hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kelloselkä
Kelloselkä on kylä Sallan kunnassa noin 16 kilometrin päässä koilliseen Sallan keskustasta kantatie 82:n varrella. Nimi Kelloselkä tulee saamen kielen sanasta "Kielas". Kielas tarkoittaa "Isoa maata, josta lähtee kannas kuin nurin käännetyn veneen köli, ja usein se on jokien välissä". Kylä sijaitsee Aatsinkijoen ja Kello-ojan välissä, johon työntyy kannas, köli, korkeammasta maasta, joka nykyään tunnetaan Kelloselkä-nimellä. Kylässä on noin 140 asukasta. Kylässä on rajavartioasema, ja rautatieasema. Kelloselässä on myös rataosuuden Laurila–Kelloselkä itäinen päätepiste. Radan liikenne lakkasi joulukuussa 2012.
Kelloselän ala-aste toimi vuoteen 2014 saakka.
Kelloselkä rajoittuu etelässä Aatsingin kylään, idässä Venäjän rajaan.
Kelloselän läpi kulkee UKK-reitti joka on osa Euroopan kauko­vaellus­reitti E10:ä. Matkailutie Via Karelian toinen päätepiste sijaitsee Sallan Kelloselän rajanylityspaikalla.
Talvisodassa kylän valtasi Neuvostoliiton 122. divisioona 10. joulukuuta 1939, jonka hyökkäystä vastassa oli Erillinen Pataljoona 17 (Er.P 17). Taisteluita käytiin nykyisen kantatie 82 varrella Aatsinkijoen länsipuolella, jossa suomalaiset viivyttivät Neuvostoliiton etenemistä ja hankkivat aikaa pääjoukkojen ryhmittymiseen puolustusasemiin kylän keskustaan. Väärinkäsitysten vuoksi näistä asemista vetäydyttiin lähes taisteluitta seuraavan yön aikana. Kelloselkä pysyi Neuvostoliiton miehittämänä Moskovan rauhaan asti. Kylän asukkaat oli evakuoitu sodan tieltä 3. joulukuuta 1939, ensin autoilla Kemijärvelle ja siitä eteenpäin junalla. Suuri osa kyläläisistä evakuoitiin Karunkiin.
Jatkosodan syttyessä Neuvostoliitto pommitti kylää 25. kesäkuuta 1941. Kylä ei jatkosodan aikana ollut sotatoimialueena vaan rintama oli idempänä. Partisaanit tekivät kuitenkin iskuja kylän alueella katkaistakseen saksalaisten huoltoreitin.
Kylän syrjäisimmät talot ja lapsiperheet oli evakuoitu jo heinäkuussa 1944 ennen Lapin sodan syttymistä. Evakkopitäjiä olivat Kempele, Halsua, Kortesjärvi, Kaustinen, Säräisniemi, Kälviä, Pyhäsalmi ja Ylä-Veteli. Taistelutoimintaa saksalaisten ja suomalaisten välillä ei Kelloselässä käyty. Vetäytyessään pohjoiseen saksalaiset jättivät jälkeensä paljon miinoja jotka sitten vaativat siviiliuhreja sodan jälkeen.
Ensimmäinen radio kylään hankittiin 1920, ensimmäinen puhelin 1948 ja ensimmäinen televisio 1965. Sähköt saatiin loppuvuodesta 1949.
Postitoimisto aloitti kylässä sotien jälkeen. Postitoimisto lopetettiin 28. toukokuuta 1991.
Kelloselän rajanylityspaikka avattiin virallisesti liikenteelle 27. syyskuuta 2002. Avauksen suorittivat Venäjän ja Suomen pääministerit Mihail Kasjanov ja Paavo Lipponen.
Osa Aki Kaurismäen elokuvan Ariel kohtauksista on kuvattu Kelloselässä.
King’s Crossin rautatieasema
King’s Cross on yksi Lontoon merkittävimmistä rautatieasemista. Asema sijaitsee Lontoon keskusta-alueen koillispuolella ja se on Ison-Britannian itärannikkoa seuraavan rautatielinjan pääteasema. Tämän radan varrella sijaitsevat esimerkiksi seuraavat merkittävät Ison-Britannian kaupungit: Cambridge, York, Durham, Newcastle ja Edinburgh.
Aseman suunnitteli arkkitehti Lewis Cubis, ja se rakennettiin vuosina 1851–1852 aseman paikalla aiemmin sijainneen entisen sairaalan tilalle.
King’s Crossilla on kuvattu kohtauksia Harry Potter -elokuviin ja televisiosarjaan "Sydämen asialla".
Boudiccan haudan väitettiin pitkään sijaitsevan Lontoon rautatieaseman laituri 10:n alla, mutta myytti on sittemmin todettu vääräksi.
Speden parhaat
Speden parhaat on syksyllä 2003 lähetetty suomalainen 15-osainen komediasarja, joka sisältää sketsejä Spede Pasasen viihdeohjelmista vuosilta 1965–1987. Jokaisen jakson alussa Speden vanhat ystävät muistelevat Spedeä ja hänen työskentelyään viihteen parissa. Sketsit sarjaan valitsi Päiviö Pyysalo.
Myös 1970-luvulla 50 pientä minuuttia- ja Spede Show -tv-ohjelmien parhaita paloja esitettiin Speden parhaat -nimisinä koosteina televisiossa.
Sarjan arkistokatkelmien pääosissa ovat Speden tv-ohjelmien näyttelijöitä vuosilta 1965-1987.
Sarjan haastattelupätkissä haastateltavina ovat mm. Ere Kokkonen & Jukka Virtanen.
Karhukaiset
Karhukaiset (Tardigrada) on yksi eläinkunnan pääjaksoista. 
Ne ovat pieniä jaokkeisia eläimiä, jotka muistuttavat niveljalkaisia ja ovat luultavasti niille sukua. Suurimpien aikuisten ruumiinpituus voi olla 1,5 millimetriä, pienimpien alle 0,1 millimetriä. Juuri kuoriutuneet toukat voivat olla alle 0,05 millimetrin mittaisia.
Kehityshistoriallisesti karhukaiset kuuluvat Ecdysozoa-ryhmään yhdessä muun muassa niveljalkaisten, käsnäjalkaisten ja sukkulamatojen kanssa. Vanhimmat tunnetut karhukaisten fossiilit on löydetty Siperiasta keskikambrikautisista kivistä. Saksalainen pappi J. A. E. Goeze löysi karhukaiset vuonna 1773. Muistiinpanoissaan hän kuvaili karhukaista ”miniatyyrikarhuksi”.
Karhukaisten tiedetään voivan lisääntyä sekä suvullisesti että neitseellisesti. Sammaleella elävät karhukaiset munivat pari viikkoa parittelun jälkeen 1–30 munaa, jotka kuoriutuvat kaksi viikkoa myöhemmin. Karhukaisten munien pinnassa on torvimaisia ulokkeita, joilla poikanen saa happea. Ulokkeet ovat lajityypillisiä, ja niiden perusteella lajinmääritys on usein helpompaa kuin aikuisten eläinten. Kasvaessaan karhukaiset luovat nahkansa jopa 12 kertaa. Niiden solut eivät kuitenkaan enää jakaannu, vaan kasvavat kokoa. Karhukaisilla on alusta alkaen 40 000 solua. Karhukaiset ovat aktiivisia kolmesta kuukaudesta kahteen ja puoleen vuoteen elämästään.
Suurin osa karhukaisista on kasvin- tai bakteeriensyöjiä, mutta on myös olemassa petoja. Karhukaisten suuosat ovat veitsenterävät. Niillä ne poraavat reiän kasvi- tai bakteerisoluun, ja sen kautta solun sisältö imeytyy karhukaisen ravinnoksi.
Karhukaisia tunnetaan noin 750 lajia. Karhukaisia tavataan ympäri maailman, napa-alueilta päiväntasaajalle ja vuoristoista merten syvänteisiin.
Helpoiten karhukaisia löytää erilaisista jäkälistä ja sammaleista. Muita tyypillisiä ympäristöjä ovat dyynit, rannat, suot ja merien tai järvien rannat, joissa karhukaisia voi esiintyä jopa 25 000 eläintä litrassa.
Karhukaiset ovat erittäin kestäviä eläimiä. Niitä on tavattu kuumista lähteistä, Himalajan huipuilta yli 6 000 metrin korkeudesta, ikijään alta ja valtameren pohjasta yli 4 000 metrin syvyydestä. Periaatteessa karhukaisen ainoa tarve on kosteus, mutta siitäkin se voi tinkiä pitkiksi ajoiksi. Ne ovat yksi harvoista eläinryhmistä, jotka pystyvät pysäyttämään aineenvaihduntansa ja siirtymään kryptobioosiin.
Useat lajit selviävät lähes kymmenen vuotta kuivuneessa tilassa. Lepotilassa eläimen aineenvaihdunta laskee alle 0,01 prosenttiin normaalista ja vesipitoisuus 1 prosenttiin. Lepotilan salaisuus on trehaloosi-niminen sokeri, jonka on havaittu olevan erinomainen veden korvike.
Karhukaisten tiedetään selvinneen lepotilassa seuraavista ääriolosuhteista:
Matoäyriäiset
Matoäyriäiset ("Pentastomida") on leukajalkaisten äyriäisten alaluokka. Matoäyriäisillä ei ole raajoja, mutta eturuumiissa on kaksi paria koukkukynsiä. Niillä ei ole hengitys- verenkierto- tai ruoansulatuselimiä. Ne elävät loisina selkärankaisten hengityselimissä. Aikuiset matoäyriäiset ovat 1–14 cm:n pituisia.Ennen näiden eläinten katsottiin olevan nivelmatoihin kuuluva alajakso, ja niitä kutsuttiin "punkkimadoiksi". Kuitenkin nahanluonti, siittiöiden rakenne ja DNA-tason tuntomerkit osoittivat ne äyriäisiksi. 
Matoäyriäislajeja tunnetaan noin 90. Tunnetuin laji on koiran nenä- ja otsaonteloissa loisiva kuonomato ("Linguatula serrata").
Fire Emblem
Fire Emblem () on sarja strategisia roolipelejä. Pelien suunnittelija on Nintendon sisäinen yksikkö Intelligent Systems, ja julkaisijana toimii Nintendo itse. Fire Emblemiä pidetään laajalti yhtenä taktisten roolipelien suurimmista pioneereista.
Fire Emblem -sarjan pelit ovat tyypillisiä vuoropohjaisia strategiapelejä, joihin on upotettu paljon elementtejä tietokoneroolipeleistä. Pelien erityispiirteinä on tarinan suuri osuus: tarinaa kuljetetaan hahmojen välisten keskustelujen kautta. Jokainen pelaajan ohjaama yksikkö on oma hahmonsa ja kehittyy taidoissa omaa tahtiaan. Hahmoilla on kullakin oma hahmoluokkansa, joihin lukeutuu sarjan eri osista riippuen muun muassa muodonmuuttajia, maageja, jousiampujia sekä ritareita. Kukin luokka erikoistuu tiettyihin asetyyppeihin, kuten miekkoihin tai jousiin, ja hahmot myös kehittyvät aseidensa käyttämisessä. Kullakin luokalla on omat vahvuutensa ja heikkoutensa. Hahmojen kehittyessä niiden luokkaa voi usein vaihtaa voimakkaampaan. Eräs sarjan keskeisimmistä pelimekaniikoista on pelihahmojen pysyvä kuolema niiden kaatuessa taistelussa. Tällöin hahmoa ei enää voi käyttää loppupelin aikana taisteluissa ollenkaan, ellei peliä jatketa aiemmasta tallennuskohdasta. Usein hahmo myös katoaa pelin jäljellä olevasta tarinasta kokonaan. Muutamissa uudemmissa peleissä on kuitenkin mahdollista valita pelitila, jossa kaatuneet hahmot vetäytyvät kyseisestä taistelusta, ja niitä voi taas käyttää seuraavassa. Pelit sijoittuvat fantasiamaailmoihin.
Ensimmäisen kerran "Fire Emblem" tuli muualla maailmassa suuren yleisön tietoon "Super Smash Bros. Melee" -pelin myötä. Pelissä esiintyy kaksi "Fire Emblem" -hahmoa, Marth ja Roy. Marth esiintyy sarjan ensimmäisessä "(Ankokuryū to hikari no tsurugi)", kolmannessa "(Monshō no nazo)" ja yhdennessätoista "(Shadow Dragon)" -pelissä, ja Roy sarjan kuudennessa osassa "(Fūin no tsurugi)", joka ilmestyi hieman "SSBM":n ilmestymisen jälkeen. "SSBM":n jatko-osassa "Super Smash Bros. Brawl" Marth esiintyy jälleen kerran mukanaan "Path of Radiance"-pelin päähahmo Ike.
Ensimmäinen Japanin ulkopuolella julkaistu varsinainen "Fire Emblem" -peli oli sarjan seitsemäs osa, GBA:lle tehty "Fire Emblem: rekka no ken", joka julkaistiin muualla maailmassa vuonna 2004 nimellä "Fire Emblem".
Fire Emblem -sarjan pelejä on tähän mennessä julkaistu yhteensä 16 osaa, joista 15 Nintendon eri konsoleille sekä yksi ("Fire Emblem Heroes") Android ja iOS -alustoille. Sarjan kuusi ensimmäistä osaa julkaistiin vain Japanissa. Sarjan peleistä muutamat ovat paranneltuja versioita aiemmista osista, kuten "Shadow Dragon" ("Ankokuryū to hikari no tsurugi") sekä "Echoes: Shadows of Valentia" ("Gaiden"). "Fates" koostuu kolmesta erillisestä, toisiaan lähellä olevasta versiosta: "Birthright", "Conquest" ja "Revelation".
"Fire Emblem: monshō no nazo"-pelin pohjalta tehtiin myös kaksiosainen OVA-animesarja.
Kinematiikka
Kinematiikka eli geometrinen liikeoppi on mekaniikan ala, joka tutkii kappaleiden liikettä geometriselta kannalta kiinnittämättä lainkaan huomiota liikkeen syihin tai niihin voimiin, jotka vaikuttavat liikkeeseen. Kinematiikka on perustana dynamiikalle eli voimaopille.
Kinematiikan alaan kuuluvat esimerkiksi käsitteet tasainen liike, tasaisesti kiihtyvä liike ja tasainen pyörimisliike sekä niihin liittyvät suureet kuten nopeus, kiihtyvyys, kulmanopeus ja niillä suoritettavat laskutoimitukset.
Liikettä yritettiin mallintaa jo hyvin aikaisessa vaiheessa. Antiikin Kreikan Aristoteleen mukaan kappaleet liikkuivat vain suoria pitkin. Tällöin kivi, joka heitetään vinosti ylös, lentäisi ensin suoraan huippukorkeuteensa, jonka jälkeen se putoaisi kohtisuorasti alas maahan. Keskiajalla Aristoteleen mallia parannettiin niin sanotulla impetus-teorialla:
Kun kivi ammuttiin tykillä taivaalle, sai se impetusta. Kappale liikkuisi suoraa rataa niin kauan kuin sillä olisi impetusta enemmän kuin sillä oli painoa. Kun impetusta oli vähemmän kuin painoa, lentäisi kappale ympyrän muotoista rataa, ja kun impetus loppui, niin tällöin kivi putosi kohtisuoraan alas.
Kinematiikkaa vaivasi pitkään suoran ja ympyrän pyhyys: alussa kaikki liikeradat taivaankappaleiden liikkeistä putoamis­liikkeeseen maan päällä yritettiin mallintaa ympyröiden ja suorien avulla. Tästä seurasi muun muassa episykliteoria, joka esitti kaikki tähtien liikkeet ympyröiden avulla. Ongelmaksi muodostui se, että planeettojen liikkeiden selittämiseen ympyröitä tarvittiin tavattoman suuri määrä, mikä ei ollut kovinkaan tyydyttävä ratkaisu ympyräliikkeen ihannoijillekaan.
Galileo Galilei osoitti kokeellisesti, että putoamisliike on tasaisesti kiihtyvää ja että heitetyn kappaleen liikerata on likimain paraabelin muotoinen. Samoihin aikoihin Kepler osoitti, että planeettojen kiertoradat ovat ellipsin muotoisia. Tässä vaiheessa oli kyseessä vain kinemaattinen kuvaus, sillä näihin liikkeisiin vaikuttavia voimia ei tunnettu, ennen kuin Newton myöhemmin esitti gravitaatiolain.
Suhteellisuusteoria merkitsi muutosta myös kinematiikkaan, sillä sen mukaan sekä etäisyydet että aikavälien pituudet riippuvat käytetystä koordinaatistosta ja siten kappaleen liiketilasta.
Suffocation
Suffocation on yhdysvaltalainen tekninen death metal -yhtye. Se perustettiin vuonna 1989 New Yorkissa. Suffocationia pidetään yleisesti "brutal death metal" -alalajin alkuunpanijana.
Suffocation koostuu laulaja Frank Mullenista, kitaristi Terrance Hobbsista, kitaristi Guy Marchaisista, basisti Derek Boyerista ja rumpali Mike Smithistä. Yhtye hajosi vuonna 1998, mutta perustettiin uudelleen vuonna 2003 muutamien jäsenten vaihduttua. Vuonna 2012 yhtyeen alkuperäisjäsen, rumpali Mike Smith erosi yhtyeestä. Hänen tilalleen tuli yhtyeessä aiemminkin ollut Dave Culross. Yhtye on luultavasti saanut nimensä Obituaryn kappaleesta "Suffocation".
Lech
Lech [] () on 264 kilometriä pitkä Tonavan sivujoki. Se alkaa Itävallan Alpeilta Vorarlbergista, Formarinsee-järvestä 1 865 metrin korkeudelta ja virtaa pohjoiskoilliseen. Se ylittää Saksan rajan muodostaen 12 metriä korkean putouksen ja virtaa kapeaan solaan ja sitten Füssenin tasangon (786 metrin korkeudella), Baijerin maakunnan, Füssenin kaupungin ja Forggensee-tulvajärven läpi. Järven jälkeen joki muodostaa kosken ja putouksen, minkä jälkeen se virtaa kauemmas pohjoiseen ohittaen Schongaun ja Augsburgin kaupungit, minkä jälkeen Wertachjoki liittyy siihen ennen kuin se itse valuu Tonavaan juuri Donauwörthin kaupungin eteläpuolella. Lech on purjehduskelvoton vuolautensa ja soraisuutensa vuoksi, mutta erilaisia melontaretkiä joessa järjestetään. Jokeen on myös rakennettu useita vesivoimalaitoksia ja tekojärviä.
Neuschwansteinin linnasta läheltä Füssenia avautuu erityisen kaunis näkymä Lechin laaksoon.
Lechin varrella on tapahtunut useita historiallisia käännekohtia:
Misery Index
Misery Index on yhdysvaltalainen death metal -yhtye. Se perustettiin vuonna 2001 Baltimoressa, Marylandissä. Yhtye koostuu basisti-laulaja Jason Nethertonista, kitaristi Sparky Voylesista, kitaristi Mark Kloeppelista ja rumpali Adam Jarvisista.
Misery Index sekoittaa musiikkiinsa vaikutteita hardcore punkista, grindcoresta ja death metalista. Ominaista Misery Indexin kappaleille ovat toisaalta nopeat tempot ja aggressiiviset blast beatit, toisaalta hitaat ja raskaat breakdownit.
Yhtyeen sanoitukset käsittelevät yksinomaan poliittisia ja sosiaalisia aiheita arvostellen pääosin länsimaista yhteiskuntaa ja kulttuuria.
Jokela (täsmennyssivu)
Jokela voi tarkoittaa seuraavia:
Breakdown
Breakdown on etenkin deathcoressa, metalcoressa, ja hardcore punkissa käytetty termi, jolla viitataan useimmiten 4/4 -tahtilajissa soitettuun välisoittoon. Yleisesti breakdownissa tempo on hidastettu, kitarat sekä basso soittavat yksinkertaista riffiä ja rummut soittavat hidasta komppia. Breakdownia käytetään yleensä luomaan kontrastia kappaleen muuten nopeaan tempoon.
Näiden lisäksi breakdownia sovelletaan toisinaan grindcoressa ja death metalissa. Dying Fetus on esimerkki death metal -yhtyeestä, jonka kappaleista löytyy usein (jopa useita) breakdowneja.
Värimorsinko
Värimorsinko eli morsinko ("Isatis tinctoria") on kaksivuotinen, keltakukkainen ristikukkaiskasvi. Sitä on viljelty värikasvina siitä saatavan sinisen, kasvivärjäyksessä käytettävän väriaineen vuoksi. Lajin latinankielinen nimi "tinctoria" viittaa värjäyskäyttöön.
Värimorsinko kasvaa villinä Kaukasuksella ja isoissa osissa Aasiaa, mutta viljelyjäänteenä sitä löytyy liki koko Euroopasta. Suomessa kasvi kasvaa luonnonvaraisena Saaristomeren alueella, Pohjanlahden ja Suomenlahden rannikoilla. Se viihtyy kivi-, sora- ja hiekkarannoilla. Suomessa luonnonvarainen värimorsinko on harvinainen.
Eurooppalaiset veivät värimorsingon Pohjois-Amerikkaan 1700-luvulla, ja kasvi on levinnyt siellä rikkaruohoksi asti.
Värimorsingon varsi on jäykkä ja haarainen, kukat keltaisissa kukinnoissa. Se muistuttaa ulkonäöltään rypsiä, mutta tarkkaan katsoen kukkien terälehdet ovat teräväkärkisemmät, ja heteet selvemmin esillä.
Sininen väriaine on kasvikunnassa harvinaista. Värimorsingon siemeniä löytyy jo kivikauden asutuksen jäljiltä.
Sininen väriaine on värimorsingossa värittömän indikaanin muodossa olevaa indigo-väriaineen esiastetta. Aidosta indigokasvista saadaan syvempi sininen kuin värimorsingosta, mutta värimorsingon sininen on kestävämpää. Kun eurooppalaiset löysivät meritien Intiaan, indigon tuonti syrjäytti kotimaisen värimorsingon kysynnän.
Koru
Koru on ihmisen vartalolla tai vaatetuksessa oleva somisteena käytettävä pienehkö, yleensä arvokas koriste-esine.
Eri tavoin käytettäviä korulajeja ovat muun muassa riipukset, ketjut, helminauhat, ranne-, nilkka- korva- ja nenärenkaat, rintakorut, hiussoljet ja vyönsoljet.
Korua voidaan käyttää myös merkkinä käyttäjänsä kuulumisesta tiettyyn ihmisryhmään kuten esimerkiksi juutalaiset Daavidin tähteä ja kristityt krusifiksikorua.
Kulta on pitkään ollut tärkeä korujen valmistusaine. Muita suosittuja korumetalleja ovat hopea ja nykyaikana jopa platina, jota muinaisaikojen menetelmin ei voitu valmistaa. Nykyisin koruissa käytettyyn kultaan on seostettu vaihteleva määrä hopeaa, mikä vaikuttaa paitsi metallin väriin, myös koruesineen kovuuteen ja kulumiskestävyyteen. Metallikoruun liitetään usein lasia, helmiä tai hiottuja jalokiviä.
Nykyaikana joudutaan korujen valmistuksessa huolehtimaan EU:n nikkelidirektiivin 94/27/EY määräysten vuoksi siitä, että ihoa vasten kosketuksessa käytetty koru ei pääse altistamaan käyttäjäänsä nikkeliallergialle.
Turvallisuus- ja kemikaalivirasto on rajoittanut korujen allergisoivuutta myynti- ja maahantuontisäädöksillä. Nikkelin, kadmiumin ja kadmiumyhdisteiden, sekä lyijyn ja lyijy-yhdisteiden käyttöä rajoitetaan myös EU-lainsäädännöllä. Nämä säädökset eivät koske antiikkikoruja, eli ennen 10.12.1961 valmistettuja koruja.
Länsimaisessa puvussa miesten korujen asemassa ovat perinteisesti kello, solmioneula, vihkisormus ja kalvosinnapit. Kaulassa miehet saattavat pitää tunnuksena esimerkiksi kristillistä ristiä tai Thorin vasaraa eli Ukon kirvestä. Miesten kaulakoru on perinteisessä tyylissä pieni ja melko huomaamaton. Miesten käyttämiä koruja ovat myös mm. korvakorut ja lävistyskorut.
Kullan tuotanto kuluttaa paljon luonnonvaroja. Kultaista sormusta varten saatetaan joutua louhimaan kolme-neljä tonnia malmia, ja se käsitellään sähköllä ja puhtaalla vedellä. Kultasormuksen valmistus uudesta raaka-aineesta on satoja kertoja kuluttavampaa kuin kierrätetystä kullasta valmistetun sormuksen tekeminen.
Laserleikkaus (lääketiede)
Laserleikkauksessa laserin tarkasti kohdistunutta energiaa käytetään leikkaamaan kudosta äärimmäisen tarkasti. Silmien korjausleikkauksessa silmän linssin muotoa korjataan, jolloin likinäköisyys, kaukonäköisyys ja/tai hajataitto korjaantuu. Operaatioita on kolme perustyyppiä, LASIK, LASEK ja PRK.
Laseria käytetään myös neurokirurgiassa ja lihaskirurgiassa. Nykyisin käytetään yleensä YAG- tai CO-lasereita, mutta vapaaelektronilaserien käyttöä suunnitellaan.
Lääketieteen tutkimuksessa on paljon hyötyä siitä, että laserilla voidaan leikata jopa yksittäistä solua pienempiä kohteita.
Laseria käytetään myös hampaiden porauksessa. Suurena etuna tässä on, että potilas ei tunne lainkaan vihlontaa tai muuta kipua. Laserporaus ei ole kuitenkaan vielä yleistynyt hammaslääkäreiden käytössä.
Laseria käytetään myös luomien ja neurofibroomien poistossa iholta. Laseria on mahdollisuus käyttää näissä toimenpiteissä joko veitsen tai höylän tavoin. Höylätessä iholta tasoitetaan epätasaisuuksia. Laseria on käytetty myös kauneuskirurgiassa esimerkiksi ryppyjen poistoon.
Laserleikkaus (teollisuus)
Laserleikkaus teollisuuden työstömenetelmänä on yleensä metallin tarkkaa leikkaamista, jota voidaan käyttää myös muovin, kartongin, paperin jne. leikkaamiseen. Yleisimmin laserleikkausta käytetään levymäisten osien leikkaamiseen. Laserleikkauksessa lasersäde kohdistetaan linssillä polttopisteeksi leikattavaan materiaaliin. Polttopiste kuumenee niin kuumaksi, että työstettävä materiaali sulaa, palaa tai suurta energiatiheyttä käytettäessä höyrystyy. Sulattavassa laserleikkauksesa sula materiaali puhalletaan pois leikkauskaasulla eli inerttikaasulla. Polttolaserleikkausta käytetään yleensä normaaliteräksen leikkaamiseen ja siinä terästä kuumennetaan lasersäteellä ja materiaalin sulamista edistetään prosessikaasulla joko hapella tai typellä materiaalista ja leikkuujäljestä riippuen. Myös muitakin yleisiä teräsmateriaaleja kuten RST:tä ja alumiinia voidaan leikata. Energiatiheys laserilla leikattaessa on 1-10 MW/cm².
Jos leikkauskaasuna käytetään happea, sula teräs palaa eksotermisella reaktiolla ja kuumentaa lisää materiaalia ympäriltään. Leikkaus käy nopeasti ja leikkurilla voidaan leikata jopa 20 mm paksua terästä.
Typpileikkauksessa puhalletaan sula metalli suurella paineella pois, jolloin leikkauspinnasta tulee erittäin siisti ja siihen ei ehdi muodostua oksidikerrosta. Typellä leikataan tavallisemmin RST-teräsmateriaaleja. Sen avulla voidaan leikata myös muita aineita kuten muoveja ja jopa puuta.
Laserleikkauksessa käytetään tavallisemmin CO-laseria. Näiden lisäksi suuritehoiset Nd:YAG-laserit ovat kasvattaneet asemiaan helpomman säteen kuljetuksen ansiosta sekä joidenkin erikoismateriaalien kuten uushopean ja kuparin leikkaamisessa.
Leikkauslaitteiston lasertykki tuottaa toimiessaan runsaasti lämpöenergiaa ympärilleen, joka voi vaurioittaa lasertykkiä. Siksi siinä käytetään usein vesijäähdytystä, jota tehostetaan ulkopuolisella jäähdytinlaitteella. Laitteesta poistuvaa hukkalämpöä voidaan hyötykäyttää keskuslämmitysjärjestelmässä.
Logopedia
Logopedia on tieteenala, joka tutkii laaja-alaisesti ihmisäänen, puheen, kielen ja kommunikaation normaalia toimintaa sekä sen häiriötiloja ja näiden kuntoutusta. Logopedian tutkimustuloksia sovelletaan käytännön puheterapiassa.
Logopediaan kiinteästi liittyviä tieteenaloja ovat mm. lääketiede, neurologia, psykologia, neurolingvistiikka ja kielitiede.Logopediaa voi Suomessa opiskella viidessä eri yliopistossa: Helsingin, Oulun, Tampereen ja Turun yliopistoissa sekä Åbo Akademissa. Logopedia kuuluu humanistiselle koulutusalalle, joten logopediaa opiskelleet ovat koulutukseltaan "humanististen tieteiden kandidaatteja" tai "filosofian maistereita, lisensiaatteja" tai "tohtoreita". Tutkintonimikkeestään huolimatta logopedia sijoittuu yliopistoissa humanistiseen tiedekuntaan enää ainoastaan Oulun yliopistossa, muissa joko lääketieteelliseen, käyttäytymistieteelliseen, yhteiskuntatieteelliseen tiedekuntaan tai vastaavaan yksikköön, yleisesti psykologian koulutuksen kanssa samaan yksikköön.
Jumalankuva
Jumalankuva eli idoli tarkoittaa jumalaa esittävää kuvaa tai patsasta, jota palvotaan tai jonka kautta jumalaa palvotaan.
Puujumala on nimitys eri pakanallisten- ja luonnonuskontojen jumalien kuvista, jotka on tehty puusta. (Puujumala tosin tarkoittaa myös eräänlaista tietäjää, katso Puujumala ja Maajumala)
Pohjoisilla havumetsäalueilla ja ilmastoltaan lauhkealla vyöhykkeellä Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa oli käytössä samantapaisia puisia jumalankuvia, jotka on kaiverrettu puupaaluihin tai -pölkkyihin. Muun muassa muinaisilla skandinaaveilla oli puinen Thor-ukko sisällä talon nurkassa. Suomen sukukielisiltä kansoilta ja slaavilaisilta tiedetään pyhiin lehtoihin pystytettyjä puujumalia. Euroopan puujumalia muistuttavat Pohjois-Amerikan toteemipaalut. Niin toteemipaaluissa kuin eräissä eurooppalaisissa puujumalissa on esimerkiksi kuvattu päitä päällekkäin.
Myös monilla eteläisemmillä luonnonkansoilla oli puisia jumalten kuvia, mutta usein ne olivat liikuteltavia esineitä siinä, missä pohjoisten havumetsävyöhykkeiden tyypilliset puujumalat oli kiinnitetty pysyvästi maahan tai lattiaan.
Kiviset ja metalliset jumalankuvat ja -patsaat ovat säilyneet paljon puisia paremmin. Tämän vuoksi niitä tunnetaan nykyisin paljon enemmän.
Arkeologisessa kielenkäytössä idoleiksi kutsutaan usein ihmistä tai ihmiskasvoja kuvaavia pienikokoisia patsaita ja muotokuvia, vaikka ei tiedetä, esittävätkö ne ehkä jotakin jumalaa vai eivät.
Voimalaitos
Voimalaitoksella eli voimalalla tarkoitetaan yleensä teollisuusmittakaavan sähköntuotantolaitosta. Lämmitysvoimalaitoksella tarkoitetaan sähköä ja lämpöä yhteistuotantona tuottavaa laitosta. Lämpövoimalaitos tuottaa sähköä lämmön avulla. Pelkästään lämpöä tuottavaa laitosta kutsutaan lämpölaitokseksi.
Yleisessä voimalaitoskonstruktiossa, höyrykattilavoimalaitoksessa, paineistettua vettä höyrystetään höyrykattilassa ja yleensä se myös tulistetaan. Tulistettu höyry ohjataan turbiiniin, jossa höyryn entalpiaa eli lämpö-ja paine-energiaa muutetaan turbiinin pyörimisenergiaksi. Turbiini taasen pyörittää generaattoria, joka synnyttää sähkövirran. Ydinvoimalaitoksessa vesi höyrystetään ydinenergialla.
Kaasuturbiinivoimalaitoksessa kuumat ja korkeapaineiset savukaasut pyörittävät turbiinia.
Muita voimalaitosrakenteita ovat luonnon virtauksia hyödyntävät ratkaisut kuten vesi- ja tuulivoimalaitokset.
Turbiinittomia konstruktioita ovat aurinkokennot, polttokennot ja polttomoottorivoimalaitokset.
Voimalaitoksen tarkoitus on muuttaa jotain primäärienergiaa sähköenergiaksi, mikä on yksi sekundäärienergian muoto.
Proosa-Edda
Proosa-Edda tai Nuorempi Edda, Sturlusonin Edda tai Snorrin Edda, on skandinaavisten muinaistarujen kokoelma, jonka kirjoitti vanhojen tarinoiden pohjalta islantilainen runoilija ja poliitikko Snorri Sturluson ilmeisesti vuoden 1220 tienoilla. Kirja sisältää vanhaa tarinaperinnettä yhdenmukaiseksi kirjoitetussa muodossa.
"Proosa-Edda" muodostuu esipuheesta ja kolmesta osasta. Snorri kirjoitti osat "Skáldskaparmál" ja "Háttatal" runousopin käsikirjaksi aikansa runoilijoille. Kolmas osa "Gylfaginning" sisältää vuoropuhelun muotoon kirjoitettuja skandinaavisia myyttejä maailman syntymisestä, jumalten seikkailuista ja Ragnarökistä. Snorri lainaa välillä proosatekstinsä lomassa suoraan Edda-runoja. Joihinkin myöhempiin käsikirjoituksiin on myös lisätty näitä runoja.
"Proosa-Eddasta" on säilynyt useita käsikirjoituksia, joista varhaisimmat kirjoitettiin 1300-luvun alussa.
10Base5
10base5 oli ensimmäinen laajalle levinnyt Ethernetin versio, "paksu Ethernet". Kolme tietokonevalmistajaa, DEC, Intel ja Xerox julkaisivat Ethernetin ja 10base5:n määritelmän, DIX Ethernetin tai Ethernet II:n vuonna 1980. IEEE:n lähiverkkotyöryhmä hyväksyi Ethernetin yhdeksi vaihtoehdoksi lähiverkkoihin ja julkaisi 10base5:tä käyttävän Ethernet-standardin 802.3 vuonna 1982.
10base5:ssä tiedonsiirtoon käytetään yli 10 millimetriä paksua, impedanssiltaan 50 Ω koaksiaalikaapelia (RG-8), jonka uloin muovinen suojakuori on tyypillisesti väriltään keltaista. Nimi 10base5 muodostuu Ethernetin ominaisuuksista: "10" viittaa 10 Mb/s siirtonopeuteen, "5" verkon segmentin enimmäispituuteen 500 metriä ja "base" verkossa käytettyyn kantataajuusmodulointiin ("baseband").
Tietokoneet liitetään kaapeliin käyttämällä erillistä lähetin-vastaanotinyksikköä. Yksikkö kytketään kaapeliin poraamalla siihen sopivan syvyinen reikä terävää liitinnastaa varten ja ruuvaamalla tai puristamalla yksikkö kiinni kaapeliin. Kaapeliin yksiköitä voidaan liittää vain tietyin välein, kaapelin ulkopinnassa on sitä varten merkinnät 2,5 metrin välein.
Koska kaapeli on erittäin jäykkää, lähetin-vastaanotinyksikkö on helpointa kytkeä välijohdolla verkkokortissa olevaan AUI-liittimeen. AUI-liitin on 15-nastainen D-liitin (DB-15).
Paksusta Ethernetistä on olemassa myös 75 Ω koaksiaalikaapelissa (RG-11) toimiva muunnos.
Neil Peart
Neil Elwood Peart OC, (s. 12. syyskuuta 1952 Hamilton, Ontario) on kanadalainen rumpali. Hän varttui St. Catharines'ssä Ontariossa ja aloitti rumpujen soittamisen 13-vuotiaana. Hän opiskeli soittoa ahkerasti ja muutti Lontooseen 18-vuotiaana työskennelläkseen sessiorumpalina, mutta ei menestynyt. Hän liittyi Rushiin 1974 John Rutseyn tilalle koesoiton jälkeen. Peart kirjoittaa myös suurimman osan Rushin sanoituksista.
Rumpujen soiton ohella Neil Peart tunnetaan myös kirjallisuuden ystävänä: hänet on aikoinaan tunnettu Ayn Randin filosofian kannattajana, mutta myös arvostusta saaneiden matkakertomusten kirjoittajana. "The Masked Rider: Cycling in West Africa" kertoo pyöräretkestä Länsi-Afrikassa. "The Ghost Rider: Travels on the Healing Road" on Neil Peartin omakohtaisen tragedian selviytymistarina. "Traveling Music: Playing Back the Soundtrack to My Life and Times" on kurkistus Peartin lapsuuteen ja nuoruuteen matkamusiikin synnyttämien muistojen alkulähteiltä.
Neil Peartin tiedetään olevan julkisuutta visusti kaihtava ja siitä vaivautuva persoona. Hän varjelee yksityisyyttään tarkasti ja käyttää siksi usein matkustaessaan salanimiä, kuten John Elwood Taylor.
Neil Peart käyttää DW Drums:n rumpuja, Sabianin symbaaleja (Paragon-sarja), Rolandin sähkörumpuja sekä Pro Markin kapuloita. Yksi hänen tunnusmerkeistään on hänen live-esiintymisissään käyttämänsä "360°"-rumpusetti, joka sijaitsee kääntyvän korokkeen päällä.
Peart pääsi Modern Drummerin Hall of Fameen vuonna 1983 ja hän on voittanut useita palkintoja, muun muassa Modern Drummer -lehden parhaan rumpalin palkinnon yhdeksän kertaa ja parhaan lyömäsoitinartistin palkinnon vuonna 1982. Lisäksi Peart ja Rushin muut jäsenet ovat officer-tason Order of Canada -kunniamerkin haltijoita. Rush valittiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 2013.
Peart ilmoitti joulukuussa 2015 jäävänsä eläkkeelle. Syynä eläkkeelle jääntiin oli Peartin krooninen tendinopatia, ja rumpujen soitosta tulleet olkapääkivut. Peartilla oli jo vuonna 2015 Rushin R40-kiertueella ollut hankaluuksia rumpujen soiton kanssa kipujen takia. Joulukuussa 2018 Rushin keulahahmo ja basisti Geddy Lee ilmoitti haastattelussa Peartin lopettaneen rumpujen soiton kokonaan. Peartin rumpujen soiton lopettaminen myös johti Rushin lakkauttamiseen vuonna 2018, kolmen vuoden epävarmuuden jälkeen.
View-Master
View-Master on laite, jolla voidaan katsoa seitsemän paperikiekolla olevaa kolmiulotteista kuvaa. Vaikka sitä nykyään pidetään lasten leluna, sitä se ei aluksi ollut.
View-Masterin keksi William Gruber, Portlandissa asunut urkujen tekijä ja valokuvaaja. Hän jatkokehitteli vanhaa, kolmiulotteisten kuvien katseluun tarkoitettua stereoskooppia käyttämällä uutta Kodachrome-diafilmiä, joka oli juuri tullut markkinoille. View-Master kiekossa on 14 kuvaa, mutta tietenkin vain 7 stereoskooppista kuvaa; kummallekin silmälle on oma erillinen kuvansa, jotta syvyysvaikutelma syntyisi. Stereokuvaus on menetelmä, jossa luodaan 3-D vaikutus kohteesta kuvaparilla.
Gruber tapasi kuvapostikortteihin erikoistuneen Sawyer’s Inc. -yrityksen johtajan Harold Gravesin, joka otti keksinnön innokkaasti vastaan ja View-Master korvasi pian Sawyer’sin postikorttikaupan.
New Yorkin maailmannäyttelyssä View-Master esiteltiin yleisölle ensimmäisen kerran. Sen oli tarkoitus olla vaihtoehto maisemapostikortille, ja sitä myytiin aluksi erityisesti valokuvausliikkeissä, paperikaupoissa ja matkamuistomyymälöissä.
Vuonna 1951 Sawyer’s osti View-Masterin pääkilpailijan nimeltä Tru-Vue. Yritysosto toi mukanaan Walt Disneyn studioiden lisenssioikeudet. Sawyer’s tarttui tilaisuuteen ja tuotti suuren määrän kiekkoja, joissa oli Disney-hahmoja ja kuvia vasta-avatusta Disneylandista.
View-Master valmistettiin aluksi bakeliitista, joka oli ensimmäinen synteettinen muovi (kertamuovi). Vuodesta 1959 runko on tehty kestomuovista.
Vuonna 1952 Euroopan markkinoita varten perustettiin Belgiaan Sawyers Europe -sisaryhtiö. Vuonna 1962 myyntiin tuli eurooppalainen View-Master Mark II -stereokamera.
Lukuisten yritysostojen ja -järjestelyjen (General Aniline & Film Corporation, View-Master International Group, View-Master Ideal Group, Tyco Toys, Mattel) jälkeen View-Masteria myy nykyään lelufirma Fisher-Price.
View-Master-laitteista ja kuvakiekoista on tullut suosittuja keräilyesineitä.
Kalliotaide
Kalliotaide on kuvien tai muiden merkintöjen tekemistä kivipintaan, ja sillä viitataan yleensä esihistoriallisten ihmisten luomuksiin. Sanaa kalliotaide on otettu käyttöön englannin kielestä ja sillä tarkoitettiin ensin Keski-Euroopan luolamaalauksia. Käsiteen alle on tämän jälkeen kerätty muutkin kiven pintaan tehdyt kuviot, joissa taiteellisuus on silmiin pistävää.
Kalliotaiteesta puhuttaessa jaetaan kohteen kalliomaalauksiin ja kalliopiirroksiin. Kalliomaalaus tehdään maalaamalla kiven pintaan kuvio väriainetta käyttäen. Kalliopiirros tehdään rikkomalla kiven pinta kaivertamalla, uurtamalla, hiomalla tai hakkaamalla siihen kuvio. Joihinkin piirroksiin on valutettu lisäksi maalia. Luolamaalaus on periaatteessa luolaan tehty kalliomaalaus. Kalliotaide on vanhimpia merkkejä ihmisen halusta kommunikoida symbolisesti tai ilmaista itseään taiteellisesti.
Demetrios Palaiologos
Demetrios Palaiologos ("Δημήτριος Παλαιολόγος") (1407-1470) oli Bysantin keisarin Manuel II Palaiologoksen poika. Demetrios oli Morean despootti vuosina 1428–1460. Hänen veljiänsä olivat keisarit Johannes VIII ja Konstantinos XI, Morean despootiti Theodoros II ja Tuomas, ja Tessalonikin despootti Andronikos.
Koska Demetrios oli Manuel II:n nuorimpia poikia, hänen ei koskaan oletettu pääsevän keisariksi. Hän oli kuitenkin erittäin kunnianhimoinen ja yritti kaikin keinoin päästä valtaan. Kun hänen isänsä antoi hänelle Limnoksen saaren hallittavaksi vuonna 1422, hän ei ottanut sitä vastaan vaan hakeutui Unkarin kuninkaan hoviin ja anoi apua veljiänsä vastaan. Hän palasi kuitenkin ja asettui Limnoksen saarelle vuonna 1425.
Hänen veljestään Johannes VIII:stä tuli keisari vuonna 1425 ja Demetrios seurasi hänen mukanaan matkalle Italiaan. Tarkoituksena oli saada kirkot yhdistettyä (ks. suuri skisma). Demetrios palasi kuitenkin Kreikkaan ennen veljeään ja tästä häntä rangaistiin riistämällä hänen oikeutensa Limnoksen saareen. Hän sai hallittavakseen pienempiä kaupunkeja Mustanmeren rannalta, joihin hän ei ollut tyytyväinen. Pari vuotta myöhemmin hän liittoutui turkkilaisten kanssa. Turkkilaiset piirittivät Konstantinopolia ja vaativat, että Demetrioksen hallittavaksi annettaisiin kaikki Konstantinopolia ympäröivät pienet kaupungit. Tämä päättyi kuitenkin tuloksetta.
Kun Johannes VIII kuoli vuonna 1448, Demetrios yritti kaapata vallan. Tämäkin epäonnistui, mutta Demetrioksen veli Konstantinos XI antoi Demetriokselle puolet Morean despotaatista (os. Peloponnesoksen niemimaa) jossa heidän veljensä Tuomas oli hallinnut jo kymmenen vuotta. Konstantinopolin menetyksen jälkeen vuonna 1453 Morea oli ainoa osa Bysantin valtakuntaa, joka ei ollut turkkilaisten vallassa. Pian Demetrios ja Tuomas alkoivat sotia keskenään. Tuomas voitti sisällissodan, ja Demetrioksen oli paettava Mehmed II:n luokse. Mehmed hyökkäsi Tuomaan kimppuun ja kukisti tämän joukot helposti. Tuomaan oli paettava perheineen Italiaan. Mehmed ei kuitenkaan antanut Moreaa Demetriokselle takaisin, koska hän "ei ollut tarpeeksi miehekäs hallitsemaan mitään maata".
UseModWiki
UseModWiki on Clifford Adamsin Perl-kielellä kirjoittama wiki-ohjelmisto, jota levitetään GNU GPL -lisenssillä. UseModWiki tallettaa wikin sivut tavallisiin tiedostoihin tietokannan sijaan.
UseModWikiä käytettiin Wikipediassa alkuvuoteen 2002 saakka, jolloin se korvattiin MediaWiki-ohjelmistolla. UseModeWiki lienee kuitenkin wikien määrällä mitaten edelleen maailman suosituin wiki-ohjelmisto, sillä se vaatii suhteellisen vähän konetehoa ja on helppo asentaa.
Reeperbahn
Reeperbahn (alasaksaa: "Köydenpunojankatu") on Hampurin tunnetuin katu. Vajaan kilometrin mittainen katu sijaitsee Sankt Paulin kaupunginosassa. Se on Hampurin yöelämän keskus ja myös punaisten lyhtyjen alue.
Kadun varrella on paljon ravintoloita, diskoja ja kenties satoja baareja. Lisäksi kadulta löytyy strippiklubeja, seksikauppoja ja seksimuseo.
Aivan 1960-luvun alussa The Beatles esiintyi Reeperbahnin alueen klubeilla useaan kertaan. Esiintymiset kestivät useita viikkoja kerrallaan, esiintymispaikat olivat seuraavat kapakat: Indra ja Kaiserkeller (1960), Top Ten (1961) ja Star-Club (1962). Yhtyeen vaiheista Hampurin ajoilta kerrotaan lukuisia tarinoita.
1990-luvulla alue oli yksi Euroopan köyhimipiä ja huonomaineisimpia kaupunginosia. Vuonna 2006 Hampurin kaupunki sijoitti alueen rakennustöihin lähes 10 miljoonaa euroa. Alue houkutteleekin yhä enemmän turisteja.
Suomalainen laulaja Irwin Goodman voitti vuoden 1970 Syksyn sävel -kilpailun kappaleella ”St. Pauli ja Reeperbahn”. Kappaleen tekstissä Vexi Salmi hyödynsi hänen ja Irvin Goodmanin kokemuksia 1960-luvun alun Saksan littotasavallassa. Laulu oli kuukausien ajan Suomen listaykkösenä.
Luxor (bordelli)
Sankt Pauli
C.S.I. Miami
C.S.I. Miami ("CSI: Miami") on yhdysvaltalainen rikosdraamasarja, joka kertoo rikospaikkatutkijoiden työstä Miamin kaupungissa. Se on "C.S.I."-televisiosarjan spin-off-sarja. Samoin kuin alkuperäisessä sarjassa, "C.S.I. Miamissa" seurataan rikospaikkatutkijoiden työtä, mutta sarjan juonikuvioita on yksinkertaistettu ja viihteellistetty: sillä on eri kohdeyleisö kuin alkuperäisellä sarjalla. Sarja keskittyy rikospaikkatutkintaan, kuulusteluihin ja siinä seurataan jonkin verran myös päähenkilöiden yksityiselämää. "C.S.I. Miamin" tunnusmusiikkina toimii The Whon kappale ”Won't Get Fooled Again”.
Sarjan päähahmo, komisario Horatio Caine (David Caruso) esiintyi ensimmäistä kertaa alkuperäisessä "CSI"-sarjassa vuonna 2002. Hahmosta nousi suuri kohu, ja näin ollen Horatiolle järjestettiin kokonaan oma televisiosarja. Horatio Caine on noussut kulttimaineeseen ja hänestä on tullut osa populaarikulttuuria. Tämän seurauksena häntä on parodioitu useissa komediasarjoissa. Horation tunnusmerkeiksi sarjassa on kehkeytynyt mustat aurinkolasit, siisti pukeutuminen ja harmaa ”työauto”. Hahmo on kuitenkin myös hiukan surumielinen ja jää yleensä aina lopuksi yksin.
Sarjan jaksot alkavat aina murhalla, jonka jälkeen Horatio tiimeineen saapuu paikalle. Kun Horatio näkee ruumiin, hän sanoo jotain ironista tai kyynistä, kuten "hyvää syntymäpäivää" uhrille, jolla oli ollut syntymäpäivä. Tämän jälkeen tulee alkutunnus.
"C.S.I. Miamia" esittiin MTV3:lla ja Sub-kanavalla. Ensimmäiset tuotantokaudet näytettiin MTV3:lla, jonka jälkeen sarja siirtyi Subille. 8. tuotantokauden alussa sarja siirtyi näytettäväksi takaisin MTV3:lle. Toukokuussa 2017 FOX aloitti sarjan uusinnat ensimmäisestä kaudesta lähtien.
CBS ilmoitti "C.S.I. Miamin" lopettamisesta 13. toukokuuta 2012, ja 10. tuotantokausi jäi sarjan viimeiseksi. Lopettamisen syyksi kerrottiin sen kallis tuotanto, sekä tilaa tehtäisiin uudelle "NYC 22" -poliisisarjalle. "NYC 22" kuitenkin lopetettiin heti ensimmäisen tuotantokauden jälkeen.
Suomalaisnäyttelijä Peter Franzén esiintyi tutkittavana ruumiina jaksossa, joka esitettiin Suomen televisiossa MTV3-kanavalla 27. marraskuuta 2005 (3. tuotantokauden 5. jakso).
Poistuneet hahmot
Don Adams
Don Adams (syntyjään Donald James Yarmy, 13. huhtikuuta 1923 New York – 25. syyskuuta 2005 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen komedianäyttelijä, joka tunnettiin parhaiten roolistaan Maxwell Smartina (Agentti 86) komediasarjasta "Salainen agentti 86" ("Get Smart"). Sarjaa tehtiin vuosina 1965–1970. Vuonna 1995 sarjasta tuli vielä seitsemän jaksoa, joissa seikkaili Maxwell Smartin poika. Ohjelmassaan Adams lanseerasi maailmalle käsitteet kenkäpuhelin ja äänieriö. Hän myös ohjasi ja käsikirjoitti tätä sarjaa. Adams kuoli 82-vuotiaana losangelesilaisessa sairaalassa keuhkotulehdukseen. Hän oli sairastellut jo useita vuosia.
Tiede (lehti)
Tiede (vuoteen 1999 "Tiede 2000") on suomalainen tieteen aikakauslehti, jota on julkaistu vuodesta 1980 lähtien. Lehteä julkaisee Tieteen tiedotus ry ja kustantaa Sanoman tytäryhtiö Sanoma Media Finland. "Tieteen" päätoimittaja on Jukka Ruukki. Vuodessa ilmestyy nykyisin 14 numeroa.
Lehti kertoo laaja-alaisesti tieteen saavutuksista, meneillään olevista tutkimuksista ja tulevaisuuden tavoitteista. Vakiopalstoja ovat uutisosion lisäksi muun muassa Omat Sanat, Tiede vastaa ja Kuva-arvoitus. Jokaisessa lehdessä on useampia pidempiä artikkeleita, jotka ovat yleensä asiantuntijoiden kirjoittamia. Lehdessä on myös oma lukijoiden kysymyspalsta. Vastaajat vaihtelevat kysymyksen mukaan, koska jokaiseen kysymykseen vastaa kyseisen aihepiirin asiantuntija. Vanhat kysymykset vastauksineen ovat nähtävillä lehden nettitietokannassa.
"Tiede"-lehden verkkosivuilla on uutisia tiedemaailman tapahtumista ja blogeja. Sivuilla on myös vuoden 2000 jälkeen julkaistujen lehtien artikkeleita, uutisia ja lukijakysymyksiä. Sivuilla on myös keskustelupalsta. Palstalle rekisteröityminen ei vaadi lehden tilaamista.
Donkey Kong 64
Donkey Kong 64 on Rarewaren kehittämä Nintendo 64:lle vuonna 1999 julkaisema 3D-tasoloikkapeli. Kyseessä oli myös yksi Raren peleistä ("Perfect Darkin" ohella), joka vaati N64 Expansion Pak -muistilaajennuspaketin toimiakseen. Koska kyseinen muistipaketti ei ollut käynyt hyvin kaupaksi, se sisällytettiin itse pelin pakettiin. Peli on viimeinen Rarewaren kehittämä Donkey Kong -peli.
Pelin juoni noudattaa DKC-sarjan perinteitä. Kun Kuningas K. Rool yrittää ja epäonnistuu tuhoamaan Donkey Kongin kotisaaren, hän sieppaa jälleen DK:n kultaiset banaanit sekä tämän ystävät tarkoituksenaan pelata aikaa kunnes hänen oman mekaanisen saarensa joukkotuhoase saadaan toimintakuntoon. Sitä mukaa kun pelaaja pelastaa DK:n tovereita, hän pääsee pelaamaan näillä ja hyödyntämään heidän erikoiskykyjään.
Koska Donkey Kong Country -sarja oli elvyttänyt Super Nintendo Entertainment Systemin myyntiä 1990-luvun puolivälissä ja saavuttanut suurta suosiota Nintendon fanikunnassa peliä ehdittiin odotella kauan julkaistavaksi. Jo pelin mainoskampanja oli hieman kiistanalainen, sillä sitä markkinoitiin sloganilla "Parempi kuin Zelda" (viitaten aiempana vuonna julkaistuun "" -peliin). Vaikka peli toi mukanaan lukuisia uudistuksia, valmis peli sai hyvin ristiriitaisen vastaanoton. Vaikka jotkin tahot ylistivät sitä jo hieman rutiininomaisesti, muut suutahtivat mm. Tiny Kong -hahmosta, joka tässä pelissä näytti korvaavan aiemmissa peleissä suurta suosiota niittäneen "Dixie Kongin". Myös pelin soundtrackiä on haukuttu aiempia huonommaksi, koska sen säveltäjät eivät olleet samoja kuin aiemmissa Super Nintendo Entertainment System -julkaisuissa.
Itse peli esitteli lukuisia muutoksia itse pelattavuuteen (odotetustikin, sillä kyseessä oli sarjan ensimmäinen 3D-peli). Peliin tuotiin mukaan aseita, kuten kookospähkinäpyssyjä, ananassinkoja ja vastaavia. Myös aiemman "Banjo-Kazooien" tapaan peli sisältää äärimmäisen laajoja kenttiä, joissa liikkumista helpottavat warppi-alustat. Peli keskittyy nyt enemmän esineiden keräilyyn ja lukeutuukin siksi ns. "scavenger hunt" -genreen.
Kyseessä on ensimmäinen peli sitten ensimmäisen "Donkey Kong Countryn" ja "Donkey Kong Landin" jossa DK on itse pääroolissa. Myös Diddy tekee paluun. Muut pelattavat hahmot ovat täysin uusia:
Muita pelin hahmoja ovat:
Leoš Janáček
Leoš Janáček [ˈlɛoʃ ˈjanaːtʃɛk] (alk. Leo Eugen Janáček; 3. heinäkuuta 1854 Hukvaldy, Itävallan keisarikunta – 12. elokuuta 1928 Ostrava, Tšekkoslovakia) oli tšekkiläinen säveltäjä. Omaleimaisen tyylin luonutta Janáčekia pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä oopperasäveltäjistä. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa useita oopperoita, "Sinfonietta", sinfonisia runoelmia ja "Glagoliittimessu".
Janáček aloitti muusikonuransa kuoropoikana Brnossa. Hän opiskeli Prahassa ja palasi vuonna 1881 Brnoon, jossa hän perusti myöhemmin Brnon konservatoriona tunnetun oppilaitoksen.
Janáčekin varhaistuotanto on pääasiassa romanttista, mutta myöhemmin hän sai vaikutteita lisäksi määriläisestä ja slovakialaisesta kansanmusiikista. Oopperassa "Jenůfa" hän käytti hyväkseen tutkimuksiaan puhekielen intonaatiosta ja loi näin omaperäisen sävelkielen. Teos sai kantaesityksensä Brnossa, mutta vasta esitys Prahassa 1916 kohotti hänet kansainväliseen maineeseen. Hän tapasi pian sen jälkeen Kamila Stösslován, jolta hän sai inspiraation useisiin myöhäistuotantonsa teoksiin.
Huomattavan osan päätuotannostaan Janáček sävelsi viimeisten elinvuosiensa aikana. "Sinfonietta" sai kantaesityksensä Prahassa vuonna 1926, ja "Taras Bulba" -rapsodian säveltäjä kirjoitti 1918. Janáčekin esitetyimpiin oopperoihin kuuluva "Ukonilma" ("Káťa Kabanová") kantaesitettiin vuonna 1921. Janáček oli kiinnostunut venäläisestä kirjallisuudesta, josta hän sai aiheen moniin teoksiinsa.
Vuonna 1928 Janáček vilustui vakavasti ja sairastui keuhkokuumeeseen, johon hän kuoli sairaalassa Ostravassa.
Myönteinen ajattelu
Myönteinen eli positiivinen ajattelu on elämänasenne, jossa ajatukset keskitetään hyviin asioihin ja tilanteiden tuomiin mahdollisuuksiin huonojen asioiden ja uhkien sijasta. Tämän avulla alitajunta muuttuu niin, että se hakeutuu myönteisiä tilanteita ja asioita kohti.
Yölento (vuoden 2005 elokuva)
Yölento () on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen jännityselokuva, jonka on ohjannut Wes Craven.
Lisa Reisert (Rachel McAdams) kärsii lentopelosta. Isoäitinsä hautajaisten jälkeen hän joutuu ottamaan yölennon Dallasista Miamiin. Kentällä hän tapaa Jackson Rippnerin (Cillian Murphy). Lentokoneen lähdettyä Rippner paljastaa Lisalle aikovansa salamurhata erään poliitikon. Jos Lisa ei suostu Rippnerin vaatimuksiin, hän tappaa Lisan isän. Lisan täytyy päättää totellako Rippneriä pelastaakseen isänsä hengen vai uhratako isänsä pelastaakseen poliitikon perheen.
Jackson Rippner nimi on viittaus Viiltäjä-Jackiin ("Jack The Ripper"), 1800-luvun kuuluisaan sarjamurhaajaan.
How Many Sisters
How Many Sisters on suomalainen vuonna 1982 perustettu lauluyhtye. Yhtyeen laulajina toimivat alussa Anna-Mari Kähärä, Mervi Multamäki ja Kirsi Rissanen. 
Vuonna 1988 Rissanen valittiin tangokuningattareksi. Vuonna 1989 hänen tilalleen How Many Sistersin kokoonpanoon tuli Pirjo Aittomäki. Kaikki yhtyeen jäsenet ovat valmistuneet Kuopion Yhteiskoulun Musiikkilukiosta.
Mats Sundin
Mats Johan Sundin (s. 13. helmikuuta 1971 Bromma, Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija – olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hän pelasi valtaosan urastaan NHL-joukkue Toronto Maple Leafsissa, toimien joukkueen kapteenina. Hän on eniten pisteitä ja maaleja NHL:ssä tehnyt ruotsalainen. Henkilökohtaisesta menestyksestä huolimatta hän ei onnistunut voittamaan urallaan Stanley Cupia.
Sundinin kasvattajaseura oli Nacka HK. Hän siirtyi 18-vuotiaana Ruotsin pääsarjaan Elitserieniin pelaamaan Djurgårdeniin kaudeksi 1988–1989. Québec Nordiques varasi lupaavan ruotsalaisen kauden jälkeisessä . Sundinista tuli näin ensimmäinen eurooppalaislähtöinen ykkösvaraus.
Sundin siirtyi heti Pohjois-Amerikkaan ja pelasi Québecissä neljä kautta. Hänen tehollisesti paras kautensa oli , jolloin hän teki 47 maalia ja yhteensä 114 pistettä. 28. kesäkuuta 1994 Sundin kaupattiin Québecistä Toronto Maple Leafsiin – toiseen suuntaan matkasi Toronton silloinen kapteeni Wendel Clark. Ensimmäinen Toronto-kausi alkoi työsululla, joten Sundin pelasi alkukauden Djurgårdenissa ennen kuin NHL-kausi pääsi alkamaan.
Sundinista tuli Torontossa tähti ja hänet nimitettiin seuran ensimmäiseksi ulkomaalaiseksi kapteeniksi. Vuonna 2001 Toronto kiinnitti kapteeninsa joukkueeseen kuudeksi vuodeksi 52,5 miljoonan dollarin sopimuksella.
Sundin vietti työsulun peruuttaman rauhallista elämää Ruotsissa. Hän ei myöskään osallistunut kevään 2005 MM-kilpailuihin Wienissä ja Innsbruckissa.
13 Torontossa pelatun kauden jälkeen Sundin jäi vapaaksi agentiksi. Hän piti tauon miettiessään uransa jatkosta ja kautta ehdittiin pelata joulukuuhun saakka, ennen kuin hän teki 20 miljoonan dollarin sopimuksen Vancouver Canucksin kanssa. Myös New York Rangers ja Toronto olivat olleet kiinnostuneita Sundinista. Sundin pelasi runkosarjassa 41 ottelua Vancouverissa, mutta tuntui sotkevan joukkueen pelikuvioita. Vancouver putosi pudotuspelien toisella kierroksella.
Sundin ilmoitti lopettavansa uransa jääkiekkoilijana 30. syyskuuta 2009.
Sundinin pelasi NHL-urallaan piste per peli tahtia, tehden 1 346 ottelussa 564 maalia ja antaen 785 syöttöä eli yhteensä 1 349 tehopistettä. 91 pudotuspelissä hän teki tehot 38+44=82.
Mats Sundin on edustanut kotimaataan Ruotsia vuosien varrella lukemattomia kertoja, niin MM-kilpailuissa kuin olympialaisissakin, useasti kapteenin ominaisuudessa. Hän on saanut muun muassa lempinimen "Suomen kaataja".