hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Senegalin jalkapallomaajoukkue
Senegalin jalkapallomaajoukkue on Senegalin jalkapalloliiton ("Fédération Sénégalaise de Football") hallinnoima joukkue, joka edustaa Senegalia miesten kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa. Maajoukkue tunnetaan lempinimellä "Terangan leijonat".
Senegal on selviytynyt kahdesti jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin. Japanin ja Etelä-Korean kisoissa 2002 se eteni puolivälieriin saakka. Seuraavan kerran Senegal on MM-lopputurnauksessa mukana Venäjällä 2018. Afrikan-mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa Senegal on pelaanut yksitoista kertaa, parhaana saavutuksenaan toinen tila vuonna 2002. Loppuottelussa se hävisi Kamerunille rangaistuspotkukilpailun jälkeen.
Senegal pelasi ensimmäisen maaottelunsa 31. lokakuuta 1961, jolloin se hävisi Dahomeylle 3–2. Kaikkien aikojen suurimman voittonsa Senegal on saavuttanut 13. helmikuuta 1984, jolloin se voitti Mauritanian 7–0. Suurin tappio on 0–6.
Senegal aloitti vuoden 2002 MM-kilpailut yllättävällä 1–0-voitolla hallitsevasta maailmanmestarista, entisestä siirtomaaisännästään Ranskasta. Ottelun ainoan maalin laukoi Papa Bouba Diop. Seuraavaksi Senegal pelasi 1–1 Tanskaa vastaan Salif Diaon tasoitettua pelin toisella jaksolla. Alkulohkon päätöspelissä Senegal ja Uruguay pelasivat 3–3-tasapelin Khalilou Fadigan tehtyä yhden ja Bouba Diopin kaksi maalia. Senegal sijoittui lohkossa toiseksi Tanskan jälkeen.
Ensimmäisellä pudotuspelikierroksella Senegal kohtasi Ruotsin. Henrik Larsson vei Ruotsin johtoon 11. minuutilla, mutta Henri Camara tasoitti pelin 37 minuutin kohdalla ja laukoi Senegalin 2–1-voittomaalin jatkoajalla, ottelun 104. minuutilla. Puolivälieräottelussa Senegal kärsi jatkoaikatappion 0–1 Turkille İlhan Mansızin tehtyä ainoan maalin 94. minuutilla.
Senegalin lisäksi Afrikan maista on MM-kisojen puolivälieriin yltänyt vain Kamerun Italian MM-kisoissa 1990 ja Ghana Etelä-Afrikan kisoissa 2010.
Senegalin ehkä suurimmat tähdet ovat Englannin valioliiga -joukkue Newcastle Unitedin hyökkääjät Papiss Cissé ja Demba Ba. Demba Ba on syntynyt Ranskassa, mutta hänellä on kaksoiskansalaisuus ja hän on pelannut Senegalin maajoukkueessa vuodesta 2007. Cissé ja Ba ovat olleet tehokkaita valioliigassa ja ovat täten tärkeä apu myös Senegalin maajoukkueelle. Myös Armand Traore on merkittävä nimi senegalilaisessa jalkapalloilussa. Laitapuolustaja on Ban tavoin ranskalaissyntyinen ja pelannut juniorimaajoukkueissa Ranskan paidassa. Newcastle-kaksikon tavoin hän pelaa valioliigassa edustaen lontoolaista Queens Park Rangersiä.
Nan Martin
Nan Martin (15. heinäkuuta 1927 Decatur, Illinois, Yhdysvallat – 4. maaliskuuta 2010) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi sekä elokuvissa että televisiossa.
Martin näytteli muun muassa George Roy Hillin ohjaamassa elokuvassa "Rikotut leikit" (1963) ja Larry Peercen ohjaamassa elokuvassa "Ikkuna taivaalle". Hän myös vieraili televisiosarjassa "Star Trek – uusi sukupolvi".
Martin avioitui vuonna 1948 Broadway-säveltäjä Robert E. Dolanin kanssa, ja heille syntyi poika Casey Martin. Toisen miehensä, arkkitehti Harry Gesnerin kanssa Nan Martinilla oli vuonna 1970 syntynyt poika, näyttelijä Zen Gesner.
Leslie Boardman
Leslie Boardman (2. elokuuta 1889 Sydney, Uusi Etelä-Wales, Australia – 23. marraskuuta 1975 Watsons Bay, Uusi Etelä-Wales, Australia) oli australialainen uinnin olympiavoittaja. Hän voitti olympiakultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestistä Tukholmassa 1912. Tukholman olympialaisissa Australia ja Uusi-Seelanti kilpailivat yhdessä Australaasia-nimisenä joukkueena. Miesten viestijoukkueessa uivat kolme australialaista (Boardman, Harold Hardwick ja Cecil Healy) sekä yksi uusiseelantilainen (Malcolm Champion). Joukkueen voittoaika oli uusi maailmanennätys 10.11,2.
Konsuli (ulkomaanedustaja)
Konsuli on valtion konsuliedustustoa ulkomailla johtava lähetetty virkamies. Konsulaatin päällikkö voi viraka-asemansa mukaan olla pääkonsuli, konsuli tai varakonsuli.
Suomella on pääkonsulaatteja tyypillisesti suurissa maissa, joiden kanssa on lämpimät suhteet. Konsulaatti voi sijaita muuallakin kuin pääkaupungissa, kun suurlähetystö on tyypillisesti asemamaan pääkaupungissa. Pääkonsulien työpaikkoja ovat Los Angeles, New York, Hongkong, Kanton, Shanghai, Hampuri ja Pietari.
Liikemies koko päivän
Liikemies koko päivän () on yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1925, ja sen ohjasi Edward F. Cline. Sen pääosissa näyttelevät Jackie Coogan ja Joan Crawford. Elokuvan käsikirjoituksesta vastasivat Robert E. Hopkins ja Willard Mack. "Liikemies koko päivän" on mykkäelokuva, ja se kestää noin 65 minuuttia. "Liikemies koko päivän" on yksi Joan Crawfordin ensimmäisistä elokuvista. Hänet valittiin alun perin opettamaan tanssia elokuvan tähdelle Cooganille, mutta lopulta hän sai koe-esiintymisen kautta roolin elokuvasta. Yhdysvalloissa "Liikemies koko päivän" sai ensi-iltansa marraskuussa 1925 ja Suomessa vuoden 1926 joulukuussa.
"Liikemies koko päivän" kertoo Cooganin ja Davidsonin esittämistä kahdesta liikemiehestä, jotka pyörittävät jätteiden ympärille keskittyvää liikeyritystä. Joan Crawford näyttelee köyhää tyttöä, jonka parivaljakko päättää ottaa mukaan liikeyritykseensä.
M/S Kaduna
M/S Kaduna () on Barbura Line -yhtiön omistama ro-ro-rahtialus. Laiva on rakennettu vuonna 1972 Rauma-Repolan Rauman telakalla. Kuollutta painoa "Kadunalla" on 4 700 tonnia. Alus on rekisteröity Panaman lipun alle.
Kadunan sisaraluksia ovat yhä liikenteessä olevat M/S Notos, M/S Puerto Eden, M/S Dorrat Jeddah sekä jo romutetut M/S Iberus ja M/S Caribe.
26. marraskuuta 1971 alus laskettiin vesille. 5. huhtikuuta 1972 laiva luovutettiin Höyrylaiva Oy Bore/Ångfartygs Ab Boren haltuun, joka rekisteröi aluksen "Bore IX" -nimisenä Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Turku. Tämän jälkeen alus aloitti liikennöinnin Suomen Haminan ja Alankomaiden Terneuzenin välillä. 24. kesäkuuta–13. heinäkuuta 1975 välisen ajan alus oli aikarahdattuna Silja Linen Turun ja Tukholman väliseen liikenteeseen.
30. maaliskuuta 1977 itäsaksalainen Schiffscommerz VEB Außenhandelsbetrieb der VVB Schiffbau ilmoitti ostavansa aluksen. Luovutus tapahtui 4. huhtikuuta Amsterdamissa, jolloin alus rekisteröitiin VEB-Deutfracht/Seereederein omistukseen nimellä "Aschberg". Kotisatamaksi tuli Rostock. Saksojen yhdistyttyä alus rekisteröitiin 18. kesäkuuta 1990 Deutsche Seereederein haltuun ja Saksan lipun alle. Kotisatama säilyi Rostockina. Vuonna 1994 Aschberg rekisteröitiin Euroseabridge Schiffahgesellschaft m.b.H:n omistukseen. Elokuussa 1996 saksalainen E.H. Harms osti aluksen. Kotisatamaksi tuli Maltan pääkaupunki Valletta. Alus sai samalla myös nimen: "Feedercadet". 3. joulukuuta 1996 alus törmäsi Kielin kanavassa yhteen saman varustamon M/S Feedercaptain -aluksen kanssa. Myöhemmin alus rekisteröitiin Madeiran lipun alle. Vuonna 2004 Barbura Line osti aluksen ja rekisteröi sen "Kaduna" -nimisenä Panaman lipun alle. Joulukuussa 2004 Kaduna aikarahdattiin suomalaisen rahtivarustamo Finnlinesin liikenteeseen seitsemäksi kuukaudeksi. 23. toukokuuta 2005 alus törmäsi yhteen M/S MSC Elini -aluksen kanssa Antwerpenin edustalla. 25. syyskuuta–2. marraskuuta 2005 välisen ajan Kaduna oli aikarahdattuna Fjord Linen liikenteeseen linjalle Bergen–Stavanger–Newcastle.
The Beatles’ Ballads
The Beatles’ Ballads on The Beatlesin kokoelma-albumi vuodelta 1980. Kokoelmassa on 20 kappaletta.
Kaikki kappaleet Lennon/McCartney, jollei toisin ilmoitettu.
Silmälasiluri
Silmälasiluri ("Psitteuteles versicolor") on silmälasilurien sukuun kuuluva kaijalaji. Joskus se luokitellaan sateenkaarilurien sukuun.
Linnun pituus on noin 19 cm. Aikuisen linnun höyhenpuku on yleisväriltään vihreä, kellanvihreä alapuolelta ja siipien alapeitinhöyhenistä. Otsa ja päälaki ovat punaiset (naaraalla himmeämmät), korvan peitinhöyhenet keltaiset, kurkku, posket ja takaraivo siniset keltaisin viiruin, rinnan yläosa malvanpunainen keltaisin viiruin (naaraalla himmeämpi) ja siiven yläpeitinhöyhenet vihreät keltaisin viiruin. Pyrstö on vihreä, nokka punainen, iiris keltainen ja koivet harmaat. Silmän ympärillä oleva paljas rengas on valkoinen, mistä laji on saanut nimensä. Nuori lintu on aikuista himmeämpi väreiltään, sen nokka on ruskehtava ja iiris ruskeanharmaa.
Silmälasiluri esiintyy yleisenä Australian pohjoisosassa, Kimberleyn alueelta lännessä Queenslandin koillisosaan idässä.
Silmälasilurin esiintymisaluen laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Silmälasilurit elävät metsissä, suosien erityisesti eukalyptus- ja kaarnamyrttimetsiköitä ("Melaleuca").
Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesintää tapahtuu kaikkina vuodenaikoina, mutta erityisesti huhtikuusta elokuuhun. Pesä sijaitsee korkealla puunkolossa. Naaras munii 2–4 munaa ja hautoo noin 20 päivää. Molemmat emot ruokkivat poikasia, jotka lähtevät pesästä 40 päivän ikäisinä.
Silmälasilurit liikkuvat tavallisesti perhekunnittain tai pienissä parvissa, mutta puiden kukkiessa aivan ylen määrin ne voivat liikkua suurissakin parvissa. Ne ruokailevat enimmäkseen eukalyptusten ja teepuiden latvuksissa. Usein niitä tapaa yhdessä sateenkaarilurien kanssa. Ne syövät kukkia, siitepölyä, mettä, hedelmiä ja hyönteisiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja.
Greg Brough
Gregory John ”Greg” Brough (26. maaliskuuta 1951 Surfers Paradise, Queensland – 9. maaliskuuta 2014 Beechmont, Queensland) oli australialainen uimari ja olympiamitalisti. Hän voitti olympiapronssia 1 500 metrin vapaauinnista Méxicosta 1968. Hän sijoittui Méxicossa myös neljänneksi 400 metrin vapaauinnissa.
Brough voitti vuoden 1970 Kansainyhteisön kisoista pronssia 1 500 metrin vapaauinnista.
Sinikorvaluri
Sinikorvaluri ("Psitteuteles iris") on silmälasilurien sukuun kuuluva kaija. Joskus se luokitellaan sateenkaarilurien sukuun.
Linnun pituus on noin 20 cm. Aikuisen linnun höyhenpuku on yleisväriltään vihreä, kellanvihreä alapuolelta ja siipien alapeitinhöyhenistä. Otsa, päälaki ja silmän takaosa ovat punaiset (naaraalla otsa on vihreän ja punaisen kirjava), silmästä niskaan ulottuu punavioletti vyö, niska harmaansininen, korvan peitinhöyhent vaalean sinivihreät, poskilaikut vihreät (naaraalla kellertävät) ja rintahöyhenten reunat tummemmat tehden viiruisen vaikutelman. Pyrstö on päältä vihreä ja alta kellertävä, nokka oranssi, iiris oranssi ja koivet siniharmaat. Nuori lintu muistuttaa naarasta mutta otsassa on vähemmän punaista, nokka on ruskehtava ja iiris ruskea.
Sinikorvaluri esiintyy Timorilla ja läheisellä Wetarin saarella Indonesiassa.
Sinikorvalurin kanta on silmälläpidettävä.
Sinikorvalurit elävät metsissä aina 1 500 metrin korkeudelle saakka.
Ilmeisesti yksiavioinen. Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Sinikorvalurit liikkuvat tavallisesti perhekunnittain tai pienissä parvissa. Ne syövät kukkia, siitepölyä, mettä, hedelmiä ja hyönteisiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja.
Kiehinen
Kiehinen on vuoltu sytyke, tulen sytyttämisen apukeino. Se tehdään puusta veistämällä tai vuolemalla halon pinnasta ohuita lastuja, jotka jäävät juurestaan puuhun kiinni. Tällä tavalla puukappaleen pinta-ala suurenee ja palaminen helpottuu.
Kiehinen asetellaan sytykkeeksi lastut alaspäin, jotta tuli nousee niiden väliin.
Luis Arroyo
Luis Enrique Arroyo (18. helmikuuta 1927 Peñuelas – 13. tammikuuta 2016 Ponce) oli puertoricolainen baseballpelaaja. Peñuelasin kunnassa syntynyt Arroyo pelasi Major League -tasolla vuosina 1955–1963.
Arroyon joukkueina olivat:
Hän oli All-Star-pelaajana kahdesti vuosina 1955 ja 1961.
Mes courants électriques
Mes courants électriques on ranskalaisen laulajan Alizéen toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuoden 2003 maaliskuussa. Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin kappale ”J'en ai marre!”. Albumin sanoitti Mylène Farmer ja sävelsi Laurent Boutonnat, jotka olivat tehneet kappaleet myös Alizéen ensimmäiselle albumille "Gourmandises".
Rusopääluri
Rusopääluri ("Psitteuteles goldiei") on silmälasilurien sukuun kuuluva papukaijalintu. Joskus se luokitellaan sateenkaarilurien sukuun.
Linnun pituus on noin 19 cm. Aikuisen linnun höyhenpuku on yleisväriltään vihreä, kellanvihreä alapuolelta ja siipien alapeitinhöyhenistä. Otsa ja päälaki ovat punaiset (naaraalla himmeämpi), takaraivo sininen, korvan peitinhöyhent ja posket punertavat tummansinisin viiruin ja alapuolen höyhenissä on tummanvihreää viirutusta. Siipisulkien alapinnassa on keltainen vyö. Pyrstö on päältä oliivinvihreä ja alta kellertävä, nokka musta, iiris ruskea ja koivet vihertävänruskeat. Nuoren linnun päälaki on vihreä ja siinä on punaista kirjailua.
Rusopääluri esiintyy Uuden-Guinean vuoristoisessa sisämaassa.
Rusopäälurin esiintymisalueen laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Rusopäälurit elävät vuoristometsissä aina 2 800 metrin korkeudelle saakka.
Ilmeisesti yksiavioinen. Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Rusopäälurit liikkuvat tavallisesti perhekunnittain tai pienissä parvissa. Puiden massakukinnan aikana ne liittyvät jopa 100 yksilön suurparviksi. Ne syövät kukkia, siitepölyä, mettä, ja hedelmiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja.
Meriotakilokki
Meriotakilokki ("Salsola kali", synon. "S. kali" subsp. "kali" ) on piikikäs, hiekkaisten merenrantojen kasvi. Lajia tavataan rannikoilla Itämereltä Välimerelle. Suomessa laji on hyvin harvinainen ja rauhoitettu.
Meriotakilokki on matala, 5–30 senttimetriä pitkä, suikertelevavartinen kasvi. Lehdet ovat varressa kierteisesti ja ne ovat ruodittomia, pieniä ja möyheitä. Lehtien kärjissä on teräväkärkinen ota. Pienet valkoiset kukat ovat tavallisesti yksittäisenä lehtihangoissa. Meriotakilokki kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Laji muistuttaa läheisesti toista Suomessa satunnaisesti tavattavaa otakilokkilajia, idänotakilokkia ("Salsola tragus", synon. "Salsola kali" subsp. "iberica" ), jonka lehdet ovat meri­otaki­lokkiakin kapeammat.
Meriotakilokkia tavataan pääasiassa Euroopan hiekkaisilla merenrannoilla Itämereltä Atlantin rannikkoa pitkin Välimerelle ja Mustallemerelle saakka. Lajia tavataan myös Afrikan rannikolla Välimerellä ja Atlantilla. Meri­otaki­lokin pohjoisimmat vakiintuneet esiintymät ovat Suomessa Suomenlahden rannikolla ja Ahvenanmaalla. Satunnaisesti lajia on tavattu pohjoisempanakin Itämerellä, mutta nämä esiintymät ovat painolastin mukana tulleita tulokkaita.
Suomessa meriotakilokkia on kasvanut Suomenlahden rannikolla Ahvenanmaalta Virolahdelle saakka. Lajin levinneisyysalue on supistunut suuresti, ja nykyään esiintymiä tunnetaan vain muutamalta paikalta Hangosta, Korppoon Jurmosta ja Utöltä. Meri­otaki­lokkia on yhä Venäjän puolella itäisellä Suomenlahdella, josta se voi levittäytyä Suomen puolelle.
Parhaiten meriotakilokki menestyy rantaan ajautuneiden, hiekan peittämien rakkolevävallien päällä. Koska kasvi on yksivuotinen, eivätkä sen siemenet muodosta vuodesta toiseen säilyvää siemenpankkia, ravinteikasta rakkolevää täytyy kertyä rannalle joka talvi lajin menestyksen takaamiseksi.
Meriotakilokki menestyy parhaiten sellaisilla rannoilla, jotka myös ovat parhaimpia auringonotto- ja uimapaikkoja. Näissä paikoissa kasvillisuus on pahoin kulunut ja piikikkyytensä takia on meri­otaki­lokkia myös kitketty ihmisen käyttämiltä rannoilta. Lajin menestykseen on vaikuttanut myös Itämeren rehevöityminen ja rakkolevien väheneminen.
Jurmon meriotakilokkiesiintymältä on tavattu Suomessa hyvin harvinainen otakilokkilude ("Piesma salsolae"), joka käyttää kasvia ravinnokseen.
Meriotakilokkia on aikaisemmin kuivattu ja poltettu soodan tuottamiseksi. Tähän viittaa myös lajin latinankielinen lajinimi "kali" ja esimerkiksi ruotsinkielinen nimi "sodaört".
Mona Lisa Smile
Mona Lisa Smile on Mike Newellin ohjaama, Lawrence Konnerin ja Mark Rosenthalin käsikirjoittama elokuva vuodelta 2003. Pääosissa näyttelevät Julia Roberts ja Kirsten Dunst.
Robertsille maksettiin 25 miljoonaa dollaria elokuvan pääosassa esiintymisestä. Se on suurin naisnäyttelijälle koskaan maksettu palkkio yksittäisestä roolisuorituksesta. Palkkio vastasi 40 prosenttia elokuvan tuotosta Yhdysvalloissa.
Nuori opettaja Katherine Watson (Roberts) saapuu opettamaan taidehistoriaa maineikkaaseen Wellesleyn tyttökouluun vuonna 1953 kyseenalaistan perinteiset sukupuoliroolit. Hänen liberaali ajattelunsa törmää koulun konservatiiviseen perinteeseen.
Gabriele Seyfert
Gabriele Seyfert (s. 23. marraskuuta 1948 Chemnitz) on saksalainen taitoluistelija. Hän ylsi naisten yksinluistelun maailmanmestaruuteen vuosina 1969 ja 1970.
Seyfert oli Euroopan-mestari vuosina 1967, 1969 ja 1970. Itä-Saksan-mestarina hän oli yhtämittaisesti vuodesta 1961 vuoteen 1970.
Seyfert kilpaili talviolympialaisissa vuosina 1964 ja 1968; ensimmäisessä hän jäi 19. sijalle, toisessa hän voitti Grenoblessa hopeaa naisten yksinluistelussa.
Silmälasilurit
Silmälasilurit ("Psitteuteles") on trooppinen kaijasuku.
Silmälasilurit elävät Indonesian kaakkoisosassa, Uudessa-Guineassa ja Australian pohjoisosassa.
Silmälasilurit ovat kooltaan 19-20 cm pitkiä, hyvin värikkäitä papukaijoja. Niiden pyrstö on pyöreäpäinen eikä alanokan tyvessä ole paljasta laikkua. Sukupuolet ovat hieman erinäköisiä. Nuorten lintujen höyhenpuku on melko samanlainen kuin aikuisten, mutta nokan ja iiriksen väreissä on eroja. Niiden tavalliset äänet ovat kimeitä kirkaisuja.
Ne pesivät yleensä puunkoloihin ja munivat kahdesta neljään munaa, joita naaras hautoo. Niiden ravinto koostuu siitepölystä, medestä, kukista, hedelmistä ja marjoista.
Luettelo perustuu Bird Life Suomen maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön.
Anett Pötzsch
Anett Pötzsch (s. 3. syyskuuta 1960) on saksalainen taitoluistelija. Itä-Saksan edustajana hän voitti naisten yksinluistelussa Euroopan-mestaruuden vuosina 1977–1980 sekä maailmanmestaruuden vuosina 1978 ja 1980.
Pötzsch syntyi Chemnitzissä, joka silloin oli nimeltään Karl-Marx-Stadt. Itä-Saksan-mestari hän oli vuosina 1976–1980.
Pötzsch sijoittui Innsbruckin 1976 talviolympialaisissa neljänneksi ja voitti Lake Placidin 1980 olympialaisten yksinluistelijana kultaa. Hän on myöhemmällä urallaan menestynyt valmentajana.
Luettelo Wigwamin kappaleista
Wigwam on suomalainen progressiivinen rock -yhtye, joka perustettiin Helsingissä vuonna 1969. Ohessa yhtyeen levyttämät kappaleet aakkosjärjestyksessä.
Agapenor
Agapenor () oli kreikkalaisessa mytologiassa arkadialaisten kuningas. Hän oli Ankaioksen poika ja Lykurgoksen pojanpoika. Yhtenä Helenan kosijoista myös hän valan velvoittamana osallistui Troijan sotaan. Hän sai Agamemnonilta käyttöönsä kuusikymmentä alusta, joilla hän johti arkadialaiset joukkonsa Troijaan. Hänet mainitaan yhdeksi Troijan hevoseen piiloutuneista miehistä.
Palatessaan Troijasta hän haaksirikkoutui myrskyssä Kyproksen rannikolle. Täällä hän perusti Pafoksen kaupungin ja sinne kuuluisan Afroditen temppelin.
Agapenor esiintyy kertomuksessa Harmonian kaulanauhasta, jossa Arsinoen nuhdeltua veljiään Alkmaionin murhasta nämä sulkivat hänet arkkuun ja antoivat Agapenorille orjaksi syyttäen sisartaan teosta. Myöhemmin Alkmaionin pojat surmasivat isänsä murhaajat Agapenorin talossa.
Júlia Sebestyén
Júlia Sebestyén (s. 14. toukokuuta 1981 Miskolc) on unkarilainen taitoluistelija.
Sebestyén aloitti taitoluistelun nelivuotiaana. Hän nousi maansa kaikkien aikojen ensimmäiseksi naisten yksinluistelun Euroopan-mestariksi vuonna 2004 Budapestissa. Hän on osallistunut neljiin talviolympialaisiin (1998, 2002, 2006, 2010) ja useisiin taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuihin. Olympialaisissa hän ei ole yltänyt mitaleille, ja MM-kilpailuissa uran paras saavutus on kuudes sija.
Axel Mårtensson
Axel Mårtensson oli ruotsalainen jalkapallovalmentaja. Hän oli Suomen jalkapallomaajoukkueen valmentaja vuonna 1945 kahden Ruotsia vastaan pelatun ottelun ajan. Suomi hävisi sekä Göteborgissa että Helsingissä. Mårtensson oli järjestyksessä neljäs Suomen maajoukkueen valmentaja, ja kolmas ulkomaalainen.
Hän oli vuonna 1939 Ruotsin jalkapalloliiton valmentaja.
Vapaana syntynyt
Vapaana syntynyt on suomalaisen Raivopäät-yhtyeen CD-EP, ja kaikkiaan kuudes julkaisu. Se julkaistiin vuonna 1997.
Pojat varjoisilta kujilta
Pojat varjoisilta kujilta on suomalaisen Raivopäät -yhtyeen studioalbumi, ja kaikkiaan seitsemäs julkaisu. Se julkaistiin vuonna 1998.
Akiko Dōmoto
Akiko Dōmoto (, s. 1932) on Chiban prefektuurin kuvernööri Japanissa. Hän on prefektuurin ensimmäinen naispuolinen kuvernööri.
Dōmoto syntyi Kaliforniassa Yhdysvalloissa vuonna 1932 ja kasvoi Tokiossa. Ennen osallistumistaan politiikkaan Dōmoto tuli 1980-luvun lopulla tunnetuksi televisio-ohjaajana. Hänet tunnettiin erityisesti ympäristökysymyksiin ja feminismiin liittyvistä aiheista. Hänet valittiin opposition ehdokkaana Japanin ylähuoneeseen, jossa hän työskenteli esimerkiksi perheväkivaltaa, lapsiprostituutiota ja sukupuolisyrjintää vastaan. Chiban kuvernööriksi hänet valittiin riippumattomana ehdokkaana vuonna 2001.
Vielä kerran Viljo ja Heppu hei
Vielä kerran Viljo ja Heppu hei on Heikki Kinnusen vuonna 1985 julkaistu albumi.
Albumi sisältää "ÄWPK – Älywapaa palokunta"- ja "Soitinmenot"-viihdesarjassa esitettyjä lauluja. Kappaleissa esiintyivät muun muassa Kinnusen esittämät Heppu, "Viljoa" kyselevä mies ja ""Eikö olekin mielenkiintoista?""-lausahdusta hokeva mies.
Kappaleet on säveltänyt George Romain alias Aarno Raninen ja sanoittanut Alan Dorkin alias Pertti Reponen.
Pakoon todellisuutta
Pakoon todellisuutta on suomalaisten Raivopäät- ja Kooma -yhtyeiden yhteisalbumi vuodelta 1999. Raivopäille se on kaikkiaan kahdeksas julkaisu.
Shaggy &amp; Scooby-Doo Get a Clue!
Shaggy & Scooby-Doo Get a Clue! on yhdysvaltalainen animaatiosarja, jonka tuotti Warner Bros. Animation. Sarja oli samalla Joseph Barberan viimeinen tuottama televisiosarja. Sarja oli poikkeuksellinen monelta osin edellisiin Scooby-Doon animaatiosarjoihin, muun muassa päähahmoihin lukeutuvat Freddy, Velma ja Daphne esiintyivät vain hetkellisesti sarjan aikana. Lisäksi pitkään Shaggyn ääniroolissa ollut Casey Kasem oli Shaggyn sedän Albertin äänenä ja Shaggyn äänenä toimi Scott Menville. Sarja oli myös piirrostyyliltään hyvin erilainen verrattuna edellisiin televisiosarjoihin. Ohjelman esitys aloitettiin Yhdysvalloissa vuonna 2006 ja sitä esitettiin yhteensä 26 jakson verran aina vuoteen 2008 asti.
Shaggy ja Scooby asuvat Shaggyn sedän kartanolla. He yrittävät kahdestaan ratkoa mysteereitä uudella nanoteknologialla varustettujen Scooby-keksien ja muuntautuvan Mysteerikoneen avulla. Uusien Scooby-keksien avulla Scooby-Doo kykenee lentämään, muuttumaan suuriksi roboteiksi ja jopa muuntautumaan suureksi magneetiksi. Shaggy ja Scooby-Doo yrittävät samalla suojella heidän keksiensä salaisuutta, kun ratkovat mysteereitä.
Punks Go Marchin’ In
Punks Go Marchin' In on vuonna 2000 julkaistu punk-albumi, jolla soittaa seuraavat vähemmän tunnetut suomalaisyhtyeet: Raivopäät, Extaasi, Peruutettu, Eetteri ja Wiheltävä Susi. Raivopäille se on kaikkiaan yhdeksäs julkaisu.
Goseibai shikimoku
Goseibai shikimoku () oli Japanin Kamakura-sotilashallinnon laki, maan ensimmäinen muistiin kirjattu feodaalilaki. Sen saattoi voimaan kolmas "shikken" eli shōgunin sijaishallitsija Hōjō Yasutoki vuonna 1232. Sitä kutsutaan myös nimellä Jōei shikimoku () aikakausinimen mukaan.
Ennen "Goseibai shikimokun" ottamista käyttöön Kamakura-sotilashallinto kävi oikeutta ilman muodollisia lakeja. Jōkyū-kapinan jälkeen kasvava määrä maakiistoja hallituksen vasallien ("gokenin"), aatelisten ja talonpoikien välillä teki puolueettomat oikeudenkäynnit välttämättömiksi. Niinpä Hōjō Yasutoki kokosi lakikokoelman rungon 51 artiklaan ja kolmetoista neuvoston jäsentä ("hyōjōshū") kirjoitti sen valmiiksi. Sanotaan, että lakiin otettiin 51 artiklaa, koska se oli tasan kolme kertaa enemmän kuin prinssi Shōtokun laatimassa 17 artiklan perustuslaissa.
Lisäartikloita, joita kutsutaan termillä "tsuika" (), otettiin käyttöön myöhemmin. Ashikaga-sotilashallinto otti myös käyttöön "Goseibai shikimokun" peruslaikseen. Edo-kaudella sitä käytettiin yleisesti lasten oppikirjana sotilasluokan säännöistä ja tavoista.
Kauppaopiston naiset
Kauppaopiston naiset on Kari Peitsamon ensimmäinen single ja samalla ensimmäinen julkaisu. Kappale on Peitsamon säveltämä, sanoittama ja sovittama. Kappaleen ovat levyttäneet myös Osmo’s Cosmos, Jean S., Sami Jones & Vaeltava koira, Niko Ahvonen ja Larharyhmä. Singlen B-puolella on kappale ”Soft Ice”.
Peitsamo on levyttänyt kappaleesta vuonna 2012 uuden version albumilleen "Kitarani haluaa rakastella äitiäsi rajusti". Uudessa versiossa säestäjänä toimii Kari Peitsamo Road Hogs ja vierailevana taustalaulajana esiintyy Sipe Santapukki.
Peitsamo levytti kappaleesta jälleen uuden version vuonna 2017 julkaistavalle albumilleen 60. Uusi versio julkaistiin digisinglenä 12. toukokuuta 2017.
Robert Guillet
Robert Guillet (s. 22. helmikuuta 1972 Québec, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija (hyökkääjä). Hän pelasi kauden 2006/07 Itävallassa Österreichische Eishockey-Ligan EC Graz 99ers joukkueessa. Guillet teki loppukauden 2007-2008 kattavan sopimuksen Lahden Pelicansin kanssa 31.1.2008, mutta hänet potkittiin ulos joukkueesta pudotuspelien aikana,sillä peliesitykset eivät miellyttäneet valmennusjohtoa.
Robert Guillet on 180 cm pitkä, 80 kg painava jääkiekkoilija, joka aloitti junioripelinsä Kanadassa QMJHL:ssä.
Paddy Roy Bates
Paddy Roy Bates (1921 – 9. lokakuuta 2012) oli brittiläinen piraattiradion pitäjä, joka perusti Sealandin mikrovaltion vuonna 1967 ja nimitti itsensä sen ruhtinaaksi.
Bates eteni brittiarmeijassa majuriksi. Saatuaan tuomion piraattiradiotoiminnasta hän siirsi toimintansa merellä Suffolkin edustalla sijaitsevalle HM Fort Roughsille, josta tuli Sealandin perusta. Mikrovaltio on yhä olemassa, mutta yksikään valtio maailmassa ei ole tunnustanut sitä.
Bates sai vaimonsa, vuonna 1926 syntyneen ruhtinatar Joanin kanssa kaksi lasta, Penelopen (1950–) ja Michaelin (1952–).
Veneskoski (Kankaanpää)
Veneskoski onKankaanpään kaupungissa, valtatien 23 (Taidetie) varrella sijaitseva kylä. Veneskoski on tunnettu maan suurimpiin lukeutuvastakesäteatteristaan.
Veneskosken kylänraittia hallitsee sen halki virtaava Karvianjoki, joka ylitetään vuonna 1918 rakennettua kolmiholvista kivisiltaa, Soikan siltaa pitkin.
Karvianjoki on ollut aikanaan tärkeä kulkuväylä ja kalastuspaikka. Sen lähettyviltä löytyy merkkejä kivi-, pronssi- ja rautakaudelta. Historian tuntemat ensimmäiset pysyvät asukkaat, Erkki Hannunpoika Soikan perhe Kauhajoelta, ovat tulleet Veneskoskelle vuonna 1685. Kylän ensimmäisestä asukkaasta juontaa Veneskosken nykyäänkin käytetty lempinimi, Soikka.
Asutus keskittyi aluksi joen rantamille, mistä se myöhemmässä vaiheessa levisi laajemmalle alueelle. Joella on ollut aina 1950-luvulle saakka useita myllyjä sekä saha- ja sähkölaitos.
Haapamäki–Pori -rautatien ja Veneskosken seisakkeen rakentaminen 1930-luvulla vilkastutti kylän elämää rakentajien saapuessa kylään perheineen. Raideliikenne Niinisalo-Pori -välillä loppui 1980-luvulla. Rautatie on nykyään junaliikenteen loputtua resiina- ja moottorikelkkakäytössä.
Veneskoskilaiseen elämänmenoon kuuluu keskeisesti pelimannimusiikin harrastus. Kylässä syntynyt ja asunut kirjailija Jaakko Kaappa on kuvannut monessa teoksessaan Veneskosken kylän vaiheita.
Merihaarikko
Merihaarikko ("Sagina maritima") on Euroopan ja Pohjois-Afrikan merenrantojen hento kohokkikasvi. Suomessa se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi lajiksi.
Rentohaarikko on yksivuotinen, tummanvihreä tai punertava ja kasvaa 2–10 cm korkeaksi. Varret ovat kaljuja ja pystyjä tai kohenevia. Pareittain yhdistyviset lehdet ovat lyhyitä, rihmamaisia, möyheitä, nipukkakärkisiä ja usein harvaan lyhytkarvaisia. Ruusukelehtiä ei ole. Valkoisia kukkia on 1–6 kappaletta, ja niiden kukkaperät ovat suoria. Nuput ovat pallomaisia. Sekä verhiö että teriö ovat nelilehtisiä, mutta kukat ovat huomaamattomat, sillä terälehdet ovat hyvin pieniä tai jopa puuttuvat kokonaan. Suomessa merihaarikko kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on kota, joka on verhiön pituinen.
Merihaarikon voi sekoittaa merenrannoillakin esiintyvään rentohaarikkoon ("S. procumbens"), joka on kuitenkin väriltään puhtaan vihreä, kukkavarsiltaan nuokkuva, lehdet otakärkisiä ja kukan verholehdet siirottavat suoraan eteenpäin.
Merihaarikkoa kasvaa Euroopan ja Pohjois-Afrikan rannikoilla Atlantilla, Itämerellä ja Välimerellä. Keski-Norjasta ja eteläiseltä Itämereltä Pohjois-Espanjaan saakka levinnäisyysalue on suhteellisen yhtenäinen. Euroopan puoleisella Välimeren rannikolla lajia tavataan satunnaisemmin, Pohjois-Afrikassa levinnäisyysalue on yhtenäinen Marokosta Libyaan. Suomessa merihaarikkoa on tavattu Ahvenanmaalta ja Saaristomeren alueelta kaikkiaan noin 50 paikasta. Näistä kolmisenkymmentä paikkaa on arvioitu hävinneeksi ja kymmenkunnan tila on epävarma. Säilyneitä esiintymiä on reilu kymmennen, joista useimmat Korppoon Jurmossa ja sen lähisaarilla.
Merihaarikko on hiekkaisten merenrantaniittyjen laji. Se kasvaa usein säännöllisesti veden peittämillä vyöhykkeillä. Itämeren alueella laji on suuresti harvinaistunut varsinkin lammaslaidunnuksen ja Itämeren rehevöitymisen vuoksi, jotka ovat johtaneet rantojen umpeenkasvuun.
Martin Atkinson
Martin Atkinson (s. 31. maaliskuuta 1971 Yorkshire) on englantilainen jalkapalloerotuomari, joka työskentelee Englannin Valioliigalle ja FIFA:lle.
Atkinson aloitti avustavana erotuomarina vuonna 1998 The Football Leaguessa. Vuosien 2000 ja 2003 välillä hän toimi avustavana erotuomarina Valioliigassa. Vuodesta 2005 Atkinson on toiminut erotuomarina Valioliigassa. Ennen valioliigauraansa hän tuomaroi konferenssi-sarjassa ja Football Leaguessa.
Ensimmäisen valioliigaottelunsa Atkinson tuomitsi 20. huhtikuuta 2005, kun Manchester City kohtasi Birmingham Cityn.
Atkinson toimi FA Community Shieldin tuomarina 13. elokuuta 2006. Liverpool voitti Chelsean 2–1.
Karbidilamppu
Karbidilamppu eli asetyleenilamppu on valaisin, jolla saadaan aikaan öljylamppua huomattavasti kirkkaampi ja tasaisempi valo. Karbidilamput olivat yleisiä 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Niitä käytettiin lyhtyinä myös 1900-luvun alun ajoneuvoissa ja polkupyörissä ennen dynamoista virtaansa saavien sähkövalojen yleistymistä. Ensimmäiset elokuvaprojektorit käyttivät karbidilamppua kirkkaan ja tasaisen valon saamiseksi. Kalsiumkarbidi valmistetaan kuumentamalla sammuttamatonta kalkkia ja hiiltä n. 3000 asteen lämpötilaan.
Lamppu koostuu polttoaine- ja vesisäiliöistä, säätöruuvista ja polttimosta, kaasu- ja vesiputkista ja tarvittavista tiivisteistä. Polttimo on kaksihaarainen ja siinä palaa käytön aikana pieni liekki. Polttimon takana on heijastin, jolla valo voidaan kohdistaa tiettyyn suuntaan.
Lampun käyttöä varten polttoainesäiliöön laitetaan karbidia. Säätöruuvi avataan, jolloin vesisäiliöstä tuleva vesi muodostaa kiinteässä olomuodossa olevasta kalsiumkarbidista (CaC) erittäin helposti syttyvää asetyleenikaasua CH. Liekki sytytetään ja säädetään sopivaksi. Lampun käyttöaika on normaalisti useita tunteja.
Karbidilampusta on käytetty myös nimiä "karbiinilamppu" ja "karbiittilamppu".
Lehtolitukka
Lehtolitukka ("Cardamine impatiens") on Euroopassa ja Aasiassa laajalle levinnyt valkokukkainen ristikukkaiskasvi. Lehtolitukka on Suomessa uhanalainen ja rauhoitettu laji.
Lehtolitukka on yksi- tai kaksivuotinen kasvi ja kasvaa 20–60 cm korkeaksi. Sen varsi on kalju ja särmikäs. Maata vasten olevan tyviruusukkeen lehdet kuihtuvat nopeasti. Lehtolitukan parilehdykkäiset varsilehdet ovat korvakkeelliset ja lehdykät kapeita ja hampaisia tai liuskaisia. Varsilehtiä on 4–20. Kasvi kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa pienin valkoisin kukin ja on itsepölytteinen. Terälehdet ovat 2–4 mm pitkiä, 0,6-1,2 mm leveitä, soikeat, hieman verholehtiä pitempiä, valkoisia. Heteitä on 6. Kukkien kuihduttua kasvavat pötkömäiset hedelmät eli lidut.Lidut ovat 20–30 mm pitkiä, litteitä, tasapaksuja, melkein peränsä suuntaisia. Lituperät ovat n. ¼ lidusta, yläviistoja. Kypsät lidut avautuvat räjähdysmäisesti kosketuksesta. Siemenet ruskeita, pitkänomaisia, 1,1-1,5 x 0,8-1 mm.
Lehtolitukkaa kasvaa Pohjois-Espanjasta ja Britteinsaarilta Keski-Euroopan kautta Keski-Venäjälle. Lajia tavataan laajasti myös Aasiassa Japaniin saakka sekä Siperiassa. Pohjois-Amerikassa se on harvinainen tulokaslaji. Pohjoismaissa lehtolitukka kasvaa levinneisyysalueensa pohjoisrajoilla. Suomessa lehtolitukkaa on tavattu vain Varsinais-Suomesta Houtskarista ja Karjalohjalta. Laji löydettiin Suomesta vasta vuonna 1987.
Lehtolitukka kasvaa rehevissä, tuoreissa metsissä, lehdoissa ja rantapensaikoissa jotka ovat pienilmastoltaan kosteana säilyviä paikkoja. Suomen esiintymät sijaitsevat kaikki saarissa tai luodoilla.
M/S Dorrat Jeddah
M/S Dorrat Jeddah () on saudiarabialaisessa omistuksessa oleva ro-ro-rahtialus. Laiva on rakennettu vuonna 1972 Rauma-Repolan Rauman telakalla. Kuollutta painoa "Dorrat Jeddahilla" on 4 665 tonnia. Alus on rekisteröity Saudi-Arabian lipun alle.
Dorrat Jeddahin sisaraluksia ovat yhä liikenteessä olevat M/S Notos, M/S Puerto Eden, M/S Kaduna sekä jo romutetut M/S Iberus ja M/S Caribe.
26. tammikuuta 1972 alus laskettiin vesille. 17. toukokuuta 1972 laiva luovutettiin Höyrylaiva Oy Bore/Ångfartygs Ab Boren haltuun, joka rekisteröi aluksen "Bore X" -nimisenä Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Turku. Tämän jälkeen alus aloitti liikennöinnin Suomen Turun ja Britannian Harwichin välillä. 7. tammikuuta 1975 alus törmäsi yhteen neuvostoliittolaisen "Lenino" -tankkerin kanssa Göteborgin edustalla. Bore X:n vauriot korjattiin Göteborgissa. Liikenteeseen alus palasi 21. helmikuuta.
24. toukokuuta 1978 itäsaksalainen Schiffscommerz VEB Außenhandelsbetrieb ilmoitti ostavansa aluksen. Luovutus tapahtui 26. toukokuuta, jolloin alus rekisteröitiin VEB-Deutfracht/Seereederein omistukseen nimellä "Beerberg". Kotisatamaksi tuli Rostock. Vuosina 1979–1989 Beerberg oli neljä kertaa aikarahdattuna Bore Linen liikenteeseen. Saksojen yhdistyttyä alus rekisteröitiin 18. kesäkuuta 1990 Deutsche Seereederein haltuun ja Saksan lipun alle. Kotisatama säilyi Rostockina. Vuonna 1994 Beerberg rekisteröitiin Euroseabridge Schiffahgesellschaft m.b.H:n omistukseen. Kesäkuussa 1995 Beerberg aikarahdattiin saksalaisen E.H. Harmsin liikenteeseen 18 kuukaudeksi. Kesäkuussa 1996 E.H. Harms osti aluksen. Kotisatamaksi tuli Maltan pääkaupunki Valletta. Alus sai samalla myös nimen: "Feederman". Kesäkuun lopulta elokuuhun 1998 alus oli aikarahdattuna Color Linen Kristiansundin ja Hirtshalsin väliseen liikenteeseen. Myöhemmin Feederman siirtyi Madeiran lipun alle.
Vuonna 2003 alus siirtyi saudiarabialaiseen omistukseen ja Saudi-Arabian lipun alle nimellä "Dorrat Jeddah".
Carl Heinrich Graun
Carl Heinrich Graun (s. 7. toukokuuta 1704 Wahrenbrück, Brandenburg – k. 8. elokuuta 1759 Berliini) oli saksalainen säveltäjä ja tenorilaulaja. Graunia pidetään yhdessä Johann Adolf Hassen kanssa aikansa saksalaisten italialaisoopperoiden säveltäjien kärkinimenä.
Graun opiskeli veljensä Johann Gottlieb Graunin tavoin Dresdenin Kreuzschulessa, jossa hän aloitti vuonna 1714. Tieteiden lisäksi hän opiskeli laulua Johann Zacharias Grundigin ja Christian Petzoldin johdolla ja säveltämistä saksilaisen hovikapellimestarin Johann Christop Schmidtin johdolla. Vuonna 1724 Graun siirtyi hovilaulajaksi Braunschweigiin, jossa hän myös sävelsi oopperoita ja toimi varakapellimestarina. Vuonna 1735 hän siirtyi Berliiniin varakapellimestariksi silloiselle Preussin kruununprinssille Fredrikille, josta myöhemmin tuli kuningas Fredrik II Suuri.
Vuonna 1740 Fredrikin kruunajaisseremonioiden jälkeen Graun nimitettiin kapellimestariksi. Hänen italialaisoopperansa "Cesare e Cleopatra" avasi uuden Staatsoper Unter den Lindenin 7. joulukuuta vuonna 1742. Oopperoiden ohella Graunin tuotantoon kuuluu konserttoja ja triosonaatteja.
Orraeus
Orraeus on suomalainen sotilas-, virkamies- ja pappissuku. Suvun ensimmäinen tunnettu henkilö oli Ala-Satakunnan kihlakunnan vouti "Joen Eerikinpoika " († ~1637), Laitilan Kaukolan kartanon omistaja. Suvun jäsenet ovat toimineet kirkkoherroina mm. Orimattilassa, Hollolassa, Lammilla, Taipalsaaressa ja Rantasalmella. Useat suvun jäsenet nousivat merkittäviin asemiin Venäjällä. Ainakin kolme suvun jäsentä on aateloitu, yksi Ruotsi, toinen ja kolmas Suomen aateliin. Sukua ei kuitenkaan ole introdusoitu Suomen Ritarihuoneeseen.
Nan Goldin
Nan Goldin (s. 1953) on merkittävä yhdysvaltalainen valokuvataiteilija ja dokumenttivalokuvaaja.
Goldin syntyi Washington DC:ssä ja kasvoi DC:n esikaupungissa Marylandissa, mutta karkasi kotoa ja oli eri kasvattiperheissä. Myöhemmin hän opiskeli Satya Community Schoolissa Bostonissa, missä opettaja esitteli hänelle kameran vuonna 1968, kun hän oli 15-vuotias. Hänen ensimmäinen oma näyttelynsä oli Bostonissa vuonna 1973, perustuen hänen valokuvaamiselleen kaupungin homo- ja transvestiittiyhteisöjen keskellä, joille hänet esitteli hänen ystävänsä David Armstrong. Goldin valmistui 1977 Tuftsin yliopiston Bostonin School of the Museum of Fine Artsista, jossa hän työskenteli pääasiassa Cibachrome-vedosten kanssa.
Valmistumisensa jälkeen hän muutti New Yorkiin ja aloitti post-punk- ja new wave -musiikkipiirien dokumenttivalokuvauksen. Hän kuvasi myös kaupungin energistä homoalakulttuuria 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa, mennen vähitellen Boweryn kovien huumeiden alakulttuuriin. Nämä vuosina 1979–1986 otetut kuvat muodostavat hänen maineikkaan työnsä "The Ballad of Sexual Dependency". Kuvien valokuvaestetiikka ilmentää huumeiden käyttöä, väkivaltaa, aggressiivisia pariskuntia ja omaelämäkerrallisia hetkiä. Suurin osa hänen "Ballad"-kohteistaan kuoli 1990-luvulla joko huumeiden yliannostukseen tai AIDSiin; mukaan lukien hänen läheiset ystävänsä ja usein kuvauksen kohteena olleet Greer Lankton ja Cookie Mueller. "Balladin" jatkoksi hän yhdisti kuviaan kahteen muuhun sarjaan: "I'll Be Your Mirror" ja "All By Myself".
Vuonna 2007 Goldinille myönnettiin Hasselblad-palkinto.
Rantasalmen kappeliseurakunta
Rantasalmen kappeliseurakunta on Rantasalmen alueella toimiva Savonlinnan seurakuntaan kuuluva kappeliseurakunta. Kappeliseurakunta perustettiin vuoden 2016 alussa, kun Rantasalmen seurakunta liitettiin Savonlinnan seurakuntaan. Seurakuntaliitoksen syyt olivat taloudelliset. Seurakuntaliitokseen ei liittynyt kuntaliitosta, vaan Rantasalmen kunta jatkoi itsenäisenä. Rantasalmen seurakunta ehti toimia vuodesta 1578, ja siitä on erotettu muun muassa Varkauden ja Heinäveden seurakunnat.
Kappeliseurakunnan tiloihin kuuluu Rantasalmen kirkko, seurakuntatalo ja leirikeskus. Leirikeskus on vuokrattu ulkopuoliselle. Kappeliseurakunnan kappalaisena toimii Rantasalmen viimeiseksi jäänyt kirkkoherra Jussi Leppäniemi. Kappeliseurakunnalla on muun muassa kirkkokuoro.
Rantasalmen seurakunta perustettiin Säämingin kappeliksi 1554, ja se itsenäistyi 1578. Heinävedestä tehtiin Rantasalmen kappeliseurakunta 1744 ja se itsenäistyi 1852. Kirkkohallitus vahvisti vuonna 2015 Rantasalmen seurakuntaliitoksen 1. tammikuuta 2016 alkaen Savonlinnan seurakunnan uutena kappeliseurakuntana.
Aarre Lievonen
Aarre ”Aki” Lievonen (30. heinäkuuta 1916 Viipuri, Suomen suuriruhtinaskunta – 27. joulukuuta 2010 Lahti) oli suomalainen harmonikkataiteilija ja -pedagogi, soitinrakentaja, sekä jää- ja jalkapalloilija.
Aarre Lievonen aloitti harmonikansoiton kahdeksanvuotiaana. Hän innostui isänsä omistamasta harmonikasta ja pyrki jo koulupoikana Viipurin musiikkiopistoon, jossa ei kuitenkaan ollut tarjolla harmonikansoiton opetusta. Hän opiskeli nuoteista soittamista vanhemman serkkunsa opastamana, kunnes viipurilainen Eino Ruoho alkoi opettaa poikaa säännöllisemmin. Ammattikoulun jälkeen hän oli liikeapulaisena Nestori Kukkolan omistamassa Soitin Osakeyhtiössä, minkä jälkeen hän toimi yhtiön harmonikkatehtaalla virittäjänä ja soitinsuunnittelijana. Lievonen vietti illat soittaen erilaisissa yhtyeissä, kuten Viipurin Soitannollisen kerhon orkesterissa ja Tulipojat-yhtyeessä.
Talvisodan jälkeen hän muutti Lahteen, jonne Nestori Kukkola oli siirtänyt yrityksensä toiminnan. Lievonen jatkoi työskentelyä Kukkolan yhtiössä virittäjänä, harmonikkasuunnittelijana, sekä osakkaana - mentyään naimisiin Kukkolan tyttären kanssa. Jatkosodassa Lievonen toimi viihdytyskiertueilla yhteistyössä muun muassa laulaja Kalle Ruususen, Ritva Aron, Vili Vesterisen sekä Tapio Rautavaaran kanssa. Työ harmonikkatehtaalla jatkui sodan jälkeen, minkä lisäksi hän toimi edelleen pedagogina ja esiintyvänä muusikkona useissa yhtyeissä sekä myös Lahden kaupunginorkesterin solistitehtävissä. Radio-orkesterin solistina hän esiintyi 1948.
Kukkola & Knit -nimellä loppuaikoina toimineen harmonikkatehtaan tuotanto loppui 1950-luvun lopulla, minkä jälkeen Lievonen jatkoi muusikonuraansa keikkamuusikkona. Hän esiintyi kotikaupungissaan Lahdessa usein harjannostajaisissa sekä yritysten ja yhteisöjen juhlatilaisuuksissa. Hän toimi myös harmonikansoiton opettajana 1940-luvulta alkaen, muun muassa Lahden työväenopistossa sekä Hollolan ja Harjulan kansalaisopistoissa, yli 30 vuoden ajan. Lahteen siirtynyt Viipurin musiikkiopisto ei tosin edelleenkään kelpuuttanut harmonikkaa salonkikelpoiseksi soittimeksi. Lievonen vieraili opettajana vielä 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa Sallan musiikkileirillä, jakaen tietotaitoaan harmonikasta instrumenttina muun muassa harmonikanrakentaja Matti Luukiselle. Lievonen teki uransa aikana myös joitakin sävellyksiä.
Lievonen aloitti jää- ja jalkapallon pelaamisen viipurilaisessa Sorvalin Veikot -urheiluseurassa. Joukkue voitti piirin jääpallomestaruuden 1937, minkä jälkeen Lievonen pelasi jääpalloa ja jalkapalloa Viipurin Toverien edustuspelaajana, sekä Viipurin Reippaan riveissä jääpallon edustuspelaajana. Myöhemmin hän toimi myös Reippaan jää- ja jalkapallojoukkueiden valmentajana, johtaen joukkueensa useammankin kerran mestaruussarjamitaleille. Hän toimi Viipurin Reippaan palloilujaoston puheenjohtajana seitsemän vuotta, jäsenenä Suomen Palloliiton liittohallituksessa kahdeksan vuotta sekä Hämeen läänin urheilulautakunnassa kaikkiaan kaksitoista vuotta. Aarre Lievoselle myönnettiin Suomen Urheiluliiton kultainen ansioristi 1977.
Rhynchocyon udzungwensis
Rhynchocyon udzungwensis on Tansanian keskiosissa Ndulundulun metsäylängöllä elävä hyppypäästäinen, joka kuvattiin tieteelle uutena lajina vuonna 2008. Se on hyppypäästäisten heimon lajeista suurikokoisin.
"R. udzungwensis" on noin 700 gramman painoinen ja häntä mukaan luettuna noin 21 cm pitkä. Se on edestä harmaa ja takaa musta, keskiosa on punaruskea.
Vuonna 2005 Galen Rathbunin ja Francesco Rovero saivat kamera-ansojen avulla valokuvia tuntemattomasta ja suurikokoisesta hyppypäästäisestä. Seuraavana vuonna he löysivät polkujen varsilta neljä "R. udzungwensiksen" raatoa, ja tekivät havaintoja metsään pystytettyjen kameroiden avulla. Rathbun ja Rovero nimesivät lajin elinympäristöön kuuluvan Udzungwa-vuoriston mukaan. Laji on ensimmäinen uusi hyppypäästäislaji, joka on kuvattu 102 vuoteen. Hyppypäästäisiä tunnettiin tämän löydön jälkeen kaikkiaan 16 lajia sekä lukuisia alalajeja.
Lajista löydettiin kaksi populaatiota Tansanian Udzungwavuoriston Ndulundulun metsäylängöltälä. Itäisten Kaarivuorien alue, johon Udzungwa kuuluu, on biodiversiteetiltään erityisen monimuotoinen ja siellä elää useita uhanalaisia eliöitä.
Teuvo Ihanus
Teuvo Ihanus (s. 1932 Tohmajärvi, Suomi) on suomalainen harmonikkataiteilija ja säveltäjä.
Tohmajärvellä syntynyt Ihanus muutti Helsinkiin 1955. Hän tuli pian tunnetuksi johtamansa ja laajalti Suomea kiertäneen tanssiorkesterin myötä, jonka muita jäseniä olivat sittemmin Kullervo Linnan orkesteriin siirtynyt Reijo Viita (tenorisaksofoni, klarinetti, laulu), Göran Lindblad (rummut) ja Pentti Lausi (kitara). Ihanus vieraili yhdessä Viidan kanssa myös Unto Monosen sekä Matti Louhivuoren orkestereissa 1960-luvun alkupuolella, kunnes hän jatkoi oman orkesterinsa kanssa. Reijo Viidan mukaan heidän yhteistyöhönsä mahtui myös seitsemän kuukautta kestänyt yhtäjaksoinen päivittäinen esiintymisputki Ravintola Klaavassa, Helsingissä.
Ihanuksen levytetyin sävellys on harmonikkajenkka "Illan hämärtyessä", jonka ovat hänen lisäkseen levyttäneet muun muassa Erkki Ihalainen, Kari Lindqvist ja Maria Kalaniemi. Kappale on ollut myös Kultainen Harmonikka -kilpailijoiden vakio-ohjelmistoa, ja sen on levyttänyt neljä kyseisessä kilpailussa menestynyttä soittajaa. Muutoinkin Ihanuksen sävellystuotanto on keskittynyt lähinnä instrumentaaliseen viihdeharmonikkamusiikkiin.
Ihanus on levyttänyt sooloharmonikkalevyjä Aaro Kurkelan ja Taito Vainion kanssa. Hänen levytyksiään on sittemmin julkaistu uudelleen useilla harmonikkamusiikkiin keskittyneillä kokoelmalevyillä.
Reisjärven Pilke
Reisjärven Pilke, virallisemmin Voimistelu- ja Urheiluseura Reisjärven Pilke on Reisjärvellä sijaitseva urheilun yleisseura.
Seura perustettiin Reisjärven Osuuskaupan kahvilassa 14. tammikuuta 1945 noin kolmenkymmenen henkilön voimin. Rekisteröitävän yhdistyksen nimeksi valittiin Voimistelu- ja Urheiluseura Reisjärven Pilke. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Jalmari Vehkalahti, joka johti puhetta kokouksessakin. Seuran urheilukettä valmistui 1953, mutta se myytiin varojen puutteessa kunnalle 1958. Seuran avasi myös kunnan ensimmäinen valaistun hiihtoladun 1975 Leppälahteen.
Alkuvuosina näkyvimpiä urheilulajeja olivat pesäpallo ja hiihto, mutta myös yleisurheilussa tuli piiritason menestystä eritoten juoksulajeissa. Vuosina 1952–1961 Pilke on menestyksekäs hiihtoseura. Kahdeksankymmentäluvulla seura oli naisten hiihdossa Suomen kärkiseuroja Aila ja Anne Piispasen johdolla. Seuran naisten viestijoukkue sijoittui tuolloin monta kertaa SM-hiihdoissa kuuden parhaan joukkoon. Henkilökohtaisilla matkoilla Aila ja Anne kuului naishiihtomme parhaimmistoon, sijoittuen monta kertaa SM-hiihdoissa kuuden parhaan joukkoon. Nuorten sarjoista SM-mitaleja seuralle ovat tuoneet Aila Piispanen, Aija Hylkilä, tyttöjen 16v joukkue. Yleisurheilussa nimekkäin edustaja on ollut keihäänheittäjä Aimo Aho, suomenmestari ja olympiaedustaja.
Pesäpallossa naisjoukkue karsi jopa SM-sarjaan pääsystä 1966 ja pelasi 1985 ykkössarjassa. Miesten pesäpallojoukkue pelasi 1981 suomensarjassa.
Nyrkkeilyssä Jouko Luikku ylsi SM-kultaan 1973 ja saavutti myös muita mitalisijoja.
Seuran junioritoiminta on saanut myös tunnustusta, minkä vuoksi Pilke on valittu myös piirinsä parhaaksi seuraksi 1980-luvulla. 1980-luvun alussa Reisjärven Pilke ja Reisjärven Voima koordinoivat pienellä paikkakunnalla keskenään, mitä urheilulajeja eri seuroissa harrastetaan, mikä auttoi keskittämään resursseja. Nykyisin Pilkkeen toiminta keskittyy erityisesti lasten ja nuorten harrastustoimintaan, joskin kilpaurheilua tuetaan pienten resurssien puitteissa.
Reisjärven Voima
Reisjärven Voima on Reisjärvellä sijaitseva, paikkakunnan vanhin urheilun yleisseura, joka on 1990-luvulta alkaen profiloitunut eritoten nyrkkeilyssä.
Vaikka suojeluskuntajärjestön piirissä oli harrastettu myös urheilua, oli Reisjärven ensimmäinen varsinainen urheiluun erikoistunut seura paikallisen työväenyhdistyksen syksyllä 1926 perustama Reisjärven Voimistelu- ja Urheiluseura Voima. Se on myös Oulun piirin vanhimpia TUL:n alaisia seuroja.
Seuran ajatuksena alusta alkaen oli pyrkiä elvyttämään leveälti paikkakunnan urheiluelämää, ja sen aktiviteeteissa olivatkin juoksut, hyppylajit, heitot ja moniottelut sekä talvella hiihto. Toiminnan elvyttyä pitkähkön laman jälkeen 1970-luvun puolivälissä on seuran profiloituneimmaksi lajiksi noussut nyrkkeily. 1980-luvun alussa Reisjärven Pilke ja Voima koordinoivat pienellä paikkakunnalla keskenään, mitä urheilulajeja eri seuroissa harrastetaan, mikä auttoi keskittämään resursseja.
Voiman juniorinyrkkeilijät ovat nousseet Suomen parhaimmistoon sarjoissaan. Tommi Parkkila voitti nyrkkeilyn Pohjoismaiden mestaruuden ja EM-pronssia 18-vuotiaiden sarjassa 1995 sekä Tiina Parkkila naisten SM-kultaa 1997 ja hopeaa 1998. Vuonna 2002 Jaakko Myllylä ja Torsti Parkkila voittivat SM-pronssia yleisessä sarjassa. Vuonna 2006 Myllylä olikin jo kolmatta kertaa Suomen mestari 64 kg:n miesten sarjassa ja kesällä 2007 hän oli yksi kuudesta suomalaisesta nyrkkeilyn ABA-listan 20 parhaasta nyrkkeilijästä Euroopassa omassa sarjassaan.
Seuran menestynein voimailija on painonnostaja Jaana Alakoski, joka oli EM-kisoissa SM-hopeamitalin saavutettuaan yhdestoista 1998.
Muina lajeina seuran sivusto mainitsee lentopallon, jalkapallon ja kaukalopallon, joissa sen joukkueet pelaavat alatason sarjoissa.
Aleksei Smertin
Aleksei Gennadjevitš Smertin (, s. 1. toukokuuta 1975) on venäläinen jalkapalloilija. Smertin oli puolustava keskikenttäpelaaja, joka pelasi muun muassa Englannissa Chelsean, Portsmouthin, Charltonin ja Fulhamin joukkueissa. Smertin pelasi 55 maaottelua ja toimi Venäjän maajoukkueen kapteenina. Hän oli hyvin monipuolinen ja pystyi pelaamaan millä paikalla tahansa puolustuksessa ja keskikentällä.