Rapurutto
Rapurutto on "Aphanomyces astaci" -munasienen aiheuttama rapujen tauti. Rapurutto on tuhoisa alkuperäiselle suomalaiselle jokiravulle, mutta istutettu täplärapu on taudille osittain vastustuskykyinen.
Rapuruttosieni tarttuu ravun kuoren (kutikula) pehmeisiin paikkoihin, kuten niveltaipeisiin, leviää itse kuoressa ja tunkeutuu edelleen muun muassa hermokudokseen. Rapu kuolee lopulta sienen erittämään hermomyrkkyyn. Jokiravulla tämä tapahtuu pääsääntöisesti viikon-parin kuluessa tartunnasta. Sieni leviää ravusta toiseen vedessä aktiivisesti liikkuvien uintisiimallisten uimaitiöiden eli zoosporien avulla, jotka kuroutuvat ravun kuoresta esiin työntyvistä sienirihmoista. Itiön elinaika vedessä on noin viikko. Jollei se tänä aikana löydä uutta isäntää, se voi koteloitua; kotelo voi tuottaa uuden itiön ja kokonaistartunta-aika venyä muutamaan viikkoon.
Rapurutto tarttuu sekä eurooppalaisiin rapulajeihin että alun perin pohjoisamerikkalaisiin lajeihin, kuten täplärapuun, mutta on erityisen kohtalokas vain eurooppalaisille rapulajeille. Rapurutto rasittaa ja voi tappaa myös pohjoisamerikkalaisia rapuja, kuten täpläravun. Rapurutto on alun perin amerikkalaisten rapujen tauti, jotka ovat siten osittain sopeutuneet elämään yhdessä sen kanssa. Rapurutto ei tartu muihin eläimiin.
Päästyään vesistöön rapurutto tyypillisesti tuhoaa infektoituneen jokirapukannan kokonaan tai lähes kokonaan muutamassa viikossa; tauti leviää tehokkaasti alavirtaan ja ylävirtaankin jopa kymmeniä kilometrejä vuodessa. Täpläravut toimivat lähes aina rapuruton oireettomina kantajina, ja niiden istutukset ovat siksi kohtalokkaita alkuperäiselle jokirapukannalle. Tauti ei kuitenkaan ole täpläravuillekaan harmiton vaan heikentää niiden elinkykyä ja näkyy usein tumman ruskeina laikkuina täpläravun kuoressa. Laikkuja voi esiintyä jopa 80 %:ssa mertoihin käyvistä täpläravuista (eteläinen Saimaa vuosina 2009–2010), yleensä laikkuja on 10–20 % täplärapuja infektoituneissa kannoissa. Rapurutto voi yhdessä muiden stressitekijöiden kanssa aiheuttaa täplärapujen joukkokuolemia. Esimerkkinä muun muassa Karjalohjan Puujärven täplärapukannan romahdus vuonna 1996 ja Säkylän Pyhäjärven täplärapukannan tiheysvaihtelut.
Uusimpien tutkimusten mukaan rapurutto saattaa joskus esiintyä oireettomana myös jokirapukannassa tuhoamatta sitä kokonaan ja myöhemmin taas puhjeta epidemiaksi rapukannan kasvaessa . Rapurutto, erityisesti 1890-luvulla Suomeen rantautunut As-tyypin kanta, on siten saattanut sopeutua, tai suomalainen jokirapukanta on osin valikoitunut elämään rapuruton kanssa sen aiheuttaman suuren valintapaineen ohjaamana. Varma löytö rapuruttoa kestävästä jokirapukannasta on todettu Itä-Suomen yliopiston tutkimuksissa vuosina 2009–2011 Hyrynsalmen itäosasta Mikitänjärvestä.
Kehityshistoriallisesti rapurutto ei ole sukua varsinaisille sienille vaan on lähempänä muun muassa eräitä leviä. Sen kanssa samaan lahkoon "Saprolegniales" kuuluvat kalojen vesihometaudit ja samaan munasienten luokkaan "Oomycetes" muun muassa perunarutto ja monet muut kasvitaudit. Kehityshistoriasta johtuen munasieniä nimitetään yhdessä eräiden muiden samaan kehityslinjaan kuuluvien sienimäisten eliöryhmien kanssa leväsieniksi.
Ensimmäisenä Eurooppaan 1860-luvulla rantautunut rapurutto, As-genotyyppi, saapui ilmeisesti ilman suurta määrää isäntärapuja ja levisi nopeasti rapukaupan mukana Euroopan yli. Rapurutto hävitti levitessään tieltään eurooppalaiset kotoperäiset rapukannat. Taudin kannalta tilanne ei ollut hyvä, sillä taudille olisi ollut itsemurha tappaa kaikki uudet eurooppalaiset isäntänsä. Rapuruton oli muuntauduttava vähemmän vaaralliseksi. Sopeutumiselle antoi aikaa se, että eurooppalaiset eivät ymmärtäneet taudin luonnetta eivätkä muutoinkaan pystyneet juurikaan estämään rapuruton leviämistä. Eurooppalaisten rapukantojen käydessä harvemmiksi taudin muuntautumispaine kasvoi. Rapuruton määritysmenetelmien kehityttyä voitiin viimein 2000-luvulla varmistaa useat rapuruton As-genotyypin muuntumiseen liittyvät teoriat ja varmistaa mm. latenttia rapuruttoinfektiota kantavien jokirapukantojen olemassaolo. Laboratoriokokeissa on myös todettu As-genotyypin taudinaiheutuskyvyn erittäin suuri vaihtelu.
Rapurutto saapui Eurooppaan vuonna 1859 ilmeisesti tahattomasti painolastivesissä Amerikasta tulleiden rapujen mukana, ensin Italiaan Pojoen alueelle. Se levisi Ranskaan vuonna 1875, Saksaan vuonna 1880 ja edelleen Baltiaan ja Venäjälle ja sieltä Suomeen vuonna 1893 ja Ruotsiin vuonna 1907. Taudin levittäytyminen jatkui toisena aaltona 1970–1980-luvuilla muun muassa Britteinsaarille, Norjaan, Japaniin ja Turkkiin. Pääsyynä tuolloin olivat ensin Ruotsiin tuotujen amerikkalaisten täplärapujen huolettomat istutukset edelleen rapuviljelmille muihin maihin.
Rapuruton johdosta aiemmin kukoistanut ravustus elinkeinona taantui 1900-luvun ensi vuosikymmenellä voimakkaasti. Suomessa vuotuiset rapusaaliit romahtivat noin 20 miljoonasta murto-osaan. Täplärapuistutukset aloitettiin 1960-luvun lopulla, mikä on parantanut toisaalta tilannetta kokonaissaaliin kannalta mutta toisaalta edistänyt alkuperäisen ravun taantumista.
Täplärapuistutukset toivat Suomeen uuden rapuruttokannan, joka poikkeaa geneettisesti ja ilmeisesti myös ärhäkkyydeltään aiemmin 1890-luvulla saapuneesta kannasta.
Rapuruttoa pidetään maailmanlaajuisesti yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Rapuruttoa vastaan on Suomessa ja Ruotsissa käynnistetty kampanjoita ja annettu ohjeita sen leviämisen estämiseksi. Suurin vaara koituu täplärapujen luvattomista siirtämisistä toiseen vesistöön. Rapuja ei saa sumputtaakaan toisessa vesistössä.
Rapupyydyksiä ei saa desinfioimatta siirtää vesistöstä toiseen. Myös kalanpyydysten, täkykalojen, veneiden ja saappaiden desinfiointia suositellaan, eikä vettä pidä siirtää veneiden mukana. Pyydysten ja välineiden vaihtoehtoisiksi desinfiointimenetelmiksi on suositeltu seuraavia: 10 minuutin keittäminen, täydellinen kuivaaminen (esimerkiksi 5 tuntia saunassa (80 astetta) tai viikko auringonpaisteessa), 30 minuutin käsittely 75-prosenttisessa alkoholissa (esimerkiksi Sinol); 30 minuuttin käsittely 10-prosenttisessa formaliiniliuoksessa tai 2 vuorokauden pakastaminen –20 asteessa.