hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Louhunsalmen riippusilta
Louhunsalmen riippusilta on Jyväskylässä, Säynätsalon kaupunginosassa sijaitseva riippusilta, joka yhdistää Säynätsalon saaren Lehtisaareen. Silta on teräsrakenteinen ja teräsbetonikantinen, ja sen on suunnitellut Bruno Kivisalo. Silta valmistui vuonna 1957. Sillä on pituutta 178 metriä. Sillan pisin jänneväli on 140 metriä ja se on jänneväliltään Suomen seitsemänneksi pisin silta. Sillalla kulkee paikallistie 16621 eli Saaritie. Aiemmin sillan molemmin puolin kulki kapeat kevyen liikenteen väylät, jotka sopivat lähinnä jalankulkijoille, mutta vuoden 2011 peruskorjauksessa sillan Kaijanlahden puoleiselle sivulle levennettiin yhdistetty pyörätie ja jalkakäytävä.
Säynätsalon kunnanvaltuusto asetti tammikuussa 1949 toimikunnan suunnittelemaan tieverkon kehitystä, muun muassa sillan saamiseksi Louhunsalmeen. Joulukuussa valtuusto nimitti uuden työryhmän hanketta varten. Hanke eteni tämän jälkeen hitaasti, kunnes SKDL:n kansanedustaja Lauri Myllymäki teki asiasta aloitteen. Myllymäki ehdotti, että hankkeelle varataan 50 miljoonaa markkaa vuoden 1952 budjettiin. Kunnanvaltuusto nimitti syyskuussa 1952 siltatoimikunnan kehittämään asiaa ja antoi sille miljoonan markan määrärahan alkusuunnitelmia varten. Merenkulkuhallitus ja Uittoyhdistys vaativat kymmenen metriä korkeaa ja 30 metriä leveää aukkoa.
Sillan lopulliset piirustukset ja kustannusarviot saatiin valmiiksi helmikuussa 1953. Suunnittelija Kivisalo päätyi teräsbetonikannelliseen riippusiltaan, jonka pääaukko on 140 metriä ja pienet aukot 18 ja 20 metriä. Kustannusarvion loppusumma oli 119 miljoonaa markkaa. Sillan rakentaminen aloitettiin tammikuussa 1953. Tekninen työvaihe valmistui talvella 1953–1954, ja alusrakennustyöt käynnistyivät syksyllä 1954. On mahdollista, että sillan metalliosat rakensi A. Ahlström Oy:n Varkauden konepaja. Silta alkoi näyttää lopullisen muotonsa maaliskuussa 1956 ja sillan vihkiäisjuhlaa vietettiin kesäkuussa 1957. Valmistuessaan se oli Suomen pisin riippusilta. Hanke maksoi 136 miljoonaa markkaa ja se oli Säynätsalon historian huomattavin kunnallinen rakennustyö. Valtionapu kattoi vain noin 25 prosenttia, joten rahoitus oli järjestettävä muun muassa Enso-Gutzeitin antamalla halpakorkoisella 25 miljoonan markan lainalla.
Silta peruskorjattiin kesällä 2011. Korjauksessa sillalle rakennettiin puukantinen pyörätie-jalkakäytävä ja sillan valaistus uusittiin. Samalla sillan päähän rakennettiin pyöräilyn ja jalankulun yhteys. Hankkeen kustannukset jakautuivat Jyväskylän kaupungin ja Keski-Suomen ely-keskuksen välillä siten, että Jyväskylän kaupungin osuus peruskorjauksesta oli 23 prosenttia eli 362 825 euroa. Hankkeen kokonaiskustannuksiksi arvioitiin 1 562 850 euroa. Kesäkuussa 2013 voimaan tulleen asemakaavan muutoksen myötä ely-keskuksen omistama silta ja liikennealueet muuttuivat katualueeksi ja siirtyivät näin Jyväskylän kaupungin omistukseen ja kunnossapidon piiriin. Silta suojeltiin asemakaavan yhteydessä.
Syksyllä 2013 sillasta tuli yksi Jyväskylän kaupungin Valon kaupunki -hankkeen pysyvistä valaistuskohteista. Sillalla käytetään led-valaistusta ja sillan pylonit on valaistu sinivalkoisella valolla.
Jevgeni Onegin (ooppera)
Jevgeni Onegin on Pjotr Tšaikovskin säveltämä kolminäytöksinen ooppera, joka perustuu Aleksandr Puškinin samannimiseen runoteokseen. Sitä pidetään säveltäjän merkittävimpänä oopperateoksena. Teoksen kantaesitys oli Moskovassa 1879.Venäjä 1800-luvulla.
Larina ja hänen tyttärensä Tatjana ja Olga elävät maaseutukartanossa. Tatjana lukee kirjoja ja haaveilee rakkaudesta, ja kun Olgan sulhanen Lenski tuo vierailulle maailmanmies Jevgeni Oneginin, Tatjana rakastuu. Hän kirjoittaa Oneginille kirjeen, mutta Onegin torjuu hänet. Tatjanan nimipäiväkutsuilla syntyy riita, jonka seurauksena Lenski haastaa Oneginin kaksintaisteluun. Lenskin kohtalona on kuolla. Vuosien kuluttua Onegin tapaa tanssiaisissa Tatjanan, joka nyt on ruhtinas Greminin vaimo. Onegin rakastuu ja lähettää Tatjanalle kirjeen, mutta nyt on Tatjanan vuoro torjua Onegin.
Buyit
Buyit (myös "Puyit", "Bouyeit" tai "Buyeit"; oma lausunta: Buxqyaix, IPA: [], tai "Puzhongit", "Buraot", "Pumanit"; kiinaksi: 布依族; Pinyin: Bùyīzú) on eteläisessä Kiinassa asuva virallisesti tunnustettu etninen ryhmä. Buyeja oli Kiinassa vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan yhteensä 2 971 460.
Suurin osa buyeista asuu Yunnanin-Guizhoun ylängöllä etenkin Guizhoun eteläosassa ja sen naapurialue Guangxin puolella. Buyien on kielitieteellisten seikkojen takia päätelty olevan hyvin läheistä sukua zhangeille. Buyin kieli ja zhuangin kieli ovat hyvin samankaltaisia ja etenkin zhuangin pohjoismurteet ovat lähes täysin ymmärrettäviä buyin puhujille. Buyeja pidetäänkin joskus pelkästään zhuangien alaryhmänä. Molemmat kansat ovat myös pitkälle kiinalaistuneet heidän käyttäessään han-kiinalaisia vaatteita, viljelytekniikoita, sekä yhä enemmin kiinaa.
Buyit asuttavat tavallisesti kyliä tasangoilla ja jokilaaksoissa. Tyypillisessä talossa on kaksi kerrosta, joista ylin on asuinkäytössä ja alin kotieläinten suojana. Tavallisia kotieläimiä ovat esimerkiksi lampaat, siat, kanat, naudat ja vesipuhvelit. Buyien asuttaman alueen maaperä on hedelmällistä ja sillä viljellään esimerkiksi puuvillaa, hamppua, silkkiä, riisiä, teetä ja sokeriruokoa. Osa buyeista harjoittaa myös metsänhoitoa kasvattamalla mäntyjä ja pihtoja vientikauppaan. Historiallisesti buyit olivat tunnettuja kauppiaina ja he toimivat paikallisten vähemmistökansojen ja han-kiinalaisten välisen kaupan välikäsinä.
Buyit harjoittavat useita eri uskontoja kuten kristinuskoa ja taolaisuutta, mutta suurin osa heistä harjoittaa perinteistä polyteististä uskontoaan, johon kuuluu esi-isien palvonta ja animismi.
Kyröjoki tuluvii
Kyröjoki tuluvii on Rehupiiklesin vuonna 1996 julkaistu albumi.
Rehupiiklesitkin ovat tulleet Euro-kelpoisiksi ja koska he ovat "tyrkyllä Valtoohin", niin he ovat ottaneet itselleen taiteilijanimet, ettei tarvisisi sitten hävetä Detroitissa. Heidän kansainvälistymisensä ruumiillistuma on "Maikl Monrou".
Uudet nimet ovat:
CD-levy AIVcd-4712 (Record Records, 1996)
Starhawk
Starhawk (s. Miriam Simos, 17. kesäkuuta 1951 St. Paul, Minnesota) on yhdysvaltalainen kansalaisaktivisti.
Starhawkin isä Jack Simos kuoli tytön ollessa viiden vanha. Äiti Bertha Simos oli professori Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa (UCLA). Molemmat vanhemmat olivat venäjänjuutalaisten maahanmuuttajien lapsia. Starhawk opiskeli viestintää UCLA:ssa. Hän meni naimisiin Edwin Rahsmanin kanssa vuonna 1977. Hänen nykyinen miehensä on David Miller.
Starhawk tunnetaan pakanallisuuden teoreetikkona ja ekofeminismin tunnetuimpiin edustajiin kuuluvana. Starhawkin teos "The Spiral Dance" (1979) on uuspakanallisen Jumalatar-liikkeen perusteos. Starhawk asuu San Franciscossa, jossa hän työskentelee Reclaiming-nimisessä pakananoitien yhteisössä, jota hän oli mukana perustamassa 1970-luvulla. Yhteisö tarjoaa kursseja, työpajoja, leirejä ja julkisia rituaaleja, joissa yhdistyvät kansalaisaktivismi ja luontokeskeinen henkinen elämä. Päämääränä on hengen ja politiikan yhdistäminen.
Starhawk tunnetaan kansainvälisellä tasolla väkivallattoman ja suoran toiminnan harjoittajana, joka toimi rauhanliikkeessä, naisliikkeessä, ympäristöliikkeessä sekä globalisaatiokriittisessä liikkeessä. Hän matkustaa ja opettaa laajalti Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Lähi-idässä pitäen luentoja ja työpajoja.
Starhawk on kirjoittanut lukuisia kirjoja sekä internetissä levinneitä kirjoituksia.
Valassaaret
Valassaaret () on Suomeen kuuluva saaristo Pohjanlahdella. Se sijaitsee Merenkurkun ulkosaaristossa noin 15 kilometrin päässä Björköstä, ja kuuluu Valassaarten–Björkögrundenin luonnonsuojelualueeseen. Saarilla sijaitsee myös vuonna 1886 valmistunut 36 metriä korkea Valassaarten majakka.
Valassaarten saaristo on kulttuurimaisemaa, jossa luonto vääjäämättä valtaa itselleen enemmän alaa. Aluetta on käytetty laitumena ja saarilta on korjattu heinää kotieläinten rehuksi.
Ruotsinkielisellä Pohjanmaalla toimivan luonnontieteellisen yhdistyksen Ostrobothnia Australiksen ylläpitämä Valassaarten biologinen asema sijaitsee Ebbskärin saarella.
Post- och Inrikes Tidningar
Post- och Inrikes Tidningar on ruotsalainen päivittäinen, maailman vanhin vielä nykypäivänäkin ilmestyvä sanomalehti. Sen pääkonttori sijaitsee Tukholmassa. Kuningatar Kristiina ja valtakunnankansleri Axel Oxenstierna perustivat lehden vuonna 1645. Heidän tavoitteenaan oli tuoda julki Ruotsin valtion virallisia näkemyksiä ja kuulumisia.
Ruotsin akatemia on julkaissut ja levittänyt lehteä vuodesta 1791 lähtien, kuningas Kustaa III:n määräyksestä. Lehdessä on julkaistu muun muassa virallisia kuulutuksia konkursseista sekä julkisista huutokaupoista. Broadsheet-muotoisena paperilehtenä sanomalehti lakkasi ilmestymästä vuoden 2007 tammikuussa, kun se muutettiin Internetissä julkaistavaksi verkkolehdeksi.
Jan Ceulemans
Jan Ceulemans (s. 28. helmikuuta 1957 Lier) on belgialainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Hän on toiminut kesästä 2007 lähtien KVC Westerlon päävalmentajana.
Ceulemans kuului Belgian jalkapallomaajoukkueen avainpelaajiin sen menestysvuosina 1980-luvulla. Ceulemansin maajoukkueuran kohokohta oli EM-lopputurnaus Italiassa 1980, kun Belgia voitti hopeaa. MM-kisoissa 1986 Meksikossa Ceulemans toimi maajoukkueen kapteenina ja johdatti kolmella maalillaan Belgian neljänneksi. Hän lopetti maajoukkueuransa Italian MM-kisojen ensimmäiselle pudotuspelikierrokselle 1990. Ceulemans pelasi maajoukkueessa 96 ottelua, mikä oli Belgian maajoukkueen ennätys vuoteen 2017 saakka. Pelaamissaan otteluissa hän teki 23 maalia.
Seuratasolla Ceulemans menestyi Club Bruggessa. Hän edusti seuraa vuosina 1977–1992 ja voitti tuona aikana muun muassa neljä Belgian mestaruutta. Ceulemans lopetti pelaajauransa polvivamman vuoksi 35-vuotiaana 1992.
Jalkapallolegenda Pelé listasi Ceulemansin vuonna 2004 maailman 125 parhaan elossa olevan jalkapalloilijan joukkoon. Ceulemansin lisäksi belgialaisista listalle pääsivät vain Franky Van Der Elst ja Jean-Marie Pfaff.
Seurat pelaajana
Meriitit pelaajanaCeulemans aloitti valmennusuransa 1992 KSC Eendracht Aalstin päävalmentajana. Ceulemans nosti seuran Belgian pääsarjatasolle 1994 ja aina UEFA Cupin karsintoihin saakka. 1998 hän siirtyi Aalstista KVC Westerloon, jonka hän valmensi UEFA Cupiin. 
Vuonna 2005 hän palasi Club Bruggeen tehden seuran kanssa kolmen vuoden sopimuksen päävalmentajan tehtävistä. Hänet kuitenkin erotettiin huhtikuussa 2006 kehnojen tulosten vuoksi.
Kesällä 2007 Ceulemans palasi päävalmentajaksi KVC Westerloon, jota oli luotsannut aiemmin seitsemän vuoden ajan.
Seurat valmentajanaMeriitit valmentajana
Hornankoski
Hornankoski on suomalainen melodraamaelokuva vuodelta 1949. Sen ovat ohjanneet Teuvo Tulio ja Roland af Hällström. Hällströmin osuus oli tiettävästi työ apulaisohjaajana suomenkielisessä versiossa. Tulio teki elokuvasta samalla myös ruotsinkielisen version "Forsfararna".
Tarinassa Yli-Koskelan tilan pojat rakastuvat samaan naiseen. Hyväksi heistä paljastuu yllättäen tukkilainen ja korttihai Aarne (William Markus), joka luulee tappaneensa miehen. Toinen, Artturi (Åke Lindman), käyttää tätä luuloa hyväkseen kehottamalla veljeään lähtemään ennen kuin on liian myöhäistä. Oikeasti mies, jonka Aarne luuli tappaneensa, kuitenkin pelastui Artturin avulla, mutta jottei huijaus paljastuisi, tämä käskee miehen kadota ikiajoiksi.
Elokuvatarkastamo leikkasi suomenkielisestä versiosta heinäkasakohtauksesta pois pari metriä. Ruotsinkielistä versiota ei tarkastettu eikä esitetty Suomessa, ja kohtaus on siinä kokonaisena. Ruotsinkielinen on kuitenkin muun leikkauksen vuoksi noin kymmenen minuuttia suomenkielistä lyhyempi.
Åke Lindmanilla on elokuvassa hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa, ja hän sai siitä pysyvän konnanleiman.
Jussi Talvi soveltaa käsikirjoituksessa Tulion tuotannon perusteemoja. Kritiikissä todetaan, että Kain ja Aabel -elokuva pursuaa intohimoa ja kavalaa petollisuutta.
Antiferromagnetismi
Antiferromagneettisissa aineissa magneettiset momentit järjestyvät säännölliseen hilaan siten, että vierekkäiset magneettiset momentit osoittavat vastakkaisiin suuntiin. Ulkoisesti aine vaikuttaa siis epämagneettiselta, sillä magneettiset momentit kumoavat toisensa.
Yleensä ottaen antiferromagneettisuus esiintyy aineissa vain tietyn lämpötilan alapuolella ja sen yläpuolella atomien magneettiset momentit ovat epäjärjestäytyneessä tilassa. Tätä lämpötilaa sanotaan Néelin lämpötilaksi. Néelin lämpötilan yläpuolella tällainen aine on yleensä paramagneettista.
Harvat aineet ovat antiferromagneettisia. Jotkin oksidit, esimerkiksi mangaanioksidi (MnO) ja ilmeniitti (FeTiO), ovat kuitenkin sitä. Tämä johtuu siitä, että oksidien kiteissä happiatomit pitävät metalli-ionit kaukana toisistaan, jolloin vierekkäisten alkeisalueiden toisiaan suuntaava vaikutus on epäsuoraa ja tapahtuu hapen elektronipilven kautta.
Eräillä mineraaleilla, mm. hematiitilla α-FeO, esiintyy antiferromagneettisuudesta huolimatta nollasta poikkeava nettomomentti. Tällaisten poikkeamien syynä voivat olla esimerkiksi kiteiden epäpuhtaudet tai vierekkäisten momenttien keskinäinen kallistuma (engl. "spin canting").
Lapinesikko
Lapinesikko ("Primula stricta") on pohjoisen pallonpuoliskon arktisilla alueilla kasvava esikkolaji. Suomessa se on harvinainen Lapin kasvi.
Lapinesikko kasvaa 5–20 senttimetriä korkeaksi, hedelmäasteella pituus voi olla jopa 35 cm. Lehdet ovat ruusukkeena kasvin tyvellä. Lehtilapa on vastapuikea, suippotyvinen, tavallisesti kärjestä isonirhainen. Lehden ruoti on lyhyt ja siipipalteinen. Lehtien alapinta, vanan latva ja kukkaperät ovat jauheettomia tai niukkajauheisia, verhiö vain sisäpinnaltaan runsasjauheinen. Hennon, pystyn kukkavanan päässä on yleensä 3–5 sinipunaista kukkaa, jotka ovat keskeltä keltaisia. Lapinesikko kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa.
Lapinesikkoa tavataan Skandinaviassa Skandien vuoristossa Keski-Ruotsin tasalta pohjoiseen, Kuolan niemimaalla ja sen eteläpuolella Vienan Karjalan pohjoisimmassa osassa. Levinneisyysalue jatkuu hajanaisena tundralla itään Uralin tienoille. Lapinesikkoa esiintyy myös Islannissa ja Grönlannissa. Pohjois-Amerikassa se on levinnyt Kanadan ja Alaskan arktisille rannikoille, Alaskassa myös sisämaan vuoristoihin.
Suomessa lapinesikko on harvinainen. Sitä on tavattu vain Kuusamon-Sallan seudulla, Keski-Lapissa erityisesti Kitisen jokilaaksossa ja laajemmalti Pohjois-Lapissa. Myös Enontekiöllä Kölivuoriston levinneisyysalue sivuaa Suomea. Laji on kuitenkin moninpaikoin taantunut tai kadonnut.
Suomessa lapinesikkoa tavataan pohjoisen rantaniityillä sekä rantakallioilla ja -kivikoissa. Laji on voimakkaasti harvinaistunut.
Opri
Opri on Edvin Laineen ohjaama suomalainen mustavalkoelokuva vuodelta 1954. Se perustuu Kyllikki Mäntylän näytelmään "Opri" (1953) ja kertoo vanhainkodin asukkaista, joista nimihenkilö on vanhainkotiin joutunut hyväsydäminen karjalaisevakkomummo Opri, joka joutuu kohtaamaan ennakkoluuloja.
Elokuvan näyttelijät saivat vuonna 1955 yhteensä kolme Jussi-palkintoa. Rakel Laakso palkittiin parhaasta naispääosasta, Ossi Kostia parhaasta miessivuosasta poikamaisena "huru-ukkona" ja Elsa Turakainen parhaasta naissivuosasta.
Karjalaisevakko, kunnalliskotiin joutuva iloinen mummo, on Rakel Laakson parhaana pidetty tulkinta. "Unennäkijäksi tähän maailmaan pantu" mummo saa kohdata erityisesti äreän Akviliinan ennakkoluuloja mutta hän opettaa tälle, ettei vihanpito yli kuoleman ole hyväksi. Akviliina marisee, että hyvähän Oprin oli, jos oli niin hyvä mies, että puhui tälle kuoleman ylikin, kun hänellä oli ollut sellainen, että aina sai pelätä henkeään, kun mies tuli juovuksissa kotiin. Opri vastaa: 
Aikalaisarviossa Juha Nevalaisen (Ilta-Sanomat) toteaa: "... se ei ole tyhjä ja yhdentekevä katsottava, niin kuin elokuvamme useimmiten." Laineen ohjaus sai monelta kiitosta, joskin Bengt Pihström (Nya Pressen) löysi siitä jatkuvuuden puutteen. Paula Talaskivi (Helsingin Sanomat) pitää onnistuneena ratkaisua, että näyttelijät ovat samoja, jotka esittivät roolejaan jo teatterissa.
2010-luvun arvioijankin mielestä Laineen ohjauksesta puuttuu punainen lanka ja tarina ei siksi etene sujuvasti. Näyttelijät vanhusten rooleissa saavat kuitenkin kiitosta ansiokkaasta tulkinnasta.
Sukupolvi
Sukupolvi tarkoittaa tasoa vanhempien ja heidän jälkeläistensä muodostamassa jatkumossa. Esimerkiksi isovanhemmat, vanhemmat ja lapset muodostavat kaikki oman sukupolvensa.
Toisessa Karl Mannheimin vuonna 1928 esittelemässä merkityksessä sukupolvi on suunnilleen samanikäisten ihmisten ryhmä, joita yhdistää 17–25-vuotiaana koettu avainkokemus. Tapauksesta riippuu, kuvastaako mannheimilainen sukupolvikäsite (kuten "kadotettu sukupolvi" tai "60-lukulaiset") koko ikäluokkaa vai vain pientä "eliittiä" siitä. Mannheimilaiset käyttävät "sukupolvi"-sanaa tässä merkityksessä ja edellistä kutsutaan "ikäpolveksi".
Kuvaannollisessa mielessä sukupolvi voi tarkoittaa paljon muutakin, esimerkiksi jonkin ajankohdan teknisiä laitteita eli teknologiasukupolvea.
Teuvo Peltoniemi
Teuvo Peltoniemi (s. 1950) on A-klinikkasäätiön entinen viestintäjohtaja ja Tiimi-lehden sekä Päihdelinkin entinen päätoimittaja. Hän on aikaisemmin työskennellyt muun muassa radio- ja tv-toimittajana, videotuottajana sekä tutkijana. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden lisensiaatti. Hän toimii nykyisin Sosiomedia Oy:n toimitusjohtajana ja päätoimittajana.
Peltoniemen tärkeimmät pitkäaikaiset työprojektit ovat Suomessa Lasinen lapsuus -toiminta, Päihdelinkki-verkkopalvelu, Promille-tekstiviestipalvelu, päihdetiedotusseminaarit ja psykososiaalisen avun portaali apua.info, sekä EU:ssa päihdetelematiaverkosto Prevnet Network ja päihdeperhetyöverkosto Encare.
Peltoniemi on myötävaikuttanut monien päihdekysymysten, perheväkivallan, lasten seksuaalisen hyväksikäytön, sekä nettiriippuvuuden nousemiseen julkisen keskustelun kohteeksi . Teuvo Peltoniemi ja hänen hankkeensa ovat saaneet merkittäviä tunnustuksia, kuten Valtionpalkinnon 2011 ”esimerkillisestä ja ennakkoluulottomasta tiedonjulkistamistyöstä”, Vuoden tiedetoimittajan palkinnon 2007, Vuoden tiedottajan palkinnon 2006 , sekä Pääministerin Parhaat tietoyhteiskuntakäytännöt 2006 erikoispalkinnon Päihdelinkistä.
Tietokirjailijana ja tiedetoimittajana Peltoniemi on kirjoittanut, toimittanut tai kääntänyt 18 kirjaa, jotka käsittelevät alkoholia, huumeita, perheväkivaltaa, lasten seksuaalista hyväksikäyttöä, liikennettä, utopiasiirtolaisuutta ja tietoyhteiskuntaa. Hän on tuottanut lähes 500 kotimaista ja kansainvälistä artikkelia tai esitelmää. Hän on median paljon käyttämä asiantuntija päihde- ja riippuvuusasioissa.
Kirjoittaja
Toimittaja
Kääntäjä
Comfortably Numb
Comfortably Numb on rock-yhtye Pink Floydin kappale vuodelta 1979. Se on yhtyeen "The Wall" -albumilla. Kappale tunnetaan etenkin David Gilmourin kitarasooloista.
Kappale julkaistiin vuonna 1980 singlenä Australiassa, Kanadassa, Japanissa, Uudessa-Seelannissa ja Yhdysvalloissa. Se saavutti vuonna 1988 Yhdysvalloissa sijan 24 Mainstream Rock -listalla.
Etelä-Afrikan Grand Prix 1968
Etelä-Afrikan Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 1. tammikuuta 1968 Kyalamin radalla. Kilpailu oli kauden ensimmäinen, ja sen voitti Jim Clark, jolle kilpailu oli viimeinen F1-kilpailu. Hän nimittäin kuoli ennen seuraavaa osakilpailua.
Espanjan Grand Prix 1968
Espanjan Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 12. toukokuuta 1968 Jaraman radalla. Kilpailun voitti Graham Hill, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Monacon Grand Prix 1968
Monacon Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 26. toukokuuta 1968 Monacon katuradalla. Kilpailun voitti Graham Hill, jolle voitto oli kauden toinen.
Belgian Grand Prix 1968
Belgian Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 9. kesäkuuta 1968 Spa-Francorchamps'n radalla. Kilpailun voitti Bruce McLaren, jolle voitto oli kauden ensimmäinen, mutta uran viimeinen. Kyseessä oli myös McLaren-tallin historian ensimmäinen voitto.
Hollannin Grand Prix 1968
Hollannin Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 23. kesäkuuta 1968 Zandvoortin radalla. Kilpailun voitti Jackie Stewart, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Ranskan Grand Prix 1968
Ranskan Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 7. heinäkuuta 1968 Rouen-Les-Essarts -radalla. Kilpailun voitti belgialainen Jacky Ickx, jolle voitto oli kauden ja koko F1-uran ensimmäinen. Ranskalainen Jo Schlesser kuoli kilpailussa.
Britannian Grand Prix 1968
Britannian Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 20. heinäkuuta 1968 Brands Hatchin radalla. Kilpailun voitti sveitsiläinen Jo Siffert, jolle voitto oli kauden ja uran ensimmäinen.
Saksan Grand Prix 1968
Saksan Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 4. elokuuta 1968 Nürburgringin radalla. Kilpailun voitti Jackie Stewart, jolle voitto oli kauden toinen.
Italian Grand Prix 1968
Italian Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 8. syyskuuta 1968 Monzan radalla. Kilpailun voitti Denny Hulme, jolle voitto oli kauden ensimmäinen. Toiseksi ajoi Johnny Servoz-Gavin, joka jäi hänen ainoaksi palkintosijakseen.
Kanadan Grand Prix 1968
Kanadan Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 22. syyskuuta 1968 Mont-Tremblant -radalla. Kilpailun voitti Denny Hulme, jolle voitto oli kauden toinen.
Yhdysvaltain Grand Prix 1968
Yhdysvaltain Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 6. lokakuuta 1968 Watkins Glenin radalla. Kilpailun voitti Jackie Stewart, jolle voitto oli kauden kolmas.
Meksikon Grand Prix 1968
Meksikon Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 3. marraskuuta 1968 Autódromo Hermanos Rodríguez -radalla. Kilpailu oli kauden viimeinen, ja sen voitti Graham Hill, jolle voitto oli kauden kolmas. Hill voitti kuljettajien maailmanmestaruuden.
Hyakinthos
Hyakinthos () oli sankarijumala ja Kleion ja Makedonian kuninkaan Pieroksen poika. Toisaalla hänen vanhemmikseen mainitaan Amyklas ja Diomede tai hänet nimetään Oibaloksen pojaksi. Häntä palveltiin jumalana Amyklaissa jo mykeneläisellä kaudella.
Amyklain ja Spartan merkittävimpiin juhliin kuului Hyakinthokselle omistettu Hyakinthia-juhla. Juhla kesti kolme päivää, joista yhtenä surtiin sankarijumalan kuolemaa ja kahtena muuna juhlittiin hänen uudestaan syntymistään.
Tarinassa Hyakinthos oli kaunis nuorukainen, jota Apollon rakasti. Tarun mukaan he kilpailivat kiekonheitossa. He heittivät vuorotellen kunnes Apollon heitti kiekkoa kaikin voimin tehdäkseen rakastettuunsa vaikutuksen. Hyakinthos riensi ottamaan sitä kiinni tehdäkseen vuorostaan vaikutuksen Apolloniin, ja pudotessaan kiekko osui häneen ja hän kuoli.
Toisen tarinan mukaan Hyakinthoksen kuolemasta oli todellisuudessa vastuussa länsituulen jumala Zefyros. Pojan kauneus aiheutti riitaa Zefyroksen ja Apollonin välille, ja sitä pahensi se, että Hyakinthos suosi jousella ampuvaa Apollon-jumalaa. Mustasukkainen Zefyros puhalsi Apollonin kiekon sivuun niin että se osui Hyakinthokseen, joka kuoli. Kun Hyakinthos kuoli, Apollon ei päästänyt häntä Haadeen luokse vaan teki hänen vuotavasta verestään hyasintti-nimisen kukan. Ovidiuksen kertomuksen mukaan Apollonin kyyneleet jähmettyivät juuri syntyneen kukan terälehdille merkiksi hänen surustaan. Tarun hyasintiksi on kuitenkin tunnistettu hyasintin lisäksi joukko muitakin kasveja, muun muassa iris.
Vaikka tarujen Hyakinthos oli mies, nimi on nykyisin useissa kielissä naisen nimi ja viittaa kukkaan eikä taruhahmoon.
Yrjö Weilin
Georg (Yrjö) Hugo Karl Weilin, kirjailijanimet Yrjö Veijola tai Weijola ja Juho Aura (12. elokuuta 1875 Jyväskylä – 5. joulukuuta 1930 Helsinki), oli suomalainen liikemies, kirjailija, kustantaja ja suomentaja.
Weilinin vanhemmat olivat liikemies ja koulunopettaja Alexander Georg Weilin ja Hanna Elisabet Dorothea von Brandenburg. Hänen puolisonsa vuodesta 1900 oli Helmi Matilda Wilhelmina Mäkelä. Weilin tuli ylioppilaaksi 1893 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1899 ja maisteriksi 1900.
Weilin oli Helsingin Sanomien avustaja 1912–1915 ja Kaunokirjailijaliiton sihteeri 1901–1906. Hän toimi Minervan kirjakaupan ja kustannusliikkeen johtajana 1901–1911, autoliike Yrjö Weilin & Kumpp. Oy:n johtajana 1911–1929.
Weilin oli ensimmäinen ajokortin Suomessa saanut sen jälkeen, kun autoilijoiden järjestyssäännöt olivat valmistuneet. Eri lähteissä 1980-luvulta lähtien sanotaan, että hän olisi tilannut autoliikettään varten vuoden 1907 Tukholman autonäyttelyyn Akseli Gallen-Kallelalta julisteen "Bil-Bol", josta tuli myöhemmin yksi suomalaisen julistetaiteen kulmakiviä, mutta nämä tiedot on osoitettu kiistanalaisiksi. Tilaaja ei välttämättä ollut Weilin, tai jos olikin, hän mahdollisesti vain välitti ruotsalaisen autokauppiaan tilauksen.
Weilin julkaisi runoja ja huvinäytelmiä. Hänen näytelmätuotantonsa koostuu lähinnä komedioista ja kansannäytelmistä. Näytelmästä "Nuori luotsi" (1904) tehtiin kaksi mykkäelokuvaa, joista ensimmäisen ohjasi Kaarle Halme 1913 ja toisen Erkki Karu 1928. Hänen runosuomennoksinaan tunnetaan myös J. L. Runebergin runoja sekä Jean Sibeliuksen säveltämä Viktor Rydbergin "Ateenalaisten laulu" ja hän suomensi myös muun muassa Lars Stenbäckin, Gustaf Frödingin ja Oscar Levertinin runoja. Weijolan tunnetuin suomennos lienee Émile Zolan prostituutiota käsittelevä romaani "Nana" (1930).
Pikkupunka
Pikkupunka ("Anagallis minima") on euraasialainen, hyvin pienikokoinen yksivuotinen kasvilaji. Suomessa se on harvinainen merenrantojen kasvi ja luokiteltu uhanalaiseksi.
Pikkupunka kasvaa vain 0,5–5 senttimetrin pituiseksi. Sen varret ovat hentoja, rentoja ja usein punertavia. Varsi haaroo tavallisesti tyvestä, haarat ovat kaarevasti kohenevia ja kapealti siipipaltaisia. Pienet lehdet ovat ehytlaitaisia, puikeita ja aivan lyhytruotisia. Alemmat lehdet ovat vastakkain, ylemmät ovat kierteisesti. Vaalean punertavat pienet kukat sijaitsevat ylemmissä lehtihangoissa. Kukan ratasmainen teriö on paljon verhiötä lyhempi. Pikkupunka kukkii Suomessa kesä-elokuussa.
Pikkupunkaa tavataan Euroopassa Espanjasta itään aina Keski-Venäjälle saakka. Eteläisimmät havainnot ovat Keski-Italiasta ja Balkanin niemimaalta, pohjoisessa levinneisyysalue ulottuu Britteinsaarille, Etelä-Norjaan, -Ruotsiin ja -Suomeen sekä Baltiaan. Lisäksi lajia tavataan satunnaisesti Pohjois-Amerikassa. Suomessa pikkupungalla on kolme esiintymisaluetta: Kymenlaaksossa, Varsinais-Suomessa sekä Varsinais-Suomen ja Satakunnan rajamailla. Kaikki esiintymispaikat ovat merenrannoilla tai niiden välittömässä läheisyydessä.
Suomessa pikkupunka kasvaa tyypillisesti avoimilla paikoilla hiekka- ja hiesupohjaisilla merenrantaniityillä. Etelämpänä se on myös sisämaan kasvi, jota tavataan monenlaisilla avoimilla ja kosteilla paikoilla, joissa maan pinta on särkynyt. Suomessa syy lajin harvinaistumiseen on rantaniittyjen umpeenkasvu karjan laidunnuksen lähes loputtua.
Vanessa Hudgens
Vanessa Anne Hudgens (s. 14. joulukuuta 1988 Salinas, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän tuli tunnetuksi Disneyn "High School Musical" -elokuvista.
Hudgens syntyi Salinasissa, Kaliforniassa ja muutti nuorena pitkin länsirannikkoa. Hänen isänsä Gregory Hudgens työskenteli palomiehenä ja äitinsä Gina (o.s. Guangco) teki toimistotöitä. Vanessalla on myös nuorempi sisko, Stella Hudgens. Saatuaan roolin televisiomainoksesta Hudgens muutti perheensä kanssa Los Angelesiin. Nykyään hän asuu Hollywood Hillsissä.
Hudgens seurusteli "High School Musical" -elokuvien vastanäyttelijänsä Zac Efronin kanssa vuosina 2005–2010. He erosivat vuoden 2010 joulukuussa, mutta ero vahvistettiin vasta helmikuussa 2011. Hudgens on seurustellut näyttelijä Austin Butlerin kanssa vuodesta 2011 lähtien.
Hudgens toimi morsiusneitona Ashley Tisdalen häissä syyskuussa 2014.
Hudgens oli yksi vuonna 2007 tehdyn tietomurtosarjan uhreista, joiden intiimeitä valokuvia julkaistiin internetissä. Elokuussa 2009 julkaistiin lisää Hudgensin alastonkuvia, jonka johdosta hän haastoi kuvien julkaisseen "www.moejackson.com" verkkosivun oikeuteen kuvien luvattomasta jakelusta.
Nuorena Hudgens esiintyi muun muassa teatterimusikaaleissa "Evita", "Carousel" ("Karuselli") ja "Cinderella" ("Tuhkimo"). Vuonna 2003 Hudgens sai pienen roolin elokuvasta "Kolmetoista" ja vuonna 2004 hän näytteli elokuvassa "Myrskylinnut". Ennen läpimurtoaan Hudgens vieraili myös televisiosarjassa "Zackin ja Codyn viiden tähden elämää".
Vuonna 2005 Hudgens sai pääroolin Disney Channelin televisioelokuvasta "High School Musical", josta tuli lukuisia palkintoja. Elokuvan koe-esiintymisessä Hudgens lauloi Robbie Williamsin kappaleen ”Angels”. Vuonna 2007 "High School Musical 2" oli kaikkein katsotuin televisioelokuva Yhdysvalloissa ja seuraavana vuonna "" sai ensi-iltansa valkokankaalla.
Vuonna 2009 Hudgens näytteli sivuosassa elokuvassa "Bandslam", mutta elokuva ei menestynyt odotetusti.
Vuonna 2011 hän näytteli elokuvissa "Beastly" ja "Sucker Punch".
Vuonna 2012 Hudgens oli suuressa osassa hyvin menestyneessä seikkailuelokuvassa, sekä rikos-komediaelokuvassa Spring Breakers.
2013 julkaistut elokuvat The Frozen Ground, Machete Kills ja Gimme Shelter eivät nousseet suuriksi menestyksiksi.
Hudgensin debyyttialbumi, "V", ilmestyi 26. syyskuuta 2006. Albumilta nousi hittikappaleeksi ”Come Back to Me”, josta on tehty myös musiikkivideo. Zac Efron esiintyi kappaleen "Say OK" musiikkivideolla.
Hudgensin toinen albumi "Identified" ilmestyi 24. kesäkuuta 2008.
Kalevi Saukkonen
Kalevi Johannes Saukkonen (s. 4. kesäkuuta 1943 Turku) pitää hallussaan maratonien lukumäärän Suomen ennätystä.
Saukkonen aloitti maratonien juoksemisen 30-vuotiaana, vuonna 1973. Tuona vuonna hän juoksi vain yhden maratonin ja aikaa kului 4.15.03. Sen jälkeen kokonaan väliin on jäänyt vain yksi vuosi ja 2000-luvulla maratoneja on tullut joka vuosi useita kymmeniä. Saukkonen juoksi 1 000. maratoninsa 26.2.2005 Kaskisissa. 2 000 maratonia Saukkoselle tuli täyteen Helsingin Paloheinässä 11.6.2016.
Saukkosen jälkeen toiseksi eniten maratoneja on suomalaisista elämänsä aikana juossut Hans Mannsten, jolla maratoneja on (8.6.2016 mennessä) 1258.
Saukkonen edustaa Varsinais-Suomen Veteraaniurheilijoita.
Aarni Kouta
Aarni Kouta (oik. Arnold Elias Candolin, 24. syyskuuta 1884 Vanaja – 24. helmikuuta 1924 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, suomentaja ja sanoittaja. Hän suomensi muun muassa Friedrich Nietzschen, August Strindbergin ja Henrik Ibsenin teoksia.
Koudan vanhemmat olivat kirkkoherra Kaarlo Adrian Candolin ja tämän ensimmäinen vaimo Dagmar Maria Andersin. Kouta oli naimisissa 1904–1907 Sally Eine Niklanderin kanssa. Avioeron jälkeen hän meni uusiin naimisiin Elisa Cecilia Maria Roschierin kanssa 1908.
Ghoti
Ghoti on tiettävästi irlantilaissyntyisen näytelmäkirjailija George Bernard Shaw’n luoma keinotekoinen esimerkkisana, jonka tarkoituksena on osoittaa, kuinka epäsäännöllinen englannin oikeinkirjoitus on. Sana lausutaan , aivan kuten kalaa tarkoittava sana "fish".
Shaw’n esimerkki perustuu siihen, että englannin kielessä sama äänne voidaan kirjoittaa eri tavoin sanasta riippuen. "Ghotissa"  lausutaan kuten sanassa "laugh", ’nauraa’ (, tai ),  lausutaan kuten sanassa "women", ’naiset’ ( tai ) ja  lausutaan kuten sanassa "nation", ’kansakunta’ ().
Shaw kannatti englannin kielen oikeinkirjoituksen uudistamista muun muassa Charles Darwinin ja Alfred Tennysonin tavoin. Vaikka Shaw käyttikin "ghotia" esimerkkinä tukeakseen uudistamispyrkimyksiä, hänen ei varmuudella voida sanoa keksineen sanaa.
Piero Drogo
Piero Drogo (8. elokuuta 1926 Vignale Monferrato, Alessandria – 28. huhtikuuta 1973 Bologna) oli italialainen Formula 1 -kuljettaja ja autokorirakentaja. Hän osallistui vain yhteen Grand Prix -kilpailuun saavuttamatta yhtään MM-pistettä. Drogo oli Italian GP:ssä aika-ajoissa 15. ja kilpailussa kahdeksas. Drogo kuoli auto-onnettomuudessa 46-vuotiaana.
Luettelo tunnetuista sokeista
Tämä on luettelo tunnetuista henkilöistä, jotka joko syntyivät sokeina tai sokeutuivat elämänsä myöhemmässä vaiheessa esimerkiksi jonkin sairauden takia.
Innes Ireland
Robert McGregor "Innes" Ireland (12. kesäkuuta 1930 – 22. lokakuuta 1993) oli skotlantilainen upseeri, insinööri ja kilpa-ajaja.
Ireland syntyi 12. kesäkuuta 1930 Mytholmroydissa, Yorkshiressa, Englannissa skotlantilaisen eläinkirurgin pojaksi. Hänen perheensä palasi Skotlantiin hänen ollessaan vielä nuori, jossa kouluttautui insinööriksi Rolls-Roycelle ensin Glasgow'ssa ja myöhemmin Lontoossa. Hän aloitti varsinaisen kilpa-ajamisen 27-vuotiaana ajamalla urheiluautoluokissa.
Formula 1 -sarjaan Ireland tuli ensimmäisen kerran vuonna 1959 urheiluautomenestyksensä myötä. Vuosina 1959-60 hän keräsi useita palkintokorokesijoituksia ja voitti vuoden 1961 Yhdysvaltojen osakilpailun. Hän keräsi kaiken kaikkiaan 47 MM-pistettä. Hän osallistui myös sarjan ulkopuolisiin kilpailuihin.
Formula 1:sten lisäksi Ireland ajoi Le Mansin 24 tunnin ajoja, joissa sijoittui parhaimmillaan kuudenneksi vuonna 1964, ja Lontoo-Sydney rallia.
Kilpa-ajamisen lisäksi Ireland toimi "Autocar"-lehden urheilutoimittajana sekä British Racing Drivers' Club -kerhon puheenjohtana. Hänen saavutuksistaan kirjoitettiin kirjoissa "Marathon in the Dust" sekä "All Arms and Elbows". Irelandia pidettiin sanojensa mukaisena miehenä, jota kuvailtiin nopeaksi, lojaaliksi sekä herrasmiesmäiseksi seurapiiri-ihmiseksi. Hänen ajouransa oli täynnä erilaisia ylä- ja alamäkiä. Vuonna 1961 hän loukkaantui Monacon GP:n harjoituksissa ja kärsi kivuista myös saadessaan lääkkeenä morfiinia, jolle oli allerginen. Vaikka Ireland toi autonvalmistaja Lotukselle ensimmäisen Formula 1 -sarjan osakilpailuvoiton kauden lopussa, hänet erotettiin ja korvattiin Jim Clarkilla. Samana vuonna BRM-talli tarjosi Irelandille ajopaikkaa kaudeksi 1962, mutta hän kieltäytyi vedoten Stirling Mossin perheen tallille tekemäänsä sopimukseen. Graham Hill voitti BRM:n autolla vuoden 1962 mestaruuden Irelandin tyytyessä alisuoritteiseen autoon. Loput urastaan hän ajoi vaihtelevalla menestyksellä Lotuksen, BRP:n ja BRM:n autoilla.
Ireland kuoli syöpään 22. lokakuuta 1993 Readingissa, Berkshiressa, Englannissa 63-vuotiaana.
Tauno Rautiainen
Tauno Ukko Kullervo Rautiainen (31. heinäkuuta 1912 – 29. marraskuuta 1962) oli Yleisradion toimittaja, joka muistetaan suosittuna tietokilpailujen järjestäjänä. Hän perusti Viisasten kerhon vuonna 1945 ja toimi sen puheenjohtajana kuolemaansa saakka. Kerho toimi 50 vuotta ja lopetti toimintansa vuonna 1995. Toinen suosittu radion tietokilpailu oli 1950-luvun alussa alkanut "Ota tai jätä" -visailu.
"Ota tai jätä" -visailussa radion kuuntelijoilla oli tilaisuus punnita yleistiedon tuntemustaan. Ohjelman muoto oli samantapainen kuin 1999–2007 esitetyssä "Haluatko miljonääriksi?" -ohjelmassa: kilpailijalle esitettiin seitsemän kysymystä, jotka vaikeutuivat loppua kohti. 
Oikein vastatun kysymyksen jälkeen oli mahdollisuus ottaa rahat tai saada seuraava kysymys. Päätös oli tehtävä seuraavaa kysymystä tietämättä.
Palkintosumma oli nykyrahassa katsottuna vaatimaton 100 markkaa ensimmäisestä kysymyksestä (vuoden 1963 rahanuudistuksen jälkeen 1 markka). Summa kaksinkertaistui kysymysten edetessä,
joten kuudennesta kysymyksestä oli tarjolla 3200 markkaa (32 mk) ja viimeisestä 10000 markkaa (100 mk). Väärin vastannut kilpailija joutui lopettamaan tyhjin käsin.
Rautiaisen kuoleman jälkeen visailu jatkui Timo T. Kaukosen juontamana 1970-luvun puoliväliin. 1960-luvun loppupuolella voitot muuttuivat siten, että aloitettiin markasta ja voitto kolminkertaistui siten, että kuudennesta sai 250 markkaa ja viimeisestä 750 markkaa. 
Samalla luotiin lohdutuspalkinto: jos kilpailija vastasi väärin kuudenteen kysymykseen, hän sai 27 markkaa (eli yhtä vähemmän kuin oli jo vastannut oikein) ja väärästä seitsemännestä sai 81 markkaa. Kilpailijan vastattua oikein kuuteen kysymykseen vaihtoehdot olivat siis joko ottaa 250 mk tai ottaa kysymys ja saada joko 750 mk tai 81 mk vastauksesta riippuen. Kysymyksen ottamiseen sisältyi siis aina riski.
Televisiolähetysten aloittamisen jälkeen Rautiainen kehitti "Visailukisailu"-nimisen tietokilpailuohjelman vuonna 1958. Se oli samantapainen kuin radion "Ota tai jätä", mutta väärästä vastauksesta ei pudonnut kisasta, vaan erehdyksen saattoi paikata suorittamalla tehtävän. Tehtävät olivat samanlaisia kuin erilaisissa pantinlunastusleikeissä. Visailukisailu päättyi Rautiaisen kuollessa 1962.
"Ota tai jätä" ja "Visailukisailu" järjestettiin Helsingin kauppakorkeakoulun juhlasalissa. Viisasten kerho toimi Yleisradion studiossa. Helsingissä oli 1950– ja 1960-luvuilla erittäin vähän yleisötilaisuuksiin sopivia tiloja.
Tauno Rautiainen muistetaan myös jokaisen ohjelman päätössanoista: "Palaver on päättynyt". Siitä on tullut suomen kieleen lentävä lause.
Tauno Rautiaisen puoliso Kirsti Rautiainen tuli tunnetuksi televisiossa Tupla tai kuitti-visailun juontajana.
Yhdysvaltain vaakuna
Yhdysvaltain vaakuna tai Yhdysvaltain suuri sinetti on Yhdysvaltain tunnus lipun, kahden moton ja kansallislaulun ohella. Se koostuu kahdesta osasta, etupuolesta ja kääntöpuolesta. Etupuolella on valkopäämerikotkan kuva ja toisella puolella on keskeneräinen pyramidi jonka päällä on kaikennäkevä silmä ns. "all-seeing-eye". Vaakunaa käytettiin ensi kerran vuonna 1782. Vuodesta 1935 lähtien molempia puolia vaakunasta on käytetty Yhdysvaltain yhden dollarin setelissä.
Vaakunassa on valkopäämerikotka, joka pitelee 13:a nuolta ja oliivipuun oksia jossa on 13 lehteä ja 13 oliivia. Oliivipuun oksat kuvastavat rauhaa ja nuolet kuvastavat sotaa. Kotkan pää osoittaa kohti rauhaa, eli oliivipuunoksia. Kotkan suussa riippuu liina jossa lukee "E pluribus unum", eli "Monesta yksi". Kotkan pään yläpuolella, sinisellä taustalla, on 13 tähteä jotka muodostavat yhdessä Daavidin tähden. Aikaisemmin kotkalla oli niskatöyhtö, joka kuvasti Feenikslintua
Kotkan rinnassa riippuu Yhdysvaltain lippua muistuttava kilpi. Kilvessä on kaksi eroavaisuutta Yhdysvaltain lippuun nähden, kilvessä ei ole tähtiä sinisellä taustalla ja ulommaiset raidat ovat valkoiset. Luku 13 symboloi Yhdysvaltain 13 ensimmäistä siirtokuntaa. 13 esiintyy vaakunassa:Vaakunan toisessa puolessa esiintyy keskeneräinen pyramidi jonka päällä katselee kaikennäkevä silmä. Pyramidi koostuu 13 tasanteesta, alimmaisella tasanteella on roomalaisin numeroin kirjoitettu: "MDCCLXXVI", eli 1776 joka on Yhdysvaltain itsenäistymisvuosi. Silmän takana on nouseva aurinko joka kuvastaa uutta maata lännessä. Nouseva aurinko kuvastaa myös uuden maan nousua.
Vaakunassa on tunnuslauseet: ""Annuit Cœptis"" eli "Hän puoltaa tehtäväämme" ja ""Novus Ordo Seclorum"" eli "Uusi aikakausien järjestys". Ensimmäisen tunnuslauseen "Hänellä" viitataan Jumalaan.
Kotkalla on yhteensä 65 siipisulkaa ja 9 pyrstösulkaa. Vasemmassa siivessä on 33 sulkaa ja oikeassa 32. Pyramidin juurilla kasvavat kasvit ovat oletettavasti akaasioita. Molemmat vaakunat ovat pyöreitä sekä molempien vaakunoiden reunaa kiertää kolme mustaa viivaa.
Severi Nuormaa
Severi Nuormaa (15. lokakuuta 1865 Pälkäne – 11. kesäkuuta 1924 Turku), vuoteen 1906 asti Nyman, oli suomalainen runoilija, sanoittaja, toimittaja ja kansansivistäjä.
Nuormaa syntyi Pälkäneellä syksyllä 1865 käsityöläisperheeseen. Hänen isänsä Reinhold Nyman oli ammatiltaan seppä. Äiti oli sepän tytär Helena Salomontytär. Heidän poikansa kävi koulua ja valmistui ylioppilaaksi 1888. Hän jatkoi opintoja yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi 1893. Vuonna 1894 hän avioitui Hilja Dagmar Ernestine Wendellin kanssa ja julkaisi vuotta myöhemmin esikoisrunokokoelmansa "Kotoisilla rannoilla".
Nuormaa työskenteli vuosina 1894–1898 johtajana Etelä-Hämeen kansanopistossa (nyk. Päivölän Kansanopisto) ja sen jälkeen neljä vuotta 1899–1903 Tampereen työväenopiston johtajana. Ensimmäisen sortokauden aikana Nuormaata uhkasi karkotus Siperiaan, minkä vuoksi hän asui vuosina 1903–1905 Yhdysvalloissa, jossa hän työskenteli "Päivälehden" (Michigan) ja "Amerikan Kaiun" (Brooklyn) palveluksessa. Sieltä palattuaan hän työskenteli vuoden verran "Tampereen Sanomissa" toimittajana. Hän jatkoi toimittajanuraansa "Helsingin Sanomissa" 1906–1909, vastaavana päätoimittajana "Turun Sanomissa" 1910, "Kodin Kuvastossa" 1911–1914 ja vielä kuolemaansa asti päätoimittajana "Turun Sanomissa" 1919–1924.
Sanomalehtityönsä ohessa Nuormaa toimi Turun työväenopiston johtajana vuosina 1909–1918 ja Turun kaupunginvaltuutettuna vuosina 1919 ja 1920 . Tärkeä luottamustehtävä oli myös Suomen Kirjailijaliiton puheenjohtajuus 1906–1908.
Nuormaa ehti julkaista elämänsä aikana seitsemän runokokoelmaa sekä koota yhdessä Edvard Reinin kanssa kokoomateoksen "Adolf Ivar Arwidssonin tutkimuksia ja kirjoitelmia". Hän suomensi myös Zacharias Topeliuksen "Lukemisia lapsille" -sarjan runoja ja osallistui sarjan toimituskuntaan. Muut merkittävimmät suomennokset olivat Viktor Rydbergin työväenhenkinen "Uusi Grottelaulu" (1896) ja Sándor Petőfin kokoelma "Runoja" (1892).
Nuormaa kuoli keuhkokuumeeseen 11. kesäkuuta 1924 Turussa. Hänen ystävänsä Eino Leino lähetti hänelle postikortin vielä Nuormaan kuoleman jälkeen. Kortin osoitteena oli "Maestro Severi Nuormaa. Turku. Manala." ja itse kortissa Leino kysyi: "Vieläkö helskytät, hei, / tätä suomesi soipoa kieltä: / Veljesi / Eino Leino." Nuormaan viimeinen kirja, "Risti ja Runo" julkaistiin vuonna 1922.
Hilja ja Severi Nuormaalla oli kolme lasta, joista Arvi Nuormaa (1895–1956) oli lehtimies ja kääntäjä ja Sirkka Ruotsalainen (1901–1995) toimitti mm. Aku Ankka -lehteä.
Pentti Viljanen
Pentti Elias Viljanen (30. heinäkuuta 1915 Tampere – 5. toukokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Viljanen esiintyi kaiken kaikkiaan noin 75 elokuvassa, yleensä koomisissa ja pienissä osissa. Kosti Elon näyttelijäkoulun jälkeen Viljanen näytteli Tampereen Teatterissa, Helsingin kaupunginteatterissa, Iloisessa Teatterissa, Punaisessa Myllyssä ja MTV-teatterissa.
Viljanen esiintyi useissa sotilasfarsseissa 1950-luvulla ja profiloitui Reino Valkaman kanssa aliupseerirooleihin ollen itse usein kersantin roolissa. Poikkeuksena sotilasfarsseissa oli yli-ikäisen varusmieskorpraali Konstilan osa elokuvassa "Komppanian neropatit" (1952). Hänen ainoa sankariroolinsa oli Väliportin Matin osa Teuvo Tulion esikoisohjauksessa "Taistelu Heikkilän talosta" (1936), joka oli myös Viljasen ensimmäinen elokuva. Viljasen viimeiseksi elokuvaksi jäi Rauni Mollbergin ohjaama televisioelokuva "Siunattu hulluus" (1975). Viljanen sai ainoan Jussi-palkintonsa elokuvasta "Omena putoaa..." (1952).
Varsinaisia päärooleiksi luokiteltavia osia Viljasella oli vain muutama. Esimerkkeinä voisi mainita jo mainitut "Taistelu Heikkilän talosta" -elokuvan Väliportin Matti (1936) ja "Komppanian neropatit" -farssin korpraali Konstila (1952) sekä "Pontevien pommaripoikien" Pena (1948), "2 hauskaa vekkulia" -elokuvan toinen miespääosa (1953) ja "Kovanaaman" valokuvaaja Pinsiö (1954).
Viljanen kuoli 59-vuotiaana vuonna 1975.
Tofan kieli
Tofan kieli (aikaisempi nimitys "karagassi"; tofaksi "тоъфа дыл", "tofa dıl") on Venäjällä Irkutskin alueella asuvien tofalarien puhuma turkkilainen kieli.
Tofalarit asuvat Sajanvuoriston itäosassa Tuvan ja Krasnojarskin aluepiirin rajalla Irkutskin alueen Nižneudinskin piirissä. Tofalarien asuttamia taajamia ovat Alygdžer, Nerha ja Verhnjaja Gutara.
Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 722 tofalaria ja 323 tofan kielen puhujaa. Kansallisuudeltaan tofalareista 42,8 % ilmoitti äidinkielekseen tofan ja 55,5 % venäjän. Vuoden 2002 väestölaskennassa rekisteröitiin 837 tofalaria ja 378 tofan puhujaa. Tarkempi tilasto osoittaa, että Irkutskin alueen 723 tofalarista kaikki osaavat venäjää, mutta vain 114 puhuu tofaa.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 93 tofan puhujaa.
Perinteisen luokittelun mukaan tofa kuuluu turkkilaisten kielten uiguurilais-oguusilaisen ryhmän uiguurilais-tukyilaiseen alaryhmään. Sen lähin sukukieli on tuva, jonka murteena sitä voidaan myös pitää. Uudemman näkemyksen mukaan tofa, tuva sekä Mongolian alueella puhuttavat uiguuri-urjanhai ja tsaatan muodostavat sajanilaisen alaryhmän.
Tofan kielessä on säilynyt paljon muinaisturkkilaisia ja muinaisuiguurilaisia piirteitä. Fonetiikassa on havaittavissa kettiläinen substraatti. Sanastossa on vaikutteita mongolista, burjaatista ja venäjästä. Murre-erot ovat vähäisiä.
Ensimmäinen tofan kielen tutkija oli suomalainen M. A. Castrén, jonka kielioppi ja sanasto julkaistiin vuonna 1857.
Vuonna 1989 laadittiin kyrilliseen kirjaimistoon perustuva, lisämerkein täydennetty tofan kirjaimisto. Sen jälkeen tofaksi on julkaistu muutamia äidinkielen oppikirjoja. Kieltä opetetaan aineena kolmessa koulussa.
"Tofan kirjaimisto"
Elvyttämistoimista huolimatta tofaa voidaan pitää kuolevana kielenä. Sitä käyttävät etupäässä vanhukset. Asiantuntija-arvion mukaan tofaa puhuu sujuvasti alle 2 % tofalareista.
Gabriel García Moreno
Gabriel García Moreno (24. joulukuuta 1821 – 6. elokuuta 1875) oli Ecuadorin presidenttinä vuodet 1861–1865 ja 1868–1875. Presidenttikausiensa välisenä aikana hän toimi diplomaattina. Ensimmäisellä kaudellaan García Moreno lisäsi kirkon vaikutusvaltaa hallinnossa merkittävästi. Toisella kaudellaan hän laajensi presidentin oikeuksia ja mahdollisti loputtoman uudelleenvalinnan. García Moreno loi Ecuadoriin autoritaarisen teokratian, mutta hänen kaudellaan infrastruktuuri kehittyi ja korruptio väheni. Hän perusti Konservatiivipuolueen 1869. Diktatuuria vastustanut nuorisojoukko pieksi hänet kuoliaaksi vuonna 1875.
Meksikonkarvatonkoira
Meksikonkarvatonkoira ("Xolo", "Xoloitzuintli", "Xoloitzcuintle", "Mexican Hairless Dog") on meksikolainen alkukantainen koirarotu. Sitä pidetään harvinaisena, mutta se ei ole kuolemassa sukupuuttoon. Maailmassa arvioidaan olevan noin 5 000 yksilöä, joista 4 000 elää Meksikossa.
Rotu eli pitkään ilman tavoitteellista jalostustyötä. Rotua risteytettiin mm. villakoirien, chihuahuoiden ja mäyräkoirien kanssa. 1950-luvulla rotu sai uuden alun eurooppalaisten etsintäjoukkojen avulla, sillä pääasiassa brittiläisistä diplomaateista koottu ryhmä matkusti ympäri Meksikon maaseutuja ja tutkimattomia kyliä etsien jalostuskelpoisia yksilöitä. Eräs tunnetuimmista rodun "pelastajista" oli kreivitär Lascie Premio Real. Yhdessä Lascie Premio Real ja englantilainen armeijan kenraali Norman P. Wright kirjoittivat ensimmäisen rotumääritelmän, joka sittemmin otettiin käyttöön Meksikon kennelliitossa.
Meksikonkarvattomatkoirat jaetaan kokonsa puolesta kolmeen eri kokoluokkaan: pieni (25–35 cm), keskikokoinen (36–45 cm) ja suuri (46–60 cm). Erittäin hienoille yksilöille sallitaan säkäkorkeus 62 cm:iin saakka. Runko on mittasuhteiltaan tasapainoinen, rinta leveä ja rintakehä tilava, raajat ja häntä ovat pitkät.
Rodun erityispiirre on karvapeitteen täydellinen puuttuminen rungosta. Kuitenkin otsassa ja niskassa kasvaa lyhyttä, karkeaa ja tiheää karvaa, joka voi olla minkä väristä tahansa. Tämä karva ei koskaan saa muodostaa pitkää, laadultaan pehmeää päätupsua. Karkeaa karvaa esiintyy usein käpälissä ja hännänpäässä, sen puuttuminen ei kuitenkaan ole virhe. Pitkäkarvaisuus on hylkäävä virhe. Joillain yksilöillä on kokonainen karvapeite.
Yksivärisyys ja tummat värisävyt ovat toivotuimmat. Väri vaihtelee mustasta mustanharmaaseen, liuskeenharmaaseen, tumman harmaaseen, punertavaan, maksanruskeaan, pronssinväriseen tai kullankeltaiseen. Väri voi olla kirjava, johon luetaan myös valkoiset läiskät.
Meksikonkarvattomatkoirat ovat uteliaita ja hellyydenkipeitä. Alkukantaisina koirina ne ovat usein vieraita ihmisiä kohtaan välinpitämättömiä ja varautuneita.
Meksikonkarvattomankoiran historia ulottuu yli 3 000 vuoden taakse muinaiseen Meksikoon. Sitä pidettiin Xolotl-jumalan edustajana, mistä se sai toisen nimensä; itzuintli tarkoittaa puolestaan koiraa. Muinaiset intiaanit pitivätkin meksikonkarvattomia pyhinä koirina, jotka auttoivat omistajiensa sieluja matkalla tuonpuoleisessa.
Marc Cherry
Marc Cherry (s. 23. maaliskuuta 1962) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan parhaiten sarjan "Täydelliset naiset" luojana. Hän on ollut myös mukana kirjoittamassa sarjaa "Tyttökullat" sekä heikommin menestynyttä tilannekomediaa "The Crew". Marc Cherry on julkisesti kertonut olevansa homoseksuaali.
Marc Cherry on kertonut saaneensa innoituksen sarjaan "Täydelliset naiset" omasta lapsuudestaan. Cherryn äiti luopui oopperalaulajan urastaan kasvattaakseen lapsia. Perhe asui Cherryn lapsuusvuosina Oklahomassa, josta muutti myöhemmin Kaliforniaan Orangen piirikuntaan, samantapaiseen ympäristöön kuin missä sarja tapahtuu.