Nuorhegeliläisyys
Nuorhegeliläiset eli vasemmistohegeliläiset olivat saksalaisen filosofin G. W. F. Hegelin seuraajia, jotka tulkitsivat hänen ajatteluaan niin, että sen saattoi katsoa tukevan uudistusvaatimuksia politiikassa ja uskonnossa. Nuorhegeliläisiin kuului Berliinin yliopiston opiskelijoita ja nuoria professoreja, jotka vastustivat valtavirran vanhahegeliläisyyttä. Vanhahegeliläiset pitivät hallussaan merkittävimpiä akateemisia oppituoleja ja muita keskeisiä virkoja yliopistossa ja hallinnossa.
Vanhahegeliläiset katsoivat, että historiallisen dialektiikan sarja oli päättynyt, ja Preussin valtio sellaisena kuin se oli, oli kaiken siihenastisen yhteiskunnallisen kehityksen huipentuma. Nuorhegeliläiset sen sijaan uskoivat, että oli edelleen tulossa uusia dialektisia muutoksia, ja katsoivat, että tuon ajan Preussi oli kaukana täydellisestä; esimerkkeinä he käyttivät alempien luokkien köyhyyttä, valtion harjoittamaa sensuuria sekä ei-luterilaisten vainoamista.
Nuorhegeliläiset tulkitsivat, että koko valtiokoneisto vaati itselleen legitimiteettiä uskonnollisiin opinkappaleisiin perustuen. Vaikka tämä ajatus sai innoitusta siitä roolista, joka luterilaisuudella oli tuon ajan Preussissa, nuorhegeliläiset katsoivat, että teoria oli sovellettavissa mihin tahansa valtioon, jota tuki mikä tahansa uskonto. Kaikki lait perustuivat heidän mukaansa loppujen lopuksi uskonnollisiin opinkappaleisiin.
Tämän vuoksi uskonnon filosofisia perusteita vastaan hyökkääminen oli keskeisessä osassa nuorhegeliläisten pyrkimyksessä kaivaa maata turmeltuneeksi ja despoottiseksi koetun valtiokoneiston alta. Seurauksena nuorhegeliläisistä tuli ensimmäisiä ei-uskonnollisia raamattuoppineita sitten Baruch Spinozan ja hänen "Tractatus theologico-politicuksensa".
Nuorhegeliläiset eivät olleet suosittuja yliopistomaailmassa, koska heillä oli niin radikaaleja yhteiskunnallisia ja uskontoa koskevia näkemyksiä. Bruno Baueria kiellettiin opettamasta vuonna 1842, ja Karl Marx ja monet muut opiskelijat saivat varoituksia, ettei heidän kannata jättää väitöksiään tarkastettavaksi Berliinin yliopistoon, koska ne saisivat varmasti huonon vastaanoton heidän huonon maineensa vuoksi.
David Strauss kirjoitti teoksen "Das Leben Jesu" ("Jeesuksen elämä"), jossa hän väitti, että Jeesuksen alkuperäisiä opetuksia oli vähitellen vääristelty ja väännelty poliittisin tarkoitusperin. Strauss väitti, että Jeesuksen alkuperäinen viesti oli suunnattu yhteiskunnan köyhille ja sorretuille, ei valtaapitäville. Valtaapitävät olivat kuitenkin anastaneet nämä opetukset manipuloidakseen ja sortaakseen maailman kansoja, lupaamalla heille palkkion tuonpuoleisessa, jos he pysyvät yhteiskunnallisessa asemassaan ja pidättäytyvät levottomuuksista ja kapinoinnilta rikkaita vastaan. Tämä oli Straussin mukaan suorassa ristiriidassa Jeesuksen opetusten kanssa: Jeesus johti köyhien massojen liikettä. Siksi valtionuskonto oli Straussin mukaan pätemätön.
Bruno Bauer meni pidemmälle ja väitti, että koko kertomus Jeesuksesta oli myytti. Hän ei löytänyt yhtään mainintaa ”Yeshua Nasaretilaisesta” tuntemistaan säilyneistä roomalaisista aikakirjoista. (Myöhempi tutkimus on löytänyt mainintoja muun muassa Tacitukselta ja Josephukselta, vaikkakin historioitsijat ovat erimielisiä niiden aitoudesta; katso Jeesuksen historiallisuus.) Bauer väitti, että lähes kaikkiin merkittäviin historiallisiin antiikin aikaisiin henkilöihin on viittauksia muissa teoksissa (esimerkiksi Aristofanes pilkkasi Sokratesta näytelmissään), mutta koska hän ei kyennyt löytämään viittauksia Jeesukseen, hän katsoi, että koko kertomus Jeesuksesta oli keksitty.
Ludwig Feuerbach kirjoitti teoksen "Das Wesen des Christentums", joka oli psykologinen profiili uskovasta. Hän väitti, että uskoville annetaan oppi, joka kannustaa projisoimaan fantasioita todellisuuteen. Hänen mukaansa uskovia kannustetaan uskomaan ihmeisiin ja idealisoimaan kaikki heikkoutensa kuvittelemalla kaikkivaltias, kaikkitietävä, kuolematon Jumala, joka edustaa kaikkien inhimillisten vikojen ja puutteiden vastakohtaa.
Karl Neuwerck oli hegeliläisen filosofian luennoija Berliinin yliopistossa. Hän menetti opetusoikeutensa yhdessä Bruno Bauerin kanssa vuonna 1842.
Arnold Ruge kannatti vapaata ja yhdistynyttä Saksaa. Hän jakoi Hegelin uskon siihen, että historia oli edistystä kohti vapauden toteutumista, ja että vapaus saavutetaan valtiossa luomalla järjellinen yleistahto. Samaan aikaan hän kritisoi Hegeliä siitä, että tämä oli esittänyt historian tulkinnan, jossa tulevaisuus oli siinä mielessä suljettu, ettei uudistuksille jäänyt tilaa.
Max Stirner liikkui silloin tällöin nuorhegeliläisissä piireissä, mutta hänellä oli ajatuksia, jotka olivat osittain päinvastaisia. Hän satirisoi ja pilkkasi nuorhegeliläisiä nominalistisessa teoksessaan "Der Einzige und Sein Eigentum".
Karl Marx suhtautui aluksi suopeasti nuorhegeliläiseen tapaan hyökätä kristinuskoa vastaan ja kaivaa maata Preussin valtaapitävien jalkojen alta. Myöhemmin hän kuitenkin muodosti poikkeavia ajatuksia ja erosi nuorhegeliläisistä, hyökäten näitä kohtaan sellaisissa teoksissaan kuten "Die deutsche Ideologie". Marx päätteli, ettei valtaapitävien vallan perusta ole uskonto vaan pääoman, eli maan, rahan ja tuotantovälineiden, omistajuus. Marx katsoi, että uskonto oli vain savuverho, jonka tarkoituksena oli peittää tämä todellinen vallan perusta — hänen mukaansa uskonto oli alistetun proletariaatin välttämätön kainalosauva, kansan oopiumia.
Friedrich Engels kirjoitti yhdessä Karl Marxin kanssa "Kommunistisen manifestin".
August Cieszkowski keskittyi Hegelin näkemykseen maailmanhistoriasta, ja uudisti sitä sopimaan paremmin yhteen hegeliläisen filosofian itsensä kanssa jakamalla sen menneisyyteen, nykyhetkeen ja tulevaisuuteen. Teoksessaan "Historiosophie" (1838) Cieszkowski väitti, että olemme edenneet taiteesta (menneisyys), joka oli todellisen tarkastelua, filosofiaan (nykyhetki), joka oli ideaalin tarkastelua; ja koska Hegelin filosofia oli filosofian täydellistymistä, filosofian aika oli täyttynyt ja uusi aika koittanut — tulevaisuus oli toiminnan aika.