Maataloustuki
Maataloustuki tarkoittaa rahallista avustusta, joka maksetaan maanviljelijälle tuotannon kannattavuuden parantamiseksi maatiloilla, sekä epäsuoria tukia kuten tullien avulla ylläpidetty markkinahintaa korkeampi hintataso.
Maataloustukia perustellaan teollisuusmaissa kolmella päämäärällä:
Niiden tarkoitus on turvata maataloustuotanto alueilla, joissa se ei ole liiketaloudellisesti kannattavaa tai yhtä kannattavaa kuin paremmissa tuotanto-olosuhteissa. Teollisuus saa niiden avulla halvempia raaka-aineita, mutta koska maataloutta tuetaan suorien tukien lisäksi epäsuoraan tulleilla, raaka-aineiden paikallinen hinta on usein korkeampi kuin maailmanmarkkinahinta.
Tukien maksamisen vastineeksi saadaan halvempaa ja laadukkaampaa ruokaa, työllistymistä ja yritystoimintaa maaseudulla sekä maisemallisia etuja, väittää brittiläinen maanomistajien yhdistys "Country Land and Business Association". Käytännössä tuet joudutaan rahoittamaan keräämällä veroja, jotka taas aiheuttamat vastaavasti työpaikkojen menetyksiä ja kalliimpia hintoja ei-tuetuilla toimialoilla, tällöin tukien nettovaikutus talouteen jää helposti negatiiviseksi. Negatiiviset vaikutukset syntyvät siitä että sekä suorat tuet että niiden rahoittamiseksi kerätyt verot aiheuttavat hyvinvointitappioita vääristämällä markkinahintoja ja tämä johtaa tehottomuuteen talouden toiminnassa.
Maataloustukien tarvetta lisää se, että jopa osa kaikkein edullisimmissa oloissa toimivista maista maksaa tuottajilleen hintatukea. Myös yleisemmin mainittu huoltovarmuus lienee merkittävä tekijä, koska ruoan tuonnin varaan jättäytyminen ei ole houkutellut yhtäkään viljelyyn soveltuvaa maata. Käytännössä merkittävä osa tuesta tuesta menee kuitenkin toimintaan, jota ei voi jatkaa kriisioloissa ja joka ei näin ollen auta huoltovarmuuden saavuttamisessa. Esimerkiksi Suomessa maksetaan tukea leikkokukkien viljelylle ja tomaattien kasvattamiselle talvella, vaikka nämä asiat eivät edistä huoltovarmuutta. Argumenttia vastaan puhuu sekin, että vaikka monet elintarvikkeet pilaantuvat, niin useita elintarvikkeita tai niistä valmistettuja jatkojalosteita voidaan varastoida pitkiksi ajoiksi. Esimerkiksi sokeri ei ole terveellistä ja oikein varastoituna säilyy lähes ikuisesti, silti sitä tuetaan.
Tukien tasoa harkitessa tulisi aina myös ottaa huomioon maatalouden aiheuttama ympäristökuorma.
On useita tapoja tukea maataloutta. Ns. "vientituella" hyvitetään maailmanmarkkinahintaa korkeampia tuotantokustannuksia maataloustuotteiden viemiseksi maailmanmarkkinoille. Samalla kotimaisia markkinoita voidaan suojata halvemmilta tuontituotteilta "tullimaksuilla".
EU:n maatalouspolitiikkaa toteutetaan hallinnollisten hintojen, tukijärjestelmien ja maataloustuotteiden interventiojärjestelmän avulla. Hallinnollisin päätöksin viljelijöiden tuotteistaan saama hinta pidetään alemmalla tasolla kuin se muutoin olisi.
Maantaloustuotteiden hintatuet pitävät tuotteiden hinnat korkeampina kuin ne muuten olisivat. Usein ajatellaan, että maanviljely on niin ankaraa ja riskialtista toimintaa, että siihen nähden työn tuloksista saatava hinta on liian alhainen. Siksi olisi säädettävä niin, että hinta pysyy korkeana. Kun hinta sitten asetetaan ylemmäs kuin se muuten olisi, tämä korkea hinta kannustaa viljelijöitä tuottamaan enemmän. Mutta koska tuotteet ovat vastaavasti kalliimpia, asiakkaat ostavat niitä vähemmän. Lopputuloksena on tuotannon ylijäämä. Jos tuotteiden hinnan olisi annettu muodostua itsekseen, varastoon kertyneet ja myymättä jääneet tuotteet pakottaisivat myyjät laskemaan hintoja, mikä puolestaan innostaisi asiakkaita ostamaan varastot tyhjiksi. Tämä tilanne on kysynnän ja tarjonnan tasapaino.
Menneinä aikoina tukien aiheuttamasta maatalouden ylijäämästä on yritetty päästä eroon monin tavoin: sitä on yritetty myydä ulkomaille tai suorastaan antaa pois. On jopa maksettu viljelijöille ylijäämän tuottamisesta ja sen jälkeen maksettu uudestaan siitä, että he pidättäytyisivät tuottamasta: hintatuet turvaavat viljelijöiden elintason mutta samalla liian tuotannon välttämiseksi viljelijöille on maksettu siitä, että he jättäisivät peltonsa viljelemättä. Maatalouden ylituotannosta on esimerkkejä kaikkialta maailmasta. Sittemmin on pyritty erottamaan toisistaan tuotannon määrä ja viljelijöiden saama tuki.
Usein maataloustuotteiden kohonnut hinta merkitsee, että viljeltävänä olevan maan hinta nousee samalla, ja raha päätyykin lopulta maan omistajille eikä välttämättä maan viljelijälle. Tai se saattaa tarkoittaa, että köyhät eivät enää pysty ostamaan ruokaa. Jos maanviljelijöiden lisäksi myös köyhien elämää on helpotettava tuen avulla, asia uhkaa kehittyä kovin vaikeaksi.
Maanviljelijöitä voidaan haluttaessa tukea monin tavoin, mutta taloustieteen mukaan hinnan säätely on huono tapa tehdä se. Selkeämpiä tapoja olisivat suora tuki, verohelpotukset, köyhille jaettavat ruokavoutserit, kouluruokabudjetin kasvattaminen ja tutkimustyö.
Euroopan Unioni ostaa viljaa niin sanottuun interventiovarastoon, jolla se tasapainottaa markkinahintaheilahteluja. Kun viljaa on liikaa, sitä ostetaan interventiovarastoon, jotta hinta ei romahtaisi. Varastoja myydään, kun kysyntä ylittää tarjonnan.. Tämä hyödyllinen markkinamekanismi tuottaa tasapainottavan vaikutuksensa lisäksi merkittäviä tuottoja sitä järjestävälle organisaatiolle.
Kun kehittyneet maat avasivat maailmanmarkkinat omille tuotteilleen mutta säilyttivät niiden protektionistiset tuet, ne synnyttivät suuren epätoivoisten ihmisten joukon ja samalla tuottavat markkinat prostituutiolle ja laittomalle maahanmuutolle.
Reilun kaupan edistäjien mukaan EU:n tukijärjestelmä edistää suurtilallisten etua lähes kaikkien muiden kustannuksella. Miljoonien köyhien maanviljelijöiden toimeentulo kehitysmaissa vahingoittuu siksi, että EU-maat vievät ulkomaille ylen määrin sokeria, viljaa, maitotuotteita ja karjaa hinnalla, joka alittaa sen tuotannon kustannukset. Tuettuna näiden vientituotteiden hinta voi olla alempi kuin niiden, joita tuottavat kehitysmaiden köyhät maanviljelijät.
Maataloustuki muodostaa lähes puolet Euroopan Unionin budjetista. Vuonna 2004 Euroopan unionissa tuettiin maataloutta 133 miljardilla Yhdysvaltain dollarilla, Japanissa 49 miljardilla, Yhdysvalloissa 47 miljardilla, Korean tasavallassa 20 miljardilla, Kanadassa ja Sveitsissä kuudella miljardilla kummassakin. Tuen saajien julkisuus on kiistan aihe.
Centre for the New Europen raportti "EU Trade Barriers Kill" (2003) laski, että EU:n tullimuurit tappavat 6600 ihmistä päivässä. Suuri osa tästä johtuu maataloustuista ja -tulleista. Jos Afrikka voisi lisätä osuuttaan kaupasta edes prosentin, se ansaitsisi 49 miljardia puntaa enemmän vuodessa ja 128 miljoonaa ihmistä vapautuisi köyhyydestä. Viisi prosenttia toisi jo 248 - 350 miljardia puntaa.
Köyhimpien maiden suhteellinen etu on lähinnä maataloudessa ja tekstiilintuotannossa. Maataloustuotteiden tullit ovat keskimäärin 20 %, joissain tuotteissa jopa 250 %.
Maataloustuotannon lopettaminen nostaisi markkinahintoja marginaalihyötyteorian mukaisesti, jolloin kaikkein köyhimmät joutuisivat entistä suurempaan ahdinkoon. Maataloustuotteita myyvät maat toki hyötyisivät, mutta hyödyn päätyminen varsinaisesti köyhyyteen menehtyville kansanosille on kyseenalainen. Maataloustuotannon laajuus ei merkittävästi pienenisi tukien poistamisella, vaikka esimerkiksi Suomen tuotannon jatkuminen olisikin vaakalaudalla.
Pohjoisten maiden "lähiruoka" on usein ympäristölle haitallisempaa kuin kauempana tuotettu. Halvin ruoka on yleensä tuotettu vähimmillä resursseilla ja päästöillä, esimerkiksi olosuhteissa, jossa vähemmät lannoitteet, lämmitys, ruokinta ja sisälläpito ovat tarpeen, kun taas kuljetusten (kauppaan asti) merkitys on vain 4 % päästöistä. Professori Pierre Desrochers ja tutkija Hiroko Shimizu ovat päätyneet tutkimuksessaan siihen, että maataloustuista luopuminen ja vapaakauppa antaisivat tehokkuuden ohjata tuotantoa, mikä säästäisi rahaa ja ympäristöä.
Maataloutta tuetaan kaikissa EU-maissa budjettivaroin. Tuet tulevat EU:n varoista, jäsenmaan varoista tai molemmista.
Euroopassa maatalouspolitiikka on EU:n toimivallassa. Yksittäisellä jäsenmaalla ei voi olla yhteisestä maatalouspolitiikasta poikkeavia tukijärjestelmiä. EU:n tavoitteisiin tehdään kuitenkin lisäyksiä, kansallisia erityisjärjestelyitä. Näiden kansallisten tukienkin täytyy olla EU:n komission hyväksymiä.
Euroopan unionissa on käytössä yhteinen maatalouspolitiikka (CAP), jonka tavoitteena on "turvata viljelijöille kohtuullinen elintaso, tarjota kuluttajille korkealaatuisia kohtuuhintaisia elintarvikkeita ja säilyttää EU:n maaseutuperintö." Koska tuet pohjautuvat viitesatoihin, hehtaarikohtaiset tuet Etelä-Ranskassa ovat korkeampia kuin esim. Suomessa. Suurin osa maataloustuista EU-maissa maksetaan EU:n talousarvion kautta. Poikkeuksena on erityisesti Suomi, jossa kansalliset maataloustuet muodostavat suuremman osuuden kaikista maatalouden tuista kuin EU:n budjetin kautta maksettavat tuet. Tätä on perusteltu pienien viitesatojen aiheuttaman tukivääristymän kompensoimisella.
Suurin osa EU:n maataloustuesta menee suurille maatalousyhtiöille ja varakkaille maanomistajille. Tämän on sanottu johtuvan siitä, että tukia maksetaan tilan pinta-alan mukaan.
Vuonna 1988 maataloustuen osuus EU:n budjetista oli yli 60 prosenttia. Vuonna 2008 maatalous vei 116 miljardin euron budjetista lähes puolikkaan. Vuonna 2013 sen on tarkoitus viedä budjetista enää noin kolmannes. EU:n komissio haluaa leikata maataloustukia muiden kohteiden eduksi. Esimerkiksi Ranska on vastustanut leikkausta.
Suomessa maataloustuotteiden tuotanto on kallista maan pohjoisen sijainnin ja maatilojen pienen koon vuoksi. Tuotteiden myynnistä saatavat tulot eivät riitä kattamaan niiden tuottamisesta aiheutuvia kustannuksia. Maatalousministeriön mukaan keskeisten maataloustuotteiden tuotanto ei olisi Suomessa mahdollista ilman yhteiskunnan tukea.
Suomen maataloustukijärjestelmä on monimutkainen: erilaisia tukia on kaksi sataa.
Tuet on porrastettu maantieteellisesti. Niiden suuruus voi vaihdella esimerkiksi viljeltävän peltopinta-alan, karjaeläinten lukumäärän tai tuotetun sadon määrän mukaan.
Maataloustuet ovat Suomessa 4 miljardia euroa vuodessa, kun välilliset tuet kuten tullimuurilla korotettu hintataso huomioidaan. Pelkät suorat tuet EU:lta ja veronmaksajilta maanviljelylle olivat 1,9 miljardilla euroa vuonna 2007 – toiseksi eniten EU:ssa bruttokansantuotteeseen suhteutettuna.
Vuonna 2003 suorat maataloustuet olivat 1,7 miljardia euroa.
Toisin kuin useimmissa EU-maissa, Suomen maataloustuista valtaosa (60%) on ns. kansallista tukea ja 40% EU-tukea..
Suomi maksaa Euroopan unionin yhteisen maatalouspolitiikan lisäksi lisätukia omasta budjetistaan. Vuosina 2008–2013 eteläisessä Suomessa maksetaan väliaikaista tukea 194–190 miljoonaa euroa vuodessa, josta tuotantoon sidottua EU:n komission myöntämää niin sanottua 141-tukea 130 miljoonaa euroa. Pohjois-Suomessa Pori-Tampere-Imatra-linjan pohjoispuolella maksetaan pysyvää pohjoista kansallista tukea vajaat 330 miljoonaa euroa vuodessa.
OECD:n mukaan Suomi tuhlaa liian paljon rahaa maatalouden tukemiseen. Suomen kansalliset tuet ovat herättäneet närää naapurimaissa Ruotsissa ja Tanskassa.
Siinä tapauksessa, että EU:n komission aie leikata EU:n maataloustukia toteutuu, maa- ja metsätalousministeri Sirkka-Liisa Anttilan mukaan leikkaukset on korvattava Suomen valtion budjetista. MTK:n puheenjohtaja Juha Marttilan kanta on samansuuntainen.
Tietoja tuesta julkistetaan ainoastaan hyvin rajoitetusti.
Tietoja saadakseen on tehtävä yksilöityjä tiedonluovutuspyyntöjä Maaseutuvirastolle. Pyynnöstä huolimatta tieto voi jäädä saamatta. Maatalousministeri Juha Korkeaoja (kesk) perusteli Vanhasen ykköshallituksen salailulinjaa ihmisten tirkistelynhalun hillitsemisellä.
Vuonna 2007 EU-komissio, julkisuuden paineen alaisena, käynnisti hankkeen, jossa luotaisiin unioninlaajuinen nettirekisteri tuen saajista. Maatalouskomissaari Mariann Fischer Boel perusteli hanketta sanomalla, että veronmaksajilla täytyy tuen maksajina olla oikeus tietää, ketkä tukia saavat. Suomi jarrutteli Brysselin pyrkimystä, mutta EU:n avoimuuslinjaus hyväksyttiin, ja Suomen oli uudistettava sääntöjään. Maa- ja metsätalousministeriö kuitenkin valmisteli esityksen, jonka mukaan verkkorekisteriin listataan vain EU-tukea saavat maatilat. Tämä esitys hyväksyttiin, ja kansallisen tuen saajat siis pysyvät edelleenkin verkkorekisterin ulkopuolella. Maaseutuviraston mukaan kansallisten tukien julkaiseminen Internetissä ei ole mahdollista, koska se olisi vastoin Suomen perustuslain mukaista yksityisyyden suojaa ja henkilötietolakia.
Keväällä 2005 toimittaja Olli Ainola pyysi nähdäkseen rekisteriä tuensaajista, mutta Maatalousministeriö ei suostunut pyyntöön. Joulukuussa 2006 YLEn Uutiset yhdessä MOT-toimituksen kanssa selvittivät Suomen 100 suurinta maataloustuen saajaa sekä suurimmat tuen saajat kunnittain vuonna 2004.
Iso osa maataloustuesta menee alalla toimiville liikeyrityksille. Pääosa suurimmista tuen saajista on yksityishenkilöitä. Kärkijoukossa on lihan ja viljan tuottajia sekä runsaasti suuria puutarha-alan yrittäjiä.