hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kilohaili
Kilohaili ("Sprattus sprattus") on hyvin paljon silakkaa ja hieman muikkua muistuttava sillien heimon kalalaji. Se on hieman silakkaa pienempi (12–15 cm) ja viihtyy suolaisemmissa ja lämpimämmissä vesissä kuin silakka. Kaikkein vähäsuolaisimmista Itämeren osista, kuten jokisuista ja Perämeren pohjukasta, kilohailiparvia ei tavata. Toisaalta levinneisyys ulottuu etelässä Välimereen ja Mustaanmereen asti. 
Silakasta kilohailin erottaviin piirteisiin kuluu selkä- ja vatsaevän sijainti: kilohaililla vatsaevä on selkäevän etureunan etupuolella. Peukalolla koetettaessa kilohailin vatsa on terävämpi - siitä ruotsinkieliset nimet "skarpsill" (teräväsilli) ja "vassbuk" (terävävatsa). Taaksepäin siveltäessä silakan vatsa on sileä, kilohailin särmäsuomuinen vatsa tuntuu karkealta. Silakka on silmiinpistävän suuripäinen ja -silmäinen kala; kilohailin pää on suhteellisesti pienempi, samoin silmä, ja kalan värisävy on vihertävämpi. Kilohaili on myös silakkaa rasvaisempi.
Kilohaili on parvikala, joka pysyttelee ulapalla ja kuteekin siellä, 10-20 metrin syvyydessä. Kilohailiparvet vaeltavat talven ruokailualueilta kesän kutualueille. Sen mätimunat eivät kellu, vaan vajoavat pohjaan eivätkä kehity poikasiksi, jos veden suolapitoisuus ei ole vähintään 5 promillea – nuoret kalat kestävät kyllä makeampaakin vettä.
Kilohaili on suomalaisen ammattikalastuksen toiseksi suurin saalis tonneissa mitattuna. Suomalaisten kilohailisaalis Itämerestä vuonna 2010 oli noin 25 miljoonaa kiloa, kun silakkaa pyydettiin 92 miljoonaa kiloa. Tärkeimmät pyyntialueet olivat Suomenlahti, Saaristomeri ja Gotlannin ympäristö, ja lähes koko saalis saatiin troolaamalla. Suomenlahdelta kilohailia saatiin kaksinkertainen määrä (7 miljoonaa kiloa) silakkaan verrattuna; silakkasaalis puolestaan on ensisijaisesti Selkämereltä. Kilohailin kokonaissaalis Itämeren alueella oli 341 miljoonaa kiloa, josta suurimman osan pyysivät Ruotsi, Puola, Viro, Latvia ja Tanska. Suurin osa maailman kilohailisaaliista tulee Itämerestä.
Ruokakalana kilohailia voi käyttää muikun ja silakan tapaan.
Skandinaavien anjovis-niminen säilyke tehdään yleensä kilohailista. Ennen EU-säännöksiä tomaattikastikkeeseen säilöttyä kilohailia myytiin sardiinina, mutta nykyään käytetään nimeä "brisling", joka on kilohaili norjaksi ja tanskaksi. Myös Helsingin silakkamarkkinoilla myytävä maustekala tehdään yleensä kilohailista.
Latviassa tuotetaan kilohailista valmistettuja kalasäilykkeitä, jotka ovat savustettuna suurta herkkua.
Kilohaili valittiin vuonna 2008 Kymenlaakson maakuntakalaksi.
Jyväskylän kaupunginosat
Jyväskylän kaupunginosat on luettelo Jyväskylän kaupunginosista ryhmiteltynä suuralueiden mukaan. Jyväskylä jakaantuu 14 suuralueeseen ja 86 kaupunginosaan. Jyväskylän kaupungin apulaiskaupunginarkkitehti hyväksyi 8.10.2009 uuden listauksen Jyväskylän kaupungin kaupunginosien nimistä ja numeroista. Numerot 39, 40 ja 59 eivät ole käytössä.
Suuralueet 01–08 käsittävät entisen Jyväskylän kaupungin, suuralue 09 entisen Säynätsalon kunnan, suuralueet 10–14 entisen Jyväskylän maalaiskunnan ja suuralue 14 entisen Korpilahden kunnan. Suuraluejako ei noudata kaikkialla täsmällisesti kaupunginosajakoa, joten osa kaupunginosista voi kuulua useampaan kuin yhteen suuralueeseen. Esimerkiksi Savelan kaupunginosan itäosa kuuluu Kantakaupungin suuralueeseen ja länsiosa Kypärämäki-Kortepohjan suuralueeseen.
Myös tilastoissa Jyväskylä on jaettu 14 suuralueeseen. Ne muodostuvat tilastoalueista, jotka puolestaan muodostuvat pienalueista. Jyväskylän pienalueet suuralueittain ryhmiteltynä on esitetty artikkelissa Luettelo Jyväskylän pienalueista.
Alue käsittää entisen Säynätsalon kunnan alueen, joka liitettiin Jyväskylään 1993.
Suuralueet 10, 11, 12 ja 13 muodostivat aiemmin Jyväskylän maalaiskunnan.
Suuralue käsittää entisen Korpilahden kunnan alueen.
Itä-Preussi
Itä-Preussi () oli vuosina 1871–1945 Saksan valtioalueen koillisin osa. Tätä ennen se oli 1500-luvulta lähtien ollut Preussin itäinen provinssi. Nykyisin sen alue on jaettu Puolan, Venäjän federaatioon kuuluvan Kaliningradin alueen ja Liettuan (Memelin alue) kesken.
Itä-Preussi sijaitsee Itämeren rannalla ja sen pinta-ala on 36 990 km².
Itä-Preussia asuttivat rautakaudella balttilaista kieltä puhuneet muinaispreussilaiset eli prussilaiset. Pitkällisen sodan jälkeen Saksalainen ritarikunta alisti ja pakkokäännytti heidät 1200-luvulla. Alueen merkittävimpiin kaupunkeihin lukeutui keskiajalta lähtien Königsberg eli nykyinen Kaliningrad. Ritarikuntavaltion hajottua 1500-luvulla perustettiin Preussin herttuakunta, joka oli vuoteen 1660 saakka Puolan kuninkaan ylivallan alainen, mutta sitten itsenäistyi. Tuolloin sillä ja Brandenburgin vaaliruhtinaskunnalla oli yhteinen hallitsija, ja nämä kaksi yhdistettiin Preussin kuningaskunnaksi vuonna 1701. Preussin kuningaskunnalta Itä-Preussi periytyi vuonna 1871 perustetulle Saksan keisarikunnalle.
Ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1914 Itä-Preussiin tunkeutuivat venäläiset, mutta Saksa voitti heidät Tannenbergin ja Masurian järvien taistelussa. Vuonna 1919 Saksa menetti Itä-Preussiin kuuluneet Memelin alueen ja Soldaun. Muu osa Itä-Preussista jäi Saksalle, mutta se jäi muusta Saksasta erilliseksi saarekkeeksi, koska suuri osa Länsi-Preussista liitettiin Puolan käytävänä tuolloin itsenäistyneeseen Puolaan. Itä-Preussiin liitettiin myös Saksalle jäänyt Länsi-Preussin koillisosa.
Maaliskuussa 1939 Saksa painosti Liettuan luopumaan Memelin alueesta. Näin tapahtunut Itä-Preussin laajentaminen oli Hitlerin viimeinen aluelaajennushanke, joka onnistui aiheuttamatta sotaa.
Toisen maailmansodan päättyessä vuonna 1945 Itä-Preussin alue oli Neuvostoliiton joukkojen hallussa. Sodan jälkeen Memelin eli Klaipėdan alue palautettiin Liettualle, joka oli tällä välin liitetty Neuvostoliittoon sosialistisena neuvostotasavaltana. Loput Itä-Preussista jaettiin Puolan ja Neuvostoliiton kesken siten, että Neuvostoliiton osuudesta muodostettiin Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan eksklaavi, Kaliningradin alue.
Itä-Preussin virallinen paikannimistö muutettiin 1940-luvun lopun aluejärjestelyjen myötä uusien valtasuhteitten mukaiseksi. Esimerkiksi Allensteinin viralliseksi nimeksi tuli Olsztyn, Königsbergin kaupunki nimettiin Mihail Kalininin mukaan Kaliningradiksi ja Memelin viralliseksi nimeksi tuli uudelleen Klaipėda. Näistä nimistä Puolan- ja liettuankielisillä oli historiallista taustaa, mutta venäjänkielinen nimistö luotiin neuvostoliittolaisten käytäntöjen mukaan, samaan tapaan kuin Karjalankannaksen nimistö.
Antti Eskola
Antti Aarre Eskola (20. elokuuta 1934 Urjala – 6. syyskuuta 2018 Tampere) oli Tampereen yliopiston sosiaalipsykologian professori vuosina 1966–1997 ja tietokirjailija. Hän oli myös "Sosiologia"-lehden ensimmäisenä päätoimittaja 1964–1965.
Eskolan pääteoksena voidaan pitää kaksiosaista teosta "Sosiologian tutkimusmenetelmät I – II" (1962, 1967), joita samoin kuin vuonna 1971 ilmestynyttä "Sosiaalipsykologia"-teosta käytettiin pitkään perusoppikirjoina. 1960-luvulla Eskola tutki erityisesti asenteita: muun muassa maalaisten ja kaupunkilaisten vastakkainasettelua ja isänmaakäsityksiä.
Oman kuvauksensa mukaan Eskola liukui ajattelussaan äärivasemmalle. Hän kirjoitti pamfletit "Suomi sulo pohjola" (1968), "Vasen laita lavea" (1969) ja "Yhteisiä asioita" (1972). Niissä hän käsitteli porvarillista hegemoniaa, kommunismia ja demokratiaa. Ajatteluaan hän kuvasi myös Ihmisen ääni -sarjassa vuonna 1978 ilmestyneessä kirjassaan.
Keskustelukirjallisuuteen hän palasi teoksissaan "Sotapäiväkirja" (1991) ja "Työpäiväkirja" (1992). Yhteiskuntakritiikin lisäksi niissä painottuu omakohtainen pohdiskelu.
Jäätyään eläkkeelle Eskola julkaisi uskonnollista uskoa koskevat sosiologiset ajatuksensa kirjoissaan "Uskon tunnustelua" (2000), "Tiedän ja uskon" (2003) ja "Yksinkertainen usko" (2006). Uskontotrilogian päättävässä teoksessa Eskola pohti uskonnollisuuden korutonta muunnelmaa, yksinkertaista uskoa, joka voi elää tieteellisen maailmankuvan rinnalla kaipaamatta kirkon oppirakennelmia tai messuja.
Viimeiseksi teokseksi jäi postuumisti ilmestynyt "Vanhanakin voi ajatella" (2019).
Eskola valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1983 ja Lapin yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 2004. Hänet nimettiin Vuoden professoriksi 1994 ja vuoden valtiotieteilijäksi 2003.
Eskola oli naimisissa, ja hänellä oli kaksi lasta.
Veikko Huovisen novellissa Pystyyn marinoitu nainen ugandalainen ylioppilas Leopold Gile kuulee Antti Eskola luentoja ja tekee laudaturtyön aiheesta ”Afrikan maiden riisto ennen ja nyt”.
Kallioperä
Kallioperä on maapallon kiinteä ”kuori”, joka koostuu erilaisista kivilajeista. Kivilajit vaihtelevat sekä alueellisesti että syvyyssuunnassa muodostaen lohkoja ja kerroksia. Pinnalla kallioperä on yleensä rapautuneempaa ja rikkonaisempaa kuin syvemmällä emo- eli emäkalliossa. Kallioperä on monin paikoin paksuudeltaan vaihtelevan maaperän peitossa. Kohtia, joissa kallioperä ei ole peitossa, kutsutaan kalliopaljastumiksi. Iältään kallioperän kivilajit voivat vaihdella suuresti. Vanhimmat tunnetut kivet ovat noin neljä miljardia vuotta vanhoja. Vanhimmat kivet löytyvät kratoneilta eli geologisesti stabiileilta alueilta.
Paikallisesta kallioperästä voidaan tehdä kallioperäkarttoja, joista selviävät alueellisesti (ylimmän kerroksen) kivilajit sekä merkintöjä kallioperän rakenteista.
Monet luonnonvarat, kuten malmit, liittyvät kallioperään. Kallioperästä käytetään usein nimitystä "peruskallio", vaikka peruskallion tarkempi merkitys on kallioperän vanhin eli prekambrinen osa.
Suomen kallioperän yleisin kivilaji on graniitti. Suomi sijaitsee prekambrisen Fennoskandian kilven keskellä, missä maapallon kuoren liikkeet ovat vähäisiä. Tämä on mahdollistanut sen, että Suomen kallioperä on maapallon vanhimpia. Se on syntynyt eri vaiheissa 1 600 – 3 000 miljoonaa vuotta sitten vaihtelevissa geologisissa olosuhteissa. Nuorimmat Suomen kallioperän osat ovat Kaakkois-Suomessa, vanhimmat Karjalassa. Kallioperän ikä näkyy muun muassa siinä, että alueella muinoin taivaita kurotelleet korkeat poimuvuoretkin ehtivät eroosion vaikutuksesta tasoittua lähes nykyiselleen jo prekambrisella maailmankaudella, joka päättyi noin 540 miljoonaa vuotta sitten. Kulutusta kestäviä niin sanottuja jäännösvuoria on kuitenkin säilynyt muutamia, muun muassa Koli ja Ylläs.
Suurinta osaa kallioperästä peittää viimeisimmän jääkauden synnyttämä, muutamasta metristä jopa sataan metriä paksu maaperä, mutta paikoitellen kallioperä on näkyvissä. Jääkaudet ovat muutenkin jättäneet paljon merkkejä Suomen kallioperään. Jäätiköt ja niiden sulamisvedet ovat hioneet ja kuluttaneet kallioperää. On arvioitu, että mannerjäätikön toiminta irrotti kallioperästä vähintään seitsemän metrin paksuisen kerroksen niin kutsuttua tervettä kalliota.
Suomen kallioperä ei ole yhtenäinen kokonaisuus; kallioperä on aikojen saatossa pirstoutunut useiksi lohkoiksi. Suomen kallioperässä on myös merkkejä kahden muinaisen mantereen törmäyksestä. Mannerten törmäyslinja kulkee Mikkeli–Mäntyharju–Valkeakoski–Vammala–Pori-linjalla. Kallioperä Suomessa on maapallon mittapuussa paksua.
Jarmo Riski
Jarmo Riski on suomalainen maastohiihtovalmentaja.
Riski toimi Suomen naisten hiihtomaajoukkueen valmentajana Lahden vuoden 2001 MM-kisojen aikaan. Lahden dopingskandaalin vuoksi hänet erotettiin tehtävästään ja määrättiin elinikäiseen toimitsijakieltoon, josta Suomen Hiihtoliitto hänet kuitenkin vapautti vuonna 2004 ja kansainvälinen hiihtoliitto vuonna 2015.
Riski lopetti huippu-urheilijoiden valmentamisen vuonna 2010, mutta palasi valmennukseen vuonna 2016. Hänen valmennettaviaan vuonna 2010 olivat muun muassa Virpi Kuitunen, Aino-Kaisa Saarinen ja Teemu Kattilakoski. Vuonna 2016 hän alkoi valmentaa muun muassa Sami Jauhojärveä ja ampumahiihtäjä Olli Hiidensaloa.
Suomen valmentajat ry valitsi Riskin vuoden valmentajaksi vuonna 2007. Lahden dopingtapauksen vuoksi valinta herätti keskustelua. Omalla hiihtourallaan Riski saavutti yhden SM-hopean Ilomantsin Urheilijoiden viestijoukkueessa 1985.
Ryttylä
Ryttylä on yksi neljästä taajamasta Hausjärven kunnassa Kanta-Hämeessä. Ryttylän asukasluku on noin 1 900 henkilöä ja se on kasvanut tasaisesti muuttoliikkeen vuoksi vuosittain.
Ryttylä on Riihimäki-Tampere-radan varrella. Ryttylän kohdalla kulkeva rataosuus avattiin liikenteelle vuonna 1862. Ryttylän lävitse virtaa Puujoki, jota pitkin pääsee mm. Kernaalanjärvelle ja sieltä aina Vanajavedelle asti.
Vuonna 1997 Ryttylä valittiin Kanta-Hämeen vuoden kyläksi.
Rautatie toi aikanaan maalaiskylään mukanaan teollista toimintaa ja vilkastutti elinkeinoelämää. Ryttylässä oli vielä 1960-luvulla tiilitehdas, kaksi huonekalutehdasta ja lasitehdas. Samoin kylässä oli neljä ruokakauppaa, kioski, vaatekauppa, kirjakauppa, kolme pankkia, huoltoasema ja kaksi ravintolaa. Kahdessa kaupassa oli myös rauta- ja maatalousosastot.
Ryttylässä on rautatieasema, josta lähtee kymmenkunta junavuoroa sekä Tampereen että Helsingin suuntaan. Lisäksi Ryttylästä lähtee säännöllisesti linja-autovuoroja.
Ryttylästä ajoaika Riihimäelle on noin 15 minuuttia.
Ryttylässä on terveyskeskus joka tuottaa myös neuvola- ja hammashoitopalvelut. Muut kunnalliset palvelut sijaitsevat Oitissa, terveydenhoitopalvelut Riihimäellä.
Ryttylässä on mm. apteekki, kaksi elintarvikekauppaa, ravintola, kampaamo, kahvila, autokorjaamo- ja varaosaliike sekä huoltoasema.
Entisen Ryttylän kartanon mailla sijaitsee nykyään Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen lähetyskeskus, jonka tilalla toimi aikanaan noin 40 vuotta Helsingin kaupungin poikakoti.
Ryttylän päiväkoti- ja koulukeskuksessa järjestetään kunnallisen päivähoidon ja esiopetuksen lisäksi ala-asteen 1-6 luokat. Ala-asteella oppilasmäärä on noin 200. Yläaste ja lukio ovat Oitissa. Päiväkoti- ja koulukeskuksen rakennushanke alkoi kesäkuussa 2012 Päiväkoti- ja koulukeskuksen yhteydessä on jääkiekkokaukalo.
Ryttylään rakennettiin frisbeegolf-rata vuonna 2013. Ryttylässä on kunnan ylläpitämä urheilu- ja jalkapallokenttä sekä koulun yhteydessä jääkiekkokaukalo.
Ykslammin uimaranta on kunnan ylläpitämä yleinen uimaranta jossa on kaksi laituria sekä hiekkaranta. Lammella on vaatteiden vaihtamista varten pukukopit. Lammen yhteydessä on myös vapaassa käytössä oleva grillikota.
Ykslammilta lähtee pururata joka talviaikaan on hiihtolatukäytössä.
Ryttylään perustetaan yksityinen kirjasto ja Ryttylässä käy säännöllisesti kunnan kirjastoauto.
Kylässä toimii myös muun muassa Ryttylän VPK, työväenyhdistys ja partiotoiminnan saralta Ryttylän Eräveikot. Ryttylässä on Ryttylän kirkko.
Urheilussa kylää edustaa yleisseura Ryttylän Kiri. Salibandyn ympäristöliigassa edustaa Ryttylän Kotipojat. Hausjärven kunta ylläpitää myös uimarantaa Kolmilammilla.
Entisen kirjaston tiloissa Ryttylässä toimii Hausjärven Nuorisotoimi. Tilat sijaitsevat Ryttylän kylätalolla. Nuorisotiloilla järjestetään kerhoja ja tapahtumia avointen nuorisoiltojen lisäksi.
Fidžiläiset
Fidžiläiset ovat eräs melanesialainen kansa. He ovat syntyperäisiä kaikilla Fidžin saarilla lukuun ottamatta Rotumaa, jonka alkuperäisasukkaita ovat rotumalaiset. He saapuivat Fidžisaarille 1500 eaa. Heitä muutti myös Tongaan ja Samoaan, mutta näillä saarilla he sekoittuivat polynesialaiseen väestöön. Rotuman väestö on polynesialaista ja ensimmäiset jäljet heistä ovat 800 eaa. tehdyt saviastiat, joita on löydetty saarelta.
Uudessa-Seelannissa on suuri fidžiläinen vähemmistö, heitä oli 231 800 vuonna 2001. Heidän määränsä on kuitenkin vähentynyt kahdeksan prosenttia vuosien 1998 ja 2001 välillä. Australiassa heitä oli 58 815 vuonna 2006.
Fidžin saarivaltion asukkaista hieman yli puolet ovat etnisiä fidžiläisiä. Suurin osa fidžiläisistä ovat kristittyjä ja suurimmat kirkot ovat metodismi (66,6 %), katolilaisuus (13,3 %) sekä assemblies of God (6,2 %). Fidžiläisten alkuperäinen kieli on fidži.
86 prosenttia Fidžin maa-alueista on fidžiläisten omistuksessa, siitäkin huolimatta että he muodostavat vain puolet väestöstä. Tämä johtuu siitä, että saaren englantilainen kuvernööri Arthur Hamilton-Gordon kielsi maan myymisen alkuperäisasukkailta uudisasukkaille suojellakseen heidän kulttuuriaan. Hän määräsi myös, ettei fidžiläisiä saanut käyttää työvoimana, mikä johti intialaisten työntekijöiden maahantuontiin. Nykyisin intialais-fidžiläiset muodostavat vähän alle puolet saaren nykyisestä väestöstä.
Fidžiläiset olivat aikoinaan hyviä veneenrakentajia. Laivojen avulla pidettiin yhteyttä muihin saariin, kuljetettiin ruokaa. Veneiden rakennustapa ja tyyli vaihteli eri heimojen keskuudessa. Veneitä käytettiin myös sodankäynissä ja meritaisteluihin saattoi osallisua satoja veneitä.
Kun miehet tekivät pääasiassa veneitä naiset tekivät käsitöitä. Käsitöihin kuuluivat ruukkujen ja mattojen teko.
Vanha fidžiläinen arkkitehtuuri oli melko kehittynyttä. Talot olivat neliön muotoisia ja niissä oli pyramidin muotoinen katto. Jokaisessa kylässä oli yhteisörakennus ja temppeli. Temppelit rakennettiin pyramidin muotoiselle kivistä tehdylle perustalle. Päälliköiden talot olivat samanlaisia ja ne tehtiin korkeammiksi kuin tavallisten ihmisten talot.
Erikoinen fidžiläinen perinne on nuotiossa kuumennettujen kivien päällä käveleminen. Se on alkujaan liittynyt seremonioihin, mutt aon nykyisin turistiviihdettä.
1800-luvulla fidžiläiset kääntyivät kristinuskoon. Ennen kristinuskoa harjoitettiin luonnonuskontoa johon kuului ihmisten uhraaminen. Ihmisiä haudattiin elävältä päälliköiden talojen perustuksiin. Kannibalismia harjoitettiin syömällä voitettujen vihollisten ruumita. Seru Epenisa Cakobau, sotapäällikkö joka yhdisti eri heimot ja kääntyi kristinuskoon, kielsi kannibalismin ja paljolti muutkin alkuperäisuskonnon rituaalit 1854.
Ville Vakkuri
Ville Petteri Vakkuri (s. 29. syyskuuta 1981 Pudasjärvi) on oululainen Oulun Pyrintöä edustanut pikajuoksija. Vakkuri jäi kiinni vuonna 2001, vasta 19 vuoden iässä, kiellettyihin aineisiin kuuluvan nandrolonin käytöstä. Käyttö tapahtui yhteistyössä valmentaja Esko Olkkosen kanssa. Vakkuri sai kahden vuoden kilpailukiellon ja lopetti yhteistyönsä Olkkosen kanssa. Ennen kiinnijäämistään Ville Vakkuri oli rikkonut silloisen 100 metrin Suomen ennätyksen juoksemalla ajan 10,35.
Kilpailukiellon jälkeen Vakkuri jatkoi urheilu-uraansa kauteen 2004. Vuonna 2003 hän juoksi 22-vuotiaiden Suomen mestariksi sekä 100 metrillä että 200 metrillä.
Pöntiö
Pöntiö on pieni, alle sadan asukkaan kylä Kalajoen kaupungissa entisen Himangan kunnan alueella Pohjois-Pohjanmaalla, noin seitsemän kilometriä Himangan kirkonkylältä itään. Vielä 1990-luvulla Pöntiössä oli useita karjatiloja ja sikala. Nykyään maitotiloja on jäljellä enää yksi. Kylän lävitse virtaa Pöntiönjoki. Pöntiössä ei ole palveluita 2 kertaa viikossa käyvää kauppa-autoa lukuun ottamatta.
Vuoden 2015 alussa Pöntiössä asui 67 henkilöä, valtaosa heistä paluumuuttajia perheineen. Himangan keskustaan on kylältä matkaa kuusi kilometriä, Kalajoelle ja Kannukseen noin 25 kilometriä ja Kokkolaan noin 45 kilometriä. Kylän lapset käyvät Himangan koulua.
John D. Rockefeller, Jr.
John Davison Rockefeller, Jr. (29. tammikuuta 1874 – 11. toukokuuta 1960) oli yhdysvaltalainen liikemies. Hän oli maineikkaan John D. Rockefellerin poika. Rockefeller nuorempi johti isänsä jälkeen Standard Oil -öljy-yhtiötä, mutta erosi yhtiöstä vuonna 1910. Myöhemmin hän omisti suuren osan elämästään Rockefeller-säätiölle ja filantrooppisille pyrkimyksille. Hän oli erittäin innokas taiteen tutkija.
Hänen lapsistaan Nelson nousi poikkeuksellisesti perheen johtoon — ollen välillä jopa Yhdysvaltain varapresidentti — vaikka ei ollutkaan vanhin, mikä aiheutti suurta närää perheen sisällä. Nykyisin Nelsonin veljestä David Rockefelleriä on pidetty Rockefeller-suvun päänä.
Rockefeller-säätiö
Rockefeller-säätiö on New Yorkissa 1913 perustettu säätiö, jonka tarkoituksena on edistää "ihmiskunnan hyvinvointia koko maailmassa". Säätiö sai alkunsa John D. Rockefellerin lahjoituksesta. Säätiö tukee muun muassa lääketieteellisiä tutkimuksia. Rockefeller-säätiön lahjarahaston arvo oli 3,1 miljardia loppuvuodesta 2001.
Säätiön johdossa on Judith Rodin.
Rockefeller-säätiö rahoitti 1920- ja 1930-luvuilla saksalaisia rotuhygieniaohjelmia. Säätiö rahoitti myös Kaiser Wilhelm -instituuttia.
Terminaali
Terminaali (taustalla latinan sanasta "terminus" ’loppu, päättyminen’ johdettu sana "terminalis") tarkoittaa useita erilaisia asioita:
Frederick Winslow Taylor
Frederick Winslow Taylor (20. maaliskuuta 1856 – 21. maaliskuuta 1915) oli yhdysvaltalainen teknikko, joka kehitti 1900-luvun alussa taylorismiksi kutsutun liikkeenjohdon menetelmän. Menetelmä tunnetaan myös nimellä tieteellinen liikkeenjohto. Taylor syntyi Pennsylvanian Germantownissa varakkaaseen perheeseen ja opiskeli ensin Harvardissa jonkin aikaa oikeustiedettä..
Taylorilla oli kaksi uraa. Toinen, vähemmän tunnettu ura hänellä oli lastuavan työstön alalla. Taylor kehitti koneenrakennuksen alalla teorioita tuottavuuden parantamiseksi. Hänen teorioissaan oli runsaasti parametreja kuten leikkausnopeus, työkalun kuluminen, työkalun raaka-aine ja työkappaleen raaka-aine. Näiden pohjalta hän laski optimaalisia syöttönopeuksia, leikkauskulmia, -syvyyksiä jne. Koska parantuneesta tuottavuudesta ei maksettu ylimääräistä, eivät työläiset katsoneet aiheelliseksi lisätä tuottavuutta eivätkä suostuneet ottamaan käyttöön uusia menetelmiä, vaan pitäytyivät vanhoissa.
Taylorin ajatuksena oli, että sekä työntekijä että työnantaja hyötyisivät tuottavuuden kasvusta suurempien palkkojen ja alhaisempien tuotantokustannusten muodossa. Tieteellinen liikkeenjohto merkitsi siis, että ihmisistä tulisi kehittää maksimaalisen tehokkaita.
Risto Harisalon teoksessa Organisaatioteoriat (2008) jaetaan ajallisen kehityksen perusteella seuraavasti:
Rockefeller Center
Rockefeller Center on New Yorkissa sijaitseva rakennuskokonaisuus, joka käsittää yhteensä 19 pilvenpiirtäjää. Rockefellerien suku rakensi rakennukset vuosien 1932–1939 aikana. Rockefeller Centeriä hallitsee 70-kerroksinen GE Building, jossa sijaitsee NBC-televisioyhtiön pääkonttori, ja siihen kuuluu myös muun muassa Radio City Music Hall -teatteri.
Rockefeller Center lisättiin Yhdysvaltain historiallisten paikkojen rekisteriin historiallisena maamerkkinä vuonna 1987.
Fubinin lause
Fubinin lause on tärkeä integraalilaskennan lause. Se antaa menetelmän, jonka avulla moniulotteinen integrointi palautetaan peräkkäisiksi yksiulotteisiksi integroinneiksi tyhjennysmenetelmän ja Cavalierin viipalointiperiaatteen mukaisesti. Näin funktion integraali voidaan laskea iteratiivisesti sisäkkäisinä integraaleina eli iteroituina integraaleina. Lauseen todisti ensimmäisenä italialainen matemaatikko Guido Fubini, ja hänen mukaansa se on myös nimetty.
Olkoon formula_1, ja olkoon funktio formula_2 integroituva. Jos jokaiselle formula_3 tiedetään, että funktion f osittaisleikkaus
formula_4
on integroituva, niin silloin funktio
formula_5
on integroituva, ja on voimassa Fubinin yhtälö
formula_6.
Lauseen arvo on siinä, että 2-ulotteisen tason integraalin laskeminen voidaan sen avulla palauttaa 1-ulotteisten integraalien laskemiseen, joiden kohdalla on usein sovellettavissa helppoja sääntöjä integraalin arvon määrittämiseksi.
Erillinen vaatimus funktion formula_7 integroitavuudesta on oleellinen, sillä on olemassa muun muassa sellainen formula_8:ssa rajoitettu formula_7, että formula_7 ei ole formula_11-integroituva, mutta silti jokaisella formula_12 on voimassa formula_13, jolloin selvästi myös formula_14, eli ensin x-akselin ja sitten y-akselin suuntaiset "1-ulotteiset viipaleintegraalit" saadaan silti otettua. Tässä formula_11-integroituvuus tarkoittaa formula_8-tasosuorakulmion yhä tiheämpää ja tiheämpää osittamista äärellisen moneen pienempään tasosuorakulmioon (Mikä tasossa vastaa tavallisessa 1-ulotteisessa Riemann-integraalissa tapahtuvaa formula_17-välin jakoa äärellisen moneen osaväliin.) niin, että niistä sup-arvoilla otettu Darboux'n yläsumma ja inf-arvoilla otettu Darboux'n alasumma pääsevät mielivaltaisen lähelle toisiaan, jolloin niiden yhteisesti lähestymä arvo on formula_7:n formula_11-tasossa otettu Riemann-integraali. Funktio formula_7 ei siis ole formula_11-Riemann-integroituva, jos on olemassa kiinteä 0:aa aidosti suurempi arvo formula_22 niin, että millä tahansa äärellisellä tasosuorakulmio-osituksella yläsumma on ainakin formula_23:n verran vastaavaa alasummaa suurempi, jolloin yläsummat ja alasummat eivät pääse mielivaltaisen lähelle toisiaan.
Käytännössä tämä kysymys ei kovin usein esiinny, sillä formula_7:n ollessa esimerkiksi jatkuva formula_8:ssa formula_7 on varmasti formula_11-integroituva ja jokaisella formula_3 osittaisleikkaus on 1-ulotteisesti integroituva, jolloin Fubinin lausetta voidaan siis soveltaa.
Fubinin lauseesta on olemassa myös yleisempiä versioita, muun muassa sen mittateoreettinen versio.
Sotunki
Sotunki () on Vantaan itäisin kaupunginosa. Se rajautuu koillisessa Sipooseen ja kaakossa Helsinkiin. Sotungin pinta-ala on 13,6 neliökilometriä (Vantaan toiseksi suurin). Asukkaita on runsas 600, josta ruotsinkielisiä yli 20 prosenttia. Syrjässä liikenteen valtaväyliltä Sotunki on säilynyt hyvin maatalousvaltaisena alueena. Sotunki kuuluu Hakunilan suuralueeseen. Uudenmaan liiton maakuntahallitus valitsi Sotungin vuoden uusmaalaiseksi kyläksi 1998. Sotunki ja Håkansbölen kartano muodostavat kohteen valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristojen luettelossa.
Sotungin (Såttungbyn) keskiaikaisperäinen maarekisterikylä sen sijaan ulottuu Lahdenväylälle asti. Hakunila (Håkansböle) on Sotungin tytärkylä.
Valtaosa alueesta on vanhaa merenlahtea ja sen syvät savikot työntyvät pohjoisosan laajoihin metsäalueisiin, missä on runsaasti kallioita ja jyrkänteitä. Laajojen peltoaukeiden keskellä kohoaa pieniä kukkuloita, joista yhdellä sijaitsee jo 1300-luvulta asti tunnettu Sotungin kylä. Kylän vanhat rakennukset, kuten 1700-luvulta peräisin olevat Nygårdin, Nygårdsin ja Kullobackan tilojen päärakennukset luovat niitä ympäröivien viljelyalueiden kanssa seudulle perinteikkään ja valtakunnallisella tasollakin kulttuurihistoriallisesti arvokkaan miljöön. Sotungin keskiosassa on 1800-luvun alkupuolelta peräisin oleva kalkkilouhos, jonka toiminta lakkautettiin 1900-luvun vaihteessa. Alueelle voi tutustua merkittyä Kalkkiruukin luontopolkua pitkin. Sotungin erämaa-alueet kuuluvat Sipoonkorven Natura-alueeseen. Kaupunginosassa sijaitsee Bisajärvi.
Sotunkiin johtavan tien varrella, Nissbackan kartanon veistospuistossa on esillä Laila Pullisen veistoksia. Trollbergan traktori- ja maatalousmuseossa on esillä entisajan maalaiselämästä kertovaa esineistöä. Sotungissa sijaitsee myös taiteilija Risto Vilhusen ateljee.
Edda
Edda on 1200-luvulla koottu skandinaavisten muinaistarujen kokoelma. "Edda"-tekstit ovat tärkeimmät skandinaavisesta mytologiasta kertovat tiedonlähteet. "Eddan" sisältö syntyi luultavasti suureksi osaksi Skandinaviassa, ja se koottiin viikinkien aikaisessa keskiajan Islannissa.
"Edda" kertoo skandinaavisista jumalista, heidän seikkailuistaan ja suhteistaan. Väkivaltaa on runsaasti, mikä heijastelee tarinoiden yhteyttä viikinkikulttuuriin. "Eddan" tarinat ovat erillisiä, mutta ne muodostavat yhtenäisen tarinan maailmankaikkeuden synnystä maailman tuhoon ja seuraavan aikakauden alkamiseen.
"Eddan" mytologiset runot olivat esitettäviä teoksia, eivätkä ihmiset välttämättä pitäneet sen tarinoita muuna kuin viihteenä.
"Edda" koostuu kahdesta osasta, "Runo-Eddasta" ja "Proosa-Eddasta". Osat ovat kirjoina luonteeltaan erilaisia. Niissä on osin samoja aineksia, mutta myös eroja.
"Runo-Edda" on "Eddan" osista sisällöltään vanhempi. Se on koottu erilaisista käsikirjoituskokoelmista, ja siitä on erilaisia versioita, mutta tärkeimmät runot sisältyvät Islannissa 1200-luvulla koottuun käsikirjoitukseen Codex Regiukseen. Useimmat runot syntyivät arviolta vuosien 800–1000 välillä, jotkin sen jälkeen. Runot elivät aluksi suullisena permätietona ennen kuin ne kirjoitettiin ylös. Runot ovat useiden eri tekijöiden sepittämiä, mutta tekijöiden nimiä ei tunneta. Teos koostuu kahdesta osiosta, "Eddan jumalrunot" ja "Eddan sankarirunot". Runot on suomentanut Aale Tynni.
"Proosa-Eddan" kirjoitti vanhojen tarinoiden pohjalta islantilainen runoilija ja poliitikko Snorri Sturluson ilmeisesti vuoden 1220 tienoilla. Kirjaa kutsutaan myös nimillä "Sturlusonin Edda" ja "Snorrin Edda". Kirja sisältää vanhaa tarinaperinnettä yhdenmukaiseksi kirjoitetussa muodossa. "Proosa-Edda" muodostuu esipuheesta ja kolmesta osasta. Snorri kirjoitti osat "Skáldskaparmál" ja "Háttatal" runousopin käsikirjaksi aikansa runoilijoille. Kolmas osa "Gylfaginning" sisältää vuoropuhelun muotoon kirjoitettuja skandinaavisia myyttejä maailman syntymisestä, jumalten seikkailuista ja Ragnarökistä.
Standard Oil
Standard Oil oli yhdysvaltalainen öljy-yhtiö 1800-luvulta, joka oli aikoinaan maailman suurin öljy-yhtiö. Yhtiön omisti Rockefellerien perhe. Yhtiön perusti John D. Rockefeller. Se hallitsi lähes yksinään öljyn tuotantoa, jalostusta, myyntiä ja jakelua Yhdysvalloissa.
Yhtiö pilkottiin 34 osaan 15. toukokuuta 1911, kun Yhdysvaltain korkein oikeus totesi sillä olevan monopoliaseman öljymarkkinoilla. Kyseisellä hetkellä Standard Oil piti hallussaan 64 % öljynjalostuksesta Yhdysvalloissa.
Alkuperäisestä yhtiöstä pilkotut osat käyttivät joko jotain muotoa Standard-nimestä tai ottivat nimen pienemmältä yhtiöltä, joita ne ostivat. Pian ne hallitsivat markkinoita vielä kattavammin kuin alkuperäinen yhtiö. Seuraajayhtiöitä olivat:
UML-mallinnus
UML-mallinnus () on Object Management Groupin (OMG) vuonna 1997 standardoima graafinen mallinnuskieli, joka sisältää 13 erilaista kaaviota. Kaavioista kuudella kuvataan rakennetta, kolmella käyttäytymistä ja neljällä vuorovaikutusta. UML on alun perin kehitetty järjestelmä- ja ohjelmistokehitystä varten. Se syntyi yhdistämällä kolme johtavaa oliomallinnustekniikkaa (OMT, Booch, OOSE). Uusin UML-standardi on 2.5 vuodelta 2015.
Rockefeller
Rockefeller on yhdysvaltalainen suku, jonka juuret ovat John D. Rockefellerin (1839–1937) ja hänen veljensä William Rockefellerin (1841–1922) tekemässä, omaisuuksia tuottaneessa öljybisneksessä 1800-luvun lopussa Standard Oil -yhtiöllä. Suku on yksi Yhdysvaltain rikkaimmista: talouslehti Forbes arvioi vuonna 2016 suvun varallisuudeksi noin 11 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Nelson A. Rockefeller nousi Yhdysvaltain varapresidentiksi asti.
Suku on perustanut muun muassa Rockefeller Centerin New Yorkiin ja Rockefeller-säätiön auttamaan sairaita. Lisäksi suku on perustanut Rockefellerin ja Chicagon yliopistot.
Suvun sijoitusyhtiöitä on muun muassa Venrock.
KOI8-R
KOI8-R (, код обмена информацией, 8 битов, "informaationvaihtokoodi, 8-bittinen") on 8-bittinen merkistö, joka on suunniteltu venäjän kieltä varten. Se kattaa myös bulgarian kielen. Ukrainaa varten on oma KOI8-U, jossa on lisäksi ukrainan kielen vaatimat kirjaimet. KOI8-R oli julkaisematon "de facto" standardi, mutta perustui standardeihin GOST 19768-74 (eli vanha koi8), ISO 6937/8 (ei rekisteröity) ja sen muunnelmat INIS-cyrillic ja ISO 5427. Venäläiset Unix-käyttäjät julkaisivat sen vuonna 1993 internet-standardina RFC 1489.
KOI8-R on edelleen paljon käytetympi kuin ISO 8859-5, joka ei ikinä levinnyt laajaan käyttöön. Toinen yleinen koodaus kyrillisillä kirjaimilla kirjoitettavia kieliä varten on Windows-1251. Molemmat korvautuvat ehkä tulevaisuudessa Unicodella.
KOI8-R:ssä kirjainten järjestys on niitä lähinnä vastaavien latinalaisten kirjainten mukaan, eikä aakkosjärjestyksessä. Tällä saavutetaan se, että jos ylin bitti häviää, teksti säilyy lähes ymmärrettävänä. Esimerkiksi merkkijonosta "Русский Текст" tulee "rUSSKIJ tEKST".
Amerikan löytäminen
Amerikan löytäjiksi on nimetty eri henkilöitä, ryhmiä ja kansoja. Kaikkein ensimmäiset ihmiset Amerikassa olivat intiaanit, joiden esi-isät saapuivat lännestä Beringin maasiltaa pitkin viimeistään noin 14 000 vuotta sitten. Viikinki Leif Erikinpoika kävi Amerikan koillisrannikolla todistetusti 1000-luvun vaihteessa, sillä Newfoundlandista on löydetty pienen viikinkiasutuksen jäänteitä.
Amerikan olemassaolosta ei kuitenkaan tiedetty muualla edelleenkään mitään, ennen kuin Espanjasta lähtenyt Kristoffer Kolumbus purjehti Karibian saarille vuonna 1492. Ensimmäinen eurooppalainen Amerikan mantereella viikinkien jälkeen oli John Cabot vuonna 1496. Amerigo Vespucci oli vuonna 1501 ensimmäinen löytöretkeilijä, joka tiesi käyneensä uudella mantereella eikä Aasiassa. Amerikka onkin saanut nimensä Amerigo Vespuccin mukaan.
Pohjois-Amerikassa on tehty huomattavan paljon arkeologista tutkimusta, mutta mitään esineitä tai muita jälkiä Kolumbusta edeltävän ajan käynneistä ei viikinkiasutusta lukuun ottamatta ole löydetty. Vierasesineet olisi kuitenkin melko helppo erottaa intiaanien tekemistä. Niitä ei myöskään olisi syytä salailla, sillä ne toisivat löytäjilleen paljon mainetta. Arkeologien mukaan on silti mahdollista, että Amerikassa on voitu käydä niin pienellä joukolla ja lyhyen aikaa, ettei jälkiä olisi jäänyt.
Sellaisia väitettyjä Amerikan löytäjiä, joiden käynnistä ei ole todisteita:
Malampa
Malampa on Vanuatun maakunta. Se sijaitsee saariryhmän keskiosassa Port Vilan pohjoispuolella. Sen hallinnollisena keskuksena toimii Lakatoro. Maakunnassa on arviolta 38 386 asukasta (vuonna 2013) ja sen pinta-ala on 2 779 neliökilometriä.
Maakuntaan kuuluvat Malakulan, Vaon, Atchinin ja Ambrymin saaret sekä 14 muuta.
KOI8-U
KOI8-U on 8-bittinen merkistö, joka on suunniteltu ukrainan kieltä varten. Se on kehitetty KOI8-R:stä, josta on korvattu kahdeksan graafista merkkiä ukrainan kirjaimilla Ґ, Є, І, Ї ja niiden pienillä vastineilla. KOI8-U julkaisiin Internet-standardina RFC 2319 vuonna 1998.
Guayanan avaruuskeskus
Guayanan avaruuskeskus (, "CSG") sijaitsee Ranskan Guayanassa. Guayanan avaruuskeskus on ESAn kantorakettien laukaisupaikka. Keskus sijaitsee Kouroun kaupungin lähellä, jonka vuoksi keskus tunnetaan myös nimellä Kourou. Ranskan muukalaislegioona vastaa keskuksen turvallisuudesta.
Avaruuskeskuksesta laukaistaan Arianespace-yhtiön myymillä Ariane-kantoraketeilla ESA:n avaruusalusten lisäksi muiden maiden kaupallisia tietoliikennesatelliitteja.
Guayanan avaruuskeskus valittiin Ranskan kantorakettien laukaisupaikaksi vuonna 1964. CNES rakensi avaruuskeskuksen 1960-luvulla. CNES laukaisi 1960-luvulla sieltä ranskalaisia kantoraketteja, jotka kuljettivat avaruuteen pieniä CNESin tiedesatelliitteja. 1970-luvun alussa sieltä tehtiin yksi Europa-kantoraketin koelaukaisu.
ESA perustettiin vuonna 1975, jolloin Ranska tarjosi Guayanan avaruuskeskusta sen käyttöön. ESA maksaa avaruuskeskuksen vuotuisista käyttökuluista kaksi kolmannesta ja CNES loput.
Vuonna 2011 aloitettiin Sojuz-2 -laukaisut uudelta nykyaikaiselta alustalta. Vuonna 2012 alettiin laukaista Vega-rakettia.
Kennedy (suku)
Kennedy-suku (joskus myös ”Kennedyn klaani”) on yksi Yhdysvaltojen merkittävimmistä suvuista. Klaanin katsotaan lähteneen Joseph P. Kennedystä ja hänen vaimostaan Rose Kennedystä. Sukuun on kuulunut useita merkittäviä poliitikkoja, joista huomattavin on ollut presidentti John F. Kennedy.
Useita suvun jäseniä on murhattu tai saanut surmansa onnettomuuksissa, mikä on antanut joillekuille aihetta puhua ”Kennedyn kirouksesta”.Jean Ann Kennedy ja Stephen Edward Smith saivat neljä lasta:
Edward Moore Kennedy ja Virginia Joan Bennet saivat kolme lasta:
Länsimäki
Länsimäki () on kaupunginosa Vantaan kaakkoisosassa Hakunilan suuralueella. Se rajoittuu pohjoisessa Porvoonväylään, lännessä Rajakylään, idässä Länsisalmeen ja etelässä Helsingin Mellunmäkeen. Länsimäen pinta-ala on 3,1 neliökilometriä ja sen asukasluku on 5 665 (1.1.2011). Väestöstä noin kolmannes on vieraskielisiä.
Kaupunginosassa oli noin 640 työpaikkaa vuonna 2001; työttömyysaste on yksi Vantaan korkeimmista. Länsimäessä on yhtenäiskoulu, useita päiväkoteja, pieni ostoskeskus, jossa muun muassa kauppa ja posti, Länsimäen kirkko, kirjasto sekä Länsimäen sosiaali- ja terveysasema, ja joitakin ravintoloita muun muassa pizzerioita ja lähibaareja (Lännen Kulta, Länkkäri, Länsitupa). Pizzapaikkoja ovat Pizza Areena, Antep, New Dhaka, josta saa myös intialaista ruokaa. Helsingin Mellunmäen puolella, sijaitsee Mellunmäen metroasema. Metro on monen länsimäkeläisen pääasiallisin kulkuväline. Metroasemalta kulkee Länsimäkeen bussilinjat 562/N, 572/K ja 587. Näistä 562 liikennöi tiheimmin, arkisin ja lauantaisin 10 minuutin ja sunnuntaisin 15 minuutin välein. Yöversio 562N ajaa läpi yön, ainutlaatuisesti myös arkiöinä.
Länsimäki jakautuu lähes täysin rakentamattomaan itäosaan, jossa on metsää ja peltoa, sekä länsiosaan, joka on tiivistä metroasemaan tukeutuvaa lähiöaluetta. Peltoalueet sijaitsevat laajassa murroslaaksossa, jonka länsipuolella sijaitsevan melko korkean kallioselänteen takana on tasaista hiekkakenttää.
Murroslaakson edustalla sijaitsee Westerkullan kartano, joka on muodostunut 1600-luvulla ja jonka rakennushistoriallisesti arvokas päärakennus on peräisin vuodelta 1827. Vuonna 1915 päärakennus ja vuonna 1875 rakennettu lisärakennus yhdistettiin toisiinsa galleriahuoneen avulla.
Toinen kulttuurihistoriallisesti arvokas kohde Länsimäessä ovat Myllymäen varustukset, jotka ovat osa Helsingin ympärille vuosina 1915–1917 rakennettua hajautettua linnoitusjärjestelmää. Nämä kallioon louhitut juoksuhaudat sijaitsevat puistoalueella. Linnoituslaitteet ovat muinaismuistolain suojelemia.
Moikipää
Moikipää () on kalastajakylä Korsnäsin kunnan pohjoisosassa Pohjanmaan maakunnassa. Se mainitaan ensi kerran "Moikepä" -nimisenä vuonna 1491. Asukkaita on noin 550 ja osa heistä saa elantonsa kalastuksesta. Moikipäällä on myös turkistarhausta. Kylässä on kyläkauppa, pankki, huoltoasema ja ruotsinkielinen koulu. Kylän edustalla olevassa saaristossa (Molpehällorna) oli Ilmatieteen laitoksen sääasema 1973–1992. Kylässä pidetään myös Söu Rock -festarit.
Kylän nimi perustuu niemennimeen. Nimen jälkiosa "pää" on merkitykseltään kärki, niemi. Alkuosan merkitys on epävarmempi. Olav Ahlbäck on johtanut sen suomen kielen verbistä "moikua", joka tarkoittaa: pitää (varsinkin suuren kellon ) kumeaa ääntä tai sanasta "moike", moikuva ääni. Myös henkilönnimiä, kuten "Moikko" tai "Moikka", on pidetty mahdollisina selityksinä.
Angelin putoukset
Angelin putoukset (esp. "Salto Ángel") on maailman korkein vesiputous. Se sijaitsee Canaiman kansallispuistossa Venezuelassa. Kaksiosaisen putouksen korkeus on 978 metriä, josta ylempi osa on 807 metriä vapaata pudotusta. Paikallisten Pemón-intiaanien putoukselle antama nimi on Kerepakupai-merú, jonka merkitys on ”"syvimmän kohdan vesiputous"”. Angelin putoukset on yksi Venezuelan tärkeimpiä turistinähtävyyksiä.
Putouksien nimi tulee yhdysvaltalaisen lentäjän Jimmie Angelin mukaan, joka virallisesti löysi putoukset 16. marraskuuta 1933. Putoukset ensimmäisenä löysi kuitenkin Ernesto de Santa Cruz, joka näki ne 1900-luvun alussa. Putouksien virallinen korkeus mitattiin National Geographic Societyn tutkimusmatkalla vuonna 1949.
Jerry Lee Lewis
Jerry Lee Lewis (s. 29. syyskuuta 1935, Ferriday, Louisiana, Yhdysvallat) on rock and roll -pioneeri, pianisti ja laulaja. Hänet tunnetaan myös lempinimellä The Killer.
Jerry Lee Lewis tunnettiin hurjana lavaesiintyjänä, mitä tuki hänen aggressiivinen soittotyylinsä. Hän oli ensimmäinen, joka käytti pyrotekniikkaa lavaesiintymisessään. Hän oli mukana myös niin sanotussa Miljoonan dollarin kvartetissa, johon kuuluivat lisäksi Carl Perkins, Elvis Presley ja Johnny Cash.
Jerry Lee Lewis varttui Elvis Presleyn tapaan gospel-musiikin ympäröimänä köyhän Etelän oloissa. Jerryn vanhemmat olivat Mamie Lewis ja Elmo Lewis. Lewis oppi pianonsoiton nopeasti, ja oli perheen jäsentensä mukaan jo 14-vuotiaana etevä boogie woogie -pianisti. Hän kehitti omaperäisenä pidetyn, erilaisia vaikutteita yhdistelevän pianonsoittotyylinsä. Vuonna 1950 hän aloitti opiskelut Southwestern Bible Institutessa, Texasissa, mutta joutui pian erotetuksi soitettuaan kirkossa pianolla virsiä boogie-tyyliin. Ensimmäinen levytys on vuodelta 1954. Vuonna 1956 hänestä tuli yksi memphisiläisen Sun Recordsin nimekkäimmistä laulajista.
Sunilla Lewisia kehotettiin soittamaan rock and rollia Elvis Presleyn tapaan. Lewisin esikoissingle "Crazy Arms" myi paikallisesti hyvin. Toinen single ja Lewisin läpimurtokappale ”Whole Lotta Shakin’ Goin’ On” (1957) myi koko maassa yli kuusi miljoonaa kappaletta Lewisin esiinnyttyä The Steve Allen Show’ssa. ”Great Balls of Fire” (1957) myi viisi miljoonaa, ja sen jälkeen myös ”Breathless” (1958) ja ”High School Confidential” (1958) myivät hyvin. "Whole Lotta Shakin'" ja "Great Balls" olivat samanaikaisesti pop-, country- ja R&B-listojen top-viidessä.
Kun Lewis 22-vuotiaana meni naimisiin serkkunsa tyttären kanssa, joka oli vain 13-vuotias, eikä edellinen avioerokaan ollut vielä selvä, hänen uransa katkesi äkisti. Epäsopivana pidetty liitto paljastui Lewisin Englannin kiertueella 1958, ja koko maa alkoi boikotoida häntä. Sama ilmiö toistui Amerikassa, eikä Lewisin esiintymisiä enää haluttu kuin halpoihin kuppiloihin.
Lewisin ura ei kuitenkaan loppunut avioskandaaliin, vaan hän jatkoi myöhemmin 1960- ja 1970-luvuilla country-musiikin parissa nousten monilla kappaleillaan country-listan kärkeen. Jerry Lee Lewis nauttii nykyään suurta mainetta rock 'n' roll -musiikin varhaisten kehittäjien riveissä. Jerry Lee Lewisista on tehty elokuva nimeltä "Great Balls Of Fire" (1989), jossa Lewisia näytteli Dennis Quaid. Hän on esiintynyt myös vuoden 1978 musiikkielokuvassa "Kuumaa vahaa".
Jerry Lee Lewis esiintyi ensimmäisen kerran Suomessa Kulttuuritalolla helmikuussa 1977. Vuonna 1990 hän esiintyi Helsingissä hotelli Hesperian pienessä yökerhossa ja seuraavan kerran Hartwall Areenalla osana "The Greatest Rock And Roll Show On Earth" -konserttia yhdessä Chuck Berryn ja Little Richardin kanssa 24. heinäkuuta 1997. Seuraavan kerran Lewis nähtiin Suomessa 27. elokuuta 2007, kun hän esiintyi Helsingin jäähallissa.
Elämän Sana
Elämän Sana () on niin sanotun kolmannen aallon karismaattisuutta edustava kristillinen herätysliike. Se vaikuttaa Turussa sekä järjestää satunnaisia karismaattisia kokouksia Lahdessa, Oulussa, Helsingissä, Raahessa ja Rovaniemellä. Elämän Sana on perustettu vuonna 1990. Pastorina toimii Sami Hartikainen.
Elämän Sanan juuret ovat toisen maailmansodan jälkeisessä helluntaiherätyksessä sekä tähän pohjautuvissa parantamisliikkeissä Yhdysvalloissa. Elämän Sana -seurakunta edustaa karismaattista uskonliikettä. Suomessa toiminnan aloitti Uskon Sana vuonna 1981. Elämän Sana-Livets Ord rekisteröitiin vuonna 1986.
Ruotsalaisen Livets Ord -liikkeen perusti Ulf Ekman 24. toukokuuta 1983. Ekman oli liikkeen johtaja vuoteen 2000 asti. Livets Ordilla on Euroopan suurin raamattukoulu Uppsalassa.
Elämän Sana seurakunta korostaa juutalaiskansan merkitystä pelastushistoriassa, ja tekee lähetystyötä Israelissa. Se järjestää parantumiskokouksia ja tekee myös ohjelmatuotantoa TV7:lle ja Radio Dei:lle.
Elämän Sana pyrkii auttamaan ihmisiä uskomaan Raamatun kertomuksia. Usko, rukous ja vastaukset rukouksiin ovat myös liikkeen teemoja. Jotkut ihmiset ovat arvostelleet liikettä väärästä kannasta esimerkiksi vammaisiin ja liiketalouteen.
Elämän Sanalla on raamattukouluja myös Venäjällä, Ukrainassa, Armeniassa, Azerbaidžanissa, Tadžikistanissa, Afganistanissa, Israelissa ja Intiassa. Liikkeen tunnetuin edustaja on ruotsalainen laulaja Carola Häggkvist.
Elämän Sana on osa ns. uskonliikettä, jonka taustalla vaikuttaa yhdysvaltalaisperäinen menestysteologia. 2000-luvulla Elämän Sana -liike on kuitenkin pitänyt matalaa profiilia menestysteologisista kytköksistään ja pyrkinyt luomaan yhteiskristillistä imagoa.
Turun Elämän Sana on itsenäinen, mutta yhdensuuntainen Uppsalan Livets Ord -seurakunnan kanssa. Liikkeen mukaan Jumalan siunaus näkyy hengellisen siunauksen lisäksi myös maallisena menestyksenä ja hyvänä terveytenä. Tavoiteltavana pidetään myös Pyhän Hengen kastetta, jonka ensimmäisenä merkkinä pidetään kielillä puhumista. Suomessa Elämän Sana -seurakunnat ovat kuitenkin ottaneet etäisyyttä menestysteologian voimakkaimpiin korostuksiin.
MG-34
MG-34 ( eli konekivääri mallia 1934) on saksalainen toisen maailmansodan aikainen konekivääri. MG-34 tunnetaan maailman ensimmäisenä yleiskonekiväärinä, joka soveltui niin ilmatorjuntaan, jalkaväen tulitukiaseeksi kuin ajoneuvojen aseistukseksi.
MG-34 suunniteltiin 1930-luvun alussa Rheinmetall-yhtiön insinööri Louis Stangen johdolla, ja se suunniteltiin alusta saakka vastaamaan Saksan armeijan tarpeita yleiskonekiväärinä. Ase hyväksyttiin käyttöön vuonna 1934 ja sen sarjatuotanto aloitettiin 1935. MG-34 toimi Wehrmachtin päätoimisena tulitukiaseena toisessa maailmansodassa aina vuoteen 1942, jolloin se vähitellen korvattiin nopeampaan sarjatuleen kykenevällä ja luotettavammalla MG-42:lla. Lisäksi MG-34:n valmistaminen oli kallista suhteessa MG-42:seen ja sen tarkasti sovitetut osat kestivät taistelukenttien olosuhteita paljon MG-42:sta huonommin. MG-34 toimi kuitenkin sodan loppuun asti ajoneuvojen konekivääriaseistuksena.
MG-34 sai sodan aikana useita rooleja. Jalkaväen tulitukiaseena sitä käytettiin haaratuella, joka mahdollisti nopean liikkumisen. Haaratuki voidaan kiinnittää joko piipun vaipan etuosaan tai piipun vaipan juureen, rungon eteen. Tarvittaessa nopeaa liikuteltavuutta käytettiin usein "Gurttrommelia", pientä rumpulipasta, joka sisälsi yhden 50 patruunan vyön, jolloin vältettiin vyön sotkeutuminen ja aseen jumittuminen. Tuliasemassa MG-34 voitiin kiinnittää kiikaritähtäimellä varustettuun "Lafette 34" -kolmijalkaan. Ilmatorjunta-aseena palvellessaan se voitiin kiinnittää tarkoitukseen suunniteltuun kolmijalkaan ja varustaa erityisellä ilmatorjuntatähtäimellä.
MG-34:ssä on piipun pikavaihto-ominaisuus, ja ohjeiden mukaisesti vaihdetun piipun elinikä on 5 000–6 000 laukausta.
Paavo Riekkinen
Paavo Johannes Riekkinen (s. 14. kesäkuuta 1936) on suomalainen aivotutkija ja Kuopion yliopiston neurologian ja neurotieteiden laitoksen emeritusprofessori. Hänet tunnetaan kansainvälisesti erityisesti Alzheimerin tautia koskevista tutkimuksistaan. Hänellä ja vaimollaan on poika Paavo Riekkinen, joka myös toimi Kuopion yliopiston aivotutkijana.
Hänet tuomittiin joulukuussa 1999 kahden vuoden vankeusrangaistukseen yliopiston tutkimusrahojen kavaltamisesta (tuomio tuli törkeästä kavalluksesta, veropetoksesta ja törkeästä petoksesta). Vuonna 2008 hänet tuomittiin edellisvuoden joulukuussa vaimoonsa kohdistuneista pahoinpitelyistä neljän kuukauden ehdolliseen vankeuteen ja 30 päiväsakkoon. Riekkinen oli pahoinpidellyt puolisoaan aiheuttaen hengenvaarallisia vammoja. Riekkinen oli kuristanut, vahingoittanut teräaseella, lyönyt vasaralla sekä retuutanut puolisoaan hiuksista. Pahoinpitelyt tulivat ilmi vasta viikkojen päästä, kun puoliso kaatui ulkoillessaan ja lääkärikäynnin yhteydessä pahoinpitelyjäljet tulivat ilmi.