Trieste (batyskafi)
Trieste oli syvänmeren tutkimusalus, erikoistunut sukellusvene eli batyskafi, joka vuonna 1960 laskeutui ensimmäisenä aluksena Mariaanien haudan syvimpään kohtaan.
Sveitsiläisten professori Auguste Piccardin ja hänen poikansa Jacques Piccardin Triestessä suunnittelema kaksipaikkainen alus rakennettiin Navalmeccanica-telakalla Napolinlahden etelärannikolla Italiassa. Alus laskettiin vesille elokuussa 1953, jolloin ensisukelluksen 10 metrin syvyyteen tekivät isä ja poika Piccard.
"Batiscafo Trieste" oli esillä Italian lehdistössä, ja se suoritti 48 sukellusta vuoden 1957 lokakuuhun mennessä syvimmillään yli 3,7 kilometrin (12 000 jalkaa) syvyyteen. Vuoden 1957 kesäkuusta alkaen "Trieste" toimi Yhdysvaltain laivaston rahoittamassa tutkimusohjelmassa. Vuonna 1958 Yhdysvaltain laivasto osti aluksen 250 000 dollarilla, ja se sijoitettiin Yhdysvaltain länsirannikolle San Diegoon.
Mariaanien haudan tutkimusten (Project Nekton) aikoihin 70 tonnia painava "Trieste" koostui 15 metriä pitkästä suuresta yläosasta ja halkaisijaltaan 2,16-metrisestä pallonmuotoisesta painekammiosta.
Pääosan yläosasta muodostivat nostetta varten rakennetut bensiinillä täytettävät yhteistilavuudeltaan 85 m kammiot. Aluksen kummassakin päässä oli vedellä täytettävät painolastitankit. Yläpinnalla oli kaksi sähköllä toimivaa potkuria.
Aluksen alkuperäinen teräskammio, joka oli suunniteltu toimimaan maksimissaan 6 kilometrin (20 000 jalkaa) syvyydessä, oli vaihdettu Krupp-Maschinenbau-yhtiön Essenissä Saksassa valmistamaan kammioon. 13 tonnia painaneen uuden painekammion seinämä oli 12,7 senttimetriä paksu. Painekammiossa oli kaksikerroksinen pleksilasinen ikkuna. Alkuperäistä Societie Ternin valmistamaa teräspalloa käytettiin myöhemmin "Trieste II" -aluksessa.
Painolastina aluksessa oli 9 tonnia rautapellettejä kahdessa säiliössä. Säiliöiden venttiilit oli suunniteltu aukeamaan automaattisesti mahdollisen sähkökatkon seurauksena.
Jacques Piccard ja laivaston luutnantti Don Walsh laskeutuivat Triestellä 23. tammikuuta 1960 Challengerin syvänteeseen. Laskeutuminen kesti melkein 5 tuntia. Ulompi pleksilasi-ikkuna murtui laskeutumisen aikana aluksen päästyä yli 9 kilometrin syvyyteen. Aluksesta oli puhelinyhteys emoaluksiin USS "Lewis" ja USS "Wandank".
Pohjalla "Trieste" oli 20 minuuttia. "Triesten" valojen loisteessa pohjaa peittävän valkean planktonperäisen mudan laskeuduttua Piccard ja Walsh näkivät muun muassa kaloja, mikä todisti sen, että pohjalla oli vedessä happea. Lämpötila aluksessa oli +7 °C, ulkopuolella +3 °C.
Aluksen mittari osoitti syvyydeksi 37 800 jalkaa (11 521 m), mutta syvyys korjattiin myöhemmin 35 813 jalaksi (10 916 m). Vuonna 1995 Challengerin syvänne mitattiin tarkemmilla laitteilla 35 798 jalkaa (10 911 m) syväksi.
Kaksi tonnia painolastia kevennettyään "Trieste" nousi kolmessa tunnissa 15 minuutissa takaisin pinnalle.
Huhtikuussa vuonna 1963 osittain muutettu "Trieste" osallistui uponneen yhdysvaltalaisen sukellusveneen USS "Thresherin" etsintöihin Atlantilla. Elokuussa alus löytyi 2,56 kilometrin syvyydestä New Englandin edustalta. Tämän jälkeen "Trieste" otettiin pois palveluksesta, ja osia siitä käytettiin "Trieste II" -aluksessa.
Vuodesta 1980 alkaen "Trieste" on ollut näytteillä Washingtonin laivastomuseossa.