hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
E-koodi
E-koodi on eurooppalainen (numeron edessä E-kirjain, joka tarkoittaa Eurooppaa) merkintätapa sellaisille lisäaineille, jotka viranomaiset ovat katsoneet Euroopan unionin alueella hyväksyttäviksi elintarvikkeiden lisäaineiksi. EU:ssa lisäaineiden turvallisuutta valvoo Euroopan elintarviketurvallisuusviranomainen EFSA. EFSAn tutkimusten perusteella lisäaineille määritetään aineen suurin hyväksyttävä päiväsaanti eli ns. ADI-arvo. Jos aineella ei havaita olevan kielteisiä vaikutuksia ihmisen terveydelle suurissakaan käyttömäärissä, ADI-arvoa ei anneta.. Suomessa elintarvikkeiden turvallisuutta tutkii ja valvoo Evira.
Joskus E-koodilla luokitellut lisäaineet ovat osoittautuneet terveydelle haitallisiksi ja ne ovat päätyneet käyttökieltoon tai niiden käyttöä on rajoitettu. Kielletyksi on päätynyt esimerkiksi atsoväri E128 eli punainen 2G ja käyttörajoituksien piiriin keltainen väriaine E110 eli paraoranssi.
E-koodilla luokitelluista lisäaineisiin kuuluu myös terveydelle välttämättömien ravintoaineiden lähteitä synteettisessä muodossa, esimerkkinä C-vitamiini eli askorbiinihappo, E300, ja A-vitamiinilähde beetakaroteeni, E160a.
E-koodien eri numerovälit tarkoittavat seuraavia käyttötarkoituksen perusteella muodostettuja aineryhmiä:
Kielen elvytys
Kielen elvytys on kuolleen puhuttavan kielen ottaminen uudelleen käyttöön tai uhanalaisen kielen pelastaminen häviämiseltä. Esimerkiksi hallitus voi aloittaa kielen elvytyksen.
Esimerkki elvytetystä kielestä on heprea, jota puhuu nykyään äidinkielenään noin kuusi miljoonaa ihmistä.
Kielen elvytys voi joskus kohdistua myös tiettyyn murteeseen. Joillekin murteille on esimerkiksi luotu kirjakieliä niiden elvyttämiseksi.
Kielen elvyttämisen merkitystä terveydelle tutkitaan Australian alkuperäiskansan aboriginaalien keskuudessa. Tutkimusta johtaa professori Ghil'ad Zuckermann.
Ainakin seuraavien kielten käyttöä ja asemaa on kannustettu määrätietoisella kampanjoinnilla:Seuraavat kielet ovat uhanalaisia tai niiden puhujakunta on ikääntynyttä. Näitä kieliä on hiljattain alettu elvyttää mm. kouluopetuksen avulla:
Transvestisuus
Transvestisuus (aiemmin myös ristiinpukeutuminen, engl. "cross-dressing") on sisäinen tarve eläytyä vastakkaisen sukupuolen rooliin muun muassa pukeutumalla ja meikkaamalla tälle sukupuolelle tunnusomaisesti ja muuttamalla elekieltä sen mukaisesti. Transvestisuudella ole selvää yhteyttä seksuaalisuuteen; vastakkaisen sukupuolen vaatteisiin pukeutumisesta seksuaalisen mielihyvän saamista kutsutaan transvestiseksi fetisismiksi. Vaikka eroottista latausta liittyy usein myös transvestisuuteen, se ei ole transvestisen käytöksen päämotivoija, ja saattaa myös kadota ajan myötä.
Transvestista ihmistä kutsutaan transvestiitiksi. Transvestiitteja on arvioitu olevan noin yksi prosentti väestöstä. Transvestisuutta esiintyy sekä miehillä että naisilla, joskin usein transvestiiteiksi mielletään vain naisiksi laittautuvat miehet. Vaikka transvestiitin seksuaalinen suuntautuminen voi olla mikä tahansa, heteroseksuaalisuus on transvestiiteilla ainakin yhtä yleistä kuin muulla väestöllä. Transvestiitin sukupuoli-identiteetti on anatomisen sukupuolen mukainen, eikä transsukupuolisuudelle tyypillistä sukupuolen korjaushalua esiinny.
Vanhalla termillä ristiinpukeutuja voidaan tarkoittaa myös tilapäistä eri sukupuolen ilmaisemista, joka ei liity henkilön omaan identiteettiin.
Transvestismi luokiteltiin Suomessa kansainvälisen tautiluokituksen perusteella fetisismin ja sadomasokismin ohella sairaudeksi aina vuoteen 2011 saakka. Tuolloin Terveyden ja hyvinvoinnin laitos päätti poistaa ne luokituksesta, koska niiden mukana ololle ei nähty enää kunnollisia lääketieteellisiä perusteluita.
Teijo-Kalevi Lusa
Teijo-Kalevi Lusa (s. 11. helmikuuta 1970 Kauhajoki) on kirjailija, eskatologi ja toimittaja. Hän on tutkinut Raamatun profetioita vuodesta 1982 saakka ja kirjoittanut niistä useita kirjoja.
Lusa soitti nuorena kitaraa hardcorepunk-yhtye Valse Tristessä demolla Palava enkeli (1986). Vuosina 1985–1989 hän julkaisi omakustanteista fanzinea nimeltä Maailman valot. Saman vuosikymmenen lopulla Lusa toimi anarkistisen ja poikkitaiteellisen Musta Lokakuu -taiteilijaryhmän puheenjohtajana. Ryhmä järjesti kotimaakunnassaan useita taidenäyttelyitä 1980-luvun lopulla herättäen huomiota voimakkaalla ja kantaa ottavalla taiteellaan sekä järkyttävillä tilataideteoksillaan.
Vuoden 2016 alussa Lusa oli perustamassa ortodoksista rukoushuonetta Seinäjoelle. Hän toimi vuosina 2014–2018 seinäjokelaisen ortodoksiyhdistyksen puheenjohtajana.
Äyrityinen
Äyrityinen, myös aurto tai aurtua, (, ) on hopearaha, jota Ruotsin valtakunnassa alettiin lyödä ensi kertaa noin vuonna 1370 Albrekt Mecklenburgilaisen kaudella. Myöhemmin sitä on käytetty vuosina 1523–1534, 1535–1540 Tukholmassa, 1528–1531 Västeråsissa sekä 1589–1591 Tukholmassa ja Uppsalassa. Keskiajalla lyötiin myös Turussa äyrityisiä.
Äyrityisen arvo oli 1/24 markkaa eli 1/3 äyriä.
Varhaisimmassa suomenkielisessä kirjallisuudessa tästä rahasta käytetään nimitystä aurto. 1600-luvulla, jolloin raha ei enää ollut käytössä, alettiin käyttää muotoa aurtua. Nykyinen nimitys on myöhäisempi uudissana.
Kybele
Kybele tai Kibele () oli muinainen Vähän-Aasian kansojen palvoma äitijumalatar. Kybelen palvontamenoille olivat ominaisia hurjat ekstaattiset tanssit.
Vaikka Kybelen palvontamenot yleistyivät Fryygiassa, muualla Vähässä-Aasiassa oli muita samankaltaisia jumalattaria, joten Kybele saattoi olla anatolialaisen jumalan fryygialainen muoto. Vähästä-Aasiasta Kybelen palvonta levisi kreikkalaisille, jotka samaistivat tämän Rheaan ja pitivät heitä lopulta samana jumalattarena.
Sibyllan kirjojen suosituksesta Rooman senaatti lähetti vuonna 204 eaa. toisen puunilaissodan lopulla lähetystön Fryygian Pessinukseen. Heidän oli tarkoitus hakea sieltä Kybelen pyhä musta kivi, joka lienee ollut meteoriitti. Sibyllan kirjojen mukaan vihollinen pystyttäisiin karkottamaan, jos ”Idan Äiti” tuotaisiin Roomaan. Roomassa kivi sijoitettiin ensin Victorian temppeliin, kunnes Kybelelle rakennettiin oma temppeli. Roomassa Kybeleä palvottiin nimellä "Magna Mater" (Suuri äiti) tai "Mater Deum Magna Idaea". Rooman tasavallan loppuvaiheissa hän oli noussut jo merkittävien jumalten joukkoon.
Kybele oli luonnon ja sen elinvoiman, eläinten, kasvillisuuden ja viljelyksien sekä yhteiskuntaelämän suojelija.
Lähi-idän, Kreikan ja Rooman kulteissa yhdistyivät Kybelen piirteet universaalina äitihahmona. Hän oli jumalten, ihmisten ja eläinten äiti. Hänen seuraajinaan oli usein villejä ja puolidemonisia korybantteja.
Kybelen kultissa jumalattaren rooli villin luonnon äitihahmona ilmeni riehakkaana palvontana. Hänen pappinsa, gallit kastroivat itsensä ennen tehtävään astumista. Kastraatiota perusteltiin myytillä, joka liittyi Kybelen rakastamaan hedelmällisyyden jumala Attikseen. Attis rakastui kuolevaiseen ja halusi tämän kanssa naimisiin. Kybele puuttui tilanteeseen, ja Attis pakeni vuoristoon, missä hän kastroi itsensä. Roomassa senaatti kielsi Rooman kansalaisten toimimisen Kybelen eunukkipappeina.
Kybelen kunniaksi vietettiin vuosittain 15.–27. maaliskuuta suurta juhlaa, jota kutsuttiin nimellä megalensia. Sen aikana seurattiin Kybelen ja Attiksen vaiheita, ja osa tapahtumista vietettiin yleisöltä salassa. Juhlien aikana Kybelen pyhäkölle tuotiin mänty, jota kunnioitettiin jumalana. ”Veren päivänä” 24. maaliskuuta pääpappi "archigallus" vuodatti verta käsivarsistaan ja tarjosi sitä Kybelelle. Alempi papisto pyöri villisti ja pirskotti vertansa alttarille ja pyhälle männylle. Jumalattaren hopeinen patsas kylvetettiin 27. marraskuuta Tiberin sivujoessa Almossa.
Afrikansatulahaikara
Afrikansatulahaikara ("Ephippiorhynchus senegalensis") on lintu, jolta puuttuu kurkunpään lihakset eivätkä ne pysty juuri ääntelemään.
Afrikansatulahaikaralla on valkoinen rinta, jossa paljas punainen iholaikku. Linnun kaula, pää, osa höyhenpeitteestä ja pyrstö ovat mustia. Nokka on pitkä punainen, jossa musta raita ja keltaiset heltat. Naaras on koirasta pienempi, ja sen iiris on keltainen.
Pituus koiras 145–150, naaras n. 130 cm, siipiväli 240–270 cm ja paino 5–7 kg.
Trooppinen Afrikka.
Järvet, joet, lammet, kosteikot ja suot.
Sukukypsä aikaisintaan 3-vuotiaana. 2–3 munaa, joita emo hautoo 30–35 vrk. Pesä on veden äärelle puuhun tai pensaaseen oksista kyhätty risulautta.
Kalat, sammakkoeläimet, käärmeet, äyriäiset, pienet nisäkkäät, linnunpoikaset ja nilviäiset.
Tukholman verilöyly
Tukholman verilöylyssä 7.–10. marraskuuta 1520 osa Ruotsin ylimmästä rälssistä mestattiin tanskalaisen unionikuningas Kristian II:n kruunajaisten jälkeen pidettyjen kruunajaisvaltiopäivien yhteydessä. Kristianin tarkoituksena oli pelotella ruotsalaisia, jotta hän saisi heidät tottelemaan. Muodollisena syynä kuninkaan vastustajien tuomitsemiselle toimi syyte kerettiläisyydestä. Sten Sture nuorempi kannattajineen tuomittiin syyllisinä; noin sata Sture-puolueen kannattajaa teloitettiin muutaman päivän kuluessa. Verilöyly ei lujittanut Kristianin asemaa, vaan sitä seurasi lopulta Kustaa Vaasan nousu unionivaltaa vastaan ja siten Ruotsin irtaantuminen 1523 Kalmarin unionista.
Arkkipiispa Gustav Trolle esitti 7. marraskuuta 1520 Kristianille valituskirjelmän Sten Sture nuoremman kannattajia vastaan. Sten Sture haavoittui Åsundan jäällä Kristianin joukkoja vastaan käydyssä taistelussa ja kuoli matkalla Tukholmaan. 3. helmikuuta 1520. Valituskirjelmä kohdistui muun muassa Sture-vainaan leskeä Kristina Gyllenstiernaa ja Tukholman kaupunkia vastaan. Sture-vainaan kannattajat leimattiin kerettiläisiksi. Sekä omasta puolestaan että kirkonmiesten puolesta toiminut arkkipiispa vaati oikeudenloukkausten korvaamista ja syyllisten rankaisemista.
Arkkipiispa Trollen johtama 14-jäseninen kerettiläistuomioistuin sai nähtäväkseen vuodelta 1517 peräisin olleen valtiopäiväpäätöksen, jolla Trolle oli erotettu ja Stäketin linna noin 30 km Tukholmasta pohjoiseen määrätty revittäväksi raunioksi. Tuomioistuin ratkaisi jutun 8. marraskuuta ja langetti tuomion, jossa Sture-vainaa ja hänen kannattajansa tuomittiin ilmeisestä kerettiläisyydestä. Samana päivänä alkoivat mestaukset tuomion nojalla, vaikka kuningas oli kaksi kuukautta aiemmin julistanut yleisen armahduksen. Keskeisiä tuomituksi tulleita olivat valtiopäiväpäätöksen allekirjoittajat kirkonvastaisina salaliittolaisina. Verilöylyssä teloitettiin muun muassa
Mestauksia jatkettiin 9. marraskuuta, jolloin myös monia tuomittujen palvelijoita teloitettiin. Surmansa sai kaikkiaan 80–100 ihmistä. Mestattujen ruumiit ja Sten Sturen haudasta kaivettu ruumis poltettiin roviolla. Sitä pidettiin ainoana mahdollisena hautaustapana kerettiläisille. Verituomiot ulotettiin myöhemmin muuallekin. Suomessa niistä huolehti Hemming Gadh.
Tukholman verilöyly on ollut historiantutkimukselle ongelmallinen niin Tanskassa ja Ruotsissa kuin Suomessakin. Tutkimuksissa on sivuttu lähdekritiikin lisäksi erilaisia oikeushistoriallisia näkökohtia ja syyllisyyskysymyksiä. Vastuuta on sälytetty niin kuningas Kristian II:lle ja hänen neuvonantajalleen Didrik Slagheckille kuin arkkipiispa Trollellekin. Eräs näkemys on, että kuningas ja hänen neuvonantajansa käyttivät hyväkseen arkkipiispan valitusta, joka mahdollisti vapautumisen poliittisille vastustajille luvatusta armahduksesta. Unionikuningas halusi lopullisesti nujertaa Sture-puolueen vastarinnan. Hän onnistui siinä hetkeksi, mutta petollinen menettely lisäsi Kustaa Vaasan kannatusta ruotsalaisten keskuudessa.
Korybantit
Korybantit (), myös kureetit ( tai "Kourētes"), olivat kreikkalaisessa mytologiassa miespuolisia tanssijoita, jotka osoittivat kunnioitustaan asepuvuissa hurjalla rumpujen soitolla ja tanssilla.
Euboian korybantit, jotka olivat Sokoksen ja Komben poikia, toimivat myös Dionysos jumalan lapsuuden ajan vartioina, ja tarinan mukaan he myös löysivät lapsen Inon jätettyä tämän kalliolle. Rhean huolehtiessa lapsesta ja korybantit tanssivat Dionysoksen ympärillä häntä arvoasten lyöden yhteen kilpiään ja miekkojaan.
Samothraken korybanttien alkuperästä on monia erilaisia versioita. Mahdollisia vanhempia voisivat olla:Samothraken korybantit olivat äitijumalatar Kybelen seuralaisia, jotka palvelivat jumalatarta hurjin menoin kuin riivattuina.
Kreetan kureetit olivat kolme, viisi tai yhdeksän tanssijaa, jotka kunnioittivat Rheaa, kreetalaista vastinetta Kybelelle. Yleisimmin heidän alkuperäkseen mainitaan Gaia, maa, tai vaihtoehtoisesti he saivat alkunsa Uranoksen kuohitsemisesta syntyneistä veritipoista.
Rhea uskoi heille Kronokselta salaa synnyttämänsä Zeuksen hoivaamisen. Kureettien tuli peittää Zeuksen äänet kilpiensä kalkkeella siten, ettei Kronos saanut tietää lapsen syntymästä.
Taskuravut
Taskuravut eli lyhytpyrstöiset ravut (Brachyura) on kymmenjalkaisten lahkoon kuuluvien äyriäisten osalahko, josta tunnetaan noin 6 800 lajia, jotka on ryhmitelty 93 heimoon ja 38 yläheimoon. Taskuravuilla on yleensä litteä kilpimäinen kuori. Taskuravun takaruumis (”pyrstö”) on taipuneena kuoren peittämän eturuumiin alle. Tämän pyrstön alla naaras kantaa kehittyviä muniaan. Takaruumiin leveydestä voi päätellä taskuravun sukupuolen. Koiraan takaruumis on kapea, ja sen uimaraajat ovat surkastuneet tai muuntuneet paritteluelimiksi.
Useimmat taskuravut elävät suolaisessa vedessä, mutta varsinkin trooppisilla alueilla on myös makean veden lajeja ja jopa maalla eläviä taskurapuja.
Itämeren pohjoisosissa ei esiinny luonnonvaraisesti lisääntyviä taskurapuja. Vuosittain Suomessa kuitenkin tavataan villasaksirapuja, jotka ovat kulkeutuneet lisääntymisalueiltaan suolaisemmista vesistä. Vuonna 2008 Turussa tavattiin ilmeisesti laivan mukana tullut yksittäinen rantataskurapu ("Carcinus maenas"). Vuosina 2009 ja 2010 Suomen rannikkovesissä on havaittu "Rhithropanopeus harrisii"-liejutaskurapuja.
Taskurapuja pyydetään maailmassa ihmisravinnoksi vuosittain noin 1,5 miljoonaa tonnia, mikä on noin viidennes kaikesta äyriäispyynnistä ja -kasvatuksesta. Taloudellisesti tärkeitä lajeja, joiden pyyntimäärät ylittävät 20 000 tonnia, ovat muun muassa:
Biblia pauperum
Biblia pauperum (lat. "Köyhien Raamattu") oli keskiajalla köyhille, lukutaidottomille ihmisille tarkoitettu kokoelma raamatullisia kuvia.
Tällaiset kuvateokset olivat yleisiä keskiajalla ja ne tehtiin yleensä puupiirrospainotekniikalla. Usein Vanhan testamentin kuvia liitettiin rinnastuksina Uuden testamentin kohtauksiin, molempien testamenttien vertailua kutsutaan typologiaksi. Nimitystä on käytetty myös keskiaikaisten kirkkojen seinien Raamatun kertomuksia esittävistä kalkkimaalauksista, 1400-luvun puupiirrokset olivat usein esikuvia varsinkin pohjoiseurooppalaisten kirkkojen kalkkimaalauksille.
Pekka Tarjanne
Pekka Johannes Tarjanne (19. syyskuuta 1937 Tukholma, Ruotsi – 24. helmikuuta 2010 Hattula) oli tekniikan tohtori, teoreettisen fysiikan professori, Liberaalisen Kansanpuolueen puheenjohtaja, kansanedustaja, liikenneministeri, Posti- ja lennätinlaitoksen, myöh. Posti- ja telelaitoksen pääjohtaja sekä Kansainvälisen televiestintäliiton pääsihteeri.
Pekka Tarjanteen vanhemmat olivat suurlähettiläs Päivö Tarjanne ja fil. maist. Kerttu Tarjanne, joka oli vuonna 1922 murhatun sisäministeri Heikki Ritavuoren (ed.) tytär.
Pekka Tarjanne suoritti ylioppilastutkinnon 17-vuotiaana keväällä 1955 Helsingin normaalilyseosta. Hän opiskeli teknillistä fysiikkaa Teknillisessä korkeakoulussa ja suoritti diplomi-insinööritutkinnon 1960, tekniikan lisensiaatin tutkinnon heti seuraavana vuonna ja väitteli tohtoriksi 1962, ollessaan 24-vuotias. Hän jatkoi tutkijan uralla, ja 28-vuotiaana hänet nimitettiin Oulun yliopiston professoriksi 1965. Helsingin yliopiston teoreettisen fysiikan professoriksi hänet nimitettiin 1967. Tässä vaiheessa hän oli jonkin vuoden vierailevana tutkijana Yhdysvalloissa.
Pekka Tarjanne liittyi Vapaamielisten Liittoon ja kuului 1960-luvun alkupuoliskolla Edistyspiiri-nimiseen poliittiseen ideariiheen. Palattuaan Yhdysvalloista professori Tarjanne valittiin kesällä 1968 täpärästi, arvan ratkaistessa (vastaehdokas oli Seppo Westerlund), Liberaalisen Kansanpuolueen puheenjohtajaksi professori Mikko Juvan seuraajaksi. Hän oli 30-vuotiaana Suomen nuorin eduskuntapuolueen puoluejohtaja. Vuonna 1970 hänet valittiin eduskuntaan Helsingin kaupungin vaalipiiristä. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuutettu.
Vuonna 1972 liberaalit lähtivät mukaan Kalevi Sorsan I hallitukseen (1972–1975), ja puolueen puheenjohtaja Tarjanne nousi ministeriksi. Hänen salkkuunsa oli yhdistetty liikenneministeriön päällikkyyden lisäksi osa sisäasiainministeriötä sekä pohjoismaisen yhteistyöministerin tehtävät.
Tarjanne nimitettiin 1977 Posti- ja lennätinlaitoksen (vuodesta 1981 Posti- ja telelaitos) pääjohtajaksi, jolloin hän luopui – nimittäjänsä tasavallan presidentti Urho Kekkosen kehotuksesta – eduskuntapaikastaan sekä kesällä 1978 puolueen puheenjohtajuudesta. Espoon kaupunginvaltuutettuna hän kuitenkin toimi. Tarjanne oli vielä vuonna 1978 presidentin valitsijamiehenä Uudenmaan vaalipiiristä.
Tarjanne luopui vuonna 1989 pääjohtajan virasta ottaessaan vastaan Kansainvälisen televiestintäliiton pääsihteerin tehtävän Genevessä, jossa hän työskenteli vuoteen 1999. Kofi Annan kutsui hänet kahdeksi vuodeksi YK:n tietotekniikka ja kehitys -ryhmän käynnistäjäksi. Ryhmä pyrki edistämään teknologian käyttöä kehitysmaissa. Hän johti myös Millennium-palkintolautakuntaa..
Vuonna 2001 Pekka Tarjanne valittiin Teekkaritoiminnan edistämisyhdistyksen johtokunnan jäseneksi.
Vuonna 1962 Pekka Tarjanne meni naimisiin Kari Kairamon sisaren Ainon kanssa. Lapsia he saivat neljä: Ari Tarjanne (s. 1965), Maarit Tarjanne (s. 1967), Eero Tarjanne (s. 1972), Pia Tarjanne (s. 1974). Eläkeläisinä pariskunta asui Espoon Espoonlahdessa.
Tarjanne menehtyi sairauskohtaukseen vuonna 2010 72-vuotiaana.
Tuure Lehén
Tuure Valdemar Lehén (28. huhtikuuta 1893 Jämsänkoski – 12. lokakuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen kommunistipoliitikko, filosofi, toimittaja ja kääntäjä, joka vaikutti Venäjällä ja Neuvostoliitossa 1918–1945.
Tuure Lehén vietti lapsuutensa Jämsänkoskella, josta hän muutti ensimmäisen maailmansodan alkaessa Poriin toimittajaksi. Vuonna 1915 Lehén aloitti opinnot Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla, nykyisessä humanistisessa tiedekunnassa.
Sosialidemokraattisessa nuorisoliitossa aktiivisesti toimineen Lehénin opinnot keskeytyivät tammikuussa 1918 Yrjö Sirolan kutsuessa hänet kumouksellisen kansanvaltuuskunnan sihteeriksi. Työssään Lehén tutustui lähemmin myös Otto Wille Kuusiseen ja Kullervo Manneriin. Sisällissodan tappion häämöttäessä Lehén pakeni muiden mukana Venäjälle.
Lehén oli elokuussa 1918 perustamassa Suomen kommunistista puoluetta (SKP) Moskovassa. Perustavan kokouksen jälkeen Lehén ilmoittautui Puna-armeijaan, jossa hän vuodesta 1919 alkaen toimi Petroskoin edustalla tykistöpatterin päällikkönä.
Oltuaan kahdeksan vuotta puna-armeijan palveluksessa useaa kieltä taitanut Lehén siirtyi vuonna 1926 Kommunistisen internationaalin palvelukseen. Kominternissa hän tutustui useiden eri maiden kommunisteihin ja näiden puolueisiin. Hän käytti 1920- ja 1930-luvuilla muun muassa salanimeä Alfred Langer, varsinkin Saksassa ja Keski-Euroopassa asioidessaan. 1930-luvulla Lehén opetti vallankumoustaktiikkaa Moskovan Lenin-koulussa. Espanjan sisällissotaan Lehén lähti vapaaehtoisena 1936 ja toimi kaksi vuotta salaisen poliisin upseerina kansainvälisissä prikaateissa tutustuen läheisesti espanjalaisiin vallankumouksellisiin. Lehénin taistelutoverina oli tuolloin muun muassa Tito.
Talvisodan aikaan Lehén toimi Terijoen hallituksen sisäministerinä. Sen jälkeen hän siirtyi takaisin yliopistomaailmaan 1940 Petroskoin yliopiston ensimmäisenä rehtorina. Lehénille jäi aikaa paneutua myös teoreettisiin kysymyksiin. Jatkosodan aikaan eversti Lehén toimi rintamalehden "Sotilaan ääni" päätoimittajana.
Sodan jälkeen 1946 Lehén palasi Suomeen ja jatkoi tutkimustyötä toimiessaan kustannusyhtiö Kansankulttuurin johtajana. Lehénin Marxia ja Engelsiä suomalaisille tulkitsevia teoksia pidettiin kommunistien keskuudessa pitkään tärkeimpinä alan teoksina, joita kommunistit käyttivät marxismi-leninismiä opiskellessaan. Tunnetuimmaksi Lehénin teoksista tuli 1940-luvun lopussa kirjoitettu "Työväenluokan maailmankatsomus", josta vielä 1976 julkaistiin seitsemäs painos.
Lehén pysyi tärkeänä taustavaikuttajana SKP:ssa kuolemaansa saakka. SKP:n ohjelma vuodelta 1957 oli pääasiassa Lehénin työtä ja hänellä oli osansa myös seuraavan vuosikymmenen ohjelmamuutoksessa. Omaperäinen Lehén ei varsinaisesti kuulunut kumpaankaan puolueensa riitelevään osapuoleen.
Lehén avioitui 1923 Moskovassa Hertta Kuusisen kanssa, ja seuraavana vuonna parille syntyi poika Jura. Liitto kariutui noin kymmenen vuotta myöhemmin.
Lehén oli Moskovan valtionyliopiston kunniatohtori. Hänet on haudattu SKP:n johtohenkilöiden yhteishautaan Malmin hautausmaalle.
Vostok 3
Vostok 3 oli järjestyksessään Neuvostoliiton kolmas avaruuslento (11.–14. elokuuta 1962). Vostok 3 suoritti yhteislennon Vostok 4:n kanssa. Tämä oli ensimmäinen kerta kun Maan kiertoradalla oli yhtä aikaa kaksi miehitettyä avaruusalusta.
Vostok 3:n ja Vostok 4:n yhteislento oli alun perin haluttu suorittaa jo alkuvuodesta 1962, jotta se olisi jättänyt varjoonsa amerikkalaisen John Glennin matkan Maan kiertoradalle. Lentoja oli kuitenkin pakko lykätä loppukesään, ja Vostok 3 pääsi lopulta matkaan 11. elokuuta 1962. Alusta lensi kosmonautti Andrijan Nikolajev. Vostok 4 kyydissään Pavel Popovitš nousi avaruuteen seuraavana päivänä. Nikolajev kiersi maapallon 64 kertaa, lentokorkeuden ollessa 166 kilometrin ja 218 kilometrin välillä. Lento kesti noin 94 tuntia. Neuvostoliittolaiset harjoittelivat kahden aluksen kohtaamista avaruudessa myöhemmin tulevia alusten telakointeja varten. Niitä puolestaan tarvittaisiin avaruusaseman käytössä.
Neuvostoliiton onnistuneesti suorittama avaruusalusten kaksoislento tuli amerikkalaisille yllätyksenä. Nasassa ei ollut osattu odottaa, että venäläiset kykenisivät lähettämään kaksi alusta lähes samanaikaisesti ja hoitamaan niiden lennonjohdon.
Taikinamarja
Taikinamarja ("Ribes alpinum") on punaisia marjoja tuottava 80–160 senttimetrin korkuinen pensas. Se muistuttaa punaherukkaa, mutta sen marjat ovat melko mauttomat. Taikinamarjan aromi on melko karvas, ja marja on pehmeä. Taikinamarjaa kasvaa villinä Etelä- ja Keski-Suomen lehtimetsissä, mutta sitä on käytetty myös koristekasvina. Pensaaseen tulee keväällä lehdet hyvin aikaisin, Suomen etelärannikolla jo huhtikuun lopulla, joten se sopii esimerkiksi kevätsipulikukkaryhmien taustalle. Taikinamarja sopii myös aita- ja aidannepensaaksi, koska se on nopeakasvuinen, hyvin leikkausta kestävä ja viihtyy sekä auringossa että varjossa.
Taikinamarjoja tavataan kaikkialla Euroopassa, Kaukasuksella, länsi-Turkissa ja Marokossa.
Taikinamarjoja kasvaa jokien läheisyydessä, metsien reunoilla, ahoilla, sekametsissä ja valoisilla paikoilla.
Taikinamarja kasvaa noin 1,5 metriä pitkäksi. Sen oksat ovat paksuja, lehteviä ja tiheitä. Lehdissä on kolme lapaa. Lehdet ovat tummanvihreitä ja kiiltäviä ja pituudeltaan jopa 4 senttimetriä pitkiä. Lehden toinen puoli on kevyt ja sileä. Kukat ovat vihertävän keltaisia. Varret ovat täynnä harjaksia. Kukinnoissa on 1-5 hedettä (koirailla) tai 15-30 emiä (naarailla). Marjat ovat vaaleanpunaisia ja kooltaan 6-8 millimetriä. Ne ovat syötäviä ja maultaan jauhoisia.
Lucius Calpurnius Piso
Lucius Calpurnius Piso oli monen roomalaisen nimi, joista kolme oli merkittävämpiä:Muita:
Diadeemi
Diadeemi (, otsanauha) oli alkujaan valkoinen kunnianauha, Dionysoksen tunnus. Se voitiin antaa esimerkiksi voittoisalle urheilijalle. Siitä tuli sittemmin kuninkaan arvovallan tunnus. Valkeaa koristeellista nauhaa käytti esimerkiksi Aleksanteri Suuri ja sitä tarjottiin Julius Caesarille 44 eaa.
Myöhemmin diadeemilla alettiin tarkoittaa kruunua, erityisesti pyöreän muotoista. Diadeemiksi voidaan sanoa myös naisten käyttämää otsalle sijoitettua puolikruunua, tiaraa. Sanan diadeemi suomenkielinen vastine on otsaripa tai otsavanne.
Umpiputki
Umpiputki oli karjalaisten tuntema taikakalu, sormenpaksuinen kuparinen tai pronssinen putki, jossa on päärmeet päissä. Putki roikkuu yleensä renkaassa tietäjän voimavyössä, ja on sen olennaisen tärkeä osa.
Kansanperinteen mukaan umpiputken kantajia kunnioitettiin. Ihmisestä voitiin sanoa, että älä mene sille isottelemaan, koska sillä on umpiputki vyöllä. Umpiputken kantajaa ja koko hänen sukuaan voitiin kutsua umpiputken suvuksi. Kalevalaisessa runoudessa umpiputki tunnetaan myös noidannuolen roolissa. Noita heittää umpiputken ihmiseen, joka vahingoittuu.
Umpiputkista on vuoltu lastuja eläinten sairauksiin. Umpiputken lävitse on laskettu vettä, jolla on parannettu sairaita. On kuitenkin todennäköistä, etteivät nämä olleet umpiputken pääasiallisia merkityksiä. Umpiputken alkuperäinen merkitys lienee unohtunut. Se voi kuitenkin liittyä merkityksiin, joita on ollut muissa kulttuureissa pitkillä luilla, jotka olivat samaan tapaan onttoja taikaesineitä.
Umpiputkea voitiin pyytää loitsussa Ukko ylijumalalta:
Eurostar International
Eurostar International (aiemmin European Passenger Services Limited ja Eurostar (U.K.) Limited) on rautatieliikenneoperaattori, joka liikennöi suurnopeusjunilla Lontoosta Brysseliin, Pariisiin, Marseilleen ja Bourg Saint-Mauriceen. Junat kulkevat Kanaalitunnelin kautta.
Yhtiö aloitti toimintansa "European Passenger Services" -nimisenä vuonna 1990. Liikennöinti alkoi 14. joulukuuta 1994. Yhtiön nimeksi tuli 1.10.1996 "Eurostar (U.K.)". Vuoden 2010 alusta alkaen yhtiön virallinen nimi on ollut "Eurostar International Limited".
Eurostar-junat käyttivät Lontoon päässä 13. marraskuuta 2007 asti Waterloon rautatieasemaa. 14.11.2007 lähtien junat ovat käyttäneet St Pancrasin rautatieasemaa uuden suurnopeusradan valmistuttua. Muutoksen seurauksena matka-ajat lyhenivät noin 20 minuuttia.
Eurostar International on Kanaalin tunnelin ainoa henkilöliikenneoperaattori. Se kuljetti vuonna 2014 Kanaalin ali 10,4 miljoonaa matkustajaa. Yhtiön liikevaihto oli vuonna 2014 857 milj. puntaa ja liikevoitto 55 milj. puntaa.
Vuonna 2015 matka-aika Lontoosta Pariisin Gare du Nordille oli 2 tuntia 16 minuuttia ja Brysselin Bruxelles-Midi-asemalle 2 tuntia ja 1 minuutti. Juna kulkee myös kerran päivässä suuntaansa Pariisin Disneylandiin, 1.3.2015 alkaen viisi kertaa viikossa Marseilleen ja talvikuukausina kahdesti viikossa Bourg Saint-Mauriceen Alpeilla. Suunnitelmien mukaan liikenne Lontoosta Amsterdamiin alkaa vuonna 2017.
Ennen radan avautumista sillä ajettiin junan nopeus- ja matka-aikaennätys 334,7 kilometriä tunnissa ja 2 tuntia 3 minuuttia Pariisista Lontooseen. Brysselin-väli taittui tunnissa ja 43 minuutissa.
Ensimmäiset Eurostar-junat ovat muunnoksia TGV-junista ("Eurostar e300"). Ne ovat 16–20 vaunun mittaisia, ja niitä on käytössä yhteensä 27 kappaletta. Junien huippunopeus normaalikäytössä on 300 km/h.
Marraskuussa 2015 Eurostar International alkoi käyttää toisen sukupolven Eurostar-junia tyyppimerkinnältään "Eurostar e320". Junat ovat Siemensin valmistamia Velaro-suurnopeusjunia, joiden huippunopeus on 320 km/h. Junia on tilattu kaikkiaan 17 kappaletta, ja niissä on kussakin tilaa 902 matkustajalle.
Sukupuu
Sukupuu on puun muotoinen sukuselvitys. Sukututkimuksessa esivanhemmat ovat alimpana (suvun juuret) ja nuorimmat lapset ylimpänä, lehvästössä.
Sukupuu haarautuu normaalin puun tapaan. Vanhin lapsista on kunkin haarautuman vasemmassa reunassa.
Sukupuun voi laatia myös sukutauluksi, jolloin esi-isä ja -äiti ovat ylimpänä ja heidän edessään on numero yksi. Heidän lapsensa ovat numerolla kaksi hieman sisennettyinä. Heidän lapsensa merkitään numerolla kolme niin, että ensin käydään läpi kaikki ensimmäisen kakkoslapsen lapset vanhimmasta nuorimpaan, ja sen jälkeen siirrytään seuraavan kakkoslapsen lapsiin - aina sisentäen niin, että sama numero on samalla sarkaimella.
Sergei Prokudin-Gorski
Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorski (Сергей Михайлович Прокудин-Горский, 30. elokuuta 1863 Funikova Gora – 27. syyskuuta 1944 Pariisi) oli venäläinen kemisti ja valokuvaaja.
Prokudin-Gorski opiskeli kemiaa Pietarissa, Berliinissä ja Pariisissa sekä kehitti värivalokuvien tekniikkaa. Vuoden 1905 tienoilla hän hahmotteli suunnitelman uusien värivalokuvatekniikoiden käyttämisestä Venäjän keisarikunnan dokumentoimiseen. Hänen päämääränään oli käyttää kuvia Venäjän historian, kulttuurin ja modernisoinnin opettamiseen koululaisille.
Hänen kuvaustekniikassaan käytettiin kameraa, joka otti yksivärisiä kuvia nopeassa sarjassa kolmen erivärisen (punainen, vihreä, sininen) suodattimen läpi lasilevyille. Heijastamalla yhdessä kaikkien kuvien läpi oikeansävyisellä valolla saatiin aikaiseksi alkuperäinen värimaisema. Hän kehitti myös tekniikan näiden kuvien vedostamiseksi paperille, mutta prosessi oli hankala ja aikaavievä.
Prokudin-Gorski dokumentoi Venäjän keisarikuntaa vuosina 1909–1912 ja uudelleen vuonna 1915. Tsaari Nikolai II oli antanut hänen käyttöönsä erikoisvarustellun junanvaunun pimiöineen ja hänellä oli lupa matkustaa kielletyillä alueilla. Hänen kuvansa tarjoavat värikkään kuvan kadotetusta maailmasta: Venäjän keisarikunnasta ensimmäisen maailmansodan ja vallankumouksen aattona. Hänen kuvausaiheensa vaihtelivat keskiaikaisista kirkoista ja luostareista rautateihin ja tehtaisiin sekä Venäjän vaihtelevan väestön jokapäiväiseen elämään ja työntekoon.
Prokudin-Gorski lähti Venäjältä vuonna 1918 ja asettui aluksi Norjaan, josta muutti myöhemmin Englantiin ja sieltä lopulta Ranskaan. Yhdysvaltain kongressin kirjasto hankki hänen kuvansa vuonna 1948 hänen perillisiltään. Kongressin kirjasto järjesti vuonna 2001 näyttelyn "The Empire that was Russia", jota varten lasilevyt skannattiin ja värikuvat tuotettiin digitaalisesti.
Prokudin-Gorski matkusti myös Suomessa ja kuvasi muun muassa Saimaan rantoja ja Saimaan kanavaa, sekä Lappeenrantaa. Hän matkusti vuonna 1915 Karjalaan, jossa kuvasi muun muassa Muurmanskin rataa. Valikoima Prokudin-Gorskin värivalokuvia oli esillä Gallen-Kallelan museossa Tarvaspäässä vuonna 2013 näyttelyssä "Värivalokuvia ennen värifilmiä".
OFDM
OFDM ("Orthogonal frequency-division multiplexing") eli "DMT"-modulointi ("Discrete Multitone") perustuu tiedonsiirtoon lukuisilla toisiaan häiritsemättömillä taajuuskanavilla yhtä aikaa.
OFDM-modulointia käytetään useissa erilaisissa tiedonsiirtojärjestelmissä kuten ADSL:ssä, WLAN:ssa, UWB:n ofdm-versiossa, digiradiossa, digitelevisiossa ja datasähkössä, LTE:ssä sekä Flash OFDM:ssä.
Nykyisin käytössä olevat OFDM-menetelmät perustuvat diskreettiin Fourier-käänteismuunnokseen (IDFT, "Inverse Discrete Fourier Transform").
Kerralla moduloitava symboli vastaa kompleksilukuina esitettyjä taajuuksien voimakkuuksia ja vaihekulmia, jotka sitten muunnetaan diskreetillä Fourier-käänteismuunnoksella digitaalisen signaalin vaihteluiksi. Digitaalinen signaali muunnetaan D/A-muuntimella analogiseksi kantataajuiseksi OFDM-signaaliksi. Kantataajuista signaalia voidaan käyttää sellaisenaan, tai sillä voidaan moduloida radiotaajuista kantoaaltoa.
Taajuuskanavien määrä ja kussakin kanavassa kerralla siirrettävien bittien määrä vaihtelee. Kanavia on yleensä useita kymmeniä, joskus useita tuhansia. Esimerkiksi 16-QAM-modulaatiota käytettäessä erilaisia vaiheen ja voimakkuuden arvoja on 4x4, jolloin yhden taajuuskanavan sisällä voidaan siirtää formula_1 bittiä. Eri kanavilla voi käyttää erilaisia modulaatiotapoja.
Peräkkäisten symbolien keskinäinen vaikutus estetään jättämällä niiden väliin "suojaväli". Suojaväliin kopioidaan pätkä signaalia sitä seuraavan IDFT-muunnoksen tuloksen lopusta ("cyclic prefix"). Tällä pystytään myös vähentämään symbolin sisällä eri taajuuksien keskinäistä vaikutusta.
Demoduloinnissa käytetään diskreettiä Fourier-muunnosta: yhtä symbolia vastaavaan lohkoon kuuluvat A/D-muuntimelta saatavat näytteet muunnetaan kerralla taajuuskanavien voimakkuutta ja vaihetta kuvaaviksi kompleksiluvuiksi. Kanavan kompleksilukua lähinnä vastaava bittikuvio valitaan demodulointitulokseen.
OFDM:n yhtä symbolia vastaavan digitaaliset signaalipulssien arvot formula_2 saadaan laskettua kaavalla
formula_3
jossa formula_4 on kullakin kanavalla siirrettävä datasymboli kompleksilukuna esitettynä ja N on sekä kanavien että signaalin pulssien määrä.
Käytettäessä kantataajuista modulointia, signaalin pitää olla reaalinen. Tällöin taajuustason vektorin formula_5 on oltava hermiittisesti symmetrinen eli formula_6 ja sekä formula_7 että formula_8 pitää olla reaalisia (itsensä konjugaatteja). Tiedonsiirtoon on silloin käytettävissä vain formula_9 kanavaa.
Laskennallisesti edullisinta on, jos muunnettavien taajuusalueiden määrä on kahden potenssi. Tällöin voidaan käyttää mahdollisimman yksinkertaista nopeaa Fourier-muunnosta.
Jatkuva aikatason signaali saadaan laskettua kaavalla
formula_10
jossa formula_11 on symbolin kesto. ODFM:n taajuuskanavien sijoittuminen formula_12 välein tekee taajuuskanavista ortogonaalisia. Tämä ilmenee kaavasta
formula_13
missä tähdellä merkitään kompleksiluvun konjugaattia.
Jerry García
Jerome John ”Jerry” García (1. elokuuta 1942 – 9. elokuuta 1995) oli yhdysvaltalainen muusikko, joka tuli tunnetuksi psykedeelistä rockia soittaneen Grateful Dead -yhtyeen johtohahmona. Hän aloitti soittamisen pianosta, mutta siirtyi sitten kitaraan ja hallitsi lopulta monenlaisia kielisoittimia – huolimatta siitä, että hän oli menettänyt lapsuudessaan puutyöonnettomuudessa oikean kätensä keskisormen.
García syntyi San Franciscossa, Kaliforniassa. Hän jätti koulunsa kesken vuonna 1960 ja liittyi armeijan palvelukseen. Vapaa-ajallaan hän soitti kitaraa ja totesi pian, ettei armeijan kuri sopinut hänelle. Hän sai vapautuksen liian monen luvattoman poissaolon jälkeen. Palattuaan Bay Arealle García lyöttäytyi yhteen Robert Hunter -nimisen runoilijan kanssa tekemään musiikkia. Myöhemmin Hunterista tuli Grateful Deadin pääsanoittaja. Noin neljän vuoden ajan García soitti akustista kitaraa ja banjoa, kunnes liittyi paikalliseen bluegrassia ja folkia soittavaan Mother McCree's Uptown Jug Champions -yhtyeeseen, jonka riveistä löytyivät myös muusikot Bob Weir ja Ron ”Pigpen” McKernan. Vuonna 1965 tästä ryhmästä tuli the Warlocks, joka puolestaan muutti nimensä myöhemmin saman vuoden aikana Grateful Deadiksi ja Garcia vaihtoi akustisen kitaran sähköiseen.
García kuoli 9. elokuuta 1995 sydänkohtaukseen ollessaan kalifornialaisessa huume- ja alkoholiparantolassa.
Michael Jeffery
Philip Michael Jeffery (s. 12. joulukuuta 1937) on australialainen kenraalimajuri evp. Hän toimi Länsi-Australian kuvernöörinä vuosina 1993–2000 ja koko Australian kenraalikuvernöörinä vuosina 2003-2008.
Jeffery palveli Vietnamin sodassa ja hänet palkittiin Military Crossilla. Vuodesta 1975 hän komensi erikoisjoukkoja ja kehitti myöhemmin Australian terrorisminvastaisia suunnitelmia. Hän oli myös pääesikunnan varapäällikkö ennen siirtymistään siviiliin 1993.
Albert I (Belgia)
Albert I (8. huhtikuuta 1875 Bryssel, Belgia – 17. helmikuuta 1934 Marche-les-Dames, Belgia) oli järjestyksessä kolmas Belgialaisten kuningas. Hän hallitsi vuosina 1909–1934. Hän oli edeltäjänsä, kuningas Leopold II:n veljenpoika.
Albert Léopold Clément Marie Meinrad syntyi Flanderin kreivin Philipin ja tämän puolison, ruhtinatar Marie de Hohenzollern-Sigmaringenin nuorimpana poikana ja seurasi Belgian valtaistuimelle setäänsä Leopold II:ta.
Albert avioitui 2. lokakuuta 1900 Baijerin herttuattaren Elisabeth Gabrielle Valérie Marien kanssa, jonka hän oli tavannut yhteisen sukulaisen hautajaisissa. Tämän vanhemmat olivat Wittelsbachin sukuun kuuluva Baijerin herttua Karl Theodor ja tämän puoliso Portugalin infanta Maria-Josepha. Heidät vihittiin morsiamen kotona Possenhofen linnassa Baijerissa.
Kuninkaallisella avioparilla oli kolme lasta:
Albert nousi valtaan Leopold II:n kuoleman jälkeen 23. joulukuuta 1909. Hän määräsi vuonna 1913 yleisen asevelvollisuuden.
Ensimmäisen maailmansodan alussa Albert otti armeijan johdon itselleen, ja hän sai kansalaisiltaan lisänimet Sotilaskuningas ja Ritarikuningas. Albert taisteli armeijoineen saksalaisia vastaan, kunnes Britannia ja Ranska pääsivät mukaan sotaan. Sodan loputtua hän palasi kotimaahan ja pääkaupunkiin juhlittuna sankarina.
Ensimmäisen maailmansodan tapahtumiin liittyy myös hänen puolisonsa, saksalaissyntyisen kuningatar Elisabethin lausuma: "rautaesirippu on laskeutunut minun ja heidän (saksalaisten) väliin". Lausumaa on myöhemmin monesti siteerattu hivenen toisessa yhteydessä. Kuningatar Elisabethin nimeä kantavat musiikkikilpailut ovat yhdet maailman arvostetuimmista.
Kuningas Albert I oli paljon värittömämpi hallitsija kuin edeltäjänsä. Hän kuoli patikointiretkellä Ardennien vuoristossa, Maasjoen laaksossa lähellä Namurin kaupunkia. Belgian muiden monarkkien tavoin hänet on haudattu Laekenin Neitsyt Marian kirkon kryptaan.
Nico (muusikko)
Christa Päffgen eli Nico (16. lokakuuta 1938 Köln, Saksa – 10. heinäkuuta 1988 Ibiza, Espanja) oli saksalais-yhdysvaltalainen rocklaulaja ja -säveltäjä. Uransa alussa hän toimi myös mallina ja näyttelijänä. Hän oli ennen omaa uraa taiteilija Andy Warholin "supertähtiä" ja yhteistyössä 1960-luvun rock-yhtye Velvet Undergroundin kanssa. Tunnetuimpia hänen esittämiään kappaleita ovat ”I’ll Be Your Mirror”, ”Femme Fatale”, ”All Tomorrow’s Parties”, ”Chelsea Girls” ja ”Frozen Warnings”.
1950- ja 1960-lukujen taitteessa Nico teki mallintöitä Pariisissa ja näytteli pieniä osia elokuvissa, joista tunnetuin on Federico Fellinin "Ihana elämä" (1960). Yhdysvaltoihin muutettuaan hänestä tuli The Velvet Underground -yhtyeen vokalisti Lou Reedin rinnalle.
Nicon vaalea kauneus ja ekstrovertti persoonallisuus tekivät hänestä suositun hahmon New Yorkin undergroundpiireissä. Häntä verrattiin suorasukaisen viehätysvoimansa ansiosta Marlene Dietrichiin. Vuonna 1967 hän julkaisi The Velvet Undergroundin kanssa albumin "The Velvet Underground & Nico", josta tuli myöhemmin yksi rockhistorian kuuluisimmista albumeista.
Levyn ilmestyttyä Nico jätti yhtyeen ja aloitti soolouran. Useat pitävät hänen kahta ensimmäistä sooloalbumiaan "Chelsea Girl" (1967) ja "The Marble Index" (1969) hänen parhainaan. Hän itse vihasi "Chelsea Girlin" tunnelmaa ja itki kuultuaan sen. Nicon albumit myivät vaatimattomasti, mutta useat musiikintuntijat ovat pitäneet niiden keskiaikaa, goottiromantiikkaa ja folkaineksia yhdistävää tyyliä omintakeisena ja aikaansa edellä olevana.
Nico ryhtyi käyttämään heroiinia vuoden 1968 tienoilla, ja vaikea riippuvuus verotti aikaa myöten hänen voimavarojaan, ja hän levytti enää harvoin. Hän kuoli Ibizalla kesällä 1988 saatuaan aivoverenvuodon ja kaaduttuaan polkupyöräretkellä tai päinvastoin..
Nico tuli tunnetuksi romansseistaan Jim Morrisonin, Lou Reedin, Iggy Popin, Leonard Cohenin ja Alain Delonin kanssa. Delonilla ja Nicolla on Nicon mukaan yhteinen poika, näyttelijä ja valokuvaaja Christian Aaron ”Ari” Boulogne (s. 1962), jota Delon ei ole koskaan tunnustanut omakseen.
Nico esiintyi Helsingissä kaksi kertaa, vuosina 1982 ja 1984.
Itsesytyntä
Itsesytyntä (spontaani itsesyttyminen) on oletettu ilmiö, jossa ihminen syttyy palamaan ilman mitään näkyvää syytä. Itsesytyntää on tarjottu esimerkiksi paranormaalista ilmiöstä, jota tiede ei pysty selittämään. Itsesytyntänä pidettyjä tapauksia tunnetaan lukuisia.
Eläimiin kohdistuneita itsesytyntätapauksia ei tunneta.
Huomiota herättäneenä ilmiönä itsesytyntää on käsitelty usein myös fiktiossa. Fiktiviisiä esimerkkejä löytyy jo muiden muassa Charles Dickensin ja Nikolai Gogolin kirjallisuudesta 1800-luvulta. Myös väitettyjä todellisia itsesytyntätapauksia on käsitelty kirjoissa; ilmiöstä kirjoittaneisiin kuuluu Larry E. Arnold.
Itsesytyntätapauksissa on todettu joukko toistuvia piirteitä, joista osa erottaa ne muunlaisista tulipaloista.
Itsesytyntä on ollut vaikeasti selitettävä ilmiö. Ihmisruumis, josta noin 75 % on vettä, palaa huonosti. Kuitenkin useissa itsesytyntätapauksissa uhrin ruumis on palanut lähes tuhkaksi. Ruumiin polttamisen näin täydellisesti on katsottu vaativan yli 1 700 °C:n lämpötiloja – nykyaikaisissa krematorioissa poltto tapahtuu noin 1 100 °C:n lämpötilassa, minkä jälkeen luut on vielä hienonnettava mekaanisesti. Henkirikosten uhrien ruumiita on usein yritetty hävittää polttamalla (murhia on jopa yritetty lavastaa itsesytynnäksi) palavien nesteiden avulla, mutta polttoaineen loputtua ruumis lakkaa palamasta.
Yleisen hypoteesin mukaan itsesytynnässä on kyse "kynttilänsydänefektistä" (englanniksi "wick effect"): ruumiin rasva toimii polttoaineena ja vaatteet sydämenä. Tuli olisi syttynyt ulkoisesta lähteestä, esimerkiksi tupakasta. Hypoteesi on testattu BBC:n järjestämässä kokeessa, jossa huopaan kääritty sian ruho sytytettiin pienen bensiinimäärän avulla. Ihon palettua puhki ihonalainen rasva alkoi sulaa ja valua ulos, ja myöhemmin rasvaa vapautui polttoaineeksi myös luuytimestä. Seitsemän tunnin palamisen jälkeen palo karkasi käsistä sytyttäen koko huoneen voimakkaasti palamaan ja palo sammutettiin. Sian todettiin palaneen pahoin, muttei tuhkaksi. Palon lämpötila oli koko ajan pysynyt melko tasaisena, eikä se noussut yli 800 °C:n. Ympäröivät huonekalut ja huone vaurioituivat palossa pahoin. Jopa palon kestävä kamera oli sulanut muodottomaksi möykyksi.
Kokeen perusteella ei pystytty selittämään täysin itsesytyntätapausten ominaispiirteitä:Lisäksi palamisen tulisi oletetusti tapahtua suljetussa tilassa, jottei synny vetoa, joka voimistaisi palamista ja aiheuttaisi tulen leviämisen. Tosin BBC:n kokeessa tuli levisi seitsemän tunnin palamisen jälkeen rajusti koko koetilaan. Eivätkä kaikki itsesytyntätapaukset ole tapahtuneet suljetussa tilassa sisällä.
Uusimman hypoteesin mukaan itsesytynnän aiheuttaisi ketoosissa syntyvä asetoni. Ketoosin voi aiheuttaa muun muassa paastoaminen tai alkoholismi. Biologi Brian J. Fordin järjestämässä kokeessa asetonissa marinoitu sianliha paloi tuhkaksi puolessa tunnissa. Raajat jäivät palamatta kuten usein itsesytyntätapauksissa, ilmeisesti koska niissä on vähemmän rasvaa, johon asetonia voi kertyä.
Hermafrodiitti
Hermafrodiitti eli kaksineuvoinen on eläin, joka tuottaa sekä naaras- että koiraspuolisia sukusoluja, tai kasvi, jolla on sekä hede- että emikukat samassa yksilössä. Monissa eliöryhmissä hermafroditismi on vallitseva lisääntymisjärjestelmä. Yleisintä se on yksikotisilla kasveilla ja selkärangattomilla eläimillä. Sitä esiintyy kuitenkin myös kaloilla ja vähäisemmissä määrin muilla selkärankaisilla.
Hermafrodiittisuus ilmenee monilla lajeilla samanaikaisena kaksineuvoisuutena, jolloin yksilö voi samaan aikaan toimia sekä naaraana että koiraana. Toisaalta hermafrodiitteja ovat myös eliöt, jotka voivat vaihtaa sukupuoltaan elinkaarensa aikana. Monilla hermafrodiittisilla eliöillä on mekanismeja, jotka estävät itsesiitoksen.
Eläimillä, jotka normaalisti ovat yksineuvoisia (kuten esimerkiksi nisäkkäät), esiintyy joskus yksilönkehityksen poikkeavuutena yksilöitä, joilla on kummankin sukupuolen lisääntymiselimet tai sukurauhaskudosta. Erityisesti ihmisen kohdalla tällöin puhutaan nykyisin mieluummin intersukupuolisuudesta kuin hermafroditismista.
Erkkeri
Erkkeri on ikkunallinen ulkonema talon rungossa. Erkkerin avulla saadaan lisää valoa huoneeseen, sillä valoa tulee yleensä kolmelta eri suunnalta. Usein se sijoitetaan joko olohuoneeseen tai ruokailutilaan. Se nostaa talon hintaa, mutta myös lisää talon näyttävyyttä ja laajentaa sisustusmahdollisuuksia.
Erkkeri on luonteenomainen keskiajan ja pohjoiseurooppalaisen renessanssin arkkitehtuurille. Se on nykyäänkin eräänlainen sisustuselementti. Sillä luodaan vaihtelua ja ilmettä talon julkisivuun tai puutarhan puolelle.
John Cale
John Davies Cale (s. 9. maaliskuuta 1942) on walesilaissyntyinen muusikko ja tuottaja. Klassisen musiikkikoulutuksen saanut Cale osoittautui jo varhain lupaavaksi kyvyksi: jo 8-vuotiaana hän pääsi esittämään sävellyksiään BBC:n radioon. Myöhemmin avantgardesta kiinnostunut Cale pääsi säveltäjä John Cagen oppiin.
1960-luvulla Cale muutti New Yorkiin, jossa Lou Reed värväsi hänet basisti/viulistiksi taiteelliseen rockyhtye The Velvet Undergroundiin. Yhtyeen riveissä Cale oli mukana tekemässä kahta lp-levyä, jotka olivat nimiltään "The Velvet Underground and Nico" (1967) ja "White Light/White Heat" (1968). Riitaannuttuaan Reedin kanssa Cale joutui jättämään The Velvet Undergroundin. Hän totesi myöhemmin ettei "yhtye ikinä lunastanut kahdella ensimmäisellä levyllä annettuja lupauksia".
The Velvet Undergroundin jälkeen Cale toimi myös tuottajana monilla tunnetuilla rocklevyillä, kuten garage rock -yhtye The Stoogesin debyyttialbumilla, Patti Smith Groupin "Horsesilla", The Modern Loversin debyyttialbumilla ja useilla Nicon levyillä. Tämän ohella hän teki useita soololevyjä.
Calen parhaimmistoon lukeutuvalla lp-levykolmikolla "Fear", "Slow Dazzle" ja "Helen of Troy" soitti useita Roxy Musicista tuttuja muusikoita, joista erityisesti Brian Eno on ollut tärkeä yhteistyökumppani Calen uralla.
Ensimmäisen kerran Cale esiintyi Suomessa kesällä 2006, Tavastia-klubilla, ja myöhemmin vielä Seinäjoen Provinssirockissa.Vaikka John Cale jätti The Velvet Undergroundin kaksi vuotta ennen "Loaded"-albumin julkaisua vuonna 1970, oli hän mukana levyn demonauhoituksissa. Vuoden 1997 uudelleenjulkaisu sisältää demonauhoituksen kappaleesta "Ocean", jolla Cale soittaa urkuja.
Asevelikylä
Asevelikylä () on kaupunginosa Vaasassa. Se sai alkunsa, kun kaupunki etsi rintamalta palaaville miehille sopivaa paikkaa perustaa oma koti. Vaasan kaupungintalolla pidettiin Akseli Rodénin johdolla kokous, jossa perustettiin yhdistys Vaasan rakentajat ry, jonka tehtävänä oli rintamalta palanneiden asuttamisessa auttaminen. Yhdistyksen perustamispäivä oli 5. kesäkuuta 1946.
Myöhemmin, kun suurin osa taloista oli saatu valmiiksi, Vaasan rakentajat ry muutti nimensä vuonna 1951 Jukolan rakentajat ry:ksi, koska Kiemuratietä lukuun ottamatta teiden nimet Asevelikylässä tulevat Aleksis Kiven teoksesta "Seitsemän veljestä" (1870). Yhdistys keskittyi alueelle muuttaneiden asukkaiden auttamiseen ja neuvomiseen. Viimeiset alueen talot valmistuivat vuoteen 1956 mennessä. Asevelikylä valittiin vuoden kaupunginosaksi vuonna 2012.
Vaasan kaupunginhallinnon tilastoalueista Asevelikylä kuuluu Huutoniemen suuralueeseen. Vuonna 2013 Asevelikylän alueella oli 1131 asukasta.
Asevelikylän koulu lakkautettiin keväällä 2016.
Transmeta
Transmeta () oli vuosina 1995–2009 toiminut yhdysvaltalainen teknologiayritys. Se julkaisi kaksi x86-yhteensopivaa suoritinperhettä, Crusoen ja Efficeonin, joiden kehityksessä pääpaino on ollut alhaisella virrankulutuksella ja lämmöntuotolla. Novafora osti Transmetan vuonna 2008 ja ajautui puolestaan itse konkurssiin 2009 .
Crusoe- ja Efficeon-suorittimia on käytetty mm. kannettavissa tietokoneissa, Blade-palvelimissa sekä Tablet PC -tietokoneissa. 10. elokuuta 2005 Transmeta julkisti ensimmäisen voitollisen neljännesvuosituloksensa.
Transmetan palkkalistoilla oli Linus Torvaldsin ja Dave Taylorin kaltaisia alan kärkinimiä. Torvalds jätti Transmetan heinäkuussa 2003 voidakseen omistautua enemmän Linux-ytimen kehitystyölle.
Transmetan suorittimet ovat x86-yhteensopivia VLIW-suorittimia, jotka joutuvat x86-ohjelmia ajettaessa tulkkaamaan suoritettavaa ohjelmakoodia ajonaikaisesti. Tulkkaamisesta vastaa täysin ohjelmistopohjainen ratkaisu. Transmetan mukaan tällä lähestymistavalla saadaan useita teknisiä etuja:Ennen ensimmäisten tuotteidensa julkaisua Transmeta lupasi paljon, mutta tammikuussa 2000 julkaistun alkuperäisen Crusoen (TM3200) heikko suorituskyky kuitenkin heikensi vakavasti Transmetan uskottavuutta. Sen virrankulutus oli huomattavasti Intelin ja AMD:n tuon aikaisia suorittimia alhaisempi, mutta loppukäyttäjälle ero (esimerkiksi akun käyttöajassa) oli ainoastaan marginaalinen. Kaupallisesti Crusoe- ja Efficion-suoritinperheet olivat yritykselle pettymys.
Julia (Caesarin täti)
Julia (kuoli 69 eaa.) oli roomalaiseen Julius-sukuun kuuluva nainen, joka oli Julius Caesarin täti ja Gaius Mariuksen vaimo. Häntä kutsuttiin myös nimellä Julia Maria. 
Plutarkhoksen mukaan Marius meni naimisiin patriisisäätyyn kuuluvan Julian kanssa, koska hänellä ei muuten olisi ollut mahdollisuuksia päästä senaatin suosioon. Pari sai yhden lapsen Gaius Marius nuoremman. Julia selvisi Sullan hirmuvallasta vain maineensa ansiosta. Julius Caesar piti tätinsä hautajaisissa vuonna 69 eaa. kuuluisaksi tulleen hautajaispuheen.