George B. McClellan
George Brinton McClellan (3. joulukuuta 1826 Philadelphia, Pennsylvania – 29. lokakuuta 1885 Orange, New Jersey) oli yhdysvaltalainen sotilas, joka toimi Unionin armeijan kenraalimajurina Yhdysvaltain sisällissodassa.
Hän oli syntynyt Philadelphiassa. Hän meni Yhdysvaltain sotilasakatemiaan West Pointiin 1842 akatemian laskettua pääsyyn vaadittavaa ikää 16 vuoteen. Hän valmistui 1846 toisena luokkansa 59 kadetista. Hän palveli lyhyen aikaa akatemian oppilaista kootussa insinöörikomppaniassa, mutta sai pian käskyn purjehtia Meksikon sotaan. Hän saapui Rio Granden suulle 1846, mutta oli myöhässä ottaakseen osaa Yhdysvalloille voittoisaan taisteluun Monterreyssä. Hän sairastui malariaan, ja oli sivussa taisteluista yli kuukauden. Hän kuitenkin kunnostautui myöhemmin Contrerasin, Churubuscon ja Chapultepecin taisteluissa, ja hänet ylennettiin väliaikaisesti ensin luutnantiksi ja sitten kapteeniksi. 1850-luvulla hän palasi insinöörijoukkoihin West Pointiin, julkaisi kirjan pistintaktiikoista ja kartoitti Texasin jokia ja satamia. Hän kiersi myös Euroopassa, ja toimi Krimin sodan aikana tarkkailijana. Hän erosi armeijasta 1857 ja meni 1859 naimisiin Ellen Marcyn kanssa New Yorkissa. Sisällissodan alussa hänet nimitettiin kenraalimajuriksi Ohion miliisiin 23. huhtikuuta 1861.
3. toukokuuta 1861 hänestä tuli Ohion puolustusalueen komentaja, ja 14. toukokuuta hänet ylennettiin kenraalimajuriksi. Sisällissodan aikana hän järjesti kuuluisan Potomacin armeijan ja palveli lyhyen aikaa (marraskuusta 1861 maaliskuuhun 1862) unionin armeijan komentajana. McClellan näytteli tärkeää osaa luodessaan hyvin koulutetun ja organisoidun unionin. Kuitenkin vaikka McClellan oli huolellinen suunnitelmissaan ja valmisteluissaan, näitä ominaisuuksia haittasi hänen kykynsä haastaa aggressiiviset vastustajat nopeasti liikkuvilla taistelukentillä. Hän kroonisesti yliarvioi vihollisen lukumäärän ja oli haluton saavuttamaan etuasemaa väkimäärällä, ja jätti elintärkeissä kohdissa suuria osia armeijoistaan taistelun ulkopuolelle.
McClellanin Virginian niemimaan sotaretki 1862 päättyi epäonnistumiseen ja perääntymiseen kenraali Robert E. Leen armeijan edessä, ja suunnitelma konfederaation pääkaupungin Richmondin valtaamiseksi epäonnistui. Hänen toimintansa verisessä Antietamin taistelussa keskeytti Leen invaasion Marylandissa, mutta salli Leen suorittaa taktillisen perääntymisen ja välttää tuhoutumisen alivoimastaan huolimatta. Tuloksena McClellanin johtajantaidot taisteluiden aikana joutuivat kyseenalaiseen valoon presidentti Abraham Lincolnin silmissä, joka siirsi hänet pois komennosta ensimmäisenä ylipäällikkönä ja sitten Potomacin armeijan komentajana. Lincoln sanoi kuuluisaksi tulleen lausahduksen: ”Jos kenraali McClellan ei halua käyttää armeijaa, lainaisin sitä joksikin aikaa.” Tästä huolimatta hän oli armeijankomentajista suosituin sotilaiden keskuudessa. Sotilaat pitivät McClellanin päähuolenaiheina heidän moraaliaan ja hyvinvointiaan.
Kenraali McClellan epäonnistui myös säilyttämään Lincolnin luottamuksen, ja todisti olevansa turhauttavan uppiniskainen ylipäällikölleen. Jouduttuaan pois komennosta McClellanista nimitettiin demokraattisen puolueen presidenttiehdokkaaksi vuoden 1864 presidentinvaaleihin, jossa hän kuitenkin hävisi Lincolnille. Hänen puolueellaan oli sodan vastainen ohjelma, joka lupasi päättää sodan ja neuvotella konfederaation kanssa, mihin McClellan taivutettiin pakolla, ja tämä vaurioitti hänen tehokkuuttaan kampanjassa. Hän palveli 24. New Jerseyn kuvernöörinä 1878–1881. Hänestä tuli myös kirjailija, ja hän puolusti toimintaansa Peninsulan kampanjan ja sisällissodan aikana.
Hän kuoli odottamatta Orangessa New Jerseyssä kärsittyään sitä ennen rintakivuista. Hänet on haudattu Riverview’n hautausmaahan Trentonissa, New Jerseyssä.
Vaikka useimmat modernit historioitsijat pitävät McClellania huonona kenraalina taistelukentällä, pieni mutta kovaääninen historoitsijoiden joukko väittää että McClellan oli todella kykenevä komentaja, mutta hänen toimintansa kärsi epäreilusti unionin pro-lincolnilaisten partisaanien käsissä, jotka tarvitsivat sopivan syntipukin rintamien takaa. Hänen perintönsä kuitenkin uhmaa kategorisointia. Ulysses S. Grant sanoi hänen olevan itselleen ”yksi sodan suurista mysteereistä”.