Neljä suurta
Neljä suurta () on Agatha Christien kirjoittama salapoliisiromaani, joka julkaistiin ensimmäisen kerran Englannissa 27. tammikuuta 1927 (William Collins & Sons) ja Yhdysvalloissa myöhemmin samana vuonna (Dodd, Mead and Company). Sen päähenkilöinä ovat Hercule Poirot, Arthur Hastings ja komissario Japp.
Rakenteeltaan "Neljä suurta" poikkeaa lähes kaikista Christien muista romaaneista, sillä se on sarja lyhyitä tarinoita Neljästä suuresta eikä käsittele yhtä yksittäistä rikosta. Romaani koostuu itse asiassa novelleista, jotka oli aiemmin julkaistu "The Sketch" -lehdessä ja muokattiin vasta myöhemmin romaanimuotoon.
Tarina käsittelee Poirot’n pyrkimyksiä saada kiinni maailman rikollisnerot, niin sanotut ”Neljä Suurta”. Kirjassa esiintyy Poirot’n apulaisen kapteeni Hastingsin ja poliisitarkastaja Jappin lisäksi myös Hercule Poirot’n kaksosveli Achille Poirot.
Tarinan kansainvälisiä salaliittoja, pirullisia roistoja ja salaisia tukikohtia sisältävä juoni on Christien tavanomaiseen tyyliin nähden poikkeuksellisen värikäs.
Hercule Poirot on kansainvälisen Neljä Suurta -nimisen rikollisliigan jäljillä. Neljän Suuren tavoitteena on valloittaa maailma. Sen jäsenet ovat:
Poirot ja Hastings selvittelevät monta pientä juttua, jotka kaikki jotenkin liittyvät Neljään Suureen. Juttujen aikana he saavat selville, että Kaksi on amerikkalainen miljonääri Abe Ryland ja Kolme kuuluisa ranskalainen tiedenainen rouva Olivier. Numero Neljä on puolestaan englantilainen näyttelijä, joka on naamioinnin mestari. Lopulta tilanne käy niin vakavaksi, että Poirot’n on lavastettava oma kuolemansa, jotta voisi sopivalla hetkellä murskata koko järjestön. Suunnitelma onnistuu ja lopussa Neljän Suuren tukikohta paljastuu. Kirjassa esiintyy myös Poirot’n kuvitteellinen kaksoisveli Achille.
"Neljän suuren" henkilöhahmot ova tyypillisiä 1920-luvun brittiläisen kirjallisuuden etnisiä ja kansallisia stereotyyppejä, kuten kiinalaiset Fu Manchun tapaisina rikollisina. Muut rikolliset ovat ranskalainen femme fatale ja vulgääri amerikkalainen miljonääri. Kirjassa esiintyy myös Poirot’n kaksosveli Achille Poirot ja kaksoisagentti kaunis kreivitär Vera Rossakoff, joka kuvataan seikkailijattarena ja vallankumousta edeltävänä aristokraattina.
"Times Literary Supplementin" arvostelu kirjasta 3.2.1927 oli positiivinen, joskin väärästä syystä, sillä kirjoittaja arveli romaanin poikkeavan sen välittömän edeltäjän "Roger Ackroydin murhasta" tyylistä tahallisesti: "M. Poirot, belgialainen etsivä, joka on esiintynyt myös muissa Christien teoksissa, on erittäin hyvässä kunnossa seikkailujensa viimeisimmässä luvussa. "Roger Ackroydin murhassa" käytetty juonenkäänne, joka niin hämmensi salapoliisiromaanien lukijoita, on sellainen, jota kirjailija ei helposti voi käyttää toista kertaa. Niinpä käsillä oleva tarina ei niinkään ole yhden arvoituksen selvittämistä vaan ennemminkin kertomus Poirot'n useista kohtaamisista kansainvälisten rikollisten kanssa, joilla on lähes rajaton valta ja halu hallita koko maailmaa." Hastings kuvattiin "yhtä tarmokkaaksi kuin aina ennenkin."
"The New York Times Book Review" kuvasi 2.10.1927 juonen peruskuviot ja totesi: ""Neljä suurta" pysyy arvoituksena lähes loppuun asti. Siksi etsivän onkin vaikeampaa puolustautua ja jatkaa tutkimuksiaan – mikä myös luo tarinan jännittävimmät hetket."
"The Observerin" kriitikko (13.2.1927) ei odottanut omaperäisyyttä lukiessaan "Neljän suuren" kaltaista kirjaa, mutta myönsi kuitenkin: "Kun avaa kirjan ja löytää nimen Li Chang Yen, ja sitten viedään East Endin kellareihin, joissa 'riippuu runsaasti itämaista silkkiä', lukija voi odottaa pahinta. Ei niinkään, että Christie antaisi meille huonointansa; siihen hän on liian taitava ja kokenut. Lyhyesti: itse asiassa romaanin eri lukujen arvoitukset ovat huomattavasti mielenkiintoisempia kuin 'Neljän suuren' superrikollisen toimet." Kirjan loppuratkaisu oli "mahtipontinen" eikä "onnistunut vaikuttamaan" ja kriitikko toteaakin: "kirjalla on hetkensä – itse asiassa liian monta – se yrittää hyvittää yksityiskohdissa sen, minkä se menettää laadussa ja tarinan jatkuvuudessa."
"The Scotsman" totesi 17.3.1927, että "Poirot’n toimia ei voi ottaa vakavasti – kuten esimerkiksi Sherlock Holmesin ottaisi – itse asiassa kirja vaikuttaa ennemminkin salapoliisikirjallisuuden äärimmilleen viedyltä parodialta kuin vakavasti otettavalta salapoliisiromaanilta. Mutta se on hyvin hauskaa lukemista, mikäli lukija osaa asennoitua sille aallonpituudelle. Jos tämä oli kirjailijan tarkoitus, niin sitten hän on onnistunut täydellisesti.".
Robert Barnard: "Tämä jännitysromaani kyhättiin kasaan Christien langon avustuksella, kun Christien oma elämä oli pohjalukemissaan. Hyväntekeväisyys oli siis päivän sana, ja romaani on lähinnä kaamea, ja (olipa sitten mitä mieltä tahansa Poirot'sta romaanihahmona) tämä ei todellakaan ole Poirot’n arvolle sopivaa."
HarperCollins julkaisi sarjakuvaromaaniversion "Neljästä suuresta" 3.12.2007. Sovittaja ja piirtäjä oli Alain Paillou (ISBN 0-00-725065-7). Se oli käännetty ranskalaisesta alkuperäisteoksesta "Les Quatre" (2006).
Kaikki "Neljän suuren" tarinat ilmestyivät ensimmäisen kerran "The Sketch" -lehdessä 1924 – alaotsikkona oli "The Man who was No. 4" ("Mies joka oli numero 4"). Novellien julkaisutiedot ja vastaavat luvut romaanissa:Yhdysvalloissa useimmat "Neljän suuren" tarinoista ilmestyivät ensimmäisen kerran "Blue Book Magazinessä", joskin kirjaversio ehdittiin julkaista ennen kuin kaikki tarinat oli julkaistu lehdessä. Toisin kuin Englannissa "Blue Book" julkaisi kirjaversion luvut (osittain lyhennettyinä) eikä alkuperäisiä 1924 "Sketchissä" julkaistuja novelleja. Se on siis kirjan jatkoromaaniversio eikä alkuperäisten novellien uudelleenjulkaisu. Jokainen jakso oli kuvitettu; ensimmäiset viisi kuvitti L.R. Gustavson ja William Molt viimeiset kuusi jaksoa.
Julkaisujärjestys:
1926 oli vaikea vuosi Christielle: hänen äitinsä oli juuri kuollut ja hänen avioliittonsa Archibald Christien kanssa oli päättymäisillään. Christie oli rahan tarpeessa ja hänen lankonsa Campbell Christie ehdotti "Sketch"-novellien muokkaamista romaanimuotoon ja myös auttoi häntä tässä. Näin Christien ei tarvinnut kirjoittaa aivan uutta romaania. Campbell Christien osuutena oli lähinnä vain novellien alkujen ja loppujen muokkaaminen siten, että niistä muodostuisi yhtenäinen kokonaisuus – itse tarinat ovat samanlaisia sekä novelli- että romaanijulkaisuissa. Toisin kuin vastaavanlaisessa romaanissa "Rikos yhdistää" (1929), novellien järjestys romaanissa vastaa niiden alkuperäistä julkaisujärjestystä.
1942 Christie kirjoitti agentilleen Edmund Corkille ja pyysi häntä säilyttämään erästä käsikirjoitusta (erittäin todennäköisesti "Neiti Marplen viimeinen juttu") ja totesi samalla: "Olen kerran ollut tilanteessa, jossa "halusin" kirjoittaa vain rahan takia, mutta tunsin että "en pysty siihen" – se on hermoja raastava tilanne. Jos minulla olisi ollut käsikirjoitus takataskussani, se olisi helpottanut asemaani huomattavasti. Jouduin silloin tuottamaan "Neljän suuren" ja pakotin itseni kirjoittamaan "Sinisen junan".
Tämä oli Christien toinen kirja, jossa ei ollut omistuskirjoitusta. Ensimmäinen oli "Poirotin varhaiset jutut".