Tagalog
Tagalog on yksi tärkeimmistä Filippiineillä puhutuista kielistä. Se kuuluu austronesialaisten kielten haaraan länsi-malaiji-polynesialaiset kielet, eli se on sukua muun muassa indonesian ja malaijin kielille, ja sen standardisoitu muoto filipino on yksi Filippiinien kahdesta virallisesta kielestä. Sen tärkein puhuma-alue on Luzonin saari. Vuoden 2000 väestönlaskennassa 21 485 927 filippiiniläistä ilmoitti sen äidinkielekseen, mikä on lähes kolmasosa valtion väestöstä. Yli puolet filippiiniläisistä kuitenkin osaa sitä jossain määrin. Tagalog on myös Yhdysvaltain kuudenneksi puhutuin kieli siirtolaisuuden seurauksena.
Sana "tagálog" tulee muodosta "tagá-ílog", joka taas tulee etuliitteen "tagá-" 'jonkin paikan asukas' (vrt. suomen "-lainen") ja sanan "ílog" 'joki' yhdistelmästä; sen alkuperäinen merkitys on 'joenvarren asukas'. Tagálogin historian tuntemusta rajoittaa se, että kielestä ei ole kirjoitettuja lähteitä ennen espanjalaisten saapumista 1500-luvulla. Kielitieteellisten metodien perusteella on kuitenkin arvioitu, että kieli ja sen lähisukulaiset ovat lähtöisin Mindanaon saariryhmän koillisosasta tai itäiseltä Visayasilta.
Ensimmäinen tagalogilla kirjoitettu kirja on "Doctrina Cristiana" (Kristillinen oppi) vuodelta 1593. Se kirjoitettiin espanjaksi ja kahdella tagalogin transkriptiolla: toinen Babayin-kirjaimistolla (ks. alla) ja toinen latinalaisilla kirjaimilla.
Kielen historian aikana se on saanut vaikutteita varsinkin espanjasta, min-kiinasta (Fujianin kiina), englannista, malaijista ja Pohjois-Filippiineillä puhutuista sukulaiskielistään.
Tagalogissa on 21 foneemia: 16 konsonanttia ja viisi vokaalia. Tavurakenne on suhteellisen yksinkertainen. Jokaisessa tavussa on vähintään yksi konsonantti ja yksi vokaali.
Ennen espanjalaisten tuloa tagalogissa oli kolme vokaalia: /a/, /i/ ja /u/. Espanjasta lainattujen sanojen mukana kieleen tuli myös vokaalit ja /o/. Neljä tärkeää diftongia ovat .
Alla on taulukko tagalogin konsonanteista. Äng-äänne (velaarinen nasaali) voi esiintyä kaikissa asemissa, myös sananalkuisena, toisin kuin useimmissa eurooppalaisissa kielissä mukaan lukien suomi.
Sanapaino on tagalogissa foneeminen. Pääpaino esiintyy joko sanan viimeisellä tai toiseksi viimeisellä tavulla. Pää- ja sivupaino pidentää kyseisen tavun vokaalin, paitsi sanan viimeisellä tavulla.Ennen kuin espanjalaisten siirtomaavallan myötä siirryttiin latinalaisiin aakkosiin, käytettiin suhteellisen laajasti Babayin-abugidaa (kirjoitusjärjestelmää, jossa yksi merkki ilmaisee konsonanttia ja sen yhteydessä oleva vokaali ilmaistaan tarkemerkillä), joka kuuluu ns. brahmilaisiin kirjoitusjärjestelmiin, eli se polveutuu alkuaan Devanagari-kirjoituksesta, jota alun perin käytettiin sanskritin kirjoittamiseen. Sen edeltäjät ovat ilmeisesti kulkeutuneet Filippiineille Jaavan ja Sulawesin kautta, sillä näillä saarilla on käytetty samankaltaisia järjestelmiä.
1900-luvun alkupuolelle tagalogia kirjoitettiin monilla eri espanjan ortografiaan pohjautuvilla järjestelmillä. Kun tagalogista tuli kansallinen kieli vuonna 1937, kieliopintutkija Lope K. Santos esitti kahdenkymmenen kirjaimen aakkoston nimeltä "balarilà" (A B K D E G H I L M N Ng O P R S T U W Y).
Aakkostoa on sittemmin muokattu, ja uusimman, vuonna 1987 tehdyn uudistuksen seurauksena tagalogia kirjoitetaan seuraavilla 28 kirjaimella:
A B C D E F G H I J K L M N Ñ Ng O P Q R S T U V W X Y Z
Tarkemerkkejä ei normaalissa kirjoituksessa merkitä. Niitä kuitenkin käytetään sana- ja oppikirjoissa tarkentamaan ääntämystä.
Tarkemerkkejä on kolmenlaisia:
Akuutti aksentti eli pahilís
Graavi aksentti eli paiwà
Sirkumfleksiaksentti eli pakupyâ
Genetiivin tunnus "ng" ja monikon tunnus "mga" ovat lyhenteitä ja lausutaan "nang" ja "mangá" .