Lea Joutseno
Lea Ruth Margit Joutseno (ent. Jönsson, 6. marraskuuta 1910 Helsinki – 20. kesäkuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen elokuvanäyttelijä ja kielenkääntäjä. Hän tuli kuuluisaksi 1940-luvun vaaleana elokuvakomediennena ja Valentin Vaalan luottonäyttelijänä. Hänen räiskyvänpirteä ja suorasukainen luonteensa loi viihdettä toisen maailmansodan, vaaran vuosien ja pula-ajan suomalaisille. Hän tulkitsi elokuvissaan niin kutsuttuja flapper-hahmoja, 1900-luvun moderneja ja optimistisia naistyyppejä. Uransa lopulla Joutseno suomensi useita Disney-elokuvia. Joutseno kuului Helena Karan ja Regina Linnanheimon ohella niihin harvoihin suomalaisiin elokuvatähtiin, joilla ei ollut teatteritaustaa. Joutseno koki yksityiselämässään paljon epäonnea; hän jäi leskeksi kahdesti.
Lea Joutseno syntyi Ernst Gunnar Rafael Jönssonin ja Jenny Emilia Haapasen perheeseen, jonka sukunimi muutettiin myöhemmin Joutsenoksi. Joutsenon musikaaliseen sukuun kuului myös Ernst Joutsenon sisar Astrid, joka teki uran pianistina. Lea Joutsenolla oli kaksi nuorempaa sisarusta, Maj-Lis ja Kullervo. Perhe asui alkuun Helsingissä, sittemmin Savonlinnassa. Jenny Haapasen kuoltua Lea muutti Poriin isoäitinsä hoiviin. Ylioppilaaksi hän kirjoitti Helsingissä. Hänen mielessään kangasteli hammaslääkärin ammatti, mutta siihen kouluttautuminen osoittautui taloudellisesti mahdottomaksi. Niinpä kielitaitoinen neiti Joutseno päätyi kielenkääntäjäksi Suomi-Filmiin. Hän osasi suomen ja ruotsin lisäksi saksaa, englantia ja ranskaa.
Lea Joutseno näytteli naispääosan yhdeksässä elokuvassa vuosina 1941–1948. Useimmat olivat komedioita ja kahta lukuun ottamatta Valentin Vaalan ohjaamia. Miesosissa nähtiin usein Tauno Majuri ja Tapio Nurkka.
Joutsenon elokuvaura alkoi vaatimattomilla sivuosilla Vaalan elokuvissa. Ensimmäisen roolinsa hän sai 1937 elokuvasta "Juurakon Hulda" sattumalta, kun Vaalan mielestä hänellä sattui töissä olemaan yllään juuri sihteerin osaan sopiva kävelypuku. Vuonna 1939 valmistuneessa elokuvassa "Rikas tyttö" Joutsenolla oli merkittävä sivuosa Leana, ja hänen suorituksensa keräsi arvostelijoiden kehut. Ensimmäinen pääosa Joutsenon uralla oli Leilan rooli Vaalan komediassa "Morsian yllättää" huhtikuussa 1941. Sekä yleisö että kriitikot olivat tyytyväisiä Joutsenon suoritukseen. Hänen puhetyylinsä ja olemuksensa olivat luonnollisia vailla teatraalisuuden häivääkään. Hilja Valtosen aiheeseen pohjautuvassa "Varaventtiilissä" (1942) hän näytteli Pohjanmaalle muuttavaa savolaisopettajaa. Kriitikot kiittelivät hänen suoritustaan hyväksi muutoin melko latteaksi luonnehtimassaan teoksessa. Samana vuonna ensi-iltansa saanut "Hopeakihlajaiset" ei myöskään ollut arvostelumenestys, eikä Joutseno itsekään pitänyt Railin roolistaan.
Vuosina 1943–1946 valmistui neljän vauhdikkaan ja yleisöä hyvin vetäneen komedian rypäs; niiden käsikirjoitukset syntyivät Lea Joutsenon, ohjaaja Vaalan ja kirjailija Kersti Bergrothin eli Tetin yhteistyönä. Huhtikuussa 1943 valkokankaille tuli "Neiti Tuittupää", jossa Joutsenolla oli nimiosa. Arvostelijoiden mielestä hänen roolisuorituksestaan elämälleen suuntaa hakevana Anna Tipuli Pusuna puuttui aiemmista elokuvista tuttu pirteys. Seuraavana syksynä sai ensi-iltansa "Tositarkoituksella", jossa Joutseno oli ensi kerran mukana myös käsikirjoittajana. Hän näytteli Anjaa, ministerin tytärtä, joka lähtee maatalouspalvelukseen. Komedia syntyy ajalle tuttuun tapaan roolihahmojen sijoittamisesta näille mahdollisimman outoon ympäristöön. Elokuvan vastaanotto oli nuivahko, eräät pitivät sitä jopa talkooaatteen halventamisena. Kriitikot antoivat Joutsenon roolisuorituksesta kuitenkin kiitettävän arvion.
Jatkosodan jälkeen lokakuussa 1944 astui ensi-iltoihin "Dynamiittityttö". Siitä tuli sekä yleisö- että arvostelumenestys. Joutseno palkittiin osastaan Marjana parhaan naispääosan Jussi-patsaalla. Seuraavan vuoden Joutseno-uutuus oli ihmissuhdekomedia "Vuokrasulhanen". Kriitikot luonnehtivat Joutsenoa "armoitetuksi komedienneksi". Elokuvaakin pidettiin onnistuneena, joskaan se ei arvioiden mukaan yltänyt "Dynamiittitytön" tasolle. Vuoden 1946 Joutseno-komedia oli "Viikon tyttö". Keskiluokkaisia opettajattaria ja tasokkaita seurapiirinaisia näytellyt Joutseno sai tulkittavakseen niin sanotun työläisnaisen roolin. Vastanäyttelijänä hänellä oli Tauno Palo. Elokuva sai aikalaiskriitikoilta heikohkot arviot. Joutsenon joutsenlaulu näyttelijänä oli vauhdikas elokuvahupailu "Kilroy sen teki" maaliskuussa 1948. Kiittäviä sekä kehnoja arvioita saanut teos pysyi kasassa lähinnä Joutsenon ansiosta. Elokuvan miespääosan teki Joel Rinne. Vuonna 1948 Joutseno oli käsikirjoittajana Vaalan elokuvassa "Ihmiset suviyössä", joka palkittiin Jussilla. Parhaan käsikirjoituksen palkinnon saivat sen yhdessä laatineet Vaala ja Joutseno.
Vuonna 1968 Joutseno teki pikaisen näyttäytymisen laivamatkustajana Vaalan tilaustyönä ohjaamassa lyhytelokuvassa "M/S Finlandia".
Elokuvauransa jälkeen Joutseno jatkoi kielenkääntäjän työtään ja käytti tässä yhteydessä avionimeään Ingo. Hänelle annettiin Jussi-kunniakirja kääntäjäntyöstä vuonna 1973.
Ensimmäisen avioliittoon johtaneen rakkautensa Lea Joutseno kohtasi työpaikallaan. Hän avioitui Suomi-Filmin toimistopäällikkö Jaakko Huttusen kanssa vuonna 1937. Huttunen kuoli runsaat puoli vuotta häiden jälkeen. Joutsenon toinen puoliso oli Keijo Pikkumäki, jonka kanssa hän avioitui 1946. Pariskunta asui Vaasassa. Myös tämä liitto päättyi lyhyeen, kun Pikkumäki kuoli tapaturmaisesti samana vuonna. Lea Joutseno koukkasi Ruotsin kautta takaisin Helsinkiin. Vuonna 1956 hän avioitui rakennusmestari Torsten Adolf Ingon kanssa.
Ihmisenä Lea Joutseno oli paljolti elokuvahahmojensa kaltainen: sanavalmis, vilkas ja iloinen. Hän kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen 66-vuotiaana 20. kesäkuuta 1977.