Kate Bush
Catherine ”Kate” Bush, CBE (s. 30. heinäkuuta 1958 Bexleyheath, Kent, nykyään Suur-Lontoo) on brittiläinen laulaja ja musiikintekijä, joka on kirjallisuusvaikutteisten ja monimerkityksellisten sanoitustensa lisäksi tunnettu korkeasta ja ilmaisuvoimaisesta lauluäänestään sekä musiikillisen tuotantonsa monimuotoisuudesta. Hän on myös kuuluisa täydellisyyteen pyrkivästä studiotyöskentelystään.
Bush tuli suuren yleisön tietoisuuteen vuonna 1978, jolloin myyntimenestys ”Wuthering Heights” oli neljä viikkoa Britannian singlelistan ykkösenä. Tämän jälkeen hän on julkaissut kahdeksan studioalbumia, joista kaksi sekä "The Whole Story" -kokoelma ovat olleet Britannian albumilistan ykkössijalla. 1980 julkaistun "Never for Everin" myötä hänestä tuli ensimmäinen kyseisen listan kärkisijalle noussut brittiläinen naislaulaja. Hänen tunnetuimpiin kappaleisiinsa lukeutuvat ”Wuthering Heights”, ”Running Up That Hill”, ”King of the Mountain”, ”Babooshka” ja ”The Man with the Child in His Eyes”. Vuonna 2002 hänelle myönnettiin Ivor Novello -palkinto ”huomattavasta panoksesta brittiläiselle musiikille”.
Catherine Bush syntyi 30. heinäkuuta 1958 katolilaiseen perheeseen, jonka kaikki jäsenet harrastivat jotain taidemuotoa. Hänen lääkärinä työskennelleellä isällään Robert John Bushilla oli musiikillisia lahjoja, ja hänen Irlannissa syntynyt äitinsä Hannah Daly oli niittänyt mainetta kansantanssijana. Ammatiltaan Hannah oli sairaanhoitaja. Perheen esikoinen, John Carder Bush, kirjoitti puolestaan ahkerasti runoja. Kate Bush on myöhemmin todennut lapsuudessa jatkuvasti soitetun irlantilaisen kansanmusiikin olleen hänelle erittäin merkittävä vaikute.
Lapsena Cathyksi kutsutun Catherinen isoveli Paddy harrasti viulunsoittoa, ja joku ehdotti, että tyttö voisi säestää veljeään pianolla. Niinpä isä-Bush opetti tyttärelleen C-sävelasteikon. Kate on sittemmin kertonut keksineensä musiikin juuri tuona päivänä. Kymmenvuotias Cathy ryhtyi harjoittelemaan pihavarastossa säilytetyllä vanhalla urkuharmonilla, jonka hiiret lopulta pilasivat. Hän kuitenkin jatkoi päivittäisiä, yhdellä kerralla tuntikausia kestäneitä harjoituksiaan sisätiloissa olleella pianolla. Cathy alkoi myös säveltää lyhyitä sävelmiä.
Kate, joka oli mielestään kasvanut ulos lapsuusvuosien lempinimestään, kävi keskikoulun Bexleyssä sijainneessa St. Joseph’sin katolisessa luostarikoulussa, jonka tuima tunnuslaulu oli nimeltään ”Ennemmin kuolema kuin häpeä”. Siellä kaikkien oppilaiden tuli valita itselleen jokin soitin musiikkitunteja varten. Piano ei kuitenkaan käynyt, joten Kate valitsi viulun. Kouluopetuksen lisäksi vanhemmat järjestivät hänelle soittotunteja omalla kustannuksellaan. Jonkin verran arvostelumenestystä runoilijana saavuttaneen isoveljensä John Bushin innoittamana Kate alkoi itsekin kirjoittaa runoja ja sai niitä myös julkaistua koulun lehdessä. Hänen tekemiään lauluja opettajat eivät kuitenkaan uskoneet hänen omikseen, ja vanhempien täytyi vakuuttaa heidät asiasta. Luonnollisena jatkeena runojen kirjoittamiselle Kate alkoi yhdistellä niitä sävelmiinsä. Samaan aikaan hän ammensi jatkuvasti vaikutteita veljiensä musiikki- ja jossain määrin myös kirjallisuusmausta. Klassisen musiikin säveltäjistä hänen suosikkeihinsa lukeutuivat muun muassa Frédéric Chopin, Erik Satie ja Jean Sibelius.
14-vuotiaana Katen musiikkimaku laajeni hänen veljiensä levyvalikoiman ulkopuolelle. Hänen omia suosikkejaan olivat Roxy Music, Billie Holiday, David Bowie sekä Steely Dan, jota hän pitää aliarvostettuna yhtyeenä. Kate on myöhemmin kertonut samastuvansa enemmän mies- kuin naispuolisiin lauluntekijöihin, vaikka Joni Mitchellkin lukeutuu hänen eniten arvostamiinsa muusikoihin. Erityisesti nuori Kate oli kuitenkin mieltynyt Elton Johniin, jolle hän yritti lähettää ihailijakirjeenkin. Teini-iässä hän alkoi myös vakavasti harkita musiikista ammattia itselleen, vaikka opettajille ja perheen ulkopuolisille hän kertoi haluavansa joko psykiatriksi tai eläinlääkäriksi. Tämä oli linjassa sen kanssa, että hän ei sisäänpäin kääntyneen luonteensa mukaisesti ollut ehkä koskaan kertonut luokkatovereilleen kirjoittavansa lauluja.
Kate äänitti myös paristakymmenestä tekemästään kappaleesta jonkinlaiset demot kelanauhurille. Kun sisarukset yrittivät lähettää niitä levy-yhtiöille, palaute oli kielteistä. Tuntemattomampien demojen joukossa oli myös varhainen versio kappaleesta ”The Man with the Child in His Eyes”, josta tehtiin noihin aikoihin studionauhoitekin. Merkittävää oli kuitenkin se, että John Bush pyysi levyfirmakontakteihin apua ystävältään Ricky Hopperilta, johon hän oli tutustunut Cambridgen oikeustieteen opintojensa aikana. Jälkimmäinen tunsi nimittäin David Gilmourin, joka oli suunnitellut auttavansa nuoria kykyjä Pink Floydin kiertuetauon aikana. Hääjuhlissaan Hopper ehdotti Gilmourille Kate Bushin demon kuuntelemista. Gilmour totesi joidenkin kappaleiden kertovan ilmeisestä lahjakkuudesta, mutta hän ei erityisemmin pitänyt äänitteiden laadusta eikä esitystavasta.
Seuraavaksi Hopperin ja Gilmourin johdolla sekä perheen hyväksynnällä päätettiin tehdä viimeistelty studionauhoite muutamasta kappaleesta. Taustabändin jäseniksi kutsuttiin rumpali Pete Perrier sekä basisti Pat Martin, jotka soittivat Unicorn-nimisessä yhtyeessä. Gilmour soitti äänitteellä kitaraa. Myöhemmin tehtiin myös nauhoite, jolla Kate esitti kappaleitaan pianon säestyksellä. Nämäkään äänitteet eivät kuitenkaan herättäneet kiinnostusta levy-yhtiöiden taholta, joten hanke pantiin hetkeksi jäihin.
Keskikoulun jälkeen Kate jatkoi lukioon. Gilmourin taiteensuosijan rooli sai jatkoa, sillä hän päätti palkata maineikkaan tuottajan ja valmistaa artistikokelaalle mahdollisimman laadukkaan demonauhoituksen omalla kustannuksellaan. Gilmour saikin houkuteltua tuottajaksi Andrew Powellin ja äänittäjäksi Geoff Emerickin. Jälkimmäinen oli työskennellyt muun muassa The Beatlesin levyillä "Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band" ja "Revolver".
Äänitykset tehtiin AIR-studioilla kappaleista ”Davy”, ”Saxophone Song” sekä ”The Man with the Child in His Eyes”. ”Saxophone Songiin” lisättiin ammattimuusikoiden soittamat taustat. Raitaa ”The Man with the Child in His Eyes” varten hankittiin puolestaan toinen ryhmä, joka koostui klassisen koulutuksen saaneista orkesterimuusikoista. Näin kappaleet saivat perusteellisen käsittelyn, jonka seurauksena niiden laatu oli lopulta huomattavasti normaaleja demonauhoituksia korkeampi. Niinpä Gilmour oli hyvin luottavainen viedessään äänitteen kuunneltavaksi EMIn popmusiikkiosaston johtajalle Bob Mercerille.
EMI piti David Gilmourin kustantamasta demosta, ja neuvottelut aloitettiin. Artistin nuoruuden takia monia sopimuksen yksityiskohtia jouduttiin kuitenkin hiomaan useaan otteeseen. Lopulta vuoden 1976 heinäkuussa 17-vuotias Kate Bush teki erinäisten vaiheiden jälkeen ensimmäisen levytyssopimuksensa EMIn kanssa. Yhtiö maksoi hänelle tuolloin 3 000 puntaa ennakkoa sekä 500 punnan tekijänoikeuspalkkion. Hän sai samoihin aikoihin myös perinnön tädiltään ja päätti näiden tulojen turvin keskeyttää lukio-opintonsa voidakseen valmistautua täysipainoisesti musiikillista uraa varten. Lisäksi hän muutti Kentin Wellingissä sijainneesta lapsuudenkodistaan parempien kulkuyhteyksien päähän Lontoon Lewishamiin. Siellä Kate majoittui ylimpään kerrokseen isänsä omistamassa rakennuksessa, jonka ensimmäisessä ja toisessa kerroksessa asuivat hänen veljensä.
Levytyssopimuksesta huolimatta albumin julkaisua lykättiin vajaalla parilla vuodella, sillä tavallaan EMI-yhtiön omana tyttärenä pidetylle Katelle haluttiin antaa aikaa kehittyä rauhassa ja opiskella tanssia, pantomiimia sekä musiikin teoriaa. Edistyäkseen hän harjoitti ääntään ja hengitystekniikkaansa laulunopettajan opastuksella kerran viikossa, vaikka kyseessä ei ollutkaan hänen omien sanojensa mukaan muodollisesti pätevä koulutus. Bush kävi myös balettitanssija Adam Dariuksen mimiikkakursseilla, minkä jälkeen hän jatkoi lavaesiintymiskoulutustaan Lindsay Kempin pitämillä vapaamuotoisilla opintojaksoilla, joiden hinta oli 50 penniä kerralta. Myöhemmin kappaleen ”Moving” aiheena olleen Kempin oman kuvauksen mukaan taka-alalla pysytellyt Bush muistutti tuohon aikaan Peter Panin Helinä-keijua.
Alkuvuoteen 1977 mennessä Bush sai tehtyä kaksi uutta demonauhoitetta, joiden raidoista osa esitettiin 1980-luvun alussa Arizonan Phoenixissa toimineella KTSM-radiokanavalla. Häntä varten koottiin myös taustabändi, jonka nimeksi annettiin ”KT Bush Band”. Yhtyeessä soittivat rumpali Vic Smith, basisti Del Palmer ja kitaristi Brian Bath. Tämän kokoonpanon kanssa hän myös esiintyi Lontoon seudun pienissä olutravintoloissa aluksi lähinnä cover-versioita laulaen. Pikkuhiljaa mukaan otettiin yhä enemmän hänen omia kappaleitaan. Yhtye kuitenkin hajosi kolmen kuukauden kuluttua sen perustamisesta. Hyvin pian tämän jälkeen alkoivat Bushin ensimmäisen levyn nauhoitukset.
Äänitykset tehtiin AIR-studioilla Andrew Powellin johdolla. Powell toimi tuottajana ja valitsi albumille tulevat laulut sekä käytettävät studiomuusikot. Nauhoitukset sujuivat rennoissa merkeissä ja etenivät nopealla tahdilla. Improvisoinnin osuus oli huomattava. Äänittäjä Jon Kelly on kuvaillut Bushin eläytyneen erittäin suurella antaumuksella ja teatraalisesti niihin rooleihin, joita hänen piti lauluissaan esittää.
Levyn ilmestymisen lähestyessä EMIn johtokunta halusi valita ensimmäiseksi julkaistavaksi singleksi kappaleen ”James and the Cold Gun”. Bushin itsensä mielestä Emily Brontën "Humisevan harjun" tv-versiosta vaikutteensa ottanut ”Wuthering Heights” oli kuitenkin ainoa mahdollinen vaihtoehto. Niinpä asiasta väännettiin kättä artistin itkukohtauksiin saakka, kunnes erään toimitusjohtaja Bob Mercerin kanssa käydyn neuvottelun aikana muuan toinen johtoportaan jäsen, Terry Walker, huomautti puolihuolimattomasti paikalla olleelle Bushille, että tokihan ”Wuthering Heights” tulisi olemaan ensimmäinen sinkku. Kun muut saivat näin havaita, että kyseessä ei ollut ainoastaan markkinoita täysin ymmärtämättömän tyttösen itsepintainen päähänpinttymä, kuten he tätä ennen ajattelivat, päätettiin vaatimukseen viimein taipua. Valinta osoittautui onnistuneeksi, sillä ”Wuthering Heights” nousi lopulta Britannian singlelistan ykköseksi ja kansainväliseksi suurmenestykseksi.
Ensimmäinen albumi "The Kick Inside" ilmestyi 1978, ja myös toinen siltä julkaistu single ”The Man with the Child in His Eyes” nousi brittilistan kärkikymmenikköön. Levy itse saavutti parhaimmillaan albumilistan kolmannen sijan. "The Kick Insiden" monimerkityksiset ja aistikkaat sanoitukset saivat seurakseen sensuellit videoesiintymiset, joissa laulajan tanssiopinnot otettiin hyötykäyttöön. Koska tuohon aikaan elettiin punkin ja diskon valtakautta, moni piti Bushin ujostelematonta taiteellisuutta virkistävänä. Monet EMIn henkilökuntaan kuuluvat olivat kuitenkin tyytymättömiä levyn kanteen, joka sai artistin vaikuttamaan itämaiselta ja antoi heidän mukaansa muutenkin väärän kuvan hänestä. Niinpä Bushin julkisuuskampanjan vetäjäksi koottiin ryhmä, johon kuuluivat valokuvaaja Gered Mankowitz, EMIn edustaja sekä Cream-mainostoimisto. Mainoskampanjan tehokkaimmaksi piirteeksi osoittautui se, kun linja-autojen kylkiin kiinnitettiin paljastavia julisteita artistista.
Saman vuoden aikana Kate Bush ja hänen perheensä perustivat Pink Floydin lakimiehen avulla Novercia-nimisen yhtiön, joka tulisi omistamaan kaikki oikeudet Bushin albumeihin vuodesta 1980 lähtien ja lisensoimaan artistiin liittyviä tuotteita EMIlle. Ennen Novercian perustamista uudella kokoonpanolla henkiin herätetyn KT Bush Bandin muusikot olivat ryhtyneet rakentamaan studiota Bushin vanhempien maatilalle.
Ensimmäistä levyä seuranneen "Lionheart"-albumin nauhoitukset saivat pian alkunsa. Demojen valmistumisen jälkeen äänitykset päätettiin suorittaa Ranskassa SuperBear-studioilla. Siellä KT Bush Bandin jäsenet kokivat kuitenkin yllätyksen, sillä vastassa odotti Andrew Powell oman studiomiehityksensä kanssa. Lopulta yhtyeen jäsenet joutuivat EMIn vaatimuksesta lähtemään. Lentokentällä ryhmä kohtasi heitä korvaamaan tulleet soittajat, ja yhtyeen unelma kansainvälisestä läpimurrosta oli luhistunut. Rumpali Charlie Morgan on kuitenkin todennut, etteivät bändin jäsenet kantaneet tästä jälkeenpäin kaunaa, sillä he tajusivat kyseessä olleen vain musiikkialan politikoinnin, ja myöhemmin Morgan itse teki jopa yhteistyötä Powellin kanssa. Bush oli tilanteen vuoksi aluksi poissa tolaltaan, sillä hän olisi ehdottomasti halunnut yhtyeen mukaan levylle. Olosuhteet Ranskassa olivat kuitenkin erinomaiset, ja tarvittava määrä kappaleita saatiin äänitettyä kymmenessä viikossa. Kokonaan uusien raitojen lisäksi materiaalina käytettiin monia jo ennen "The Kick Inside" -levyä tehtyjä sävellyksiä.
Albumi julkaistiin vuoden 1978 lopulla. Seuraavan vuoden alussa Melody Maker valitsi Bushin vuoden tulokkaaksi ja parhaaksi naislaulajaksi. Tämän jälkeen alettiin suunnitella ensimmäistä kiertuetta. Bush halusi esiintymisistä tulevan täysipainoisia teatterinäytöksiä. EMI ei kuitenkaan ollut halukas rahoittamaan niin kunnianhimoista hanketta, joten Bush sitoutui sijoittamaan siihen merkittävän osan tuloistaan. Esityksiä varten palkattiin taustalaulajia, kaksi tanssijaa, koreografi sekä miimikko ja illusionisti Simon Drake. Musiikista vastasi KT Bush Band, jossa Brian Bath soitti jälleen kitaraa ja Del Palmer bassoa. Myös Paddy Bush oli mukana ja loihti ääniä harvinaisista vanhoista soittimista. Loput yhtyeen jäsenistä valittiin koesoittojen perusteella.
Esiintyjäryhmä harjoitteli kuvioitaan viikkokausia neljätoista tuntia päivässä, kunnes huhtikuussa järjestettiin ensimmäinen epävirallinen esitys Dorsetin Poole Arts Centerissä. Tapahtumaan liittyi traaginen piirre, sillä valosuunnittelija Bill Duffield putosi lavarakenteita tarkistaessaan viiden metrin korkeudesta betonilattialle ja kuoli saamiinsa vammoihin. Kiertuetta ei kuitenkaan peruttu, sillä kaikki ajattelivat, että Duffield olisi halunnut hanketta jatkettavan. Bush kirjoitti myöhemmin hänen muistolleen kappaleen ”Blow Away (for Bill)”.
Kiertue osoittautui arvostelumenestykseksi, vaikka esityksiä kritisoitiinkin katkonaisuuden ohella siitä, että yleisöön ei niiden aikana yritetty ottaa millään tavalla yhteyttä. Bush selitti tätä sanomalla, että hän esiintyi lavalla tietyssä roolihahmossa eikä omana itsenään. Kahden ja puolen tunnin mittaisissa näytöksissä kankaille heijastettiin kuvia ja Bush vaihtoi vaatteita lähes jokaisen kappaleen kohdalla. Käytännössä kaikki kahden ensimmäisen levyn sävellyksistä esitettiin. Vaikka kiertuetta voitiinkin pitää taiteellisesti onnistuneena, se ei nähtävästi ollut taloudellinen menestys.
Bush on myöhemmin ilmaissut tyytymättömyytensä "Lionheart"-levyyn ja todennut, että hän olisi tarvinnut sen tekemiseen enemmän aikaa. Toisaalta jatkuvat tv-esiintymiset, haastattelut ja uuvuttava kiertue tuntuivat hänestä äärimmäisen epämiellyttäviltä. Lisäksi Bush koki julkkiselämäntyylin etäännyttävän häntä hänelle itselleen tärkeimmästä eli musiikinteosta. Niinpä hän päättikin vetäytyä kokonaan pois julkisuudesta, ja ensimmäinen konserttikiertue sai jäädä viimeiseksi.
Syyskuussa 1980 ilmestyneellä "Never for Ever" -levyllä Kate Bush tuli itse mukaan tuotantokuvioihin. Toiseksi tuottajaksi hän värväsi Jon Kellyn. Äänitykset suoritettiin Abbey Road -studioilla Lontoossa. Pian demonauhoitusten alkamisen jälkeen Bush osallistui Peter Gabrielin soololevyn tekoon laulamalla kappaleissa ”Games Without Frontiers” ja ”No Self Control”. Yhteistyön seurauksena hän kiinnostui suuresti rumpukoneesta ja elektronisesta sämpleristä, joita Gabriel käytti sävellystyössään.
"Never for Everillä" esiintyivät jälleen KT Bush Bandin jäsenet sekä Paddy Bush, joka soitti albumilla sitarin ja mandoliinin lisäksi monia vanhoja ja erikoisia soittimia, kuten sahaa, balalaikkaa ja kotoa. Kiertue-elämä ei kuitenkaan enää houkutellut Kate Bushia, joten hän halusi siirtää aiemmilla kiertueilla kehitetyn esitysmuodon musiikkivideoihin.
Uudelta levyltä julkaistiin etukäteen single ”Breathing”, joka kuvaa ydinräjähdyksen vaikutuksia äitinsä kohdussa olevan lapsen näkökulmasta. Laulussa kerrotaan, kuinka ydinlaskeuma etenee äidin kudosten kautta lapseen, joka rauhoituttuaan hengittää säännöllisen rauhalliseen tahtiin. Vauvan hengitystä kuvailleet sanat (”ulos–sisään, ulos–sisään”) saivat erään aiheesta väärän käsityksen saaneen EMI-johtajan ihmettelemään, mitä Bush oikein luuli tekevänsä levyttäessään moista pornografiaa. Muuan toinen johtoportaan jäsen kuitenkin liikuttui laulusta syvästi. Kappaleesta tehtiin musiikkivideo, jonka alkuosassa Bush on lapsen paikalla kohtua esittävässä muovikuplassa. Video päättyy takaperin näytettyyn ydinräjähdykseen, mitä ennen Bush ja muusikot ovat tulleet esiin järvestä säteilysuojapukuihin sonnustautuneina. Ohjelmassa "Top of the Pops" esitettiin ainoastaan musiikkivideon alkuosa. BBC:n ajankohtaisohjelmassa "Nationwide" video kuitenkin näytettiin kokonaisuudessaan ja Bush osallistui aiheesta käytyyn keskusteluun ilmaisemalla oman ydinasevarustelun vastaisen näkökantansa.
”Army Dreamers” -kappaleen aiheena oli Ison-Britannian armeijan toiminta Pohjois-Irlannissa. ”The Infant Kiss” puolestaan käsittelee kotiopettajatarta, joka viehtyy viattoman lapsen sisälle kätkeytyneeseen psykoottiseen mieheen. Bush oli hyvin huolestunut siitä, että laulun tulkittaisiin käsittelevän pedofiliaa.
Albumin julkaisemisen aikoihin Bush kuvaili sitä julmaksi ja edellisiä levyjä raaemmaksi. Vaikka hän oli käsitellyt epäsovinnaisia aiheita kahdella ensimmäisellä levylläänkin, muutti "Never for Ever" Bushin mukaan yleisön käsityksen hänestä todellisuudesta irtaantuneena ”pikku söpöläisenä”, joka tekee sisäsiistejä albumeja. Kaupallisesti levy menestyi erinomaisesti, ja siitä tuli ensimmäinen Britannian albumilistan ykköseksi noussut brittiläisen naisartistin äänite. Loppuvuonna Bush esiintyi lukuisissa televisio-ohjelmissa, ja hänelle tarjottiin roolia muun muassa lastenohjelmassa "Worzel Gummidge". Siinä hän olisi esittänyt häijyä noitaa. Bush kuitenkin kieltäytyi, koska hän ei tarjouksen houkuttelevuudesta huolimatta katsonut voivansa sitoutua liian moniin asioihin yhtä aikaa. Hän kieltäytyi myös erään West End -teatterimusikaalin pääroolista.
Vuonna 1982 julkaistiin albumi "The Dreaming", josta lähtien Bush on tuottanut kaikki levynsä kokonaan itse. Levyn äänittäjänä toimi aluksi Hugh Padgham. Hän työskenteli kuitenkin samaan aikaan myös Genesiksen tuottajana, ja osallistuminen molempiin hankkeisiin osoittautui liian aikaa vieväksi. Niinpä äänittäjän roolin otti Nick Launay. Nauhoituksia leimasi erittäin kokeellinen ilmapiiri. Niissä käytettiin hyväksi muun muassa 6-metrisistä rautaputkista saatuja ääniä sekä studion kellarissa sijainnutta uima-allasta, jonka samean veden ansiosta saatiin aikaan halutun kaltainen kaiku. Albumin perusraidat sekä soittajien osuudet äänitettiin kolmessa kuukaudessa Townhouse Studioilla. Nauhoitusten työstäminen jatkui Bushin farmistudiolla, minkä jälkeen taustaosuuksia viimeisteltiin Abbey Roadilla. Siellä avustajana toimi Haydn Bendell. Kappale ”Night of the Swallow” nauhoitettiin Irlannissa, ja Englantiin palaamisen jälkeen Paul Hardiman hoiti äänittäjän tehtävät. Levyn myötä Fairlight CMI -syntetisaattori-sämplerillä tuotetuista äänistä muodostui Kate Bushin musiikin tavaramerkki.
"The Dreamingin" kappaleissa käsiteltävien aiheiden kirjo on laaja. Mukaan mahtuvat huonosti sujuneeseen pankkiryöstöön, Vietnamin sotaan, aboriginaalien ahdinkoon sekä Houdiniin liittyvät tarinat. Levyn ilmestymisen aikoihin Melody Makerin kriitikko kutsui sitä yhdeksi omituisimmista kuulemistaan levyistä. Yleensä ottaen albumi sai brittiläisten musiikkilehtien arvostelijoilta tylyn vastaanoton. Yhdysvalloissa se kuitenkin keräsi tiedotusvälineiltä ylistäviä arvioita. Monien Kate Bushin ihailijoiden tavoin levyä mestariteoksena pitävän äänittäjä Nick Launayn mielestä jotkin albumin miksauksista kuulostavat äänellisesti hieman kylmiltä, mikä johtuu hänen mukaansa siitä, että levyn tekoaikaan digitaaliseksi kutsuttu miksaustekniikka oli vasta alkuvaiheessa.
Kaupallisesti "The Dreaming" menestyi selvästi edellisiä levyjä heikommin. Varsinkin Britanniassa myyntiluvut jäivät aiempien julkaisujen varjoon, vaikka levy saavuttikin maan albumilistalla kolmannen sijan. Yksi asiaan vaikuttaneista tekijöistä oli se, että EMIn usko hankkeeseen säröili ja markkinointikuluihin tehtiin huomattavia leikkauksia.
Seuraavaa levyä varten EMI painosti Bushia hankkimaan ulkopuolisen tuottajan. "The Dreamingin" toivottua heikomman kaupallisen menestyksen ohella kitkaa hänen ja levy-yhtiön välille olivat aiheuttaneet korkeat studiokustannukset. Vastatoimenpiteenä näille hankaluuksille Bush kehitti oman farmistudionsa ammattistudion tasolle. Del Palmer hoiti äänitysstudion teknistä puolta ja ohjelmoi demonauhoilla käytettyä Linn-rumpukonetta. Lisäksi Palmer soitti bassoa ja lauloi taustoja Paul Hardimanin tuuratessa häntä äänittäjänä. Fairlight CMI:llä tehtyjen raitojen valmistumisen jälkeen Bush valitsi osan niistä korvattaviksi perinteisillä soittimilla. Rumpujen soittamisesta vastasivat Charlie Morgan ja Stuart Elliott. Äänitysten yhteydessä Bushin perheen jäsenet kävivät aika ajoin studiossa rupattelemassa, ja nauhoituksiin osallistuneet pitivät farmilla työskentelyä hyvin miellyttävänä kokemuksena.
Sanoitusten kirjoittamisessa ilmenneiden ongelmien takia äänityksiä käytiin suorittamassa myös Irlannissa Windmill Lane -studioilla. Englantiin palaamisen jälkeen jazzbasisti ja -säveltäjä Eberhard Weber värvättiin soittamaan bassoa kappaleissa ”Hello Earth” sekä ”Mother Stands for Comfort”. Jousisoitinosuuksien äänittäjäksi hankittiin Pink Floydin "The Wall" -albumilla työskennellyt James Guthrie. Peräti vuoden kestäneiden päälleäänitysten ja miksausten jälkeen "Hounds of Love" saatiin viimein valmiiksi kesällä 1985. Alkuperäinen vinyylilevy koostui rakenteellisesti kahdesta osasta. Ensimmäisellä puolella kuultiin viisi erillistä ihmissuhteisiin liittyvää kappaletta. Toisella puolella oli vuorostaan ”The Ninth Wave” -niminen kokonaisuus, jossa mieskuorolaulun, konesäksätyksen ja pianotunnelmoinnin voimin kerrotaan musiikillinen satu yksin veden varaan keskelle merta jääneestä tytöstä ja hänen näkemistään unista. ”Hello Earth” -kappaleessa käytetyn kuoron innoittajana toimi Werner Herzogin elokuva "Nosferatu – yön valtias".
EMI olisi halunnut julkaista ensimmäisenä singlenä "Hounds of Love" -levyltä kappaleen ”Cloudbusting”, jonka tarina pohjautuu Peter Reichin kirjaan "Book of Dreams". Kirjassa Peter Reich kirjoittaa lapsuusvuosistaan isänsä Wilhelmin luona. Psykoanalyytikko Wilhelm Reichilla oli kiistanalaisia ajatuksia niin sanotusta orgonienergiasta, jonka hän väitti löytäneensä ja esiintyvän kaikkialla luonnossa. Eräs hänen hankkeistaan oli pilviensieppaajaksi nimetty laite, jolla hänen mukaansa oli mahdollista vaikuttaa säätiloihin. Wilhelm Reich joutui lopulta McCarthy-oikeudenkäyntien aikaan Yhdysvaltain hallituksen ajojahdin kohteeksi ja kuoli 59-vuotiaana vankilassa. ”Cloudbustingin” sijaan Bush halusi kuitenkin ensimmäiseksi singleksi kappaleen ”Running Up That Hill”, joka oli nimetty uudelleen EMIn toivomuksesta. Alun perin nimellä ”Deal with God” tunnettu laulu kertoo miehestä ja naisesta, jotka sopivat Jumalan kanssa vaihtavansa sukupuolta keskenään voidakseen ymmärtää toisiaan paremmin. Vaikka kappaleen nimen osalta Bush suostuikin kompromissiin, singlevalinnan suhteen hän sai tahtonsa läpi.
”Running Up That Hill” osoittautui siihen mennessä Bushin menestyneimmäksi singleksi ”Wuthering Heightsin” jälkeen. Myös albumi menestyi erinomaisesti ja kohosi Britannian listan ykkössijalle. Levyn julkistamistilaisuudessa Del Palmer ja Kate Bush esiintyivät ensimmäisen kerran pariskuntana, vaikka heidän suhteensa oli ollut tiedossa jo vuosia. Yhdysvalloissa "Hounds of Love" kohosi Bushin levyistä ensimmäisenä Billboardin listalla Top 40:een ja saavutti parhaimmillaan 30. sijan. Saman teki ”Running Up That Hill” singlelistalla. Myös ”Cloudbusting” julkaistiin singlenä, ja sitä varten tehtiin kunnianhimoinen musiikkivideo, jonka pääosia esittivät Donald Sutherland Wilhelm Reichina sekä Kate Bush tämän pojan roolissa.
"Hounds of Loven" menestyksen innoittamana EMI suostutteli Bushin hyväksymään "The Whole Story" -nimisen kokoelman julkaisun. Vuonna 1986 ilmestynyt levy myi Britanniassa lopulta nelinkertaista platinaa eli yli 1,2 miljoonaa kappaletta. Kokoelmalevyn suosion vanavedessä Bush sai helmikuussa 1987 parhaan naissooloartistin Brit Award -palkinnon.
Vuonna 1989 julkaistulla "The Sensual World" -albumilla Bushin yhtenä yhteistyökumppanina toimi bulgarialaista kansanmusiikkia laulava Trio Bulgarka, jonka kanssa nauhoitettiin kolme kappaletta Lontoossa. Valtaosa äänityksistä tehtiin kuitenkin Dublinin Windmill Lane -studioilla, missä irlantilaiset kansanmuusikot toivat levyn äänimaailmaan oman kelttiläisen värinsä. Fairlight CMI näytteli jälleen suurta roolia säveltämisessä, ja edellisen albumin tavoin alkuperäisiin demonauhoituksiin lisättiin kerros kerrokselta päälleäänityksiä Del Palmerin toimiessa äänittäjänä ja kantaessa merkittävää vastuuta rytmeistä. Trio Bulgarkan ohella levyllä esiintyi lukuisia muitakin vierailijoita, joista David Gilmour soitti kitaraa raidalla ”Love and Anger”.
Albumin ensimmäisen kappaleen sanoituksena on Bushin oma versio Molly Bloomin puheesta, jonka tämä esittää James Joycen kirjan "Odysseus" lopussa. Bush ei kuitenkaan omasta mielestään missään nimessä onnistunut Joycen tyylin tavoittamisessa. Tekstin käyttämisen suoraan esti se, että Joycen perikunta ei antanut hänelle siihen lupaa. Levyn viidennessä kappaleessa ”Heads We’re Dancing” kerrotaan puolestaan naisesta, joka tajuaa tansseissa tapaamansa hurmaavan mieshenkilön olleen todellisuudessa Adolf Hitler.
Albumista tuli Bushin ainoa Yhdysvalloissa kultaa myynyt äänite. "Hounds of Loven" julkaisun jälkeen hänen levy-yhtiönsä oli vaihtunut siellä EMI Americasta Columbiaksi. Kokonaisuutena Bush on pitänyt "The Sensual Worldia" kaikkein persoonallisimpana ja naisellisimpana levynään, joka ei kahden edellisen studioalbumin tavoin yritä ehdoin tahdoin tavoitella voimaa ja painokkuutta. Monet fanit kokivat levyn kuitenkin pettymyksenä.
1990-luvun alkupuolella Bush koki vakavia henkilökohtaisia menetyksiä. Ensin hänen tanssitoverinsa Gary Hurst kuoli aidsiin. Myöhemmin hänen äitinsä Hannah menehtyi 72-vuotiaana, minkä Bush koki erityisen raskaana. Tuttu studiomuusikko Alan Murphy oli kuollut näiden tapahtumien välissä. Uusi albumi "The Red Shoes" saatiin kuitenkin tehtyä edellisen levyn tahtiin ja julkaistiin marraskuussa 1993. Työskentelytapa säilyi samankaltaisena eli kerroksittain etenevänä. Studioryhmityksessä Danny McIntosh otti Alan Murphyn paikan kitaristina. Albumin kappaleita oli alun perin tarkoitus esittää pienimuotoisella kiertueella, mikä jäi loppujen lopuksi toteutumatta ennen kaikkea Hannah Bushin kuoleman takia. Suunnitelma vaikutti kuitenkin siten, että äänityksissä tavoiteltiin livetunnelmaa aikaisempaa enemmän.
Trio Bulgarka esiintyi tälläkin kertaa kolmen laulun yhteydessä. Lisäksi albumilla vierailivat muun muassa Eric Clapton, Jeff Beck sekä Prince, jonka lähettämät lisäykset kappaleeseen ”Why Should I Love You?” aiheuttivat suurta päänvaivaa. Bush oli nimittäin odottanut häneltä vain joitakin lauluosuuksia, mutta Prince olikin täyttänyt 48 raitaa mitä moninaisimmalla materiaalilla, jonka sovittaminen muuhun sisältöön vaati valtavan työmäärän ja kuukausien pohdiskelun.
Edellisen levyn tavoin "The Red Shoes" ylsi parhaimmillaan Britannian albumilistan kakkoseksi. Arvostelut musiikkilehdissä olivat yleisesti ottaen kohtuullisia, mutta julkaisua ei pidetty minään mestariteoksena. Yhdysvalloissa albumi kuitenkin kohosi korkeimmillaan listan sijalle 28, mikä oli siellä Bushin uran paras sijoitus.
1980-luvulla Bushille oli syntynyt tapa kadota aina muutamaksi vuodeksi, kunnes tarkkaan hiottu uusi materiaali oli valmiina julkaisua varten. "The Red Shoes" -albumin jälkeinen julkisuudelta vetäytyminen osoittautui kuitenkin huomattavasti pitkäkestoisemmaksi kuin oli odotettu. Vuodet vierivät, ja kuulopuheet uuden albumin julkaisemisesta osoittautuivat kerta toisensa jälkeen perättömiksi.
Hiljaiselon aikana brittilehdistössä esiteltiin hurjia huhuja ja arveluja Bushin tilasta ja henkisestä kunnosta, vaikka todellisuudessa hän oli vain halunnut keskittyä työnteon sijasta omaan yksityiselämäänsä ja ajan viettämiseen perheensä parissa. Myös äidin kuoleman aiheuttama surutyö oli vienyt oman aikansa. Lisäksi hänen pitkäaikainen suhteensa Del Palmeriin oli katkennut 1990-luvun puolivälin tienoilla, ja Bush oli muuttanut Berkshiressä sijaitsevaan kartanoon uuden elämänkumppaninsa Danny McIntoshin kanssa. Heinäkuussa 1998 heille syntyi poika, Albert, joka tunnetaan myös lempinimellä Bertie. Artistin taitoa piiloutua julkisuudelta kuvaa hyvin se, että lehdistö sai tiedon pojasta vasta puolitoista vuotta tämän syntymän jälkeen. Asian paljasti medialle Peter Gabriel eräässä televisiolähetyksessä.
Viimein kahdentoista vuoden odotuksen jälkeen ilmestyi Kate Bushin kahdeksas studiolevy, tupla-albumi "Aerial", joka julkaistiin maailmanlaajuisesti 7. marraskuuta 2005. Ensimmäinen singlejulkaisu albumilta oli ”King of the Mountain”, joka ilmestyi 26. lokakuuta. Levyn tekemiseen osallistuivat muun muassa jazzperkussionisti Peter Erskine, rumpali Stuart Elliott sekä Chris Hall, joka soitti haitaria. Säveltäjä ja kapellimestari Michael Kamen ehti vastata kahden kappaleen jousiosuuksista ennen marraskuussa 2003 tapahtunutta kuolemaansa.
Bush on todennut halunneensa tällä kertaa asettua enemmän kertojan kuin laulussa esiintyvän henkilöhahmon rooliin. "Aerialin" ensimmäisen levyn sanoitusten aiheet vaihtelevat äidinrakkaudesta piin desimaalien luettelon kautta Jeanne d’Arciin. Toinen levy on puolestaan yhtenäinen kokonaisuus, joka kertoo linnunlaulun rytmittämän yhden päivän tarinan.
Musiikkilehtien kriitikot suhtautuivat "Aerialiin" pääosin erittäin myönteisesti, ja Britannian albumilistalla se kohosi parhaimmillaan kolmannelle sijalle. Suomessa sitä on myyty kultalevyyn ja Britanniassa platinaan oikeuttava määrä. Ennen albumin julkaisemista John Mendelssohn ehti kirjoittaa romaanin "Waiting for Kate Bush", jonka alkusivuilla tarinan päähenkilö lupaa olla hyppäämättä korkean rakennuksen katolta, jos hänelle vakuutetaan, että Kate Bushilta ilmestyy uusi levy puolen vuoden kuluessa. Bushin omaleimainen ylärekisterilaulanta saa romaanissa ansaitsemaansa huomiota, sillä eräs kirjan hahmoista kuvailee sitä ”juuri heliumia sisäänhengittäneen yhdeksänvuotiaan ääneksi”.
Bush julkaisi albumin "Director’s Cut" 16. toukokuuta 2011. Albumi sisältää uusia versiota Bushin aiempien albumien "The Sensual World" ja "The Red Shoes" kappaleista. Kolme kappaletta nauhoitettiin kokonaan uudelleen. Kappale ”The Sensual World” julkaistiin uudelleen nimellä ”Flower of the Mountain”. Kappaleessa on uudet sanat, jotka ovat peräisin James Joycen teoksesta "Odysseus". Albumilta julkaistiin singlenä kappale ”Deeper Understanding”.
Bushilta ilmestyi uudesta materiaalista koostuva levy "50 Words for Snow" 21. marraskuuta 2011. Himalajan lumimieslegendoihin perustuva kappale ”Wild Man” julkaistiin albumin ensimmäisenä singlenä 10. lokakuuta 2011. Brittilehti "The New Musical Express" (NME) ylisti singlen Bushin parhaimmaksi vuosikymmeniin.
Bushin musiikin tyylilajia on ollut vaikea määritellä. Vaikka häntä on usein verrattu Joni Mitchellin ja Björkin kaltaisiin naispuolisiin laulaja-lauluntekijöihin, ovat vertailut johtuneet enemmänkin näiden artistien omaperäisyydestä kuin musiikin samankaltaisuudesta. Bushin tuotanto on myös ollut hyvin monimuotoista ja useita musiikkilajeja yhdistelevää jopa saman albumin sisällä. Hänen kappaleensa ovat käyttäneet elementtejä rockista, popista, vaihtoehtorockista, jazzista, kansanmusiikista, skasta, sambasta ja uudesta aallosta. Jopa hänen varhaisimmissa teoksissaan, joissa piano oli pääasiallinen instrumentti, Bush sekoitti monia tyylilajeja sulattaen yhteen klassista musiikkia, rockia sekä laajan valikoiman etnisen ja kansanmusiikin vaikutteita. Tämä toimintatapa on jatkunut läpi hänen uransa.
Melody Maker -lehdelle 1977 antamassaan haastattelussa Bush paljasti, että miesartistit olivat vaikuttaneet häneen naisia enemmän. Hän sanoi: ”Jokainen nainen, jonka näet pianon ääressä, on joko Lynsey de Paul tai Carole King. Ja useimmiten miesten tekemä musiikki – ei kaikki mutta se hyvä aines – todella käy päällesi. Se tosiaan asettaa kuulijan selkä seinää vasten, ja juuri sillä tavalla haluan tehdä. Haluaisin musiikkini saavan kuulijan pois tolaltaan. Monetkaan naiset eivät onnistu siinä.”
Bushin musiikin kokeellisesta luonteesta johtuen sitä on kutsuttu myöhemmäksi teknologisemmaksi ja helpommin lähestyttäväksi ilmentymäksi brittiläisestä progressiivisen rockin liikkeestä, joka nosti pinnalle Genesiksen, Yesin ja Pink Floydin kaltaiset yhtyeet. Progressiivista rockia edustavien artistien tavoin Bush hylkää perinteisen pohjoisamerikkalaisen muotin popmusiikin tekemiselle, jonka useimmat brittiartistit omaksuivat. Hän laulaa avoimen englantilaisella korostuksella Bryan Ferryn vokalisointityylin innoittamana, ja hänen sanoituksensa tapaavat olla omintakeisempia ja vähemmän kliseitä sisältäviä kuin amerikkalaiset poplyriikat. Hänen kappaleissaan käytetyt soittimet ja niiden soittotapa poikkeavat tavallisesti pohjoisamerikkalaisista normeista.
Sanoituksissaan Bush ei pelkää käsitellä arkoja tai tabujakaan aiheita. Kansanlauluun ”Lucy Wan” perustuva ”The Kick Inside” kertoo sisarusten välisestä insestisuhteesta ja siitä aiheutuvasta raskaudesta, joka johtaa itsemurhaan. ”Kashka from Baghdad” on laulu homoparista, ja ”Breathing” tarkastelee ydinräjähdyksen vaikutuksia. Hänen sanoituksissaan käsiteltyjen aiheiden kirjo on laaja, ja ne kertovat usein suhteellisen erikoisistakin asioista, kuten Wilhelm Reichista ”Cloudbustingissa” sekä pakkomielteisesti tietokoneelleen puhuvasta ja ihmiskontakteja välttelevästä henkilöstä "The Sensual Worldin" kappaleessa ”Deeper Understanding”.
Bush teki ensimmäisen konserttikiertueensa vuonna 1979 Britanniassa ja Euroopassa. Sen jälkeen hän ei lähtenyt uudelle kiertueelle 35 vuoteen vaan esiintyi vain muutamia yksittäisiä kertoja. Vuonna 2014 hän palasi jälleen lavoille ja esiintyi 22 konsertissa Lontoossa. Hänen yhtyeessään oli seitsemän muusikkoa ja viisi taustalaulajaa, yhtenä heistä Bushin teini-ikäinen poika Bertie.
Bush on ollut mukana joidenkin elokuvien valmistuksessa. Hän näytteli vuonna 1990 The Comic Strip -komediaryhmän tuottaman televisioelokuvasarjan "Comic Strip Presents…" jaksossa ”Les Dogs”. Britanniassa 1982 alkaneen sarjan komedioissa ovat esiintyneet muun muassa Rik Mayall, Jennifer Saunders ja Robbie Coltrane. ”Les Dogsissa” Bush esittää morsianta. Hän on myös säveltänyt sarjan jaksoon ”GLC” teemalaulun ”Ken”.
Terry Gilliamin ohjaaman "Brazil"-elokuvan soundtrackia varten Bush nauhoitti oman versionsa nimikappaleesta ”Brazil” (”Sam Lowry’s 1st Dream”). Vuonna 1986 Bush sävelsi ja äänitti laulun ”Be Kind to My Mistakes” Nicolas Roegin elokuvaan "Castaway". Kappaleen rinnakkaisversio on sisällytetty 1990 julkaistun "This Woman’s Work" -kokoelman singlejulkaisujen B-puolia sisältävälle levylle. "The Sensual World" -albumin kappale ”This Woman’s Work” oli puolestaan vuotta ennen levyn ilmestymistä mukana John Hughesin elokuvassa "She’s Having a Baby".
"The Red Shoes" -albumin ilmestymisen jälkeen Bush ohjasi ja käsikirjoitti 44-minuuttisen elokuvan "The Line, the Cross & the Curve", jossa esitetään levyltä kuusi laulua. Elokuva oli Grammy-ehdokkaana parhaan pitkän musiikkivideon kategoriassa. Bush on kuitenkin jälkeenpäin kertonut olevansa siihen äärimmäisen tyytymätön neljää minuuttia lukuun ottamatta.
Bush sävelsi laulun ”Lyra” 2007 ensi-iltansa saaneen elokuvan "Kultainen kompassi" lopputekstejä varten. Kappaleella esiintyy Magdalen Collegen kuoro. Laulun nimi viittaa elokuvan päähahmoon Lyra Belacquaan. Del Palmerin mukaan Bushia pyydettiin tekemään kappale erittäin nopealla aikataululla, ja hanke saatiinkin valmiiksi noin 10 vuorokauden aikana. ”Lyra” oli ehdolla International Press Academyn elokuvaa varten sävelletyn laulun Satellite Award -palkinnon saajaksi.
Bushin ajatellaan toimineen suunnannäyttäjänä myöhemmin tulleille naispuolisille sooloartisteille, joista monet pitävät häntä yhtenä esikuvistaan niin musiikin kuin taiteellisen kunnianhimonkin suhteen. Heistä Tori Amosta on usein verrattu Bushiin varsinkin lauluäänen ja esitystavan osalta. Alanis Morissette ja PJ Harvey ovat maininneet "Hounds of Love" -albumin yhdeksi vaikutteistaan. Björk on puolestaan kertonut Kate Bushin edustavan hänelle ikää, jona tyttö muuttuu naiseksi, ja pitänyt tämän sävellyksiä ajattomina. Myös Katie Melua on sanonut olevansa artistin suuri ihailija. Eräässä haastattelussa Melua jopa ehdotti ”Wuthering Heightsia” kansallislauluksi. Toisaalta muotisuunnittelija Hussein Chalayan on pitänyt Bushia sopivana esikuvana myös visuaalisilla aloilla työskenteleville ihmisille.
Yhtyeistä muun muassa OutKast ja Muse ovat nimenneet Bushin yhdeksi inspiraation lähteistään. Hänen musiikkinsa on niin ikään jättänyt jälkensä Sarah McLachlanin, Loreena McKennittin ja Sinéad O’Connorin tuotantoon.
Bushin vaikutus ulottuu myös tuotantopuolelle. Suomalaisista esimerkiksi Gabi Hakanen on kertonut käyttäneensä hänen musiikkiaan viitemateriaalina etenkin CMX:lle tuottamillaan levyillä.
BBC Two -kanavan katselijat valitsivat vuonna 2006 Bushin yhdeksi Britannian kymmenestä merkittävimmästä ”elävästä ikonista”.
Kuningatar Elisabet II myönsi Bushille Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäsenyyden (CBE) hänen ansioistaan musiikkiteollisuudelle, osana uuden vuoden 2013 juhlallisuuksia. Hän otti vastaan tähän liittyvän kunniamerkin kuningattarelta 10.4.2013.
Bushilla on yksi lapsi, Bertie McIntosh.