Brian Wilson
Brian Douglas Wilson (s. 20. kesäkuuta 1942 Hawthorne, Kalifornia) on yhdysvaltalainen muusikko, laulaja, lauluntekijä ja tuottaja, joka tunnetaan parhaiten The Beach Boys -yhtyeen perustajana ja pääasiallisena säveltäjänä, sovittajana ja tuottajana. Vaikka hänen tuotantonsa suosio on vaihdellut vuosien myötä, häntä pidetään nykyään yhtenä tärkeimmistä ja vaikutusvaltaisimmista pop-säveltäjistä.
Hyvin varhain todettu lahjakkuus auttoi Wilsonia kehittymään nopeasti taitavaksi laulajaksi, säveltäjäksi sekä studiotuottajaksi huolimatta oikean korvan täydellisestä kuuroudesta. Hänen musiikkinsa ominaispiirteitä on tapa käyttää moniäänisiä lauluosuuksia, orkesterille sovitetut teokset, sekä varsinkin 1960-luvun puolenvälin jälkeen kokeilevat rakenteet. Piirteet ovat erityisen selkeästi kuultavissa Wilsonin SMILE-kauden sävellyksissä.
Wilsonin täydellisyydenkaipuu studiotilanteissa on usein ajanut muut yhtyeen jäsenet sekä Wilsonin käyttämät studiomuusikot läkähdyksen ja turhautumisen partaalle. Osittain tästä syystä alun perin julkaisematta jäänyttä levyä "Smile" äänitettiin pahimmillaan kolmessa studiossa yhtä aikaa, ja lopputuloksena levy oli tuhansien eri äänitysten ja ottojen sekava palapeli, jonka Wilson lopulta viimeisteli vasta 38 vuoden jälkeen vuonna 2004. Phil Spectorin tavoin Wilson käyttää stereokuvan sijasta levyillään yhä monomiksausta, mikä ei hänen mukaansa liity kuurouteen.
Wilsonin varhaisimpia vaikuttimia olivat muun muassa lauluyhtye The Four Freshmen sekä Chuck Berry. Ihailemaansa Phil Spectoria Wilson piti sekä oppi-isänään että kilpailijanaan. Hieman myöhemmin, kun Wilson oli ottanut jo täyden taiteellisen kontrollin Beach Boysien levytyksistä, hän koki Beatlesit suurimmiksi vaikuttajikseen sekä kilpailijoikseen. Myöhemmin Paul McCartney on kutsunut Wilsonin Pet Sounds -levylle tekemää kappaletta "God Only Knows" maailman kaikkien aikojen parhaaksi pop-lauluksi.
Perustettuaan yhtyeensä, The Beach Boysin, Wilson ohjasi yhtyeen kansainväliseen suosioon yhdessä veljiensä Carlin ja Dennisin, serkkunsa Mike Loven ja perhetuttunsa Al Jardinen kanssa. Hän sävelsi ja tuotti yhtyeelle vuosina 1962−1967 sarjan pop-klassikoita: "Surfin' USA", "Fun, Fun, Fun"," "I Get Around," "Help Me, Rhonda," "California Girls," "Wouldn't It Be Nice," "God Only Knows", "Good Vibrations" ja "Heroes and Villains.". Samaan aikaan hän tuotti ja sävelsi myös muille yhtyeille ja artisteille.
Wilsonin studiotyö saavutti taiteellisen huippunsa 1960-luvun puolivälissä, jolloin hän sävelsi ja tuotti pop-taiteen merkkipaalun Pet Soundsin. Wilson jättäytyi kiertue-elämästä saatuaan hermoromahduksen lentokoneessa Amerikan kiertueen aikana. Sen vuoksi hän pystyi keskittymään täysin sävellys- ja studiotyöhönsä. Pet Sounds äänitettiin muiden yhtyeen jäsenten ollessa Japanin kiertueella, ja sitä pidetäänkin lähes Brian Wilsonin soolotyönä. Levyltä julkaistu single "Caroline, No" julkaistiinkin pelkästään Wilsonin nimellä. Levy mainitaan usein yhtenä merkittävimmistä pop-levyistä. Se toimi myöhemmin suurena innoituksena muun muassa The Beatlesin Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band -levylle ja jätti pysyvän merkin 1900-luvun loppupuolen musiikkiin.
Vain hieman levyn julkaisemisen jälkeen Wilson viimeisteli jo Pet Soundsin aikaan alkunsa saaneen, aikanaan maailman kalleimman single-äänitteen, "Good Vibrations". Miljoonia myynyt listaykkönen oli studiotuotantona sekä sävellyksenä valtavasti aikaansa edellä oleva tuotos ja Wilsonin uralla lopulta ylittämätön huippu niin taiteellisesti kuin kaupallisesti.
Odotusten ja paineiden alaisena Wilson rupesi työstämään teosta, josta hän suunnitteli "Teinioopperaa jumalalle". Yhdessä lyyrikkonsa Van Dyke Parksin kanssa hän rupesi kuumeisesti toteuttamaan teosta, jossa heidän oli tarkoituksena porautua syvälle Amerikan historiaan ja kokeilla pop-taiteen rajoja. Levyä äänitettiin useissa studioissa yhtä aikaa, ja lopputuloksena oli valtava määrä erilaisia muunnelmia, ottoja ja versioita teemoista, jotka olivat välillä hyvinkin lyhyitä palasia kokonaisuudesta. Kasautuvat paineet levy-yhtiön ja muun yhtyeen, erityisesti Mike Loven suuntaan, raskas huumeiden käyttö yhdistettynä mielenterveysongelmiin ja lohduton aikataulujen venyminen sai lopulta Wilsonin epäilemään koko hanketta. Valtavan ennakkomainonnan saanut levy pantiin lopulta jäihin toukokuussa 1967. Tämä oli Wilsonille valtava henkilökohtainen ja ammatillinen pettymys, mistä hän ei mitä ilmeisimmin koskaan täysin selvinnyt.
Epäonnistumisen jälkeen hän luopui Beach Boysien levyjen tuottajan roolistaan ja syöksyi seuraavina vuosina vuosikymmeniä kestäneisiin huumeiden ja skitsoaffektiivisen häiriön varjostamiin henkilökohtaisiin ongelmiin. Tämän jälkeen The Beach Boysit äänittivät Wilsonin kotistudiossa erittäin sekavan kokoelman Smilen kappaleista tehtyjä versioita, joista päällimmäisenä kuuluu ryhmän huumeiden sekoittama mielentila ja taiteellisen määränpään puute. 1960- ja 1970-lukujen taitteessa hän osallistui vaihtelevalla roolilla The Beach Boysien levyjen sävellystyöhön, mutta suunnan menetys näkyi töissä. Iloisen Kalifornian tulkin sijaan lauluissa kuultiin synkän henkilökohtaisen murheen raastamaa yksinäistä kulkijaa, kuten Surf´s Up levyltä löytyvässä laulussa "Till I Die" vuodelta 1971: "I´m a leaf on a windy day, pretty soon I´ll be blown away".
1970-luvun alun studioyritykset hiipuivat lopulta täysin, ja Wilson käytti lopulta kaiken aikansa ylensyöntiin, nukkumiseen ja huumeiden käyttöön. Hänen lähipiirinsä kutsui apuun ristiriitaisen maineen saaneen terapeutti Tohtori Eugene Landyn saadakseen Wilsonin työskentelemään ja ylipäätään nousemaan yläs aamuisin. Wilson piristyi hoidosta siinä määrin, että vuonna 1976 hän osallistui ensimmäistä kertaa yhtyeen konsertteihin sitten vuoden 1964. Hän myös äänitti muutamia uusia levyjä, tosin välttävällä menestyksellä. Landy diagnosoi Wilsonilla paranoidisen skitsofrenian, joka myöhemmin korjattiin skitsoaffektiiviseksi häiriöksi. Vuoteen 1982 mennessä Wilsonin huono mielenterveys ja kokaiinin käyttö saivat monet epäilemään hänen henkensä olevan vaarassa. Tohtori Landyltä pyydettiin jälleen apua. Hän laittoi Wilsonin rajummalle kuntoutusohjelmalle, jossa Wilson joutui erkanemaan perheestään ja yhtyeestään ja toteuttamaan tiukkaa ruokavaliota. Kuntoutusohjelma sekä äärimmäiset ja pitkälliset terapiaistuntonnot saivat Wilsonin palaamaan maan pinnalle.
Live Aid -konserttiesiintymisessä 1985 Wilson näytti terveemmältä kuin pitkään aikaan. Toisaalta Landyllä hallitsi potilaastaan aina manageroinnista hänen taiteellisena yhteistyökumppaninaan toimimiseen. Tätä jatkui yhteensä noin kahdeksan vuotta, kunnes Wilsonin veli Carl ryhtyi toimenpiteisiin vapauttaakseen veljensä. Tällöin huomattiin Landyn pitäneen Wilsonia huumattuna ja taloudellisesti lähes orjuutettuna ja täysin riippuvaisena Landyn "hoito-ohjelmasta". Landyn todettiin lääkinneen Wilsonia väärin, ja hänen huomattiin olleen myös kouluttamaton ammattiinsa. Saatuaan oikeanlaista hoitoa Wilsonin tila rupesi pikaisesti paranemaan 1990-luvun myötä.
Vaikka Wilson julkaisikin ensimmäisen sooloalbuminsa jo 1988, se oli muutamista onnistumisistaan huolimatta pitkälti Eugene Landyn hoidon varjostama projekti. Samaan aikaan julkaistu omaelämäkerta "Wouldn't It Be Nice - My Own Story" vedettiin myöhemmin markkinoilta Wilsonin todistettua sen olleen laajalti Landyn tekele, jossa käytettiin sekaisin Wilsonin oikeita sekä tekaistuja haastattelunpätkiä. Tosissaan Wilson pääsi takaisin työn ääreen vasta 90-luvun puolessavälissä, josta alkoikin tasainen paluu. Vuonna 1998 Wilson teki yllättävän paluun lavoille esittämällä Pet Soundsia Pohjois-Amerikan ja Euroopan kiertueillaan. Kolmen uuden soololevyn, useiden sivuprojektien ja Van Dyke Parksin kanssa tehdyn yhteistyön jälkeen Wilson esitti vielä yllättävämmin alkuvuodesta 2004 Lontoon Albert Hallissa ensimmäistä kertaa koko SMILEn ja ilmoitti, että SMILE tullaan julkaisemaan lopulta myös äänitteenä.
Syyskuun 24. 2004 julkaistiin 38 vuoden odotuksen jälkeen SMILE kokonaisuudessaan ja viimeisteltynä. Se muodostui kesällä 2004 äänitetyistä uusista versioista alkuperäisen suunnitelman mukaisesti. Van Dyke Parks ja Wilson viimeistelivät muutamat kesken jääneet sävellykset, ja niin aiemmin bootleg-äänitteinä levinnyt levy viimein julkaistiin. Wilson antoi ymmärtää, että julkaisu merkitsi hänen viimein päässeen yli vuosikymmenten traumastaan uransa suhteen. Smilen alkuperäisen version kesken jääminen oli symboloinut vahvasti hänen henkistä tilaansa ja ongelmiaan ja hän oli vuosikymmenien aikana toistuvasti koettanut palata tuloksetta hankkeen pariin. Wilson palkittiin mm. Grammy-palkinnolla, ja kun hän pääsi työn makuun, toteutui uusi Amerikan kiertue ja jouluksi 2005 "What I Really Want for Christmas" -joululevy.
Vuonna 2008 ilmestyi levy "That Lucky Old Sun", jossa näkyi hänen perfektionisminsa. Samoin aikoihin hän suunnitteli kunnioittavansa Gershwinin veljeksiä, Georgea ja Iraa, levyttämällä albumin heidän kappaleistaan. "Brian Wilson Reimagines Gershwin" näki päivänvalon elokuussa 2010. Gershwinin sukulaiset antoivat Wilsonille ennenjulkaisematonta ja keskeneräistä materiaalia, joista Wilson valitsi kaksi: "The Like In I Love You" sekä "Nothing But Love", jotka hän sävelsi valmiiksi. Levy ylsi Billboardin Jazz-listan ykköseksi.
Brian Wilson on esiintynyt Pori Jazz -festivaaleilla 2017, jolloin hän esitti yhtyeineen Pet Sounds -äänilevyn kokonaisuudessaan sekä Beach Boys -yhtyeen tuotantoa. Wilsonin lisäksi yhtyeessä oli mukana toinenkin Beach Boysin alkuperäinen jäsen, Al Jardine , sekä yhtyeessä 1970-luvulla kitaraa soittanut Blondie Chaplin.
Brian Wilsonin kaksi tytärtä Carnie Wilson ja Wendy Wilson esiintyvät "Wilson Phillips" -triossa, joka ylsi vuonna 1990 ilmestyneellä ensialbumillaan "Wilson Phillips" jättimenestykseen USA:ssa ja muualla maailmassa. Kaksi albumin kappaleista ylsi samana vuonna USA:n levylistojen ykköseksi. Yhtye esiintyy yhä.