hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Akaton mies
Akaton mies on vuonna 1983 valmistunut Edvin Laineen ohjaama elokuva, kansankomedia kylästä, jossa poikamiehet ovat vailla emäntää. Elokuvan on käsikirjoittanut Seppo Lappalainen.
Edvin Laineen itse leikkaaman version pituus on 131 minuuttia. Seppo Lappalainen kirjoitti oman käsikirjoituksensa pohjalta vuonna 1985 romaanin "Akaton mies". Elokuvan jatko-osa "Akallinen mies" sai ensi-iltansa vuonna 1986.
Aikamiespoika Unto Puumalainen (Järvinen) elelee yksinään viljelemällään maatilalla. Eräänä päivänä hänen puimalansa syttyy palamaan. Ovaskaisen vanhaisäntä on juuri jututtamassa uutta pankkineitiä konttorissa, kun he haistavat palaneen käryn. Puimala palaa poroksi. Kylässä on muitakin aikamiespoikia, nimittäin Ovaskaisen poika Lassi, joka hänkään ei ole saanut taloon nuorikkoa. Kylässä on myös pontikkaa keittelevä vanhempi mies, Ruskan Jukka, jonka kanssa aikamiespojat viettävät aikaansa paremman puutteessa. Eräänä päivänä Unto ilmestyy Ruskan Jukan luokse ja kertoo laittaneensa seuranhakuilmoituksen lehteen nimimerkillä, ja nyt hän ei kuitenkaan kehtaa niitä itse noutaa kaupalta, jonne posti tuodaan. Jukka on epäileväinen, hän ei niitä hakisi, sillä hänellä on omat suunnitelmansa kaupan myyjättären suuntaan, joten kirjeitä hakemaan lähetetään Lassi.
Naisten lähettämiä kirjeitä Puumalaisessa luettaessa kylän pankkivirkailija Liisa Haapalainen astuu sisään tupaan. Hätäpäissään Unto työntää kirjeet Jukalle, jota hän kehottaa viemään "maamiesseuran paperit" takaisin Lassille. Liisa katsoo merkitsevästi Untoon, ja kirjeet katoavat nopeasti piiloon. Kirjeiden joukosta löytyy Lassia kiinnostava tarjokas emännäksi. Pankkineiti puolestaan on jo päätöksensä tehnyt, ja Unton poikamiespäivät näyttävät uhatuilta.
Elokuvan ensi-ilta oli 14. lokakuuta 1983 Helsingissä "Arenassa" ja "Bristolissa".
Kritiikeissä todetaan, että parinkymmenen vuoden takaisen vanhahtavan tyylin yhdistäminen nykyaikaan ei onnistu, ja roolisuorituksetkin ovat kovin pökkelömäisiä, lukuun ottamatta rooliinsa viinanpolttajana luonnetta saavaa Ahti Kuoppalaa.
Semey
Semey (, ), vuoteen 1994 asti Semipalatinsk ) on kaupunki Koillis-Kazakstanissa, lähellä Venäjän rajaa. Kaupunki sijaitsee Itä-Kazakstanin alueella (Şığıs Qazaqstan oblısı) Irtyšin varrella. Vuoden 2012 alussa kaupungissa asui runsas 305 000 asukasta.
Venäläiset perustivat vuonna 1718 Irtyšin varrelle vanhan buddhalaisluostarin viereen kaupungin kauppaa turvaavaksi linnoitukseksi. Vuonna 1778 linnoitus siirrettiin tulvien vuoksi 18 km ylävirtaan. Paikkakunnan nimi oli vuoteen 1782 saakka Semipalatkoi (). Nimen taustana on alkuperäisellä sijaintipaikalla aiemmin olleet seitsemän kammiota tai rakennusta (), vaikka myöhemmin tehdyissä selvityksissä löydettiinkin ainakin 9-10 rakennuksen jäänteitä. Linnoituksesta kasvoi kaupunki Keski-Aasian paimentolaisten ja Venäjän keisarikunnan kaupan myötä. Vuodesta 1854 lähtien kaupunki oli alueellinen hallintokeskus. 1800-luvun lopulla kaupunkiin karkoitettiin ihmisiä poliittisista syistä.
Turkestanin–Siperian rautatie valmistui 1930, ja kaupungista kehittyi neuvostoaikana tärkeä liikenteen ja teollisuuden keskus.
Kaupungista 138 km länteen sijaitsi Neuvostoliiton ydinaseohjelman ensimmäinen koealue, Semipalatinskin ydinkoealue, jossa tehtiin vuosina 1949–1989 yhteensä 456 ydinkoetta, mikä on lyönyt leimansa kaupungin historiaan.
Ilmasto on kuiva ja mantereinen. Semipalatinskin sääaseman vuosien 1961-1990 mittausten ilman keskilämpötila oli 3,5  °C. Tammikuun keskilämpötila on -15,0 °C ja heinäkuun 21,7 °C. Vuoden keskimäämäinen sademäärä on vain 277,4 millimetriä. Eniten sataa heinäkuussa ja vähiten tammikuussa.
Nykyinen Semey on vilkas yliopistokaupunki. Venäjän rajan läheisyyden ja tiedeyhteisön vuoksi kaupungissa on muuta maata venäläisempi ilme. Kaupungissa on sekä kazakinkielinen että venäjänkielinen teatteri. Kaupungissa on myös monia museoita.
Kaupunki sijaitsee Kazakstanin itäisen, Almatystä pohjoiseen johtavan pääradan varrella. Tältä radalta haarautuu Irtyšin eteläpuolella kulkeva sivurata länteen, ja jatkoyhteys maan pääkaupunkiin Astanaan. Semeyn rautatieasema on merkittävä, kaupungissa on myös lentoasema ja pieni jokisatama.
Oheinen taulukko kuvaa Semeyn väkiluvun kehitystä väestönlaskentojen kautta. Vuoden 1840 arvo on Venäjän imperiumin kaupunkeja kuvaavasta tilastosta, eikä ole varsinaisen väestönlaskennan arvo. Ensimmäinen koko silloisen valtakunnan kattanut väestönlaskenta tehtiin vuonna 1897.
Jakob Kettler
Jakob Kettler (28. lokakuuta 1610 Goldingen, Latvia – 1. tammikuuta 1682 Mitau, Latvia) oli Kuurinmaan herttuakunnan hallitsija vuodesta 1641 vuoteen 1682. Kettlerin alaisuudessa pieni nykyisen Latvian alueella sijainnut herttuakunta saavutti suurimman taloudellisen mahtinsa. Se kävi kauppaa tuon ajan eurooppalaisten suurvaltojen kanssa.
Vuonna 1651 Kettler lähetti laivaston perustamaan Fort Jacobin (nykyinen James Island) Gambiajoen saarelle. Vuonna 1654 hän valloitti Tobagon "Das Wappen der Herzogin von Kurland" -aluksellaan, joka oli varustettu 45 tykillä, ja jossa oli 25 virkamiestä, 124 sotilasta ja 80 uudisasukasperhettä.
Surat
Surat on satamakaupunki Gujaratin osavaltiossa Intiassa ja Suratin piirikunnan hallintokeskus. Kaupungin asukasluku oli 4 467 797 vuonna 2011. Surat on Ahmedabadin jälkeen Gujaratin toiseksi suurin kaupunki. Kaupunkia kutsutaan myös nimellä Suryapur eli aurinkokaupunki.
Parsit asettuivat Suratiin 1100-luvulla, myöhemmin se oli mogulien tärkeä satamakaupunki pyhiinvaellusmatkoilla Mekkaan ja vuonna 1601 britit tekivät sinne ensimmäisen asemapaikkansa Intiassa.
Surat on yksi Intian ja koko maailman nopeimmin kasvavista kaupungeista. Kaupunki on Intian kukoistavan timanttien käsittelyteollisuuden keskus. Vuonna 2003 kaikista maailman timanteista 92 % leikattiin Suratissa, joka tuotti noin kahdeksan miljardia Yhdysvaltain dollaria vientituloja. Timanttiteollisuus alkoi Gujaratin alueella vuonna 1901, jolloin Itä-Afrikasta tulleet timantin leikkaajat aloittivat toiminnan. 1970-luvulla alkoi timanttien vienti Yhdysvaltoihin.
Surat sijaitsee Mumbain ja Ahmedabadin välisen rautatien varrella. Matka Mumbaihin kestää neljä tuntia, Ahmedabadiin viisi tuntia.
Sancus
Sancus (tunnettiin myös nimillä Sangus ja Semo Sancus) oli roomalaisessa mytologiassa uskollisuuden, rehellisyyden ja valojen jumala. Sancuksen kultti oli alkuperältään joko etruskilainen, oskilainen tai sabiinilainen, mutta jo varhain roomalaiset yhdistivät jumaluuden saumattomasti roomalaiseen Dius Fidiukseen. Sancuksella oli Dius Fidiuksen kanssa yhteinen temppeli Roomassa Quirinaliksella.
Erityisesti Sancus suojeli avioliittovaloja, kestiystävyyttä, lakia, kauppaa ja erilaisia sopimuksia. Hänen nimensä esiintyi erilaisissa kirouksissa kirjoitettaessa sopimuksia, ja joidenkin nykyäänkin käytössä olevien sanojen, esimerkiksi sanan sanktio, etymologia on johdettavissa Sancuksen nimeen. Jumalan nimi puolestaan liittyi alun perin verbiin "sancire" "pyhittää", josta on johdettu myös adjektiivi "sanctus" "pyhä".
Sancuksella kerrotaan olleen yksi poika, sabiinien heeros Sabus.
Tiglia-lämpökausi
Tiglia-lämpökausi (engl. "Tiglian") 2,44–1,77/1,70 miljoonaa vuotta sitten oli suhteellisen lämmin ajanjakso varhaisella pleistoseenikaudella, jolloin esiintyi ilmaston vaihteluja ja oli ajoittain hyvin kylmääkin. Kausi kylmeni loppua kohden. 
Alankomaiden rannikon läheltä Pohjanmerestä otetut näytteet kertovat lämpötilan vaihteluista arktisen ja lauhkean välillä Tiglia-kaudella ja sitä edeltäneellä Pre-Tiglia-kausilla. Tiglia-kausi tunnetaan melko huonosti.
Kaudella oli karkeasti ottaen kolme lämmintä jaksoa, jolloin Alankomaiden lämpimmimmän kuukauden lämpötila nousi suunnilleen nykyiseen 20 asteeseen. Kylminä kausina lämpötila putosi jopa arktisiin tundralukemiin noin 10–12 asteeseen. Joidenkin arvioiden mukaan kauden C-vaiheessa olisi tapahtunut Pohjois-Belgiassa kiertoa lauhkeista leppäpitoisista lehtimetsistä havumetsiin, havumetsistä puistotundraan ja samaa sarjaa toiseen suuntaan. Näitä Belgian Campinen kerrostumia on eri arvioissa sijoiteltu myös Eburon-jääkausijaksoon ja Waal-lämpökauteen.
Islannissa oli hyvin suuria jäätiköitä 2,1 ja 1,925 miljoonaa vuotta sitten. Pienempiä oli noin 2,2 miljoonaa vuotta sitten, ehkä kolmessa jaksossa melko lyhyen ajan sisään. Melko suuria jäätiköitä syntyi noin 2,0 miljoonaa vuotta sitten.
Tiglia-lämpökausi osuu Matuyama-magneettikaudelle ja kaudella olivat Reunion I ja II-nimiset magneettiset tapahtumat.
Kausi jakautuu moneen alakauteen. Tiglia-kaudesta käytetään usein lyhennettä "T". Englannin punainen maakerrostuma Red Crag ulottuu Tiglia A--kauden loppuun asti. Tiglia B-C -kausille osuu Englannin Norwich Crag, jolta ajalta on Englannin ensimmäinen jäätikön muovaama muodostuma. C3 vastaa suunnilleen Ludhamia, kylmä C4 Thurn- ja C5-6 Ant-vaihettaa. Tiglia A-kausi erottuu Alankomaiden kerrostumissa selvänä puusukujen pyökit ja hemlokit yhteisesiintymänä, mikä muistuttaa Frechen I-interglasiaalia Ala-Reinillä. Tiglia A:han osuvat luultavasti Pohjois-Saksan liethin Mainweg- ja Nordende-lämpövaiheet. myöhemmin Tiglia/Waal-kausilla hemlokit olivat kovin tavallisia. Tiglia C:llä esiintyi jo aiemmin hävinneitä tertiäärikaudelle yleisiä olleita korkkipuita, laikkuköynnöksiä ja magnolioita hyvin harvinaisina.
Tiglia C vastaa Liethin Ellarhoop-vaihetta. Vesisaniainen "Azolla tegeliensis" esiintyi vain Tiglia-kaudella. Muuntuneessa muodossa "Azolla filiculoides" sitä esiintyi C4c-kaudelta Wacken-interglasiaaliin asti. Belgian siellä kryoturbaatiota aiheuttanut Beerse-kylmäkausi on liitetty Tiglia C4c:hen. C4C-kaudelle meren pinta laski huomattavasti, ja monet lämpimässä elävät nilviäiset hävisvät Alankomaiden edustalta. Tätä kylmää kautta vastannee Britannian Bavents-kausi.
Kautta vastaa Britannian Ludham - varhais-Beeston-kausi. Puolan Punurzyc, idempänä Brushevsk ja Borogevo. Kausi osuu megasyklille MC10. Kautta edelsivät Pre-Tiglia- ja Reuver-kausi ja sen jälkeen tuli Eburon-jääkausi.
Palautuminen
Palautuminen on kehonrakennuksessa ja urheilussa yksi tärkeimmistä toimenpiteistä. Sen tarkoituksena on palauttaa menetetyt energiavarastot liikunnan jälkeen tärkeillä ravintoaineilla. Näistä tärkeimpiä ovat hiilihydraattien saanti. Raskaan harjoittelun seurauksena glutamiinitasot alenevat huomattavasti, jonka takia glutamiinipitoisia tuotteiden suositaan, kuten us. lisäravinteita.
Useimmiten kehonrakentajat suosivat palautuksena nestemäisiä palautusjuomia sen helppouden takia.
AVUS
Automobil-Verkehrs- und Übungs-Straße eli AVUS on vanha kilparata Berliinin lounaisosassa Charlottenburgin ja Nikolasseen välillä. Kilparadaksi AVUS oli tavallisuudesta poikkeava, sillä siinä oli vain kaksi suoraa joiden molemmissä päissä oli hitaat neulansilmämutkat. Nykyisin AVUS kuuluu osana A 115 -moottoritiehen. Sen pohjoinen silmukka liittyy Berliinin keskustaa kiertävään Stadtring-moottoritiehen välittömästi Funkturmin ja Berliinin messualueen eteläpuolella.
Radan rakensi AvD-autojärjestö ("Automobilclub von Deutschland") kilpa-autoilun ja moottoriteollisuuden käyttöön. Alun perin se oli tarkoitus rakentaa jo vuonna 1907, mutta rahoitusongelmien vuoksi rakentaminen viivästyi. Ensimmäisen maailmansodan aikaan radan rakennustöissä käytettiin venäläisiä sotavankeja, mutta sitä ei saatu valmiiksi sodan loppuun mennessä. Lopulta liikemies Hugo Stinnes rahoitti loput rakennustyöt, ja rata avattiin syyskuussa vuonna 1921.
Valmistuessaan rata oli 19,5 kilometrin mittainen. Vuonna 1926 radalla ajettiin ensimmäinen urheiluautojen Saksan Grand Prix, jonka voitti Rudolf Caracciola Mercedes-Benzillä. Noihin aikoihin AVUS kamppaili tiukasti Nürburgringin kanssa. Siitä haluttiin tehdä maailman nopein moottorirata ja pohjoismutkaan tehtiin 43 % kallistus tiilistä. Hermann Lang ajoi kilpailun keskinopeudella 260 kilometriä tunnissa, mihin pystyttiin seuraavan kerran vasta kolme vuosikymmentä myöhemmin Indianapolisin 500 mailin kisassa.
Vuonna 1938 saksalainen Bernd Rosemeyer kuoli autojen nopeusennätysyrityksellä Frankfurt–Darmstadt-moottoritiellä ja AVUSin huippunopeudet todettiin liian vaarallisiksi Grand Prix -autoille. Nikolasseen etelämutkaa hidastettiin. Toisen maailmansodan jälkeen Berliinin muurin tarkastuspiste Dreilinden/Drewitzissä tuli vain parin kilometrin päähän etelämutkasta. Tämän johdosta rataa lyhennettiin noin puolella, kun uusi etelämutka tehtiin suorien väliin suurin piirtein niiden keskikohtaan. Radan uudeksi pituudeksi tuli 8,3 kilometriä. Vuonna 1954 radalla järjestettiin MM-sarjan ulkopuolinen Formula 1 -kilpailu, ja MM-sarjan osakilpailu kaudella 1959. Kilpailuviikonlopun aikana Jean Behra sai surmansa kun hänen Porschensa lensi kallistetusta pohjoismutkasta ulos, koska minkäänlaista suoja-aitaa ei ollut. Aikaisemmin samassa kohdassa vastaavaan tilanteeseen oli joutunut Richard von Frankenberg, joka kuitenkin oli kävellyt paikalta pois vahingoittumattomana. Kilpailun voitti Tony Brooks.
Vuonna 1967 mutkan kallistuksesta luovuttiin, koska se katsottiin liian vaaralliseksi kansainvälisiin kilpailuihin. Sittemmin radalla käytiin kuitenkin vain kansallisia DTM- ja Formula 3 -luokkien kilpailuita. 1980- ja 1990-luvulla rataan tehtiin lukuisia muutoksia, muun muassa lisättiin hidastusmutka, jotta pohjoismutkaan ei tultaisi niin kovalla vauhdilla. Tästä huolimatta radalla nähtiin lukuisia vaarallisen näköisiä onnettomuuksia. Vuonna 1995 brittiläinen Kieth O’dor kuoli STW-luokan kilpailussa. Viimeiset autokilpailut radalla käytiin vuonna 1998.
Äänestys
Äänestys on yhteisön päätöksenteon väline ja menetelmä. Äänestäminen on myös (yhteisön hyväksymä) tapa vaikuttaa yhteisiin asioihin. Tavallisesti yhteisön jäsenet ovat äänestyksessä keskenään tasavertaisia eli kullakin on yhtä paljon äänivaltaa. Äänestettävänä on eri vaihtoehtoja ja eniten ääniä saanut vaihtoehto on voittava vaihtoehto. Äänestyksessä voidaan päättää mistä tahansa asiasta. Äänestyksiä henkilöiden valitsemiseksi johonkin toimeen kutsutaan vaaleiksi.
Tavallisimpia tilanteita, joissa äänestystä käytetään ovat yhdistysten, hallinnon päätäntäelimien, yms. kokoukset.
Suomen hallinnolliset vaalit ovat eduskuntavaalit ja kunnallisvaalit, presidentinvaalit ja europarlamenttivaalit. Näissä vaaleissa vaaliehdokkaat ovat joko sitoutumattomia tai jonkun puolueen tai vaaliliiton ehdokkaina. Ääntenlaskun perusteella puolueet ja vaaliliitot saavat etua yksittäisen ehdokkaan saamista äänistä, vaikka hän ei tulisikaan valituksi vaaleissa. Näin ollen äänestäjä voi äänestää puoluetta tai henkilöä. Puhutaankin puolue- ja henkilövaaleista.
Osakeyhtiöiden yhtiökokouksissa osakkaalla on ääniä osakemääränsä mukaisesti. Tavallisesti yksi ääni per osake. Osakeyhtiöllä voi olla erilaisia osakesarjoja: toinen sarja tuottaa yhden äänen per osake ja toinen sarja esimerkiksi yhden äänen per 10 osaketta.
Arkikielessä voidaan käyttää termiä "jaloilla äänestäminen" tarkoittamaan tilannetta, että hyödykkeen ostaja ei ole tyytyväinen johonkin hyödykkeen tarjoajaan ja vaihtaa tarjoajaa toiseen.
Käytettävä äänestyskäytäntö riippuu selkeimmin äänioikeutettujen määrästä. Muita tekijöitä ovat äänestyksen julkisuus ja merkittävyys.
Avoimessa äänestyksessä kunkin kanta äänestyksessä on julkinen. Suljetussa äänestyksessä kunkin kanta on salainen. Käsiäänestyksessä nostetaan käsi kannatuksen merkiksi. Lippuäänestyksessä kirjataan lapulle kannatettava vaihtoehto. Ryhmätyömenetelmissä äänestys voidaan suorittaa siten, että jokainen merkitsee kannattamiinsa seinällä esitettyihin ideoihin tai tärkeinä pitämiinsä ongelmiin merkin, esimerkiksi viivan tai plussan.
Yhdistysten äänestyskäytännöt määritetään yhdistyksen säännöissä. Kokouksissa valitaan ääntenlaskijat.
Nukkuvaksi äänestäjäksi kutsutaan äänioikeutettua henkilöä, joka ei käytä äänestysoikeuttaan hyväksi (ei käy äänestämässä). Äänestämättömyys voi johtua useista syistä, esimerkiksi seuraavista:
Erityisesti Suomessa:
Edustuksellista politiikkaa täydentää nykyään vastademokratia eli kansalaisaktivismi, jossa kansalaiset valvovat päätöksentekijöitä, nostavat esille ja politisoivat asioita, ja pakottavat kampanjoilla edustuslaitoksia muuttamaan päätöksiä ja suunnitelmia.
Silloin kun tämä on erikseen lain tai muun säädöksen mukaan sallittu, äänioikeutettu voi siirtää äänioikeutensa toiselle henkilölle valtakirjalla. Esimerkiksi valtiollisissa vaaleissa äänioikeutta on käytettävä henkilökohtaisesti eikä sitä voi toiselle luovuttaa.
Ammatti
Ammatti, elinkeino, jota yksilö harjoittaa päätyönään toimeentuloaan varten. Yksilön elämässä on ammatilla suuri merkitys; hänen työtehtäviensä laatu, ansiotasonsa, sosiaalinen asemansa ja elinympäristönsä ovat paljolti yhteydessä ammattiin.
Osaan ammateista vaaditaan koulutus, osaan taas riittää ennen töiden aloittamista ja työnteon aikana annettava työhönopastus. Työelämässä on myös jonkin verran työssä tai harrastuksissa ammattinsa oppineita. Kouluttamattoman työvoiman tarve on kuitenkin vähentynyt teollistuneissa maissa ja koulutuksen puuttumisesta on muodostunut merkittävä este työllistymiselle.
Työmenetelmien ja työturvallisuuden kehittäminen sekä työlle asetetut tehokkuus- ja laatuvaatimukset ovat johtaneet erilaisten koneiden, teknisten apuvälineiden ja varusteiden käyttöön, joiden käytön hallitseminen edellyttää usein perehtymistä. Työtehtäviä koskee myös joukko erilaisia standardeja ja viranomaismääräyksiä, jotka työntekijän tulee tuntea voidakseen suorittaa työnsä niiden edellyttämällä tavalla. Työelämän käytössä on lisäksi erilaisia turvallisuus- ja pätevyysasiakirjoja, joiden hankkiminen kurssien tai muun koulutuksen kautta ennen työhön hakeutumista saattaa olla edellytyksenä yksinkertaisenkin työn suorittamiselle.
Suomen kielen lautakunta ja Euroopan neuvosto suosittelevat, että asiamiehen ja tiedemiehen kaltaisten vanhentuneiden sukupuoleen viittaavien ammattinimikkeiden sijaan käytettäisiin valtuutetun ja tutkijan kaltaisia sukupuolineutraaleja termejä.
Osa ammattinimikkeistä on lailla suojattuja, joten niitä saa käyttää vain tietyn koulutuksen tai tutkinnon suorittanut henkilö.
Warwick
Warwick on kaupunki Warwickshiren kreivikunnassa Keski-Englannissa lähellä Birminghamia. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan siellä oli noin 30 000 asukasta, kymmenen vuotta aikaisemmin väkiluku oli 25 434 asukasta. Kaupunki on perustettu Avonjoen ylityspaikkaan. Sen tärkein nähtävyys on Warwickin linna, jonka rakennustyöt alkoivat vuonna 1068.
Kaupungin perusti Alfred Suuren tytär Ethelfleda vuonna 914. Normannivalloituksen jälkeen Vilhelm Valloittaja nimitti ensimmäisen Warwickin jaarlin, ja linnan paikalle rakennettiin paaluvarustus ja vallihauta. Vuodesta 1978 lähtien linnan on omistanut Tussaudin vahakabinettia hallinnoiva yhtiö, joka on tehnyt linnasta tuhansia turisteja vetävän nähtävyyden. Siellä on taistelunäytöksiä ja vahanukkekuvaelmia.
Kaupungin ympäri rakennettiin keskiajalla muuri, josta on jäljellä kaksi porttia. Vuonna 1694 kaupungissa riehui tulipalo, joka tuhosi ison osan keskiaikaisista rakennuksista – pääosa nykyisestä rakennuskannasta on 1700- ja 1800-luvuilta.
Warwickin yliopistossa on kaikkiaan lähes 24 000 opiskelijaa.
Unas
Unas (myös Wenis) oli Egyptin viidennen dynastian viimeinen faarao. Hänen hallituskautensa kesti Torinon papyruksen mukaan 30 vuotta, kreikkalaisen Manethon mukaan 33 vuotta. Hänen edeltäjänsä oli Djedkare, mutta heidän keskinäistä sukulaisuussuhdettaan ei ole selvitetty. Unasin hallintokausi osuu suunnilleen välille 2375 eaa. – 2345 eaa.
Unasin vanhemman pojan nimi ei ole selvillä, mutta nuorempi Unas-Anh kuoli ennen isäänsä. Unasin tyttäret olivat Hemet-Re, Neferet, Idut, Chantikaus ja Iput. Iputin aviomiehestä tuli seuraava faarao ja kuudennen dynastian perustaja Teti.
Sakkarassa sijaitsevan Djoserin pyramidin lähellä on pieni Unasin pyramidi, jonka sisäosat ovat jossain määrin säilyneet nykypäivään.
Latomakone
Latomakone on kohopainotekniikassa käytettävä laite, jolla kirjasimet automatisoidusti laitetaan painolevyihin säästäen huomattavasti latojan työtä.
Kirjapainotaidossa tapahtui suoranainen mullistus latomakoneen myötä. Aikaisemmin latojat olivat kirjapainossa laittaneet kirjasimet yksitellen painolevyihin. On selvää, että sellainen painaminen oli erittäin työlästä.
Vuonna 1885 yhdysvaltalainen Tolbert Lanston (1844–1913) sai ensimmäisen patentin "Monotype"-latomakoneelleen, joka valoi kunkin merkin erikseen reikänauhalle tehdyn välitallennuksen perusteella.
Vuonna 1886 Ottmar Mergenthaler esitteli "New York Tribunen" kustantajille kehittämänsä latomakoneen. Kone teki seitsemän ammattitaitoisen latojan työn kooten painolevylle automaattisesti rivin kirjasimia, "a line o' types", josta menetelmä sai nimen Linotype. Riviin asetetuille kirjaimille valutettiin sulaa kirjasinmetallia ja saatiin näin valettua kukin tekstirivi omana metallikappaleenaan.
Vuonna 1911 Hermann Ridder perusti Linotypen kanssa kilpailleen yrityksen, Intertype, jonka alkuvaiheessa myymistä koneista suurin osa oli käytännössä uudelleenrakennettuja Linotypen koneita. Vuonna 1917 Intertypellä oli kuitenkin myynnissä kolme itse suunniteltua konemallia, joiden mekanismia oli kehitetty nopeammaksi ja varmemmaksi. Intertypen käyttämät kirjainmatriisit olivat päikseen yhteensopivia Linotypen kanssa. Intertype valmisti ja valmistutti myös useita eri kirjasintyyppejä.
Sekä Linotypen että Intertypen tuottamat valokset sopivat suoraan myös pieniin käsipainokoneisiin joissa käytettiin vanhastaan irtokirjasimia.
Intertype yhtyi myöhemmin Harris-Seyboldiin ja muodostettu Harris-Intertype -yhtiö kehitti ensimmäisen latomakoneen jolla pystyttiin yhdistämään tekstiä valokuvaan, sekä koneen jolla ladonta suoritettiin suurikokoiselle valokuvafilmille, josta tehtiin painolaatat etsaamalla.
Latojat vastustivat alussa kiihkeästi latomakoneita, mikä hidasti niiden yleistymistä huomattavasti. Pitkällä aikavälillä kehitys ei kuitenkaan ollut pysäytettävissä. Latomakone edisti merkittävästi lukutaidon yleistymistä, koska se mahdollisti pikkurahalla ostettavat sanoma- ja aikakauslehdet ja entistä halvemmat kirjat.
Muita koneita vanhemman Monotypen etuna oli muun muassa se, että ladelmasta voitiin korjata eli ladelmaan vaihtaa yksittäisiä kirjainmerkkejä tarvitsematta valaa koko riviä uudelleen. Koneen tekstintuotantonopeus oli suunnilleen Linotypen luokkaa, mutta se osoittautui käytännöllisemmäksi kirjojen tuotannossa, kun taas Linotype valtasi alaa kapeampipalstaisen sanomalehtitekstin ladonnassa.
Neljäs latomakonetyyppi oli otsikoiden ja muiden lyhyiden tekstien ladontaan soveltuva Ludlow.
Kohopainosta offsetpainamiseen siirryttäessä mekaaniset metallilatomakoneet korvautuivat 1950-luvulta alkaen valokuvausmenetelmään perustuvilla valolatomakoneilla, joissa kirjainmerkit valotettiin yksi kerrallaan valoherkälle paperille tai filmille. Valoladonnan valtakausi kesti 1980-luvun lopulle, jolloin tekstintuotannossa alettiin siirtyä nykyisiin, täysin tietokonepohjaisiin menetelmiin joissa erillistä ladontavaihetta ei enää tarvita.
Dageš
Dageš () on diakriittinen merkki, jota käytetään heprealaisessa kirjaimistossa. Se lisättiin heprean ortografiaan samaan aikaan kuin masoreettien kehittämät nikkud- eli vokaalimerkit. Dageš on piste, joka kirjoitetaan kirjaimen sisään, ja se vaikuttaa konsonantin ääntämiseen.
Dagešia on varottava sekoittamasta kahteen muuhun heprean kirjoittamisessa käytettyyn merkkiin. Dagešin kanssa identtinen merkki on mappiq, jota käytetään kuitenkin eri konsonanttien yhteydessä ja jolla on erilainen foneettinen merkitys. Dagešin kaltainen piste kuuluu myös šuruq-vokaalissa vav-konsonantin yhteyteen.
Dageš-pisteellä on kaksi eri käyttötarkoitusta, joihin viitataan yleensä sanoilla "kal" tai "lene" (heikko) ja "hazak" tai "forte" (vahva).
"Dageš kal" (latinaksi "dageš lene") voidaan sijoittaa ainoastaan begadkefat-kirjainten (bet ב, gimel ג, dalet ד, kaf כ ja ך, pe פ ja ף sekä tav ת) sisään. Dageš muuttaa kirjaimen ääntämistapaa niin, että pisteellisenä konsonantti ääntyy umpiäänteenä (klusiilina), ilman pistettä hankausäänteenä (frikatiivina).Muiden begadkefat-kirjainten ääntämyksessä ei nykyhepreassa tehdä eroa pisteellisen ja pisteettömän muodon välillä.
"Dageš hazak" (latinaksi "dageš forte") voidaan sijoittaa melkein minkä tahansa kirjaimen sisään osoittamaan konsonantin kahdentumista. Tätä käytetään nykyhepreassa enää lähinnä tilanteissa, joissa vaaditaan huolellista ääntämistä, esimerkiksi synagogajumalanpalveluksessa.
Seuraavat kirjaimet eivät yleensä kahdennu, ja dageš sijoitetaan niihin vain hyvin harvoin jos koskaan: alef א, he ה, ḥet ח ja ajin ע (laryngaalit) sekä reš ר.
Kannusillanmäki
Kannusillanmäki () on Pappilantiehen, Vanhaan Lakelantiehen, Kannusillankatuun ja Kirkkojärventiehen rajoittuva kallioinen mäki Espoon keskuksessa, virastokeskuksen länsipuolella, rantaradan ja Espoonjoen välissä. Mäki on 1,7 hehtaaria laaja ja maan omistaa kaupunki. Kannusillanmäki on kaavoitettu virkistysalueeksi sekä julkisten palvelujen ja hallinnon alueeksi.
Nimensä Kannusillanmäki on saanut mäen luoteispuolella Espoonjoen ylitse johtavasta sillasta, jonka nimi on Kannusilta. Paikalla oli alun perin samanniminen puusilta, joka sai nimensä perimätiedon mukaan siitä, että miehet kätkivät viinakannunsa sillan alle kirkonmenojen ajaksi. Nykyisin Kannusilta viittaa vuonna 2008 valmistuneeseen punagraniittiseen kiviholvisiltaan, joka rakennettiin Espoon 550-vuotisjuhliin.
Kannusillanmäellä on useita vanhoja taloja, joissa toimii nykyään kansalaisjärjestöjä. Espoon vanha kunnantalo sijaitsee myös mäellä. Nykyinen kaupungintalo on virastokeskuksessa ja vanhassa kunnantalossa toimii musiikkiopisto. Muita mäen taloja ovat kukkakauppa, joka oli ennen Villa Karyllin puutarhuri-talonmiehen asuntona, vuonna 1904 rakennettu Lilla Karyll ja vuonna 1921 valmistunut apteekki. Kannusillan itäpuolella on sisäänkäynti mäen sisään louhittuun Kannusillanmäen väestösuojaan. Rauhan aikana väestösuojaa käytetään liikunta- ja kulttuuritilana. Väestösuojassa järjestetään syksyisin vuosittaisen ikäluokan kutsunnat.
Kannusillanmäki on merkittävä luontotasku aivan Espoon keskuksen betonirakennusten vieressä. Mäen kasvillisuus on monipuolinen, perhoskanta runsas ja erittäin monipuolisen. Alue on niittyä, lehtomaista metsää ja kalliota. Biologi Jukka Jalava on pyydystänyt Kannusillanmäeltä vuosien 2003–2005 aikana yhteensä yli 700 eri perhoslajia. Kannusillanmäen perhoslajeista kirjotäpläkoi ("Ethmia quadrillella") on luokiteltu uhanalaiseksi, kuuyökkönen ("Polypogon lunalis") vaarantuneeksi, laji on itse asiassa miltei kadonnut manner-Suomesta, sekä vyöneilikkayökkönen ("Hadena compta") on luokiteltu silmälläpidettävän harvinaiseksi.
Salvatore Schillaci
Salvatore ”Totò” Schillaci (s. 1. joulukuuta 1964 Palermo, Italia) on italialainen jalkapalloilija, joka vuonna 1990 saavutti MM-pronssia ja oli kisojen maalikuningas.
Schillaci syntyi köyhään sisilialaisperheeseen. Hän aloitti jalkapallouransa kotikaupunkinsa harrastelijajoukkueessa "Amat Palermossa". Vuonna 1982 hän solmi ammattilaissopimuksen Messinan kanssa ja teki joukkueessa kaikkiaan 61 maalia 219 ottelussa ennen siirtymistään Juventukseen vuonna 1989. Juventuksessa hän teki Serie A -debyyttinsä 27. elokuuta samana vuonna. Tulokaskaudellaan hän voitti Juventuksessa Italian Cup-mestaruuden sekä UEFA Cupin.
Seuraavana kesänä Italian maajoukkueen valmentaja Azeglio Vicini valitsi Schillacin, jolla ei ollut lainkaan kansainvälistä kokemusta, 1990 MM-kotikisojen joukkueeseen. Italian ensimmäisessä ottelussa Itävaltaa vastaan Schillaci tuli vaihtomiehenä kentälle ja teki Italian 1-0-voitto-osuman. Schillaci tuli vaihdosta kentälle myös ottelussa Yhdysvaltoja vastaan. Tšekkoslovakiaa vastaan pelatussa 2-0-voittoon päättyneessä ottelussa Schillaci oli avauksessa ja teki Italian ensimmäisen maalin. Myös lukemiin 2-0 päättyneessä neljännesvälierässä Uruguayta vastaan, kuten myös 1-0-voittoon Irlannin tasavaltaa vastaan päättyneessä puolivälierässä, Schillaci onnistui maalinteossa. Myös välierässä Argentiinaa vastaan Schillaci teki maalin, mutta lukemissa 1-1 jatkoajankin jälkeen ollut ottelu eteni rangaistuspotkukilpailuun, josta jatkoon eteni Argentiina. 2-1-voittoon Englannista päättyneessä pronssiottelussa Schillaci ampui Italian voittomaalin pilkulta ja voitti kuudella maalillaan kisojen maalikuninkuuden. Hänet valittiin myös turnauksen parhaaksi pelaajaksi. Kaikkiaan Schillaci teki 16 ottelun maajoukkueurallaan seitsemän maalia.
MM-kisojen jälkeen Schillaci pelasi vielä kaksi kautta Juventuksessa kunnes siirtyi Interiin, mutta kärsi oikeastaan koko ajan loukkaantumisista eikä koskaan päässyt huippuaikojensa vireeseen. Vuonna 1994 hän siirtyi ensimmäisenä italialaisena Japanin J-Liigaan Jubilo Iwatan joukkueeseen. Hän lopetti jalkapalloilijan uransa vuonna 1999.
Alfred Berg
Alfred Berg on pohjoismainen sijoituspalveluyritys, jolla on toimipisteet Helsingissä, Tukholmassa ja Oslossa. Alfred Berg on itsenäinen osa BNP Paribas Asset Managementia. BNP Paribas myi Alfred Bergin Suomen toiminnot Elite varainhoito Oyj:lle elokuussa 2017.
Alfred Bergin perusti Carl Gustaf Hierzéel Ruotsissa 1863, samana vuonna kuin Tukholman pörssi avautui. Yritys lukeutui pohjoismaiden johtaviin sijoituspankkeihin. Yritys nimettiin sen vuonna 1901 ostaneen pankkiirin Alfred Bergin mukaan. Suurimman osan 1900-lukua Alfred Bergin omisti Kahmin perhe, ensin Gustaf Kahm vuodesta 1920, ja 1962 yrityksen otti haltuunsa hänen poikansa Bertil Kahm. Suku myi yrityksen Volvolle vuonna 1985. Yritys laajensi toimintaansa hankkimalla norjalaisen Gunnar Bøhn & Co:n pääosakkuuden. Norjaan laajentumisensa jälkeen Alfred Berg ulotti toimintansa myös Tanskaan ostamalla Tanskan vanhimman pankkiiriliikkeen, vuonna 1877 perustetun Brødr. Trierin.
1990-luvun alussa Alfred Berg avasi toimipaikat Helsingissä, Lontoossa, New Yorkissa sekä Moskovassa ja päätyi maailman johtaville markkina-alueille. Vuonna 1995 Alfred Bergin osti ABN AMRO.
Alfred Bergin varainhoito sulautettiin täysin ABN AMRO Asset Managementiin vuonna 2004. Vuonna 2008 siitä tuli osa Fortis-pankkia. Huhtikuussa 2010 päättyneessä Fortis Investmentsin ja BNP Paribas Investment Partnersin sulautumisessa Alfred Bergistä tuli kansainvälisen varainhoitoyritysketju BNP Paribas Investment Partnersin osa.
Alfred Bergin yksiköt Suomessa ovat omaisuudenhoitopalveluita tarjoava Alfred Berg Omaisuudenhoito Suomi Oy ja rahastoyhtiö Alfred Berg Rahastoyhtiö Oy, jotka yhdessä työllistävät noin 30 henkilöä.
Henri Scheweleff
Henri Scheweleff (s. 15. huhtikuuta 1983 Vaasa) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kolmosessa pelaavaa FC Jukolaa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Scheweleff edusti Ruotsin Allsvenskanin Örgryte IS:ää, mutta oli kauden 2007 lainalla Vaasan Palloseurassa Veikkausliigassa hän on esiintynyt myös Tampere Unitedissa. Maaliskuussa 2010 Henri Scheweleff siirtyi Tampereen Ilvekseen. Scheweleff edusti Tampereen Ilvestä kaudet 2010–2013 pelaten kolme kautta edustusjoukkueen riveissä Kakkosta ja kaudella 2013 Ilveksen kakkosjoukkueessa Vitosta. Scheweleff palasi Kolmosessa pelaavan FC Kiiston paitaan syksyllä 2013. Syksyllä 2015 hän siirtyi Kolmoseen nousseeseen FC Jukolaan.
Scheweleff on pelannut kolme ottelua Suomen maajoukkueessa. Debyyttinsä hän teki Omania vastaan 3. joulukuuta 2004.
Lukoil
PAO Lukoil () on Venäjän suurimpia yrityksiä ja maailman suurimpia yksityisiä öljy-yhtiöitä. Lukoilin merkittävänä omistajana on oligarkki Vagit Alekperov, joka yksityisti osan itselleen vuonna 1993.
Talousjulkaisu Forbesin kevään 2012 listauksessa yhtiö luokiteltiin Venäjän toiseksi ja maailman 68:nneksi suurimmaksi julkisesti noteeratuksi yhtiöksi. Vuoden 2014 listauksessa yhtiön sijoitus oli pudonnut: se oli tällöin Venäjän 4:nneksi suurin ja maailman 83:nneksi suurin julkisesti noteerattu yhtiö.
Lukoil muodostui vuonna 1991, kun Hanti-Mansian kaupunkien mukaan nimetyt pienemmät öljy-yhtiöt Langepasneftegas, Uraineneftegaz ja Kogalymneftegaz yhdistyivät (näistä nimi "LUKoil"). Kahden vuoden kuluttua tämä valtionyhtiö yksityistettiin. Lukoilin silloinen toimiva johto, Vagit Alekperovin säestyksellä, yksityisti itselleen merkittävän osuuden. Operaation yhtenä avustajana toimi toinen oligarkki Nikolai Tsvetkov.
Lukoililla on öljyntuotantoa Venäjän ohella muun muassa Azerbaidžanissa, Egyptissä, Kazakstanissa ja Uzbekistanissa. Yhtiö osallistuu öljynetsintään ja selvittelee tai valmistelee tuotantoa muun muassa Egyptissä, Ghanassa, Irakissa, Kolumbiassa, Norsunluurannikolla, Romaniassa, Saudi-Arabiassa, Sierra Leonessa, Venezuelassa, Vietnamissa.
Yhtiön jalostamot ja muut petrokemian teollisuuslaitokset sijaitsevat Venäjän ohella muun muassa Bulgariassa, Hollannissa, Italiassa, Romaniassa ja Ukrainassa.
Lukoililla oli vuoden 2011 vuosikertomuksen mukaan huoltoasemia useissa Euroopan maissa, kuten Venäjällä, Baltian maissa, Belgiassa, Italiassa, Luxemburgissa, Moldovassa, Montenegrossa, Puolassa, Romaniassa, Serbiassa, Slovakiassa, Tšekissä, Turkissa, Valko-Venäjällä ja Unkarissa. Huoltoasemat kulkevat pääsääntöisesti Lukoil-tuotemerkin alla. Vielä vuoden 2014 alussa yhtiöllä oli huoltoasemaverkosto myös Ukrainassa, mutta se jouduttiin myymään ainakin nimellisesti pois Venäjän Ukrainan sotatoimien ja Boikotoi venäläisiä tuotteita! -kampanjan seurauksena romahtaneen myynnin tuloksena.
Lukoil hankki itselleen huoltamoketjun Suomesta vuonna 2005 ostamalla Teboilin koko osakekannan.
Yhdysvalloissa Lukoil osti vuonna 2011 yhdysvaltalaiselle Getty Oilille kuuluvan käyttöomaisuuden ja aloitti näin huoltamotoimintansa Yhdysvalloissa. Amerikkalainen ConocoPhillips osti Venäjän valtiolle kuuluneen 7,6 % osuuden Lukoilista vuonna 2004 ja allekirjoitti sopimuksen, minkä mukaan sen osuus Lukoilista voi nousta 20 %:iin.
Liechtensteinin jalkapallomaajoukkue
Liechtensteinin jalkapallomaajoukkue edustaa Liechtensteinia kansainvälisissä jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Se ei ole koskaan selviytynyt maailman- tai Euroopan-mestaruuskilpailujen lopputurnaukseen.
Liechtenstein on pelannut virallisia maaotteluita vuodesta 1982 lähtien, mutta ensimmäisen kerran se osallistui arvokisojen karsintoihin vasta 1996 Englannin EM-kisoihin, missä sen ainoa valopilkku oli 0–0-tasapeli Irlannin kanssa. Sittemmin liechtensteinilaiset seurajoukkueet alkoivat ottaa osaa Sveitsin sarjoihin ja jonkinasteista kehitystä on tapahtunut, mukana on muun muassa joitakin ammattilaispelaajia kirkkaimpana tähtenä Mario Frick, mutta satunnaisia poikkeuksia lukuun ottamatta joukkue on säilyttänyt paikkansa "pisteautomaattina" isompia joukkueita vastaan.
Huono menestys innoitti brittiläisen kirjailijan Charlie Connellyn seuraamaan joukkueen taivalta 2002 MM-kisojen karsinnoissa, joissa joukkue hävisi kaikki kahdeksan otteluaan kykenemättä tekemään yhtään maalia. Sittemmin joukkue on sillon tällöin väläytellyt parempia otteita. 2006 MM-karsinnoissa se saavutti historiansa ensimmäisen vierasvoiton ja ensimmäisen voittonsa MM-karsinnoissa voitettuaan Luxemburgin 0–4. Luxemburg kaatui myös Liechtensteinissa. Lisäksi joukkue saavutti tasapelit Slovakiaa sekä edellisten EM-kisojen hopeajoukkuetta Portugalia vastaan.
2C-B
2C-B on lievästi empatogeeninen ja psykedeelinen fenetyyliamiini-johdannainen joka kuuluu 2C-kemikaalien ryhmään, jonka Alexander Shulgin syntetisoi vuonna 1974. 2C-B tuli markkinoille 1980-luvulla laillisena ekstaasin korvikkeena. Nykyään se luokitellaan huumausaineeksi ja sen myynti on laitonta.
Erowid-sivun mukaan tyypillinen annos on 15-25 mg syötynä. Syötynä täydet vaikutukset ilmenevät 45-75 minuutissa ja kestävät 4-6 tuntia.
2C-B on vaikutuksiltaan MDMA:n ja LSD:n kaltainen, mutta huomattavasti miedompi. Vaikutukset vaihtelevat suuresti annostuksen ja käyttäjän mukaan.
Skotlannin jalkapallomaajoukkue
Skotlannin jalkapallomaajoukkue edustaa Skotlantia kansainvälisissä jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Skotlanti on yhdessä Englannin kanssa maailman vanhin jalkapallomaajoukkue. Maat kohtasivat Patrickin West of Scotland Cricket Clubilla vuonna 1872 kautta aikain ensimmäisessä jalkapallomaaottelussa, joka päättyi maalittomaan tasapeliin.
Maailmanmestaruuskisojen lopputurnauksessa Skotlanti on pelannut kahdeksan kertaa, 1974–1990 peräti viidesti peräkkäin, mutta on joka kerta jäänyt alkulohkoon. Kolmesti jatkoon pääsy on ollut maalierosta kiinni. Skotlanti olisi päässyt myös vuoden 1950 kisoihin, mutta päätti sittemmin jättäytyä pois. EM-kisoihin joukkue on selviytynyt kahdesti, mutta niissäkin taival on molemmilla kerroilla katkennut alkulohkoon.
Skotlanti ei ole itsenäinen valtio, eikä sillä ole omaa kansalaisuuslakia, vaan skotlantilaiset ovat Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisia, ja Britannian neljä jalkapalloliittoa (Englanti, Skotlanti, Wales ja Pohjois-Irlanti) ovat keskenään sopineet käytännöistä, joiden perusteella pelaajat ovat edustuskelpoisia maajoukkueissa.
Nykykäytännön mukaan pelaaja on edustuskelpoinen, jos vähintään yksi hänen isovanhemmistaan on syntyisin alueelta. Syksyllä 2009 sovittiin kuitenkin uudesta säännöstä, jonka mukaan pelaaja on edustuskelpoinen, jos hän ennen 16 ikävuotta on käynyt maassa koulua vähintään viiden vuoden ajan. Esimerkiksi maahanmuuttajat eivät ole säännön mukaan olleet kelvollisia Skotlannin maajoukkueeseen, vaikka heillä olisi Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisuus ja he muutoin täyttäisivät FIFA:n ehdot edustusoikeuteen
¹ Yli 50 maaottelua.
Liga I
Liga 1 on Romanian jalkapallon pääsarja. Romanian jalkapallon mestaruussarja käynnistyi kaudella 1909–1910. Ennen kautta 2006–2007 korkein sarjataso tunnettiin nimellä Divizia A, mutta nimeä täytyi vaihtaa kun havaittiin, että nimi oli rekisteröity tavaramerkki. Liga 1 on osa kaksi ylintä sarjatasoa käsittävää LPF-ammattilaisliigaa ("Liga Profesionista de Footbal").
Ilpo Tiihonen
Ilpo Tiihonen (s. 1. syyskuuta 1950 Kuopio) on suomalainen runoilija.
Tiihosen vanhemmat ovat postinhoitaja Esko Tiihonen ja postivirkailija Aino Väntsi. Tiihonen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1971 ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa. Hän asuu Helsingissä.
Tiihoselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2012.
Tiihosen puoliso on harmonikkataiteilija Merja Ikkelä..
Sirkka Turkka
Sirkka Turkka (s. 2. helmikuuta 1939 Helsinki) on suomalainen runoilija.
Turkan vanhemmat ovat majuri Josef Wilhelm Turkka ja kanslisti Elsa Mirjam Luoko. Hän pääsi ylioppilaaksi Munkkiniemen yhteiskoulusta 1962, valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1967, valmistui tallimestariksi Ypäjän hevoshoitokoulusta 1970. Hän on ollut mukana Iowan yliopiston kirjailijaohjelmassa 1991.
Turkka on työskennellyt Helsingin kaupungin kouluvirastossa 1960-luvulla ja 1971–1972, lomasijaisena Auroran sairaalan kirjastossa 1965, Nikkilän sairaalan kirjastossa 1974–1975, Espoon tallissa tallimestarina 1980–1981 ja hevosten hoitajana Honkolan kartanossa Urjalassa 1984−1986. Hän on ollut vapaa kirjailija vuodesta 1974. Hän asuu Lohjalla.
Stratford-upon-Avon
Stratford-upon-Avon on noin asukkaan kaupunki Warwickshiren kreivikunnassa Keski-Englannissa, Avonjoen varrella. Se tunnetaan etenkin Shakespearen syntymäkaupunkina, ja siellä vierailee vuosittain yli kuusi miljoonaa turistia.
Stratford-upon-Avon syntyi paikalle, jossa vanha roomalaisten tie ylitti Avonjoen kahlaamoa pitkin. Kahlaamon paikalle rakennettiin kivinen holvisilta 1400-luvulla ja sen viereen toinen silta 1800-luvulla. Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1553.
Shakespeare syntyi vuonna 1564 ristikkorakenteisessa talossa Henleykadulla ja kävi paikallista latinakoulua. Vuonna 1597 hän muutti Lontoosta takaisin synnyinkaupunkiinsa ja kuoli siellä 1616. Hänet on haudattu Pyhän kolminaisuuden kirkon hautausmaalle.
Stratford-upon-Avonissa ryhdyttiin vaalimaan Shakespearen muistoa vasta vuonna 1769, kun kaupungissa vietettiin ensimmäistä kertaa kirjailijan syntymäpäivää David Garrickin aloitteesta. Joen partaalle on rakennettu Shakespeare-keskus, johon kuuluu kirjasto ja taidegalleria (1881) ja teatteri (1932). Joka vuosi kaupungissa juhlitaan Shakespearea hänen kuolinpäivänään 23. huhtikuuta, ja Royal Shakespeare Theatre esittää maaliskuusta lokakuuhun hänen näytelmiään.
Turismin lisäksi kaupungin työllistäjiä ovat alumiinituotteiden ja kanavaveneiden valmistus sekä vakuutustoiminta.
Armahdus
Armahdus on hallinnollinen menettely, jossa hallitsija tai armahdusoikeutta käyttävä toimielin voi vapauttaa tuomitun rikollisen rangaistuksesta tai sen osasta, tai lieventää rangaistusta. Tyypillisimpiä armahduksia ovat kuolemanrangaistuksen muuttaminen pitkäksi vankeusrangaistukseksi, tai ehdottoman vankeusrangaistuksen loppuosan muuttaminen ehdolliseksi, kun alkuosa on kärsitty mallikelpoisesti.
Suomessa on ollut yleistä, että tasavallan presidentti armahtaa elinkautiseen vankeuteen tuomitun noin 10–15 vuoden kuluttua. Armahduksen merkitystä elinkautisvankien kohdalla on nyttemmin vähentänyt 1. lokakuuta 2006 voimaan tullut lainuudistus, jolla Helsingin hovioikeudelle annettiin oikeus hakemuksesta vapauttaa elinkautiseen tuomittu ehdonalaiseen vapauteen.
Suomessa armahduksesta säädetään perustuslain 105 §:ssä, jossa on säännökset sekä yksittäisestä armahduksesta että yleisestä armahduksesta eli amnestiasta. Yksittäisessä tapauksessa armahduksesta päättää tasavallan presidentti saatuaan lausunnon korkeimmalta oikeudelta. Yleisestä armahduksesta on säädettävä lailla.
Alun perin Ruotsin kuningas käytti sekä lainsäädäntövaltaa että ylintä rikoksia koskevaa tuomiovaltaa. Kuninkaan ratkaisuvalta siirtyi 1700-luvun kuluessa valtaneuvostolle ja oikeusrevisiolle, mutta valtion päämiehelle jäi edelleen oikeus armahtaa rikollisia yksittäistapauksissa. Autonomian aikana armahdusoikeus oli Venäjän keisarilla. Ennen vuoden 1919 hallitusmuodon säätämistä senaatin oikeusosasto valmisteli armahdusasiat esiteltäviksi keisarille. Kun oikeusosasto katsoi anomuksen "ansaitsevan huomiota", se lähetti asian oman lausuntonsa kera hallitsijan ratkaistavaksi. Muussa tapauksessa oikeusosasto saattoi itse hylätä anomuksen. Vuoden 1919 hallitusmuodossa armahdusoikeus siirrettiin tasavallan presidentille.
Perustuslain mukaan presidentti voi armahtaa tuomioistuimen määräämästä rangaistuksesta tai muusta rikosoikeudellisesta seuraamuksesta joko kokonaan tai osittain. Armahdus vaikuttaa vain rangaistuksen täytäntöönpanoon; se ei poista rikoksen syyksilukemista. Armahdettu henkilö on armahduksen jälkeenkin syyllinen tuomittuun tekoon. Armahdus ei myöskään merkitse aikaisemman tuomion muuttamista tai puuttumista muutenkaan tuomioistuimen antamaan päätökseen.
Freak Out!
Freak Out! on Frank Zappan ja hänen silloisen yhtyeensä The Mothers of Inventionin ensimmäinen albumi vuodelta 1966.
Vaikka levy ei aluksi ollut suuri kaupallinen menestys, sitä pidetään yhtenä psykedeelisen rockin keskeisimmistä teoksista. Levy on popmusiikin historian ensimmäisiä konseptialbumeita sekä toinen tupla-albumi (se on julkaistu pari kuukautta Bob Dylanin "Blonde on Blonden" jälkeen). Paul McCartneyn mukaan levy oli Beatlesin "Sgt. Pepper" -albumin esikuva. Tuplan ensimmäinen levy koostuu kantaa ottavista, parodisista lauluista, ja toinen levy kokeellisesta materiaalista. Useissa ensimmäisen levyn kappaleissa kritisoidaan Zappan myöhempien levyjen tapaan amerikkalaista pinnallista elämäntapaa. "I Ain't Got No Heart" ja "Go Cry on Somebody Else's Shoulder" taas ovat "anti-rakkauslauluja". Sen sijaan esimerkiksi "How Could I Be Such a Fool", "You Didn't Try to Call Me" sekä "Any Way the Wind Blows" ovat näennäisen vilpittömiä yrityksiä säveltää laadukasta pop-musiikkia, eikä niissä ulkoisesti ole humoristisia elementtejä. Kappaleet kuten "Hungry Freaks, Daddy" ja "You're Probably Wondering Why I'm Here" ovat Zappan julistusta hänen oman asenteensa puolesta, ja "Motherly Love" on jonkinlainen Mothers-yhtyeen esittelykappale.
Plastic Tree
Plastic Tree (プラスティック トゥリー) on vuonna 1993 perustettu japanilainen rockyhtye. Plastic Tree on vaihtanut rumpalia kolmesti, mutta muutoin kokoonpano on pysynyt samana alusta alkaen.
Plastic Treen alkutuotannossa ovat korostuneet vahvat The Cure ja Radiohead -vaikutteet. Vuosien varrella yhtyeen soundi on muuttunut melankolisesta brittipopista enemmän kitararockiksi, tosin melankolisuus on pysynyt samana tai jopa lisääntynyt vuosien varrella. Aluksi kappaleet olivat lähinnä Tadashin säveltämiä ja Ryutaron sanoittamia, mutta nykyään jokainen bändin jäsen osallistuu sekä sävellys- että sanoitustyöhön.
Plastic Tree esiintyi ensimmäisellä euroopankiertueellaan heinäkuussa 2006 Helsingin Nosturissa. Entiset jäsenet:
Pekka Nuotio
Pekka Nuotio (21. helmikuuta 1929 Viipuri – 17. maaliskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen Wagner-tenori, joka nousi alallaan maailman huipulle. Häntä pidetään yhtenä suomalaisten tenoreiden parhaimmista. Ansioistaan Pekka Nuotiolle on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan Pro Finlandia -mitali.
Nuotio opiskeli laulua yksityisesti jo nuorena aikuisena. Samoin hän sai opetusta musiikin teoriassa. Vuosina 1959–1964 hän teki useita opintomatkoja Italiaan, Itävaltaan ja Saksaan.
Nuotio oli lähtöisin vaatimattomista oloista. Evakkotaipaleella hän joutui asumaan Hattelmalan kylään Vanajan kunnassa, mistä hän laulajanuran edetessä muutti Helsinkiin. Hänen isänsä oli muusikko Torsten Nuotio ja äiti Helli Lahja Nakari. Pekka Nuotio avioitui vuonna 1948 Helka Helena Kurjenkallion kanssa, ja heille syntyi lapset Pirjo 1948, Virpi 1951 ja Tarja 1955. Nuotion setä oli muusikko Auvo Nuotio ja serkku laulaja ja muusikko Vesa Nuotio.
Nuotio piti ensikonserttinsa 1955 ja sai sen jälkeen opetusta Olavi Nybergiltä. Nuotio oli Suomen kansallisoopperan johtava draamallinen tenori vuodesta 1957. Kansallisoopperan lisäksi hän esiintyi Berliinin, Stuttgartin, Prahan, Tukholman ja Oslon oopperataloissa. Uran huippukohtia olivat esiintymiset New Yorkin Metropolitan-oopperan vanhalla lavalla vuonna 1966 ja uudella lavalla 1967.
Myös Düsseldorfin, Budapestin, Covent Gardenin sekä Sadler's Wellsin (Lontoo) oopperalavat ovat olleet Pekka Nuotion esiintymisareenoina. Sydneyn uuden oopperatalon avajaisissa hän lauloi 1973, Skotlannin musiikkijuhlilla (Glasgow-Newcastle) vuonna 1973, Hampurin valtionoopperassa ja Amsterdamissa samoin 1973. Hän esiintyi myös useasti Savonlinnan oopperajuhlilla.
Nuotio joutui luopumaan laulajanurastaan vuonna 1982 pitkäaikaisen hengityselinsairauden vuoksi.
Absolutely Free
Absolutely Free on Frank Zappan ja The Mothers of Inventionin toinen albumi vuodelta 1967. Levy koostuu satiirisista amerikkalaista yhteiskuntaa ja elämätapaa kritisoivista kappaleista ja sisältää mm. klassikon "Brown Shoes Don't Make It".
Parthenon (Nashville)
Parthenonin temppeli Nashvillessä Yhdysvalloissa on täysimittainen kopio kreikkalaisesta esikuvastaan Ateenan Parthenonin temppelistä. Se rakennettiin näyttelyhalliksi Nashvillen kaupunkiin Tennesseen satavuotisjuhlallisuuksia varten vuonna 1897.
Parthenonin kopio rakennettiin kipsistä, puusta ja tiilestä, koska rakennus oli tarkoitettu vain väliaikaiseksi. Muut satavuotisjuhlia varten rakennetut näyttelypaviljongit purettiin, mutta Parthenon jäi paikalleen paikalle perustetun puiston, Centennial Parkin, keskelle aina vuoteen 1920 asti, jolloin se päätettiin rapistuneena rakentaa uudelleen – tällä kertaa pysyväksi taidemuseoksi betonista ja teräksestä.
Arkkitehti Russell Hart suunnitteli uuden Parthenonin, jonka ulkoasu valmistui 1925 ja sisätilat 1931. Rakennus avattiin yleisölle kaupunginmuseona 20. toukokuuta 1931. James Cowan oli lahjoittanut vuosina 1927–1929 museolle 63 taulua, jotka ripustettiin rakennuksen seinille.
Vuonna 1982 Alan LeQuire palkattiin tekemään Parthenoniin täysikokoinen toisinto Feidiaan veistämästä temppelin kulttikuvasta Athene Parthenoksesta. Veistoksen kopio valmistui 20. toukokuuta 1990 ja se kullattiin 2002. Rakennus entistettiin perusteellisesti vuosina 1987–1988 (sisätilat) ja 1990–2001 (ulkopuoli).
Lumpy Gravy
Lumpy Gravy on Frank Zappan neljäs julkaistu levy vuodelta 1968. Levyllä esiintyy suuri määrä orkesteri- ja studiomuusikoita, ja levy koostuu sekalaisista musiikkipätkistä, absurdeista keskustelunpätkistä (jotka on äänitetty flyygelin sisällä) ja hälyäänistä. Zappa itse arvosti tämän levyn laajassa tuotannossaan varsin korkealle. Levy julkaistiin alun perin esittäjänään "Francis Vincent Zappa & The Abnuceals Emuukha Electric Symphony Orchestra & Chorus".
Levy koostui alun perin vain kahdesta levypuoliskosta vailla sen kummempaa nimeä, mutta myöhemmin, CD-julkaisussa, Zappa jakoi kummankin puoliskon osiin: