hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Jongunjärvi
Jongunjärvi eli Jonku on Iijoen vesistöön kuuluva järvi Pudasjärvellä Pohjois-Pohjanmaalla. Järven pinta-ala on 25,26 km. Se laskee Iijoen kautta Perämereen, ja sen korkeustaso on 118,9 merenpinnan yläpuolella. Järvi sijaitsee noin 15 kilometriä kuntakeskuksesta Kurenalta kaakkoon. Rantaviivaa järvellä on 73,1 kilometriä. Suuria järveä halkovia niemiä ovat Karvosenniemi ja Liikasenniemi. Saaria järvessä on 39. Niistä suurimmat ovat Pirkonsaari, Isosaari, Vattusaari, Telkkäsaari ja Riuskasensaaret. Järvi on hyvin matala, sillä keskisyvyys on vain 1,3 m ja suurin syvyys 3,8 m. Suurin syvyys on mitattu aivan järven pohjoisosasta läheltä Jongunsuvantoa, jossa järvi laskee Iijokeen.
Jongunjärven vedenlaatu on erinomainen. Suurin järveen laskeva vesistö on Korpijoki, joka tuo vesiä mm. Jaurakkajärveltä, Puhosjärveltä ja aina Puolangan sekä Suomussalmen pohjoisosien vesistöistä saakka. Myös pieni Puronoja laskee järveen.
Pyhä Klemens I
Pyhä Klemens I oli Rooman piispa ja joko kolmas tai neljäs paavi, Anacletuksen edeltäjä tai seuraaja. Häntä pidetään myös yhtenä apostolisista isistä.
Klemens I ei mitä todennäköisimmin ole sama Klemens, joka mainitaan Kirjeessä filippiläisille 4:3. Hän on saattanut olla T. Flavius Clemensin vapauttama orja. T. Flavius Clemens oli konsulina serkkunsa keisari Domitianuksen kanssa. "Hermaan paimen" (Näky II 4.3) mainitsee Klemensin, jonka tehtävänä on pitää yhteyttä muihin kirkkoihin. Tämä seikka on tuotu esiin tukemaan sitä, että Klemens olisi kirjoittanut kirjeen Korintin seurakunnalle.
"Liber Pontificalis" uskoo, että Klemens oli tuntenut Pyhän Pietarin henkilökohtaisesti, ja sanoo hänen kirjoittaneen kaksi kirjettä ja kuolleen Kreikassa keisari Trajanuksen hallintokauden kolmantena vuonna eli vuonna 100. Perimätieto 800-luvulta kertoo, että hän koki marttyyrikuoleman Krimillä vuonna 102. Kertoman mukaan hänet sidottiin laivan ankkuriin ja heitettiin mereen. Varhaisemmat lähteet kertovat hänen kuitenkin kuolleen luonnollisen kuoleman.
Vatikaanin "Annuario Pontificio" vuodelta 2003 sanoo hänen toimineen paavina vuosina 92–99. Hänen muistopäivänsä on 23. marraskuuta.
Taiteessa Pyhä Klemens kuvataan ankkurin ja kalan kanssa. Joskus mukana on myös myllynkivi, avaimet tai lähde, jonka hänen rukouksensa ovat saaneet virtaamaan. Hänet on saatettu kuvata myös makaamassa meressä olevassa temppelissä.
Klemens tunnetaan parhaiten hänen Korintin seurakunnalle kirjoittamastaan kirjeestä, joka tunnetaan nimellä Ensimmäinen Klemensin kirje. Hänen nimiinsä on pantu myös toinen kirje, jota pidetään yleisesti toisella vuosisadalla kirjoitettuna väärennöksenä.
Klemens on sankarina myös varhaiskristillisissä romaanissa, josta on säilynyt ainakin kaksi erilaista versiota. Näissä kirjoituksissa häntä pidetään samana henkilönä kuin Domitianuksen serkku T. Flavius Clemens.
Moorian vuori
Moorian vuori on Vanhassa testamentissa esiintyvä paikannimi, joka todennäköisimmin tarkoittaa Jerusalemin Temppelivuorta. Salomo rakensi vuorelle ensimmäisen temppelin. Juutalaisen perimätiedon mukaan Moorian maassa oleva vuori, jossa Abrahamin oli uhrattava Iisak, oli juuri tämä sama vuori. Samarialaiset ovat sanoneet sillä tarkoitetun Gerizim-vuorta.
Kahvinkeitin
Kahvinkeitin on sähkölaite, jolla valmistetaan kahvia uuttamalla eli johtamalla kuuma vesi jauhettujen kahvinpapujen läpi. Kahvinkeittimiä on erityyppisiä; Suomessa tavallisissa keittimissä käytetään paperista suodatinpussia, johon annostellun kahvijauheen päälle johdetaan kuuma (92–96 °C) vesi. Valmis kahvijuoma valuu tarjoilukannuun, jossa se pidetään tarjoilulämpöisenä lämpölevyn avulla. Joissakin malleissa käytetään termoskannua. Ensimmäisen kahvinkeittimen toi markkinoille Siemens AG vuonna 1914 .
Espresso- eli painekeittimessä hienoksi jauhettu kahvi painellaan tiiviisti pieneen metalliseen suodattimeen, johon kuuma vesi johdetaan 4–14 ilmakehän paineella – ihanteellinen paine on noin 9 ilmakehää.
Keittimiin ei katsota kuuluviksi erilaisia kahvipannuja, jotka toimivat ilman omaa sähkömekanismia.
Tyypillinen kahvinkeitin koostuu useasta osasta: vesisäiliöstä, suodatinpidikkeestä, kannellisesta tarjoilukannusta ja sen alla olevasta lämpölevystä. Suodatinsuppiloon laitetaan suodantinpaperi, ja siinä oleva tippalukko on mekaaninen laite, joka estää kahvin valumisen suodatinsuppilosta silloin kun sen alla oleva pannu otetaan pois. Tippalukko on yleinen kahvinkeittimissä, joissain se on manuaalisesti kytkettävä, joissain automaattinen.
Kahvinkeittimen keittovesisäiliö on hieman lämpölevyä ylempänä. Näin vesi pääsee valumaan säiliön pohjassa olevan putken kautta lämpölevyssä olevaan vesikanavaan. Putkessa on läppä, joka estää veden takaisinvirtauksen. Lämpölevyn kanavassa vesi alkaa kiehua, jolloin höyryn paine työntää kanavassa olevan kuumentuneen veden putkea pitkin suodatinpidikkeen yläpuolelle. Kun putki on tyhjentynyt, siinä ei enää ole painetta, ja uutta vettä voi valua säiliöstä lämpölevyn vesikanavaan. Näin jatkuu kunnes vesisäiliö on tyhjä. Vain osa vedestä kiehuu prosessissa, loppu vain kuumenee.
Keittimen sähkölevy pitää valmistuneen kahvijuoman lämpimänä niin kauan kuin virta laitteeseen on kytkettynä.
Kahvinkeittimessä syntyvä koriseva ääni johtuu siitä, että vesisäiliöstä lämpölevyn keitinkanavaan valuneet viimeiset vesipisarat täyttävät lämpölevyn kanavan ja puhkeavat höyrystyessään, jolloin höyryä pääsee kumpaankin suuntaan. Samalla ääni myös käytännössä ilmaisee, että juoma on pian valmista.
Kahvinkeittimestä ajoittain kuuluva naksahteleva ääni aiheutuu siinä olevasta lämpökytkimestä, joka estää lämpövastuksen ylikuumenemisen, mutta kytkeytyy takaisin päälle vastuksen jäähtyessä. Tämän ansiosta kahvi pysyy aina sopivan kuumana.
Järki
Järki tarkoittaa kykyä erityisesti vaativiin älyllisiin toimintoihin, ajattelu- ja käsityskykyä. Käsitettä käytetään kuvaamaan myös tietoisen mielen terveyttä ja harkintakykyä sekä järkevää, järkiperäistä ajattelua, järjellisyyttä.
Kaiku
Kaiku tarkoittaa signaalin, esimerkiksi äänen, kuulemista tai radiosignaalin vastaanottamista alkuperäisen signaalin viivästyneenä kopiona. Kaiun aiheuttaa tavallisimmin signaalin heijastuminen kahden aineen tai faasin rajapinnasta, kuten rakennusten seinistä, metsän reunasta tai kahden eritiheyksisen väliaineen, esimerkiksi kahden ilmakerroksen rajalta.
Mytologiassa kaiku henkilöitiin. Kreikkalaisessa tarustossa tunnettiin Ekho ja suomalaisessa Kaiutar.
Tyypillisesti ääni etenee ilmassa joka suuntaan kulkevina palloaaltoina. Siten kuulija kuulee ensin ne ääniaallot, jotka ovat tulleet hänen korvaansa suoraan äänilähteestä. Myöhemmin hän voi kuulla myös muuhun suuntaan lähteneen mutta jostakin rajapinnasta heijastuneen äänen, kaiun.
Ääni noudattaa yleisiä heijastuslakeja. Jos heijastuspinta on kohtisuorassa äänen etenemissuuntaa vastaan, puhuja voi kuulla omat sanansa kaikuna. Tällöin heijastuspinnan on kuitenkin oltava niin etäällä, että sana on lausuttu loppuun äänen palatessa. Jos tähän tarvitaan noin 50 millisekuntia ja kun äänen nopeus ilmassa on noin 340 metriä sekunnissa, voidaan laskea, että pienin tällainen etäisyys on noin 17 metriä tavua kohti. Siten kaiku vaikuttaa pienillä etäisyyksillä ääntä vahvistavasti, suuremmissa huoneissa taas häiritsee kuulemista, koska puhutut tavut kaksinkertaistuvat.
Kaikuja voidaan käyttää hyväksi etäisyyden ja nopeuden mittauksessa, esimerkiksi kaikuluotauksessa, ultraäänikuvauksessa ja tutkassa. Heijastavan kohteen etäisyys voidaan mitata lähetetystä signaalista havaitun kaiun saapumisajan perusteella ja kohteen nopeus havaitaan Dopplerin ilmiön avulla kaikusignaalin taajuuden muuttumisena.
Analogisissa puhelinyhteyksissä voi esiintyä kaikuja, jos päätelaitteen vastaanottama signaali heijastuu takaisin vastakkaiseen suuntaan. Ilmiö on selvästi havaittavissa satelliittiyhteyksillä, joissa radioaaltojen edestakainen kulkuaika geostationaarisen satelliitin kautta on noin puoli sekuntia.
Musiikissa käytettävä kaikulaite lisää signaaliin tarkoituksellista kaikua. Kaikulaite voi hyödyntää nauhasilmukkaa, tai laite voi olla kokonaan elektroninen.
Analogisissa ääninauhoituksissa saattaa esiintyä kaikuja, jotka aiheutuvat signaalin kopioitumisesta nauhakelalla vierekkäisiin nauhakerroksiin.
Digitaalisessa äänen pakkauksessa saattaa syntyä niin sanottuja esikaikuja, jotka aiheutuvat siitä, että signaalin käsittely levittää signaalia aikatasossa.
Kokonaan oma kaikulajinsa on ydinmagneettisessa resonanssissa (NMR) esiintyvä spin-kaiku.
Robin Cook (kirjailija)
Robert Brian ”Robin” Cook (s. 4. toukokuuta 1940 New York) on yhdysvaltalainen lääkäri (silmäkirugi) ja kirjailija. Suurin osa Cookin kirjoista käsittelee tavalla tai toisella lääketiedettä ja kansanterveyttä. Hän sekoittaa lääketieteellisiä faktoja fiktioon ja luo näin sairaalatrillereitä. Kirjailija itse kuvailee teoksiaan ”faktioniksi”.
Cookin useimmin käyttämä hahmo on patologi Jack Stapleton, joka esiintyy monissa hänen romaanissaan. Monissa teoksissaan hän käyttää kuitenkin muita hahmoja päähenkilöinään. Cook käsittelee kirjoissaan usein myös terveydenhuollon keskittymistä suuryhtiöille. Kirjoissa suuryhtiöille tärkeintä on voiton saavuttaminen, ei potilaat. Cook on sanonut, että hän haluaa kirjoillaan saada ihmiset pohtimaan lääketieteen eettisiä kysymyksiä.
Cook valmistui Columbian yliopistosta. Hän on toiminut myös syvänmerensukeltajana Jacques-Yves Cousteaun ryhmässä.
Perussuomalainen
Perussuomalainen on Perussuomalaisten pää-äänenkannattaja, joka ilmestyy kerran kolmessa viikossa. Perussuomalaisen painos on noin 25 000. Lehti aloitti huhtikuussa 1996. Perussuomalaisen vastaava päätoimittaja on vuodesta 2012 ollut Matias Turkkila.
AMR-WB
AMR-WB (engl. "Adaptive Multi-Rate Wideband") on ACELP-algoritmiin perustuva puhekoodekki. Sen välittämän puheen laatu on paljon tavallisia puhekoodekkeja parempi, koska se välittää taajuudeltaan laajemman puhekaistan (50–7000 Hz) kuin tavalliset puhelinverkossa käytettävät kapeakaistaiset puhekoodekit (300-3400 Hz). AMR-WB on kehitetty käytettäväksi kolmannen sukupolven matkapuhelinverkoissa. 3GPP on määritellyt AMR-WB:n standardissaan TS 26.171, lisäksi ITU on standardoinut sen nimellä G.722.2.
Kuten AMR, myös AMR-WB toimii nimensä mukaan erilaisilla bittinopeuksilla (6,60, 8,85, 12,65, 14,25, 15,85, 18,25, 19,85, 23,05 ja 23,85 kb/s). Vaikka AMR-WB onkin varsinaisesti puhekoodekki, sitä voi käyttää myös musiikin kanssa varsinkin suuremmilla bittinopeuksilla.
Helsinki-mitali
Helsinki-mitalilla palkitaan ansioituneita kansalaisia. Mitalit jaetaan Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta. Kaupunginhallitus myöntää mitalin kaupungin hyväksi tehdyistä ansioista. Helsinki-mitalin saa myös 30 vuoden palveluksesta Helsingin kaupungilla.
Helsingin kaupungin myöntämä Helsinki-mitali on hyväksytty kannettavaksi virallisten kunniamerkkien ohella ja se lasketaan kuuluvaksi puolivirallisiin kunnia- ja ansiomerkkeihin. Mitalin kääntöpuolella on tunnuslause "acti labores ivcvndi" (ahkeruus on ilomme).
Päätöksen kaupungin oman ansiomitalin perustamisesta teki kaupunginvaltuusto 30.11.1955 seuraten Tukholman kaupungin Sankt Eriksmedaljenin esimerkkiä.
Samalla kaupunginhallitus päätti myöntää kultaisen Helsinki-mitalin tunnustuksena pitkäaikaisesta toiminnasta kaupungin hyväksi kaupungin luottamustehtävissä seuraavasti:11.6.2004 luovutettiin Helsinki-mitalit 15 stadialaiselle kaupungintalon juhlasalissa.
Stadialaisista mitalin saivat:Kaupunginhallitus myönsi seitsemälle kansalaiselle ja viidelle luottamusmiehelle mitalin heidän ansioistaan kaupungin hyväksi.
- lääkintöneuvos Liisa Elovainiolle hänen laajasta ja monipuolisesta ammatillisesta sekä yhteiskunnallisesta toiminnastaan erityisesti terveyden edistämisessä
- hopeinen Helsinki-mitali FM, kirjastonhoitaja Heikki Kaukorannalle.
FM, kirjastonhoitaja Heikki Kaukoranta on suomentanut ja toimittanut 1900-luvun alun Helsinkiin ja Helsingin yliopiston kirjastoon sijoittuvan kirjan Herra Corpwieth ja kaksoisolennon arvoitus. Heikki Kaukorannan tekemän laajan selvitystyön tuloksena lukijalle avautuu kuvien ja sanojen välityksellä tarkka ja mielenkiintoinen näkymä elämästä 1900-luvun alun Helsingissä. Herra Corpwieth ja kaksoisolennon arvoitus -kirja ilmestyi Helsingin yliopiston kirjaston julkaisusarjassa syksyllä 2003.
Kultaisen mitalin saivat 576 kaupungin työntekijää sekä päätoimittaja Eilina Gusatinsky, johtaja Ansa Holm, vuorineuvos Ilpo Kokkila, poliisikomentaja Jukka Riikonen, valtiosihteeri Raimo Sailas, lastenlääkäri Annlis Söderholm, toimitusjohtaja Marja Usvasalo ja keittiömestari Hans Välimäki.Kultaisen mitalin saivat 503 kaupungin työntekijää sekä pääjohtaja Matti Halmesmäki, puolustusvoimain komentaja, amiraali Juhani Kaskeala, kansanedustaja Hannes Manninen, toimitusjohtaja Juhani Merimaa, toimitusjohtaja Lasse Murto, pääjohtaja Kari Neilimo, rehtori Ilkka Niiniluoto, ohjaaja Kristin Olsoni ja poliisipappi Carita Pohjolan-Pirhonen. Lisäksi mitalin sai 511 Helsingin kaupungin työntekijää.
Lisäksi mitalin sai 496 Helsingin kaupungin työntekijää tunnustuksena 30 vuoden ansiokkaasta palveluksesta Helsingin kaupungin hyväksi.Lisäksi mitalin sai 527 Helsingin kaupungin työntekijää tunnustuksena 30 vuoden ansiokkaasta palveluksesta Helsingin kaupungin hyväksi.
Radio 3
Radio 3 on venäläinen kaupallinen paikallisradioasema Petropavlovsk-Kamtšatskissa, Kamtšatkan aluepiirissä. Asema lähettää ympäri vuorokauden musiikkia ja uutisia ULA- (104,5 MHz) ja keskiaalloilla (1 233 kHz).
Tunnetuksi radio tuli elokuussa 2005, kun sen uutispäällikkö Guzel Lapytova kertoi lähetyksessä tiedon Venäjän laivaston AS-28 Priz -sukellusveneen uppoamisesta seitsemän miehistönjäsenen kanssa Berežovajan poukamaan. Lapytovan mukaan itkuinen nainen oli soittanut toimitukseen ja kertonut saaneensa tiedon sotilashenkilöltä. Lapytova työskenteli myös Kamtšatkan STS-televisiolle ja uutistoimisto Interfaxille.
Tieto levisi nopeasti Venäjän tiedotusvälineissä ja muutaman tunnin kuluttua Venäjän asevoimat Moskovassa ja Vladivostokissa vahvistivat tapahtuneen. Venäjän Tyynenmeren laivasto oli jo yrittänyt pelastaa minisukellusvenettä, mutta se ei ollut siihen mennessä vielä onnistunut. Tieto varmistui siten, että RIA Novostin Oksana Guseva onnistui saamaan puhelimeen Kaakkois-Venäjällä komentavan kontra-amiraali Viktor Gavrikovin, jonka ääni oli kysymyksen selvittyä muuttunut ja hän oli sulkenut puhelimen.
Asian julkistamisen jälkeen Venäjän laivasto vastasi myöntävästi brittien ja yhdysvaltalaisten avuntarjouksiin. Brittien Scorpio-45-aluksella ja yhdysvaltalaisten kahdella Super Scorpio -aluksella minisukellusvene saatiin lopulta pintaan. Miehistön jäsenet pelastuivat, mutta joutuivat sairaalaan tarkkailuun ja pääsivät 18. elokuuta 2005 Moskovan alueelle parantolaan. Heille myönnettiin myös mitali urhoollisuudestaan.
T-72
T-72 on entisessä Neuvostoliitossa ja muissa Varsovan liiton maissa valmistettu taistelupanssarivaunu. T-72 suunniteltiin pienemmän teknisen riskin vaihtoehdoksi Neuvostoliiton sen hetken edistyneimmälle, mutta kalliille ja monimutkaiselle T-64 -panssarivaunulle. Sen tuotanto alkoi vuonna 1971. T-72:n pohjalta on myöhemmin kehitetty myös sen seuraaja T-90. T-72 on edelleen useiden maiden armeijoiden käytössä, vaikkakin sen käyttöikä alkaa lähennellä loppuaan.
T-72:sta on useita malleja. Neuvostoliiton omaan käyttöön valmistettiin malleja T-72, T-72A ja T-72B. Neuvostoliiton vientimallit T-72M ja T-72M1 olivat heikommin panssaroituja ja varusteltuja versioita T-72 ja T-72A malleista. Useimmissa malleissa ei ole laseretäisyysmittaria, pimeänäköjärjestelmänä on yksinkertainen infrapunavalaisin. T-72B-malli lisäsi vaunuun myös tykin putken kautta ammuttavan AT-11 Svir -panssaritorjuntaohjuksen, joka korvasi tykin heikompaa tarkkuutta pitkillä etäisyyksillä. T-72B mallia vastaava vientiversio on T-72S.
T-72:n kehitti Uralvagonzavod vaihtoehdoksi monimutkaiselle ja kalliille T-64 panssarivaunulle. T-72:n ottamista palveluun vuonna 1973 edelsi sarja useita T-62:n pohjalle rakennettuja malleja. Ensimmäinen varsinainen T-72 prototyyppi valmistui vuonna 1970 ja siitä käytettiin nimitystä "Obiekt 172". Vaunu hyväksyttiin palvelukseen vuonna 1973 ja sen sarjatuotanto alkoi vuonna 1974. Kokonaisuudessaan se ei tullut käyttöön kuin vasta vuonna 1975. Julkisuudessa vaunu oli ensimmäisen kerran Ranskan silloisen puolustusministerin Yvon Bourgesin vieraillessa Venäjällä vuonna lokakuussa 1977. Saman vuoden marraskuussa vaunu otti osaa voitonpäivän paraatiin punaisella torilla. Sittemmin alkuperäisestä vaunusta on kehitelty useita eri versioita useissa eri maissa ja niitä on tuotetty yhteensä arviolta 20 000.
T-72M1-vaunut olivat pitkään Suomen kahden sodanajan panssariprikaatin iskuportaan selkäranka; panssariprikaatiin kuului kuusi panssarivaunukomppaniaa. Suuri osa vaunuista oli hankittu käytettynä 1990-luvulla Itä-Saksan jäämistöstä. Nyt T-72 -kalusto on poistunut Suomen puolustusvoimien käytöstä. Vaunuja myytiin ja myymättä jääneet romutettiin Jyväskylän Seppälänkankaan teollisuusalueella loppuvuodesta 2006 alkaen. 2007 puolustusvoimat päätti romuttaa 240 taistelupanssarivaunua, 220 kuljetus- tai rynnäkköpanssarivaunua ja yli 200 kenttätykkiä. Osa romutetuista ajoneuvoista oli T-72:ia ja tykeistä 152 mm:n haupitseja. Eversti Markku Lainevirran mukaan vanhan kaluston pitäminen pitkään myyntikunnossa olisi ylittänyt niiden myyntiarvon.
Loppukesästä 2007 T-72-kalustolta ylijääneet varaosavarastot myytiin Patria Weapons Systemsin kautta Tšekkiin. Ostajana oli Dako Cz ja kauppahintana 4,1 miljoonaa euroa, sisältäen 430 000 varaosanimikettä.T-72 vaunua on käytetty seuraavissa sodissa:Somalialaiset merirosvot kaappasivat 2008 Somalian rannikolla liikkuneen ukrainalaisen aluksen, jonka lastina oli 33 kpl T-72 -panssarivaunuja. Myöhemmin Kenia ilmoitti, että taistelupanssarivaunut olisivat olleet menossa sen puolustuslaitokselle, kun taas toisten lähteiden mukaan ne olisi tarkoitettu Etelä-Sudanin hallitukselle.
Joen yö
Joen yö on Joensuussa elokuun lopussa, viikon 34 perjantaina järjestettävä kulttuuritapahtuma, joka on verrattavissa Taiteiden yöhön. Joen yön tarkoitus on tarjota kulttuurielämyksiä ja tarjota järjestöille toiminnan esittelymahdollisuuksia. Ensimmäisen kerran Joen yö järjestettiin 1991. Alun perin Joen yötä vietettiin viikon 34. perjantaina, mutta se siirrettiin muutaman vuoden ajaksi torstaihin muun muassa järjestyshäiriöiden ja Helsingin Taiteiden yön esimerkin vuoksi. Sittemmin Joen yö on siirretty takaisin perjantaille.
Vuonna 2007 kaupunkifestivaali järjestettiin 30. elokuuta. Tapahtumapaikkoja olivat Vapaudenpuisto, kortteli XXXI, Taidekeskus Ahjo, torilava, Kauppakatu (Joensuu)kävelykadun lava, Keskuskujan Sinisen virran alue ja Ilosaari sekä muun muassa kirjakauppa, kaupunginteatteri, pääkirjasto, Laulutalo ja ravintolat. Korttelin XXXI eli taidemuseon korttelin ohjelma painottui lasten toimintaan, Keskuskuja oli varattu urheilujärjestöille ja lajiesittelyille. Ilosaaressa oli nuorisolle suunnattua toimintaa.
Tapahtuman tuotti Soundi ja Väläys -yhtiö.
Vuoden 2008 Joen yötä vietettiin 28. elokuuta. Tapahtumaa leimasi Joensuun kaupungin 160-vuotisjuhlavuosi, mikä näkyi muun muassa monipuolisempana ohjelmana.
Vuonna 2009 Joen yö järjestettiin 27. elokuuta. Tapahtumapaikat painottuivat rantabulevardille, matkustajasatamaan.
Joen Yö 2010 järjestettiin perjantaina 27. elokuuta. Tapahtuma palautettiin muutaman vuoden tauon jälkeen alkuperäiselle paikalleen perjantaiksi. Järjestäjä oli Joensuun kaupungin kulttuuritoimi, tuotantopalveluista vastasi Valoparta Oy ja tuottajana oli Jukka Moskuvaara.
Joen Yö 2011 järjestettiin perjantaina 26. elokuuta. Uusia tapahtumapaikkoja olivat muun muassa Sirkkalanpuisto ja Pakkahuoneen takainen puisto.
Vuonna 2012 Joen yö järjestettiin 31. elokuuta ja teemana oli 300 vuotta kulttuuria. Tapahtumassa oli osana kolmesta majakasta muodostuva Majakat-valoteos.
Vuonna 2013 Joen yö järjestettiin 30. elokuuta ja tapahtumapaikkana toimi Joensuun torille pystytetty tapahtumateltta. Pääesiintyjänä nähtiin Kaukolasipartio.
Vuonna 2014 Joen yö järjestettiin 29. elokuuta. Teemana oli sirkus. Yö huipentui klo 22.30 ravintolalaiva Elinalla monitaideteokseen, jossa oli pyrotekniikkaa ja sirkusakrobatiaa. Tapahtumapaikkoina olivat muun muassa Carelicum, Iso Myy, Rantakadun suljettu katuosuus, Taitokortteli, Rantabulevardi, Taidekeskus Ahjo ja Taidemuseo.
Vuonna 2015 Joen yö järjestettiin 28. elokuuta ja tapahtuman teemana oli maailmanmusiikki. Tapahtumapaikat ulottuivat Teatterin puistosta Vapaudenpuiston kautta Taitokorttelin ja Surakan pihapiireihin.
Ultrajuoksu
Ultrajuoksulla tarkoitetaan kaikkia maratonia (42,195 kilometriä) pidempiä juoksumatkoja. Ultrajuoksuja on hyvin monenlaisia. Lyhyin virallinen ultrajuoksumatka on 30 mailia (48,280 km). Yleisimmät matkat ovat 50 mailia (80 km), 100 km ja 100 mailia (160 km). Usein juostaan myös aikaperusteisia kilpailuja. Aikaperusteisten kilpailujen suosituin kesto on 24 tuntia, mutta myös muun mittaisia kilpailuja järjestetään, esimerkiksi 6, 12 ja 48 tunnin sekä 6 vuorokauden juoksuja. Pisimmillään ultrajuoksukilpailut voivat olla tuhansien kilometrien pituisia ja kestää useita kuukausia.
Juoksuja järjestetään lähes kaikissa eri maastotyypeissä. Aikaperusteiset juoksut käydään yleensä lyhyillä maantiekierroksilla, toisinaan urheilukentällä.
Kenties kuuluisin ultrajuoksu on 246 kilometriä pitkä Spartathlon, juoksu Ateenasta Spartaan. Muita ultrajuoksukilpailuja ovat esimerkiksi Ranskan ja Saksan halkijuoksut. Vuonna 2003 juostiin 5 036 kilometrin TransEurope-FootRace Lissabonista Moskovaan. Juoksu kesti 64 päivää.
Vaativimpiin tapahtumiin otetaan mukaan vain kokeneita juoksijoita, ja lyhyemmillekin matkoille kilpailijat osallistuvat yleensä omalla vastuullaan. Kilpailuissa ei pääsääntöisesti jaeta palkintorahoja. Erityisen suosittua ultrajuoksu on Yhdysvalloissa, jossa erilaisia tapahtumia on laidasta laitaan.
Ultrajuoksussa järjestetään kansainvälisiä arvokilpailuja Euroopan ja maailman tasolla. Viralliset matkat mestaruuskilpailuissa ovat 100 km, 24 tuntia ja noin 80 km vuorijuoksu.
Suomessa ultrajuoksun harrastajia on muutamia tuhansia. Merkittävimmät kotimaiset ultrajuoksutapahtumat ovat vuodesta 1972 lähtien joka vuosi järjestetty Suomi-juoksu 100 km, Helsingissä juostava Helsinki Ultra Run, Endurance 24h Espoossa ja Kolilla juostava Vaarojen maraton, jossa pisin matka on 130 kilometriä.
Viime vuosina ultrajuoksun suosiota on lisännyt polkujuoksun suosio. Uusia maastoreiteillä juostavia ultrajuoksukilpailuja on ilmestynyt runsaasti. Niissä tapahtuman luonteen vuoksi osanottajamäärää joudutaan rajaamaan.
Marja (nimi)
Marja on suomenkielinen naisen etunimi. Nimi voi johtua pienikokoista hedelmää tarkoittavasta sanasta marja, mutta on käsitetty myös Maria-nimen muunnelmaksi. Marja on yleinen myös yhdysnimen alkuosana, esim. Marja-Leena, Marja-Liisa, Marja-Sisko, Marja-Terttu.
Marjan nimipäivää vietetään 15. elokuuta. Samana päivänä nimipäiväänsä viettävät myös Marjatta, Jaana, Marjo, Marita, Marjut, Marianne, Marjaana ja Marjukka.
Nimi on sijoitettu tälle päivälle, koska se on käsitetty Maria-nimestä johtuvaksi ja 15. elokuuta on kristikunnassa vanhoista ajoista ollut Neitsyt Marian muistopäivä. Nykyäänkin sitä vietetään juhlapäivänä sekä katolisessa että ortodoksisessa kirkossa, ja eri kielissä siitä käytetään muun muassa nimiä "Assumption", "Ferragosto" ja "Uspenie". Suomessa päivää on kansanomaisesti nimitetty "Jälki-Maariaksi" erotukseksi muista vanhoista Marian juhlapäivistä..
Väestörekisterikeskuksen Nimipalvelun tilastojen mukaan Suomessa on elokuuhun 2018 mennessä ollut yhteensä 53 142 Marja-nimistä henkilöä. Etunimien lukumäärissä ovat mukana kaikki väestötietojärjestelmään merkityt, myös kuolleiden henkilöiden, nimet. Tilastoissa ovat mukana ensimmäisten etunimien lisäksi muut annetut etunimet. Hieman yli puolet Marjoista on syntynyt 1940- tai 1950-luvulla. Nuorten naisten ja tyttöjen nimenä Marja on nykyään melko harvinainen.Marja-Helena
Marja-Leena
Marja-Liisa
Marja-Sisko
Muita
Ale Saarvala
Aleksanteri (Ale) Saarvala (alk. Schabarin, 9. huhtikuuta 1913 Viipuri – 7. lokakuuta 1989 Toronto, Kanada) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Saarvalasta tuli kaikkien aikojen ensimmäinen suomalainen voimistelun olympiavoittaja Berliinin kisoissa 1936. Ensimmäisen päivän pakollisissa liikkeissä hän sai rekkisuorituksestaan 9,7 pistettä, mihin ylsivät myös saksalaiset Konrad Frey ja Alfred Schwarzmann. Toisen päivän vapaavalintaisista liikkeistä Saarvala sai 9,667 pistettä mutta Frey sai vain 9,567 ja Schwarzmann 9,533 pistettä, joten vaikka Saarvala ei ollutkaan toisen päivän paras rekillä, voitti hän kultaa. Joukkuekilpailussa Suomi sai pronssia.
Lontoon olympiakisoissa 1948 Saarvala sai toisen kultamitalinsa, tällä kertaa joukkuekilpailussa. Rekillä hän sijoittui neljänneksi.
Saarvala edusti Kelkkalan Kisailijoita ja Tampereen Voimistelijoita. Hän muutti Kanadaan 1957 ja kuoli siellä 1989.
Saarvala on kuvattuna huhtikuussa 1945 julkaistussa, Aarne Karjalaisen suunnittelemassa postimerkissä (arvoltaan 2 + 1 markkaa). Merkin lisämaksulla tuettiin Urheilurahastoa ja sen työtä urheilun hyväksi.Kalle Päätalon omaelämäkerrallisen Iijoki-romaanisarjan teoksessa "Iijoen kutsu" esiintyy useaan otteeseen Olli Kaartola -niminen muurari, joka on voittanut kultaa Berliinin ja Lontoon olympialaisissa. Päätalolla oli tapana muuttaa etenkin tamperelaisten todellisuuspohjaisten henkilöidensä nimet. Romaanissa esiintyvän Olli Kaartolan Päätalon lukijat katsovat vastaavan reaalimaailman Ale Saarvalaa. (Kts. esim. Kalle Päätalo, "Iijoen kutsu", sivu 196, Gummerus 1990).
Flora
Flora ja floora tarkoittavat seuraavia:Floraan liittyvät myös seuraavat:
Pat ja Mat
Pat ja Mat eli "Hupsis-ukot", "Hupsis-herrat" tai "Hupsis" ( tai "Pat a Mat") on tšekkiläinen 111-osainen humoristinen stop motion -tekniikalla tehty televisiosarja. Sarjan on käsikirjoittanut Lubomír Beneš. Ensimmäinen jakso valmistui vuonna 1976.
Jakson juoni perustuu usein päähenkilöiden, Pat ja Mat -kaksikon yritykseen suorittaa jokin käytännön tehtävä, mikä synnyttää usein sarjan erilaisia slapstick-epäonnistumisia. Usein ongelmat selätetään lopulta jollain perin omintakeisella ad hoc -ratkaisulla. Sarjassa ei ole lainkaan puhetta vain musiikkia ja erilaisia äänitehosteita, mutta sarjalle on annettu puhetta vain Hollannissa. Tunnusmusiikin ohella huomattava osa sarjan musiikista on huuliharpun soittoa.
Suomessa sarjaa on esitetty Yle TV2:lla "Pikku Kakkosen" yhteydessä sekä C More Juniorilla.
Suomessa sarjaa on julkaistu myös VHS:llä ja DVD:llä nimellä "Hupsis".
Foibos
Foibos (, , ”loistava”) on Apollonin epiteetti, jota on käytetty kuvaamaan hänen asemaansa valonjumalana. Apollon liitettiin aurinkokulttiin vasta hellenistisellä ajalla, jolloin muodostui yhteys Apollonin ja Helioksen välillä. Myöhemmin roomalaiset runoilijat käyttivät sanaa kuvaamaan auringonjumala Solia.
John Fortescue
Sir John Fortescue (n. 1394 - n. 1480) oli englantilainen oikeusoppinut, joka on kirjoittanut Englannin laista kertovan kirjan "De laudibus legum Angliae".
Tykhe
Tykhe () oli kreikkalaisessa mytologiassa onnen ja sattuman jumalatar. Hänen vastineensa roomalaisessa mytologiassa on Fortuna.
Taruissa Tykhen sukujuurille annetaan useita selityksiä: joidenkin mukaan hän on Hermeen ja Afroditen lapsi. Tykhe esiintyy monissa hellenistisen ajan kolikoissa. Keskiaikaisessa taiteessa Tykhe kuvataan usein kantamassa laivan ruoria ja onnen pyörää.
Juice (täsmennyssivu)
Juice voi viitata seuraaviin:
Historian elävöittäminen
Historian elävöittäminen (myös yhteen kirjoitettuna tai elävän historian toiminta) on historian harrastamista, jossa pyritään luomaan tavoitellun aikakauden ympäristö mahdollisimman todenmukaisena ja ”ennallistamaan” kohteena olevan aikakauden elämä sellaisena kuin se on ollut.
Englannin kielessä "living history" (elävä historia, historianelävöittäminen) tarkoittaa yleisölle suunnattuja uudelleen luotuja historiallisia näytöksiä, tapahtumia ja ympäristöjä esimerkiksi museoiden yhteydessä. "Historical reenacting" ja "historical reenactment" (historian uudelleen näytteleminen, uudelleenluominen) tarkoittaa harrastajien toimintaa. Suomen kielessä merkitysero ei ole yhtä selvä.
Tunnettuja elävän historian toiminnan yhdistyksiä ovat muun muassa Society for Creative Anachronism eli SCA ja sen Suomen osa Suomen keskiaikaseura (keskiaika), Der Erste Zug (toinen maailmansota), sekä suomalaiset Elävä keskiaika (keskiaika), Etulinja ja Michael Gaißmair (toinen maailmansota), Harmaasudet (rautakausi), Kuttelo (kivikausi) ja Kevät 1918 (Suomen sisällissota).
Jean Baptiste Joseph Fourier
Jean Baptiste Joseph Fourier (21. maaliskuuta 1768 Auxerre – 16. toukokuuta 1830 Pariisi) oli ranskalainen matemaatikko ja fyysikko. Fourier'n tärkein teos "Théorie analytique de la chaleur" (Analyyttinen lämpöteoria) julkaistiin 1822. Sillä oli suuri merkitys lämpöopille ja siinä esitettiin kuuluisat Fourier'n sarjat. Siinä selitetään, miten lämmön johtuminen kiinteässä kappaleessa voidaan laskea päättymättömän matemaattisen sarjan avulla. Matemaattisen fysiikan voidaan katsoa alkaneen edellä mainitun teoksen julkistamisesta.
Fourier osoitti jo kouluikäisenä lahjoja kirjallisuudessa, latinassa ja matematiikassa mutta päätti lähteä benediktiiniluostariin lukemaan papiksi. Hän kamppaili kahden kutsumuksensa välillä, matematiikan ja uskonnon, ja päätti jättää pappisuran sikseen ja alkoi opettaa matematiikkaa entisessä oppilaitoksessaan. Vuonna 1793 politiikasta tuli kolmas intohimo ja hän liittyi paikalliseen vallankumouskomiteaan.
Tammikuussa 1795 Fourier aloitti opinnot Pariisissa École normale supérieuressa opettajinaan Joseph-Louis Lagrange, Pierre-Simon Laplace ja Gaspard Monge. 1798 hän lähti Napoleonin armeijan tieteellisenä neuvonantajana Egyptiin. Hän palasi Ranskaan vuonna 1801, missä hänestä tuli École Polytechniquen analyysin professori. Napoleon lähetti hänet kuitenkin Grenobleen, missä hän johti tienrakennusta, kirjoitti Egyptin historiaa ja siinä sivussa aloitti lämpöopin tutkimukset. Hänen tuloksensa herättivät keskustelua, ja Lagrangen ja Laplacen oli vaikea hyväksyä hänen käyttämiään uudenlaisia matemaattisia menetelmiä.
Napoleonin kaatuminen aiheutti Fourier'lle ongelmia, mutta vuonna 1817 hän pääsi Ranskan tiedeakatemian jäseneksi. Vuonna 1822 hän julkaisi vihdoin palkitun artikkelinsa "Théorie analytique de la chaleur".
Fourierin ansioksi on myös luettu, että hän laski, että maapallo olisi kylmempi ilman ilmakehää.
August Hermann Francke
August Hermann Francke (22. maaliskuuta 1663 Lyypekki - 8. kesäkuuta 1727 Halle) oli saksalainen pietistinen teologi ja pedagogi. Hän perusti Halleen vuonna 1695 suuret Francke-laitokset. Niihin kuuluu erilaisia oppilaitoksia, opettajaseminaari, kirjapaino, orpokoti sekä kouluja.
Opiskelu Hallen kouluissa oli melko vapaamuotoista, sillä opiskelijat saivat itse määrätä opiskelujensa kulun, ja siellä tehtiin paljon retkiä ympäristöön. Kuri oli kuitenkin ankara, sillä kaikki tapahtui pietismin periaatteita noudattaen.
Kalle Kajander
Kalle Kajander (14. maaliskuuta 1862 Hausjärvi – 3. joulukuuta 1928 Hausjärvi) oli hausjärveläinen kirjailija ja maanviljelijä.
Kajanderin isä oli rakennusmestari, maanviljelijä Kalle Kustaa (Karl Gustaf) Kajander ja äiti Beata Christina Backberg. Kajander kävi Helsingin Suomalaista Alkeisopistoa vuodesta 1873, kirjoitti ylioppilaaksi 1882 ja opiskeli yliopistossa vuoteen 1887. Koska hän ei osannut päättää, mitä alaa haluaisi opiskella, hän palasi Hausjärven kirkonkylään maanviljelijäksi 1890. Kotitilansa isäntänä Kajander toimi vuodesta 1893. Kajander kirjoitti artikkeleita "Päivälehteen" ja "Uuteen Suomettareen", muun muassa matkakirjeitä polkupyörämatkoilta Euroopasta ja sahayhtiöiden tilanostoista Savossa ja Karjalassa.
Kirjailijana Kajanderin tyyli oli hämäläisellä huumorilla höystetty realismi. Suomen Kirjailijaliitto valitsi Kajanderin kunniajäsenikseen 1922.
Vercingetorix
Vercingetorix (noin 82 eaa.–46 eaa.) oli gallialaisten arvernien päällikkö. Hän johti gallialaisten kapinaa roomalaisia vastaan 53 eaa.–52 eaa. Hänen nimensä merkitsee galliaksi "soturien kuningas" .
Vercingetorix kävi menestyksellisesti sissisotaa roomalaisia vastaan, ja onnistui tekemään vahinkoa Julius Caesarin huoltoyhteyksille. Hän myös houkutteli ovelasti roomalaiset taisteluun maastossa, joka oli epäedullinen roomalaisten taktiikan kannalta. Vercingetorixin huomattavimpia voittoja oli Gergovian (nykyisin Clermont-Ferrand) mäkilinnoituksen puolustus Caesarin joukkoja vastaan. Caesar kertoo kirjassaan "Gallian sota" kuinka Vercingetorix yhdisti gallialaiset kapinaan roomalaisia vastaan.
Tätä voittoa seurasi kuitenkin tappio, kun gallialaisten vastahyökkäys falangeilla roomalaisten kimppuun epäonnistui. Vercingetorixin oli sen jälkeen vetäydyttävä turvaan linnoitettuun Alesian kaupunkiin. Caesar piiritti Vercingetorixia ja tämän joukkoja Alesian kaupungissa, ja lopulta Vercingetorixin oli antauduttava. Luultavasti hänet surmattiin Tullianumin vankilassa kuristamalla vuonna 46 eaa., sen jälkeen kun häntä oli esitelty Rooman kansalle Caesarin Gallian triumfin yhteydessä.
Vercingetorixista kertoo elokuva "Taistelu Galliasta" (2001).
Luettelo puhekoodekeista
Alla olevassa taulukossa on lueteltu yleiseisiä käytössä olevia puhekoodekkeja.
Epäinhimilliset
Epäinhimilliset () ovat Marvelin universumiin kuuluva kansa, supervoimainen rotu, joka on syntynyt Kriiden tehtyä heillä tieteellisiä kokeita altistamalla nämä mutageeniselle terrigeenikristalleista eristetylle terrigeenisumulle, mikä antoi koekappaleille yliluonnollisia voimia, mutta aiheutti myös pysyviä epämuodostumia. Sarjakuvat ovat pääosin keskittyneet Epäinhimillisten kuningasperheeseen (). Kansan loivat Stan Lee ja Jack Kirby. Epäinhimillisten ensiesiintyminen tapahtui amerikkalaisen "Fantastic Four" -lehden numerossa 45 (joulukuu 1965), vaikka Gorgon ja Meduusa olivatkin näyttäytyneet jo aikaisemmissa tarinoissa.
Epäinhimillisten ulkomuoto on vaihteleva; Ben Grimm toteaakin kerran, että ”kaksipäinen lapsi on tässä porukassa täysin normaali!”
Epäinhimilliset asuivat ennen Himalajalla kaupungissaan Attilassa (esiintynyt myös alkuperäisellä nimellään Attilan). Sittemmin saastuneen ilman vuoksi he muuttivat Kuuhun niin sanotulle Siniselle alueelle Ihmenelosten Reed Richardsin avustuksella.
Epäinhimillisillä on sittemmin ollut satunnaisesti omiakin tarinoita, mutta suurta suosikkia heistä ei ole tullut koskaan. Edelleenkin epäinhimilliset esiintyvät toisinaan muiden Marvel-sankarien mukana näiden seikkailuissa.Useimmat epäinhimilliset käyvät heti syntymänsä jälkeen läpi mutageenikäsittelyn eli heidät asetetaan terrigeenisumujen vaikutuksen alle; tarkoituksena on vähin erin pyrkiä kumoamaan alkuperäinen mutaatio ja tehdä heistä tavallisia ihmisiä. Se, säilyvätkö yli-inhimilliset voimat vai eivät, on tässä prosessissa toisarvoista: tärkeintä on poistaa mutaation tuomat ruumiinosien kuten pään ja raajojen epämuodostumat.
Toistaiseksi näyttää siltä että, tässä on onnistuttu vain Lunan kohdalla. Jotkut epäinhimilliset, malliesimerkkinä Karnak, on koemielessä jätetty ilman mutageenikäsittelyä.
Epäinhimillisiä on useita satoja, ehkä jopa tuhansia. Kuninkaallisen perheen ulkopuolelta ei ole muita esiintynyt ja nimetty kuin kerran tai pari. Yksi tällainen Maximuksen joukkio taisteli pariin kertaan Hulkia vastaan.
Meduusa ja Kristalli ovat molemmat olleet Ihmenelosten jäseniä tilapäisesti. Kristalli on ollut Kostajissakin. Meduusan ensiesiintyminen oli Ihmenelosten vastustajien Kauhunelosten jäsenenä.Maaliskuussa 2011 raportoitiin Marvelin kehittävän elokuvaa Epäinhimillisten kuningasperheestä. Stan Lee raportoi marraskuussa 2012 elokuvan olevan kehityksessä. Elokuussa 2014 Marvelin raportoitiin edenneen Epäinhimilliset-elokuvan kehittämisessä ja alustavan käsikirjoitusluonnoksen teki Joe Robert Cole. Marvel Studios ilmoitti lokakuussa 2014 Marvel Cinematic Universen kolmanteen vaiheeseen kuuluvan elokuvan "Inhumans" ensi-illaksi 2. marraskuuta 2018. Myöhemmin ensi-iltaa siirrettiin ja uudeksi päivämääräksi ilmoitettiin 12. heinäkuuta 2019. Huhtikuussa 2016 elokuva poistettiin Marvelin julkaisuaikataulusta, vaikka sitä ei ollut peruutettu.
Mana Mana
Mana Mana oli vuonna 1986 perustettu suomalainen punk- ja metallivaikutteista raskasta rockia esittänyt yhtye, joka tunnetaan äärimmäisen synkistä sanoituksista ja raskaista kitaravalleista. Yhtyeen varsinainen ura päättyi laulaja-kitaristi Jouni Mömmön kuolemaan lääkkeiden yliannostukseen vuonna 1991. Tätä ennen yhtye oli ehtinyt julkaista ainoastaan yhden pitkäsoiton, "Totuus palaa" (1990). Kitaristi Otra Romppanen kokosi Mömmön muistiinpanojen pohjalta vielä levyn "Murheen laakso" vuonna 2000.
Jouni Mömmö ja Otra Romppanen perustivat Mana Manan vuonna 1986 Joensuussa. Aluksi miehet työstivät mm. kappaleita "Maria Magdalena" ja "Vaarallista", jotka Mömmö oli tehnyt entiselle yhtyeelleen Silmienvaihtajille.
"Totuus palaa" -levy äänitettiin vuonna 1989 viidessä päivässä ja ilmestyi vuonna 1990. Samana vuonna yhtye teki linjapäätöksen, ettei anna haastatteluja eikä julkaise promokuvia.
"Totuus palaa" herätti jonkin verran huomiota ulkomailla, ja yhtye aloitti levyn englanninkielisen version äänitykset vuonna 1991. Työ jäi kuitenkin kesken, sillä lauluosuuksien äänitys epäonnistui skitsofreniasta kärsineen Mömmön ajauduttua pahasti omiin maailmoihinsa. Jouni Mömmö kuoli 26. lokakuuta 35-vuotiaana.
Mana Mana soitti useita keikkoja Mömmön kuoleman jälkeen. Laulajina näillä keikoilla toimivat Kimmo "Kaltsu" Kuosmanen ja Sami Tiilama.
Vuonna 1998 Otra Romppanen alkoi työstää julkaisukuntoon kappaleita Mömmöltä jääneiden neliraitademojen, treenikämppänauhoitusten ja biisipäiväkirjojen pohjalta. Riemu-levy-yhtiö julkaisi kappaleet "Murheen laakso" -nimisenä levynä kaksi vuotta myöhemmin. Yhtye teki myös pienen kiertueen levyn julkaisun kunniaksi.
Vuoden 2001 syksyllä Mana Mana soitti viimeisen virallisen keikkansa Helsingin Tavastialla. Keikka nauhoitettiin ja sen parhaiten onnistuneet raidat julkaistiin kolme vuotta myöhemmin "Kuolla elävänä" -livelevynä. Yhtyeestä otettiin hajoamisen kunniaksi myös ensimmäiset promokuvat.
Virallisen lopettamisensa jälkeen yhtyeen entiset jäsenet ovat esittäneet Mana Manan musiikkia Murheenlaakso-nimellä.
Käytöskukka
Käytöskukka (alun perin Hinku ja Vinku) on Heikki Partasen tekemä suomalainen 13-osainen pala-animaatiosarja, joka valmistui vuosina 1967–1968. Jokainen jakso kestää noin viisi minuuttia. Sittemmin sitä on esitetty useita kertoja muun muassa Pikku Kakkosessa ja se on noussut klassikon asemaan suomalaisten lastenohjelmien sarjassa.
Käytöskukan päähenkilöt ovat harmaa kotiporsaanpoikanen Hinku, jonka tunnusmerkkinä on pieni saparo ja musta piikkiporsaanpoikanen Vinku, jolla on kärsässä pieni piikki. Usein esiintyvä hahmo on myös kiukkuinen Suursyömäri, joka syö kaiken eteensä osuvan. Käytöskukan idea on opettaa lapsille käytöstapoja. Jokaisella jaksolla on oma teemansa, kuten "ylpeys", "huomaavaisuus", "laiskuus" tai "turhamaisuus". Jokin sarjan hahmo, yleensä Suursyömäri tai jokin kertakäyttöinen sivuhahmo, käyttäytyy esimerkiksi laiskasti tai turhamaisesti, mutta saa kokea käytöksensä karvaat seuraukset. Lopussa kertoja lausuu tarinan opetuksen.
Käytöskukkaa edelsi Partasen vuonna 1964 toteuttama neliminuuttinen ja mustavalkoinen animaatio "Hinku ja Vinku: Suursyömäri", jossa ei ollut lainkaan kerrontaa. Elosalama Oy tuotti vuonna 1964 Yleisradiolle 13-osaisen mustavalkoisen "Hinku ja Vinku" -sarjan, jota seurasi 1965–1968 FJ-Filmin tuottama 13-osainen värillinen "Käytöskukka"-sarja. Partanen käsikirjoitti, ohjasi ja kuvasi "Käytöskukka"-animaatiot itse. Idean kehittäjäksi on kreditoitu Heikki Aarva. Jaksojen kertojana toimi Risto Pyörälä. "Käytöskukka" on palkituimpia suomalaisia lyhytelokuvia. Se palkittiin vuonna 1967 Valtion elokuvapalkinnolla ja kirkon elokuvapalkinnolla, minkä lisäksi se sai palkinnot Moskovassa ja Gottwaldovissa. Partanen sai sarjasta myös Jussi-patsaan vuonna 1967. Partanen teki vielä vuonna 1984 yhden Hinku ja Vinku -animaation, "Hinku ja Vinku – Aavikon mörkö".
Morlokit
Morlokit ovat kirjailija H. G. Wellsin vuonna 1895 kirjoittamassa tieteisromaanissa "Aikakone" esiintyvä tulevaisuudessa elävä kuvitteellinen laji, jotka muistuttavat apinan asteelle taantuneita ihmisiä. Morlokit ovat ihmismäisiä olentoja, joilla on turkki eivätkä ne käytä vaatteita. Morlokit elävät maan alla ja käyttävät ravinnokseen maan päällä elävää toista ihmismäistä lajia, eloita. Morlokit ovat herkkiä valolle ja nousevat maan päälle vain yöaikaan. Morlokit pitävät toiminnassa suunnattomia koneita, jotka ylläpitävät maan päällä paratiisimaisia oloja eloita varten. Romaanin päähenkilö päättelee, että nykyhetkessä vallitsevat luokkaristiriidat ovat tulevaisuudessa johtaneet siihen, että evoluutio on saanut ihmislajin jakautumaan kahdeksi eri lajiksi: morlokit ovat kehittyneet työväenluokasta ja eloit porvaristosta. Molemmat ovat taantuneet henkisesti, jolloin eloista on tullut lapsellisia ja avuttomia, morlokeista puolestaan brutaaleja ja julmia.
Morlokit esiintyvät myös Aikakoneen elokuvaversiossa ja muussakin fiktiossa, esimerkiksi Marvel-universumissa, jossa morlokit ovat maanalaisessa maailmassaan asuva mutanttirotu.
Atomic Swing
Atomic Swing on ruotsalainen vuonna 1992 perustettu pop-yhtye, joka levytti 1990-luvulla kolme albumia 1960-luku-vaikutteista musiikkia. Yhtyeen suurimmat hitit olivat ensimmäisellä levyllä olleet "Stone Me into the Groove" ja "Smile".
Yhtye hajosi toukokuussa 1997, minkä jälkeen laulaja/lauluntekijä Niclas Frisk on tehnyt yhteistyötä muun muassa Nina Perssonin ja James Ihan kanssa. Suurta underground-suosiota nauttinut yhtye teki comebackin vuonna 2006 albumillaan Broken Habanas
Versailles’n palatsi
Versailles’n palatsi () sijaitsee Versailles’ssa Pariisin lounaispuolella. Se rakennettiin alun perin kuningas Ludvig XIII:n metsästyslinnaksi. Ensimmäiset rakennukset pystytettiin vuonna 1624. Nykyisen muotonsa palatsi on saanut lukuisten laajennusten ja muutosten jälkeen. Niistä merkittävimmät tehtiin vuosina 1661–1688, jolloin muovautui Ludvig XIV:n nimellä tunnettu barokkityyli. Uudistusta johtivat Louis Le Vau, François d’Orbay, Jules Hardouin-Mansart ja Robert de Cotte. Linnan sisustus on Charles Le Brunin käsialaa, ja kuuluisat puutarhat perustuvat André Le Nôtren suunnitelmiin.
Versailles’n palatsi on yksi Euroopan suurimmista ja loisteliaimmista palatseista. Se toimi vuodesta 1682 alkaen aina vuoden 1789 vallankumoukseen asti runsaat sata vuotta Ranskan kuninkaiden ja hovin asuntona. Tuolloin palatsin alueella asui useita tuhansia ihmisiä, ja siitä muodostui Ranskan kulttuurin ja politiikan keskus. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen sen kuuluisassa peilisalissa allekirjoitettiin Versailles’n rauhansopimus. Palatsi ja sitä ympäröivä puisto ovat kuuluneet Unescon maailmanperintöluetteloon vuodesta 1979.
Versailles’n palatsin rakentaminen tuli erittäin kalliiksi. Palatsin viereen rakennettiin näyttävä puisto. Sen suihkukaivoihin ja keinotekoisiin putouksiin saatiin vesi vedennostolaitoksesta. Vesilaitteisiin tarvittiin päivittäin yhteensä noin kuusi miljoonaa litraa vettä. Myös puiston muut laitteet ja taideteokset olivat kalliita. Puistoon oli sijoitettu muun muassa useita antiikin jumaluuksia esittäviä patsaita, joille oli veistetty kuninkaallisten tai muiden korkea-arvoisten hovin jäsenten kasvonpiirteet. Ylellisistä yksityiskohdista huolimatta palatsissa ei ollut mainittavaa lämmitysjärjestelmää, joten se oli talviaikaan erittäin kylmä asua. Palatsissa ei ollut riittävästi vessoja, ja ihmiset jopa tekivät tarpeitaan käytäville.
Ranskan viimeinen kuningas Ludvig Filip teki vuonna 1833 aloitteen, joka lakkautti palatsin aseman kuninkaallisena asuntona ja teki siitä Ranskan historian museon. Muutostöiden jälkeen Versailles avattiin uudessa tehtävässään 10. kesäkuuta 1837. Nykyisin palatsi, sen puutarhat, museot ja puistot muodostavat yhden Ranskan suosituimmista matkailukohteista. Palatsin viimeisin laaja ja monivaiheinen restaurointityö ”Projet du Grand Versailles” aloitettiin loppuvuonna 2003, ja sen arvioidaan päättyvän vuonna 2020. Hankkeen ensimmäisessä vaiheessa restauroitiin arkkitehti Jules Hardouin-Mansartin luoma Peilisali, joka valmistui ensimmäistä kertaa kokonaan uudelleen alkuperäiseen asuunsa saatettuna vuonna 2007.
Lohikäärme Justus
Lohikäärme Justus on suomalainen, Tuula Pukkilan vuosina 1982–1984 tekemä ja Lea Himbergin käsikirjoittama vaha-animaatiosarja, jota on esitetty lastenohjelma Pikku Kakkosessa. Sarjassa on kahdeksan jaksoa, minkä lisäksi vuosina 1988–1989 valmistui viisiosainen jatkosarja "Lohikäärme Justus maailmalla". Sarjan kertojina ovat Erkki Thil ja Riitta Räty. Musiikin sävelsi Lucjan Czaplicki.
Justus on ystävällinen pieni lohikäärme joka juttelee kukille. Lopussa Justus oppii lentämään.
Sarjan tuotti Pertti Moberg. Lavastuksesta vastasi Minna Pukkila ja leikkauksesta Terttu Ranta.
Karel Čapek
Karel Čapek ['karel 'tšapek] (9. tammikuuta 1890 Malé Svatoňovice, Böömi, Itävalta-Unkari — 25. joulukuuta 1938 Praha, Tšekkoslovakia) oli 1900-luvun merkittävimpiä tšekkiläisiä kirjailijoita. Čapek kirjoitti nykynäkökulmasta katsoen scifi-vivahteisia kertomuksia, joille oli ominaista pisteliäs satiiri. Čapek esitteli sanan robotti näytelmässään "R.U.R", jonka hän kirjoitti vuonna 1920 ja jonka ensiesitys oli Prahassa 1921.
Čapekia on usein pidetty tieteiskirjailijana, mutta hän vertautuu paremmin aikansa nimiin, kuten George Orwelliin ja Aldous Huxleyyn, jotka kirjoittivat valtavirtakirjallisuutta tieteiskirjallisuuden kaavussa, kuin myöhempiin Isaac Asimovin ja Arthur C. Clarken tapaisiin varsinaisiin tieteiskirjailijoihin. Suuri osa Čapekin töistä käsittelee monia nykymaailman mullistavia keksintöjä ja kehityslinjoja, jotka olivat nähtävissä jo 1900-luvun alkupuolella. Näihin lukeutuvat muun muassa massatuotanto, ydinaseet ja ihmisen ulkopuolinen äly, joka ilmenee Čapekin teosten roboteissa ja älykkäissä salamantereissa.
Čapekia pelottivat nähtävillä olleet yhteiskunnalliset epäkohdat, diktatuurit, väkivalta ja suuryhtiöiden kasvava valta. Erityisesti Čapekia huolestutti 1930-luvulla natsi-Saksan diktatuuri mutta myös kommunismi. Nämä kaikki nivoutuvat yhteen Čapekin ehkä tunnetuimmassa romaanissa "Salamanterisota" (1936), joka sisältää paikoin hyvinkin synkkää satiiria.
Sodan jälkeen Tšekkoslovakian kommunistihallinto hieman vastahakoisesti hyväksyi Čapekin tuotannon, koska häntä pidettiin kansallissosialismin vastustajana.
Čapek opiskeli filosofiaa Prahassa, Berliinissä ja Pariisissa, ja asettui Prahaan vuonna 1917 missä hän työskenteli kirjailijana ja lehtimiehenä. Vuosina 1907-1920 hän teki kirjoja yhdessä taiteilijaveljensä Josefin kanssa.
Čapek ei kelvannut sotapalvelukseen selkärankareuman takia. Hän työskenteli ensimmäisen maailmansodan aikana museossa. Saksan tunkeutuminen Tsekkoslovakiaan vuonna 1938 oli vakava isku natseja ja sotaa vastustaneelle Čapekille. Hän pakeni Stržiin kirjoittamaan viimeistä kirjaansa, mutta kuoli Prahassa jouluna 1938. Josef-veli lähetettiin Saksaan keskitysleirille ja hän kuoli Bergen-Belsenissä huhtikuussa 1945.
Čapekille ehdotettiin Nobelin kirjallisuuspalkintoa useita kertoja 1930-luvulla.
Jukka Tarkka
Jukka Tapio Tarkka (s. 7. syyskuuta 1942 Tampere) on suomalainen valtiotieteen tohtori ja entinen Nuorsuomalaisten kansanedustaja.
Jukka Tarkka kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1961 Kallion yhteiskoulusta, minkä jälkeen hän opiskeli poliittista historiaa Helsingin yliopistossa. Valtiotieteen tohtoriksi hän väitteli vuonna 1977 aiheenaan Suomen sotasyyllisyysoikeudenkäynti.
Tarkka toimi Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) johtajana vuosina 1980–1984, Kustannusosakeyhtiö Otavan kirjallisena johtajana 1985–1988 ja Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n varatoimitusjohtajana vuosina 1988–1995. Näiden lisäksi hän on toiminut muun muassa tiedottamistehtävissä eri yhtiöissä.
Tarkka valittiin eduskuntaan vuoden 1995 vaaleissa Nuorsuomalaisten listoilta. Hän oli Risto E. J. Penttilän ohella toinen puolueen kahdesta kansanedustajasta. Puolue ei selvinnyt enää vuoden 1999 eduskuntavaalien yli. Kansanedustajana hän keskittyi erityisesti EU-asioihin ja yrittäjyyden edistämiseen.
Tarkka toimii nykyään vapaana kolumnistina ja kommentaattorina. Tarkka on esittänyt monia puheenvuoroja kannattamastaan Suomen Nato-jäsenyydestä.
Jukka Tarkka on kirjallisuuskriitikko Pekka Tarkan veli. Heidän isänsä oli Suomen setlementtiliiton pitkäaikainen pääsihteeri Topi Tarkka ja isoisänsä Setlementtiliiton perustajiin kuulunut Sigfrid Sirenius.