hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Mikko Kara
Mikko Heikki Kara (s. 28. tammikuuta 1952, Uskela) on professori ja entinen VTT:n toimialajohtaja. Hän on myös energiapoliittinen selvitysmies koskien sähköön liittyviä ratkaisuja.
Kara on kiinnittänyt huomiota päästökaupan Suomelle aiheuttaman lauhde-energian tuotannon vähentymiseen, Norjan siitä saamiin voittoihin sekä Fingridin kaksoisrooliin sähkönjakeluviranomaisena ja valtaosaltaan yksityisenä yhtiönä, mitä omistavat myös sähköntuottajat.
Toinen energiapoliittinen selvitysmies on Martti Purasjoki, jonka kauppa- ja teollisuusministeri Mauri Pekkarinen nimitti selvittämään sähkömarkkinoiden toimivuutta.
Talouselämä (lehti)
Talouselämä on Alma Talentin omistama, Pohjoismaiden suurin talousviikkolehti. Sen päätoimittaja on Emilia Kullas
Vuosi 2018 on lehden 82. vuosikerta. Talouselämä ilmestyy perjantaisin, 43 numeroa vuodessa. Lehden painettu levikki vuonna 2015 oli 75 141 ja digitaaliset tilaukset sisältävä kokonaislevikki 81 819. Painetun lehden lukijamäärä oli 179 000 ja lehden kokonaistavoittavuus 386 000 lukijaa. Lehti pystytti maksumuurin lokakuussa 2017.
Talouselämä jakaa vuosittain Vuoden Talousjohtaja -palkintoa yhdessä Accenturen ja Gutta Oy:n kanssa.
Talouselämä listaa vuosittain Suomen 20 lupaavinta startup-yritystä. Lähde: 
Yritykset valitsevaan asiantuntijaryhmään kuuluivat pääomasijoittaja Lifeline Venturesin Petteri Koponen, AaltoES:n ja Venture Garagen perustaja Kristo Ovaska, Arctic Startup-verkkomedian toimittaja Antti Vilpponen, OP-Pohjolan yrityskauppojen rahoituksesta vastaava Mikko Leskelä, Suomen Pääomasijoitusyhdistyksen puheenjohtaja ja Nexit Venturesin toimitusjohtaja Artturi Tarjanne ja Tekesin toimialajohtaja Risto Setälä.
Lähde: 
Raadin jäseniä ei vuonna 2013 julkaistu.
Lähde: 
Talouselämän asiantuntijaraati valitsi Suomen 20 lupaavinta uutta yritystä nyt kolmatta kertaa. Raatiin kuuluivat pääomasijoitusyhtiö Open Ocean Capitalin partneri Tom Henriksson, Lifeline Venturesin Timo Ahopelto, Cleantech Investin Lassi Noponen, Tekesin toimialajohtaja Jukka Häyrynen, AaltoES-opiskelijajärjestön puheenjohtaja Elina Uutela sekä Talouselämän toimittaja Elina Lappalainen.
Tekniikka&amp;Talous
Tekniikka&Talous (ent. Insinööriuutiset) on Alma Talentin julkaisema teknis-taloudellinen lehti, joka käsittelee tekniikkaa ja innovaatioita. Lehden päätoimittaja on Jyrki Alkio. Lehdessä on kuuluisana kolumnistina nimimerkki ”Perusinsinööri Veijo Miettinen”, jonka taustalla olevia kirjoittajanimiä on arvailtu vuosien varrella.
"Tekniikka&Talous" julkaiseen päivittäin verkkopalvelussaan kymmeniä tekniikkaan, talouteen ja innovaatioihin liittyviä kirjoituksia. Printtilehti ilmestyy perjantaisin, yhteensä 41 kertaa vuodessa. Verkkopalvelua käytää viikottain yli 100b 000 lukijaa. Printtilehden lukijamäärä on 72 000 (KMT 2017). Lehden on tilannut muun muassa Tekniikan akateemiset TEK jäsenilleen (pääosin diplomi-insinöörejä). Lehti kertoo olevansa Suomessa eniten tekniikan asiantuntijoita tavoittava media.
"Insinööriuutiset" ja sitä kustantanut Insinöörilehdet Oy perustettiin vuonna 1961.
Vuonna 1973 "Insinööriuutisten" päätoimittaja Heikki Parkko kirjoitti Neuvostoliiton ihmisoikeusoloja arvostelleen pääkirjoituksen. Lehden kustantaja määräsi Parkon pysäyttämään ja tuhoamaan jo matkaan lähteneen painoksen yhteistyössä Postin kanssa. Parkko oli niin perusteellinen, ettei yhtään kappaletta löydy lehden arkistosta eikä Kansalliskirjastosta. Parkko sai myös potkut tehtävästään.
1980-luvun keskivaiheilla Insinöörilehdet julkaisi myös lehtiä "I.D.E.A." ja "Konepajamies". Tuolloin "Insinööriuutiset" ilmestyi kolme kertaa viikossa ja oli ilmoitusten eli mainosten määrässä Suomen suurin aikakauslehti. Lehden ulkoasu oli tuolloinkin sanomalehtimäinen tabloidi.
"Insinööriuutisten" lukijoiksi tulivat vuoden 1988 alusta myös Suomen Ekonomiliiton jäsenet, ja lehden sisältö laajeni tekniikasta myös talousasioihin. Sen myötä lehden nimi vaihdettiin "Tekniikka & Taloudeksi".
Vuoden 2012 alusta "Tekniikka & Talouden" levikki romahti kerralla 40 000 kappaleella, kun Uusi Insinööriliitto ei jatkanutkaan edeltäjänsä Insinööriliiton koko lehden historian jatkunutta jäsentilausta.
Nepalin kongressipuolue
Nepalin kongressipuolue () on nepalilainen uudistusmyönteinen keskusta-sosiaalidemokraattinen puolue.
Puolueen puheenjohtaja on Khadga Prasad Sharma Oli.
Vuoden 1999 vaaleissa 1999 se oli kannatukseltaan maan suurin puolue ja 37,3 prosenttia äänistä. Silloin sitä johti Girija Prasad Koirala (G. P. Koirala). Se on sosialistisen internationaalin jäsen.
Kongressipuolueen edeltäjä Nepalin kansallinen kongressi perustettiin maanpaossa Kalkutassa 25. tammikuuta 1947, ja se johti pian koko maan laajuisia Rana-dynastian vastaisia mielenosoituksia. Vuonna 1950 Nepalin kansallinen kongressi ja Nepalin demokraattinen kongressi (perustettu 1948) yhdistyivät Kalkutassa ja julistivat aseellisen taistelun Ranoja vastaan. Aseellinen vallankumous Ranoja vastaan alkoi 1950 hyökkäyksellä Birgunjiin maanpaossa olleen kuningas Tribhuvanin tuella.
Kongressipuolue otti ohjelmakseen demokraattisen sosialismin 1956. Vuoden 1959 vaaleissa se sai murskavoiton ja pyrki yhteiskunnan uudistamiseen demokraattisin keinoin. Vuoden 1960 kuninkaallisen vallankaappauksen jälkeen puolueen johtaja Bishweshwar Prasad Koirala (B. P.) ja monet muut johtohenkilöt vangittiin tai he pakenivat Intiaan. B. P. Koirala vapautettiin vasta 1967, ja yleisen armahduksen turvin useat johtohenkilöistä palasivat maahan 1979.
Puolueet olivat kiellettyjä 1960–1963 ja panchayat-järjestelmän aikana, mutta Kongressipuolue jatkoi maanalaisena järjestönä ja oli oppositioryhmien ydin. Se pyrki feodaalijärjestelmän purkamiseen, ehdotti perusteollisuuden kansallistamista ja progressiivista verotusta maaomaisuudelle, kiinteistöille, palkoille, tuotoille ja ulkomaisille sijoituksille. Kongressipuolue järjesti kansannousuja vuorilla ja Terain tasangolla.
Vuoden 1980 kansanäänestyksessä se kannatti monipuoluejärjestelmää panchayatin sijaan. Kun vaatimus ei mennyt läpi, se boikotoi vaaleja 1981 eikä hyväksynyt uutta hallitusta. B. P. Koiralan kuolema 1982 heikensi puoluetta edelleen.
1980-luvulla Kongressipuolue hylkäsi kansallistamisvaatimukset ja alkoi tukea sekataloutta, yksityistämistä ja markkinataloutta tietyillä alueilla. Ulkopolitiikassa se kannattaa liittoutumattomuutta ja hyviä välejä Intian kanssa. Kongressipuolue boikotoi myös vuoden 1986 vaaleja mutta sai osallistua vuoden 1987 paikallisvaaleihin. Mielenosoituskieltoa uhmaten se järjesti joukkoprotesteja eri kommunistiryhmittymien kanssa tammikuussa 1990, mikä oli demokratialiikkeen alkupiste.
Kongressipuolueen koettua nöyryyttävän vaalitappion K.P. Bhattarain johdolla kommunisteille vuoden 1991 vaaleissa puoluejohtaja erosi ja veteraanipoliitikko G. P. Koirala valittiin sen parlamenttiryhmän johtoon. Pääministerinä hän muodosti ensimmäisen demokraattisen hallituksen kahteen vuosikymmeneen.
Vakava riita hätätilan jatkamisesta johti vuonna 2002 Nepalin kongressipuolueen (demokraattinen) eroon entisen pääministeri Sher Bahadur Deuban johdolla.
Nepalin kommunistinen puolue (yhdistynyt marxilais-leniniläinen)
Nepalin kommunistinen puolue (yhdistynyt marxilais-leniniläinen) [नेपाल कम्युनिष्ट पार्टी (एकिकृत मार्क्सवादी-लेनिनवादी)] on suurin Nepalissa vaikuttava kommunistinen puolue. Viimeisissä vaaleissa 1999 se sai toiseksi eniten ääniä, 31,6 % ja Kongressipuolue 37,3 %. Sen pääsihteeri on Madhav Kumar Nepal.
Puolue pitää yllä sosialismin periaatteita ja tavoittelee tietä kansan monipuoluedemokratiaan, jota se pitää marxismin ja leninismin sovelluksena Nepalin tilanteessa. Puolue soveltaa demokraattista sentralismia. Sen ylin elin on viiden vuoden välein kokoontuva kansalliskongressi, joka valitsee keskuskomitean. 35 jäseninen + 9 varajäsentä keskuskomitea valitsee pysyvän komitean. Puhemies on yhdistävä kunnioitettu asema ja pääsihteeri toimii toimeenpanevana johtajana.
Puolueessa on 73 220 organisoitua ja 4 000 000 yleisjäsentä.
Puolue pitää itseään 22. huhtikuuta 1949 perustetun Nepalin kommunistisen puolueen seuraajana. Nykymuodossaan se syntyi 6. tammikuuta 1991 Nepalin kommunistisen puolueen (marxilainen) ja Nepalin kommunistisen puolueen (marxilais-leniniläinen) yhdistyessä.
Viidennessä puoluekokouksessa Kathmandussa tammikuussa 1993 (ensimmäisessä yhdistymisen jälkeen) puolue otti ohjelmaansa monipuoluedemokratian. Tuolloin Madan Bhandari valittiin puhemieheksi ja Man Mohan Adhikari pääsihteeriksi. Bhandari kuoli samana vuonna liikenneonnettomuudessa ja Madhav Kumar Nepal valittiin puhemieheksi.
Joulukuussa 1994 puolue muodosti vähemmistöhallituksen, jossa Man Mohan Adhikari toimi pääministerinä ja Madhav Kumar Nepal ulkoministerinä. Se hajosi vain kahdeksan kuukauden kuluttua. Vuonna 1997 se muodosti hallituksen oikeistolais-monarkistisen Rashtriya Prajatantra puolueen ja Nepalin hyväntahdon puolueen kanssa, josta se sai varapääministerin paikan.
Maaliskuussa 1998 puolue koki takaiskun kun Intian kanssa solmittua sopimusta vastustaneet jättivät puolueen Bam Dev Gautamin johdolla ja järjestäytyivät Nepalin kommunistiseksi puolueeksi (marxilais-leniniläinen). Adhikari kuoli 1999 jolloin Nepal nousi puolueen johtoon. Vuoden 1999 vaaleissa NKP (YM-L) sai 31,61 % äänistä ja marxilais-leniniläinen faktio yhdistyi siihen jälleen 2002.
Kun kuningas hajotti 2003 parlamentin ja erotti pääministeri Sher Bahadur Deuban, NKP (YM-L) otti johtoaseman viiden puolueen protestiliikkeessä. Kun Deuba palautettiin pääministeriksi, puolue liittyi väliaikaishallitukseen. Vuonna 2006 se oli pääosassa seitsemän puolueen liitossa ja demokratialiikkeessä.
SRGB
sRGB on Hewlett-Packardin ja Microsoftin yhteistyössä kehittämä väriprofiili. Se on ylivoimaisesti eniten käytetty väriprofiili, ja suurin osa etenkin halvemmista digitaalikameroista tallentaa kuvat sRGB-profiiliin. Sitä myös suositellaan käytettäväksi www-sivuilla käytettäviin kuviin. Ohjelmat, jotka eivät käytä värinhallintaa, toistavat värit yleensä sRGB:n mukaisesti.
sRGB on suppeampi kuin useimmat muut RGB-väriprofiilit kuten Adobe RGB. sRGB on periaatteessa väritoistoalaltaan suurempi kuin CMYK-väriprofiilit yleensä ovat, mutta CMYK-tulostimet pystyvät toistamaan joitain värejä, jotka menevät sRGB-toistoavaruuden ulkopuolelle (etenkin sinivihreän alueella), joten sRGB:n käyttö painettavissa kuvissa rajaa osan mahdollisista värisävyistä pois. Tämän vuoksi graafisen alan ammattilaiset pyrkivät välttämään sRGB:n käyttöä, etenkin painoon menevissä kuvissa.
Mikko Kilpi
Mikko Kustaa Kilpi (7. marraskuuta 1928 Sippola – 6. syyskuuta 1991 Heinola) oli suomalainen runoilija ja kustannustoimittaja.
Kilpi toimi muun muassa WSOY:n kustannustoimittajana vuosina 1952–1965 sekä "Tekniikan Maailman" kustannuspäällikkönä vuodet 1966–1969. Hän suomensi runsaasti muun muassa taidekirjallisuutta. Runoissa Lapin luonto oli hänelle tärkeä aihe. Monissa runoissaan hän viljeli sanailottelua ja lempeää ironiaa.
Kilpi oli naimisissa kirjailija Eeva Kilven kanssa vuodet 1949–1966. Avioliitosta on kolme poikaa.
Kilpi sai WSOY:ssä ollessaan vuonna 1954 luettavakseen Väinö Linnan "Tuntemattoman sotilaan" käsikirjoituksen. Hän arvioi, että ”siitä saattaisi saada omalla tavallaan järkyttävän dokumentaarisen sotakuvauksen, kunhan käsikirjoitusta vähän käsiteltäisiin”. Kilven mukaan jälkiviisautta ja vahingoniloa pitäisi karsia, murrerepliikkejä muuttaa kansanomaiseksi puhekieleksi, hölmöjen upseerien määrää vähentää, tyyppien karrikointia lieventää sekä loppupuolella ilmenevää katkeruutta häivyttää.
Kilpi piti "Tuntematonta sotilasta" ”ensimmäisenä todella painavana dokumenttiromaanina”. "Tuntemattoman sotilaan" kustannuspäätöksen teki WSOY:n pääjohtaja Yrjö A. Jäntti isänsä Jalmari Jäntin sekä Mikko Kilven lausuntojen pohjalta.
Sokerointi
Sokerointi on karvanpoistomenetelmä, jossa ihokarvoja poistetaan sokerimassan avulla samaan tapaan kuin vahalla. Sillä voidaan poistaa ihokarvoja joka paikasta samoin kuin vahauksella.
Vahaukseen nähden sen etuina ovat vesiliukoisuus: sillä voidaan poistaa lyhyempiä karvoja kuin vahauksella ja se tarttuu ainoastaan itse karvaan ja kuolleeseen ihosolukkoon, jolloin iho ei ärsyynny niin helposti.
Sokerointimassa ei sisällä yleisesti allergisoivia aineita, ja se on hyvin siedetty, sillä se sopii myös kuivaihoisille ja sen on kerrottu olevan kivuttomampaa kuin vahauksen. Yleisemmin massa sisältää sokeria, vettä ja sitruunamehua.
Sokerointi voidaan suorittaa kosmetologilla tai muulla koulutetulla ammattilaisella. Se onnistuu myös kotioloissa mutta ei ole suositeltavaa, sillä tekniikka on tarkka: napakka kiskaisu tehdään aina karvan kasvusuunnan myötäisesti, ei koskaan vastakarvaan. Väärä suunta aiheuttaa helposti sisäänkasvaneita karvoja, siksi kuorinta onkin tärkeää ennen käsittelyä ja myös sen jälkeen. Karvat myös katkeavat helposti tekniikan ollessa väärä.
Sokerointi on alun perin Lähi-Idästä.
For Whom the Bell Tolls (kappale)
For Whom the Bell Tolls on thrash metal -yhtye Metallican tekemä kappale. Se on yhtyeen toisen albumin Ride the Lightningin kolmas kappale. Sen ovat säveltäneet yhtyeen edesmennyt basisti Cliff Burton, kitaristi James Hetfield ja rumpali Lars Ulrich. Kappale on myös mukana pelissä.
Laulu perustuu Ernest Hemingwayn romaanin "Kenelle kellot soivat" kohtaan, jossa viisi Espanjan sisällissodan tasavaltalaissotilasta yrittää paeta varastetuilla hevosilla fasisteja. Vihollisen ilmavoimat surmaa heidät kukkulalla, jolle heidät oli piiritetty. Kappaleen teemana on sodan synkkyys.
Kappale alkaa kirkonkellojen soimisella, minkä päälle yhdistyy pian kitaran komppaus ja Cliff Burtonin ehkä kuuluisimmaksi riffiksi "Kill 'Em All" -albumin "(Anesthesia) - Pulling Teeth"-kappaleen riffien ohella muodostunut bassokuvio. Bassoriffi on soitettu fuzz-säröpedaalin läpi. Noin 2 minuutin kohdalla alkaa laulu, joka sisältää yhteensä kaksi säkeistöä ja kerran toistuva kertosäkeen. Kappaleessa ei ole varsinaista kitarasooloa, mutta sen keskivaiheilla on kitaramelodia, joka mukailee paljolti ennen laulua alkavan intron kitaramelodiaa. Kappale on luonteeltaan melko raskas, jopa laahaava. Metallican 1980-luvulla jalostamia nopeita riffejä siinä ei ole.
Sad But True
Sad But True on Metallican single, joka julkaistiin helmikuussa 1993 viidentenä ja viimeisenä singlenä yhtyeen vuoden 1991 eponyymiltä studioalbumilta "Metallica". Kappaleen musiikkivideo julkaistiin lokakuussa 1992.
Kappale on Metallica-yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. Kappale on tunnettu hitaasta ja raskaasta tempostaan.
Kid Rock käyttää Sad But Truen riffiä kappaleessaan American Bad Ass.
Kappale on myös mukana -pelissä.
Teddy Riley
Edward Theodore Riley (s. 8. lokakuuta 1967), tunnetaan paremmin taiteilijanimellään Teddy Riley, on yhdysvaltalainen musiikkituottaja, muusikko ja lauluntekijä. Hänet tunnetaan omista Guy- ja BLACKstreet-yhtyeistään sekä lukuisista muille artisteille tuottamistaan hiteistä. Häntä pidetään myös "new jack swingiksi" kutsutun R&B:n alalajin alkuunpanijana.
Harlemissa, New York Cityssä syntynyt Riley soitti jo 8-vuotiaana useita instrumentteja, muun muassa pianoa ja trumpettia. Hän ehti tuottaa monia artisteja ennen ensimmäisen oman yhtyeensä, Guyn perustamista. Riley lauloi Guyssa ja tuotti sen albumit "Guy" (1988) ja "The Future" (1990). Hän tuotti ja kirjoitti hittejä myös Keith Sweatille ja Bobby Brownille (muun muassa ”My Prerogative”).
Rileyn hittien tavaramerkki oli "new jack swingiksi" kutsuttu tyyli. Se oli sekoitus kaduilta kumpuavia hip hop -rytmejä ja R&B-laulua. Riley itse näki tyylin rajat häilyvinä: ”Nuorena soitin gospelia, funkia, hip hopia, R&B:tä ja popmusiikkia. Emme voineet kutsua sitä kaikilla noilla nimillä, joten keksimme yhden nimen kattamaan kaiken – new jack swing. Todellisuudessa se on kaikki musiikkityylit yhdessä.” Moni artisti omaksui Rileyn lanseeraaman tyylin, huomattavimpana ehkä Michael Jackson, joka pestasi Rileyn tuottajaksi "Dangerousille" (1991) ja sitä seuranneille albumeilleen. New jack swing -termin kehitti toimittaja Barry Michael Cooper, joka myöhemmin kirjoitti elokuvan "New Jack City" (1991). Rileyn Guy-yhtye esiintyi elokuvan soundtrackilla.
Riley perusti vuonna 1994 BLACKstreet-nimisen yhtyeen, jonka suurin hitti oli Grammy-palkinnonkin voittanut ”No Diggity” (1996). Sekä Guy että BLACKstreet olivat osa vuoden 2006 New Jack Reunion Tour -kiertuetta.
Elisabeth Stenius-Aarneenkallio
Augusta Elisabeth Stenius-Aarneenkallio (o.s. Gripenberg; 18. joulukuuta 1847 Kurkijoki – 27. tammikuuta 1924 Inkeroinen) vaikutti 1800-luvun loppupuolen Kuopiossa naisasialiikkeen syntyyn. Hän oli Kuopion naisyhdistyksen puheenjohtaja 1888–1891 ja 1894–1916 sekä Kuopion talouskoulun johtokunnan ensimmäinen puheenjohtaja 1892–1893.
Elisabeth Gripenberg oli vapaaherra, senaattori J. U. S. Gripenbergin tytär. Sisar Aleksandra Gripenberg oli myös tunnettu suffragetti ja kirjoittaja sekä ensimmäisiä naiskansanedustajia. Elisabeth kävi Pietarissa Smolnan instituutin, jossa opiskeltiin ranskaksi ja venäjäksi.
1873 Elisabeth Gripenberg avioitui pankinkassööri J. R. Steniuksen kanssa ja muutti Kuopioon, jossa hän toimi kieltenopettajana. Hän kuului miehensä kanssa suomenmieliseen ryhmään, jossa vaikuttivat myös Minna Canth, Selma Backlund ja Elisabeth Järnefelt. Elisabeth Stenius kirjoitti naisten asemasta ahkerasti sanoma- ja aikakauslehtiin sekä käänsi kirjallisuutta.
Vuonna 1884 syntyi Helsingissä Suomen naisyhdistys, jonka ensimmäinen paikallisosasto perustettiin Kuopioon 1886. Yhdistys pyrki vaikuttamaan naisten taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen asemaan. Nainen ei isän tai aviomiehen holhouksen alaisena ollut taloudellisesti ja moraalisesti riippumaton, itsenäinen ja vastuullinen yksilö. Ratkaisuksi naisyhdistys näki koulutuksen ja työn järjestämisen naisille sekä yhteiskunnallisen tasa-arvon tavoittelemisen. Vuonna 1888 yhdistys perusti koulun, jossa palvelijattarille annettiin alkeisopetusta sunnuntaisin. Vuonna 1892 perustettiin Kuopion talouskoulu, jonka ylläpitäjänä naisyhdistys toimi, sekä Kuopion yhteiskoulu, joka on Suomen toiseksi vanhin suomenkielinen yhteiskoulu.
Kuopion naisyhdistyksen aloitteesta tehtiin porvarissäädyssä esitys yleisestä ja yhtäläisestä äänioikeudesta jo vuoden 1897 valtiopäivillä. Esitys toteutui 1906.
Kuopiossa sijaitsevaan Aarneenkallion puistoon pystytettiin 1991 Anu Matilaisen veistämä Elisabeth Stenius-Aarneenkallion reliefi.
Tunturi (yritys)
Tunturi-Hellberg Oy Ltd (entinen Tunturipyörä Oy) on suomalainen polkupyörien ja kuntolaitteiden valmistaja. Tunturi on ollut vuodesta 2003 osa alankomaalaista Accell Group -konsernia. Vuonna 2006 yhtiö päätti siirtää polkupyörien kokoonpanon kokonaisuudessaan Turusta Unkariin. Tunturin päätuotteita ovat 1970-luvulta saakka olleet kuntolaitteet, joita valmistetaan 2000-luvun alussa Turun Runosmäkeen valmistuneessa tehtaassa.
Veljekset Aarne ja Eero Harkke perustivat 22.10 vuonna 1922 Turkuun Pyöräkellari Oy:n, joka aloitti 1930-luvulla oman polkupyörävalmistuksen. Suuri osa pyörien osista tuotiin Englannista, ja niiden mukana ostettiin myös tuotemerkki "High Land". Se suomennettiin "Tunturiksi". Tunturi-merkki otettiin käyttöön vuonna 1926.
Vuonna 1952 tuotanto erotettiin vähittäiskaupasta omaksi Tunturipyörä Oy:ksi, jolle valmistui tuotantotilat Turun Kupittaalle. Vuonna 1961 alettiin valmistamaan Poni-pyörämallia, mistä tuli myöhemmin yksi tunturin suosituimmista pyörämalleista. 1960-luvun lopulla Tunturipyörä ryhtyi kehittämään ja valmistamaan kuntopyöriä ja muita kuntoilulaitteita, joista kymmenessä vuodessa tuli yhtiön päätuote. Tunturi Ergometriksi nimetyn ensimmäisen kuntopyörämalliston valmistus aloitettiin vuonna 1969, ja sitä valmistettiin noin miljoona kappaletta aina vuoteen 1996 saakka ja vietiin ympäri maailmaa.
Tunturi valmisti 1950-luvulta vuoteen 1996 asti myös mopoja. Yrityksen tunnetuin, Pappa-Tunturiksi kutsuttu tuotesarja käsittää mallit Start, Automat, Maxi ja Classic.
Ensimmäiset Tunturipyörän valmistamat mopot, jotka olivat putkirunkoisia, tehtiin vuonna 1956. Jo vuonna 1958 kehitettiin uusi runkomalli, jossa oli pellistä puristettu monokokki eli itsekantava kori. Aluksi rungot ja osat tulivat alihankkijalta Saksasta, kunnes vuonna 1961 valmistus siirtyi pääasiallisesti Suomeen. Viimeinen merkittävä mallimuutos tehtiin vuonna 1966, jolloin esiteltiin uusi tuotannon loppuun (1987) saakka käytössä ollut runkomalli. Tunturi-mopoissa käytettiin Puchin valmistamaa kaksitahtista moottoria. Vaihteenvalitsin oli tangossa ja jalat lepäsivät polkimilla. Vuonna 1966 esiteltiin automaattivaihteistolla varustettu "Automat" ja vuonna 1970 jalkavaihteinen malli "Start". Polkimilla varustettua mallia alettiin kutsua "Maxiksi", kun moottoripyörämäiset jalkatapit sallittiin laissa vuonna 1970, ja ne tulivat vakiovarusteiksi myös Tunturi-mopoissa. Viimeinen tuotantomalli 1986–1987 ristittiin "Classiciksi".
Serafiimiritarikunta
Serafiimiritarikunta () on Ruotsin vanhin ja arvostetuin ansiomerkkiritarikunta.
Yksiluokkainen ritarikunta perustettiin kuningas Fredrik I:n päätöksellä vuonna 1748. Kunniamerkki on valkoiseksi emaloitu kultainen Maltan risti, jonka sakaroiden välissä on tyylitellyt enkelikuviot. Merkkiä kannetaan vaaleansinisessä, rinnan yli oikealta vasemmalle kulkevassa nauhassa tai vaihtoehtoisesti koristeellisessa serafinpäistä ja patriarkanristeistä muodostuvassa ritarikuntaketjussa.
Ritarikunnan jäsenelle laaditaan aina vaakuna (mikäli sitä ei ennestään ole), joka hänen kuoltuaan ripustetaan Tukholman Riddarholmskyrkaniin. Ritarikunnan jäsenen hautajaispäivänä kirkossa kuullaan niin sanottu Serafim-soitto, jolloin Riddarholmskyrkanin kelloja soitetaan tauottomasti kello 12 ja 13 välillä. Tällä perinteellä kunnioitetaan korkea-arvoisen vainajan muistoa.
Ritarikunnan jäsenyyskriteerejä kiristettiin tuntuvasti vuonna 1975: ritarikunnan jäsenyyden voi saada Ruotsin kuningashuoneen jäsenen lisäksi vain ulkomainen valtionpäämies tai tähän rinnastettava henkilö. Ritarikunnan tuoreimmat ruotsalaiset jäsenet ovat Länsi-Göötanmaan herttua, prinssi Daniel, joka sai jäsenyyden avioituessaan kruununprinsessa Victorian kanssa 19.6.2010 sekä heidän tyttärensä prinsessa Estelle, joka sai jäsenyyden kastajaisissaan 22.5.2012.
Suomalaisia Serafim-ritareita ovat presidentit Carl Gustaf Emil Mannerheim (1919), Lauri Kristian Relander (1925), Pehr Evind Svinhufvud (1932), Kyösti Kallio (1938), Juho Paasikivi (1952), Urho Kekkonen (1956), Mauno Koivisto (1982), Martti Ahtisaari (1994), Tarja Halonen (2000) ja Sauli Niinistö (2012).
Ritarikunnan suurmestari on Ruotsin hallitseva kuningas tai kuningatar.
Helismaan pikajuna
Helismaan pikajuna on vuonna 2001 ilmestynyt Hectorin albumi, jolla hän esittää Reino Helismaan sanoittamia kappaleita.
Elefanttiritarikunta
Elefanttiritarikunta (), Tanskan vanhin ja arvokkain ansiomerkkiritarikunta, jonka Kristian V perusti 1. joulukuuta 1693.
Tämän yksiluokkaisen ritarikunnan merkki on vaalea timantein koristeltu elefantti, jota kannetaan vaaleansinisessä nauhassa. Elefanttiritarikunnan suurmestari on Tanskan hallitsija ja sen jäseneksi nimitetään nykyään lähinnä valtionpäämiehiä ja kuninkaallisia.
Suomalaisia ritarikunnan nykyisiä jäseniä ovat presidentit Martti Ahtisaari, Tarja Halonen ja Sauli Niinistö. Carl Gustaf Emil Mannerheimista tuli ritarikunnan jäsen vuonna 1919 hänen tehdessään valtionhoitajana valtiovierailun Tanskaan. Suomalaisia edesmenneitä ritarikunnan jäseniä ovat lisäksi presidentit Lauri Kristian Relander, J. K. Paasikivi, Urho Kekkonen ja Mauno Koivisto. Myös tunnettu kustaviaani, kreivi Gustaf Mauritz Armfelt oli ritarikunnan jäsen.
Ritarikunnan jäsen voi olla vain elossa oleva henkilö; tunnukset on palautettava ritarikunnalle hautajaisten jälkeen.
Marsalkka Mannerheim on ainoa poikkeus: Tanskan kuningashuone lahjoitti edesmenneen kuningas Fredrik VIII:n teettämän ns. matkakappaleen Elefanttiritarikunnan suurrististä nauhoineen sekä rintatähden museoitavaksi, koska Mannerheim oli ollut poikkeuksellisen merkittävä ritarikunnan jäsen. Tunnukset luovutti Tanskan prinssi Viggo ja ne ovat nykyään Helsingin Kaivopuistossa sijaitsevassa Mannerheim-museossa. Näistäkään kunniamerkeistä tärkein ei ole siis varsinainen jaettu kappale vaan entisen suurmestarin käyttökappale – Mannerheim-museon mukaan ainoa lajissaan.
Miss Skandinavia
Miss Skandinavia oli Finnartist Oy:n vuosittain järjestämä pohjoismainen kauneuskilpailu. Suomea kilpailussa edustivat Miss Suomi ja hänen ensimmäinen perintöprinsessansa. Kilpailu järjestettiin viimeisen kerran itsenäisenä syksyllä 2004, jolloin valittiin Miss Skandinavia 2005. Tämän jälkeen kilpailu yhdistettiin Miss Baltic Sean kanssa ja yhdistetty Miss Skandinavia ja Miss Baltic Sea valittiin vielä kahdesti, kunnes tämäkin kilpailu lopetettiin.
Lehtoimikkä
Lehtoimikkä eli imikkä ("Pulmonaria obscura" syn. "Pulmonaria officinalis" subsp. "obscura") on lemmikkikasveihin kuuluva eurooppalainen lehtokasvi. Aikaisemmin lehtoimikkää pidettiin rohtoimikän ("Pulmonaria officinalis") alalajina.
Monivuotinen lehtoimikkä kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Koko kasvi on karvainen. Lehtiä on kahdenlaisia. Keväällä kukkaverson lehdet ovat puikeita tai suikeita ja ruodittomia. Isot kesälehdet kasvavat vaakasuoran juurakon haaroissa ruusukkeena ja ovat pitkäruotisia, leveän herttamaisia ja suippoja. Kukinto on vähähaarainen kiemura. Ylimmät kukat ovat tukilehdettömiä. Kukat ovat suppilomaisia, viisihalkoisia ja muuttuvat punaisesta sinisiksi kukinnan aikana. Lehtoimikkä kukkii Suomessa touko-kesäkuussa.
Lehtoimikkä on eurooppalainen laji, jota tavataan Tanskasta, Saksasta ja Alppien alueelta itään Venäjän keskiosiin saakka. Eteläisimmät esiintymät ovat Pohjois-Kreikassa ja Bulgariassa, pohjoisimmat Keski-Ruotsissa ja Etelä-Suomessa. Lehtoimikkä on ainoa imiköiden ("Pulmonaria") suvun Suomessa luonnonvaraisena kasvava kasvi. Sitä tavataan paikoin yleisenä Etelä-Suomessa lähes Jyväskylän korkeudelle saakka, sekä Kaakkois- ja Itä-Suomessa Venäjän rajan tuntumassa Kiteen korkeudelle saakka.
Lehtoimikkä kasvaa ravinteisissa lehdoissa tai lehtometsissä. Lehtoimikkä on myös yleinen puutarhakasvi mutta tavataan vain harvoin puutarhakarkulaisena.
Lehtoimikkää on ainakin Ruotsissa käytetty aikaisemmin vihanneksena.
Arvid Lydecken
Otto Arvid Lydecken, nimimerkki Arvily () oli suomalainen kirjailija.
Lydecken vietti lapsuutensa Joensuussa, jossa hänen isänsä Ludvig Lydecken toimi Utran lasitehtaan isännöitsijänä. Lydeckenin äiti oli Natalie Winqvist ja puoliso vuodesta 1922 Maria Elisabet Andersen. Heidän pojastaan Kivi Jalmar Robert Lydeckenistä (s. 1927) tuli lääkäri, joka avioitui professori L. Arvi P. Poijärven tyttären Hilkka-Maija Tellervon (s. 1928) kanssa. Lydecken kirjoitti ylioppilaaksi 1903, opiskeli yliopistossa ja suoritti Suomen Liikemiesten Kauppaopiston kurssin 1906. Otavan kuvitusosaston hoitajana Lydecken toimi 1906–1916 ja sitten helsinkiläisen Strindbergin taidesalongin johtajana vuodesta 1917 kuolemaansa 1960 saakka. Tämän jälkeen johtajaksi tuli hänen leskensä Maria Elisabeth Lydecken. Lydecken toimitti lastenlehti "Pääskystä" yhdessä Anni Swanin ja Helmi Setälän kanssa. Lehti ilmestyi 1906–1935. Hän työskenteli myös Aamulehden toimittajana.
Lydecken sai intendentin arvonimen vuonna 1948. Lasten- ja nuortenkirjailijoille on vuodesta 1969 lähtien jaettu Arvid Lydecken -palkinto.
Lydecken kirjoitti runo-, satu-, kuva- ja seikkailukirjoja omalla nimellään ja nimimerkillä Arvily. Hän oli tieteiskirjallisuuden edelläkävijöitä Suomessa. Teoksessa "Tähtimaailmassa seikkailuja" (1912) hän julkaisi kertomuksia, jotka käsittelevät tieteiskirjallisia aiheita, kuten maahan kohdistuvaa hyökkäystä ja avaruusmatkailua. Muissakin poikakirjoissaan hän yhdisti rohkeasti kaukomaiden eksotiikkaa tuttuihin kotoisiin teemoihin. Lydecken kirjoitti myös muutamia yleistajuisia tietoteoksia kuvataiteista. Lydeckenin tunnetuimpia runoja on "Telefooni Afrikassa", jonka hän sovitti vanhan kansanlaulun säveliin. Monet muutkin hänen runosaduistaan ovat yhä elävää lastenrunoutta.
Lydecken julkaisemia runokokoelmia ovat muun muassa seuraavat:
Lydecken julkaisi myös useita muita teoksia, kuten seuraavat:
Nurse With Wound
Nurse With Wound (tunnetaan myös lyhenteellä "NWW") on brittiläinen industrialyhtye, jonka perustivat "Steven Stapleton", "John Fothergill" ja "Heman Pathak" vuonna 1978. Yhtyeen aikaisimmat levytykset olivat pikaisesti tehtyjä ja niitä pidettiin yleisesti industrial-musiikkina, mutta yhtye painotti musiikkinsa perustuvan vapaaseen improvisaatioon ja krautrockiin.
Vuoteen 1981 mennessä Stapleton oli ainoana jäljellä alkuperäisestä triosta ja siten pitää vuoden 1982 "Homotopy To Marie" -julkaisua ensimmäisenä aitona Nurse With Wound -levytyksenä. Stapletonin musiikki onkin hyvinkin äärimmilleen vietyä kokeilunhalua, dadaistiset äänimaailmat yhdistelevät useita musiikkisuuntauksia.
NWW on periaatteessa Stapletonin oma sooloprojektinsa, mutta sen parissa on työskennelleet lukemattomat muut artistit, kuten Current 93:n "David Tibet", Coilin "John Balance", Death in Junen "Douglas Pierce" ja Whitehousen "William Bennett".
Green (albumi)
Green on R.E.M:n kuudes studioalbumi ja heidän ensimmäinen albuminsa suurelle Warner Bros. -levy-yhtiölle I.R.S. Records -pienlevy-yhtiövuosien jälkeen. Se julkaistiin Yhdysvalloissa vaalipäivänä vuonna 1988.
Green on levy, joka muutti yhtyeen college radio -yhtyeestä maailmanluokan ryhmäksi. "Stand" nousi Yhdysvaltojen singlelistalla kuudenneksi ja Green myi tuplaplatinaa. Levyn julkaisua seurasi tammi-marraskuun 1989 kestänyt Green-maailmankiertue. Green nousi Yhdysvaltojen listalla sijalle 12 ja Isossa-Britanniassa sijalle 27.
"World Leader Pretend" oli ensimmäinen R.E.M.-laulu, jonka sanat oli painettu levykanteen. Kannesta puuttuu albumin yhdestoista kappale. Se tunnetaan tavallisesti nimellä "(Untitled)" (tai "11th Untitled Song"). Green oli myös ensimmäinen R.E.M.-levy, jolla Peter Buck soitti mandoliinia. Levyn vinyyliversion kannessa sen nimessä on kirjain R korvattu numerolla 4 (G4EEN).
Kaikki laulut Berry, Buck, Mills ja Stipe.
Baranavitšy
Baranavitšy (, , ) on kaupunki Valko-Venäjän Brestin alueella. Vuonden 2009 väestönlaskennassa kaupungin väkiluku 168 240, ja se oli Valko-Venäjän kahdeksanneksi suurin kaupunki. Se on merkittävä rautateiden risteyspaikka, yliopisto- ja varuskuntakaupunki. Tärkeänä kaupunkina se oli hallinnollisesti suoraan maakuntahallinnon alaisuudessa.
Kaupungilla on useita ystävyyskaupunkeja, joihin kuuluu Heinola.
Ensimmäinen maininta "Baranowicze"-nimisestä kylästä on vuodelta 1706. Tuolloin kylä oli puolalaisen "Rozwadowskin" suvun yksityisomaisuutta. Puolan jaoissa kaupunki siirtyi keisarilliselle Venäjälle. Vuonna 1870 siitä tuli merkittävä Varsova—Moskova- ja Vilna—Lviv-ratojen välietappi. Väkiluku alkoi nopeasti kasvaa, vuonna 1883 asukkaita oli jo lähes 2 000 ja 1897 jo 4 600, joista noin puolet juutalaisia. Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa kaupunki siirtyi takaisin Puolan haltuun, jolloin se sai myös kaupunkioikeudet. Vuonna 1921 asukasluku oli jo yli 11 000, joista 67 % puolalaisia ja loput pääasiassa valkovenäläisiä, puolalaisia ja venäläisiä. Vuoteen 1939 mennessä asukasluku kasvoi lähes 30 000:een.
Vuonna 1939 Neuvostoliitto miehitti kaupungin ja alueelle tuli yli 3 000 juutalaispakolaista Saksan miehittämiltä alueilta. Kesäkuussa 1941 Saksa miehitti alueen ja saman vuoden elokuussa perustettiin ghetto yli 12 000:lle juutalaiselle, joista suurin osa siirrettiin seuraavan vuoden aikana keskitys- ja tuhoamisleireille. 8. kesäkuuta 1944 puna-armeija miehitti kaupungin ja koko alue siirtyi osaksi Neuvostoliittoon kuulunutta Valkovenäjän sosialistista neuvostotasavaltaa. Tuolloin myös puolalainen nimi "Baranowicze" muutettiin nykyiseen venäläiseen asuunsa. Neuvostoaikana kaupunki teollistui huomattavasti. Vuonna 1991 siitä tuli osa itsenäistynyttä Valko-Venäjää.
Kaupungissa toimii Baranovitšin valtiollinen yliopisto.
Kaupungissa on varsin kattava ja edullinen bussiverkosto.
Baranavitšy on merkittävä rautateiden risteysasema; rautateitse kaupungista pääsee kuuteen suuntaan. Kaupungissa on kaksi keskeistä rautatieasemaa: Baranavitšyn keskusasema ja Baranavitšyn Polesian asema. Rautatielinjoista tärkein on Minsk-Baranovitšy-Brest, jota rataa pitkin kulkee junia Varsovasta ja Brestistä Moskovaan. Muita merkittäviä rautatieyhteyksiä ovat linjat Mahiljou-Asipovitšy-Slutsk-Baranavitšy ja etelästä pohjoiseen vievä Luninets-Baranavitšy-Lida-Vilna.
Tieyhteyksistä huomattavin on moottoritie M1 (E30) Minsk-Baranavitšy-Brest, joka muodostaa samalla nopeimman valtatieyhteyden Minskistä ja Moskovasta Varsovaan.
Kaupungin eteläosissa on Baranavitšyn lentotukikohta, jonka kiitotie on 2,9 kilometriä pitkä.
Melankolia
Melankolia on nykymerkityksessään alakuloisuutta, raskasmielisyyttä tai epämääräistä masennusta. Siihen liittyy aloitekyvyttömyyttä ja haluttomuutta tehdä mitään, tai kyvyttömyyttä innostua asioista. Melankolia tarkoittaa myös katkeransuloisuutta, jossa henkilö saa helpotusta negatiivisista asioista.
Sana melankolia tulee kreikan termistä "melaina kholee", joka tarkoittaa mustaa (melas) sappea (kholee). Alkujaan melankolia oli nimitys mustan sapen aiheuttamalle mielisairaudelle: humoraaliopin mukaan melankolia johtui mustan sapen ylituotannosta. Nykyisin melankolia mielletään depressioksi, suruksi, maniaksi tai nostalgiseksi ikäväksi.
Taiteessa ja kirjallisuudessa melankolia on innoittanut muun muassa Albrecht Düreria ja J. W. Goethea.
Lenny White
Lenny White (oik. Leonard White III, s. 19. joulukuuta 1949, New York) on yhdysvaltalainen jazzia ja rockia soittava rumpali.
Rumpalina itseoppinut White aloitti uransa New Yorkin paikallisissa yhtyeissä ja soitti usein esimerkiksi Jackie McLeanin kanssa 1960-luvun lopulla. Vuonna 1969 hän oli kohonnut muusikkopiireissä jo niin korkeaan asemaan, että pääsi mukaan Miles Davisin kuuluisalle "Bitches Brew" levylle. Vuosina 1973–1976 White oli mukana Chick Corean Return to Forever -fuusioyhtyeessä. Nämä Corean ja Davisin kanssa tehdyt levyt ovat levytykset, joista White parhaiten tunnetaan. Return to Foreverin riveissä White sävelsi myös muutamia kappaleita. Yhtyeen lopettamisen jälkeen vuonna 1976 White julkaisi kaksi soololevyä Atlantic -yhtiölle, joista etenkin "Venusian Summer" on saanut hyviä arvioita, joskin levyä on nykyään vaikea löytää.
Tämän jälkeen White on soittanut esimerkiksi yhtyeissä Twenniynine, Jamaica Boys, Echoes of the Era sekä Griffith Park. Vuosien varrella hän on työskennellyt esimerkiksi Freddie Hubbardin, Joe Hendersonin, Woody Shaw'n, Gato Barbierin, Gil Evansin, Stanley Clarken sekä Stan Getzin kanssa. Lenny White.jpg
Kolmisoutu
Kolmisoutu eli trieeri () tai trireemi () oli antiikin aikana yleinen soudettava sotalaiva eli kaleeri. Kolmisoudussa oli airoja kolmessa rivissä kummallakin puolella. Neli- ja viisisouduissa oli oletettavasti myös kolme airoparia, mutta yhdessä airossa oli useampia soutajia.
Kolmisoutuja käyttivät ensimmäisinä foinikialaiset. Myös antiikin kreikkalaiset käyttivät kolmisoutuja.
Il-kaanien valtakunta
Il-kaanien valtakunta oli yksi Mongolivaltakunnan neljästä osasta, ja sen hajottua itsenäinen valtakunta. Se sijaitsi Persiassa (nyk. Iran), ja siihen kuului myös nykyinen Irak, Afganistan, Azerbaidžan ja läntinen Pakistan.
Valtakunnan juuret ulottuvat Tšingis-kaanin valloituksiin vuosina 1219-1224, mutta sen varsinainen perustaja oli Tšingis-kaanin pojanpoika ja suurkaanien Möngken ja Kublain veli Hülegü. Hän sai 1250-luvulla Möngkeltä tehtävän valloittaa muslimien alueet Egyptiin asti. Tuhoisa sotaretki, jonka yhteydessä muun muassa Bagdad hävitettiin täysin, pysähtyi kuitenkin Palestiinaan Möngken kuoltua. Kublai-kaanin tultua valituksi suurkaaniksi, Hülegü palasi hallitsemaan maitaan. Il-kaani tarkoittaa "alikaania", ja viittaa muodolliseen alistumiseen Kublai-kaanin Pekingissä sijainneelle valtaistuimelle. Hülegün perilliset hallitsivat aluetta kahdeksan vuosikymmentä kääntyen lopulta islamiin. Il-kaanit jatkoivat sotimista mamelukkeja vastaan, mutta eivät saaneet heitä kunnolla lyödyksi ja joutuivat lopulta luopumaan valtapyrkimyksistään Syyriassa. Riita mamelukkien kanssa oli niin katkera, että il-kaanit pyrkivät vielä islamiin kääntymisen jälkeenkin liittoutumaan Euroopan kristittyjen kanssa mamelukkeja vastaan. Il-kaanien epäonnistumiseen Syyriassa vaikuttivat suuresti vihollisuudet pohjoisessa sijainneen toisen mongolivaltion Kultaisen ordan kanssa.
Il-kaanit olivat aluksi buddhalaisia, mutta kaanien käännyttyä islamiin alettiin alistaa buddhalaisia ja kristittyjä. Viimeisen kaanin kuoltua 1335, valtakunta hajosi nopeasti ja jakautui useisiin seuraajavaltioihin. Viimeinen il-kaanin titteliä tavoitellut murhattiin 1353.
Inkarnaatio
Inkarnaatio, sananmukaisesti ”lihaksi tuleminen”, tarkoittaa yleensä jumalallisen olennon ihmiseksi syntymistä. Kristillisessä teologiassa inkarnaatio merkitsee sitä, että Jumala tuli ihmiseksi Jeesuksessa (Joh. 1:14).
Ryhmy ja Romppainen
Ryhmy ja Romppainen -kirjat ovat Armas J. Pullan kirjoittama sotilasseikkailusarja, johon kuuluu 14 kirjaa vuosilta 1940–1967. Pullan luomat kansanomaiset hahmot vääpeli Kalle Ryhmy ja vänrikki Ville Romppainen nousivat suureen suosioon sotatalvena 1940.
Vääpeli Ryhmy ja vänrikki Romppainen eivät ole toimintasankareita vaan veijareita, jotka taistelevat vihollista vastaan lähinnä nokkeluudella ja sanailulla. He ovat urheita ja "viisaasti höperöitä" mutta inhoavat turhantärkeyttä, byrokratiaa ja isoja herroja. Heidän tärkein aseensa on puukalikka ja paras ystävänsä "kevyt kenttäkissa" Mörökölli. He välttävät vihollisten tappamista: sen sijaan he "kalauttavat" eli iskevät vastustajaa puukalikalla päähän takaa käsin. Vakiovihollinen on venäläinen toveritar komissaari Natalia Vengrovska, joka on mielettömästi rakastunut Ryhmyyn – jota puolestaan asia jopa kauhistuttaa.
Ryhmy ja Romppainen ylenevät nopeasti. Ryhmy on aluksi sotamies, sitten kersantti ja lopulta vääpeli. Kirjassa "Jees, mullikuhnuri!" molemmista tulee Mannerheim-ristin ritareita. He löytävät Laatokalta Läskelän itäpuolelta suuren proomun, jossa on kuusi tuliterää panssarivaunua. Proomun omistuksesta joudutaan käymään hiukan myöhemmin kipakka kamppailu venäläisen vartioveneen kanssa. Matkassa ollut TK-mies Pupunen kirjoittaa asiasta repäisevän artikkelin "Mullikuhnurien suururotyö", ja Mannerheim-ristit tulevat miltei paluupostissa.
Ryhmy ja Romppainen -kirjoja käytettiin jatkosodan aikana propagandatarkoituksiin. Valvontakomission määräyksestä monet Ryhmy ja Romppainen -kirjat jouduttiin poistamaan yleisistä kirjastoista, koska niissä venäläiset sotilaat esitettiin laiskoina, likaisina, tahdottomina ja typerinä.
Armas J. Pulla ei kuitenkaan käsittele myöskään suomalaisia upseereita silkkihansikkain: heidät esitetään usein hyvin tärkeilevinä, byrokraattisina, hidasälyisinä ja virkaintoisina. Kirjassa "Jees, hapankaalia, señor, sanoi vääpeli Ryhmy" sankarit joutuvat Nicaraguaan, joka oli julistanut sodan Suomelle. Nicaragualaiset esitetään tyypillisenä mahtailevana ja tappelunhaluisena sotilasdiktatuurina, jotka saavat sisällissodan aikaan siitä, pitäisikö maan radiossa soittaa sinfonioita vai iskelmiä.
Kirjojen pohjalta tehtiin kolme elokuvaa. Päämaja piti "Jees ja just" -elokuvaa suomalaista sotilasta halventavana. Syksyllä 1944 sensuuri kielsi "Jees ja just" -elokuvan Neuvostoliittoa loukkaavana. Elokuva hyväksyttiin videolevitykseen vasta vuonna 1988. Ryhmyä esitti Oiva Luhtala, Romppaista Reino Valkama ja Vengrovskaa Kirsti Hurme.
Alex Tanguay
Alexandre ”Alex” Tanguay (s. 21. marraskuuta 1979 Sainte-Justine, Quebec, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkohyökkääjä.
Tanguay pelasi ennen NHL-uraansa Halifax Mooseheadsissa QMJHL-juniorisarjassa. Colorado Avalanche varasi hänet ensimmäisen kierroksen kahdentenatoista pelaajana. Tanguay pelasi kuitenkin vielä kauden 1998–1999 QMJHL:ssä ja teki toivuttuaan aivotärähdyksestä 61 pistettä 30 ottelussa. Häntä pidettiin yhtenä NHL:n lupaavimmista pelaajista.
NHL:ään Tanguay nousi Coloradon joukkueeseen kaudella 1999–2000. Hän pelasi hyvän tulokas]kauden ja vielä paremman toisen kauden. Toisella kaudellaan Tanguay oli mukana Coloradon Stanley Cupin voittaneessa joukkueessa. Hän oli merkittävässä roolissa Stanley Cup -voitossa, sillä hän teki mestaruuden ratkaisseessa seitsemännessä ottelussa New Jersey Devilsiä vastaan ottelun kaksi ensimmäistä maalia ja syötti Joe Sakicin viimeistelemän 3–0-maalin Coloradon 3–1-voittoon päättyneessä ottelussa. Kolmas kausi oli Tanguayn heikoin kolmen vuoden sopimuskaudestaan. Hän teki kuitenkin Coloradon kanssa sopimuksen myös kaudesta 2002–2003.
Seuraavat kaudet olivat jälleen Tanguaylta parannusta edelliseen. Kaudella 2003–2004 hän teki 69 pelissä pisteet 25+54 ja oli koko NHL:n pistepörssin kymmenes 79 pisteellään. Tanguay sai kauden jälkeen ison palkankorotuksen välimieskäsittelyn jälkeen. peruuntui NHL:ssä työtaisteluiden takia. Tanguay pelasi Euroopassa Sveitsin pääsarjassa HC Luganossa kuusi ottelua.
Tanguay palasi Coloradoon kaudeksi 2005–2006 ja oli joukkueensa toiseksi paras pistemies 78 pisteellään Joe Sakicin jälkeen. edeltäneessä kaupankäynnissä Calgary Flames hankki Tanguayn pelaajaoikeudet vaihdossa Jordan Leopoldiin ja kahteen varausoikeuteen. Tanguay teki myöhemmin samana kesänä kolmen vuoden sopimuksen Calgaryn kanssa. Calgaryssä Tanguay pelasi loistavan ensimmäisen kauden tehden 81 pistettä 81 ottelussa. Hän oli kuitenkin vaikeuksissa kaudella 2007–2008. Tanguay jäi kaudella hänelle vaatimattomaan 18 maaliin ja 58 pisteeseen.
Fatimidit
Fatimidit tai fatimidien kalifaatti oli šiiamuslimien dynastia, joka hallitsi suurta osaa Pohjois-Afrikasta vuodesta 910 vuoteen 1171.
Fatimidit kuuluivat nykyisin šiialaisten vähemmistöä edustavaan ismailiittien suuntaukseen. Dynastian vuonna 909 perustanut, Pohjois-Afrikkaan siirtynyt Ubayd Allah al-Mahdi Billah esitti olevansa ismailiittien kätkeytyneen imaamin, Ismail bin Jafarin perillinen ja vaati valtaa koko muslimimaailmassa. Hän sai pian haltuunsa koko Keski-Maghrebin, johon kuuluivat nykyiset Marokko, Algeria, Tunisia ja Libya. Sitä hallittiin Tunisiaan perustetusta pääkaupungista käsin. Fatimidit valloittivat Egyptin 972, siirsivät pääkaupunkinsa Kairoon ja haastoivat vakavasti sunnalaisen abbasidien kalifaatin. Fatimidien hallitseman alueen väestö ei laajassa mitassa kääntynyt ismailiiteiksi, vaan pysyi enimmäkseen sunnalaisina. Egyptissä oli myös merkittävä kristitty väestö.
Vuonna 1040 Pohjois-Afrikan hallitsijat julistivat itsenäistyneensä fatimideista, ja vuodesta 1070 fatimidien vallan Levantin rannikolla haastoivat turkkilaiset ja sitten ristiretkeläiset, niin että fatimidien alue pieneni kunnes se käsitti enää Egyptin. Saladin valloitti Egyptin 1169 ja perusti aijubidien sunnadynastian. Fatimidit olivat viimeinen merkittävää valtiota hallinnut šiiadynastia kunnes safavidit nousivat valtaan Persiassa 1500-luvulla.
Out of Time
Out of Time on R.E.M:n maaliskuussa 1991 julkaistu seitsemäs albumi.
Tammikuussa 1990 R.E.M. alkoi harjoitella kappaleita Out of Timelle. Albumi äänitettiin valmiiksi heinä-lokakuussa 1990 John Keanen ja Bearsvillen studioilla. Sen ensimmäinen single "Losing My Religion" julkaistiin helmikuussa 1991.
"Losing My Religion" oli välittömästi suuri hitti ympäri maailman, eikä vähiten Tarsem Singhin ohjaaman videon ansiosta. Siitä tuli klassinen radiohitti ja yksi 1990-luvun tunnetuimmista pop-kappaleista. Muun muassa sen ansiosta albumi "Out of Time" nousi listaykköseksi sekä Yhdysvalloissa että Isossa-Britanniassa. "Out of Timea" promotoitiin ainoastaan pienellä akustisella kiertueella, johon sisältyi "MTV Unplugged" -sessio huhtikuussa 1991. Albumi palkittiin vuonna 1991 Grammy-palkinnolla parhaana vaihtoehtomusiikin levytyksenä.
Albumilla vieraili kaksi laulusolistia: "Shiny Happy Peoplessa" The B-52's:n Kate Pierson ja "Radio Songilla" rap-artisti KRS-One. Kappaleet "Near Wild Heaven" ja "Texarkana" Michael Stipen sijaan laulaa basisti Mike Mills.
Kaikki kappaleet Berry, Buck, Mills ja Stipe.Jousisovituksista kappaleissa #1, #3, #4, #5, #6, #8 ja #9 vastasi Mark Bingham.
Lintulan luostarin kirkko
Lintulan Pyhän Kolminaisuuden kirkko on ortodoksinen kirkkorakennus Lintulan nunnaluostarin yhteydessä Heinävedellä. Kirkon suunnitteli Vilho Suonmaa ja se rakennettiin kevyistä lohkotiilistä. Kirkko valmistui vuonna 1973. Kirkko on pyhitetty Pyhälle Kolminaisuudelle samoin kuin Kivennavalla ennen sotia sijainnut Lintulan luostarin alkuperäinen kirkko. Arkkipiispa Paavali vihki kirkon käyttöön.
Kirkko on tasakattoinen ja lähes neliön muotoinen. Etuoven yllä on avonainen kellotorni, jossa on seitsemän kelloa. Eteisestä laskeutuu portaat alemmas kirkkosaliin. Kirkkosalin katolla on kupoli, jonka ikkunoista lankeaa valoa saliin.
Ikonostaasissa ja muualla kirkossa on monia kirkkoa varten maalattuja ikoneja sekä vanhempia ikoneja, kuten Jerusalemin Jumalanäidin ikoni Kivennavalla sijainneesta kirkosta. Kuuluisa ikonimaalari Petros Sasaki, joka on haudattu luostarin hautausmaalle, on maalannut osan ikonostaasin ikoneista sekä alttarilla olevan suuren ikonin.
Suomen maakuntatunnukset
Suomen maakunnilla on useita erilaisia maakuntatunnuksia. Yleisimmin maakunnilla on vaakuna, nimikkolintu, -kala, -kasvi ja -kivi. Vuonna 2011 valittiin jokaiselle Suomen maakunnalle myös maakuntajärvi. Myös vanhat isännänviirit voidaan katsoa maakunnallisiksi tunnuksiksi. Maakunnalla voi myös olla lippu. Maakuntatunnuksiin rinnastuvat myös maakuntalaulut.
Seitsemällä maakunnalla ei ole nimikkoeläintä: Etelä-Karjala, Etelä-Savo, Itä-Uusimaa, Kainuu, Keski-Pohjanmaa, Pohjois-Karjala ja Päijät-Häme.
Maakuntalinnut valittiin vuonna 1985 Lintutieteellisten yhdistysten liiton (nykyisin BirdLife Suomi) järjestämässä yleisöäänestyksessä, johon osallistui 5500 vastaajaa. Laulujoutsen oli valittu kansallislinnuksi jo 1981.
Suomen Matkailuliitto ja Geologian tutkimuskeskus järjestivät vuonna 1989 äänestyksen Suomen maakuntakivistä. Ääniä tuli yhteensä yli 20 000 kpl. Vuosien mittaan maakuntakivet ovat hivenen muuttuneet muun muassa maakuntien uudelleennimeämisen takia. Suomen kansalliskivi on graniitti.
Ilmari Pimiä
Ilmari Eino Pimiä (19. kesäkuuta 1897 Kivennapa – 22. marraskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja runoilija, kuvataiteilija ja piirustuksenopettaja.
Ilmari Pimiän vanhemmat olivat Kivennavan suntio ja koulumestari Mikko Pimiä ja Anni Veijalainen. Pimiä kirjoitti ylioppilaaksi Terijoen yhteiskoulusta 1916 ja suoritti piirustuksenopettajan tutkinnon Taideteollisessa keskuskoulussa 1926. Hän toimi 1920-luvulta lähtien piirustuksenopettajana mm. Tampereen tyttökoulussa ja Tampereen klassillisessa lukiossa 1926–27, Viipurin klassillisessa lyseossa ja Viipurin uudessa yhteiskoulussa vuosina 1927–1940 sekä Helsingin Kirkkopuiston tyttökoulussa 1940–1965. Rajavartijana Kannaksen rajavartiostossa Pimiä työskenteli 1922–1923. Hänen opettajanuransa jatkui 1960-luvun puoliväliin saakka. "Karjalan Aamun" toimittajana hän oli 1942–1950.
Pimiä oli Olavi Paavolaisen lapsuudenystävä ja eli väkevästi mukana Tulenkantajien vaiheissa. Pimiän kirjallinen ura alkoi yhteiskokoelmista "Nuoret runoilijat" (1924) ja "Hurmioituneet kasvot" (1925). Hänen oma esikoiskokoelmansa "Näkinkenkä" ilmestyi 1926. Hän kirjoitti runotekstit Karjalan liiton muistojulkaisuun "Rakas entinen Karjala", joka ilmestyi 1942, ja toimi muutenkin teoksen avustajana. Teoksen toimitti Olavi Paavolainen. Sodan jälkeen Pimiä tuli tunnetuksi karjalaisrunoilijana, joka tulkitsi kotinsa menettäneiden evakkojen tuntoja. Hänen viimeinen julkaistu teoksensa "Jäivät seudut rakkahimmat" (1980) sisältää muistoja Karjalasta.
Volta
Volta voi viitata seuraaviin:
Valamon luostarin talvikirkko (Heinävesi)
Valamon luostarin talvikirkko Heinävedellä sijaitsee luostarin pääkirkon yhteydessä. Se on pyhitetty Valamon luostarin pyhittäjäisien Sergei ja Herman Valamolaisten muistolle. Valamon luostarin pääkirkko ja talvikirkko noudattavat pohjoisvenäläisen ortodoksiluostarin arkkitehtuuria, ja luostarissa on siten tyylin mukaan erillinen talvikirkko.
Luostarin pääkirkon ja talvikirkon on suunnitellut arkkitehti Ivan Kudrjavzev.
Talvikirkon ikonostaasi mukailee 1500- ja 1600-lukujen tyyliä. Osa sen ikoneista on peräisin Laatokan Valamosta ja osa on uudempia. Kirkon ulkoseinällä on mosaiikkityö, joka kuvaa Sergeitä ja Hermania,ja sen katolla on pieni sipulikupoli.