sen aikaisia elokuvia ja kuunnelmia parodioivissa animaatiossa kuten "Dripalong Daffy", jossa parodioitiin Hopalong Cassidyä. Piirretyssä "Duck Dodgers in the 24½th Century" Repe ottaa yhteen Marvin marsilaisen kanssa. Duck Dodgers on väännös tunnetusta science fiction -sarjakuvahahmosta Buck Rogersista.
Chuck Jones käytti animaatioissaan usein aihetta, jossa kateellinen Repe yrittää saada paikkansa parrasvaloissa takaisin suositummaksi kohonneelta Väiski Vemmelsääreltä. Jonesin vuosina 1951–1953 ohjaamassa kuuluisassa metsästystrilogiassa ("Rabbit Fire", "Rabbit Seasoning" ja "Duck! Rabbit! Duck!") Repen turhamaisuus ja herkkäuskoisuus johtavat siihen, että Elmeri toistuvasti ampuu Repen nokan haulinreikiä täyteen, Väiskin jujuttamana.
Taika
Taika on viime vuosi­kymmeninä käyttöön tullut suomalainen naisen etunimi. Nimi johtuu suomen kielen sanasta taikuus, joka merkitsee muun muassa "kiehtovaa, sala­peräistä voimaa" tai "lumousta.
Ennen vuotta 1980 nimi Taika oli annettu vain muutamalle henkilölle. Vuoden 1980 alusta maaliskuun alkuun 2014 mennessä nimi on Väestö­rekisteri­keskuksen tietojen mukaan annettu 1121 henkilölle.
Vuodesta 2015 lähtien Taikan nimipäivä on 7. maaliskuuta.
Ralph Fiennes
Ralph Nathaniel Twisleton Wykeham Fiennes ([] s. 22. joulukuuta 1962 Suffolk, Iso-Britannia) on Bafta-palkittu brittiläinen näyttelijä, joka on ollut Oscar-ehdokkaana elokuvista "Schindlerin lista" ja "Englantilainen potilas". Hän näyttelee Lordi Voldemortia "Harry Potter" -elokuvasarjassa. Fiennes on näytellyt myös elokuvassa "Punainen lohikäärme". Fiennes on näytellyt myös elokuvissa "Titaanien taistelu", "Lukija", "The Hurt Locker" ja "007 Skyfall".
Fiennesillä on viisi nuorempaa sisarusta, joista myös Joseph Fiennes on tunnettu näyttelijä. Fiennes meni naimisiin "Teho-osastosta" tutun näyttelijä Alex Kingstonin kanssa syyskuussa 1993. He erosivat vuonna 1997.
Marjatta Hanhijoki
Siro Marjatta Hanhijoki (oik. Hanhijoki-Keränen, s. 15. elokuuta 1948 Porvoo) on suomalainen taidegraafikko ja taidemaalari. Hän on tehnyt pääasiassa akvarellimaalauksia, grafiikkaa viivasyövytysmenetelmällä eli etsauksia sekä polymeerigravyyri-menetelmällä. Hän on myös opiskellut käsintehdyn paperin tekemistä Japanissa.
Hanhijoki opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa 1967–1971 ja ollut täydennyskoulutuksessa Kuvataideakatemiassa. Hän kuuluu graafikkona Pentti Kaskipuron oppilaisiin, ja hänen grafiikantöissään on samantapaista arjen tunnelmien naturalistista kuvausta. Hän on opettanut Taideteollisessa korkeakoulussa ja Kuvataideakatemiassa.
Marjatta Hanhijoelle myönnettiin Pro Finlandia -palkinto 1997, mutta hän palautti sen yhdessä samaan aikaan palkitun Leena Krohnin kanssa vastalauseena sille, että presidentti Martti Ahtisaari oli myöntänyt Suomen leijonan ritarikunnan komentajamerkin Indonesian hallituksen metsäministerille.
Marjatta Hanhijoen teos Nähty - Sett - Seen valittiin vuoden 2008 parhaaksi taidekirjaksi Iittalan Taidekirjapäivillä. Iittalan Valtakunnalliset Taidekirjapäivät palkitsi vuoden 2008 parhaan taidekirjan Eliel Aspelin -palkinnolla.Palkittavan on valinnut raati, johon kuuluivat Helsingin yliopiston taidehistorian professori Riitta Konttinen, Espoon modernin taiteen museon (EMMA) museonjohtaja Markku Valkonen sekä Hämeenlinnan taidemuseon amanuenssi Päivi Viherluoto.
Raati perusteli valintaa mm. - Kirjan tekstit tarjoavat monitasoisen lukukokemuksen ja valottavat Marjatta Hanhijoen taidetta useista eri näkökulmista; taiteilijan oma persoonallinen ääni tulee kuuluviin ja muut tekstit tukevat sitä hyvin.
- Kaiken kaikkiaan kirja on elämyksellinen, kaunis ja korostaa Marjatta Hanhijoen taiteesta löytyvää ajatonta ja tavallaan jopa eeppistä linjaa. Kuten Erkki Anttonen artikkelinsa lopuksi toteaa, ”hänen kuvansa toimivat hienovaraisina dokumentteina naiseudesta ja suomalaisen naisen asuinympäristöstä”.
The Libertines
The Libertines on brittiläinen rockyhtye. Yhtyeessä soittavat Carl Barât (laulu ja kitara), Peter Doherty (laulu ja kitara), John Hassall (basso) ja Gary Powell (rummut). Bändin alkuperäinen basisti oli nykyään Razorlight-yhtyeessä soittava Johnny Borrell.
Debyyttilevy "Up The Bracket" julkaistiin vuonna 2002 ja toinen levy "The Libertines" vuonna 2004. Molemmat albumit tuotti The Clash -yhtyeestä tuttu Mick Jones. "Up the Bracket" teki historiaa kohoamalla kriitikkojen suosikiksi useissa äänestyksissä jopa Bob Dylanin ohi. The Libertinesin musiikkia on verrattu brittirockin legendoihin, The Jamiin sekä The Clashiin. Yhtyeen tapaa soittaa rockia pidetään perinteisen englantilaisena.
Yhtye oli tunnettu yllätyskeikoista, esiintymisiä pidettiin epätavallisissa paikoissa ja keikkoja mainostettiin Internetin keskustelupalstoilla ja tekstiviestein. Samalla innolla keikkoja myös peruttiin – syynä yhtyeen jäsenien ongelmat huumausaineiden kanssa.
Yhtye hajosi virallisesti vuoden 2004 lopulla. Yhtyeen voimakaksikolla, Carl Barâtilla ja Pete Dohertyllä, oli myrskyisä suhde, ja kahden taiteilijan suuren egon sovittaminen yhteen bändiin osoittautui vaikeaksi ja lopulta koitui yhtyeen kohtaloksi. Bändin kakkossolistilla Pete Dohertylla oli pitkään ollut ongelmia päihteiden kanssa ja hänet tuomittiin kuukaudeksi vankeuteen murrosta Carl Barâtin asuntoon. Tätä ennen Doherty oli erotettu yhtyeestä jatkuvien päihdeongelmien vuoksi. Doherty liittyi takaisin yhtyeeseen lokakuussa 2003, mutta hänet erotettiin uudestaan vuoden 2004 kesäkuussa.
Yhtyeen jäsenet eivät lopettaneet musisointiaan, vaikka The Libertines olikin jo hajonnut. Peter Doherty julkaisi Babyshambles-yhtyeensä kanssa vuonna 2005 "Down in Albion" -albumin. Carl Barât sai Dirty Pretty Things -yhtyeen kanssa "Waterloo to Anywhere" -levyn valmiiksi 2006. Dirty Pretty Thingsissä vaikutti myös ex-Libertine Gary Powell. John Hassal puolestaan perusti yhtyeen Yeti, jonka kanssa julkaisi ensimmäisen täyspitkän albumin "The Legend of Yeti Gonzales" vuonna 2008.
Yhtyeen paluulevy Anthems for Doomed Youth julkaistiin 11.9.2015.
Rockwell B-1 Lancer
Rockwell B-1 Lancer on pitkän matkan strateginen pommikone, jota käyttää Yhdysvaltain ilmavoimat. Yhdessä B-52 Stratofortress -koneiden ja B-2 Spirit -häivepommittajien kanssa se muodostaa Yhdysvaltain pitkän matkan ilmavoimien selkärangan.
B-1-projekti alkoi jo vuonna 1965. Tarkoitus oli luoda ääntä nopeampi pitkän matkan pommittaja, joka korvaisi B-58 Hustlerin. Konetyyppiä edelsi XB-70 Valkyrie. Ensimmäinen prototyyppi teki ensilentonsa 23. joulukuuta 1974. Kone pystyi yli 2,5 Machin vauhtiin. Tämä B-1A-malli ei kuitenkaan koskaan päässyt tuotantoon. Projekti lopetettiin vuonna 1977. Yhteensä neljä konetta valmistui.
Presidentti Reagan käynnisti B1-projektin uudelleen vuonna 1981, jolloin tarkoitus oli kehittää uusi häivepommittaja. Tästä syntyikin sittemmin B-2 Spirit. B-1-koneen kehitystä jatkettiin omaan suuntaansa, ja konetyyppi teki ensilentonsa lokakuussa 1984. Ensimmäinen kone luovutettiin kesäkuussa 1985. Koneen hinnaksi muodostui noin 200 miljoonaa dollaria kappaleelta. USAF:llä on seitsemisenkymmentä B-1-konetta käytössä, tähän mennessä on 100 lentokonetta valmistettu tyyppiä B-1B. Koneen siipien muoto on muuttuva, eli tilanteen mukaan sen siivet joko levitetään tai vedetään koneen runkoa vasten (yliäänennopeudessa.)
Kone suunniteltiin lentämään matalalla maastoa seuraten suurella nopeudella ja tunkeutumaan kohteeseen tutkan alapuolelta. Koneen suunnittelussa on myös jonkin verran tavoiteltu häiveominaisuuksia, ja sen tutkamaalipinta on koneen kokoon nähden pieni mutta huomattavasti suurempi kuin varsinaisissa häivekoneissa F-117:ssä, B-2:ssa ja F-22:ssa
Kone pystyy kantamaan suuremman asekuorman kuin B-52.
Koneen virallinen kutsumanimi on Lancer, mutta lentäjille se on "Bone" (B one).
Toimintaan B-1 osallistui ensi kerran Irakissa joulukuussa 1998 (Operaatio aavikkokettu). Sen jälkeen konetta on käytetty Kosovossa, Afganistanissa ja Irakissa. Vuonna 2014 kone suoritti pommituslentoja Isis-järjestöä vastaan ainakin Kobanên kaupungin hallinnasta käytyjen taisteluiden aikana.
Klüver-Bucyn oireyhtymä
Klüver-Bucyn oireyhtymä on ohimolohkon tai mantelitumakkeen vaurioitumisesta johtuva harvinainen tila, jonka oireita ovat mm. halu laittaa kaikki esineet suuhun, hyperseksuaalisuus, epänormaali tyyneys ja muistinmenetys.
Capgrasin oireyhtymä
Capgrasin oireyhtymä on harvinainen neurologinen häiriötila, josta kärsivä luulee, että läheiset ihmiset on korvattu heitä esittävillä huijareilla, roboteilla tai ulkoavaruuden olennoilla. Se on nimetty ranskalaisen psykiatrin Joseph Capgrasin (1873–1950) mukaan.
Tila johtuu luultavasti siitä, että kasvoihin liittyvät emotionaaliset reaktiot ovat häiriintyneet, vaikka kasvontunnistus onkin pysynyt ennallaan (vastakohtana prosopagnosia, jossa kasvontunnistus on häiriintynyt, mutta emotionaaliset reaktiot saattavat olla tallella).
Cotardin oireyhtymä
Cotardin oireyhtymä on harvinainen mielenterveyshäiriö, josta kärsivä henkilö luulee olevansa kuollut tai kieltää olevansa olemassa. Hän saattaa myös olettaa, että häneltä puuttuvat aivot tai muita elintärkeitä elimiä. Tilaa kuvaili ensimmäisenä ranskalainen neurologi Jules Cotard (1840–1889) luennollaan Pariisissa vuonna 1880. Ilmiölle saattaa löytyä myös fysiologinen selitys.
Mayhem-yhtyeen entinen laulaja Per Yngve "Dead" Ohlin saattoi kärsiä Cotardin oireyhtymästä.
Fregolin oireyhtymä
Fregolin oireyhtymä on harvinainen mielenhäiriö: potilas luulee kaikkia ihmisiä ympärillään samaksi henkilöksi, joka vain vaihtaa nopeasti valepukuaan. Oireyhtymä on nimetty italialaisen näyttelijän Leopoldo Fregolin (1867–1936) mukaan, joka vaihtoi esiintymisasuaan nopeasti roolista toiseen esitystensä aikana. Oireyhtymän kuvasivat lääketieteelle ensimmäisinä P. Courbon ja G. Fail vuonna 1927.
Otacon
Tri Hal Emmerich, lempinimeltä Otacon on kuvitteellinen henkilö Metal Gear -pelisarjassa.
Nimi "Hal" on viittaus -elokuvan HAL9000 tietokoneeseen. Sukunimi "Emmerich" tulee Roland Emmerichiltä, Hideo Kojiman suosikkielokuvaohjaajalta.
Halin äidin kuoltua, hänen isänsä nai brittiläisen naisen jolla oli oma lapsi (Emma Emmerich). Hal ja Emma
tulivat hyvin läheisiksi. Pian sen jälkeen hänen äitipuolensa vietteli hänet, ja heillä oli lyhyt suhde.
Kun Halin isä kuuli tästä, hän teki itsemurhan hukuttamalla itsensä, mutta vahingossa veti myös Emman mukanaan. Emma odotti 
veljensä pelastavan hänet, mutta hän ei tiennyt asiasta koska hän oli sillä hetkellä äitipuolensa kanssa. Tämän takia Emma on aina väittänyt vihaavansa veljeään.
Pian jälkeenpäin Otacon palkattiin Armstechiin pääinsinööriksi Metal Gear REX -projektiin. Hän oli innoissaan saadessaan mahdollisuuden tehdä aito mecha-tyyppinen robotti, joka esiintyi usein animessa josta hän piti. Hänelle uskoteltiin sen olevan liikkuva puolustusjärjestelmä, mutta todellisuudessa se oli ydinase. Metal Gear Solidin Shadow Moses -kapinan aikana Otacon kohtasi Solid Snaken, joka kertoi hänelle hänen luomuksensa todellisen luonteen. Musertuneena Otacon tajusi, että hän oli kirjoittanut uuden kappaleen hänen perheensä synkkään historiaan: hänen
isoisänsä oli työskennellyt Manhattan-projektissa, ja hänen isänsä oli syntynyt 6. elokuuta 1945,
Hiroshiman pommituksen aikana.
Tänä aikana Otaconille oli kehittynyt vahva ihastus FOXHOUNDin jäseneen, Sniper Wolfiin,
mahdollisesti Tukholma-syndrooman takia.
Otaconin avulla Snake onnistui tuhoamaan Metal Gear REXin ja päihittämään terroristit. Kun Revolver Ocelot myi Metal Gearin piirustukset mustassa pörssissä, he perustivat Philantropyn, järjestön jonka tarkoitus on pysäyttää Metal Gearien rakennus.
Otaconin piti lavastaa kuolemansa kun The Patriots lavasti hänet syylliseksi alussa, mutta tuli ulos piilopaikastaan kuullessaan siskonsa Emman työskentelevän heille. Hän onnistui muuttamaan Emman tapoja, mutta Emma kuoli pian jälkeenpäin.
Otaconin nykyisestä sijainnista ei ole tietoa, mutta oletetaan, että hän yrittää edelleen selvittää The Patriotsien arvoitusta.
Innsbruck
Innsbruck on kaupunki Tirolin osavaltiossa läntisessä Itävallassa. 124 579 asukkaan kaupunki on rakennettu 575 metrin korkeuteen merenpinnasta. Kaupunki on myös Tirolin osavaltion pääkaupunki. Innsbruckin halki virtaa Inn-joki, joka saa alkunsa Sveitsin Alpeilta.
Kaupunki sijaitsee teiden risteyskohdassa, johon kertyy liikenne pohjoisesta Saksan eri osista ennen kuin se jatkaa Brennerin solaan päästäkseen Alppien toiselle puolelle.
Innsbruckissa sijaitsee kaksi yliopistoa (Leopold-Franzens Universität ja Medizinische Universität). Kaupungissa asuu noin kolmekymmentätuhatta opiskelijaa. Innsbruck on myös suosittu turistikaupunki. Kaupungin suosituimpia nähtävyyksiä ovat kaupungin keskustassa sijaitseva vanha kaupunki kävelykatuineen ja etenkin kultainen katto (). Kaupungin keskustasta nousee hissi Hafelekarspitze-nimiselle huipulle, josta lähtee yksi Euroopan jyrkimmistä laskettelurinteistä Hafelekarrinne. Kaupungista on lyhyt matka myös useisiin muihin laskettelukeskuksiin.
Suurkaupunkialueen väkiluvuksi vuonna 2017 arvioitiin noin 227 000, itse kaupungin 132 000.
Innsbruckissa on kostea mannerilmasto, eli kaupungissa on ankaria talvia, ei kuivaa kautta ja lämpimät kesät. Vuodenaikojen vaihtelut ovat suuria mannerilmastolle tyypilliseen tapaan. Vuoden keskilämpötila on keskimäärin noin 8,5 celsiusastetta.
Innsbruckin lähistöllä on kymmeniä laskettelulomakohteita, joissa on yli 500 kilometriä rinteitä.
Kaupungissa on pidetty talviolympialaiset vuosina 1964 ja 1976. Innsbruckissa järjestetään myös perinteikkään ja arvostetun Keski-Euroopan mäkiviikon kolmas osakilpailu. (Kokonaisuudessaan kiertueella hypätään neljä eri kisaa.) Vuonna 2008 osakilpailu jouduttiin siirtämään Bischofshofeniin kovan tuulen takia. Tämä tapahtui ensimmäistä kertaa mäkiviikon historiassa.
Mäkihyppääjä Gregor Schlierenzauer asuu Innsbruckissa.
Vardan Kušnir
Vardan Vardanovitš Kušnir (22. marraskuuta 1969 – 24. heinäkuuta 2005) oli American Language Centerin johtaja ja Venäjän suurin roskapostittaja. Kušnir käytti sähköpostin lisäksi myös muita pikaviestimiä mainostamiseen.
Sunnuntaina 24. heinäkuuta 2005 hänet löydettiin asunnostaan Moskovasta kuolleena useisiin päähän kohdistuneisiin iskuihin. Hän oli tällöin 35-vuotias.
The Sleazy Life and Nasty Death of Russia’s Spam King (Wired)
Lasikuitu
Lasikuitu on erittäin kapeista lasisäikeistä tehty materiaali, jota käytetään eristeiden ja tekstiilien valmistuksessa. Arkikielessä lasikuidulla tarkoitetaan yleensä lasikuidulla vahvistettuja muovimateriaaleja eli lujitemuoveja. Ne kuuluvat komposiittimateriaaleihin.
Lasikuidun valmistamiseen tarvittava perustekniikka, jossa vedetään pitkiä säikeitä sulasta lasista, on tunnettu jo pitkään. Lasinvalmistajat ovat kautta aikojen kokeellisesti valmistaneet lasikuitua, mutta sen massatuotanto alkoi vasta, kun tarvittava hienomekaniikka oli kehitetty. Lasikuitua on valmistettu teollisesti vasta vuodesta 1936. Suomen ainoa lasikuitutehdas oli toiminnassa vuosina 1969-2011.
Lasikuitua käytetään laajamittaisesti veneissä, koska lasikuitu on kevyttä ja vedenkestävää sekä ei kärsi korroosiosta tai lahoamisesta: käyttökohteita ovat soutuveneet, purjeveneet ja moottoriveneet. Suurin lasikuidun käyttökohde on veneenrakennus ja -korjaus. Lisäksi lasikuidusta valmistetaan myös aitoja, kylpytynnyreitä, uima-altaita, kylpyammeita, kypäriä, putkia ja säiliöitä. Lisäksi lasikuitua käytetään lipputangoissa ja puistojen penkeissä. Lasikuitu soveltuu erinomaisesti kosteisiin ja märkiin käyttökohteisiin sekä jatkuvaan suoraan kosketukseen veden kanssa. Lasikuidusta myös tehdään kalastukseen vapoja ja seiväshyppyyn seipäitä. Lasikuidusta valmistetaan myös sammutuspeitteitä, koska lasikuitu on paloturvallista. Lasikuidusta valmistetaan myös piirilevyjä. Lasikuitua käytetään myös rakentamisessa, esimerkiksi kattomateriaalina tai betonin vahvikkeena. Ensimmäisessä Chevrolet Corvettessa vuonna 1953 oli lasikuituinen kori. Auton korimateriaalina lasikuitu on korroosiota kestävää ja kevyttä, mutta henkilöautojen korimateriaalina käytetään yleensä lasikuidun sijaan terästä ja osin ABS/PC-muovia. Lasikuitua käytetään kuitenkin toisinaan rekkojen koreissa. Kilpailevia materiaaleja eri sovelluksissa ovat ruostumaton tai galvanoitu teräs, alumiini, hiilikuitu ja ABS-muovi. Lasikuidun heikkoutena on sen vaikea kierrätettävyys.
Savi
Savi on kivennäismaalaji, jonka pääaineksena on ns. "saves" eli hyvin hienojakoinen mineraalihiukkasmassa. Savi on syntynyt, kun jäätikön sulamisvedet kuljettivat mereen osan jään sisällä olleesta maa-aineksesta. Karkeimmat ainekset laskeutuivat pohjaan nopeimmin ja hieno aines kulkeutui jään reunasta kauimmaksi.
Suomessa esimerkiksi Etelä-Suomen rannikkoalueella on laajoja savitasankoja ja Pohjanmaan rannikkoalueella jokialueitten maaperä on usein savea.
Savi koostuu rakeista, joiden läpimitta on 0,002 millimetriä tai sitäkin vähemmän. Hienorakeiset ainekset antavat savelle ominaisia fysikaalisia ominaisuuksia. Savi imee itseensä liuenneita aineita ja kaasuja, niiden lisäksi myös muun muassa alkalisuoloja, joista kaliumsuolat ovat kasvien ravinnesuoloina tärkeitä. Saven kemialliselle koostumukselle on ominaista alumiinioksidin suuri määrä, kun taas piioksidia siinä on hiesuun ja hiekkaan verrattuna vähän.
Suolasavi on runsaasti suoloja sisältävää savea. Tavallisinta on natriumkloridin eli ruokasuolan esiintyminen saven seassa. Suolasavea muodostuu kahdella tavalla. Suolajärvissä sitä syntyy, kun veden haihtuminen aiheuttaa suolojen rikastumista ja ne sekoittuvat jokien tuomaan lietteeseen. Aro- ja aavikkoseuduilla suolasavea muodostuu, kun maakerroksissa olevan saven sisältämä pohjavesi haihtuu ja sen suolat kiteytyvät saven sekaan. Suolasaven laajempi lähikäsite on suolamaa.
Urpasavi on savea, joka on hyvin liejupitoista ja kuivuu palasiksi.
Savea on Pohjoismaissa syntytavaltaan kahta erilaista: kerrallista ja jääkauden jälkeistä. Kerrallinen savi on syntynyt jääkautisten jäätikköjokien tuomasta lietteestä ja sitä on Euroopassa tyypillisesti Suomessa ja Ruotsissa. Se muodostaa laajoja laaksosavikkoja. Niiden karkeampi kerros on muodostunut kesällä ja hienompi talvella, joten jokaiseen vuosikertaan kuuluu yksi karkea ja yksi hieno kerros. Näiden kerrosten avulla on selvitettävissä esimerkiksi koko jäätikön reunan perääntyminen. Jääkauden jälkeinen harmaa savi on syntynyt lietteestä, jota joet ovat tuoneet meren ja järvien rannoille ("ancylus-" ja "litorinasavi").
Savesta tehdään keramiikkaa ja rakennustarpeita. Esimerkiksi kulho tehdään muotoilemalla savesta kulho ja sitten kuumentamalla. Rakennustarpeita esim. punatiiltä tehdään samalla tavalla. Väri vaihtelee eri savissa punaisesta harmaaseen. Punaisessa tiilestä tulee punertava, koska Suomen maaperässä olevassa savessa on paljon rautaa ja tämä tekee siihen sen punertavan värin. Harmaat keramiikat on tehty esimerkiksi Hollannista tuotavasta harmaasta savesta.
Lockheed SR-71 Blackbird
Lockheed SR-71 ”Blackbird” () oli yhdysvaltalainen strateginen tiedustelulentokone ja eräitä X-koneita lukuun ottamatta nopein lentokone. Koneen tyyppimerkinnässä lyhenne SR tuli sanoista "Strategic Reconnaissance", eli strateginen tiedustelu. Sen nopeus ylitti virallisesti 3,3-kertaisesti äänen nopeuden. SR-71 oli niin nopea ja lensi niin korkealla, ettei yksikään maasta laukaistava ilmatorjuntaohjus olisi saanut sitä kiinni.
Vertailun vuoksi SR-71:n ennätys Atlantin ylilennossa (New York – Lontoo) on 1 h 54 min, kun nopeimmalta siviilikäyttöön rakennetulta koneelta, Concordelta matkaan kului noin 3 h 20 min. Tavallinen matkustajalentokone Boeing 747 käyttää matkaan noin 7 h.
SR-71 rakennettiin sen jälkeen kun hyvin korkealla lentävät U-2-tiedustelukoneet pystyttiin torjumaan ilmatorjuntaohjuksilla. Suuren lentokorkeutensa ja nopeutensa ansiosta yhtäkään SR-71-konetta ei ole raportoitu pudotetuksi.
SR-71:n kehitystyö käynnistyi jo huhtikuussa 1962, hieman ennen A-12:n ensilentoa. Ensimmäisten kuuden Blackbirdin valmistus käynnistyi maaliskuun puolivälissä 1962, ja konetyyppi nousi ensi kertaa siivilleen 22. joulukuuta 1964 aamuyön pimeydessä. Yhdysvaltain ilmavoimat saivat ensimmäisen SR-71-koneen 7. tammikuuta 1966, jolloin kaksipaikkainen SR-71B -harjoituslentokone luovutettiin Bealen lentotukikohdan käyttöön.
Kaikkiaan 19 Blackbirdiä menetettiin konetyypin käytön aikana.
Koneen rakenne oli sikäli erikoinen, että aliääninopeudessa sen polttoainesäiliöt vuotivat, eli polttoaine valui säiliöistä ulos. Tähän tosin vaikutti myös se, että koneen polttoaine oli hyvin erikoista lentopolttoainetta nimeltä JP-7, jolla oli paljon tavallista korkeampi leimahduspiste (n. 60 °C). Kyseinen polttoaine suunniteltiin juuri SR-71:tä varten, mutta sillä oli alun perin erittäin huonot voiteluominaisuudet, minkä takia polttoaineen sekaan piti lisätä pieni määrä fluorikarbonaattia moottorin mekaanisten osien toiminnan varmistamiseksi. Polttoainetta käytettiin myös koneen moottorien jäähdyttämiseen. Koneeseen ei haluttu lisätä suurissa nopeuksissa todennäköisesti hajoavia laitteita, joten SR-71:ssä päädyttiin käyttämään sähkösytytyksen sijasta trietyyliboraania moottorien käynnistämiseen. Ruiskutettaessa trietyyliboraania moottoreihin syntyi hetkellisesti erittäin helposti tunnistettava, booriyhdisteille tyypillinen vihreä liekki.
Koneen rakenteessa käytettiin titaania, koska alumiini ei olisi kestänyt yli 2,5 Machin nopeuksia rakenteiden lämpenemisen takia. Osin samasta syystä tavanomaisten lentokoneiden maksiminopeus on ollut noin 2 Machia. Titaani hankittiin peiteyhtiöitä käyttäen Neuvostoliitosta, koska muualla maailmassa maaperän titaanivarannot ovat verrattain köyhät. Lockheedin tuotantolinjan piti suurimmaksi osaksi rakentaa työstölaitteet ja työkalut materiaalia varten itse, koska laitteet eivät kestäneet titaanin työstämistä, mikä oli sotilasteollisuudessa kyseisenä aikakautena verrattain uutta.
Mustarastas (yhtye)
Mustarastas on Kari Haapalan luotsaama gospel-folk-yhtye, jonka musiikissa on havaittavissa sekä irlantilaisia että suomalaisia vaikutteita. Yhtye on julkaissut yhdeksän levyä sekä "Laulut jäävät elämään" -nimisen nuottikirjan.
Yhtyeen musiikille on tunnusomaista akustisten kielisoittimien, haitarin ja tinapillin käyttö. Näiden lisäksi yhtyeen levyillä voi kuulla muun muassa didgeridoota, udua ja djembeä.Yhtyeessä ovat aikaisemmin musisoineet myös; Pekka Harjunkoski 1994–1997 (mandoliini, kitara), Rauno Lahti 1994–2003 (laulu), Anna Preisfreund 1994–1995 (laulu) Iris Kaimio 1994–1999 (haitari), Miska Salminen 1995–1997 (basso) Risto Blomster 1997–2000 (basso) Christina Lindberg 1995–1998 (laulu) ja Tiina Eloranta 1999–2003 (laulu). Lisäksi useasti tuuraajina ovat toimineet Juha-Matti Varvikko (basso), Hanne Jurvanen (haitari).
Huvila
Huvila tarkoittaa perinteistä suurta vapaa-ajan asuntoa, jollaisia tyypillisesti vauraat kaupunkilaiset alkoivat Suomessa rakentaa itselleen 1800-luvulta alkaen. Rooman valtakunnan ajoista lähtien varakkaat ovat viettäneet vapaa-aikaansa kaupunkien ulkopuolella olevilla tiluksilla, "villoilla".
Huvilakulttuuri levisi Ruotsista Suomeen ensin Pohjanlahden rannikolle 1800-luvun alkupuolella (mm. Hietalahden Villa Vaasassa), ja vasta vuosisadan loppupuolella vaurastuvaan Etelä-Suomeen alkoi ilmestyä huvilayhdyskuntia.
Muun muassa Helsingin Linnunlaulu ja Kulosaari, Kauniainen, Espoon Leppävaara, Hanko, Turun Ruissalo ja Tuusulanjärven taiteilijayhteisö ovat olleet tällaisia. Tunnettu on myös varakkaiden pietarilaisten asuttama Terijoen huvilayhdyskunta, joka sijaitsi Karjalan kannaksella.
Lombardia
Lombardia on Pohjois-Italiassa sijaitseva hallinnollinen alue. Lombardiassa on 10 miljoonaa asukasta, ja se on Italian väekkäin alue. Alueen keskuspaikka on Milano. Hallinnollisesti Lombardia jakaantuu 12 maakuntatason alueeseen: 11 maakuntaan ja Milanon metropolikaupunkiin.
Lombardia sai nimensä langobardeista eli germaaniheimosta, joka hallitsi aluetta vuosina 568–744. Aiemmin Lombardia oli kuulunut muun muassa gooteille ja Rooman valtakuntaan.
Lombardia oli itsenäinen herttuakunta renessanssiajalla, mutta joutui sittemmin Ranskan haltuun. Ranska luovutti alueen Espanjalle, ja lopulta Espanjaa hallinneet Habsburgit luovuttivat sittemmin alueen Habsburgien itävaltalaiselle sukuhaaralle, joka hallitsi aluetta vuoteen 1859, joskin Napoleonin sodat aiheuttivat muutaman vuoden tauon habsburgilaisvaltaan 1800-luvun alussa. Vuonna 1859 Itävalta luovutti Lombardian Piemonte-Sardinian kuningaskunnalle, joka vaihtoi pian nimensä Italian kuningaskunnaksi.
Lombardia jakautuu maantieteellisesti kahteen alueeseen: eteläinen osa on Pojoen hedelmällistä tasankoa ja pohjoinen vuoristoista järvialuetta.
Järvistä suurin ja itäisin on Gardajärvi. Se sijaitsee Lombardian ja Veneton rajalla. Gardajärveltä länteen ovat pienemmät Idrojärvi ja Iseojärvi. Seuraava järvi on Comojärvi. Tämän ylösalaisen Y-kirjaimen muotoisen järven itäisin haara on Leccojärvi. Tästä seuraavat järvet ovat Luganojärvi, josta suurin osa on Sveitsin puolella, sekä Varesejärvi. Järvistä läntisin on myös Sveitsin puolelle ulottuva Maggiorejärvi, joka sijaitsee Lombardian ja Piemonten rajalla.
Lombardia on Italian talouselämän keskus. Lombardian alueen bruttokansantuote on Italian alueista suurin (367 mrd. € vuonna 2016), runsaat 20 prosenttia koko maan kansantaloudesta. Alueella on huomattavaa maataloutta, joka tuottaa viljaa, rehuja, hedelmiä ja viiniä. Myös turismi on alueelle tärkeä elinkeino.
Jakaranda (yhtye)
Jakaranda on Pekka Simojoen vuonna 1985 perustama gospelyhtye, joka toimii Suomen Lähetysseuran yhteydessä. Se on lähinnä afrikkalaisvaikutteista rytmistä musiikkia laulava kuoro, jolla on oma yhtye. Tällä hetkellä musiikkiryhmän johtajana toimii muusikko Pekka Nyman, joka soittaa ryhmässä lyömäsoittimia.
Yhtye on saanut nimensä trooppisesta jakaranda-puusta.
Jakaranda palkittiin Golden Gospel -palkinnolla vuonna 2010.