Jeff Beck
Jeff (Geoffrey Arnold) Beck (s. 24. kesäkuuta 1944) on brittiläinen rockia ja fuusiojazzia esittävä merkittävä sähkökitaristi. Beck soitti useissa 1960-luvun merkittävissä brittiyhtyeissä.
Geoffrey Arnold Beck syntyi Wallingtonissa. Useiden 1960-luvun alun rockmuusikoiden tapaan hän aloitti uransa soittamalla muusikoiden tapaamisissa. Vuonna 1965 Beck liittyi The Yardbirds -nimiseen menestyvään yhtyeeseen, jonka aikaisempi soolokitaristi Eric Clapton oli lähtenyt John Mayall´s Bluesbreakersiin. Häntä suositteli yhtyeeseen tähän aikaan studiokitaristina toiminut Jimmy Page, jota yhtye aluksi pyysi kitaristiksi.
The Yardbirds levytti suurimmat hittinsä niiden 18 kuukauden aikana, jotka Beck oli yhtyeen jäsen. Suosion myötä Beck oli tuonaikaisen teinityttöjen lehden RAVE:n kansikuvassa.
Vuonna 1966 Beck jakoi soolokitaristin roolin Jimmy Pagen kanssa. Heikko terveys rasitti Beckiä kiertueilla ja lopulta hän erosi lyhyen ajan kuluttua Pagen liittymisestä. Tämän ajan ainoaksi levytykseksi jäi single "Over Under Sideways Down". Kokoonpano esiintyy klubikohtauksessa Michelangelo Antonionin 1966 valmistuneessa elokuvassa "Blow-Up - erään suudelman jälkeen".
Yardbirdsistä eroamisensa jälkeen Beck teki soolosinglen "Hi Ho Silver Lining/Beck's Bolero" Beck laulaa a-puolen itse. Instrumentaalikappaleessa "Bolero" häntä säestävät Jimmy Page ja The Who -yhtyeen rumpali Keith Moon, basisti/kosketinsoittaja John Paul Jones sekä pianisti Nicky Hopkins.
Vuonna 1967 Beck perusti yhtyeen The Jeff Beck Group, jossa hän oli itse soolokitaristi, Rod Stewart laulusolisti, Ron Wood basisti. Rumpalina oli aluksi Paul Cook jota seurasi Aynsley Dunbar. Hänen tilalleen tuli Mick Waller. Heistä Waller soittaa albumeilla. Myöhemmin mukaan tuli vielä pianisti Nicky Hopkins. 
Singlellä "Tallyman/Rock My Plimsoul" rumpalina on Dunbar.
Tämä single sekä seuraava "Love is Blue/I've Been Drinkin'" oli jaettu siten, että b-puoli esitteli varsinaisesti Jeff Beck Groupin musiikkia a-puolen ollessa kaupallisempaa musiikkia.
Yhtye teki kaksi varhaista bluespohjaista heavy metal -tyyliä ennakoivaa levyä, jotka olivat "Truth" vuonna 1968 ja "Cosa Nostra Beck-Ola" seuraavana vuonna.
Kokoonpano teki vielä Donovanin kanssa singlen "Goo Goo Barabajagal (Love is Hot)" joka saavutti Isossa-Britanniassa sijan 6 ja Yhdysvalloissa sijan 36.
Sisäisten kitkojen vuoksi Stewart ja Wood jättivät yhtyeen vuonna 1969 ja perustivat The Faces -yhtyeen. Wood liittyi myöhemmin The Rolling Stonesiin. Beckin piti alun perin muodostaa kokoonpano Stewartin, basisti Tim Bogertin ja rumpali Carmine Appicen kanssa, mutta loukkaantuminen auto-onnettomuudessa ja toipumisaika pilasivat suunnitelman.
Toivuttuaan Beck kokosi uuden The Jeff Beck Groupin. Tähän kokoonpanoon kuuluivat muun muassa rumpali Cozy Powell sekä kosketinsoittaja
Max Middleton. Musiikillisesti yhtye siirtyi lähemmäksi fuusiomusiikkia.
The Jeff Beck Groupin toisenkin kokoonpanon hajottua vuonna 1972 Beck muodosti trion nimeltä Beck, Bogert and Appice Carmine Appicen ja Tim Bogertin kanssa heidän Cactus-yhtyeensä hajottua. Tämäkään yhtye ei saavuttanut merkittävää menestystä ja hajosi pian, vaikka se sai pienen hitin Stevie Wonderin "Superstition"-kappaleen versiollaan. Beck soitti myöhemmin soolokitaraa Wonderin "Talking Book" -levyllä.
Vuonna 1975 Beck teki jazzhenkisen instrumentaalilevyn "Blow by Blow", joka odottamattomasti sai positiivista palautetta ja saavutti 4. sijan Yhdysvaltojen listoilla. Tällä albumilla Beck teki tunnetuksi Talk box -efektilaitteen. Albumin suunnitteluvaiheessa hänelle tarjottiin The Rolling Stonesista eronneen Mick Taylorin paikkaa yhtyeen soolokitaristina. Koesoiton järjestely oli sekava, eivätkä yhtyeen jäsenet olleet kertaakaan yhtäaikaa paikalla. Toisaalta Beck halusi tehdä oman albuminsa jo varatun tuottaja George Martinin kanssa. Päätös pysyä The Rolling Stonesin ulkopuolella ei kuitenkaan ollut helppo.
"Blow by Blow'ta" seurasi yhteistyö kosketinsoittaja Jan Hammerin ja rumpali Narada Michael Waldenin kanssa albumilla "Wired" 1976. Tämäkin albumi oli arvostelumenestys.
Jeff Beck levytti 1980- ja 1990-luvuilla vain satunnaisesti: tuotantoa olivat "Flash" 1985, (mukana Rod Stewart ja Jan Hammer), "Guitar Shop" 1989, "Crazy Legs" 1993, "Who Else" 1999 ja "You Had It Coming" 2001. Jeff Beck sai kolmannen Grammynsa parhaasta rockinstrumentaalista kappaleesta "Dirty Mind" levyltä "You Had It Coming". Vuoden 2003 levyllä "Jeff" kahden viimeisimmän albumin uusi sähkökitaratyyli jatkui hallitsevana. Kappale "Plan B" tältä levyltä toi neljännen Grammyn jälleen parhaasta rockinstrumentaaliesityksestä.
Jeff Beck oli yksi ensimmäisistä 1960-luvulla sähköistä säröä kokeilleista kitaristeista, erityisesti The Yardbirdsin levyllä "Roger the Engineer" vuodelta 1966 ja singlekappaleen "Heart full of Soul" introssa. Singlekappaleella "Still I'm Sad" hän käyttää äänenvoimakkuuden muuntelua kitaran soinnin muuntamiseksi ns. viulusoundiin.
Hän määritteli sähkökitaran soinnin ja kitaristien roolin rockmusiikissa uudelleen. Hän ennakoi Cream-yhtyeen aikaisen Eric Claptonin mutta varsinkin Jimi Hendrixin myötä tullutta kitaristien tähtiasemaa ja show-elementtejä ja yleisemmin vakavampaa suhtautumista muusikoihin taiteilijoina.
Beck oli ensimmäisiä jotka varsinaisesti hyödynsivät kitaran efektejä kuten säröpedaali ja feedback. Lavalla hän saattoi soittaa käyttäen vain otelaudan kättä toinen käsi selän tai niskan takana.
Beckin työ The Yardbirdsissä ja The Jeff Beck Groupin albumilla "Truth" 1968 uursivat uraa erityisesti bluespohjaiselle heavy metalille, joka kehittyi varsinaisesti 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa.
Beckin ongelmana on ollut ailahteleva johtajuus kokoonpanoissaan. Tämän on katsottu estäneen ensimmäisen Jeff Beck Groupin suuren läpimurron, vaikka sen työ osaltaan raivasi tietä uudelle musiikkityylille.
Nykyisin Seymour Duncan valmistaa Jeff Beck -kitaramikrofonia, jota pidetään erityisesti rock- ja metallimusiikille sopivana.