Hannes Ignatius
Johannes (Hannes) Ferdinand Ignatius (8. lokakuuta 1871 Helsinki – 3. maaliskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen sotilas, jonka sotilasura katkesi Venäjän vallan aikana. Suomen itsenäistyttyä Ignatius kuitenkin kohosi hetkessä ratsumestarista kenraalimajuriksi ja myöhemmin kenraaliluutnantiksi.
Ignatiuksen vanhemmat olivat suomenmielinen senaattori, tilastollisen päätoimiston johtaja Karl Emil Ferdinand Ignatius (1837–1909) ja Amanda Kristina Bergman (1841–1921). Isä oli ollut mukana perustamassa "Uusi Suometar" -lehteä. Aviopari sai kaikkiaan kymmenen lasta:
Lapsuudenkodista kirjoitti Katri Bergholm kaksi muistelmateosta.
Ignatius kävi ensin neljä luokkaa Helsingin Suomalaista Alkeisopistoa 1881–1885 ja tuli Haminan kadettikouluun 14.7.1885 ja valmistui kornetiksi 1892 ja määrättiin tämä jälkeen Suomen Rakuunarykmentiin Lappeenrantaan 16.8.1892. Oli komennettuna 3. Sumin, H.K.K. Tanskan Kruuninprinssin, rakuunarykmenttiin 1893–1896. Korotettiin luutnantiksi 2.2.1896 ja komennettiin Nikolai II kruunausesikuntaan. Kävi Nikolajevin sota-akatemian Pietarissa 1896–1899. Korotettiin aliratsumestariksi 1900. Sai sen jälkeen samana vuonna apurahan ulkomaanmatkaa varten Ruotsiin ja Ranskaan. Ennen rakuunarykmentin harjoitusta hän otti innokkaasti osaa oppositoon Bobrikovin sortovaltaa vastaan ja erotettiin rykmentistä.[1]
Vuoden 1901 asevelvollisuuslailla lakkautettiin Suomen sotaväen päällikön virka sekä hajotettiin suomalaiset tarkk'ampuja- ja reservikomppaniat. Vain Suomen Kaarti ja Suomen Kadettikoulu säilyivät, mutta Suomen Rakuunarykmentti lakkautettiin. Ignatius oli jo hieman aikaisemmin eronnut rykmentistä kieltäydyttyään vannomasta uutta venäläisen kaavan mukaista sotilasvalaa.
Tämän jälkeen Ignatius matkusti Englantiin tammikuussa 1902 neuvottelemaan Englannin yleisesikunnan päällikön Sir Arthur Nicholssonin kanssa muutamien Suomen Rakuunarykmentin upseerien mahdollisuuksista astua Englannin palvelukseen, koska tähän aikaan Englannin ja Venäjän suhteet olivat sangen jännittyneet. Suunnitelma kuitenkin raukesi, koska Englannin lain mukaan eivät muut kuin englantilaiset voineet päästä upseereiksi Englannin armeijaan.
Ignatius siirtyi nyt liikealalle toimien ensin "Viipurin tupakkatehtaan" johtajana 1902–1903 ja "Teollisuuskonttorin" johtajana Pietarissa 1903–1904 ja sitten viipurilaisen "Vuolukivi Oy":n johtajana vuodesta 1904 alkaen. Omisti myös oman autoliikkeen toiminimellä H. Ignatius ja Kumpp. Toimi myös eräiden muiden yhtiöiden johtokunnissa. Kirjoitti usein Viipurissa ilmestyneeseen Karjala -lehteen.
Ignatius otti innokkaasti osaa passiiviseen vastarintaan ja kuului 1915 perustettuun sotilaskomiteaan. Tämän komitean puheenjohtajana hän toimi keskeisenä henkilönä vapaussodan valmisteluissa ja teki näissä asioissa useita matkoja Tukholmaan. Hän kuului siihen sotilaskomitean keväällä 1917 Tukholmaan lähettämään valtuuskuntaan, joka sai yhteyden Saksan suureen päämajaan tämän lähettäessä yleisesikuntakapteeni von Reichen Tukholmaan neuvottelemaan Suomen upseeriston kanssa. Suomalaisten aktivistien kokouksessa Tukholmassa hän teki ehdotuksen suojeluskuntien, tai niillä paikkakunnilla , joilla suojeluskuntia ei tahdottu muodostaa, vapaaehtoisten palokuntien perustamisesta. Valtion asettamassa suojeluskuntien perustamiskomiteassa syksyllä 1917 hän toimi puheenjohtajana. Kutsuen kokoon Pörssiklubiin joukon pankki- ja teollisuusmiehiä onnistui hänen saada ensimmäiset miljoonat vapaussodan valmistelua varten. Sotilaskomitean puheenjohtajana hän, komitean valtuuttamana ja senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvudin suosituskirje mukanaan, matkusti Tukholmaan ja Berliiniin, missä viimeksi mainitussa kaupungissa suunnitteli Saksan Yleisesikunnan poliittisen osaston päällikön von Hülsenin ja suuresta päämajasta tätä varten saapuneen majuri Grantzin kanssa mahdollisuudesta saada jääkäripataljoona Suomeen aseistettuna ja aseavustusta Suomen tulevalle vapautusarmejalle. Ignatius lähetti myöskin majuri Cranztsin mukana päämajoistusmestari kenraali Ludendorffille kirjeen, jossa selitti näiden toimenpiteiden kiireellisyyttä.
Palattuaan kotimaahan hän yhdessä pankinjohtaja, everstiluutnantti Hallenbergin kanssa pyysi juuri kotimaahansa palanutta kenraaliluutnantti, vapaaherra Gustaf Mannerheimia sotilaskomitean johtajaksi ja oli mukana valitsemassa häntä sotilaskomitean johtajaksi. Hän matkusti Mannerheimin ja muiden sotilaskomitean jäsenten kanssa Vaasaan 21.1.1918. Täällä Mannerheim muodosti esikuntansa ja nimitti Ignatiuksen päämajoitusmestariksi. V.t. esikuntapäällikkönä Ignatius allekirjoitti ensimmäisen taistelukäskyn. Kenraali Mannerheimin edustajana hän lähti seuraamaan sotatoimia Lapualle ja Seinäjoelle yöllä tammikuun 28. päivänä. Helmikuun 1. päivänä Mannerheim lähetti hänet ottamaan niiden joukkojen ylipäällikkyyden, jotka olivat lähetetyt Oulua vapauttaman. Kaupungin valloituksen jälkeen hänet korotettiin everstiksi 14.2.1918. Päämajoitusmestarina hän esitteli kenraali Mannerheimille kaikki sotatapahtumat eri rintamilla ja ehdotetut sotaliikkeet. Kenraalimajuriksi hänet korotettiin Viipurin valloituksen johdosta 30.4.1918.
Kun kenraali Mannerheim vapaussodan päätyttyä erosi armeijan palveluksesta otti Ignatiuskin eron toukokuun lopussa 1918. Hallituksen sotilaallisena edustajana hänet lähetettiin heinäkuussa 1918 Spahan Belgiaan viemään Saksan keisarille Suomen vapaudenristin suurristi sekä Avesnesiin Ranskaan viemään sama kunniamerkki sotamarsalkka Hindenburgille ja kenraali Ludendorffille. Kun Mannerheim tuli valtionhoitajaksi, astui Hannes Ignatius uudestaan armeijan palvelukseen 2.1.1919. Toimi yleisesikunnan päällikkönä 1918–1919 sekä sotakoulujen tarkastajana 1919–1920. Perusti kadettikoulun, joka aloitti toimintansa 25.1.1919. Oli jäsenenä asevelvollisuuskomiteassa, sotakorkeakoulukomiteassa ym. Otti eron vakinaisesta palveluksesta 1920 ja siirrettiin reserviin.
Ignatius toimi tämän jälkeen Mannerheimin lähipiirissä, oli Sotilasaikakauslehden päätoimittajana 1921–1926 ja johti kuusiosaisen "Suomen vapaussota vuonna 1918" -historiateossarjan kirjoittamista. Tässä teoksessa korostettiin Mannerheimin osuutta sodan kulkuun, kun taas jääkärit jäivät siinä sivuosaan. Perusti Suomen asehistoriallisen seuran, joka 1926 sulautui sotahistoriallisena osastona Suomen sotatietelliseen seuraan. Kenraaliluutnantiksi Ignatius korotettiin 1928.
Kenraaliluutnantiksi 1928 ylennetty Ignatius otti osaa myös Lapuan liikkeen toimintaan ja Mäntsälän kapinaan pyrkien avaamaan tätä kautta Mannerheimille pääsyn Suomen johtoon. Mannerheim kuitenkin kielsi Ignatiusta matkustamasta Mäntsälään.
Talvisodan syttyessä marraskuussa 1939 kenraaliluutnantti Ignatius iästään ja horjuvasta terveydestään huolimatta ilmoittautui vapaaehtoisena ensimmäisten joukossa ylipäällikön käytettäväksi. Talvisodan aikana Ignatius toimi Mannerheimin henkilökohtaisena edustajana Torniossa.
Talvisodan aikana Ignatius oli vielä Mannerheimin edustajana Torniossa vastaanottamassa Suomeen tulevia ulkomaalaisia vapaaehtoisia.
VR II m.k. Oulun valtauksesta, VR I m.k. Tampereen valtauksesta, Vapaussodan ja Tampereenmm., PrRrII 1918, Saksan KrR I suurr. m.k. 1918, VR rt.k. 1919, K. SVR I 1919, Sk. Ar. hop.s.k., Heimosotaristi, Sotakorkeakoulun merkki, SVR suurr. 1937. Lisäksi hänet on kutsuttu Vapaussodan rintamamiesliiton, Suomen kadettikunnan ja Suomen entisten sotilaiden liiton kunniajäseneksi sekä Kadettikoulun 15-vuotisjuhlassa merkitty ansioistaan kadettikoulun luetteloihin.
Puoliso 17.12.1911 Gurli Mathilda Stenberg, hänen 2. aviossaan, s. 7.11.1878. Vanhemmat insinööri Johan Didrik Stenberg ja Pauline Seliverstoff. Ottotytär Gurli (Mäyry) s. 7.8.1907 (Gurli Stenbergin sisarvainajan tytär).
”Kaukana Pohjolassa hän sammumattomalla velvollisuudentunnolla suoritti hänelle uskotut tehtävät”, kuten marsalkka Mannerheimin muistosanat hänestä kuuluivat Suomen armeijan järjestämässä ruumiinsiunaustilaisuudessa Helsingissä Johanneksen kirkossa 8.3.1941.