Maailmanhistoria
Maailmanhistoria käsittää ihmiskunnan historian tapahtumat nykyihmisen ilmestymisestä tähän päivään. Historiallinen aikakausi on alkanut eri kulttuureissa eri aikoihin kirjoitustaidon käyttöön ottamisen myötä. Varhaisimmat kirjoitusjärjestelmät kehitettiin noin 5000 vuotta sitten Egyptissä ja Mesopotamiassa. Kirjoitusta edeltävä aika oli esihistoriaa, joka yhdistyy yleensä kivikauteen ja joskus myös pronssi- ja rautakauteen. Maailmanhistorian joitain merkittävimpiä ajanjaksoja olivat varhaishistorian aika, antiikin aika, keskiaika, renessanssi ja uusi aika.
Esihistoria tarkoittaa aikaa ennen kirjoitettua tekstiä. Yli 99 % ihmissuvun olemassaolon ajasta on ollut esihistoriaa. Esihistoriallisella ajalla saattoi olla isojakin kyliä, muttei yleensä suuria kaupunkeja ja valtioita.
Esihistoria päättyi ensimmäisen kerran Mesopotamiassa ja Egyptissä noin vuonna 3000 eaa. Muualla maailmassa siirtyminen esihistoriasta varhaishistoriaan tapahtui huomattavasti myöhemmin.
Kivikausi on useimmiten esihistoriallinen aikakausi, ja pohjoismaissa sitä ovat myös pronssikausi ja rautakausi. Esimerkiksi Lähi-idän korkeakulttuureissa pronssikausi puolestaan oli jo historiallista aikaa.
Amerind-kansojen esi-isät saapuivat Amerikkaan noin 13 500 vuotta sitten. Monet riistaeläimet kuolivat Etelä- ja Pohjois-Amerikassa. Useat tutkijat ovat väittäneet, että Amerikassa on saattanut olla ihmisiä jo 50 000–20 000 vuotta sitten, mutta tältä ajalta ei ole löytynyt luurankolöytöjä tai muita todisteita.
Pohjois-Amerikan varhaisimpia kulttuureja olivat muun muassa paleointiaanien Clovis-kulttuuri ja biisonin metsästäjien Folsomin kulttuuri. Tästä kehittyi ajan kanssa monia kulttuureja, jonka ansiosta Pohjois-Amerikka jakautui moniin kulttuurialueisiin. Useimmat kulttuurit olivat kiertelevien metsästäjien ja keräilijöiden kulttuureja, mutta arkaaisella kaudella oli kiinteitä kyläkulttuureja. 500 eaa.–500-luvuilla alkoi esiintyä kiinteitä kulttuureja. Intiaanit alkoivat viljellä maata ja pystyttää hautakumpuja. Pohjois-Amerikan ensimmäinen kaupunki perustettiin Mississippin laaksoon 700-luvulla. Anasazit rakensivat Coloradossa pikkukaupunkeja ja kyliä, joita sanottiin puebloiksi.
Kun eurooppalaiset tulivat Pohjois-Amerikkaan, siellä oli satoja eri intiaaniheimoja ja -kieliä. Eurooppalaiset aiheuttivat tuhoa väestössä sairauksien ja sotien muodossa.
Varhaishistoria tarkoittaa esihistoriaa seuraavaa ajanjaksoa, jonka aikana ensimmäiset tekstilähteet ilmaantuvat. Kirjoitettujen lähteiden määrä on kuitenkin varhaishistoriallisella kaudella vähäinen ja tiedot usein epäluotettavia.
Muutamaan jokilaaksoon syntyi sivistystä noin 4000 eaa. Ensimmäinen sivilisaatio syntyi noin 3500 eaa. varhaisessa Mesopotamiassa, Sumerissa nykyisen Irakin alueella Eufrat- ja Tigrisjokien suistossa. Sivilisoitumiskehitys lähti käyntiin jo noin 5500 eaa., jolloin asutusta siirtyi Mesopotamian tulvatasangolle. Egyptin, Indusjoen laakson, Kiinan, Perun ja Keski-Amerikan alueilla tapahtui vastaava sivilisaation synty kuin Sumerissa.
Sivilisaation synnyn syinä olivat muun muassa kauppa ja uudet keksinnöt. Sivilisaatio syntyi yleensä jokilaaksoon, jossa oli mahdollista kehittää kastelujärjestelmä, joka oli maanviljelylle välttämätöntä. Maanviljely vaati ihmisiä jäämään sille seudulle. Varhaisen sivilisaation tuntomerkkejä olivat muun muassa kaupunkimainen asumismuoto, kirjoitustaito, valtiomainen hallinto, tavaroiden massatuotanto ja uudet keksinnöt.
Keski-Amerikassa kehittyi korkeakulttuureja, jotka kehittivät omaa kirjoitustaitoa ja tähtitiedettä. Keski-Amerikan korkeakulttuurit olivat usein uhreihin, ihmisuhreihin perustuvan monijumalaisen uskonnon kyllästämiä yhteisöjä.
Maissin viljely alkoi noin 5000–4500 eaa., jonka syynä oli suurriistan loppuminen ja ilmastonmuutoksen takia. Olmeekit, jotka aloittivat kulttuurikehityksen, rakensivat muun muassa San Lorenzon ja La Ventan seremoniakeskukset. Oaxacan laaksossa elivät sapoteekit, jotka saattoivat keksiä kirjoituksen noin 500 eaa. ja luoda ensimmäisen kaupunkivaltion noin vuonna 100 eaa.
Mesoamerikan merkittävin sivistyskulttuuri olivat pian olmeekkien jälkeen aloittaneet mayat. Mayat olivat taitavia rakentajia ja heidän matemaattiset taidot olivat aikaansa nähden edistyneitä. Heillä oli myös hyvin tarkka kalenteri. Tosin mayojen eliitti korosti jumalisuuttaan ja mayojen kaupunkivaltioiden välillä käytiin palon sotia.
600-luvulla Meksikon keskiylängön Teotihuacán ja maya-kulttuurit olivat vahvimmillaan, mutta alkoivat rapistua 700-luvulla. Syynä olivat muun massa kuivuus ja sodat. Intiaaniheimojen sodat hävittivät useita kulttuureja. 900-luvulla barbaariheimot olivat valloittaneet Meksikon alueet.
Meksikon ylänköä hallitsivat ensin tolteekit vuosina 980–1160. Pohjoisesta hyökänneet chichimeekit saivat alueen hallinnon tepaneekeille noin vuonna 1300. Asteekit kukistivat tepaneekit 1420-luvulla. Asteekit laajensivat valtaansa, joka ulottui pien Meksikon lahdelle. Espanjalaiset konkistadorit saapuivat Keski-Amerikkaan Hernán Cortésin johdolla 1519. He tuhosivat asteekkivaltakunnan vuoteen 1521 mennessä.
Etelä-Amerikassa maissin viljely alkoi noin 6000–4000 eaa., mutta muun muassa peruna, papu ja kurpitsa olivat siihen aikaan merkittävällä sijalla. Saviastioita tehtiin Amazonin alueilla noin 5000 eaa. Asutus siirtyi kiinteisiin kyliin samoihin aikoihin. Laama ja alpakka kesytettiin 4000–3500 eaa. Saviastioiden poltossa käytetty uuni toi mahdollisuudet metallin käsittelyyn, lähinnä kuparin ja kullan muokkauksen, kehittymisen vuosina 1500–800 eaa. 900-luvulla Huari ja Tiahuanaco olivat hallitsevat kulttuurit Andien vuoristoissa. Espanjalaiset konkistadorit, joita johti Frencisco Pizarro, saapuivat Etelä-Amerikkaan vuonna 1532. Kahden vuoden sisällä he hävittivät ja valloittivat inkavaltakunnan.
Vedalainen kulttuuri vallitsi Intiassa noin vuosina 1800–500 eaa. Vedalaisella ajalla syntyi Intian kansalliseepos Veda. Arjalaiset levittäytyvät vähitellen Intiaan ja Pakistaniin. He kukistivat alkuperäiset asukkaat, jonka jälkeen orjuuttivat heidät. Pohjoiseen muodostui taistelevia kuningaskuntia. 1300-luvulla eaa. rautakaudella alkoi kaupungistuminen. 1200–800-luvulla eaa. maalattu harmaa keramiikka levisi maahan ja 700–300-luvulla eaa. tehtiin "pohjoista mustaa kiillotettua keramiikkaa". 600-luvulla eaa. valtaan nousivat suuret kaupunkiruhtinaat Mahajanapadat. Ensimmäinen Intian suurvalta syntyi noin 500–300-luvulla eaa., jota johti Mauryan dynastia.
Vedalainen kulttuuri jaetaan kahteen aikakauteen, joista ensimmäinen on varhaisvedalainen aikakausi (noin 1700–1000 eaa.) ja toinen myöhäisvedalainen aikakausi (noin 1000–500 eaa.) Vedalaisen kauden kulttuureja olivat muun muassa Gandharan kulttuuri ja Hautausmaa H-kulttuuri.
Zhou-dynastia hallitsi Kiinassa 1066–221 eaa., mutta koko Kiinaa vain niin sanotun Läntisen Zhoun ajan 1066–771 eaa. eli noin 300 vuotta. Zhou-dynastia alkoi siitä kun Zhou-heimo kukisti melko äkillisesti Zhou-dynastiaa edeltäneen Shang-dynastian viimeisen hallitsijan Di-xinin. Vuonna 771 eaa. barbaarien tukemat aateliset surmasivat Zhou-dynastiaan kuuluneen kuninkaan Zhou Youwangin, jonka seurauksena uusi pääkaupunki siirrettiin itään. Samoihin aikoihin maa hajosi itsenäisiin feodaalivaltioihin, ja alkoi poliittisesti hajanainen Itäinen Zhou. Itäinen Zhou jatkui vuoteen 256 eaa.
Zhou-dynastia oli pisimpään kestänyt Kiinan dynastia, joka melkein 850 vuotta. Zhou-dynastian Läntisen Zhoun aikana pääkaupunki oli Hào Wei -joen laaksossa nykyisen Xi'anin kaupungin lähellä ja Itäisen Zhoun aikana Luoyangissa, joka on nykyisessä Henanin provinssissa. Zhou-dynastia aloitti opin hallitsijan taivaallisesta mandaatista, ja että hallitsijan kaatuminen todistaisi mandaatin menettämisen. Zhou-dynastia jakautuu kahteen aikakauteen Läntiseen Zhouhon ja Itäiseen Zhouhon, joista jälkimmäinen jakautuu vielä kahteen pienempään aikakauteen, joista ensimmäinen on Kevättä ja syksyä ja toinen Taistelevat läänitysvaltiot.
Antiikki eli vanha aika on aikakausi erityisesti kreikkalaisessa ja roomalaisessa historiassa, noin 800 eaa.–500 jaa. Ajanjaksoa on pidetty merkittävänä koska on katsottu että länsimainen sivistys ja yhteiskunta juontavat juurensa tuosta ajasta. Monet keksinnöt, tavat, arvostukset ja tyylit ovat joko antiikin kreikkalaisten tai roomalaisten luomia tai heidän kauttaan länsimaiseen kulttuuriin omaksuttuja. Myös latinalaiset aakkoset ovat antiikista. Foinikialaisilta peräisin oleva kirjaimisto kehittyi kreikkalaisten ja roomalaisten muokkaamana ns. latinalaiseksi kirjaimistoksi.
Antiikin Kreikan historia jaetaan yleensä arkaaiseen aikaan (n. 700–480 eaa.), klassiseen aikaan (480–330 eaa.) ja hellenistiseen aikaan (330–27 eaa.). Antiikin hellenistinen kulttuuri jatkui tämän jälkeen Rooman vallan alaisuudessa. Antiikin Kreikkaa on pidetty eurooppalaisen sivistyksen kehtona. Kreikkalainen kulttuuri perustui monilta osin aikaisempien korkeakulttuurien, esimerkiksi egyptiläisten ja foinikialaisten perinnölle.
Antiikin Kreikalle tarkoitetaan historiallisia muinaiskreikkaa puhuneita valtioita. Kreikassa kehittyi jo pronssikaudella kirjoitustaitoinen korkeakulttuuri. Noin 1100 eaa. Kreikka joutui eristetyksi, jonka jälkeen syntyi 200 vuotta kestänyt levoton aikakausi. Kreikkaan tunkeutui noina aikoina indoeurooppalaisia heimoja. Samoihin aikoihin kehittyi kaupunkivaltioiksi kutsuttu poliittinen järjestelmä. Noin vuosina 560–510 eaa. Ateenaa hallitsivat tyrannit.
Antiikin Kreikan kulta-aikana on pidetty klassista aikaa, joka alkoi persialaissodista noin vuonna 480 eaa. Se päättyi Aleksanteri Suuren kuolemaan vuonna 323 eaa. Hänen kuolemaan jälkeen alkoi hellenistinen aika. Hellenistisenä aikana Kreikkalainen kulttuuri levisi Keski-Aasiaan ja Intiaan asti. Hellenistin aika päättyi roomalaisvalloituksiin.
Rooman valtakunta (usein myös "antiikin Rooma") oli antiikin aikaisen Rooman kaupunkivaltion pohjalta kasvanut laaja imperiumi. Ensimmäiset asutuksen merkit Rooman kaupungin alueella ovat noin 1300-luvulla eaa. Rooman kaupungistuminen lienee alkanut 700-luvulla eaa. Rooma kehittyi vuosisatojen aikana Välimeren ympäröiväksi maailmanvallaksi. Rooma jakautui kahtia Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi vuonna 395. Rooman valtakunnan länsiosa kukistui vuonna 476, jolloin Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin. Itä-Rooma eli Bysantti jatkoi toimintaansa Konstantinopolin turkkilaisvaltaukseen saakka 1453.
Rooman valtakunnan perustivat tarun mukaan Romulus ja Remus 21. huhtikuuta 753 eaa. Rooman valtakunta sai alkunsa kyläyhteisönä vuoden 1000 eaa. tienoilla. 400- ja 300-luvuilla eaa. käytiin monia sotia Italian muita valtioita vastaan. Vähitellen Rooma laajensi hallitsemiaan alueitaan. Rooma ajautui kriisiin vuonna 133 eaa., joka johti sarjaan sisällissotia. Vuonna 91 eaa. lähes koko Italia kapinoi ja se rauhoitettiin antamalla kaikille Pojoen eteläpuolisille asukkaille kansalaisuus. Vuonna 73 eaa. orjat nousivat kapinaan. 6000 orjaa ristiinnaulittiin Via Appian varrelle. Vuonna 44 eaa. salaliittolaiset murhasivat Julius Caesarin senaatissa, jonka jälkeen alkoi uusi sisällissotien kausi.
200-luvun kriisi oli Rooman valtakunnassa vuosina 235–275, jolloin valtakunta kävi lähes tuhon partailla. Keisari Theodosiuksen kuoltua Rooma jakautui itäiseen ja läntiseen keisarikuntaan. Länsi-Rooma kukistui vuonna 476, kun ostrogootit syrjäyttivät viimeisen Länsi-Rooman keisarin, Romulus Augustuluksen.
Itä-Rooma pysyi pystyssä vuoteen 1453 asti.
Islam syntyi Arabian niemimaalla 600-luvulla profeetta Muhammadin opetusten pohjalle. Muhammed yhdisti beduiiniheimot. He kapinoivat pian Muhammedin kuoleman jälkeen, mutta hänen seuraaja Abu Bakr rauhoitti kapinoivat heimot. Muhammadin seuraajat eli kalifit valloittivat tämän jälkeen nopeassa tahdissa suurimman osan Lähi-itää, Pohjois-Afrikan ja Espanjan. Valloitetut saivat pitää uskonsa ja tapansa, kunhan tunnustivat islamin ylivallan ja maksoivat veroja Medinan keskushallinnolle.
Bysantin valtakunnan heikkous ja kristittyjen keskinäinen hajaannus mahdollisti nopean laajenemisen lännessä. Laajenemisen tahdin saneli muslimiyhteisön sisäinen dynamiikka. Arabian niemimaan rauhoituttua ryöstöretkien kohteet oli etsittävä entistä laajemmalta alueelta sekä idässä että lännessä. Sadan vuoden aikana Muhammadin kuolemasta islamilainen valtio ulottui aina Atlantilta Keski-Aasiaan.
1700-luvulta lähtien islamilaiset alueet joutuivat eurooppalaisen imperialismin piiriin. Noin 200 vuotta myöhemmin islamiin vaikuttivat monet muut ideologiat kuten sosialismi, mutta uskonto säilytti ominaispiirteensä.
Yleensä keskiajan katsotaan alkaneen vuonna 476 Länsi-Rooman tuhosta ja päättyneen viimeistään vuonna 1492 Amerikan löytymiseen. Keskiaikaa edelsi vanha aika ja seurasi uusi aika. Kuvan keskiajasta jonkinlaisena "pimeänä" kautena loivat uuden ajan alun oppineet, jotka halusivat siten korostaa renessanssina tunnetun oman aikakautensa merkitystä sekä omaa etevämmyyttään aikaisempiin oppineisiin nähden. Itä-Rooma säilyi Bysantin valtakuntana renessanssiin saakka.
Kiinan keskiaika (200-luku – 600-luku) oli hajaannuksen aikaa Kiinassa. Kiinan yhdisti 200-luvulla eaa. Qin-dynastian keisari Shi Huang Ti. Kiinassa vallitsi silloin feodalismin tapainen järjestelmä. Kiinan keskiaika alkaa Han-dynastian hajoamisesta ja päättyy Sui-dynastiaan. Ajanjaksolle osuneita Kiinan dynastioita olivat Kolme kuningaskuntaa, Läntinen Jin-dynastia, Itäinen Jin-dynastia ja Eteläiset ja pohjoiset dynastiat.
Varhaiskeskiaikana siirryttiin rahataloudesta vaihtokauppaan, talous ja kauppa taantuivat sekä asutuskeskukset pienenivät. Varhaiskeskiaikana väestön elinikä oli alhainen. Germaanit eivät omaksuneet roomalaista valtiorakennetta, vaan käytössä olivat yksinkertaisemmat hallinto- ja valtarakenteet. Feodalismijärjestelmä syntyi. Kirjallinen kulttuuri alkoi elpyä 700-luvulla.
Rooman valtakunta oli alkanut taantua jo myöhäisantiikissa. Ihmisten liikkuvuus väheni ja maaorjuus yleistyi. Väestömäärä pieneni. Pohjoisesta saapui kuitenkin germaaneja, jotka saattoivat Rooman puolustuskannalle. Hunnien saapuminen lisäsi väestöpainetta ja Rooman alueille saapui gootteja. Talouden taantuma vaikeutti Rooman valtakunnan alueiden puolustusta.
700-luvulta lähtien Länsi-Eurooppa alkoi elpyä. Ilmaston viileneminen pysähtyi ja maataloustuotanto kasvoi. Kaarle Suuri palautti keisariuden länteen, paavi kruunasi hänet keisariksi. Kulttuurielämä elpyi Kaarle Suuren kaudella.
Viikingit, madjaarit ja muslimit nousivat uhkaksi Kaarle Suuren kauden jälkeen. Viikingit hyökkäsivät pohjoisille rannikkoalueille sekä jokia pitkin sisämaahan. Lännessä paavi nousi yhä selvemmin kirkon johtajaksi.
Sydänkeskiajalla vaihtokauppa vaihtui rahan käyttöön. Talouskasvu kehittyi ja kulttuurinen kehitys nopeutui. Myös väestönkasvu kiihtyi ja poliittinen tilanne Euroopassa vakiintui. Tämän ansiosta syntyi lukuisia poliittisia ja sosiaalisia muutoksia. Tilanne tarjosi myös pohjan oppineisuuden uudelle nousulle ja skolastiikan kehitykselle. Opetuksen tason nostamista edesauttoivat myös kirkon sisäiset vaatimukset papiston tason nostosta. Tämä johti yliopistojen syntyyn. Myös kaupungit kasvoivat.
1000-luvulla suuri skisma johti idän ja lännen kirkon eroon. Ristiretket syntyivät paavin aloitteesta 1000-luvun lopulla. Sydänkeskiajan alussa Pohjolaan levisi kristinusko ja sinne syntyi kolme kristillistä kuningaskuntaa: Tanska, Norja ja Ruotsi. Tanska oli näistä kehittynein. Ruotsi suuntasi katseensa itään. Normannit valloittivat Englannin 1066. 1100-luvulla Englantiin muodostettiin ensimmäinen parlamentti, jonka suhteet hallitsijaan määritettiin Magna Cartassa 1215. Bysantin valtakunta jatkoi olemassaoloaan idässä, vaikkakin entisestä heikentyneenä.
Kiinan renessanssi alkoi 900-luvulla Tang-dynastian hajoamisesta ja päättyi 1200-luvulla Yuan-dynastiaan. Kiinan renessanssi muistutti paljon Euroopan renessanssia. Kiinan renessanssin aikakaudelle osuvia dynastioita olivat Viisi dynastiaa, Liao-dynastia, Song-dynastia, Jin-dynastia. Kiinan renessanssin aikana Kiinassa keksittiin muun muassa kompassi.
Myöhäiskeskiaika alkoi 1300-luvun alussa ja päättyi uuden ajan alkaessa noin 1400-luvun lopulla. Rutto saapui Eurooppaan, jonka seurauksena Euroopan väkiluku putosi nopeasti kolmanneksella. Sodat ja monet muut kriisit pysäyttivät myös Euroopan taloudellisen kehityksen. Kun rutosta alettiin selvitä, ihmiset alkoivat muuttaa maaseudulta kaupunkeihin. Alkavat löytöretket, painokone, uskonpuhdistus ja tieteellinen vallankumous vaikuttivat maailmankuvaan.
Itämeren piirissä vaikuttivat Hansaliitto ja voimakkaat kauppiassuvut. Pohjolassa perustettiin 1397 Kalmarin unioni, joka yhdisti Ruotsin, Norjan ja Tanskan yhteiseen liittoon. Tanska oli liiton hallitseva osapuoli ja tilanteeseen tyytymätön Ruotsi irtautuikin siitä 1523. Norjan ja Tanskan liitto jatkui pitkälle uudelle ajalle.
Ranskan ja Englannin välillä käytiin satavuotinen sota. Aragonian Ferdinand II ja Kastilian Isabella menivät naimisiin ja yhdistivät valtakuntana. Siitä syntyi Espanja. Idässä osmanit valloittivat Konstantinopolin 1453. Bysantin valtakunta tuhoutui.
Uusi aika on historian periodisoinnissa käytetty käsite, jolla tarkoitetaan useimmiten ajanjaksoa, joka kattaa ajan 1400–1500 -luvuilta nykypäiviin saakka. Rajapyykkinä keskiaikaan esitetään usein esimerkiksi Amerikan "löytyminen" (1492), kirjapainotaidon keksiminen (1436) sekä reformaatio.
Renessanssi tarkoittaa "uudelleensyntymistä". Kyse on uusista, pääosin 1400-luvun alussa kulttuurissa tapahtuneista muutoksista, jotka ilmenivät muun muassa kuvataiteissa, kirjallisuudessa, musiikissa ja tieteissä. Laajassa mielessä renessanssi tarkoittaa taide-, kulttuuri- ja aatehistoriallista murrosta siirryttäessä keskiajalta uuteen aikaan. Varhaisrenessanssi alkoi jo 1300-luvun alussa Italian kaupunkivaltioissa. Renessanssin syntyyn on katsottu olevan syynä Bysantista Italiaan saapuneet pakolaiset, jotka herättivät uudelleen kiinnostuksen antiikin ajan tieteisiin ja taiteisiin.
Renessanssin aikana polyfonia muuttui monimutkaisemmaksi. Leonardo da Vinci kehitti tekniikan, jossa valo ja varjo sekoittuvat toisiinsa ilman viivaa tai rajalinjaa. Johannes Gutenberg keksi irtokirjasimet, joka lisäsi kirjoitetun tekstin, tiedon ja aatteiden leviämistä. Italialaisissa kaupunkivaltioissa kehittyi myös orastava varhaiskapitalismi. Renessanssiajan merkittävimpänä aatesuuntauksena pidetään humanismia.
Ming-dynastia hallitsi Kiinassa vuosina 1368−1644. Sitä edelsi Yuan-dynastia ja seurasi Qing-dynastia. Ming-dynastian perusti Zhu-perhe. Monien mielestä Ming-dynastia alkuvaiheissaan oli maailman edistynein valtio. Ming-dynastia syntyi kun mongolien Yuan-dynastiaa vastustavat talonpoikaiskapinat ajoivat mongolit takaisin Mongolian aroille. Sen jälkeen vuosikausia kestänyt han-kiinalaisten valtakamppailun voitti Zhu Yuanzhangin johtama kapinallis­ryhmä. Hän julistautui keisari Hongwuksi ja aloitti Ming-dynastian vuonna 1368. Ming-dynastian pääkaupunki oli Nanjing.
Pitkät sodat mongoleja vastaan ja Japani hyökkäykset heikensivät Ming-dynastiaa 1500-luvun lopulta lähtien. 1600-luvulla syntyi kapinoita, joiden syinä oli sisäinen tyytymättömyys hallinnon joustamattomuuteen muun muassa väestönkasvun aiheuttamissa kysymyksissä. Li Zichengin johtamat joukot onnistuivat kaatamaan Ming-dynastian ja siten luomaan Qing-dynastian.
Renessanssin aikana ihmiset kuten Martti Luther alkoivat uudistaa katolisen kirkon oppeja. Ennen Lutheria "esiuskonpuhdistajat" esimerkiksi John Wycliffe ja Jan Hus olivat hyökänneet kirkon oppeja vastaan. Martti Luther vastusti sitä, että kirkko myi aneeksi kutsuttaja kirjeitä joissa luvattiin paikka taivaaseen. Reformaatio, jota sen kannattajat kutsuivat uskonpuhdistukseksi, on 1500-luvulla Länsi-Euroopassa alkanut liike, joka syntyi alun perin Sveitsissä. Saksan Wittenbergissä toimivan saksalaisen augustinolaismunkki Martti Lutherin uskonpuhdistuksellisen toiminnan tuloksena syntyi Luterilainen kirkko.
Ruotsi (tuolloin myös Suomi) oli ensimmäinen valtio, joka muutti virallisen uskontonsa luterilaiseksi. Tämä toteutettiin kuningasjohtoisesti, sillä se tarjosi Kustaa Vaasalle ottaa kirkko hallintaansa ja peruuttaa sen omaisuus kruunulle. Englannissa toteutettiin uskonpuhdistus Henrik VIII:n johdolla.
Vuonna 1517 Luther julkaisi 95 teesiä, jotka levitessään aloittivat laajan liikkeen, jota helpotti Johannes Gutenbergin keksimä painokone ja irtokirjasimet. Joulukuussa 1517 teesit painettiin ja ne alkoivat levitä Saksassa. Uskonpuhdistuksen aikana syntyi Luterilaisen kirkon lisäksi myös anglikaaninen ja reformoitu kirkko. Reformaation keskeisimmät alueet olivat Sveitsissä, Englannissa ja Saksassa.
Suurten löytöretkien aika alkoi 1400-luvun alussa ja päättyi 1600-luvun alussa. Tuona aikana eurooppalaiset löytöretkeilijät purjehtivat ympäri maapalloa kartoittaen Euroopalle aiemmin tuntemattomia alueita. Renessanssin aikainen kartografian sekä navigointi- ja laivanrakennustaidon kehitys mahdollisti valtameripurjehduksen Välimerta kauemmas, mikä oli edellytyksenä näille retkille. Ennen kuin löytöretkille lähdettiin, piti kartuttaa tietoa merivirroista ja tuulista. Löytöretkien tavoitteet olivat usein talouspoliittisia, mutta tavoitteina saattoivat olla myös uskonnolliset päämäärät, eli levittää kristinuskoa pakanoiden keskuuteen.
Löytöretkien seurauksina muille mantereille levisi eurooppalaista kulttuuria. Pian löytöretkien jälkeen eurooppalaiset alkoivat perustaa siirtomaita ensin Amerikan mantereelle, myöhemmin myös Afrikkaan ja Aasiaan. Välillä eurooppalaiset jopa tuhosivat muiden mantereiden alkuperäistä kulttuuria. Myös kasvit, eläimet ja taudit levisivät. Varhaisiksi löytöretkeilijöiksi voidaan kutsua Marco Poloa ja Leif Erikssonia. Tunnettuja löytöretkeilijöitä olivat muun muassa Kristoffer Kolumbus ja James Cook.
Tieteellinen vallankumous on tieteenhistoriassa käytetty nimitys jotakuinkin vuosien 1500–1700 välisen ajan luonnontieteiden edistykselle. Tieteellisen vallankumouksen aikana käytettiin tiedon hankinnassa kokeellisia menetelmiä. Luonnonilmiöitä pyrittiin kuvaamaan mahdollisimman tarkasti matemaattisin keinoin. 1500–1700-lukujen kehityksen ansiosta eurooppalaisen tieteen taso ohitti muun maailman.
Tieteellisen vallankumouksen aikana havaittiin muun muassa mekaniikan lait ja aurinkokeskeinen maailmankuva. Tähtitieteessä ajanjaksosta on käytetty nimeä "Kopernikuksen vallankumous", joka on saanut nimensä puolalaisen Nikolai Kopernikuksen alullepanemalle tähtitieteelliselle edistysaskeleelle, jossa antiikista peräisin oleva geosentrinen aurinkokuntamalli korvattiin uudella aurinkokeskisellä mallilla.
Peter Dear on tiivistänyt tieteellisen vallankumouksen aiheuttamat muutokset kuudeksi kohdaksi:
Valistus oli 1700-luvun eurooppalainen älyllinen liike, joka korosti sivistystä, järjenmukaisuutta ja yksilönvapautta. Valistusaate pyrki järkeen nojautuen perusteellisiin uudistuksiin kulttuurin ja yhteiskuntaelämän aloilla. Liikkeen johtavat hahmot näkivät olevansa rohkea ja tärkeä älykköjen ryhmä, joka vei maailmaa eteenpäin ”pimeän ajan” eli keskiajan synnyttämän irrationaalisen ja taikauskoisen hirmuvallan ikeestä. Ensimmäisiä kuuluisia ajattelijoita tällä aikakaudella olivat John Locke ja Thomas Hobbes, jotka kirjoittivat monia autoritaarisia pakkovaltoja vastustavia sekularistisia kirjoituksia jo 1600-luvulla.
Valistusaikana syntyi liberalismi, ja jonka isinä pidetään muun muassa Locke, Kant, Chydenius, Smith ja Jefferson. Liike antoi mahdollisuudet Amerikan ja Ranskan vallankumouksen lisäksi myös kapitalismille ja sosialismille.
Teollinen vallankumous on nimitys, jota käytetään laajamittaisesta sosiaalisesta, taloudellisesta ja teknologisesta muutoksesta 1700- ja 1800-lukujen taitteen Isossa-Britanniassa. Se alkoi pääasiallisesti hiilikäyttöisen höyryvoiman käyttöönotosta ja automatisoidun, koneistetun tuotannon käyttöönotosta, pääasiallisesti tekstiilialalla. Teknologinen ja taloudellinen prosessi nopeutui höyrykäyttöisten laivojen, veneiden ja maaliikenteessä rautatien käyttöönoton myötä. Teollinen vallankumous alkoi Isosta-Britanniasta ja levisi muualle Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan vaikuttaen lopulta koko maailmaan.
Teollisen vallankumouksen aikana sanomalehtien ja kirjanjulkaisun määrä nousi, joka vaikutti paljon ihmisten lukutaidon nousuun ja massojen poliittiseen osallistumiseen. Länsi-Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa suuria määriä ihmisiä muutti maaseuduilta kaupunkeihin maatyön korvautuessa palkkatyöllä teollisuudessa.
Portugalilaiset perustivat kauppa-aseman Guineanlahden rannalle vuonna 1482. Kaupan pääasiallisia kohteita olivat muun muassa orjat, kulta, norsunluu ja mausteet. Eurooppalaisten levitessä Amerikkaan, orjia haettiin Afrikasta työvoimaksi maatiloille. Jotkin alueet joutuivat jo 1500-luvulla Euroopan valtioiden siirtomaiksi. 1800-luvulla tutkimusmatkailijat, joista kuuluisimpia ovat David Livingstone ja Henry Morton Stanley, saivat Afrikan mantereen keskiosatkin pääpiirtein kartoitetuksi.
Vielä 1800-luvulla siirtomaita Afrikassa oli vain rannikolla. Muutaman vuosikymmenen kulutta, Afrikka oli lähes kokonaan Ranskan, Italian, Ison-Britannian, Saksan ja Belgian, Portugalin hallussa. Espanjallakin oli pieni alue Afrikasta. Afrikan mantereelle jäi vain kaksi itsenäistä valtiota, Liberia ja Etiopia. Liberia säästyi, koska se oli perustettu turvavaltioksi Yhdysvalloista muuttaville entisille orjille ja Etiopiassa oli kristitty keisari. Siirtomaiden tarkoituksena olivat muun muassa halvat raaka-aineet ja työvoima. Suurin osa Afrikan siirtomaista itsenäistyi 1960-luvulla.
Uusin aika on varsinkin poliittisen historian tutkimuksessa käytetty periodisaatiokäsite, joka rajaa osan uudesta ajasta omaksi aikakaudekseen. Raja asetetaan usein 1700–1800 -lukujen taitteeseen. Uusin aika jatkuu nykyaikaan saakka. Perinteisesti yhtenä rajapyykkinä on pidetty Ranskan vallankumousta (1789). Uusimman ajan ajanjaksona muodostui naisasialiike, joka tavoitteli naisten taloudellista itsenäisyyttä ja äänestysoikeutta. Naisetkin itsenäistyivät ja heidän painoarvonsa yhteiskunnassa kasvoi.
Uusimman ajan merkittävimpiä tapahtumia ovat olleet muun muassa ensimmäinen ja toinen maailmansota sekä siirtomaavaltojen syntyminen ja loppuminen. Neuvostoliitto hajosi vuonna 1991. Itä- ja Länsi-Saksa yhdistyivät ja Euroopan unioni laajentui. Vuonna 2002 15 valtiota otti yhteisvaluutta euron käyttöönsä.