Clarice Lispector
Clarice Lispector (alk. "Haja Pinhasovna Lispektor", 10. joulukuuta 1920 Tšetšelnik, Podolia, Ukraina – 9. joulukuuta 1977 Rio de Janeiro, Brasilia) oli brasilialainen kirjailija. Hänet tunnetaan kirjallisissa piireissä, mutta ei välttämättä niiden ulkopuolella, sillä häntä on pidetty omaperäisenä ja vaikeana. Hän on Brasiliassa legendaarinen hahmo, jonka mystiikkaa sisältävät tekstit ovat tunnettuja. Hän oli kuuluisa kauneudestaan – Lispectorin yhdysvaltalainen kääntäjä Gregory Rabassa muistelee olleensa "ällikällä lyöty" tavatessaan ihmisen, joka "näytti Marlene Dietrichiltä ja kirjoitti kuin Virginia Woolf" – ja erikoisesta persoonastaan. Nykyisin häntä pidetään João Guimarães Rosan ohella Brasilian 1900-luvun huomattavimpiin kuuluvana prosaistina ja yleisesti merkittävimpiin kuuluvana nykykirjailijana.
Avioiduttuaan brasilialaisen diplomaatin kanssa Lispector muutti puolisonsa mukana Brasiliasta 1943 ja asui seuraavat kuusitoista vuotta pääasiassa Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Avioeron jälkeen 1959 hän palasi Rio de Janeiroon ja alkoi silloin kirjoittaa maineikkaimpia teoksiaan, joita ovat tiiviit ja dramaattiset "A Maçã no Escuro" ja "Passio". Hän loukkaantui vakavasti vuonna 1966 vuoteessa tupakoinnista syttyneessä tulipalossa, jossa hänen oikea kätensä, kirjoituskäsi vaurioitui vakavasti. Hän jatkoi kuitenkin kirjoittamista koko ajan ja julkaisi romaaneja ja novelleja aina ennenaikaiseen kuolemaansa asti.
Joistakin Lispectorin teoksista on tehty elokuvia.
Haja Lispektor syntyi venäjänjuutalaiseen perheeseen Podoliassa nykyisessä Ukrainassa. Hän sai juutalaisen etunimen Haja, joka Brasiliassa muuttui Clariceksi, kun koko perhe omaksui brasilialaisilta kuulostavat nimet. Hän oli nuorin Pinhas Lispektorin ja Manja Krimgold Lispektorin kolmesta tyttärestä. Vanhemmat olivat paenneet vainoja Neuvosto-Venäjältä Ukrainaan, ja Ukrainassa perhe joutui kärsimään suuresti pogromien aikana, joita seurasi Venäjän hajoamisen ja vallankumouksen jälkeen. Perhe muutti jo hänen varhaislapsuudessaan pois ensimmäisen maailmansodan jälkeen puhjenneesta sekasorrosta. Hänen vanhempi sisarensa Elisa Lispector on myöhemmin kuvannut silloisia oloja omaelämäkerrallisessa romaanissaan "No exílio" (1948). Heidän onnistui lopulta paeta Romaniaan. Bukarestissa he saivat passin Brasiliaan, jossa perheen äidillä Manjalla oli sukulaisia. He lähtivät laivalla matkaan Hampurista ja saapuivat Brasiliaan alkuvuodesta 1922, jolloin Haja oli runsaan vuoden ikäinen.
Brasiliaan saavuttuaan Lispectorit muuttivat etunimensä. Pinhasista tuli Pedro, Manjasta tuli Marieta, Lejasta tuli Elisa, ja Hajasta tuli Clarice. Vain keskimmäinen tytär Tanja (1915–2007) säilytti nimensä. He asettuivat alkuun pieneen koillisbrasilialaiseen Maceión kaupunkiin Alagoasiin, ja siellä hän vietti lapsuutensa. Kolmen vuoden kuluttua äiti Marietan terveys äkisti heikkeni. Perhe muutti suurempaan Recifen kaupunkiin Pernambucoon ja asettui Boa Vistan juutalaiselle asuinalueelle, jossa on hänen muistomerkkinsä.
Perheen isän taloudelliset vaikeudet jatkuivat Recifessä. Äiti kuoli syyskuussa 1930 42-vuotiaana syfiliksen seurauksiin, jonka hän oli saanut Ukrainassa sotilaiden raiskattua hänet. Kansanuskomuksen mukaan syfilis paranisi raskaudella. Clarice sai alkunsa, mutta syfilis ei parantunut. Clarice oli äitinsä kuollessa yhdeksänvuotias. Clarice kävi koulua nimeltä Colégio Hebreo-Idisch-Brasileiro, jossa opetettiin tavanomaisten aineiden lisäksi hepreaa ja jiddišiä. Vuonna 1932 hän pääsi osavaltion silloin arvostetuimpaan lukioon Ginásio Pernambucanoon. Vuoden kuluttua hän teki päätöksen ryhtyä kirjailijaksi luettuaan Hermann Hessen "Arosuden".
Kun Clarice oli teini-iässä, Pedro Lispector päätti 1934 muuttaa tyttärineen silloiseen pääkaupunkiin Rio de Janeiroon. Perhe asui São Cristóvãon kaupunginosassa Rion keskustasta pohjoiseen ennen kuin muutti Tijucaan.
Lispector aloitti 1937 oikeustieteen opinnot Brasilian yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa, joka siihen aikaan oli maan arvostetuin korkeampi oppilaitos. Hänen ensimmäinen tiedossa oleva novellinsa "Triunfo" ilmestyi "Pan"-lehdessä 25. toukokuuta 1940. Pian sen jälkeen, 26. elokuuta 1940, hänen isänsä kuoli epäonnistuneen leikkauksen seurauksiin. Opiskeluaikana Riossa Lispector alkoi työskennellä toimittajana, alkuun valtion virallisessa lehdistöpalvelussa Agência Nacionalissa ja sitten merkittävässä sanomalehdessä A Noitessa.
Lispector tutustui Brasilian nuoreen kirjailijapolveen. Heidän joukossaan oli Lúcio Cardosoon, johon hän rakastui. Cardoso oli kuitenkin homoseksuaali, ja pian Lispector alkoi seurustella opiskelutoverinsa Maury Gurgel Valenten kanssa, joka oli astunut Brasilian ulkomaanedustuston Itamaratyn palvelukseen. Voidakseen avioitua diplomaatin kanssa hän tarvitsi kansalaisuuden, ja hän hankki sen heti tultuaan täysi-ikäiseksi. Hänelle myönnettiin Brasilian kansalaisuus 12. tammikuuta 1943, ja 23. tammikuuta hän avioitui Valenten kanssa.
Lispector ponnahti julkisuuteen 23-vuotiaana, kun hänen ensimmäinen romaaninsa "Perto do Coração Selvagem" (suom. "Lähellä villiä sydäntä") ilmestyi. Teos oli muodoltaan sisäistä monologia, ja tyyliltään ja kieleltään se oli Brasiliassa mullistava ja nosti hänet kirjalliseen maineeseen.
Vähän myöhemmin Lispector ja Valente matkustivat Riosta pohjoiseen Amazon-joen suulla olevaan Belém do Parán kaupunkiin, jossa he viipyivät puoli vuotta. Alue oli strategisesti merkittävä toisen maailmansodan aikaisten liittolaisten tukikohta, ja Valente toimi siellä ulkoministeriön yhteyshenkilönä.
Lispector lähti miehensä kanssa Brasiliasta 13. heinäkuuta 1944 Napoliin, jonne Valente oli määrätty Brasilian konsulaattiin. Napoli oli niiden Brasilian siirtoarmeijan joukkojen tukikohta, jotka taistelivat liittoutuneiden puolella Saksaa vastaan. Lispector työskenteli sairaalassa Napolissa huolehtimassa haavoittuneista brasilialaisista sotilaista. Hän tapasi Roomassa italialaisen runoilijan Giuseppe Ungarettiin, joka käänsi italiaksi hänen teostaan "Lähellä villiä sydäntä" ja maalautti hänen muotokuvansa Giorgio de Chiricolla.
Lispector sai Napolissa valmiiksi toisen romaaninsa "O Lustre" (1946), joka keskittyi ensimmäisen tavoin tytön, tällä kertaa nimeltään Virgínian, sisäiseen elämään. Lúcio Costa arvostelee kirjan nimeä, joka hänestä on kovin köyhänoloinen niin niin rikkaalle kirjailijalle.
Käytyään pikaisesti Brasiliassa 1946 Lispector ja Valente palasivat huhtikuussa 1946 Eurooppaan, ja Valente sai määräyksen Sveitsiin Brasilian Bernin-suurlähetystöön. Se oli Lispectorin kannalta ikävystymisen ja turhautumisen aikaa, ja hän oli usein masentunut. "Tämä Sveitsi", hän kirjoitti sisarelleen Tanialle, "on tunteiden hautausmaa." Heille syntyi Bernissä poika Pedro Gurgel Valente 10. syyskuuta 1948, ja siinä kaupungissa Lispector kirjoitti kolmannen romaaninsa "A cidade sitiada" (1946). 
Lispector ja Valente lähtivät Sveitsistä 1949 ja asuivat lähes vuoden Riossa, minkä jälkeen he matkustivat Torquayn kaupunkiin Devoniin Britanniaan, jossa Valente oli Gattin delegaattina. Englannissa he olivat puoli vuotta, syyskuusta 1950 maaliskuuhun 1951. Lispector piti Englannista, vaikka hän sai Lontoon-matkalla keskenmenon.
Perhe palasi Rioon 1952, ja syyskuussa 1952 he muuttivat Washingtoniin, jossa he asuivat kesäkuuhun 1959 saakka. He ostivat talon osoitteesta 4421 Ridge Street Chevy Chasen esikaupungista Marylandista. 10. helmikuuta 1953 syntyi heidän toinen poikansa Paulo. Lispector tutustui brasilialaiseen kirjailijaan Érico Veríssimon, joka silloin työskenteli OAS:n palveluksessa, ja tämän vaimoon Mafaldaan. Samoin hän ystävystyi suurlähettilään vaimon Alzira Vargas do Amaral Peixoton kanssa, joka oli Brasilian entisen diktaattorin Getúlio Vargasin tytär. Hänen novellejaan julkaistiin Riossa ilmestyneessä uudessa Senhor-lehdessä samaan aikaan kun siinä ilmestyi W. H. Audenin, Ernest Hemingwayn ja Ray Bradburyn tekstejä. Hän oli kuitenkin yhä tyytymättömämpi diplomaattiympäristöön. "Vihasin sitä, mutta tein, mitä minun piti tehdä [...] järjestin päivälliskutsuja, tein kaiken, mitä piti tehdä, mutta vastenmielisyyttä tuntien..." Hän kaipasi yhä enemmän sisariaan ja Brasiliaa, ja kesäkuussa 1959 hän jätti miehensä ja palasi poikien kanssa Rio de Janeiroon, jossa hän asui loppuelämänsä, tosin taloudellisesti tiukoilla.
Lispector aloitti 1962 suhteen vanhan ystävänsä runoilija Paulo Mendes Camposin kanssa. Mendes Campos oli naimisissa, eikä suhde kestänyt.
14. syyskuuta 1966 Lispectorille sattui kotona vakava tapaturma. Otettuaan unilääkkeen hän nukahti vuoteeseen palava savuke kädessä. Hän sai pahoja vammoja, ja hänen oikea kätensä oli vähällä joutua amputoiduksi. 
Lispector erotettiin yllättäen loppuvuodesta 1973 Jornal do Brasilista, ja seurauksena oli taloudellisia paineita. Hän alkoi maalata ja paneutui tarmokkaammin työhönsä kääntäjänä. Hän käänsi Agatha Christien, Oscar Wilden ja Edgar Allan Poen teoksia. Hän käänsi (tai Susan Canty Quinlanin sanoin "mukautti") portugaliksi Wilden "Dorian Grayn muotokuvan", josta hän oli hyvin kiinnostunut ja johon hän viittasi usein.
Vuonna 1975 hän sai kutsun Bogotássa pidettyyn ensimmäiseen noituuden maailmankongressiin, ja sen ansiosta hän sai huomiota lehdissä, mikä tietysti kasvatti hänen mainettaan. Kokouksessa luettiin englanniksi hänen novellinsa "El Huevo Y La Gallina", joka oli alun perin ilmestynyt teoksessa "A Legião estrangeira". 
Lispector joutui sairaalaan pian sen jälkeen kun "Tähden hetki" oli ilmestynyt 1977. Hänellä todettiin munasarjasyöpä, jota ei voitu leikata, mutta diagnoosia ei kerrottu hänelle. Hän kuoli 57-vuotissyntymäpäivänsä aattona. Hänet haudattiin 11. joulukuuta 1977 Rio de Janeiroon Cajun kaupunginosan juutalaiselle hautausmaalle.
Lispector julkaisi yhdeksän romaania, useita novellikokoelmia ja lastenkirjoja. Hän kirjoitti ahkerasti lehtiin, ja hänen kirjoituksiaan on koottu kirjoiksi, samoin hänen kirjeenvaihtoaan. Suomeksi Lispectorin teoksia on ilmestynyt viisi, kaikki Tarja Härkösen suomentamina. Härkönen on päätoiminen espanjan- ja portugalinkielisen kirjallisuuden ja elokuvien suomentaja. Kirjojen lisäksi kaksi Lispectorin novellia on julkaistu suomeksi lehdissä, toinen Parnassossa ja toinen Nuori Voima -lehdessä.
Lispector kirjoitti ensimmäisen romaaninsa "Perto do coração selvagem" ("Lähellä villiä sydäntä") vuonna 1942 kymmenen kuukauden mittaisen kiihkeän työperiodin aikana. Se ilmestyi joulukuussa 1943, jolloin Lispector oli 23-vuotias. Tätä romaania, kuten hänen myöhempiäkin teoksiaan, leimasi hyvin voimakas keskittyminen sisäisiin mielentiloihin. Romaani kertoo nuoren Joana-nimisen naisen sisäisestä maailmasta, ja teos aiheutti valtavan kohun. Lispectoria verrattiin Virginia Woolfin, ja hänen arveltiin saaneen tajunnanvirtatyyliinsä tältä vaikutteita, mutta Woolfin tuotantoa hän ei kuitenkaan vielä silloin tuntenut. Häntä verrattiin myös James Joyceen, mutta tätäkään Lispector ei tuntenut, vaan kirjan otsikkoa ja Joycelta lainattua mottoa ehdotti Lúcio Cardoso. Muita hänen yhteydessään mainittuja kirjailijanimiä ovat Tšehov ja Katherine Mansfield.
Teos sai ilmestyessään kriitikkojen lähes yksimieliset ylistykset, ja lokakuussa 1944 sille myönnettiin arvostettu Graça Aranha -palkinto vuoden 1943 parhaana esikoisromaanina ja. Eräs kriitikko, runoilija Lêdo Ivo, sanoi, että se on "merkittävin romaani, minkä nainen on koskaan kirjoittanut portugalin kielellä". Toinen kirjoitti, että Lispector oli "siirtänyt sitä painovoiman keskusta, jonka ympärillä brasilialainen romaani on pyörinyt suunnilleen kaksikymmentä vuotta." "Clarice Lispectorin teos näyttäytyy kirjallisessa maailmassamme vakavimpana yrityksenä introspektiivisen romaanin suuntaan", kirjoitti sãopaulolainen kriitikko Sérgio Milliet. "Ensimmäistä kertaa brasilialainen kirjailija ohittaa helpon likiarvon tässä kirjallisuutemme lähes neitseellisessä kentässä; ensimmäistä kertaa kirjailija astuu nykyihmisen sielun psykologisten sokkeloiden syvyyksiin." Muista poiketen negatiivisen arvion esitti kriitikko Álvaro Lins, joka kuvaili jo vuonna 1943 hänen tyyliään "maagiseksi realismiksi"; sanaparia alettiin käyttää muiden eteläamerikkalaisten kirjailijoiden, esimerkiksi García Marquezin, luonnehtimiseen vasta parinkymmenen vuoden kuluttua.
Esikoisteos ilmestyi suomennettuna vasta 2008, kahden myöhemmin ilmestyneen teoksen suomennoksen jälkeen. Sen, kuten muutkin Lispectorin suomennetut kirjat, käänsi Tarja Härkönen, ja kritiikissä on kehuttu, että "Härkösen suomennos tekee oikeutta oikukkaalle mielelle".
Teoksensa "A cidade sitiada" (nimen epävirallinen suomennos "Piiritetty kaupunki") Lispector kirjoitti Bernissä. Sen päähenkilö on Lucrécia Neves. Tarina kertoo, kuinka tämän kotikaupunki São Geraldo kasvoi pienestä asujaimistosta suureksi kaupungiksi. Kirja on täynnä näkyjen ja näkemisen vertauskuvia, ja se sai laimean vastaanoton; se on Lispectorin läheisen ystävän mukaan "Clarice Lispectorin romaaneista ehkä vähiten pidetty". Sérgio Milliet totesi, että "kirjailija taipuu oman runsautensa painon alle". Portugalilainen kriitikko João Gaspar Simões kirjoitti: "Sen sulkeutuneisuudessa on unien sulkeutuneisuuden tuntu. Ehkä joku löytää avaimen."
Kun perhe oli 1952 palannut Rioon, jossa oli tarkoitus viipyä vuosi, Lispector julkaisi pienenä painoksena kuuden novellin kokoelman "Alguns contos" ('Joitakin tarinoita'), jonka kustansi Brasilian opetus- ja terveysministeriö. Nämä novellit muodostivat vuonna 1961 ilmestyneen kokoelman "Laços da família" ytimen. Salanimellä Teresa Quadros hän kirjoitti kolumnia "Entre Mulheres" ('Naisten kesken') lyhytikäiseen sanomalehteen "Comícioon" ('Kokoontuminen').
Palattuaan eron jälkeen Brasiliaan Lispector kamppaili taloudellisissa vaikeuksissa ja yritti löytää kustantajaa romaanille, jonka hän oli kirjoittanut Washingtonissa muutama vuosi aiemmin, sekä novellikokoelmalleen "Laços de família" (epävirallinen suomennos 'Perhesiteitä'). Novellikokoelmassa on kuusi tarinaa kokoelmasta "Alguns contos" ja seitsemän muuta novellia, joista osa oli jo julkaistu "Senhorissa". Teos ilmestyi 1960. Novellien tapahtumat ovat vähäisiä, niiden maaperää on sisäinen monologi. Lispectorin ystävä Fernando Sabino kirjoitti hänelle, että kirja oli "täsmälleen, vilpittömästi, kiistattomasti ja jopa nöyrästi paras Brasiliassa koskaan ilmestynyt novellikokoelma". Érico Veríssimo kirjoittaa Lispectorille: "En ole kirjoittanut teoksestasi, koska en halua saattaa sinua hämmennyksiin kertomalla. mitä ajattelen siitä. Tässä se nyt kuitenkin tulee: tärkein novellikokoelma, joka tässä maassa on ilmestynyt Machado de Assisin jälkeen". Machado de Assis on brasilialaisen kirjallisuuden klassikko. Myöhemmin on arvioitu, että tässä teoksessa Lispectorin sielun sokkeloiden syvyydet näkyvät paljaimmillaan.
Lispector oli aloittanut "A Maçã no escuron" (epävirallinen suomennos 'Omena pimeässä') Torquayssa, ja se oli ollut valmiina vuodesta 1956, mutta hänen pettymyksekseen kustantajat hylkäsivät sen yksi toisensa perään. Tämän hänen pisimmän ja ehkä myös monimutkaisimman romaaninsa julkaisi vihdoin 1961 sama kustantaja, sãopaulolainen Livraria Francisco Alves, joka oli kustantanut teoksen "Lacos de Familia". Tarinaa kuljettaa ennemminkin sisäinen dialogi kuin juoni. Vähäinen juoni kertoo miehestä nimeltä Martim, joka uskoo surmanneensa vaimonsa ja pakenee töihin maatilalle kauas Brasilian sisämaahan. Hyvin vertauskuvallisessa romaanissa tärkeintä on kieli ja luovuus. Kuten kaikissa teoksissaan, Lispector kyselee tässäkin; hän esittää kysymyksiä elämästä, kuolemasta, rakkaudesta. Kysymykset ovat metafyysisiä: "Miksi on olemassa maailma tyhjyyden sijasta? Mitä on olla elossa?" Teos sai vuonna 1962 Carmen Dolores Barbosa -palkinnon edellisen vuoden parhaana romaanina.
Vuonna 1964 ilmestyi omakustanteena "Passio". Lispectorin seitsemäs kirja, romaaneista viides. Se on hänen teoksistaan ehkä järkyttävin ja tunnetuin, "Passio – rakkaus G. H:n mukaan" ("A paixão segundo G. H.") Teos kertoo naisesta, joka mukavan riolaisen kattohuoneistonsa palvelijanhuoneessa saa mystisen kokemuksen ja sen seurauksena syö palan torakkaa. Kirjan nimessä G. H. on lyhenne sanoista "Gênero Humano", 'ihmiskunta'. Samana vuonna häneltä ilmestyi novelleja ja muita kirjoituksia sisältävä teos "A Legião estrangeira" ('Muukalaislegioona').
Seuraavana vuonna Lispector julkaisi ensimmäisen lastenkirjansa, "O Mistério do coelho pensante" (1967), käännös kirjasta "The Mystery of the Thinking Rabbit" ('Ajattelevan kanin arvoitus'), jonka hän oli kirjoittanut pojalleen Paulolle englanniksi Washingtonin-aikoinaan. Elokuussa 1967 hän aloitti merkittävässä riolaisessa sanomalehdessä Jornal do Brasil viikoittaiset kolumnit, jotka kasvattivat hänen mainettaan häntä jo kauan ihailleiden älymystö- ja taiteilijapiirien ulkopuolella. Nämä kirjoitelmat koottiin myöhemmin postuumisti julkaistuun teokseen "A Descoberta do mundo" (1984). (epävirallinen suomennos 'Kun maailma keksittiin')
Lispector osallistui 1968 poliittisiin mielenosoituksiin Brasilian tiukentuvaa sotilasdiktatuuria vastaan. Samana vuonna hän julkaisi kaksi kirjaa, lastenkirjan "A Mulher que matou os peixes" ('Nainen joka surmasi kalan') ja romaanin "Uma Aprendizagem ou O Livro dos Prazeres". Teos "A Mulher que matou os peixes" oli hänen toinen lapsille suunnattu kirjansa, ja siinä kertoja Clarice tunnustaa unohtaneensa ruokkia poikansa kalan. "Uma Aprendizagem ou O Livro dos Prazeres" ('Oppiminen eli Nautintojen kirja') puolestaan oli hänen ensimmäinen romaaninsa "G. H:n" jälkeen. Siinä hän kertoo ala-asteen opettajan Lórin ja filosofian opettajan Ulissesin välisen rakkaustarinan. Kirja perustui hänen lehtikolumneihinsa. Hän kirjoitti myös ahkerammin lehtiartikkeleita, kuten haastatteluja ylelliseen Manchete-lehteen.
Vuonna 1971 ilmestyi jälleen Lispectorin novellikokoelma. Eräissä "Felicidade clandestinan" tarinoissa hän palasi lapsuusmuistojensa Recifeen.
Lispector aloitti pian työn kirjan parissa, jota monet pitävät hänen hienoimpanaan ja jonka eteen hän ponnisteli ankarasti saadakseen sen valmiiksi. Teos on "Água viva, ajatuksen takana" (alkuteos "Água viva"). Lispectorin elämään astui noihin aikoihin entinen nunna Olga Borelli, josta tuli hänen uskollinen avustajansa ja läheinen ystävänsä hänen elämänsä viime vuosiksi. Borelli toimi myös välittäjänä hänen ja todellisuuden välillä, johon hän otti yhä enemmän etäisyyttä. Borelli muisteli:
Vuonna 1974 Lispectorilta ilmestyi kaksi novellikokoelmaa, "Onde estivestes de noite" ('Missä olit yöllä') – jonka aiheena on muun muassa vanhenevien naisten elämä – ja "A Via Crucis do corpo" ('Ruumiin Via Crucis') . Vaikka aiempien kirjojen valmistumiseen oli usein mennyt runsas vuosi, jälkimmäisen hän kirjoitti kolmessa päivässä kustantajan Álvaro Pachecon pyydettyä häntä kirjoittamaan kolme kertomusta seksiin liittyvistä aiheista. Tekstit ennakoivat hänen myöhempää kaunokirjallista kehitystään. Osittain runsas kirjoittaminen on saattanut johtua siitä, että hänet yllättäen loppuvuodesta 1973 erotettiin Jornal do Brasilista, mikä aiheutti yhä kasvavia taloudellisia paineita. Hän keskittyi kääntämiseen ja käänsi Agatha Christien, Oscar Wilden, ja Edgar Allan Poen teoksia.
Lispector kirjoitti 1970-luvun puolivälissä teosta "Um sopro de vida: pulsações" (epävirallinen suomennos 'Elämän syke'), joka oli yksi kolmesta vasta hänen kuolemansa jälkeen ilmestyneestä teoksesta. Kirja koostuu "Kirjailijan" ja hänen luomuksensa Angela Pralinin keskusteluista. Pralinin nimen hän on lainannut hahmolta kertomuksessa "Onde estivestes de noite". Tässä teoksessa käyttämäänsä katkelmallista muotoa hän käytti myös viimeisessä ja kenties kuuluisimmassa romaanissaan "A Hora da estrela" (1977, "Tähden hetki").
Teoksessa "A Hora da estrela", "Tähden hetki", Lispector kertoo Macabéan tarinan. Macabéa on Brasilian kirjallisuuden ristiriitaisia hahmoja, nälkäinen köyhä konekirjoittaja Alagoasin osavaltiosta, jonne Lispectorin perhe aluksi saapui. Tyttö joutuu eksyksiin Rio de Janeiron suurkaupungissa. Macabéan nimi viittaa makkabealaisiin, ja se on Lispectorin teoksissa yksi hyvin harvoista avoimen juutalaisista viittauksista. Teoksen keskeisenä aiheena ovat Brasilian köyhät ja syrjäytyneet.
"Tähden hetki" ilmestyi 1977, Tarja Härkösen suomennos siitä 1996. Yleisradiossa se on esitetty 11-osaisena jatkoluentana 2007, lukijana Pekka Kyrö.
Vaikka Lispectorin kirjoja hänen eläessään pidettiin usein vaikeina ja hämärinä, hänen maineensa ja kuuluisuutensa ovat hänen kuolemansa jälkeen vain kasvaneet. Häntä on sanottu merkittävimmäksi lyhyen proosan kirjoittajaksi viimeisten 50 vuoden aikana. Lispector toi brasilialaiseen kirjallisuuteen aivan uuden ulottuvuuden, sanan, minkä vuoksi jo hänen esikoisteoksensa nimettiin mestarilliseksi. Myöhemmin muun muassa naiskirjoituksen filosofi Helene Cixous on ominut hänet – joidenkin mielestä kirjailijan vahingoksi – pelkästään naiskirjallisuudeksi ja tulkinnut häntä siitä näkökulmasta, vaikka hänen teemansa ovat samalla yleisiä ja sukupuolesta riippumattomia. Häntä on luonnehdittu Virginia Woolfin ja Marguerite Durasin sukulaiseksi pikemmin kuin Kafkan ja Joycen,jotka on hänen yhteydessään niin ikään useasti tuotu esiin. Kriitikko kuvaa hänen kirjoittajanlaatuaan: "Clarice Lispectorin romaaneja lukiessa tuntuu kuin kuuntelisi ajatuksiaan auki kerivää tuntematonta, joka sitten poistuu jättäen jälkeen voimakkaan kuvan persoonasta mutta tuskin mitään tietoa omasta arjestaan. Sellaisen ihmisen tavattuaan miettii, oliko hän todellinen vai pelkkää kuvitelmaa, mutta toteaa, ettei sillä ole väliä."
Teosten tajunnanvirran tapaan kulkevan kerronnan juoni on kerrostuvaa ja limittyvää, siinä kulkee feminismin juonne, mutta katteena on metaforia, arvoituksellisia viittauksia, mytologiaa, kätkettyjä merkityksiä Lispector kirjoittaa pienistä, köyhistä, heikoista, ihmiselämän paradoksista, mutta teosten juoni on mitätön, suorastaan olematon; Lispector kuvaa tunnetilaa. Lispectorin merkitys on huomattava myös sikäli, että hän oli Latinalaisessa Amerikassa ensimmäinen, joka teoksissaan etsi naisen ääntä.
Kuvaa Lispectorista itsestään on vaikea luoda, sillä "hän kertoi eri ihmisille eri tavalla siitä, missä hän on asunut ja missä syntynyt", kuten tutkija Earl Fritz on sanonut. "Hänellä oli paljon naamioita, ja kun hän riisui naamion, saattoi luulla hänen paljastavan jotakin, mutta hän paljastikin vain uuden naamion." Kuvaa ei synny myöskään hänen teostensa kautta, sillä niissä hän pohtii paljon kirjoittamista ja kaivautuu tajunnanvirran keinoin ihmisen sisäiseen maailmaan. Hän loi naamioita, jotka sekä peittivät että paljastivat, ja niistä syntynyt kuva on epämääräisen salaperäinen.
Lispector oli juutalainen, mutta ei uskonnollinen. Hän ei juuri puhunut jiddišiä eikä hepreaa. Hän ei tuo juutalaisuutta esille teoksissaan, lukuun ottamatta "Tähden hetkeä". Hän on sanonut ""Eu, em fim, sou brasileira"" ("Lyhyesti sanottuna olen brasilialainen"), vaikka hän toisaalta paljastaa kaiken takana piilevän toiseuden tunteen.