hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Englanti ja Wales
Englanti ja Wales ovat Yhdistyneen kuningaskunnan osia, jotka Englannin kuningaskunnan perillisinä jakavat saman lakijärjestelmän, joten ne muodostavat tässä mielessä yhteisen oikeudellisen kokonaisuuden. Tämä kokonaisuus muistuttaa jossakin määrin osavaltiota, joskaan Yhdistynyt kuningaskunta ei varsinaisesti ole liittovaltio. Lakien osalta Englanti ja Wales on vuonna 1707 unionisopimuksella Ison-Britannian kuningaskuntaa perustettaessa lakkautetun Englannin kuningaskunnan seuraaja.
Yhdistyneen kuningaskunnan muilla osilla, kuten Skotlannilla ja Pohjois-Irlannilla, on oma lakijärjestelmänsä.
Wales ja Englanti yhdistyivät saman monarkin alle Rhuddlan-asetuksen myötä vuonna 1284. Tuolloin Walesin lakijärjestelmä muokattiin yhteensopivaksi Englannin kanssa (niin sanottu "Laws in Wales Acts 1535–1542"). Lainsäädännössä viittaus Englantiin ei kuitenkaan käsittänyt Walesia. Myöhemmin tämä muutettiin (niin sanottu "Wales and Berwick Act 1746") siten, että kaikki viittaukset Englantiin käsittävät myös Walesin ja Berwick-upon-Tweedin alueet. Vuonna 1967 tämäkin muutettiin ja nykyiset lait käyttävät sanamuotoa ”Englanti ja Wales” yhtenä kokonaisuutena.
Englannin ja Walesin yhtenäisyys tulee esille myös siinä, että mailla on esimerkiksi yhteinen krikettimaajoukkue, mutta Skotlannilla on urheilussa yleensä oma joukkueensa. Englannilla ja Walesilla on kuitenkin omat jalkapallo- ja rugby union -maajoukkueensa.
Pekka ja Pätkä pahassa pulassa
Pekka ja Pätkä pahassa pulassa on Armand Lohikosken ohjaama komediaelokuva vuodelta 1955. Se on kaikkiaan 13-osaisen Puupää-elokuvasarjassa kuudes.
Elokuvan ensi-ilta oli 2. joulukuuta 1955 Helsingissä elokuvateatteri Rexissä ja Tuulensuussa. Elokuvatarkastamo määräsi aluksi elokuvalle 30 prosentin veron, minkä syyksi arveltiin siinä vilahtavaa Kalle-lehden numeroa. Kyseinen kohtaus kuvattiin uudestaan, ja uusintatarkastuksessa veroksi määrättiin 15 prosenttia.
Kaverukset joutuvat töihin, ja Pätkän Pekan nimissä laatiman kirjeenvaihtoilmoituksen vuoksi naiset jahtaavat heitä.
Pekka on jälleen työnhaussa Justiinan patistamana. Hän kokeilee puutöitä, joista ei taaskaan tule mitään, sillä Pätkä onnistuu naulaamaan johtajattaren hameen helman lattiaan. Pätkä ryhtyy katulaulajaksi Pekka säestäjänään, kunnes hänen leukansa menee sijoiltaan. Se loksahtaa takaisin, kun hän näkee lääkärin hänelle ojentaman laskun hoidosta. Justiina saa käsiinsä nipun kirjeitä, jotka ovat vastauksia Pekan kirjeenvaihtoilmoitukseen. Ilmoituksen takana on kuitenkin salanimellä esiintynyt Pätkä, ja vastattuaan kaikille naisille hän joutuu pakenemaan heitä Pekan kanssa.
He päättävät paeta Argentiinaan ja piiloutuvat yöllä Helsingistä lähtevään laivaan. Laiva on kuitenkin Korkeasaaren lautta, joka ajaa edestakaista reittiään saaren ja mantereen välillä. Argentiinaan ei siis päästäkään, vaan paljastuttuaan kaverukset joutuvat monen edestakaisen maksamattoman matkan vuoksi töihin eläintarhaan. Pekka kunnostautuu niin hyvin, että pääsee puhtaanapitolaitokselle töihin. Pätkäkin saa töitä, tuuraamaan apinahäkkiin "pikkuserkkuja". Kaupungin rajalla Pekka toteaa Espoon puolen olevan likainen, ja samalla ohi ajava hevosajoneuvo järjestää Pekalle lisää puuhaa.
Aikalaisarvioissa pidetään elokuvaa jokseenkin yksimielisesti ala-arvoisena. Tomira Savtschenko (Työkansan Sanomat) pitää ikävänä, että "lapsille jatkuvasti tyrkytetään tämänkaltaisia tekeleitä". Myös Valma Kivitie (Elokuva-Aitta) ihmettelee, että elokuvaa tarjotaan nimenomaan lapsille: "Pahinta on, että kun nämä Pekka ja Pätkä filmit kerran tuottajankin taholta tahdotaan leimata lapsi-filmeiksi (jota ne eivät suinkaan ole), niiden käsikirjoitukseen kuitenkin sijoitetaan naimailmoituksia ja höökiviä, miehenkipeitä vaimonpuolia."Juha Nevalainen (Ilta-Sanomat) on samalla linjalla: "Se epäesteettinen porsastelu, jota Pekka ja Pätkä on pantu valkokankaalle esittämään, ei voi vilpittömästi ilahduttaa yhtäkään
Myöhemmissä kritiikeissä eräässä todetaan, että elokuvasta paistaa liukuhihnatekniikka, kuten muistakin sarjan elokuvista. Elokuvia tehtiin jopa kolme vuodessa, eivätkä tuotanto-olosuhteet olleet ihanteellisia, joten lopputulos oli väistämättä mekaaninen. Myönteistäkin on nähty: irralliset kohtaukset onnistuvat huvittamaan, ja Masa Niemi osoittaa, että kaatuminen on hauskinta komiikkaa.
Pioneerilaji
Pioneerilaji on eliö, joka saapuu ensimmäisten joukossa tuhoutuneelle alueelle. Pioneerilaji aloittaa esimerkiksi metsän sekundaarisukkession metsäpalon tai hakkuiden jälkeen. Pioneerilajille tyypillistä on tehokas lisääntyminen ja levittäytyminen, koska olosuhteet ovat muuttuneet sille edullisiksi tai lajilla on muuten taipumus selvitä hyvin. Pioneerit tarvitsevat runsaasti valoa. Myöhemmin olosuhteet voivat muuttua lajille epäedullisiksi (yleisin syy on riittävän valon puuttuminen) ja laji väistyy esimerkiksi lehtimetsän tieltä.
Tunnettuja pioneerilajeja ovat ilmaplanktonissa leijuvat hämähäkit, jotka ovat usein pioneereja uusien saarien synnyttyä tulivuorenpurkausten tai maanjäristyksen seurauksena. Pioneerilajeina esiintyviä puulajeja sanotaan pioneeripuiksi.
Peter Odemwingie
Peter Osaze Odemwingie (s. 15. heinäkuuta 1981 Taškent, Uzbekistanin SNT, Neuvostoliitto) on nigerialais-venäläinen jalkapalloilija, joka edustaa englantilaista Stoke Cityä. Vaikka hänellä on myös Venäjän kansalaisuus, hän edustaa Nigeriaa. Odemwingie on 182 senttimetriä pitkä.
Odemwingie aloitti uransa TsSKA Moskovassa, josta hän siirtyi Nigeriaan vuonna 1999, Bendel Insurancen riveihin. Vuonna 2002 Odemwingie muutti Belgiaan pelatakseen maan pääsarjassa pelaavassa La Louvièren joukkueessa. Lilleen hän siirtyi vuonna 2004 esiinnyttyään edukseen Afrikan Cupissa ja herätettyään monen suuremman seuran kiinnostuksen. Lillestä Odemwingie siirtyi Lokomotiv Moskovaan.
Odemwingie pelasi Nigerian joukkueessa 2010 MM-kisoissa. Kisojen jälkeen, elokuussa 2010, Odemwingie siirtyi Valioliigaan West Bromwichiin, jonka kanssa hän solmi kaksivuotisen sopimuksen, jossa on optio yhdestä lisävuodesta.
Pekka ja Pätkä ketjukolarissa
Pekka ja Pätkä ketjukolarissa on Armand Lohikosken ohjaama "Pekka Puupää" -sarjan seitsemäs elokuva. Se tuli ensi-iltaan vuonna 1957. Puupää-sarjaan tehtiin kaikkiaan 13 elokuvaa.
"Ketjukolari"-elokuva oli ensimmäinen Puupää-elokuva, jonka käsikirjoitus pantiin Armand Lohikosken nimiin. Elokuvaa tehtiin Yyterin hiekkarannoilla, ja käsikirjoitus valmistui vähin erin kuvausten edetessä, minkä huomaa helposti elokuvaa katsoessa. Saluunakohtauksessa esiintyy statistina Spede Pasanen, joka näyttelee kolmessa "Pekka Puupää" -elokuvassa. Elokuvan ensi-ilta oli 1. maaliskuuta 1957 Helsingissä Tuulensuussa ja Turussa Bio-Bio-teatterissa.
Justiina patistaa jälleen Pekkaa töihin. Pekka ottaa itselleen henkivakuutuksen ja yrittää järjestää onnettomuuden korvausrahojen toivossa. Ennen vakuutuksen ottoa kaveruksille sattuu monta onnettomuutta, mutta sen jälkeen tahallisestikaan aiheutetut vahingot eivät ota onnistuakseen. Lopulta Pekka ja Pätkä liukastuvatkin banaaninkuoreen ja hourekuvitelmissaan vierailevat Afrikassa ihmissyöjien padassa, luutakomppaniassa ja Villissä lännessä. Kaverusten maatessa näissä houreunissaan lääkäri vaihtaa heille uudet sahajauhot päähän. Elokuvan lopussa Justiina heittää kurinpidossa käyttämänsä kaulimen ikkunasta, jolloin putoava kaulin osuu talonmies Pikkaraista päähän.
Aikalaisarviossaan Valma Kivitie ei ymmärrä elokuvan huumoria vaan toteaa: "Pekka ja Pätkä -sarja jatkuu ja tekisi mieli sanoa: huononee." Leo Nordberg (Uusi Suomi) näkee villin lännen kohtauksessa ansioita.
Eräiden myöhempien kriitikoiden mukaan hurttia huumoria sisältävä elokuva on sarjan parhaimpia . TV-maailman Henri Waltter Rehnströmin mielestä elokuva on Puupää -sarjan absurdein teos, ja kirjoittaa, että Pekan ja Pätkän "pään sisäinen maailma on kuin aste asteelta syvenevä helvetin kehä, jossa kaverukset joutuvat tekemisiin eri hahmoissa esiintyvien riivaajiensa (Justiina, talonmies Pikkarainen) kanssa". Ilja Rautsi (Helsingin Sanomat) puolestaan toteaa toteaa, että elokuva "menee siitä, missä aitaa ei ole lainkaan".
Keith Mitchell
Keith Claudius Mitchell (s. 12. marraskuuta 1946) on grenadalainen poliitikko. Hän palasi Grenadan pääministeriksi 20. helmikuuta 2013. Aikaisemmin hän toimi maansa pääministerinä 22. kesäkuuta 1995 – 9. heinäkuuta 2008. Mitchell on johtanut konservatiivista NNP-puoluetta (New National Party) vuodesta 1989 ja johdatti puolueen parlamenttivaalien voittoon vuosina 1995, 1999, 2003 ja 2013. Vuoden 2008 vaalit voitti NDC-puolue (National Democratic Congress), jonka johtaja Tillman Thomas seurasi Mitchelliä pääministerinä. Mitchell opiskeli Länsi-Intian yliopistossa ja Washington DC:n Howard Universityssä sekä American Universityssä.
Antonio Notario
Antonio Notario Caro (s. 19. marraskuuta 1972 Mataró, Barcelonan maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelaavaa Real Murciaa.
180 senttimetriä pitkä Notario aloitti ammattilaisuransa vuonna 1992 Granadan riveissä. Jo seuraavana vuonna hän siirtyi Valenciaan, mutta sai peliaikaa vain B-joukkueessa. Vuosina 1994–2000 hän edusti Real Murciaa, Almeríaa, Guadixia ja toiseen otteeseen Granadaa. Vuonna 2000 hän siirtyi Sevillaan, jota edusti kuusi kautta ennen siirtymistään nykyiseen seuraansa ennen kautta 2006–2007. Sevillassa hän oli mukana kaudella 2000–2001 varmistamassa nousua pääsarja Primera Divisióniin ja kauden 2005–2006 UEFA Cup -voitossa.
Erkki Saarinen
Erkki Saarinen (18. kesäkuuta 1906 Pälkäne – 2. huhtikuuta 1988 Vantaa) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja, -valmentaja ja taustavaikuttaja. Hän oli Suomen maajoukkueen valmentaja 1939 MM-kisoissa Suomen osallistuessa ensimmäiseen arvoturnaukseensa.
Saarinen pelasi uransa HJK:ssa ja voitti kolme Suomen mestaruutta ja yhteensä kymmenen SM-mitalia. SM-sarjassa hän pelasi kaiken kaikkiaan 53 ottelua tehoin 11+5. Maajoukkueessa Saarinen esiintyi pelaajana kolmessa ja valmentajana yhdeksässä ottelussa.
Saarinen toimi Jääkiekkoliiton liittohallituksessa 1934–1936 ja 1940–1953.
Jouko Autero
Jouko Autero (2. helmikuuta 1915 Kotka – 29. lokakuuta 1981 Tampere) oli suomalainen urheilutoimittaja. Hän oli Suomen Jääkiekkomuseon ensimmäisenä aateloima median edustaja.
Jatkosodan aikana hän toimi Karjalan Viesti -rintamalehden toimittajana. Nimimerkillä ”Jou” pakinoinut Autero ehti työskennellä toimittajana Tampereen ja Savon Sanomissa ennen siirtymistään Aamulehteen. Autero toimi Aamulehden urheilutoimituksen päällikkönä vuosina 1949–1978.
Auteroa pidetään ensimmäisen suomalaisena toimittajana, joka erikoistui jääkiekkoon. SM-liiga jakaa vuosittain Jouko Autero -palkintoa, joka myönnetään kauden jääkiekkotoimittajalle. Autero on Suomen Jääkiekkoleijona #18.
Severina Vučković
Severina Vučković (s. 21. huhtikuuta 1972 Split, Jugoslavia) on kroatialainen pop/folk-laulaja. Levyillään hän käyttää nimeä Severina. Hän on maansa suosituimpia artisteja. Hänen tunnetuimpia laulujaan ovat muun muassa "Kad si sam", "Dalmatinka", "Djevojka sa sela", "Ja samo pjevam", "Paloma Nera", "Virujem u te", "Ante", "Adio ljube", "Hrvatica", "Adam i Seva", "Moja štikla" ja "Krivi spoj".
Vuonna 2004 Severina aiheutti kotimaassaan skandaalin, kun internetissä levisi video, jossa Severina harrasti kiihkeää seksiä silloin naimisissa olleen miehen kanssa. Severina haastoi tiedoston julkaisseen internet-portaalin oikeuteen, mutta Zagrebin paikallinen tuomioistuin hylkäsi syytteen.
Maaliskuussa 2006 Severina valittiin edustamaan Kroatiaa kappaleella "Moja štikla" Euroviisuihin Ateenassa Kreikassa sijoittuen kahdenneksitoista saaden 56 pistettä.
Saunakallion rautatieasema
Saunakallion rautatieasema (, ) sijaitsee Järvenpäässä 39 kilometriä Helsingistä pohjoiseen Järvenpään ja Jokelan asemien välissä.
Asemalla on kolme laituria, joista keskimmäinen on keskikorokkeella. Helsinkiin liikennöidään raiteelta 1 ja Riihimäelle raiteelta 4. Aseman ohittavat kaukojunat käyttävät raiteita 2 ja 3.
Asema sijaitsee osittain Ristikadun ylittävällä sillalla. Aseman pohjoispuolelta kääntyy pistoraide koilliseen Wärtsilän teollisuusalueelle.
Saunakallion asema toimi vuosina 2007–2011 liikennöineen G-junan pääteasemana. Se käytti asemalla raidetta 4 (nyk. raide 5), joka ei ole nykyisin henkilöliikenteen käytössä lainkaan.
Vanuatun lippu
Vanuatun lippu on Vanuatun tasavallan virallinen lippu. Sen värit ovat samat kuin Vanuaaku-puolueen lipussa. Lippu otettiin virallisesti käyttöön 13. helmikuuta 1980.
Lipun Y-kirjain kertoo Vanuatun saarten muodostavan y:n muotoisen kuvion. Mustassa kolmiossa, joka kuvaa melanesialaisia ihmisiä, on maan kansallistunnus, villisian torahammas ja ristikkäiset "namele"-saniaisen lehdet. Torahammas kuvaa maan rikkauksia ja saniaisen lehdet saarelaisten perinteistä elämäntapaa. Keltainen väri symboloi kristinuskon tuomaa rauhaa ja valoa sekä myös auringonpaistetta. Punainen kuvaa verta, perinteiden voimaa ja kaikkien kansojen yhteyttä. Vihreä symboloi maan saaria.
Kultainen leijona
Kultainen leijona () on joka vuosi jaettava Venetsian elokuvajuhlien merkittävin palkinto. Palkinto perustettiin 1954, ja nykyään se on yksi elokuva-alan arvostetuimmista palkinnoista. Se jaetaan kilpailun parhaalle elokuvalle.
Vuosina 1949–1953 vastaava palkinto tunnettiin nimellä "Leone di San Marco" ("Pyhän Markuksen leijona") ja vuosina 1947–1948 nimellä "Gran Premio Internazionale di Venezia" ("Venetsian suuri kansainvälinen palkinto").
Isojärven kansallispuisto
Isojärven kansallispuisto on Kuhmoisten kunnassa, Keski-Suomen maakunnassa, Suomessa sijaitseva kansallispuisto. Sen pinta-ala on noin 23 neliökilometriä ja se on perustettu vuonna 1982. Puiston maisema on korkokuvaltaan vaihtelevaa ja kasvillisuus on paikoin lehtomaista. Aluetta laajennetaan lähiaikoina noin 480 hehtaarilla, kun osa puistoon liittyvästä valtionmaasta liitetään siihen. Tällöin puisto kasvaa noin 28 km laajuiseksi. Puiston tuntumassa sijaitsee lisäksi valtion ns. moniarvometsä, johon sisältyy runsaan 100 hehtaarin verran täysin suojeltuja alueita. Puiston tuntumassa on myös useita yksityisiä luonnonsuojelualueita.
Isojärveltä on löydettävissä paitsi erämaista luontoa, myös metsätalouden, asutuksen ja viljelyksen jälkiä. Isojärven kansallispuistossa elää säännöllisesti kanadanmajavia. Niiden jäljiltä puistossa on laajoja tulvien tappamia metsäalueita, jotka lisäävät lahopuustoisina luonnon monimuotoisuutta. Isojärvellä on toteutettu useita metsänpolttoja ja täytetty suo-ojia, niin ikään luonnonmetsän palauttamista ajatellen. Isojärven kansallispuistossa on monipuoliset retkeilyreitistöt ja levähdyspaikkojen verkosto virkistyskäyttöä varten. Opastuskeskus sijaitsee entistetyllä Heretyn kämpällä. Luutsaaren perinnetilalla hoidetaan lampaita ja Huhtalan perinnetilalla ylläpidetään mm. niittyjä.
Ravintoketju
Ravintoketju kuvaa aineen ja energian kulkua trofiatasolta toiselle eliöyhteisössä. Todellisuudessa ravintoketju on lähes aina yksinkertaistus todellisesta tilanteesta, koska eliöt käyttävät ravinnokseen useita eri lajeja. Paremmin aineen ja energian kulkua kuvaa ravintoverkko.
Tuottajat sitovat fotosynteesissä auringon energiaa orgaanisiin yhdisteisiin. Kasvinsyöjät saavat energiansa kasveilta ja niiden kautta se siirtyy pedoille, jotka käyttävät kasvinsyöjiä ravintonaan. Hajottajat saavat oman energiansa kuolleista eliöistä tai elävien eliöiden jätöksistä ja osista.
Etenkin puhuttaessa vieraiden aineiden kertymisestä käytetään usein termiä ravintopyramidi. Tämä kuvaa sitä, että esim. rasvaliukoiset aineet kuten DDT kertyvät ravintoketjussa ylöspäin siirryttäessä yhä suuremmiksi pitoisuuksiksi. Se johtuu siitä, että DDT:n eliminoituminen pilkkoutumalla tai erityksen avulla on paljon hitaampaa kuin saaliin rasvojen ja muiden komponenttien.
Irlanninmeri
Irlanninmeri on meri, joka erottaa Ison-Britannian ja Irlannin saaret. Pyhän Yrjön kanaali Irlannin tasavallan ja Walesin välissä yhdistää meren Atlantin valtamereen etelässä ja pohjoisessa sen yhdistää valtamereen Skotlannin ja Pohjois-Irlannin välissä sijaitseva Pohjoiskanaali. Keskellä Irlanninmerta sijaitsee Mansaari. Merellä on suuri taloudellinen merkitys paikalliselle kaupankäynnille, laivanvarustukselle ja laivaliikenteelle, kalastukselle sekä energiantuotannolle tuulivoiman ja ydinvoiman tuotannon muodossa. Paljon on myös keskusteltu rautatietunnelista, joka liittäisi Irlannin ja Ison-Britannian saaret. Tunneli olisi noin 80 kilometriä pitkä. Kahden saaren välillä kulkee vuosittain yli kaksitoista miljoonaa matkustajaa ja 17 miljoonaa tonnia kauppatavaraa.
Malekula
Malekula (myös "Malakula") on Vanuatun toiseksi suurin saari. Saaren pinta-ala on 2 043,62 neliökilometriä ja siellä on vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan 22 934 asukasta.
Malekulalla puhutaan yhteensä noin kolmeakymmentä eri kieltä, joista monet ovat uhanalaisia. Asukastiheys on suurin rannikolla. Maanjäristys vuonna 1965 vaurioitti osaa saaresta pahoin.
Pulkkilan kirkko
Pulkkilan kirkko on Josef Stenbäckin suunnittelema kirkko Pulkkilassa Pohjois-Pohjanmaalla. Kirkko rakennettiin 1908–1909 ja sitä peittää laudoitus, jossa on käytetty hyväksi koristeellisia muotoja. Muodoltaan kirkko on tasavartinen ristikirkko ja keskellä kirkkoa on avorakenteinen torni. Istumapaikkoja lehtereineen 570 ja pinta-alaa 445 neliömetriä. Kirkossa on satulakatto ja korkeat päädyt. Tyylisuunta on uusgotiikka ja jugend. Kirkkoa on korjattu vuosina 1928, 1962 ja 1975.
Kirkon erillinen kellotapuli on rakennettu jo vanhan kirkon aikoihin vuonna 1843. Sen on suunnitellut Carl Ludvig Engel Suomen intendentinkonttorissa.
Pneumaattiset urut on rakentanut Kangasalan urkutehdas 1949 ja niissä on 13+2 äänikertaa ja kaksi sormiota. Alttaritaulun "Ristiinnaulittu" on maalannut Mikael Toppelius. Kellot ovat vuosilta 1830 ja 1845. Vanhempi kello on tunnetun kellonvalajan Mikael Rostedtin tekemä.
Ensimmäinen kirkko lienee rakennettu Pulkkilaan jo vuonna 1671. Toisen kirkon rakensi Jaakko Suonperä vuosina 1768–1769. Tyyliltään Suonperän suunnittelema kirkko oli tyypillinen pohjalainen ristikirkko. Nykyisessä kirkossakin esillä oleva alttaritaulu valmistui toiseen kirkkoon vuonna 1770. Kirkon niin ikään Toppeliuksen maalaama saarnastuoli on siirretty Raahen museoon.
Toinen kirkko purettiin Senaatin suostumuksella 1908 uuden kirkon tieltä. Vanhan vaatimattoman näköisen kirkon tilalle haluttiin vuosisadan vaihteen koristeellisia muotoja. Heikki Klemettiä vanhan kirkon repiminen närkästytti, ja hän kuvaa muutosta seuraavasti: "Sankeyn sävel körttinuotin tilalle, purjehdusseuran paviljonki herranhuoneen raunioille."
Järvenpään rautatieasema
Järvenpään rautatieasema (, ) sijaitsee Helsingin ja Riihimäen välisen radan varrella 37 kilometriä Helsingistä pohjoiseen Järvenpään kaupungin keskustassa, ja se on yksi vuonna 1862 valmistuneen Helsinki–Hämeenlinna-radan alkuperäisistä asemista. Asemarakennus valmistui jo 1858 yhtenä ensimmäisistä Helsinki-Hämeenlinna radan asemarakennuksista. Asemarakennuksen suunnittelijana pidetään lääninarkkitehti Carl Albert Edelfeltiä. Aseman eteläpuolella on Ainolan ja pohjoispuolella Saunakallion asema, molemmat myös Järvenpäässä.
Asemarakennusta on vuonna 1999 siirretty radan rakennus- ja parannustöiden yhteydessä noin 25 metriä ratalinjasta poispäin.
Järvenpään rautatieasemalla on kolme laituria, joista 3 ja 4 sijaitsevat keskikorokkeella. Laitureille pääsee etelästä ja pohjoisesta portaita pitkin sekä keskeltä kulkevan jalankulkutunnelin kautta portaita tai hissillä.
Asemalla pysähtyvät pääkaupunkiseudun lähiliikenteen R-, D- ja T-junat. Helsinkiin liikennöidään raiteelta 1 ja Riihimäelle raiteelta 4. Aseman ohittavat kaukojunat käyttävät raiteita 2 ja 3.
Vuonna 2004 Järvenpään seisakkeilta nousi yhteensä 1,55 miljoonaa junamatkustajaa, joista 81 % käytti Järvenpään rautatieasemaa. Matkustajamäärissä oli kasvua edellisvuodesta 4 %.
Rautatieaseman vieressä sijaitsi vuoteen 2018 asti taksiasema, joka purettiin asemanmäen muutostöiden yhteydessä. Uusi taksiasema tulee sijoittumaan aseman ja Scandic-hotellin väliselle paikoitusalueelle asemanmäen jäädessä yksinomaan linja-autoliikenteelle. Järvenpään nykyinen linja-autoasema sijaitsee välittömästi rautatieaseman pohjoispuolella Postikadun toisella puolella.
Aseman sisätiloissa on VR:n lippumyymälä, kahvila ja WC. Radanpuoleisella seinustalla on VR:n lippuautomaatti. Lisäksi vuoden 2011 lippu-uudistuksen yhteydessä asematunneliin asennettiin lippuautomaatti.
Edward Albee
Edward Franklin Albee (12. maaliskuuta 1928 Virginia – 16. syyskuuta 2016 Montauk, New York) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija, jonka tunnetuin teos on näytelmä "Kuka pelkää Virginia Woolfia?" vuodelta 1961. Hänen työnsä tarkastelivat nykyajan ilmiöitä rehellisesti ja joskus vailla myötätuntoa. Hänen varhaiset työnsä olivat amerikkalaista absurdismia, joka rakentui eurooppalaisten Samuel Beckettin, Jean Genet’n ja Eugene Ionescon pohjalle.
Albee jatkoi uraansa liki viisikymmentä vuotta. Hänen teoksensa "Vuohi, eli kuka on Sylvia" sai Tony-palkinnon vuonna 2000. Vuonna 2010 ilmestynyt "Me Myself and I" avasi New Yorkin "Playwrights Horizon" -tapahtuman vuonna 2010.
Näytelmän "Kuka pelkää Virginia Woolfia" kuuluisan elokuvaversion pääosissa näyttelevät Richard Burton ja Elizabeth Taylor.
Albee kuoli 88-vuotiaana kotonaan Long Islandin Montaukin kylässä 16. syyskuuta 2016.
Ignisious Gaisah
Ignisious Gaisah (s. 20. heinäkuuta 1983) on ghanalaissyntyinen, nykyään Alankomaita edustava pituushyppääjä.
Rotterdamissa, Alankomaissa elävä ja harjoitteleva Gaisah nousi kansainväliselle huipulle 2000-luvun alkuvuosien aikana. Hän voitti kultaa Abujan Afrikan kisoissa 2003. Saman vuoden Pariisin MM-kisoissa hän oli neljäs (813) ja 2004 Ateenan olympialaisissa kuudes (824). Myöhemmin samana vuonna hän voitti pituushyppykilpailun tuloksella 832. 2005 MM-kisoissa Gaisah sijoittui hopealle maansa ennätystuloksella 834. Helmikuussa 2006 hän hyppäsi Tukholmassa uuden Afrikan halliennätyksen 836. Kuukautta myöhemmin Moskovan MM-hallikisoissa hän voitti maailmanmestaruuden tuloksella 830. 11 päivää myöhemmin hän voitti Kansainyhteisön kisoissa kultaa tuloksella 820. Myöhemmin samana vuonna hän teki Roomassa ennätyksensä ja Ghanan ennätyksen 843 ja voitti Afrikan-mestaruuden tuulituloksella 851.
Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 Gaisah oli seitsemäs. Delhin Kansainyhteisön kisoissa 2010 hän sai pronssia tuloksella 812. Seuraavana vuonna hän karsiutui Daegun MM-kilpailuissa ja sai hopeaa Maputon Afrikan kisoissa tuloksella 786. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 Gaisah sijoittui seitsemänneksi. Hän sai pronssia Afrikan mestaruuskilpailuissa Porto-Novossa tuloksella 773. Lontoon olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta.
Gaisah sai Alankomaiden edustusoikeuden heinäkuussa 2013. Hän sai Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hopeaa hypättyään neljännellä kierroksella Alankomaiden ennätyksen 829. Seuraavana vuonna hän karsiutui loppukilpailusta Sopotin MM-hallikilpailuissa, oli kuudes Zürichin EM-kilpailuissa ja voitti pituushypyn maanosien cupissa Marrakechissa. Hän karsiutui loppukilpailusta Pekingin MM-kilpailuissa 2015. Hän sai pronssia Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 tuloksella 793.
Jean Genet
Jean Genet (19. joulukuuta 1910 Pariisi – 15. huhtikuuta 1986 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija ja varsinkin myöhempinä vuosinaan poliittinen aktivisti.
Nuoruudessaan Genet oli kiertolainen ja pikkurikollinen; myöhemmin hän kirjoitti romaaneita, näytelmiä, runoja ja esseitä. Genet kuvaa rikollisten, homoseksuaalien, poikaprostituoitujen, sutenöörien ja syrjäytyneiden maailmaa. Hänen näytelmänsä ovat absurdin teatterin perusteoksia.
Rainer Werner Fassbinderin elokuva "Querelle" (1982) perustuu Genet'n samannimiseen romaaniin.
Brittiläinen II armeijakunta
Brittiläinen II armeijakunta oli Yhdistyneen kuningaskunnan ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa perustettu maavoimien sotatoimiyhtymä, joka lisäksi oli toiminnassa lyhyen aikaa Waterloon taistelussa.
Koottaessa Napoleonin vastaista armeijaa Belgiaan keväällä 1815 Wellingtonin herttua perusti armeijakunnan, joka koostui brittien alaisuudessa palvelevista hannoverilaisista, hollantilais-belgialaisista sekä saksalaisista joukoista. Muodostamisen syynä oli sijoittaa heikompien joukkojen täydennykseksi sotakokemusta omaavia joukkoja. Armeijakunnan komentajaksi määrättiin lordi Hill.
Armeijakuntaa ei käytetty kuitenkaan yhtymänä, vaan divisioonittain tai jopa pienempinä osastoina. Vasta Waterloon taistelun päätyttyä ja aloitettaessa marssi syvemmälle Ranskaan armeijakunnat olivat yhtyminä.
Komentajana kenraaliluutnantti lordi Hill
Elokuun 1914 liikekannallepanossa päätettiin siirtoarmeijasta muodostaa Ranskan mallin mukaisesti kaksi divisioonaisia armeijakuntia, mutta armeijaan kuului ainoastaan yksi armeijakunnan esikunta. Kaksi puuttuvaa armeijakunnan esikuntaa luotiin.
II Armeijakunta lähti vielä elokuussa Ranskaan komentajanaan Sir James Grieson, joka kuoli jo 17. elokuuta junassa matkalla rintamalle. Uudeksi komentajaksi määrättiin Sir Horace Smith-Dorrien, joka vastaanotti uuden yhtymänsä 21. elokuuta Bavaissa.
Yhtymä osallistui ensimmäisen kerran sotatoimiin Monsin taistelussa 23. elokuuta, minkä jälkeen se palveli länsirintamalla koko sodan ajan osallistuen muun muassa Sommessa käytyyn Bazentinin laakson taisteluun 14.–17. heinäkuuta 1916.
Armeijakunnan ensimmäinen tehtävä toisessa maailmansodassa oli osallistua Ranskaan lähetettyyn Brittiläiseen siirtoarmeijaan komentajanaan kenraaliluutnantti Alan Brooke. Ranskassa armeijakuntaan kuuluivat 3., 4. ja 5. jalkaväkidivisioona sekä myöhemmin myös 50. (Northumbrian) jalkaväkidivisioona. Armeijakunta osallistui muiden mukana etenemiseen Belgiaan, mutta saksalaisten onnistuttua saarrostuksessa, se evakuoitiin Dunkerquesta. Armeijakunta toimi kotisaarella vuoden 1944 alkuun, jolloin se lakkautettiin, mutta sitä käytettiin nimellisenä organisaationa sodan loppuun saakka eri operaatioissa.
Bernie Geoffrion
Bernard Joseph André ”Boom Boom” Geoffrion (14. helmikuuta 1931 Montreal, Kanada – 11. maaliskuuta 2006 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka muistetaan Montreal Canadiensin huippujoukkueesta 1950-luvulta.
Geoffrion aloitti NHL-uransa Montrealissa kaudella 1950–1951, mutta ei esiintynyt vasta kuin 18 ottelussa. Seuraavalla kaudella Geoffrion teki läpimurtonsa ja voitti Calder Trophyn parhaana tulokkaana. Geoffrion sai lempinimensä ”Boom Boom” urheilutoimittaja Charlie Boirelta pelatessaan vielä juniorisarjassa hänen kovan laukauksensa takia. Geoffrionin sanotaankin keksineen lyöntilaukauksen.
Geoffrion muodosti Maurice Richardin ja Jean Béliveaun kanssa Montrealin ykkösketjun, joka johdatti joukkueen kuuteen Stanley Cupiin, joista viisi tuli perättäin vuosina 1955–1960. Calder Trophyn seuraksi Geoffrion voitti Hart Memorial Trophyn liigan arvokkaimpana pelaajana 1955 ja Art Ross Trophyn pistepörssin voittajana sekä 1955 että 1961.
Ensimmäisen kerran Bernie Geoffrion lopetti uransa 1964. Hän palasi kuitenkin kaukaloihin kahden vuoden päästä joukkueena New York Rangers, jossa pelasi kaksi kautta ennen todellista lopettamistaan. Tämän jälkeen hän siirtyi Rangersin valmentajaksi, mutta joutui jättäytymään pois vatsavaivojen takia. Vuonna 1972 Geoffrionista tuli Atlanta Flamesin ensimmäinen valmentaja. Hän nousi 1979 Montrealin valmentajaksi, mutta vatsasairaus uusiutui jo kauden puolessa välissä.
Geoffrionin vaimo Marlene on jääkiekkoilija Howie Morenzin tytär. Pariskunnan poika Dan Geoffrion pelasi myös kaksi kautta NHL:ssä. Lapsenlapsi Blake Geoffrion on pelannut NHL:ssä Nashville Predatorsin joukkueessa.
Bernie Geoffrionilla diagnosoitiin 8. maaliskuuta 2006 mahasyöpä. Leikkauksesta huolimatta Geoffrion kuoli aamulla 11. maaliskuuta – samana päivänä, jolloin Montreal Canadiens jäädytti Geoffrionin pelipaidan.
Daniel Kipchirchir Komen
Daniel Kipchirchir Komen (s. 27. marraskuuta 1984) on kalenjin-heimoon kuuluva kenialainen maileri.
Helsingin MM-kisoissa 2005 Komen oli yksi 1 500 metrin juoksun suosikeista, mutta hän putosi yllättäen jo alkuerissä. Moskovan MM-hallikisoissa 2006 hän oli hopealla. Vuonna 2007 Komen putosi Osakan MM-kisoissa välierissä mutta voitti juoksun . Valencian MM-hallikisoissa 2008 hän saavutti hopeaa. Daegun MM-kisoissa 2011 hän karsiutui välierissä.
Komenin 1 500 metrin ennätys ulkoradoilla on 3.29,02, jonka hän juoksi Roomassa 14. heinäkuuta 2006.
Daniel Kipchirchir Komenia ei pidä sekoittaa yleisesti nimellä Daniel Komen tunnettavaan Daniel Kipngetich Komeniin, joka myös on kalenjin-heimoon kuuluva kenialainen huippujuoksija.
Tamás Darnyi
Tamás Darnyi (s. 3. kesäkuuta 1967 Budapest) on unkarilainen uimari ja olympiavoittaja. Hän on eräs kaikkien aikojen menestyneimmistä sekauimareista.
Darnyi voitti sekä 200 että 400 metrin sekauintimatkoilla olympiakultaa kaksissa olympialaisissa peräkkäin (Soul 1988 ja Barcelona 1992). Soulissa hän ui maailmanennätykset 2.00,17 ja 4.14,75, ja Barcelonassa voittoon riittivät silloisia maailmanennätyksiä heikommat ajat 2.00,76 ja 4.14,23. MM-kisoissa 1986 ja 1991 hän voitti myös molemmat matkat, jälkimmäisellä kerralla ME-ajoin 1.59,36, jolla hän alitti ensimmäisenä kahden minuutin rajan, ja 4.12,36. Myös EM-kisoissa hän voitti tuplakullan vuosina 1985, 1987 ja 1989 sekä viimeksi mainittuna vuonna myös 200 metrin perhosuinnin kultamitalin. EM-kisoissa 1993 hän voitti vielä 400 metrin sekauinnin mutta ei uskaltautunut enää kohtaamaan Jani Sievistä 200 metrillä.
Darnyi teki kaikkiaan seitsemän maailmanennätystä: kolme 200 metrin sekauinnissa, kolme 400 metrin sekauinnissa ja yhden lyhyellä radalla 200 metrin selkäuinnissa.
Darnyi valittiin Euroopan parhaaksi uimariksi 1987, 1988 ja 1991 sekä maailman parhaaksi 1991. Lisäksi Swimming World Magazine valitsi hänet Vuoden miesuimariksi vuosina 1987 ja 1991.
David Deutsch
David Deutsch (s. 1953 Haifa, Israel) on fysiikan professori Oxfordin yliopistossa. Hän on kvanttilaskennan pioneeri muotoiltuaan ensimmäisenä kuvailun Turingin kvanttitietokoneesta ja määriteltyään algoritmin kvanttitietokonetta varten.
Hänet tunnetaan Hugh Everettin väitöskirjaansa vuonna 1957 luoman kvanttimekaniikan monimaailmatulkinnan vankkumattomana kannattajana.
Poliittisesti Deutsch tunnetaan libertarismia sympatisoivana henkilönä, ja hän on yhdessä Sarah Fitz-Claridgen ja Kolya Wolfen kanssa "Taking Children Seriously" -liikkeen perustaja. Deutsch on myös ateisti.
Deutschille annettiin Institute of Physicsin Diracin palkinto vuonna 1998 sekä Edge of Computation Science -palkinto vuonna 2005.
"The Fabric of Reality: The Science of Parallel Universes and Its Implications", 1997 ilmestyi Kimmo Pietiläisen suomentamana nimellä Todellisuuden rakenne.
"The Beginning of Infinity" ilmstyi vuonna 2011.
Tallinnan Lennart Meri -lentoasema
Tallinnan Lennart Meri -lentoasema eli Ülemisten lentoasema () on Viron suurin lentoasema. Lentoasema sijaitsee noin neljä kilometriä Tallinnan keskustasta kaakkoon Ülemistenjärven koillisrannalla. Lentoasemalla on yksi kiitotie (08/26).
Lentoasemaa ylläpitää AS Tallinna Lennujaam -yhtiö, jonka omistaa sataprosenttisesti Viron valtio. Yhtiö hallinnoi myös muita Viron kaupallisia lentoasemia (Kuressaare, Kärdla, Pärnu, Tartto) ja lentokenttiä (Kihnu, Ruhnu).
Lentoaseman rakentaminen alkoi vuonna 1932, ja se avattiin virallisesti 20. syyskuuta 1936, joskin lentoja oli ollut jo ennen virallista avaamista. Viron kuuluessa Neuvostoliittoon vuosina 1945–1989 Aeroflot oli ainoa lentoyhtiö, joka lensi Tallinnaan. Säännölliset lennot suihkukoneilla aloitettiin 1962. Uusi terminaalirakennus rakennettiin vuonna 1970, ja samalla kiitotietä pidennettiin. Ensimmäinen Tallinnaan säännöllisesti liikennöivä ulkomainen lentoyhtiö oli SAS, joka aloitti lennot syksyllä 1989. Terminaalirakennus uusittiin vuonna 1999.
Vuonna 2005 Tallinnan lentoaseman kautta kulki 1 401 059 matkustajaa. Vuonna 2014 matkustajia oli 2 017 371, joista kotimaanmatkustajia oli 17 441 ja ulkomaanmatkustajia 1 999 930 (99,1 %). Vuonna 2017 matkustajia oli yhteensä 2 648 361.
Suosituimmat reitit Tallinnasta ovat Finnairin Helsingin reitti ja Lufthansan Frankfurtin reitti.
Tammikuussa 2018 Tallinnasta operoi 16 yhtiötä 24 kohteeseen.:Qatar Airways on ilmoittanut aloittavansa lennot Tallinnasta Dohaan kaudella 2018–2019.
Leivonmäen kansallispuisto
Leivonmäen kansallispuisto on Joutsan kuntaan liitetyssä entisessä Leivonmäen kunnassa, Keski-Suomen maakunnassa sijaitseva kansallispuisto. Kansallispuiston pinta-ala on runsaat 30 neliökilometriä, ja se on perustettu vuonna 2003. Puiston tyypillistä maisemaa ovat suot, rannat ja harjumetsät. Vuonna 2008 puistossa oli arviolta 14 000 kävijää.
Puisto nimettiin poikkeuksellisesti silloisen sijaintikuntansa mukaan. Leivonmäen kansallispuistoon on kaavailtu erillistä suo- tai luontokeskusta, mutta hanke odottaa vielä kävijämäärien kasvua. 1970-luvulla syntyi kiivas taistelu kun Vapo oli kiinnostunut alueesta, mutta luonnonsuojelijat olivat toista mieltä. Lopulta alue jaettiin puoliksi turvetuotantoon ja suojelualueeksi.
Puiston soita alettiin entisöidä, so. palauttaa luonnontilaan vuonna 1989. Ojia täytettiin ja avosoille kasvanutta nuorta puustoa poistettiin. Toiminta on jatkunut näihin päiviin asti. 2000-luvulla alettiin myös metsiä entisöidä, kun erityisesti Syysniemen alueella kaadettiin istutettuja tasarakenteisia kuusikoita rehevillä mailla lehtipuuston kasvuedellytysten parantamiseksi. Syysniemessä sijaitsee myös vanha perinnetila, jonka laidunniittyjä on ylläpidetty maisemasyistä. Eräitä metsäkuvioita on poltettu nuoren luonnonmetsän luomista varten. Leivonmäen kansallispuiston lähellä sijaitsee useita yksityisiä luonnonsuojelualueita, mm. Rutajoen rannoilla ja Rutajärven saarilla. Myös Vapo on rauhoittanut osan turvetuotantoon aikoinaan varatusta alueesta.
Leivonmäen kansallispuistossa on pääosin helppokulkuisia reittejä, jotka soveltuvat hyvin päiväretkille. Kirveslammen kierros on 1,7 km rengaslenkki, joka kiertää suolampien ja Kirveslammen maisemissa lähellä Haapasuota. Haapasuon avosuon maisemia ei reitin varrelta kuitenkaan näe. Samalta parkkipaikalta lähtee 2,2 km pituinen Luupään lenkki. Tämä rengaspolku vie Harjujärven puolikodalle. Harjujärven kota on saavutettavissa myös autolla ja kodalta pystyy kulkemaan Turasenlammille esteetöntä polkua pitkin. Kirveslammen parkkipaikalta kulkee yhdyspolku Rutajärven Harjulahden luonnonhiekkarannalle, jonka uimaranta on rakennettu niin ikään myös esteettömäksi.
Selänpohjan pysäköintialueelta lähtee kaksi rengasreittiä. Harjunkierros on 4,5 km pituinen lenkki, joka vie harjujen, suppakuoppien sekä lampien ja järvien ohitse petäjäisessä maisemassa. Lenkki on merkitty punaisella. Sinisellä merkitty 5,5 km mittainen Mäyränkierros kulkee polkujen lisäksi myös metsäteitä pitkin ja kierrokselta voi poiketa pistoreittiä pitkin Soimalammen laavulla. Toinen upea pistoreitti on Joutsniemen kärkeen harjun päällä kulkeva polku.
Puiston pohjoisosassa on Rutalahden kylä, jonka kyläkoulun läheltä alkaa 2,8 km pituinen luontopolku nimeltä Koskikaran kierros, jonka hienoimpia nähtävyyksiä on Korvenkosken vesiputous.
Ruutiukot
Ruutiukot ("Dad's Army") on brittiläisen BBC-yhtiön tilannekomediasarja, jota tehtiin vuosina 1968–1977.
Sarja sijoittuu toisen maailmansodan aikaiseen, kuvitteelliseen Walmington-On-Sean merenrantakaupunkiin. Sarjassa seurataan usean armeijaan liian vanhan tai nuoren kodinturvajoukkojen jäsenen toilailuja kotirintaman puolustuksessa.
Sarjaa esitettiin Yleisradion kanavilla ja uusittiin 2005.
Vuonna 2000 British Film Instituten kyselyssä ammattilaiset valitsivat "Ruutiukot" kaikkien aikojen 13. parhaaksi brittiläiseksi TV-ohjelmaksi.
Puurijärven ja Isosuon kansallispuisto
Puurijärven ja Isosuon kansallispuisto on kansallispuisto Pirkanmaan ja Satakunnan maakunnissa Huittisten, Kokemäen ja Sastamalan kaupunkien alueella. Kansallispuiston pinta-ala on 27 neliökilometriä, ja se on perustettu vuonna 1993.
Puurijärven ja Isosuon kansallispuisto koostuu kansainvälisestikin arvokkaana lintujärvenä tunnetusta Puurijärvestä ja viidestä kermikeidassuosta: Aron-, Iso-, Kiettareen-, Korkea- ja Ronkansuosta. Järvellä pesi vuonna 1993 yli 30 lintulajia, joiden kokonaisparimäärä oli yli 1 500 paria. Runsaimmat pesimälajit olivat nokikanan lisäksi naurulokki, ruokokerttunen ja pajusirkku. Myös suot ovat linnustoltaan runsaita. Yleisimmät lajit ovat niittykirvinen ja keltavästäräkki, mutta myös kiuruja, pensastaskuja ja monia muita avomaalintuja pesii niillä runsaasti. Merikotka ja sääksi ovat puiston uljaimpia nähtävyyksiä.
Kärjenkallion 18 metriä korkea lintutorni on Pohjoismaiden suurimpia ja sieltä on näkyvyys koko Puurijärvelle. Järven etelä- ja pohjoispäässä on neljä metriä korkeat lintutornit. Myös Isosuon pohjoispäässä on lintutorni.
Rhuddlan-asetus
Rhuddlan-asetus solmittiin 3. maaliskuuta 1284 Englannin kuningas Edvard I:n valloitettua Walesin. Se annettiin Rhuddlanin linnassa Pohjois-Walesissa, joka rakennettiin Edvard I:n aikana vahvistamaan Englannin kamppailua Walesia vastaan.
Walesin viimeisen hallitsijan, Llywelyn ap Gruffyddin, kukistuttua vuonna 1282 Wales yhdistettiin Englannin kuningaskuntaan ja Edvard I yritti rauhoitella uutta aluetta.
Asetus jakoi Walesin Angleseyn, Merionethshireen ja Caernarvonin kreivikuntiin, toi sen Englannin lakijärjestelmän yhteyteen ja salli hallitsijan nimittää virkamiehiä kuten vouteja ja sheriffejä. Jotkut walesilaisten tavoista jätettiin kuitenkin ennalleen, esimerkiksi perimyskäytäntöjä ei muutettu.
Rhuddlan-asetus pysyi voimassa kunnes Henri VIII solmi uuden lain ("Laws in Wales Acts") vuonna 1536.
Bibi Andersson
Berit Elisabeth ”Bibi” Andersson (s. 11. marraskuuta 1935 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä. Hän teki useita rooleja Ingmar Bergmanin elokuvissa.
Anderssonin vanhemmat olivat Josef ja Karin Andersson. Balettitanssija Gerd Andersson (s. 1932) on hänen siskonsa. Hän opiskeli Dramatenin näyttelijäkoulussa 1954–1956 ja työskenteli vuodesta 1959 Dramatenissa näyttelijänä 30 vuotta. Hänen näyttämöroolejaan ovat muun muassa Tennessee Williamsin "Viettelyksen vaunu" ja Edward Albeen "Kuka pelkää Virginia Woolfia?". Verotukseen liittyvien epäselvyyksien vuoksi Andersson oli 1970-luvulla maanpaossa Yhdysvalloissa, ja hän näytteli tuolloin Broadwaylla.
Andersson aloitti elokuvauransa vuonna 1951 pienessä sivuroolissa Alf Sjöbergin "Neiti Juliessa" ja on näytellyt sen jälkeen noin sadassa elokuvassa. Samana vuonna hän tutustui Ingmar Bergmaniin heidän filmatessaan yhdessä Bris-pesuainemainosta. Sittemmin Andersson näytteli Bergmanin ohjauksessa useissa teatterituotannoissa ja 11 laajakangaselokuvassa, joista ensimmäinen on "Kesäyön hymyilyä" (1955). Elokuvatöistä kiitetyimmäksi kohosi tulkinta sairaanhoitaja Almasta "Persoona – Naisen naamio" -elokuvassa. Englanniksi toteutetussa "Kosketuksessa" (1971) hän näytteli Max von Sydowin ja Elliott Gouldin rinnalla. Teatterissa Bergman ohjasi Anderssonia vielä 1990-luvulla.
Anderssonin kansainvälisen uran avasi rooli Ralph Nelsonin lännenelokuvassa "Taistelu paholaiskanjonissa" (1966). 2000-vuosikymmenellä hän on esittänyt muun muassa Ison-Britannian kuningatar Alexandraa Stephen Poliakoffin televisiosarjassa "Kadonnut prinssi" (2003).
Andersson asuu nykyään Tukholman Djurgårdenilla ja Provencessa Ranskassa. Hän on ollut naimisissa kolmesti: ohjaaja Kjell Greden kanssa vuosina 1960–1973, kirjailija-poliitikko Per Ahlmarkin kanssa 1978–1981 ja Gabriel Mora Baezan kanssa vuodesta 2004. Avioliitosta Greden kanssa näyttelijällä on yksi tytär. Hänen omaelämäkertansa "Ett ögonblick" ilmestyi 1996. Andersson on osallistunut myös kansainväliseen humanitaristiseen työhön.
Johdannainen
Johdannainen (tai "johdannaissopimus") on rahoitusinstrumentti, jonka taloudellinen arvo perustuu jonkin toisen arvopaperin, indeksin, valuutan, hyödykkeen tai oikeuden arvoon. Tämä muuttuja voi olla toisen instrumentin tai hyödykkeen ("kohde-etuuden") kuten esimerkiksi Nokian osakkeen tai soijaöljyn hinta, mutta myös vaikkapa huhtikuun keskimääräinen lämpötila Osakassa tai muu mitattavissa oleva suure.
Johdannaisessa on kyse sopimuksesta, jonka osapuolet sopivat tulevaisuudessa toteutettavasta transaktiosta, esimerkiksi 1 000 raakaöljybarrelin kaupasta ensi syyskuun 15. päivänä hintaan 75,00 $ / barreli. Jos tämä transaktio toteutetaan eli myyjä todellakin toimittaa ostajalle sovitut 1 000 barrelia, on kyse johdannaisen "fyysisestä toteutuksesta". Useimmiten johdannaiset kuitenkin toteutetaan "rahallisella toteutuksella" eli toimittamalla johdannaissopimuksen rahallinen arvo. Jos mainittu öljyjohdannainen toteutetaan rahassa ja öljybarrelin hinta syyskuun 15. päivänä on 82,30 $, myyjä suorittaa ostajalle tuhannen öljybarrelin nykyhinnan ja sovitun hinnan erotuksen eli 82 300,00 $ - 75 000,00 $ = 7 300,00 $.
Johdannaisilla käydään kauppaa johdannaispörsseissä, mutta johdannaissopimuksia voidaan solmia myös suoraan vastapuolen kanssa niin sanottuina OTC-sopimuksina. Julkisen kaupankäynnin kohteena olevien johdannaisten on oltava ehdoiltaan standardoituja, mutta OTC-johdannaisten ehdot voidaan räätälöidä osapuolten haluamiksi. Tärkeimpiä johdannaispörssejä ovat Eurex, LIFFE, CME, CBOT, NYMEX, LME ja ICE.
Johdannaisia on kahta päätyyppiä: termiinejä ja optioita. Näiden lisäksi päätyypeiksi luetaan usein myös futuurit ja swapit; näistä ensiksi mainitulla tarkoitetaan sellaisia termiinejä, jotka on standardoitu ja jotka ovat julkisen kaupankäynnin kohteena, kun taas jälkimmäisissä on oikeastaan kyse termiinisopimusten muodostamista koreista.
Termiinin ja option keskeinen ero on niiden sitovuudessa. Termiinin osalta sopimuksen molemmat osapuolet (ostaja ja myyjä) sitoutuvat termiinin ehtojen mukaisen transaktion toteuttamiseen, kun taas option kohdalla vain myyjä (eli "asettaja") antaa sitovan lupauksen; option haltija voi vapaasti päättää, toteutetaanko option ehtojen mukainen transaktio.
Johdannaisia ryhmitellään myös sen mukaan, mikä niiden kohde-etuus on. Tärkeimmät tällaiset ryhmät ovat osake-, korko- ja raaka-ainejohdannaiset.
Johdannaisia käytetään joko olemassa olevan riskin pienentämiseen ("suojaaminen" eli "hedgaus") tai riskin ottamiseen sijoitusmielessä. Esimerkiksi lentoyhtiö voi suojautua mahdolliselta polttoaineen hinnan nousulta ostamalla kerosiinifutuureja; teräsyhtiö taas voi suojautua teräksen hinnan laskulta myymällä teräsfutuureja. Sijoittaja, joka uskoo Allianzin osakkeen kurssin laskevan, voi hyötyä näkemyksestään ostamalla Allianzin myyntioptioita. Johdannaisten avulla voidaan myös rakentaa portfolioita, joiden tuottomahdollisuudet ovat monimutkaisemmat (kts. Johdannaisstrategia).
Espanjanpihta
Espanjanpihta ("Abies pinsapo") on mäntykasvien heimoon ja pihtojen sukuun kuuluva ikivihreä havupuu, joka kasvaa 20–30 metriä korkeaksi. Sen kalpean sinivihreät, neulasmaiset lehdet ovat 1,5–2 senttimetriä pitkiä ja niissä on molemmin puolin leveitä, vaaleita vaharaitoja. Espanjanpihdan kävyt ovat 9–18 senttimetriä pitkiä ja kypsyttyään ne hajoavat vapauttaen siemenet ilmaan.
Espanjanpihtaa esiintyy luonnonvaraisena eteläisessä Espanjassa 1 100–2 000 metrin korkeudella Grazaleman vuoristossa Cádizin maakunnassa ja Las Nievesin vuoristossa Málagan maakunnassa.
Kansainvälisessä uhanalaisluokituksessa espanjanpihta on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Riisitunturin kansallispuisto
Riisitunturin kansallispuisto on Posion kunnassa Lapin maakunnassa sijaitseva kansallispuisto. Sen pinta-ala on 77 neliökilometriä, ja se on perustettu vuonna 1982. Puisto on tunnettu erityisesti kostean ilmaston luomista rinnesoistaan. Kaksoishuippuisen Riisitunturin (465,3 m mpy.) kupeessa sijaitsee puiston ainoa autiotupa.
Riisitunturin kansallispuisto valittiin Vuoden Retkikohteeksi 2010 Suomessa yleisöäänestyksen tuloksena.
Rokuan kansallispuisto
Rokuan kansallispuisto sijaitsee Muhoksen, Utajärven ja Vaalan kuntien alueella, Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Puisto on perustettu vuonna 1956 suojelemaan Rokuanvaaran harjumuodostuman arvokkaita luontotyyppejä ja maastonmuotoja. Erityisen kuuluisa puisto on luonnontilaisista karukkokankaistaan ja jääkauden muovaamista maastonmuodoistaan.
Rokuanvaaran harjumuodostuma syntyi viimeisimmän jääkauden loppuvaiheessa jäätikön sulamisvirtojen kasatessa paikalle runsaasti hienoa maa-ainesta. Rokuan maisemalle ominaisia piirteitä ovat jäkäliköt, mäntymetsät ja suppalammet.
Kansallispuistosta saa lisätietoa Opastuskeskus Supasta Rokualta. Supassa voi myös tutustua Rokuan alueesta kertovaan näyttelyyn. Kansallispuistossa on merkittyjä polkuja, kota, nuotiopaikka ja luonto-opastustauluja. Patikkareitit yhdistävät kansallispuiston Rokuan alueen majoitus- ja opastuspalveluihin. Majoitusta voi tiedustella suoraan alueen yrityksistä tai Opastuskeskus Supasta.
Puiston puusto on mäntyvaltaista, kenttäkerroksen kasvillisuutta hallitsevat jäkälät ja varvut, pensaskerroksen lajeja ei juuri ole. Rokuan kansallispuiston pinta-ala on 8,8 neliökilometriä. Puisto käsittää Rokuanvaaran harjumuodostuman arvokkaimman osan. Rokuanvaara on osa harjumuodostumaa, joka ulottuu Suomen itärajalta, Ilomantsista, Hailuodon saareen Oulun edustalle.
Rokuanvaaran alue sijaitsee Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun maakunnassa, Muhoksen, Utajärven ja Vaalan kunnissa. Alueen kolme kuntaa kehittävät Rokuan matkailua yhteistyössä alueen majoitusyritysten ja Metsähallituksen kanssa. Rokuan alue kuuluu Rokua Unesco Global Geopark -kokonaisuuteen yhdessä Oulujokilaakson ja Oulujärven Niskanselän alueiden kanssa. Geopark-verkoston kohteet ovat geologisesti ainutlaatuisia kohteita, joissa geologia on otettu osaksi matkailua ja opetusta.
Rokuan maastossa kasvaa herkkutatteja ja kangasrouskuja sekä marjoista mustikkaa ja puolukkaa. Alueen suppalammissa voi kalastaa ongella ja luvan hankkimalla viehekalastaa. Rokualla on mökki- ja hotellitasoisia majoituspalveluja. Opastuskeskus Supassa on esillä Rokuan alueesta kertova näyttely "Rokua - Saari jonka meri hylkäsi".
Rokualla on vaihtelevassa, osin vaativassa maastossa kulkevia merkittyjä patikointi- ja hiihtoreittejä. Patikointireittejä on noin 60 kilometriä, hiihtolatuja on noin 70 kilometriä. Valaistuja latuja on kuusi kilometriä. Osa laduista (retkihiihtoladut) avataan kevätkaudelle. Aikuisten suomenmestaruuskilpailut Rokualla järjestettiin 1999, nuorten SM-kilpailut järjestettiin tammikuussa 2009. Rokualla voi myös maastopyöräillä, sauvakävellä, lumikenkäillä, vaeltaa koiran kanssa ja fatbike-retkeillä. Rokua MTB Team ry järjestää vuosittain Rokua MTB- ja Rokua TrailRun tapahtuman.
Locarno
Locarno on kaupunki Ticinon kantonissa, Sveitsin italiankielisessä osassa. Se sijaitsee Maggiajoen itärannalla ja Maggiorejärven pohjoisrannalla. Kaupungin asukasluku on runsaat 16 000.
Locarnossa järjestetään vuosittain Locarnon kansainväliset elokuvafestivaalit. Kaupungissa solmittiin vuonna 1925 Locarnon sopimukset ensimmäisen maailmansodan voittajien ja häviäjien kesken, joilla mm. taattiin Saksan, Ranskan ja Belgian rajat.
Maggioren rantatie (valtatie 13) Bellinzonan suunnasta Italian Verbaniaan kulkee Locarnon kautta.
Locarnosta on SBB-CFF-FFS:n rautatieyhteys itään, Bellinzonaan sekä FARTin rautatie Centovallin laakson kautta länteen, Italian Domodossolaan.
Kingsley Amis
Sir Kingsley Amis CBE (16. huhtikuuta 1922–22. lokakuuta 1995) oli englantilainen kirjailija. Hän kirjoitti yli kaksikymmentä romaania, kolme runokokoelmaa, novelleja, radio- ja televisiokäsikirjoituksia sekä runsaasti kirjallisuusarvosteluja ja yhteiskunnallisia esseitä. Amis kuului 1950-luvulla esiin nousseeseen "nuorten vihaisen miesten" sukupolveen.
Amis tunnetaan ennen muuta koomisista, englantilaisen ja keski- ja yläluokan elämäntapaa ja arvomaailmaa satirisoivista romaaneistaan. Hänen läpimurtoteoksensa oli yliopistomaailmaan sijoittuva "Onnellinen Jim" (suom. 1956). Amis vaihteli luontevasti tyylejä ja lajityyppejä, häneltä luontui niin goottinen kummitustarina (The Green Man, 1969) kuin rikosromaani (Vuosisadan rikos, 1975, suom. 1990).
Hän sai Iso-Britannian arvostetuimman kirjallisuuspalkinnon Bookerin vuonna 1986 romaanistaan Vanhat pirut. Amis aateloitiin 1991. Hänen viimeinen romaaninsa The Biographer's Moustache ilmestyi 1995, samana vuonna jona hän kuoli.
Humoristina tunnettu Amis kirjoitti tiettävästi ensimmäisen tutkielman Ian Flemingin Bond-romaaneista (Raportti James Bondista, suom. 1966). Ian Flemingin perikunnan omistaman yhtiön aloitteesta hän kirjoitti ensimmäisen jatko-osan James Bond -romaaneihin. Nimimerkillä Robert Markham julkaistu Lohikäärmeen kynnet (Colonel Sun, 1968) oli menestys, mutta useista yrityksistä huolimatta Flemingin perikunta onnistui jatkamaan Bond-romaanien sarjallistamista vasta vuodesta 1981 alkaen.
Kingsley Amis oli kirjailija Martin Amisin isä. Kingsley Amis tunnettiin räväköistä, poliittisesti epäkorrekteista mielipiteistään. Martin Amis on sanonut isästään, että "hänen koko pointtinsa oli se, ettei hän piitannut siitä mitä ihmiset hänestä ajattelivat".