hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Klarissalaiset
Klarissalaiset on Klaara Assisilaisen eli Pyhän Klaaran (1194-1253) vuonna 1212 perustama fransiskaaninen nunnakunta. Sääntökunnasta käytetään myös nimiä "Pyhän Klaaran sisaret" ja "köyhät Klaara-sisaret".
Vuonna 1538 klarissalaiset jakaantuivat kahteen sääntökuntaan, kun Maria Lorenza Longo perusti kapusiiniklarissalaisten sääntökunnan, kapusiinien naisille tarkoitetun haaran.
Luna 19
Luna 19 () oli neuvostoliittolainen kuuluotain. Se laukaistiin 28. syyskuuta 1971 UR-500/Proton -kantoraketilla. Sen tehtävänä oli kartoittaa ja valokuvata Kuuta kiertoradalta käsin. Sen toiminta kesti aina vuoden 1972 lokakuuhun asti.
Donatello
Donatello, oikealta nimeltään Donato di Niccolò di Betto Bardi (1386 Firenze – 13. joulukuuta 1466 Firenze), oli firenzeläinen taiteilija ja renessanssin merkittävimpiä kuvanveistäjiä. Tyylisuunnaltaan hänen teoksensa edustivat realismia.
Donatello oli perehtynyt perusteellisesti antiikin ajan kuvanveistoon. Hän teki veistoksia sekä pronssista että marmorista. Hänen ensimmäinen tunnettu työnsä marmorinen "Daavid" edustaa vielä gotiikkaa. Donatellon oma tyyli pääsi kukoistamaan Or San Michele -kirkon patsaissa, jotka esittävät Pyhää Yrjöä ja Markusta.
Donatello työskenteli Mediceille vuosina 1433–1443, ja saattaa olla että hänen tunnetuin teoksensa, pronssinen Daavid-patsas, oli Medicien tilaustyö.Donatellon pronssinen Daavidin patsas (luultavasti 1440-luvulta) on ensimmäinen tuetta pystyssä pysyvä eli itsensä kannattava pronssiveistos sitten klassisen ajan. Se aiheutti valmistumisaikanaan sensaation kuvatessaan alastonta nuorukaista. Patsas kuvaa nuorta arvoituksellisesti hymyilevää Daavidia, jonka jalka on hänen äsken surmaamansa Goljatin katkaistun pään päällä. Nuorukainen seisoo hattua ja saappaita lukuun ottamatta alasti Goljatin miekka kädessään.
Donatello oli tehnyt 1408–1409 Daavidin marmoripatsaan, mutta tuo patsas esitti Daavidin hyvin pukeutuneena voittoisana kuninkaana, joka piteli linkoaan ennen jättiläisen surmausta.
Yhdysvaltalaisen taidekriitikon ja taiteilijan Mary McCarthyn mukaan pronssiveistoksen naismainen fysiikka, mitä hän piti transvestiitin ja fetisistin unelmana, kuvaa Daavidin Jonathanin (Israelin kuningas Saulin pojan) rakastajaksi.
Donatolaisuus
Donatolaisuus oli 300-luvun alussa Pohjois-Afrikan Karthagossa muodostunut kristillinen liike, joka vastusti vuonna 311 Caecilianuksen nimittämistä piispaksi (Karthagon piispana 311–313), koska hän ja hänet vihkinyt piispa Felix Aptungalainen olivat Diocletianuksen vainoissa (303–311) kieltäneet uskonsa.
Donatolainen oppositio valitsi Majorinuksen Karthagon piispaksi; häntä seurasi 313 Donatus, jonka mukaan liike sai nimensä ja joka loi itsenäisen kirkon. Pohjois-Afrikan kristillisyys jakaantui katoliseen ja donatolaiseen kirkkoon.
Donatolaisten tärkeimpänä tarkoitusperänä oli kirkon pyhyys, joka heidän mukaansa riippui sen yksityisten jäsenten siveellisyydestä (vrt. aikaisempi novatiolaisuus); he halusivat erottaa vainon aikana horjuneet piispat ja
papit, "traditores" (’luovuttajat’ eli ne, jotka olivat luovuttaneet Raamattunsa viranomaisille), vastustivat epäkristillistä valtakunnankirkkoa ja korostivat velvollisuutta kärsiä marttyyrikuolema uskon puolesta. Donatolaiset itse kutsuivat kirkkoaan ’marttyyrien kirkoksi’.
Donatolaisiin liittyi vähitellen myös yhteiskunnallisten uudistusten ajajia (circumcellionit), jotka saivat monin paikoin kannattajansa syntyperäisistä alimmista sosiaaliryhmistä, jotka pitivät roomalaisia suurtilallisia ja virkamiehiä sortajinaan. Donatolaiset vastustivat myös keisarin pakkopolitiikkaa; keisarit yrittivät monesti kukistaa donatolaiset verisesti, mutta tuloksetta.
Donatolaiskiista oli ensimmäinen ekklesiologinen kiista. Muun muassa Augustinus vastusti donatolaisia jyrkästi: hänen mukaansa papin henkilökohtainen arvottomuus ei hänen mukaansa tehnyt sakramenttien pätevyyttä kyseenalaiseksi. Maanpäällinen kirkko on pyhien ja syntisten sekoittunut kokonaisuus ("corpus permixtum") ja syntiset tuomitaan vasta aikojen lopussa. (Tämä näkemys vastustaa vastaavasti myös pelagiolaisuutta.)
Donatolainen kirkko oli vahvimmillaan noin vuonna 400, jolloin se käsitti yli puolet Pohjois-Afrikan kristityistä. Donatolaiset olivat kannanotoissaan hyvin jyrkkiä; heidän asiaansa tutkittiin kirkolliskokouksissa (esimerkiksi Karthagossa vuonna 411), ja keisari riisti heiltä kansalaisoikeudet vuonna 414, jolloin donatolaiset muodostivat vapaakirkon, joka periaatteessa torjui kirkon ja valtion yhteyden. Donatolainen kirkko kuitenkin käytännössä kukistui, ja 600-luvulla donatolaiset katosivat lopullisesti arabien valloittaessa Pohjois-Afrikan.
1500-luvun radikaalireformaatiolla oli selviä aatteellisia yhtymäkohtia donatolaisiin (vrt. anabaptismi).
Manaus (kaupunki)
Manaus on Amazonasin osavaltion pääkaupunki Luoteis-Brasiliassa. Kaupungissa on noin kaksi miljoonaa asukasta.
Manaus sijaitsee lähellä Rio Negron ja Amazonin yhtymäkohtaa, joka tunnetaan nimellä Encontro das Águas (suom. "vesien tapaaminen"). Happaman tummavetisen Rio Negron ja vaalean sedimenttipitoisen Amazonin yhteenvirtaus on turistinähtävyys. Matkaa valtameren rannikolle on 1 500 km, mutta Manausin satamaan pääsee valtamerikelpoisilla aluksilla.
Keskimääräinen ylin lämpötila on ympäri vuoden 30–33 astetta, yön alin noin 23 astetta. Sadetta saadaan heinä-, elo- ja syyskuussa alle 100 mm kuukaudessa, maalis- ja huhtikuussa yli 300 mm kuukaudessa.
Manaus sai alkunsa São José da Barra -linnakkeena, jonka portugalilaiset uudisasukkaat perustivat puolustukseksi Espanjan Amazon-joen kautta tekemiä hyökkäyksiä vastaan. 13. marraskuuta 1832 uudisasutus nimettiin Manausiksi paikalla aiemmin asuneen ”manaós”-alkuasukasheimon mukaan. Nimi merkitsee heimon kielellä ”Jumalan äitiä”. 24. lokakuuta 1848 Manaus sai kaupunkistatuksen, ja nimekseen Cidade da Barra do Rio Negro. Vuonna 1850 Amazonasista tuli provinssi, ja vuonna 1856 kaupungin nimi palautettiin entiselleen, virallisesti muotoon ”Cidade de Manaus”.
Vuosina 1890–1920 vulkanointiprosessin keksimisen mahdollistama ”kumibuumi” rikastutti kaupunkia. Sitä kutsuttiin "tropiikin Pariisiksi". Koillis-Brasiliasta virtasi siirtolaisia kumikaupan tuomaa vaurautta etsimään. Vuoden 1920 paikkeilla kumin hinta kuitenkin putosi rajusti Kaakkois-Aasian plantaasien menestyksen ansiosta, ja Manaus vajosi uudestaan köyhyyteen.
Kompensoidakseen kumikaupan hiipumisen aiheuttamaa lamaa Brasilian hallitus perusti Manauksesta vapaakauppa-alueen 1967. Verohelpotukset houkuttelivat kaupunkiin teollisuutta.
Nykyisin kaupungissa on noin 600 tehdasta, jotka tarjoavat noin puoli miljoonaa työpaikkaa.
Manauksen väkiluku on kasvanut vuoden 1991 noin miljoonasta 1.8 miljoonaan vuoden 2010 väestönlaskentaan mennessä, ja vuoden 2015 arviolta yli kahteen miljoonaan.
Nopeasti kasvaneen kaupungin infrastruktuuri ja asuntokanta eivät ole pysyneet vauhdissa mukana. Virallisten tilastojen mukaan 15 % asukkaista elää slummeissa – osuus on selvästi suurempi kuin koko Brasilian keskiarvo. Joka neljännestä talosta puuttuu juokseva vesi. Viemäröinti on kunnollinen vain joka kymmenennellä – viemärijärjestelmä on ajalta, jolloin kaupungissa oli satatuhatta asukasta.
Manauksen oopperatalo on tunnettu sekä renessanssiarkkitehtuuristaan että musiikkiesityksistään. Se valmistui vuonna 1892. Siellä järjestetään monenlaisia esityksiä elokuvajuhlista alkaen.
Donatus
Donatus Suuri (300-luku) oli Karthagon piispa. Hän perusti varhaisella 300-luvulla donatolaisuuden nimellä tunnetun lahkon. Lateraanikokous tuomitsi hänet ja hänen oppinsa harhaoppiseksi vuonna 313.
Donatus jatkoi lahkonsa johdossa huolimatta kirkon tuomiosta ja vainoista. Elokuussa 347 keisari Constans I karkotti hänet Galliaan. Hänen uskotaan kuolleen maanpaossa noin vuonna 355.
Pixar
Pixar on tietokoneanimaatioihin erikoistunut yhdysvaltalainen animaatiostudio.
Yhtiö sai alkunsa Lucasfilmin digitaalisesta animaatio-osastosta. Steve Jobs, yksi Applen perustajista, osti osaston George Lucasilta vuonna 1986. Jobs ja Edwin Catmull perustivat sen pohjalta uuden yhtiön.
Pixar pyrki aluksi kehittämään vaativaan käyttöön sopivia tietokonejärjestelmiä, mutta tässä yhtiö onnistui heikosti. Sen sijaan John Lasseterin tekemät lyhyet animaatiot, joilla järjestelmää esiteltiin, herättivät suurta ihastusta. Näistä lyhytfilmeistä tunnetuin on Luxo Jr., jonka päähahmo esiintyy myös Pixarin tunnuksessa.
Pixarin menestystarina alkoi, kun yhtiö solmi Disneyn kanssa sopimuksen pitkien animaatioelokuvien tuottamisesta.
Pixar ei ole pelkästään animaatiostudio vaan myös animaatioteknologian kehittäjä. Yhtiön mallinnusohjelmaa RenderMania käytetään useiden elokuvien erikoistehosteiden viimeistelyyn. Ohjelmaa on käytetty muun muassa "Taru sormusten herrasta" -elokuvatrilogiassa, "Matrix"-elokuvissa sekä luonnollisesti Pixarin omissa animaatioelokuvissa.
24. tammikuuta 2006 The Walt Disney Company ilmoitti ostavansa Pixarin 7,4 miljardilla dollarilla. Sopimuksen mukaan Steve Jobsista tuli Disneyn hallituksen jäsen ja suurin yksittäinen omistaja. Pixar säilyi osittain erillisenä yksikkönä, ja sen tekemät elokuvat saivat brändin Disney Pixar.
Aelius Donatus
Aelius Donatus (300-luku) oli roomalainen grammatiikan opettaja. Vielä uudella ajallakin käytettiin Donatuksen kielioppia "Ars minor" latinan alkeisopetuksessa.
CeBIT
CeBIT on Hannoverissa Saksassa vuosittain järjestettävä tietotekniikka- ja tietoliikennealan messutapahtuma. Messualueen koko on 400 000 m² ja kävijämäärä noin 700 000. Vuoden 2016 messut järjestetään 14. – 18. maaliskuuta.
Vuoden 2008 messuille osallistui 5 845 näytteilleasettajaa 77 maasta. Kävijöitä messuilla oli yhteensä 495 000, joista 100 000 Saksan ulkopuolelta.
Nimi CeBIT tulee sanoista "Centrum der Büro- und Informationstechnik" ().
Yhdysvalloissa on pidetty oma CeBIT-tapahtuma vuodesta 2003.
Alexander Fleming
Alexander Fleming (6. elokuuta 1881 – 11. maaliskuuta 1955) oli skotlantilainen tutkija, joka tunnetaan penisilliinin keksijänä. Hän eristi myös ensimmäisenä lysotsyymin vuonna 1921.
Vuonna 1901 Fleming sai opiskelupaikan St. Mary's Hospitalin lääketieteellisessä koulussa. Hän valmistui vuonna 1906. Ensimmäisessä maailmansodassa Fleming oli lääkärinä Boulognessa hoitamassa englantilaisia joukkoja. Sodan jälkeen hän jatkoi työtään tutkijana ja opettajana St. Mary's Hospitalin lääketieteellisessä koulussa ja rokotuslaboratoriossa, joka liitettiin vuonna 1933 Institute of Pathology and Researchin osaksi. Flemingistä tuli vuonna 1921 rokotuslaboratorion johtajan sijainen.
Kun Fleming tuli syyskuussa 1928 muutaman viikon poissaolon jälkeen takaisin laboratorioon, hän huomasi erääseen bakteeriviljelymaljaan vahingossa päässeen homepesäkkeen ja sen ympärillä kehän, jossa maljassa viljellyt stafylokokit eivät kasvaneet. Fleming ei heittänyt pois pilalle mennyttä maljaa vaan alkoi tutkia havaitsemaansa ilmiötä. Hän totesi, että kyseinen "Penicillium"-sukuun kuuluva home eritti kasvupaikkansa ympäristöön ainetta, joka aiheutti stafylokokeissa sekä kasvun estymistä että bakteerien hajoamista. Home, jonka Fleming löysi, todettiin Penicillium notatum -lajiksi. Vaikuttavalle, vielä tuntemattomalle aineelle annettiin nimi penisilliini sitä valmistavan homeen mukaan. Fleming arveli, että penisilliinistä saattaisi kehittyä hyvä lääke ihmisten hoitamiseksi. Ainetta ei voitu kuitenkaan tuottaa tehokkaasti eikä helposti tarpeeksi suuria määriä, joten hometta tutkittiin lähinnä vain hänen laboratoriossaan. Vasta toisen maailmansodan puhjettua syntyi liittoutuneilla kiinnostus kaikkia antiseptisia aineita kohtaan. Silloin ruvettiin tutkimaan penisilliinin massatuotannon mahdollisuuksia. Yhdysvalloissa aloitettiin teollinen tuotanto vuonna 1943, kun oli löydetty parempia elatusaineita ja "Penicillium notatum" -laji, joka kasvoi elatusaineessa upoksissa. Vuoden 1944 puolivälissä penisilliiniä valmistettiin jo niin paljon, että sitä riitti tarpeeksi liittoutuneiden sotavoimien käyttöön. Toisen maailmansodan päätyttyä penisilliini saatiin myös vähitellen siviilikäyttöön eri puolilla maailmaa.
Saavutuksistaan Fleming aateloitiin vuonna 1944, ja vuonna 1945 sai hän Nobelin fysiologian ja lääketieteen palkinnon Howard Floreyn ja Ernst Boris Chainin kanssa penisilliinin keksimisestä.
Fleming oli vuodesta 1946 johtajana Institute of Pathology and Research -laitoksessa, jonka nimeksi tuli Wright-Fleming-Institute vuonna 1948, jolloin Fleming siirtyi eläkkeelle.
Fleming kuoli vuonna 1955 keväällä sydäninfarktiin Lontoon Chelseassa.
Girard Desargues
Girard Desargues (21. helmikuuta 1591, Lyon – 1661, Lyon) oli ranskalainen arkkitehti, sotilasinsinööri ja matemaatikko. Hänellä oli poikkeavat näkemykset perspektiivistä, jota eivät vakuuttaneet muita. Niinpä Desargues muutti Pariisista Lyoniin ja alkoi tehdä matematiikkaa itsenäisesti.
Hän saikin tehtyä merkittävän teoksen nimeltä "Brouillon projet d'une atteinte aux événements des rencontres d'un cone avec un plan" (Karkea luonnos käsitellä tilannetta, jossa kartio kohtaa tason). Teoksen pääsisältö oli tutkia geometriaa perspektiivisesti. Katsottaessa eri asennoista geometrisiä kuvioita kuvio muuttuu usein jotenkin, esimerkiksi ympyröistä tulee ellipsejä. Sen sijaan esimerkiksi suorien leikkauspisteet eivät muutu katsottiinpa kuviota mistä asennosta tahansa, kunhan oletetaan että yhdensuuntaiset suorat leikkaavat äärettömässä. Teoksen sisältö olikin pääasiassa tutkia näitä muuttumattomia asioita. Näin saadun uuden geometrian avulla oli mahdollista todistaa lauseita, joiden erikoistapauksena saatiin muun muassa Apollonioksen, Descartesin ja Fermat'n keksimiä geometrian lauseita. Projektiivinen geometria sai alkunsa 1600-luvulla Girard Desarguesin tutkimuksista. Itsenäisenä tieteenalana projektiivinen geometria on saanut alkunsa myöhemmin Jean-Victor Ponceletin (1788–1867) tutkimuksista.
Girard Desarguesin oppilaisiin kuului mm. Blaise Pascal.
Hirmumyrsky
Hirmumyrsky on tuulen voimakkuuden kovin luokka Beaufortin asteikolla. Se vastaa tuulennopeutta 32,7 m/s tai enemmän. Tyypillisesti hirmumyrskyä havaitaan trooppisten hirmumyrskyjen yhteydessä.
Näin määritelty tuulennopeus on Maailman ilmatieteen järjestön suositusten mukaan 10 minuutin keskiarvo. Amerikkalaiset kuitenkin käyttävät yhden minuutin keskiarvoja. Tuulen suositeltu mittauskorkeus on periaatteessa 10 metriä esteiden yläpuolella, käytännössä vähän yli 10 m maanpinnan yläpuolella. Suomessa Ilmatieteen laitos määrittelee hirmumyrskyn tuuleksi, jonka nopeuden 10 minuutin keskiarvo on vähintään 33 m/s.
Trooppisen hirmumyrskyn tapauksessa halutaan joskus korostaa eroa tuulen ja sen aiheuttavan matalapaineen välillä, jolloin jälkimmäistä kutsutaan pyörremyrskyksi.
Kuivalaskeuma
Kuivalaskeuma on märkälaskeuman vastakohta.
Kuivalaskeumassa happamoittavat yhdisteet laskeutuvat maahan pölyn mukana tai kaasuna. Kuivalaskeuma on painovoiman aiheuttamaa laskeutumista. Happamoittavat aineet voivat kulkea myös ilmavirtojen mukana ja takertua erilaisiin pintoihin.
Ihmisen toiminnan lisäksi ilmakehään pääsee ajoittain suuria määriä rikkiä ja typpeä tulivuorenpurkausten yhteydessä ja kuumista lähteistä ja muusta vulkaanisesta toiminnasta.
Tuomaan lapsuusevankeliumi
Tuomaan lapsuusevankeliumi kuuluu Uuden testamentin apokryfikirjoihin. Lapsuusevankeliumi sisältää kertomuksia Jeesuksen lapsuudesta, viisivuotiaasta kaksitoistavuotiaaksi, jolloin Jeesus Luukkaan evankeliumin mukaan kävi Jerusalemin temppelissä. Evankeliumista käytettiin keskiajalla myös nimeä "Evangelium Thomae" eli "Tuomaan evankeliumi", koska nykyisin Tuomaan evankeliumiksi sanottua kirjoitusta ei vielä tuolloin tunnettu. Näitä kahta kirjoitusta ei tule sekoittaa keskenään.
Lapsuusevankeliumia on tulkittu siten, että se olisi sisällöltään kaikista apokryfikirjoista selvimmin ainoastaan sepitettyä legendaa. Evankeliumi on todennäköisesti kirjoitettu siksi, että ihmiset ovat halunneet tietää enemmän Jeesuksen lapsuusvuosista. Kaikille evankeliumin kertomuksille on yhteistä se, että Jeesuksella jo lapsena oli yliluonnollisia voimia ja hän teki ihmeitä. Hän kuitenkin käyttää voimiaan lapselle tyypilliseen tapaan, esimerkiksi kiroamalla ja surmaamalla ihmisiä vähäpätöisistä syistä.
Ehkä tunnetuimmassa ihmeessä Jeesuksen isä, puuseppä Joosef, on tekemässä sänkyä. Yksi lauta on kuitenkin liian lyhyt. Jeesus ottaa laudan päästä kiinni ja venyttää sen sopivan pituiseksi. Samoin kuuluisa Koraanistakin löytyvä kohta, jossa Jeesuksen tekemät savilinnut heräävät henkiin, on peräisin Tuomaan lapsuusevankeliumista.
Savusumu
Savusumu eli smog (engl. "smoke", ’savu’ + "fog", ’sumu’) tarkoittaa etenkin suurkaupungeissa esiintyvää ilmansaaste-episodia, jonka aikana näkyvyys on huono ja saasteiden pitoisuudet voivat kohota vaaralliselle tasolle. Haihtuvat orgaaniset yhdisteet eli VOC-yhdisteet aiheuttavat yhdessä valokemiallisten hapettimien kanssa savusumun syntymisen. Savusumu ärsyttää silmiä ja limakalvoja, rapauttaa maaleja ja kumia sekä tappaa kasveja.
Smog-käsite tuli tunnetuksi Lontoossa 1800-luvun lopulla. Pahimmillaan savusumu aiheutti 12 000 ihmisen kuoleman vuonna 1952. Vuonna 1954 julistettiin puhtaan ilman kampanja, jonka seurauksena savua aiheuttavien (hiili) polttoaineiden polttaminen kiellettiin tietyillä alueilla kaupungissa. Nykyään Lontoon savusumu aiheutuu liikenteen päästöistä, joskaan ei niin pahana kuin ennen.
Ilmansaasteiden synnyttämä savusumu on ollut pitkään vakava ongelma Kiinassa. Saasteiden on arvioitu aiheuttavan Kiinassa vuosittain puoli miljoonaa ennenaikaista kuolemaa. Syksyllä 2013 Kiina julkisti toimintasuunnitelman ilmansaasteiden vähentämiseksi sen jälkeen kun Pekingiä ja monia muita Kiinan kaupunkeja oli peittänyt poikkeuksellisen paksu savusumu.
Pseudo-Matteuksen evankeliumi
Pseudo-Matteuksen evankeliumi on yksi Uuden testamentin apokryfikirjoista. Se tunnetaan myös nimillä Matteuksen lapsuusevankeliumi ja Marian syntymä ja Vapahtajan lapsuus.
Evankeliumi kuuluu niin sanottuihin lapsuusevankeliumeihin. Niiden tavoitteena oli täyttää Jeesuksen elämäkerran lapsuusajan kuvauksissa ennen kahdettatoista ikävuotta olevia aukkoja. Evankeliumi kertoo Neitsyt Marian syntymästä ja nuoruudesta ja näihin vaiheisiin liittyvistä ihmeistä, sekä Jeesuksen lapsuudesta. Evankeliumissa on yhdistelty "Jaakobin evankeliumia" ja "Tuomaan lapsuusevankeliumia" ja sepitetty niiden pohjalta lisää legendoja. "Jaakobin evankeliumin" kuvaukseen on liitetty kertomus paosta Egyptiin, jota seuraavat lapsuusevankeliumin kertomukset. Kirjoittajan tavoitteena on ollut näiden kirjoitusten sulauttaminen yhdeksi teokseksi.
"Jaakobin evankeliumin" tavoin Maria kuvataan jo lapsena poikkeukselliseksi ja äärimmäisen hurskaaksi. Muiden lapsuusevankeliumien tapaan Jeesuksen kerrotaan tehneen jo lapsena ihmetekoja ja opettaneen hämmästyttävällä viisaudella. Evankeliumi on ensimmäinen, joka mainitsee härkien ja aasien läsnäolon Jeesuksen syntyessä. Tästä on tullut oleellinen osa jouluseimiä ja muita kristillisiä joulun tapahtumien kuvauksia.
Kirjoitus vaikutti paljon keskiaikaiseen ajatteluun, erityisesti siksi, että se kuului pyhimyslegendoja sisältäneeseen suosittuun "Legenda aureaan". Niinpä siitä kirjoitettiin myös uusia versioita, kuten "Libellus de Nativitate Sanctae Mariae", joka sisälsi ainoastaan ensimmäisen Marian syntymää käsitelleen osan. Toinen kirjoitukseen perustunut teksti oli "Arabialainen lapsuusevankeliumi", jossa on lisäyksiä yliluonnollisista tapahtumista.
Jaakobin protoevankeliumi
Jaakobin protoevankeliumi (eli "Jaakobin alkuevankeliumi", myös Jaakobin evankeliumi) kuuluu Uuden testamentin apokryfisiin kirjoihin.
Evankeliumin kirjoittajaksi on mainittu Jeesuksen veli Jaakob, mikä ei todennäköisesti kuitenkaan pidä paikkaansa. Evankeliumi on todennäköisesti syntynyt kuitenkin ennen vuotta 165, sillä jo Justinus Marttyyri tunsi sen. Jaakobin protoevankeliumista on säilynyt 150 kreikankielistä käsikirjoitusta, joista vanhin on 200- tai 300-luvulta.
Evankeliumi kertoo lähinnä Neitsyt Marian syntymästä, lapsuudesta ja nuoruudesta. Se päättyy Jeesuksen syntymään. Kertomusta on pitkään pidetty sepitettynä legendana. Esimerkiksi Adolf von Harnackin mukaan teksti olisi yhdistetty 300-luvulla kolmesta lähteestä. Sen sijaan tekstilöydöt ja tekstin sisäinen aineisto osoittavat, että evankeliumi on huomattavasti varhaisempi ja yhtenäisempi.
Varhaiskirkossa Jaakobin protoevankeliumi oli hyvin kunnioitettu. Se on jättänyt jälkensä sekä hymnografiaan että ikonografiaan. Jaakobin evankeliumia on käytetty varhaiskirkossa kuin se olisi ollut kanoninen kirjoitus.
Jaakobin evankelumi käännettiin syyriaksi, koptiksi, armeniaksi, etiopiaksi, georgiaksi, slaaviksi ja arabiaksi. Myös iirinkielinen käännös tehtiin ilmeisesti latinalaisen käännöksen pohjalta. Latinalainen käännös joutui kuitenkin epäsuosioon paavi Gelasiuksen bulla "Decrentum Gelasium" määritteli evankeliumin epäluotettavaksi. Tässä oli ilmeisesti taustalla kirkkoisä Hieronymuksen tekstille esittämä kritiikki. Jaakobin evankelumista tehtiin uusi latinannos vasta 1500-luvulla. Serafim Seppälän mukaan tämä oli yksi syy, minkä takia traditio Joosefin ensimmäisestä avioliitosta hylättiin läntisessä kristikunnassa.
Katolinen ja ortodoksinen kirkko hyväksyvät tekstissä esitetyistä asioista esimerkiksi tiedot Marian vanhemmista Annasta ja Joakimista. Katolinen kirkko määrittelee kertomuksen apokryfiseksi, Raamatun kaanonin ulkopuolelle kuuluvaksi kirjaksi.
Jaakobin protoevankeliumia on kritisoitu siitä, että se ei tuntisi ajanlaskun alun Palestiinan juutalaisuutta. Kirjan kuvauksessa Joakim ei pääse uhraamaan, koska hänellä ei ole lasta:
Viittausta on pidetty toisen temppelin juutalaisuuteen kuulumattomana, koska Toorassa tai Talmudissa ei ole sellaista käskyä, että lapsettomat juutalaiset eivät pääsisi uhraamaan. Serafim Seppälän mukaan ongelma on teennäinen, koska Joakimia kielletään uhraamasta ensimmäisenä. Sen sijaan ajatus lapsettoman miehen syrjimisestä sopii hyvin ajanlaskun alun juutalaisuuteen, koska lisääntymiskäsky (1. Moos. 1:28) on nimenomaan miehen vastuulla.
Maailman ilmatieteen järjestö
Maailman ilmatieteen järjestö WMO () on YK:n alainen meteorologian alan kansainvälinen järjestö. Se perustettiin vuonna 1950 jatkamaan vuonna 1873 perustetun Kansainvälisen ilmatieteen järjestön työtä. WMO:ssa on 184 jäsenmaata. Sen päämaja on Genevessä Sveitsissä. Pääsihteerinä vuoden 2016 alusta toimii Petteri Taalas.
WMO koordinoi ja standardisoi muun muassa säähavaintojen tekoa ja meteorologian alan koulutusta. Se organisoi ympäristön tilaa tarkkailevia ja suojelevia hankkeita seuraavien ohjelmien kautta:
Ilmastonmuutosta arvioiva kansainvälinen IPCC on WMO:n ja YK:n ympäristöjärjestö UNEPin yhdessä vuonna 1988 perustama elin.
WMO:lla on 185 jäsenvaltiota ja kuusi territoriota. Uusin jäsen on vuonna 2012 liittynyt Etelä-Sudan.
Jäsenet muodostavat kuusi alueellista ryhmää alueellisten asioiden hoitamista varten.
Marjatta Rasi
Satu Marjatta Rasi (s. 29. marraskuuta 1945 Punkalaidun) on entinen suomalainen diplomaatti. Hän palveli urallaan ulkomaan edustoissa Lontoossa, Pariisissa, New Yorkissa, New Delhissä ja Wienissä.
Toimiessaan suurlähettiläänä Itävallassa Rasi toimi myös Suomen pysyvänä edustajana YK:n Wienin toimistossa (UNOV), kansainvälinen atomienergiajärjestö IAEA:ssa, kansainvälinen ydinkoekieltosopimusjärjestön valmistelukomitea CTBTO:ssa ja kansainvälinen teollistamisjärjestö UNIDO:ssa.
Aiemmin Rasi vastasi alivaltiosihteerinä Suomen ulkoasiainministeriön kehityspolitiikkaa ja -yhteistyötä koskevista asioista.
Vuosina 1998–2004 Rasi toimi Suomen pysyvänä edustajana YK:ssa. Hän toimi YK:ssa myös talous- ja sosiaalineuvoston (ECOSOC) historian ensimmäisenä naispuheenjohtajana. Ennen palvelustaan YK:n pysyvässä edustustossa New Yorkissa hän toimi muun muassa Suomen suurlähettiläänä Intiassa sekä Nepalissa , Bangladeshissä, Sri Lankassa ja Bhutanissa.
Koulutukseltaan Rasi on oikeustieteen kandidaatti Helsingin yliopistosta vuodelta 1969. Rasin harrastuksiin kuuluvat ooppera, kirjallisuus ja uinti.
Rasi oli kokoomuksen ehdokkaana vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa. Hän sai 4 332 ääntä. Rasi on nimetty kokoomuksen ehdokkaaksi myös vuoden 2015 eduskuntavaaleihin.
Rumpu (täsmennyssivu)
Rumpu tarkoittaa seuraavia asioita:
Shōrinji kenpō
Shōrinji kenpō () on japanilainen, Dōshin Sōn vuonna 1947 luoma itsepuolustusjärjestelmä, joka perustuu perustajan Kiinassa ja Japanissa harjoittelemiin taitoihin. Sō halusi opettaa nuorisolle zen-buddhismia parantaakseen näiden elämänlaatua toisen maailmansodan jälkeen. Hän ajatteli, että yhdistämällä filosofian ja kamppailutaidot hän saisi paljon kiinnostuneita oppilaita. Esikuvakseen hän otti Shaolin-luostarin, jossa legendan mukaan munkit olivat harjoitelleet sekä mieltään että kehoaan kamppailutaitoja kehittämällä. Tätä perintöä kunnioittaakseen Sō antoi lajilleen nimeksi Shōrinji kenpō ("Shaolin-temppelin itsepuolustustaito", vrt. kung fu).
Monipuolisena lajina Shōrinji kenpō on keskittynyt useisiin eri osa-alueisiin. Peruslähtökohtana on itsepuolustus sekä henkinen ja fyysinen terveys. Eri tekniikoita lajissa on yli 600, ja niillä pystytään torjumaan hyökkäykset sekä vastaiskut. Shōrinji kenpōssa yhdistyvät "pehmeät" ja "kovat" tekniikat. Pehmeillä tarkoitetaan sidontoja, vääntöjä, irrotuksia, torjuntoja ja heittoja. Kovilla vastaavasti potkuja sekä iskuja. Lajin tekniikat eivät kuitenkaan perustu puhtaaseen voimaan, vaan akupunktiopisteiden hyväksikäyttöön. Vahvassa asemassa ovat myös muut kuin lamauttamiseen tarkoitetut tekniikat. Akupunktiopisteet soveltuvat myös elvyttämiseen ja terveyden ylläpitämiseen. Shōrinji kenpōlla on oma akupunktiohierontatekniikka, "seihō", jolla saadaan vähennettyä jännitystä sekä rasitusta.
Shōrinji kenpōsta on tullut suosittu harrastus Japanissa, Yhdysvalloissa sekä osissa Eurooppaa ja Aasiaa.
Kirsti Lintonen
Kirsti Eeva Helena Lintonen (o.s. Kyrölä, s. 23. toukokuuta 1945 Tampere) oli Suomen suurlähettiläs Yhdistyneiden kansakuntien Suomen pysyvässä edustustossa New Yorkissa vuosina 2005-2009.
Lintosella on takanaan pitkä ura ulkoasiainministeriössä, jossa hän on työskennellyt vuodesta 1971 alkaen. Vuodet 1973-1976 hän toimi Suomen diplomaattina Itä-Berliinissä, Saksan demokraattisessa tasavallassa.
Vuodet 1983-1987 Lintonen toimi pääministeri Kalevi Sorsan ulkopoliittisena erityisavustajana. Vuonna 1990 hänet nimitettiin suurlähettilääksi Windhoekiin, Namibiaan. Lintonen on toiminut myös kehitysyhteistyöosastolla ja vuonna 1996 Lintosesta tuli alivaltiosihteeri ja osastonjohtaja. Hän oli ensimmäinen nainen alivaltiosihteeritason virassa.
Vuosina 2000-2005 Lintonen toimi Suomen suurlähettiläänä Pretoriassa Etelä-Afrikassa ja oli samanaikaisesti akkreditoituna myös Botswanassa, Lesothossa, Mauritiuksella, Namibiassa ja Swazimaassa. Lisäksi hän on uransa aikana palvellut Brysselin, Belgradin, Lontoon ja Tukholman suurlähetystöissä.
Koulutukseltaan Lintonen on valtiotieteiden maisteri. Hän on naimisissa ja hänellä on yksi poika.
Gallia
Gallia oli gallialaisten, kelttien muinaisen pääheimon, kotimaa. Gallia vastasi nykyistä Ranskaa, Belgiaa, Luxemburgia, osia Alankomaista ja Reinin länsipuolista Saksaa, suurta osaa Sveitsiä ja Pohjois-Italiaa Adigeen asti.
Roomalaiset jakoivat Gallian kahteen osaan: "Gallia Cisalpina" (Alppien tämänpuoleinen Gallia) ja "Gallia Transalpina" (Alppien tuonpuoleinen Gallia). Roomalaiset valloittivat Gallia Cisalpinan noin 222 eaa. ja Gallia Transalpinan lopullisesti Caesarin johdolla 50-luvulla eaa.
Keisari Augustus huomasi, että näin monista kansoista koostuvan alueen hallinto oli hankalaa, ja hän erotti siitä vuonna 22 eaa. Gallia Narbonensis-nimisen osan senaatin haltuun, ja jakoi loput kolmeen osaan: Gallia Aquitania etelässa, Gallia Belgica pohjoisessa ja Gallia Lugdunensis niiden välissä.
300- ja 400-luvuilla useat germaaniset kansat tunkeutuivat Galliaan, joka sittemmin kokonaisuudessaan tuli kuulumaan frankkien valtakuntaan.
Lyömäsoitin
Lyömäsoitin on soitin, jonka ääni syntyy lyömällä kalvoa tai tietynmuotoista kovaa kappaletta. Lyömäsoittimet voidaan jakaa "membranofoneihin", joissa ääni synnytetään pingotettua kalvoa lyömällä, ja "idiofoneihin", joissa ääni saadaan aikaan lyömällä levyjä tai muunmallisia kappaleita joko toisiinsa tai jollain erilaisella kappaleella. Myös "kordofonien" eli kielisoitinten luokkaan kuuluu joitakin lyömäsoittimia, kuten pianon edeltäjä dulcimer. Lyömäsoittimiin luetaan myös suuri määrä soittimia, joita ei lyödä vaan esimerkiksi ravistetaan (marakassi), raaputetaan (pyykkilauta) tai hierotaan (viinilasi). Jotkin lyömäsoittimet on viritetty tietylle sävelkorkeudelle, ja näitä käytetäänkin pääasiassa melodian tai harmonian synnyttämiseen. Monien lyömäsoitinten tuottaman äänen korkeus on kuitenkin epämääräinen ja soiton kannalta merkityksetön.
Lyömäsoitinten soittajaa kutsutaan lyömäsoittajaksi, perkussionistiksi tai lyöjäksi. Kevyessä musiikissa lyömäsoittaja soittaa usein rumpalin kanssa, värittää ja täydentää rytmikuvioita sekä tukee rumpalin soittoa. Klassisen musiikin puolella lyömäsoittajia ja lyömäsoitinryhmiä on sinfoniaorkestereissa.
Suomessa lyömäsoittajia koulutetaan Sibelius-Akatemiassa ja konservatorioissa.Kromaattisuudella tarkoitetaan musiikissa puolisävelaskelin etenevää sävelkulkua.
Liikenne- ja viestintävaliokunta
Liikenne- ja viestintävaliokunta (LiV) on yksi eduskunnan valiokunnista. Sen tehtävänä on käsitellä liikennettä ja tietoliikennettä koskevat asiat, esimerkiksi laatia mietintö valtioneuvoston tai kansanedustajien liikennettä ja tietoliikennettä koskevista lakiesityksistä. Valiokunnan aihepiiriin kuuluvat myös kuljetusalan työaikoja, Yleisradio Oy:tä ja Postia koskevat asiat.
Liikenne- ja viestintävaliokunnassa on 17 jäsentä ja 9 varajäsentä.
1. maaliskuuta 2003 asti valiokunnan nimenä oli "liikennevaliokunta".
Merimetsot
Merimetsot (heimo Phalacrocoracidae) on lahkoon Suliformes kuuluva kaloja syövien lintujen heimo. Niiden nokka on tukeva ja koukkupäinen. Niillä on pitkänomainen ruumis, pitkä kaula ja pyrstö. Ne ovat yleensä tumman värisiä ja keskikokoisia tai sitä suurempia lintuja.
Merimetsot jaetaan kahteen sukuun, merimetsoihin ja pikkumerimetsoihin. Lajit on aiemmin sijoitettu vain yhteen sukuun, ja osa fylogeneettisestä aineistosta tukee aiempaa jakoa.
Merimetsot elävät sekä merialueilla että makeassa vedessä. Ne elävät rannikoilla ja saaristoissa ja pesivät yhdyskunnissa.
Merimetsot pyydystävät kaloja sukeltamalla. Ne ponkaisevat veteen usein pienellä vauhtihypyllä. Merimetsot tunnetaan tavastaan levitellä istuessaan siipiään, jonka tarkka syy on tuntematon – yleinen väittämä siipien kuivattelusta ei pidä paikkaansa: merimetsojen rasvarauhanen on täysin toimiva ja höyhenpuku yhtä vedenpitävä kuin vesilinnuilla yleensä.
Merimetsoja on BirdLife Suomen mukaan 26 lajia. BirdLife International lajittelee kuitenkin 30 lajia.
Pikkumerimetsoja on BirdLife Suomen mukaan viisi lajia.
Ruusu-Risti
Ruusu-Risti ry on Pekka Ervastin 14. marraskuuta 1920 perustama teosofiseen liikkeeseen lukeutuva yhdistys. Järjestön nimi on suomennos saksalaisesta nimestä Rosen-Kreutz, joka viittaa historialliseen ruusuristiläisyyteen, erääseen länsimaisen okkultismin muotoon.
Ohjelmansa mukaan Ruusu-Risti:
Järjestön sisäisessä, vapaamuuraripohjalle järjestetyssä toiminnassa mukana olevat jäsenet opiskelevat maailman henkisiä perinteitä, niiden lainalaisuuksia ja "syvempää yhteyttä" sekä harjoittavat keskittymistä ja mietiskelyä pyrkien siten käytännössä toteuttamaan eettisemmän ja syvähenkisemmän yhteiskunnan muodostumista.
Opintoihin sisältyy Pekka Ervastin teosofis-kristosofisia opetuksia, mutta ainoan virallisen opinkappaleen katsotaan olevan "veljeys".
Pekka Ervast kirjoitti yhdistyksen nimen vertauskuvallisuudesta seuraavasti:
Muita ruusuristijärjestöjä Suomessa
Verensiirto
Verensiirto tarkoittaa veren tai sen komponenttien siirtämistä yhdeltä henkilöltä toiselle. Verensiirto voidaan toteuttaa joko suorana antajasta potilaaseen toteutettuna tai epäsuorasti tehtynä, jolloin veri on ennalta verenluovutuksen kautta kerättyä ja varastoitua. Jälkimmäinen tapa on nykyisin lähes ainoana käytössä.
Siirrettävän veren täytyy olla veriryhmiltään yhteensopiva vastaanottajan elimistön kanssa. Yleisimmät tutkitut veriryhmät ovat ABO- ja reesusveriryhmät. Saajan ja antajan veri testataan ristikokeen avulla. Verensiirron voi aloittaa lääkäri tai tehtävään erityiskoulutuksen saanut sairaanhoitaja tai kätilö. Yleensä verensiirrossa annetaan jotakin veren osakomponenttia. Yleisimmät siirrettävät veren osat ovat punasolut, trombosyytit eli verihiutaleet ja veriplasma.
Veriteitse tarttuvien tautien saaminen verensiirrossa on mahdollista, tällaisia ovat mm. HIV, hepatiitti B ja C sekä syfilis. WHO:n raportin mukaan kaikissa maissa luovutettua verta ei kattavasti tarkasteta näiden tautien varalta. Testaus on puutteellista etenkin matalan tulotason maissa joissa myös saastuneen veren riski on (jopa 500 kertainen ero) suurempi koska veren luovuttamisesta maksetaan.
Jehovan todistajat ovat tunnettuja verensiirtojen kieltäytymisestä. Tämä opetus perustuu käsitykseen Raamatun käskystä karttaa verta. Kieltoa veren karttamiseen muutoin perustellaan sillä, että veren käyttö on Raamatussa varattu vain syntien sovittamiseen ja näin ollen muunlainen käyttö häpäisisi myös Kristuksen vuodattaman veren arvoa.
Taulukosta näkyy ABO- ja reesusveriryhmien yhteensopivuus antajan ja saajan välillä.
Valto
Valto on suomalainen miehen etunimi, muunnelma skandinaavisesta Valdemar-nimestä. Vuoden 2009 loppuun mennessä Suomessa on rekisteröity 2 286 Valtoa.
Teosofinen Seura
Teosofinen Seura, entinen "Suomen Teosofinen Seura", on Helsingissä päämajaansa pitävä teosofinen yhdistys. Seura kuuluu osastona Kansainväliseen Teosofiseen Seuraan, jonka kotipaikka on Adyar (ent. Madras), (nyk.) Chennaissa, Intiassa, sekä 1903 perustettuun Teosofisen Seuran Euroopan Liittoon (EFTS).
"Teosofisen Seuran Suomalaisen Osaston" perustamiskirja allekirjoitettiin Tukholmassa 21. lokakuuta 1907 ja sen viralliset vihkiäiset pidettiin 17. marraskuuta 1907. Kaksi vuotta myöhemmin seuran nimi muutettiin "Suomen Teosofiseksi Seuraksi".
Etenkin 1900-luvun alkupuolella teosofian vaikutus oli huomattava verratuna sen jäsenmäärään. Siitä saivat vaikutteita monet taiteilijat ja sivistyneistön jäsenet.
Seuran ensimmäisenä ylisihteerinä toimi kirjailija Pekka Ervast vuosina 1907-1917 sekä 1918-1919. Hänen kausiensa välillä ylisihteereinä toimivat vuonna 1917 tohtori Wilho Angervo ja vuonna 1918 Väinö H. Valvanne. Ervastin jälkeen ylisihteerinä toimi tohtori John Sonck, ja myöhemmin vuosina 1931-1949 arkkitehti Armas Rankka.
Vuonna 1933 Suomen Teosofinen Seura joutui vararikkoon ja menetti kaiken omaisuutensa. Samana päivänä kun vararikkoilmoitus lähti, päätettiin kuitenkin perustaa uusi seura, "Teosofinen Seura". Tämä seura rekisteröitiin Adyarissa 11. marraskuuta 1933, ja kaikki vanhan seuran looshit ja jäsenet saivat liittyä siihen ilman eri anomusta.
Teosofinen Seura täytti vuonna 2007 sata vuotta, ja tämän johdosta Suomen osaston 100-vuotisjuhla ja 35. Teosofisen Seuran Euroopan kongressi järjestettiin 14-18.7. Helsingissä. Kongressin järjesti Teosofisen Seuran Euroopan Liitto.
Teosofisella Seuralla on kolme ohjelmakohtaa:Seuran tunnuslauseena on "Totuus on uskontoja korkeampi", sanskritinkielellä "Satyan nasti paro dharmah". Teosofinen Seura omistaa Helsingissä huoneiston, jossa sillä on toimisto, kirjasto, kokoushuoneet ja juhlasali. Seura jakaantuu looseihin joita on Suomessa 20:llä paikkakunnalla. Teosofisen Seuran jäsenmäärä 7.4.2007 oli 447. Alimmillaan jäsenmäärä oli 1960-luvulla. Jäsenet kuuluvat joko siviilirekisteriin tai evankelis-luterilaiseen kirkkoon. Viidennes kuuluu Vapaaseen Katoliseen Kirkkoon.
Vuodesta 1920 lähtien seura on julkaissut kuudesti vuodessa ilmestyvää "Teosofi" lehteä. Teosofien kurssikeskuksena toimii Kreivilän kartano Matkussa.
Teosofiseen seuraan voi kuulua jäsenenä joko suoraan tai loosin kautta. Jäseneksi pyrkiminen tapahtuu jäsenhakemuksella, johon tarvitaan kahden jäsenen suositus.
Osa toiminnasta toteutuu avoimissa loosheissa, mutta osa toiminnasta tapahtuu suljetuissa "esoteerissa kouluissa".
Astrahanin alue
Astrahanin alue () on hallinnollinen alue Etelä-Venäjällä Volgan alajuoksun ympärillä. Se rajoittuu koillisessa Kazakstaniin, kaakossa Kaspianmereen, lounaassa Kalmukiaan ja luoteessa Volgogradin alueeseen. Alueen pinta-ala on 44 100 km².
Astrahanin alue on suurimmaksi osaksi Kaspian syvänköä, vain pohjoisosassa on alankoa. Volga virtaa alueen läpi luode-kaakko suunnassa ja laskee Kaspianmereen muodostaen laajan suiston. Alueen suurin järvi on Baskuntšak. Alue on pääasiassa aroa (mm. Kalmukkiaroa). Vähäiset metsät ovat keskittyneet alueen pohjoisosaan ja itäosassa on vähän aavikkoa.
Astrahanin aluetta asuttivat useat turkkilais-tataarilaiset heimot viimeistään 400-luvulta lähtien. Mongolit valloittivat alueen 1200-luvulla ja se tuli kuulumaan tämän jälkeen Kultaisen Ordan valtakuntaan. Astrahanin kaupunki perustettiin 1200-luvulla. Kultainen Orda hajosi sisällissodan seurauksena 1400-luvulla ja jakaantui pienempiin valtioihin. Kaani Qasim perusti Astrahanin kaanikunnan 1466. Suurin osa kaanikunnan väestöstä oli Astrahanin tataareja ja nogaita. Venäjä valloitti Astrahanin kaanikunnan 1557.
Venäjän keisarikunnassa alue tuli kuulumaan laajaan Astrahanin kuvernementtiin. Neuvostoliiton perustamisen jälkeen Astrahanin kuvernementista erotettiin muun muassa Kalmukia ja osia Kazakstanista ja jäljelle jääneestä alueesta muodostettiin Astrahanin alue. Astrahanin alue laajeni vuonna 1945 kun siihen liitettiin osia Stalingradin alueesta ja kalmukkien karkotuksen jälkeen lakkautettu Kalmukian ASNT. Kalmukit saivat palata kotimaahansa 1957 jolloin Kalmukia taas erotettiin Astrahanin alueesta.
Astrahanin alueen asukasluku on 1 000 900 henkeä (vuonna 2008). Kaupunkiväestön osuus on 66,9 %. Suurin kaupunki on Astrahan. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 69,7 % on venäläisiä, 14,2 % kazakkeja, 7,0 % tataareja, 1,3 % ukrainalaisia ja 1,0 % tšetšeenejä.
Astrahanin alue on jaettu hallinnollisesti 11 piiriin ja 3 kaupunkialueeseen. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma (ven. "gosudarstvennaja duma").
Alueella on kevyt-, elintarvike-, koneenrakennus-, metalli-, metsä-, paperi-, sellu- ja kemianteollisuutta sekä öljyn ja maakaasun jalostusta. Maanviljely tuottaa viljaa, vihanneksia ja meloneja. Karjataloudessa on keskitytty lampaiden ja nautakarjan hoitoon. Volgalla ja Kaspianmerellä harjoitetaan kalastusta.
Astrahanissa on tärkeä Kaspianmeren satama ja lentokenttä. Alueelta on rautatieyhteydet Kazakstaniin, Kaukasiaan sekä pohjoiseen Volgogradiin ja Saratoviin.
Belgorodin alue
Belgorodin alue () on hallinnollinen alue Lounais-Venäjällä.
Belgorodin alue rajoittuu etelässä ja lännessä Ukrainaan, pohjoisessa Kurskin alueeseen ja idässä Voronežin alueeseen. Belgogradin sijaitsee Keski-Venäjän ylängön lounaisosassa. Alueen merkittävimmät joet ovat alueen länsiosasta alkunsa saava Donets ja Oskol.
Toisessa maailmansodassa Belgorodin alue oli Saksan miehittämä 1941–43.
Alueen asukasluku on 1 532 526 henkeä (vuonna 2010). Kaupunkiväestön osuus oli paria vuotta aiemmin 66,6 %. Suurimmat kaupungit ovat Belgorod (356 426 as.), Staryi Oskol (221 163 as.) ja Gubkin (88 562 as.).
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 92,9 % on venäläisiä ja 3,8 % ukrainalaisia.
Belgorodin alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Belgorod. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma. Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 22 piiriin ja 6 kaupunkialueeseen.
Belgorodin alueen bruttokansantuote oli Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 397 069,9 miljoonaa ruplaa eli 1,06 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 259,1 tuhatta ruplaa eli noin 6 347 euroa. Tämä oli lähellä (99 %) Venäjän keskiarvotasoa.
Belgorodin alueella on kaivos-, koneenrakennus-, metalli-, kemian-, rakennusaine- ja elintarviketeollisuutta. Kaivosteollisuus tuottaa pääasiassa rautamalmia. Maanviljely tuottaa viljaa, sokerijuurikasta, auringonkukan siemeniä ja eteerisiä öljykasveja. Lisäksi on karjataloutta.
Ivanovon alue
Ivanovon alue () on hallinnollinen alue Venäjällä Itä-Euroopassa. Alue rajoittuu pohjoisessa Kostroman alueeseen, idässä Nižni Novgorodin alueeseen, etelässä Vladimirin alueeseen ja lännessä Jaroslavin alueeseen. Alueen pinta-ala on 23 900 km².
Ivanovon alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon keskiosassa. Alueen pohjois- ja itäosan kautta virtaa Volga.
Ivanovon alue perustettiin 1929 osista Kostroman ja Vladimirin alueita.
Ivanovon alueen asukasluku on 1 079 600 henkeä (vuonna 2008). Kaupunkiväestön osuus on 80,8 %. Suurimmat kaupungit ovat Ivanovo ja Kinešma.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 93,7 % on venäläisiä, 0,9 % ukrainalaisia ja 0,7 % tataareja.
Ivanovon alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Ivanovo (vuoteen 1932 saakka Ivanovo-Voznesensk). Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma. Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 21 piiriin ja 6 kaupunkialueeseen.
Alueella on kemian-, elintarvike- ja puusepänteollisuutta sekä koneenrakennusta ja kevyttä teollisuutta. Maataloudessa viljellään viljaa, pellavaa ja vihanneksia sekä kasvatetaan karjaa.
Jaroslavlin alue
Jaroslavlin alue () on hallinnollinen alue Keski-Venäjällä Moskovan koillispuolella.
Jaroslavlin alue rajoittuu pohjoisessa Vologdan alueeseen, idässä Kostroman alueeseen, kaakossa Ivanovon alueeseen, etelässä Vladimirin alueeseen, lounaassa Moskovan alueeseen ja lännessä Tverin alueeseen.
Jaroslavlin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangolla Volgan yläjuoksun varrella. Alueen luoteisosassa sijaitsee suuri Rybinskin tekojärvi. Muita merkittäviä järviä ovat Nero ja Pleštšejevo. Alueen pinta-alasta on metsien peitossa 43 %.
Jaroslavlin alue perustettiin 11. maaliskuuta 1936.
Jaroslavlin alueen asukasluku on 1 425 000 (2010) ja väestötiheys 34,96 as./km². Väestöstä kaupungeissa tai kaupunkimaisissa taajamissa asui 82,2 %. Suurimmat kaupungit olivat Jaroslavl (591 486 as.), Rybinsk (200 771 as.). Hieman pienempiä alueen kaupunkeja olivat Pereslavl-Zalesski (41 923 as.), Tutajev (41 001 as.), Uglitš (34 505 as.) ja Rostov (31 791 as.). Alueen väestöstä oli venäläisiä 96,0 %; ukrainalaisia oli seuraavaksi eniten eli 0,8%.
Jaroslavlin alue on yksi Venäjän federaation alue (subjekti) ja sen pääkaupunki on Jaroslavl. Alueen hallinnosta vastaavat kuvernööri, hallitus ja alueduuma.
Paikallishallintoa varten alue on jaettu 17 piiriin ja 11 kaupunkialueeseen.
Alueella on koneenrakennusta, öljynjalostus-, kemian-, petrokemian-, elintarvike-, rakennusaine-, puunjalostus-, metalli-, mylly- ja rehuteollisuutta sekä sähköntuotantoa. Seutu on merkittävien petrokemiallisten siirtoputkistojen risteysalue. Muun muassa Itämeren öljyputki (Baltic Pipeline System, BPS-1) kuljettaa idempänä esiin pumpattua raakaöljyä ja muita öljytuotteita Jaroslavin alueelta Kirišin jalostamoille ja edelleen Koiviston vientiterminaaliin Suomenlahdella.
Alueen maaperä ja ilmasto eivät ole maanviljelyllä suotuisia, mutta siitä huolimatta alueella viljellään paljon rehukasveja, vihanneksia, pellavaa, viljaa ja perunaa. Karjankasvatus on tärkein maatalouselinkeino ja sen osuus koko maataloustuotannosta on 60 %.
Teknikko
Teknikko (lyhenne tekn.) oli teknillisessä koulussa tai oppilaitoksessa suoritettu tutkinto, täsmennyksenä käytettiin opintosuunnan nimeä, esimerkiksi sähköteknikko, teleteknikko. Koulutuksen pituus oli kolme vuotta. Talonrakennuksen sekä tien- ja vesirakennuksen opintosuunnilta valmistuneiden tutkintonimitys oli rakennusmestari, konetekniikan opintosuunnan konemestari. Teknikkotutkintojen tarkoitus oli valmistaa ennen kaikkea työnjohtotehtäviin.
Teknikon tutkinnot lakkautettiin ammattikorkeakoulu-uudistuksen yhteydessä. Viimeiset teknikot valmistuivat 2000-luvun alussa.
Nykyisin teknikko on alin korkea-aste. Kansainvälisissä tehtävissä vaaditaan usein vähintään kolmen vuoden korkeakoulutus. Suomalaiset teknikot ja vanhat opistoinsinöörit eivät joissain tapauksissa täyttäneet tätä vaatimusta. Sama tutkinto muissa EU-maissa tai entisessä Neuvostoliitossa täyttivät tämän vaatimuksen. Osin tästä syystä laadittiin nykyinen koulutusvastaavuus jossa vanhatkin tutkinnot huomioitiin ja rinnastettiin samalle tasolle muissa maissa suoritettuihin vastaaviin tutkintoihin. Nykyään Suomessa on tutkintoasteisia työnjohtaja- koulutuksia, jotka vastaavat teknillisen koulutuksen työnjohtajia. Esim Rastor järjestää näitä erikoisammattitutkintoja.
Kalugan alue
Kalugan alue () on hallinnollinen alue Venäjällä Moskovan lounaispuolella. Se rajoittuu koillisessa Moskovan alueeseen ja (heinäkuusta 2012 lähtien entistä laajempaan) Moskovaan, idässä Tulan alueeseen, kaakossa Orelin alueeseen, lounaassa Brjanskin alueeseen sekä luoteessa Smolenskin alueeseen. Alueen pääkaupunki on Kaluga. Alueen pinta-ala on 29 800 neliökilometriä.
Kalugan alue sijaitsee Keski-Venäjän ylängöllä. Volgan sivujoki Oka virtaa alueen itäosan kautta.
Alueen asukasluku on 1 011 608 henkeä (vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan). Kaupunkiväestön osuus oli 76,25 % (772 289 kaupungin tai kaupunkityyppisen taajaman asukasta, 239 219 maaseudun asukasta). Alueen kymmenen suurinta kaupunkia tai muuta taajamaa ovat ja näiden sijainti:
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 93,5 % on venäläisiä, 2,2 % ukrainalaisia ja 0,6 % valkovenäläisiä.
Kalugan alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Kaluga. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma. Kuvernöörinä on vuodesta 2002 lähtien toiminut Anatoli Artamonov.
Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 24 piiriin ja 2 kaupunkipiirikuntaan.
Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, puusepän-, rakennusaine- ja kevytteollisuus. Maatalous tuottaa perunoita, vihanneksia, viljaa ja pellavaa. Lisäksi on karjataloutta.
Kamtšatkan alue
Kamtšatkan alue () on Venäjän federaation entinen osa (subjekti) Venäjän kaukoidässä Koillis-Aasiassa. Alue käsitti Kamtšatkan niemimaan eteläosan sekä Kuriilien saaret ja Komendöörinsaaret. Alueeseen kuului myös Korjakian autonominen piirikunta, vaikka se federaation hallinnossa olikin tasavertainen Kamtšatkan alueen kanssa.
Kamtšatkan alue rajoittui pohjoisessa Tšukotkaan, idässä Beringinmereen, kaakossa Tyyneen valtamereen, lännessä Ohotanmereen ja Magadanin alueeseen. Varsinainen Kamtšatkan alue (kun Korjakian autonomista piirikuntaa ei lasketa mukaan) rajoittui pohjoisessa Korjakian autonomiseen piirikuntaan, koillisessa Beringinmereen, idässä Tyyneen valtamereen ja lännessä Ohotanmereen.
Kamtšatkan aluetta halkovat tuliperäiset Sredinnyivuoret, joiden korkein huippu on Kljutševskaja sopkan tulivuori (4 750 m). Alueella on kaikkiaan 120 tulivuorta, joista 22 on toimivia. Alueen keskikorkeus on 655 m mpy. Merkittävämmät joet ovat Kamtšatka ja Avatša.
Alueella on ankara ilmasto ja vuoden keskilämpötila on Kamtšatkan niemimaan eteläkärjessä 0 °C. Vuorien rinteillä on suuria metsiä. Alueen eläimistä mainittakoon muun muassa jääkarhu, peura, hylkeet, soopeli ja vuorilammas.
Kamtšatkan alue kuului 1926–1953 Kaukaisen idän maakuntaan. Omaksi hallintoalueeksi se erotettiin 1956. Venäjä ja Japani kiistelevät eteläisten Kuriilien omistuksesta. Kamtšatkan alue ja Korjakian autonominen piirikunta yhdistettiin Kamtšatkan aluepiiriksi 1. heinäkuuta 2007. Yhdistyminen hyväksyttiin kansanäänestyksessä 23. lokakuuta 2005.
Kamtšatkan alueen asukasluku on laskussa, vuonna 1999 alueen asukasluku oli 396 000, mutta vuonna 2002 se oli laskenut 358 801 (Korjakia mukaan luettuna). Alueen väestötiheys on 0,8 as./km². Suurimmat kaupungit ovat Petropavlovsk-Kamtšatski (199 700 as.) ja Ust-Kamtšatsk.
Suurin osa väestöstä on nykyisin venäläisiä. Vuonna 2002 väestöstä oli venäläisiä 290 108, ukrainalaisia 20 870 ja alkuperäisväestöön kuuluvia korjakkeja 7 328 (joista Korjakiassa noin 6 700). Lisäksi alueella asuu itelmejä, evenkejä ja ainuja sekä kiinalaisia ja korealaisia.
Kamtšatkan alue oli yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) vuoteen 2007 asti ja sen pääkaupunki on Petropavlovsk-Kamtšatski (1822–1924 nimenä Petropavlovskij port). Alue jakaantui hallinnollisesti 11 piiriin ja 4 kaupunkiin. Alueeseen kuului myös Korjakian autonominen piirikunta, joka oli kuitenkin myös suoraan yksi Venäjän federaation subjekti.
Tärkein elinkeino on kalastus. Alueen teollisuus on keskittynyt metsä-, puusepän-, kaivos- ja elintarviketeollisuuteen. Kaivosteollisuus tuottaa kivihiiltä, rautaa, kultaa ja kuparia. Lisäksi harjoitetaan ravunpyyntiä, nauta- ja siipikarjanhoitoa ja porotaloutta sekä turkistarhausta ja –metsästystä. Alueella on myös öljyesiintymiä. Vähäinen maanviljely tuottaa perunoita, viljaa ja vihanneksia.