hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kalpa
Kalpa (ransk. épée) on urheilulaji, jossa otellaan yksi vastaan yksi kalpa-nimisellä miekalla. Kalpa on pistomiekka, joten sillä saa pisteen ainoastaan pistämällä vastustajaa. Kahdesta muusta miekkailun olympialaislajista myös floretti on pistomiekka kun taas säilä on lyömämiekka. 
Kalvan hyväksytty osuma-alue on on koko keho. Ottelualue on muiden lajien tapaan 14 x 1,5–2 metrin suuruinen.
Kalpamiekkailu on yksinkertaisin laji seurata sillä se, joka pistää ensimmäisenä voittaa pisteen. Sopimusaseilla floretilla ja säilällä piston hyväksyminen riippuu myös siitä, kumpi hyökkäsi ensin tai torjui hyökkäyksen onnistuneesti ja jatkoi vastapistolla. Kalvalla kaksoispistot eli pistot, joissa molemmat miekkailijat osuvat toisiinsa samanaikaisesti, ovat sallittuja. Kaksoispisto eli ns. "tuplapisto" rekisteröityy, jos miekkailijat saavat toisiinsa piston 40 millisekunnin sisällä.
Nykyaikaisissa olympialaisissa laji on ollut mukana vuodesta 1900 alkaen. Kalpamiekkailu kuuluu osana myös nykyaikaisen viisiottelun kilpailuohjelmaan. Nykyaikaisessa 5-ottelun miekkailussa otellaan yhteen pistoon ja siinä ei hyväksytä kaksoispistoja. Kalpamiekkailu kuuluu osana myös ilmailu 5-ottelun kilpailuohjelmaan.
Kalpa on ennen vanhaan tarkoittanut erilaisia miekkoja, yleensä sapelia tai lyömämiekkaa. Nykyisin kalvaksi kutsutaan modernisoitua pistomiekkaversiota kaksintaistelumiekasta.
Kalvan terä on maksimissaan 90 cm pitkä ja ase painaa noin 770 grammaa. Florettiin verrattuna kalpa on raskaampi, siinä on jäykempi, poikkileikkaukseltaan V:n muotoinen terä ja sen alumiininen väistinlevy ("kello" eli "kokilli") on suurempi. Kuten muissakin miekoissa, koko ase on maadoitettu, eikä siihen osuneita pistoja rekisteröidä.
Pisto rekisteröidään kalvan kärjessä olevalla metallisella painokatkaisijalla, joka on yhteydessä merkinantolaitteeseen. Painokatkaisimen ison jousen tulee kannattaa 750 gramman paino rekisteröimättä pistoa. Lisäksi painokatkaisimen kärkiosan ja kärkihylsyn väliin tulee jäädä 1,5 mm tyhjää tilaa. Kärkiosa ei saa rekisteröidä pistoja, jos kärkiosan ja kärkihylsyn väliin jää vähemmän kuin 0,5 mm tilaa. Nämä säädöt tarkistetaan kilpailuissa jokaisen ottelun alussa tarkoitukseen varatulla puntilla ja rakotulkilla.
Floretti
Floretti () on urheilulaji, jossa otellaan yksi vastaan yksi floretti-nimisellä miekalla. Floretti on pistomiekka, joten sillä saa pisteen ainoastaan pistämällä vastustajaa. Kahdesta muusta miekkailun olympialaislajista myös kalpa on pistomiekka, kun taas säilä on lyömämiekka.
Floretin sallittu osuma-alue on vastustajan torso. Ottelualue on muiden lajien tapaan 14 x 1,5–2 metrin suuruinen.
Jos osuma osuu muualle kuin osuma-alueelle, ottelu keskeytetään, mutta pistettä ei anneta. Florettimiekkailussa on käytössä etuoikeussääntö. Etuoikeuden voi saada hyökkäämällä ensin tai torjumalla vastustajan hyökkäyksen. Jos kumpikin miekkailija osuu samanaikaisesti toisiinsa, niin pisteen saa miekkailija, jolla oli etuoikeus. Jos kumpikin miekkailija aloitti hyökkäyksen samanaikaisesti, pistettä ei anneta kummallekaan. Jos torjuntaan käytetään vapaata kättä, tuomitaan vastustajalle yksi piste.
Sana floretti tulee ranskan kielen sanasta "refouler". Floretti kehitettiin Ludvig XIV:n hovissa 1600-luvulla. Se oli aikaisempia aseita kevyempänä sopivampi miekkailun harjoitteluun ja sen päässä oli terävän kärjen sijasta nuppi. Samoin se oli lyhyempi kuin nykyään käytetty floretti. Floretti oli mukana ensimmäisissä moderneissa olympialaisissa Ateenassa 1896. Vain vuoden 1908 Lontoon olympialaisissa florettimiekkailu ei ole ollut mukana olympialaisissa. Naiset ovat saaneet osallistua olympialaisissa miekkailuun Pariisin olympialaisista 1924 lähiten. Vuonna 1955 esiteltiin sähköinen pistelasku florettimiekkailuun.
Floretti on hyvin ohut ja kevyt pistomiekka, jota on alun perin käytetty miekkailun harjoittelemisessa.
Floretteja saa sekä ilman sähköä tai sähköistettynä. Ilman sähköä olevia miekkoja käytetään lähinnä harjoittelussa. Useat kilpailut vaativat miekkailijoiden käyttävän sähköistettyjä miekkoja. Floretin maksimipaino on 500 grammaa ja maksimipituus 110 cm. Terän pituus saa olla korkeintaan 90 cm. Terän reunat ovat pyöristetty, jotta sillä ei voida leikata tai viiltää. Otellessa terän pitää olla mahdollisimman suora: yhden senttimetrin käyryys sallitaan. Miekan kuuluu joustaa 5,5-9,5 cm, kun 3 cm päähän nupista laitetaan 200 gramman paino. Terän ja kahvan välissä olevan kokillin halkaisija on 12 cm. Jotta miekan kärjessä oleva nuppi painuu pohjaa, vaadittavan massan pitää olla 500 g (5 N).
Säilä
Säilä () on urheilulaji, jossa otellaan yksi vastaan yksi säilä nimisellä miekalla. Säilä on lyömämiekka, jolla saa pisteen myös vastustajan sivaltamisesta. Kaksi muuta miekkailun olympialaislajia kalpa ja floretti ovat pelkästään pistomiekkoja. Säilämiekkailussa hyväksytty osuma-alue on vastustajan vyötäröstä ylöspäin. Ottelualue on muiden lajien tapaan 14 x 1,5–2 metrin suuruinen.
Säilä-miekka on nykyaikainen versio klassisesta pohjoisitalialaisesta kaksintaisteluissa käytetystä miekasta. Säilä on kalvan tavoin muokattu urheiluvälineeksi aseesta, jolla historiassa taisteltiin sodassa.
Säilä tarkoittaa paitsi koko miekkaa, myös miekan yhtenäistä perusosaa, jonka muodostavat terä ja ruoto ilman niihin kiinnitettyjä väistintä, kourainta, pontta ja ponnen alusta tai muita lisäosia kuten rysty- ja väistökaaria, väistörenkaita tai kelloa eli kokillia.
"Säilä" on omaperäinen suomalainen sana, joka on sukua sanalle "säle". Suomalaisista miekkailuseuroista yhdellä on "säilä" nimessään: Saimaan Säilät, Lappeenranta. Parhaiten 2000-luvulla säilämiekkailussa on kuitenkin menestynyt Tapanilan Erän miekkailujaosto. Vuodesta 2012 lähtien Vantaalla on toiminut vain säilämiekkailuun erikoistunut miekkailuseura Säiläklubi ry.
"Säilä" oli ruotujakolaitoksen aikana myös kohtalaisen tavallinen sotamiehen nimi. Kun ruotusotamies värväytyi, ruotsalaiset upseerit antoivat hänelle suomalaisen alkuperäisnimen tilalle uuden ruotsinkielisen. Säilä eli ruotsiksi "Klinga" oli hyvin suosittu. Klinga- ja Säilä-nimisiä sukuja elää Suomessa edelleen.
Jada Pinkett Smith
Jada Pinkett Smith (oik. Jada Koren Pinkett, s. 18. syyskuuta 1971 Baltimore, Maryland, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hänen vanhempansa ovat Robson Pinkett Jr. (s. 1952 - k. 2010) ja Adrienne Banfield-Norris. Pinkett Smith opiskeli Baltimoren taidekoulussa tanssia ja koreografiaa ja ryhtyi näyttelijäksi. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa "Matrix Reloaded" ja "Matrix Revolutions" Nioben roolissa, ja hän näyttelee myös Maria Mercedes ”Fish” Mooneya televisiosarjassa Gotham.
Taidekoulussa Pinkett Smith tutustui Tupac Shakuriin ja he pysyivät läheisinä ystävinä Shakurin kuolemaan saakka. Vuonna 2017 Shakurista julkaistiin elämäkertaelokuva "All Eyez on Me," jossa Katerina Graham esitti Pinkett Smithiä. Pinkett Smith syytti elokuvan vääristelevän hänen suhdettaan Shakuriin.
Pinkett Smith on ollut naimisissa näyttelijä Will Smithin kanssa vuodesta 1997. Hän tapasi Smithin "Bel-Airin prinssi" -komediasarjan kuvauksissa. Heillä on kaksi lasta, Jaden Smith ja Willow Smith.
Hänellä on myös oma naisten vaatemallisto "Maja".
Ian McKellen
Sir Ian Murray McKellen (s. 25. toukokuuta 1939 Burnley, Lancashire, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Hänen roolinsa käsittävät kaikkea Shakespearen näytelmistä menestyneisiin toimintaelokuviin. Ian McKellen tunnetaan myös homoseksuaalien oikeuksien puolustajana. Hän on yksi harvoista kansainvälisistä suurista tähdistä, joka on avoimesti homoseksuaali.
McKellen syntyi Burnleyssä Lancashiressa. Hän aloitti näyttelemisen nuorena teatterissa tekemällä Shakespeare-tulkintoja näyttämöllä. Hän alkoi esiintyä 1960-luvulta alkaen elokuvissa ja televisio-ohjelmissa ja saada 1970-luvusta lähtien merkittäviä rooleja. Hän alkoi esiintyä 1990-luvulta lähtien yhdysvaltalaisissa elokuvissa.
McKellenin kenties tunnetuin roolihahmo on Gandalf "Taru sormusten herrasta" -elokuvatrilogiassa, joka pohjautuu J. R. R. Tolkienin kirjoittamaan fantasiaromaaniin. Hän ei ollut lukenut romaania ennen elokuvatrilogiaa, joten ohjaaja Peter Jackson laittoi hänet lukemaan sen. McKellen esittää Gandalfia myös "Hobitti"-elokuvatrilogiassa (2012–2014). Toinen hyvin tunnettu McKellenin esittämä roolihahmo on "Ryhmä-X"-supersankarisarjakuvassa esiintyvä superroisto Magneto, jota hän esitti Bryan Singerin ohjaamissa toimintaelokuvissa "X-Men" ja "X-Men 2" sekä Brett Ratnerin ohjaamassa kolmannessa osassa "". Vuonna 2006 valmistuneessa "Da Vinci -koodissa" McKellen näyttelee eksentristä Sir Leigh Teabingiä. McKellen on esiintynyt myös Pet Shop Boysin musiikkivideossa ”Heart” vuonna 1988 esittäen Draculaa.
McKellen aateloitiin vuonna 1990. Hän on kasvissyöjä. Hän on voittanut myös useita palkintoja teatteri- ja elokuvaesiintymiensä ansiosta. Hän sai joulukuussa 2007 Kunniaritarien ritarikunnan jäsenyyden. Ritarikuntaan pääsee kerrallaan vain 65 jäsentä monarkin lisäksi.
Johann Christian Bach
Johann Christian Bach (5. syyskuuta 1735 Leipzig – 1. tammikuuta 1782) oli saksalainen säveltäjä. Hän oli säveltäjä Johann Sebastian Bachin ja hänen toisen vaimonsa Anna Magdalenan nuorin poika.
J. C. Bach opiskeli musiikkia aluksi isänsä Johann Sebastian Bachin johdolla. Isän kuoltua vuonna 1750 J. C. Bachia alkoi opettaa hänen veljensä Carl Philipp Emanuel Bach Berliinissä. Vuonna 1754 J. C. Bach muutti Milanoon Italiaan, jossa hän alkoi opiskella kontrapunktia Giovanni Battista Martinin johdolla. Italiassa J. C. Bach sävelsi oopperoita (kaikkiaan 11) ja toimi Milanon tuomiokirkon urkurina vuodesta 1760. Hän sävelsi tänä aikana muun muassa kaksi messua, requiemin ja Te Deumin ja lopulta kääntyi katoliseen uskoon.
Vuonna 1762 Johann Christian kutsuttiin Lontooseen, missä hän vietti lopun elämäänsä. Hän oli kahdenkymmenen vuoden ajan Englannin kuuluisin säveltäjä, joka sävelsi Lontoon King’s Theatren oopperoita sekä järjesti orkesterikonsertteja. Hän toimi myös kuningatar Charlotten musiikinopettajana.
Hänen sävellyksensä ovat tyyliltään galantteja, elegantteja ja melodiarikkaita. Ensimmäisen Lontoon vuotensa aikana Johann Christian tutustui W. A. Mozartiin, joka opiskeli Johann Christianin oppilaana piano- ja orkesterimusiikkia. Johann Christian Bach kuoli köyhänä ja hänet haudattiin Lontooseen St Pancras Old Churchin hautuumaalle. ”Menetys musiikin maailmalle” Mozart kirjoitti kirjeessään isälleen Leopoldille Johann Christian Bachin kuolemasta.
Delatiivi
Delatiivi on suomen kielessä adverbisija, joka ilmaisee liikettä jostakin pois. Sen käyttö rajoittuu pieneen joukkoon pronomineja,
Delatiivin pääte on yksikössä -alta/-ältä; monikkomuotoja ei käytetä.
Unkarin kielessä delatiivi on produktiivinen ulkopaikallissija, joka vastaa yleensä suomen ablatiivia, joskus elatiivia. Pääte on "-ról", -"ről".
Distributiivi
Distributiivi on suomen kielessä adverbisija, joka kuvaa toistuvaa tai kaikkiin kohdistuvaa toimintoa. Sen käyttö rajoittuu pieneen joukkoon substantiiveja, adjektiiveja ja numeraaleja. Distributiivin pääte on "-ttain/-ttäin" sekä yksikössä että monikossa. Yksikkömuotoja käytetään hyvin harvoin.Unkarin kielessä distributiivin pääte on "-nként", jota edeltää tarvittaessa sidevokaali, takavokaalisissa sanoissa "-o/-a", etuvokaalisissa "-e/-ö".
Sublatiivi
Sublatiivi on suomen kielessä adverbisija, joka ilmaisee liikettä jonnekin. Sen käyttö rajoittuu pieneen joukkoon pronomineja. Sublatiivin pääte on yksikössä -alle tai -nne. Monikkomuotoja ei käytetä.
Unkarin kielessä sublatiivi on produktiivinen ulkopaikallissija, joka vastaa yleensä suomen allatiivia tai postpositiota 'päälle', joskus myös illatiivia. Sublatiivin pääte on "-ra/-re".
Superessiivi
Superessiivi on sijamuoto.
Unkarin kielessä superessiivi on produktiivinen sijamuoto. Sen pääte on vartalosta riippuen "-n/-on/-en/-ön." Merkitys on useimmiten 'jonkin päällä', joskus se vastaa suomen inessiiviä.
Superessiivin on esitetty esiintyvän suomen kielessä adverbisijana, joka ilmaisee jossakin tietyssä paikassa olemista. Superessiivin käyttö rajoittuu pieneen joukkoon pronomineja. Superessiivin pääte on yksikössä -alla/-ällä. Monikkomuotoja ei käytetä.
Tuhoamisleiri
Tuhoamisleirit olivat natsi-Saksan toisessa maailmansodassa vuosien 1941–1942 aikana perustamia leirejä, jotka kehitettiin toteuttamaan etenkin natsien rotuopin mukaisten ali-ihmisten tuhoamissuunnitelmaa, ”lopullista ratkaisua”. Kuudella tuhoamisleirillä kaasutettiin hengiltä yli kolme miljoonaa ihmistä, enimmäkseen juutalaisia.
Aluksi saksalaiset surmasivat valloittamisensa alueiden juutalaisia ja muita ”ali-ihmisiä” ampumalla. Kun juutalaisten surmaaminen ampumalla oli osoittautunut epäkäytännölliseksi, saksalaiset alkoivat etsiä vaihtoehtoisia tappomenetelmiä. Juutalaisten tuhoamisen painopiste päätettiin siirtää miehitetystä Neuvostoliitosta Puolaan, jonne rakennettiin tuhoamisleirejä.
Syksyn 1941 ja kevään 1942 välillä Puolaan rakennettiin kuusi tuhoamisleiriä: Chełmno, Bełżec, Sobibór, Treblinka, Majdanek ja Auschwitz-Birkenau. Tuhoamisleireillä oli vain yksi tehtävä: saapuvien vankien välitön murhaaminen. Leireistä Auschwitz-Birkenau ja Majdanek toimivat lisäksi keskitysleireinä, joissa vankeja hyödynnettiin myös työvoimana.
Saatuaan leirit toimintakuntoon keskikesällä 1942 saksalaiset ryhtyivät haravoimaan koko hallitsemaansa maaperää ja kokoamaan juutalaiset yhteen miltei jokaisessa Euroopan maassa. Heidät koottiin usein ylikansoitettuihin ghettoihin tai työleireihin. Uhrit pakattiin ahtaisiin tavaravaunuihin yleensä ilman ruokaa ja vettä, ja heidät rahdattiin tappokeskuksiin. Matka saattoi kestää kaksikin viikkoa, ja moni kuoli jo matkalla. Perillä SS-vartijat koirineen ajoivat uhrit kaasukammioiden porteille. Uhrit riisuutuivat ja heidät pakotettiin ilmattomiin ja ikkunattomiin bunkkereihin. Kaasukammiot oli naamioitu suihkuhuoneiksi, ja useimmat uhrit eivät siksi vastustelleet vartijoita. Kun ihmiset olivat sisällä, Auschwitzissa ja Majdanekissa vartijat pudottivat kammioihin Zyklon B -tuholaismyrkyn syaanivetykiteitä, jotka höyrystyivät nopeasti ja tuottivat tappavaa kaasua. Muissa leireissä heidät tapettiin hiilimonoksidilla. Chełmnossa uhrit murhattiin kaasuvaunuissa, isojen pakettiautojen tavaratilassa, jonne auton pakokaasut johdettiin. Uhrien kuoltua vangeista muodostettu "Sonderkommandoryhmä" raahasi heidät polttouuneihin.
Chełmnossa murhattiin yhteensä vähintään 152 000 ihmistä. Bełżecissä surmattiin noin 600 000 juutalaista. Sobibórissa tapettiin 200 000 – 250 000 juutalaista. Treblinkassa kuoli 750 000 – 900 000 juutalaista. Majdanekissa surmattiin noin 180 000 ihmistä, joista 50 000 – 120 000 oli juutalaisia. Auschwitzissa surmattiin vähintään 1,1 miljoonaa ihmistä, mahdollisesti jopa 1,5 miljoonaa, joista juutalaisia oli 960 000.
Belzecistä, Sobiborista ja Treblinkasta onnistui pakenemaan kaikkiaan 300 vankia, joista lähes kaikki Treblinkan ja Sobiborin kapinoissa elokuussa ja lokakuussa 1943.
Natsit sulkivat Belzecin joulukuussa 1942 sekä Sobiborin ja Treblinkan marraskuussa 1943. Chelmnossa ja Auschwitzissa tapettiin vankeja vielä vuoteen 1944 asti. Auschwitzissa ja Majdanekissa oli yhä vankeja kun ne vapautettiin. Natsit purkivat Auschwitzia ja Majdanekia lukuun ottamatta kaikki leirit niiden lakkautuksen jälkeen ja maisemoivat alueet jälkiensä peittämiseksi. Myös Auschwitzin kaasukammiot purettiin.
Tapani III Suuri
Tapani III Suuri () syntyi 1433 ja hallitsi Moldovan ruhtinaskuntaa vuosina 1457–1504.
Tapani nousi valtaistuimelle serkkunsa Valakian ruhtinaan Vlad III Seivästäjän tukemana. Hän niitti elinaikanaan mainetta sitkeällä vastarinnallaan osmaneja vastaan ja sai paavi Sixtus IV:ltä lisänimen "Kristuksen soturi". Tapani III Suuri onnistui tasapainoilemaan suurten naapureittensa kanssa ja torjui muun muassa 1467 Unkarin kuninkaan Matias Corvinuksen valloitusyrityksen ja otti haltuunsa 1471 Valakian, joka oli ollut siihen asti osmaneilla.
Tätä ei Osmanien sulttaani Mehmed II sulattanut, vaan lähti sotaretkelle Moldovaan keväällä 1475. Suuressa taistelussa 1475 Vasluin kaupungin lähellä Tapani kukisti osmanijoukot, mikä pysäytti väliaikaisesti osmanien valloitushalut Balkanilla.
Vuonna 1484 Tapani joutui niin osmanien, Puolan kuin Unkarinkin hyökkäyksen kohteeksi. Moldova voitti Tapanin johtamana kaikki maahantunkeutujat, mutta heikentyi kuitenkin huomattavasti. Vuoden 1489 osmanien uusi sotaretki Moldovaan pakotti Tapanin liittoutumaan muodollisesti sulttaanin kanssa ja maksamaan veroa osmaneille.
Tapanin ansiot eivät kuitenkaan rajoitu vain sotakentälle. Hän perusti valtakuntaansa Moldovaan (joka hänen kuollessaan rajoittui Dnestrin ja Tonavan jokien, Mustanmeren ja Karpaattien välille) 44 luostaria, joista suurin osa on UNESCOn maailmanperintökohteita.
Tapani kuoli 1504, vuotta aikaisemmin hän alistui muodollisesti sulttaanin määräysvallan alle. Hänet on julistettu Romaniassa pyhäksi ja hän on yksi Romanian tärkeimmistä suojelupyhimyksistä. Hänet on haudattu Putanan luostariin Koillis-Romaniaan.
Bełżec
Bełżec (ääntyy ) oli yksi natsi-Saksan toisen maailmansodan aikaisista tuhoamisleiristä. Bełżec oli yksi operaatio Reinhardin kolmesta tuhoamisleiristä.
Bełżecin leiri sijaitsi Saksan miehittimässä Puolassa vajaa kilometri Bełżecin rautatieasemalta, lähellä nykyistä Puolan ja Ukrainan rajaa. Leiri oli toiminnassa vuoden 1942 ajan. Bełżecissä oli vuonna 1940 juutalaisten pakkotyöleiri, mutta tämä lopetti toimintansa lokakuussa 1940. Tässä leirissä olleet pakkotyöläiset rakensivat panssariesteitä ns. Otto-linjalle.
Bełżecin kolme kaasukammiota otettiin käyttöön 7. maaliskuuta 1942, jota pidetään myös operaatio Reinhardin aloituspäivänä. Ensimmäiset juutalaisuhrit tuotiin Lublinista ja Lvivistä. Uudet, isommat kaasukammiot rakennettiin kesällä 1942. Viimeiset juutalaiset tulivat leirille joulukuussa 1942. Leiri oli tehnyt tehtävänsä ja se suljettiin. Leirissä jatkettiin kuitenkin joukkohautojen tyhjennystä ns. operaatio 1005:n puitteissa. Viimeiset ruumiit hävitettiin ja uhrien jäännökset haudattiin uudelleen kesään 1943 mennessä. Natsit laskivat olemassa olevien leirien kapasiteetin riittävän loppujen juutalaisten tuhoamiseen.
Bełżecissä uskotaan kuolleen vähintään 434 508 ihmistä (Höflen sähke). Pääosin nämä olivat juutalaisia, osa oli romaneja ja puolalaisia. Vain muutaman juutalaisen tiedetään selvinneen Bełżecistä, tunnetuimmat heistä ovat Rudolf Reder ja Chaim Herszman. Selvinneiden pienestä määrästä johtuu luultavasti se, että leiri on varsin vähän tunnettu uhrien suuresta määrästä huolimatta.
Iguaanit
Iguaanit ("Iguana") on leguaanien suku, johon kuuluvat kaksi lajia ovat kotoisin Väli-Amerikasta.
Iguaanit ovat matelijoita. Suurimmat iguaaniyksilöt ovat olleet yli kahden metrin pituisia ja vanhimmat eläneet lähes kaksikymmenvuotiaiksi. Elämänsä alkuvuosina iguaani kasvaa nopeaan tahtiin.
Aikuinen iguaani elää vesistöjen varsilla kasvavissa puissa. Häirittynä se saattaa pudottautua veteen ja sukeltaa piiloon rantakasvillisuuden sekaan. Nuoret yksilöt elävät enemmän maankamaralla. Viileällä säällä iguaanit laskeutuvat maahan ja vetäytyvät suojakoloihin.
Koiraat ovat aggressiivisia toisiaan kohtaan vartioidessaan reviiriään. Naaraat tulevat helpommin toimeen keskenään. Uhkailueleitä ovat kurkkupussin esittely, pään nyökyttely, sihinä ja hännän heiluttaminen.
Juhannustaika
Juhannustaiat ovat osa juhannuksen juhlintaan liittyvää kansanperinnettä. Juhannuksena tehtiin taikoja lähinnä naimaonnea ja tulevaisuutta varten. Monet taioista tähtäsivät ennustuksiin tulevasta, varsinkin aviomiehen laadusta ja naimaonnesta, ja toisilla taioilla naimaonnea pyrittiin parantamaan. Naimisiinmenoon ja lempeen liittyvät taiat liittyvät erityisesti juhannukseen, sillä se on ollut muun muassa hedelmällisyyden juhla. Juhannustaioista monet tehtiin alasti. Nykyisin juhannustaiat ovat vähentyneet ja usko taikuuteen on hiipunut huomattavasti.
Yleinen nykypäiviin säilynyt taika on tapa laittaa paikkakunnasta ja perinteestä riippuen juuri tietty määrä, esimerkiksi seitsemän tai yhdeksän erilaista kukkaa tyynyn alle juhannusyöksi. Nukkuessa pitäisi sitten aviopuolison ilmaantua unessa.
Toinen yleinen taika nykyisin on kävellä juhannussaunan yhteydessä takapuoli edellä kohti puupinoa. Mihin halkoon takapuoli osuu, sellaisen rakastajan saa. Jos halko on halkaistu, se on toisen naisen varattu mies tai leski, ja jos puu on kokonainen, mies tulee täysin omaksi.
Skinkit
Skinkit ("Scincidae") eli kaivajaliskot muodostavat liskoihin ("Sauria") kuuluvan heimon, joka on melko epäyhtenäinen ja hyvin laaja; siihen kuuluu noin 85 sukua ja noin tuhat lajia, jotka ovat levinneet kaikille mantereille. Tutkijat eivät ole päässeet yksimielisyyteen lajien ja sukujen tarkasta määrästä.
Vaikka heimosta löytyy hyvinkin erilaisia lajeja, skinkeillä on myös useita yhdistäviä piirteitä. Skinkkien ruumiinmuoto on sukkulamainen ja jalat ovat melko pienet. Joiltakin lajeilta jalat ovat kadonneet käytännössä kokonaan. Iho on kiiltävien, kovien suomujen peitossa. Pää on usein kiilamainen. Skinkkien koko vaihtelee noin kymmenestä sentistä yli puoleen metriin.
Koska skinkkejä tavataan hyvin erilaisissa elinympäristöissä, ne poikkeavat vastaavasti lajeittain. Eräät lajit elävät hiekka-aavikoilla autiomaaolosuhteissa, toiset metsissä. Yksi laji viihtyy rannoilla ja menee mielellään veteen ("Tropidophorus") ja ainakin yksi laji elää enimmäkseen puissa ("Lamprolepis smaragdina").
Skinkit ovat melko pitkäikäisiä; pienet lajit elävät viitisen vuotta, suuret jopa 15 vuotta. Ne viihtyvät laumoissa, vaikkakin urokset saattavat nahistella lisääntymisaikana. Skinkeissä on sekä synnyttäviä että munivia lajeja, ja jopa lajeja joissa jotkut yksilöt munivat, sekä synnyttävät eläviä poikasia (esimerkiksi jotkut "Mabuya"-lajit).
Ainakin kaksi skinkkilajia on äärimmäisen uhanalaisia: "Chalcides ebneri" ja "Eumeces longirostris".
Jättiläisskinkki
Jättiläisskinkki ("Corucia zebrata") on skinkkien heimoon kuuluva lisko.
Jättiläisskinkki tulee luonnossa noin 70 sentin pituiseksi, josta yli puolet on häntää. Suuren aikuisyksilön paino voi lähennellä kiloa. Vanhimmat yksilöt ovat terraario-oloissa eläneet parikymmentä vuotta. Urokset eivät viihdy samalla alueella. Ulkoisia sukupuolieroja ei nuorilla jättiläisskinkeillä ole. Yleensä vanhemmat urokset tunnistaa tukevammasta päästä ja solakammasta vartalosta.
Sukuun kuuluu ainoastaan yksi laji, joka elää Salomonsaarilla, mitkä sijaitsevat päiväntasaajan eteläpuolella Tyynessä valtameressä, sekä joillakin Papua Uuden Guinean saarilla.
Jättiläisskinkki on hyvin hidas lisääntymään. Yleensä syntyy vain yksi poikanen 1-2 vuoden välein. Johtuen jättiläisskinkin esiintymisalueen suppeudesta, pitkälle erikoistuneista elintavoista ja suosiosta terraarioeläimenä, se on liitetty CITES-sopimuksessa II:een luokkaan.
Jättiläisskinkki elää lähes koko elämänsä puissa. Liikkeellä se on enimmäkseen hämärällä ja pimeässä. Kiipeillessään se käyttää apunaan pitkää ja taipuisaa häntäänsä ja teräviä kynsiään.
Tiettyjen köynnöskasvien lehdet ja hedelmät.
Leguaanit
Leguaanit (Iguanidae) ovat suomumatelijoiden heimo.
Aiemmin Iguanidaeen luokiteltiin lähes tuhat lajia ("sensu lato"), kunnes Frost ja Etheridge määrittelivät heimon suvut uudestaan vuonna 1989. He jakoivat heimon kahdeksaan pienempään heimoon, mukaan lukien suppeamman Iguanidaen ("sensu stricto"). Elossa olevat leguaanit jaetaan nykyään yhdeksään sukuun, joissa on 44 lajia:
Zuzana Ličko
Zuzana Ličko (s. 1961 Bratislava) on tšekkoslovakialaissyntyinen kirjasinsuunnittelija. Ličko perusti vuonna 1984 aviomiehensä, hollantilaisen kirjasinsuunnittelija Rudy VanderLansin kanssa graafisen suunnittelun yrityksen Emigren. Emigre on vaikuttanut merkittävällä tavalla uudempaan typografiaan.
Boltyš-kraatteri
Boltyš-kraatteri (, ) on kraatteri Ukrainassa. Kraatterin ikä on noin 65,17±0,64 miljoonaa vuotta ja sen läpimitta on 24 kilometriä. Kraatteri havaitaan vain mittauksilla; sitä ei näy pinnassa, sillä se on niin vanha, että se on peittynyt kivikerrosten alle.
Kraatterin aiheutti melko kookas asteroidi törmätessään Maahan. Kraatterin arvioidaan syntyneen samalla aikakaudella kun hirmuliskot tuhoutuivat ja Maahan törmäsi muitakin suuria kappaleita, muun muassa Chicxulub-kraatterin ja Shiva-kraatterin synnyttäneet kappaleet. Nämä kraatterit kuitenkin syntyivät eri aikoihin.
Silverpit-kraatteri
Silverpit-kraatteri on 20 kilometriä leveä törmäyskraatteri, joka sijaitsee 40 metrin syvyydessä Pohjanmeressä, 130 kilometrin päässä Englannin itärannikosta. Kraatteri koostuu kymmenestä samankeskisestä rengasvallista, jotka ovat hautautuneet 1,5 kilometrin paksuisen sedimenttipatjan alle. Se muistuttaa paljon Valhalla-kraatteria, joka sijaitsee Jupiterin Kallisto-kuussa.
Kraatteri syntyi 60–65 miljoonaa vuotta sitten, dinosaurusten tuhon aikoihin, kun maahan törmäsi suuri taivaankappale 20–50 kilometrin sekuntinopeudella. Törmäysaluetta peitti jo tuolloin 50–300 metrin syvyinen meri. Tiedemiehet ovat laskeneet, että jos kappale oli meteoriitti, sen täytyi olla läpimitaltaan noin 120 metriä ja painaa 2 miljoonaa tonnia. Jos se sen sijaan oli komeetta, sen täytyi olla vielä tätäkin suurempi, koska jää on kiveä harvempaa.
Silverpit-kraatteri löydettiin sattumalta, kun englantilaiset geologit etsivät uusia maakaasuesiintymiä Pohjanmereltä analysoimalla seismisellä luotauksella kerättyä dataa. Tiedemiehet eivät ole toistaiseksi pystyneet selittämään, miten sen kehät ovat syntyneet.
Ankerias
Ankerias ("Anguilla anguilla") on käärmemäinen kala, pituudeltaan normaalisti 40–100 cm ja painoltaan 200–1 500 g, mutta se voi kuitenkin painaa jopa yli kuusi kilogrammaa. Se muuttaa muotoaan elämänsä aikana: nuoria ankeriaita sanotaan toukiksi tai lasiankeriaiksi. Näitä noin viiden sentin pituisia, läpikuultavia otuksia luultiin ensin eri lajiksi, jolloin ankeriaiden luultiin syntyvän aikuisina, ja mitä kummallisimpia tarinoita kerrottiin niiden lisääntymisestä.
Ankeriaat vaeltavat lisääntymisalueelleen Sargassomerelle kutemaan. Ankeriaan toukat kasvavat Sargassomerellä ja matkustavat varttuessaan Pohjois-Eurooppaan Golfvirtaa pitkin. Suomen rannikolle saapuessaan ne ovat jo noin 4-vuotiaita ja 20 cm:n pituisia. Atlantilla elää toinenkin ankeriaslaji, amerikanankerias ("Anguilla rostrata"). Näitä pidettiin ennen saman lajin eri populaatioina, mutta nyttemmin ne on erotettu eri lajeiksi.
Uusien, jokivesiin vaeltavien ankeriaiden määrä on pudonnut yhteen prosenttiin 1980-lukua edeltävältä tasolta. Koko Euroopan ankeriaskanta on romahtanut ilman yksittäistä selvää syytä. Mahdollisiksi tekijöiksi on arvioitu ylikalastusta, sisämaan elinympäristöjen katoamista, ilmastonmuutosta ja merivirtojen muutosta, tauteja ja saasteita. Uhanalaisuutensa vuoksi ankeriaan pyynti on paikoin kiellettyä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt ankeriaan äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi. WWF:n kalaoppaassa ankerias on punaisella listalla. Ankerias lisättiin uhanalaisten eläin- ja kasvilajien kauppaa säätelevän kansainvälisen CITES-sopimuksen liitteeseen II kesäkuussa 2007. Ankeriaan uhanalaisuusluokitus astui voimaan maaliskuussa 2009. Tämän jälkeen ankeriaan kansainvälinen kauppa on sopimusvaltioissa erityisluvanvaraista.
Ankeriasta syödään paljon Saksassa, Englannissa ja Virossa. Ankerias on erittäin vahva ja sitkeähenkinen, minkä lisäksi se osaa kiemurrella myös taaksepäin. Se kaivautuu usein nuorena hiekan sekaan. Ankerias voi elää hyvin vanhaksi, vanhin tunnettu yksilö saavutti akvaariossa 88 vuoden iän ja elokuussa 2014 kuolleen Brantevikin ankeriaan on väitetty olleen 155-vuotias. Luonnossakin ne voivat elää 30-vuotiaiksi.
Ankeriaan veri aiheuttaa monille iho-oireita ja ärsyttää etenkin haavoja. Ärsytystä aiheuttavat proteiinit hajoavat n. 50–70 °C:n lämpötilassa.
Ankerias elää luonnostaan Atlantin itärannikolla Skandinaviasta Marokkoon, sekä Atlanttiin, Itämereen ja Välimereen laskevissa joissa, sekä muualla Euroopan rannikolla Vienanmerta myöten. Sitä on istutettu Aasiaan ja Etelä- ja Keski-Amerikkaan, mutta istukkaista ei ole muodostunut lisääntyviä kantoja.
Pian kuoriutumisensa jälkeen leptocephalus-toukka nauttii ensiateriansa ruskuaispussistaan. Sitten se siirtyy syömään mikroskooppisen pientä planktonia. Toden teolla ankerias alkaa kuitenkin syödä ja kasvaa vasta Euroopan makeissa vesissä. Petoja välttääkseen se aterioi yöllä. Suurehkot ankeriaat saalistavat äyriäisiä, hyönteisiä ja jopa toisia kaloja. Erityisesti ne pitävät kuolleista tai kuolevista eläimistä.
Sedimentti
Sedimentti tarkoittaa kerrostuvaa maa-ainesta, joka on siirtynyt paikalle veden, tuulen tai jäätikön vaikutuksesta.
Tavallisimmin sedimenttejä syntyy merien, järvien ja jokien pohjiin, joihin joet ja tulvavedet kuljettavat maa-ainesta. Vesien pohjalle sedimenttiä muodostavat ainekset ovat enimmäkseen lietettä tai mutaa. Aavikon hiekkadyynit ja lössi, hienojakoinen pöly, kulkeutuvat tuulen mukana.
Tällöin muodostuu sedimenttiä, josta muodostuu hiekkakiveä.
Diageneesissä sedimenteistä iskostuu sedimenttikivilajeja.
Ympärysvallat
Ympärysvallat eli liittoutuneet olivat ensimmäisen maailmansodan toinen sotaa käyvä liittouma, johon kuului muun muassa Ranska, Iso-Britannia ja Venäjä. Nämä ja muut ympärysvallat ympäröivät vihollisiaan keskusvaltoja, joita olivat Saksa, Itävalta-Unkari, Bulgaria ja Ottomaanien valtakunta. Ympärysvaltojen alue oli keskusvaltojen aluetta suurempi, ja suurempien raaka-ainevarojen ja muiden voimavarojensa vuoksi he olivat keskusvaltoja voimakkaampia ja voittivat sodan.
Ympärysvaltoihin kuuluivat Yhdistynyt kuningaskunta dominioineen (Kanada, Australia, Uusi-Seelanti, Etelä-Afrikka), Ranska , Venäjän keisarikunta, Serbia ja myöhemmin sotaan liittyneet valtiot, muun muassa Italia, Portugali, Romania, Kreikka, Japani ja Yhdysvallat. Italian kuningaskunta (1861–1946) liittyi ympärysvaltojen puolelle 1915, Romania ja Kreikan kuningaskunta myöhemmin. Monet pienemmät maat horjuivat ennen liittymistään Ympärysvaltoihin.
Englannin ja Ranskan sovittua vanhat kiistansa 1905 – tätä sanottiin "entente cordialeksi". Venäjän liityttyä mukaan syntyi kolmisopimus, "triple entente".
Ööpinen
Ööpinen on Suomen toiseksi vanhin vappulehti. Sitä on julkaissut Oulun Arkkitehtikilta ry vuosittain vuodesta 1963 alkaen. Ööpisen toimituksellinen linja on ollut kautta aikojen sama: alittaa edellisten vuosien taso sekä huumorin että maun puolesta.
Ööpisen teosta vastaavat neljännen vuoden arkkitehtuurin opiskelijat, jotka rahoittavat mahdollisella tuotolla tutkintoon kuuluvaa viidennen opiskeluvuoden ulkomaanekskursiotaan.
Kevytsora
Kevytsora on savesta polttamalla paisutettu rakeinen, pyöreä, raekooltaan väliltä 4–16 mm oleva rakennusmateriaali. Kevytsora valmistetaan paisuttamalla savea pyörivässä polttouunissa ja polttamalla rakeet muotoonsa. Materiaalin etuina ovat sen eristävyys, keveys ja kestävyys sekä kosteutta että mekaanista rasitusta vastaan.
Kevytsorasta voidaan valmistaa kevytsoraharkkoja, jotka ovat kevytsorasta, sementistä ja vedestä valmistettuja muurausharkkoja. Massaan lisätään joskus hienoa kiviainesta tai muuta hienoa täyteainetta. Harkkoja valmistetaan eri kokoja ja tyyppejä. Osa sisältää myös lämmöneristekerroksen. Kevytsorabetoni on betonia, joka on valmistettu kevytsorasta, täyteaineesta, sementistä ja vedestä.
Kevytsoran valmistajia on esimerkiksi Saint-Gobain Weber Oy Ab. Yritys valmistaa ja markkinoi kevytsoraa lisensoidulla Leca-tuotemerkillä. Tuotemerkin mukaan kevytsoraa kutsutaan usein lecasoraksi, ja harkkoja lecaharkoiksi.
Kevytsora käy mullan kuohkeuttajaksi, sillä sen epätasainen pinta sitoo vettä ja ilmaa. Kevytsoran pH on neutraali tai lievästi hapan. Rakeet eivät sisällä ravinteita. Kevytsoraa sekoitetaan multaan noin neljännes, mieluiten eri raekokoja, jotta mullasta saadaan kuohkeampaa. Kevytsoralla voidaan myös salaojittaa kasvatusastia, ja mullan pinnalla kevytsorakerros tasaa mullan kosteuden.
Vesiviljelyssä kevytsora on erinomainen väliaine. Kevytsora on niin puhdasta ja hygieenistä, että bakteereilla, sienillä tai muilla tuholaisilla ei ole siinä juuri minkäänlaisia elinmahdollisuuksia, mutta sora on huuhdeltava huolellisesti, sillä rakeiden pinta on usein pölyinen.
Kevytsora on myös oivallinen lämmöneriste ja paljon käytetty muun muassa tasakatoilla ja perustusten lämmöneristyksessä routaa vastaan. Tuote on helppo tasata epäsäännöllisissä kohteissa kuten putkien yms. läheisyydessä. Samalla tuote toimii kapillaarikatkona (koheesiovesi) rakenteessa jossa sellaista tarvitaan, kuten maanvaraislaatassa. Myös epäkantavilla pohjamailla kevytsoraa on käytetty tien rungossa routakatkona ja samalla keventämässä kantavaa kerrosta ilman negatiivisia sivuvaikutuksia.
Yksi marginaalikäyttökohde on maatalouden jäteliemen (liete) varastoaltaiden katteena. Tuote kelluu liemen päällä muodostaen kerroksen joka vähentää oleellisesti hajuhaittoja ympäristöön. Käyttöä puoltaa kevytsoran edullisuus, sekä sen koneita särkemätön rakenne.
Keskusvallat
Keskusvallat viittaa maihin, jotka taistelivat ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvaltoja vastaan. Keskusvaltoihin kuuluivat alun perin Saksa, Itävalta-Unkari ja Italia, mutta Italia erosi myöhemmin ja liittyi ympärysvaltain puolelle. Myöhemmin keskusvaltoihin liittyivät vielä Bulgaria ja Osmanien valtakunta. Nimitys keskusvallat juontuu siitä, että maat sijaitsivat tärkeimpien ympärysvaltojen, Britannian, Ranskan ja Venäjän välissä.
Perliitti (vulkaaninen tuhka)
Perliitti valmistetaan raemaisena vulkaanisesta kivestä noin tuhannen asteen kuumuudessa, jolloin sen tilavuus kasvaa 10–20 kertaiseksi. Perliitti on kevyttä ja ulkonäöltään valkoista ainetta jonka raekoko on yleensä 1–5 millimetriä.
Perliittiä voidaan käyttää kasvien mullassa ilmavuuden lisäämiseen. Perliitti on inaktiivista, eli ravinteita pidättämätöntä ja pH-arvoltaan neutraalia, sekä puhdasta taudeista, tuholaisista ja rikkakasveista. Perliitti lisää mullan huokoisuutta ja ilmavuutta, mutta sillä on huono vedenpidätyskyky. Haittapuolina perliitin käytölle ovat huonekasvien lehtien mahdollinen ruskistuminen fluoridipalon () vaikutuksesta, ja sen pölyn aiheuttama hengitysteiden ärsyyntyminen. Puutarhakäyttöön perliittiä myyvät hyvinvarustetut puutarhaliikkeet. Puutarhakäytössä perliitti on ominaisuuksiltaan vermikuliitin vastakohta.
Perliitti on eräs yleisimmistä väliaineista hydroviljelyssä.
Vermikuliitti
Vermikuliitti ((Mg,Fe,Al)(Al,Si)O(OH)·4HO) on biotiitin tai flogopiitin rapautumistuloksena tai hydrotermisen muuttumisen tuloksena syntynyt vaalea paisuvahilainen savimineraali, monokliininen verkkosilikaatti. Vermikuliitin väri vaihtelee värittömästä kellertävään, vihreään tai ruskeaan, pinta on helmiäiskiiltävä. Ominaisuuksiltaan vermikuliitti muistuttaa montmorilloniittia. Vermikuliitin kovuus on 1,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 2,3 g/cm³. Kuumennettaessa nopeasti yli 300 asteeseen vermikuliitti paisuu tilavuudeltaan noin 10–20-kertaiseksi, ja muodonmuutos jää pysyväksi.
Vermikuliittia louhitaan eri puolilla maapalloa, suurimmat kaivokset sijaitsevat Etelä-Afrikassa, Yhdysvalloissa Etelä-Carolinassa ja Virginiassa, Kiinassa ja Brasiliassa. Suurin vermikuliitin tuottajamaa on Etelä-Afrikka.
Paisutettua vermikuliittia käytetään yleisesti pakkausmateriaalina sekä täyteaineena maaleissa, tasoitteissa ja muoveissa. Lisäksi vermikuliittia voidaan käyttää imeytysaineena ja kasvualustojen maanparannusaineena. Vermikuliitti parantaa maaperän vedensitomisominaisuuksia ja rakennetta, sillä aine on erittäin imukykyistä ja voi sisältää 3-4 kertaa oman painonsa verran vettä ja ravinteita. Lisäksi vermikuliittia on kertakäyttöisissä kemiallisissa kädenlämmittimissä.
Vermikuliittia käytetään myös eristemateriaalina, esimerkiksi valimoteollisuudessa muottien hitaan jäähtymisen turvaamiseen. Lisäksi paisutettua vermikuliittia on käytetty äänen- ja lämmöneristeenä sekä valettuihin paloeristeisiin. Paisuttamatonta vermikuliittia käytetään teräsrakentamisessa ruiskutettuna tai levymäisenä paloeristeenä suojaamaan kantavia rakenteita. Palotilanteen kuumuudessa vermikuliitti paisuu ja eristää rakenteen palosta.
Puhdas vermikuliitti on myrkytöntä. Joidenkin vermikuliittikaivosten mineraali on kuitenkin aikojen kuluessa kemiallisesti muuttunut, ja sisältää terveydelle vaarallista asbestia. Eräs näistä kaivoksista, 1920-luvulta 1990-luvulle toiminut Libbyn kaivos Yhdysvaltain Montanassa toimitti yli 70 prosenttia maailmalla käytetystä vermikuliitista, ja kaivoksesta saatava mineraali sisälsi huomattavasti asbestia. Myös joidenkin ennen 1990-lukua valmistettujen tuotteiden on todettu sisältävän asbestia. Vanhoihin vermikuliittituotteisiin ja erityisesti vermikuliittieristyksiin tulisi varautua kuten asbestituotteisiin. Erityisesti pöly hengitettynä on vaarallista, ja purettaessa vermikuliittieristeitä tulisi noudattaa asbestityömääräyksiä.
Pää-äänenkannattaja
Pää-äänenkannattaja on yleensä sanomalehti, mutta voi olla myös aikakauslehti, joka ilmoittaa sitoutuneensa kannattamaan yhteiskunnallista yhdistystä tai puoluetta.
Pää-äänenkannattajien avulla kannattajat voivat käydä keskenään keskustelua liikkeen päämääristä ja siihen kuulumattomat voivat tutustua liikkeen päämääriin.
Pää-äänenkannattajien merkitys virallisena mielipiteenä on erityisen tärkeä yksipuoluejärjestelmässä, missä niiden voidaan katsoa edustavan jossain määrin myös hallituksen kantoja tai hallinnon parissa vallitsevia mielipiteitä.
Monet puolueiden äänenkannattajat ovat muuttuneet sitoutumattomiksi, kuten Helsingin Sanomat, joka aikoinaan oli Edistyspuolueen äänenkannattaja mutta vuodesta 1932 sitoutumaton.
Seututie 110
Seututie 110 on Helsingistä Turkuun johtava seututie. Tie on entinen valtatie 1 ja nykyisen valtatie 1:n rinnakkaistie.
Seututie 110 alkaa varsinaisesti Haagan liikenneympyrästä. Siinä se erkanee seututie 120:stä eli Vihdintiestä, joka taas alkaa Mannerheimintien pohjoispäästä. Tie kulkee Helsingistä Lohjan Nummenkylään ja sieltä Salon Lahnajärven, Muurlan ja Salon keskustan kautta Turun Kupittaalle. Tie on osin myös kuninkaantietä.
Nopeusvalvontakamerat otettiin Suomessa ensimmäisenä käyttöön keväällä 1992 kokeiluna silloisella ykköstiellä välillä Muurla–Piikkiö. Ne vähensivät merkittävästi etenkin suuria ylinopeuksia, ja kokeilu johti kameravalvonnan merkittävään kasvuun 1990-luvun lopulla.
Tiellä on eri nimiä eri kuntien alueella. Helsingissä se on Pitäjänmäentie, Espoossa Helsingin rajalta Kehä III:lle saakka Turuntie, lännempänä Nupurintie, Kirkkonummella Turuntie, Salossa Salosta itään Helsingintie ja länteen Valtatie, Paimiosta eteenpäin Helsingintie ja Turussa Uudenmaantie.
Seututie 110 on nykyään paikallisen ja kevyen liikenteen käytössä osittain. Maisemat vaihtelevat pelloista metsiin ja järviin, ja tien varrella on monia entisen valtatie 1:n linjauksen nähtävyyksiä. Tie on ainakin toistaiseksi vielä valtatietasoinen ohituskaistoineen.
Kantatie 51
Kantatie 51 on Helsingistä Raaseporin Karjaalle kulkeva kantatie. Tien pituus on 74 kilometriä.
Hyvin suuri osa kantatien 51 liikennevirrasta kulkee Helsingin kantakaupungista Espoon eteläisiin lähiöihin, kuten Tapiolaan, Matinkylään ja Olariin. Tien alkuosa Ruoholahdelta Kirkkonummelle on moottoritietä, josta käytetään myös Helsingissä ja Espoossa nimeä Länsiväylä ja Kirkkonummella nimeä Jorvaksentie. Kirkkonummen länsipuolella tie on kaksikaistaista kantatietä, joka kulkee Siuntion ja Inkoon kautta Raaseporin Karjaalle. Karjaalla tie yhdistyy valtatiehen 25, joka jatkaa Hankoon.
Tie kulkee seuraavien kuntien alueella: Helsinki – Espoo – Kirkkonummi – Siuntio – Inkoo – Raasepori.
Tie on hyvin merkittävä Hangon tavara- ja viikonloppuliikenteen kulkuväylä, ja se palvelee myös läntisen pääkaupunkiseudun ja Lounais-Uusimaan työmatkaliikennettä.
Vuonna 1938 kantatieksi 51 nimettiin Helsingistä länteen johtanut, vastavalmistunut Jorvaksentie ja sen jatkeeksi muodostunut vanha tie Kirkkonummen, Inkoon ja Tammisaaren kautta Hankoon. Tien linjaus jouduttiin uusimaan vuonna 1944, koska aikaisempi tie kulki Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen mukaisesti Neuvostoliitolle luovutetun Porkkalan vuokra-alueen kautta. Reitti siirrettiin kiertämään vuokra-alue, jolloin se kulki Espoonlahden itärantaa, nykyistä Vanhaa Saunalahdentietä ja Kurttilantietä pitkin Kauklahteen sekä edelleen nykyisen yhdystie 1130:n linjausta pitkin Lapinkylään, Siuntioon ja Virkkalan eteläpuolelle. Siellä tie yhdistyi kantatie 53:n, nykyisen valtatie 25:n kanssa. Myöhemmin tie menetti kantatien asemansa, mutta kun uusi tieosuus Kirkkonummelta Karjaalle vuonna 1972 valmistui, tienumero 51 otettiin uudestaan käyttöön.
Kantatien 51, silloisen "Jorvaksentien", ensimmäinen moottorieosuus valmistui Lauttasaaren länsipuolelle hieman ennen 1960-luvun puoliväliä ja yhteys Helsinkiin asti avautui Lapinlahden sillan valmistuttua vuonna 1965. Tätä ennen käytössä oli vain kapasiteettikyvyltään alhainen 1930-luvun silta. Moottoritie Espoonlahteen oli valmis 1960-luvun lopulla.
Espoon Kivenlahden ja Kirkkonummen väli oli ennen ruuhkaista kaksikaistaista tietä. Maaliskuussa 2010 aloitettiin uuden moottoritien rakennustyöt, jotka valmistuivat 29. lokakuuta 2013.
Kantatien 51 parantamista moottoritieksi Kirkkonummelta Siuntion Sunnanvikiin saakka on suunniteltu, ja tämä suunnitelma on hyväksytty Uudenmaan maakuntakaavaan viimeksi vuonna 2013
KD (lehti)
KD on Suomen Kristillisdemokraattien kerran viikossa ilmestyvä pää-äänenkannattaja. Vuonna 1964 perustetun lehden nimi oli kesään 2005 saakka "Kristityn Vastuu" (ISSN 0356-3545).
Vuonna 1971 Kristityn Vastuu alkoi ilmestyä kuukausittain ja vuonna 1975 viikoittain.
New school -laskettelu
New school -laskettelu on yksi laskettelun tyylisuunta. Siinä yhdistetään aineksia lumilautailusta ja rullalautailusta suksilla laskemiseen. New school -hiihdossa tärkeitä arvoja suhteessa perinteiseen freestyleen ovat laskun tyylikkyys ja oivaltavuus. New school -kilpailujen arvostelu poikkeaa suuresti perinteisistä lajeista. Tärkeä kilpailutapahtuma on vuosittain järjestettävä Winter X Games.
New school -laskettelu tyylisuuntana sai nimensä pyrkimyksestään uudistaa laskettelua. Se on freestylelautailun suksilla suoritettava vastine: mukana ovat kaikki samat osatekijät kuin lumilautailussakin, eli hyppyrit, reilit (kaiteet), ja pressit (laatikot) ym., joita laskijat käyttävät hyväkseen. Vuoden 2014 talviolympialaisissa nähtiin ensi kertaa kaksi tällaisen laskettelun osalajia, slopestyle ja lumikouru.
New school -hiihto sai alkunsa, kun telemarktekniikkaan yhdistettiin lumi- ja rullalautailusukupolven kehittämät liikkeet. Alppisuksilla temppuilu kehittyi 1990-luvun loppupuolella Pohjois-Amerikassa, missä hiihtäjät ja kumparelaskijat alkoivat vähitellen käyttää lumilautailijoille tehtyjä hyppyreitä. Lajin uranuurtajiksi voidaan nimetä muun muassa "Matt" ja "Jason Levinthal", "J.F. Cusson" ja "J.P. Auclair". Vähitellen myös suksivalmistajat huomasivat uuden tyylisuunnan mahdollisuudet, ja ensimmäiset takaperin laskemisen mahdollistavat kaksikärkiset "twin tip -sukset" esiteltiin vuoden 1998 tienoilla. Ne ovat yleensä saman pituiset kuin laskija tai korkeintaan 10 cm lyhyemmät. Twin tip -sukset antoivat lisäpotkua lajille, sillä niillä temppuilu oli huomattavasti helpompaa.
Tampere–Haapamäki-rata
Tampere–Haapamäki-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Tampereelta Oriveden kautta Haapamäelle.
Henkilöliikenteen nykyiset asemat rataosuudella ovat Tampere, Orivesi, Orivesi keskusta, Juupajoki, Vilppula, Kolho ja Haapamäki. VR liikennöi osuudella taajamajunia.
Tampere–Haapamäki-rata valmistui vuonna 1882. Mänttäläinen tehtailija G. A. Serlachius sai muutettua jo sovitun ratalinjan Näsijärven länsipuolelta itäpuolelle. Rata kulki Vilppulan kautta läheltä Serlachiuksen tehtaita. Radasta muodostuikin tehtaille elämänlanka. Tehtaan liikennettä palveli ensin vuodesta 1897 kapearaiteinen Mäntän–Vilppulan rautatie ja vuodesta 1930 leveäraiteinen Mäntän rata.
Tampere–Haapamäki-rata oli valmistuessaan osa Helsingistä Pohjanmaalle johtavaa päärataa. Liikenne oli vilkasta vuoteen 1971 asti, jolloin valmistui Tampere–Parkano–Seinäjoki-oikorata. Vuonna 1977 valmistui oikorata Orivedeltä Jämsän kautta Jyväskylään, jolloin Tampereen ja Jyväskylän välinen liikenne siirtyi pääosin käyttämään uutta ratayhteyttä.
Rata on kaksiraiteinen ja sähköistetty Tampereelta Orivedelle. Osuus Orivedeltä Haapamäelle on yksiraiteinen ja sähköistämätön. Tampere on radan tärkein asema ja sieltä ovat yhteydet etelään Toijalan kautta Helsinkiin ja Turkuun, länteen Kokemäen kautta Poriin ja Raumalle sekä pohjoiseen Parkanon kautta Seinäjoelle. Haapamäeltä jatkuu rata niin ikään Seinäjoelle sekä myös Jyväskylään. Yhteys Parkanon kautta Poriin on lakkautettu, joskin kiskot ovat suurimmaksi osaksi edelleen paikoillaan. Orivedeltä haarautuu oikorata Jyväskylään ja Vilppulasta sivurata Mänttään.
Tampereelta Haapamäelle kulkee arkisin kolme henkilöjunaa vuorokaudessa, samoin Haapamäeltä Tampereelle.
Điện Biên Phủ
Điện Biên Phủ on kaupunki Luoteis-Vietnamissa Laosin ja Kiinan rajan lähellä Điện Biênin maakunnassa. Se on maakunnan pääkaupunki. Vuonna 1999 kaupungissa oli 25 tuhatta asukasta.
Asukkaista suuri osa on etnisesti thaita, vietnamilaisia on noin kolmannes ja muihin ryhmiin kuuluvat hmongit. 
Điện Biên Phủ tunnetaan erityisesti Điện Biên Phủn taistelusta, joka käytiin kaupungin lähellä 13. maaliskuuta 1954 Ranskan ja Pohjois-Vietnamin välillä. Taistelupaikoista ja muistomerkeistä on tullut matkailunähtävyys.
Protektoraatti
Protektoraatti on sananmukaisesti suojelualue, alue tai useammin valtio, jonka toinen valtio ottaa suojelukseensa pyynnöstä tai tahdonvastaisesti, jolloin miehittäjä kutsuu miehittämäänsä aluetta protektoraatiksi hyväksyttääkseen toimensa julkisuudessa. Tällöin valtio on riippuvuussuhteessa toiseen valtioon siten, että se on kokonaan tai osittain luopunut täysivaltaisuutensa käyttämisestä kansainvälisissä suhteissa ja sotilaallisesti ja että suojelijavaltiolla on oikeus puuttua protektoraatin sisäisiin asioihin.
Kansainvälisessä politiikassa protektoraatteihin liittyy Kansainliiton mandaattihallinto, jolla ensimmäisen maailmansodan hävinneiden valtioiden siirtomaat siirrettiin Kansainliiton hallittaviksi. Afrikassa Saksan Versailles’n rauhansopimuksessa menettämät afrikkalaiset siirtomaat siirtyivät Kansainliiton mandaatilla Yhdistyneen kuningaskunnan haltuun, kun taas Lähi-idässä Ottomaanien valtakunnan hallussa pitämiä alueita annettiin Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallittaviksi.
Itsenäisellä Suomella on ollut kaksi virallisesti valtakunnan tasolla tunnustettua suojelualuetta eli protektoraattia, Repola ja Porajärvi. Ensin mainittu oli tätä vuosina 1918–1920 ja jälkimmäinen 1919–1920. Nämä aunuslaiset kunnat pyysivät kansanäänestyksen tuloksen myötä Suomelta lupaa siirtyä sen suojelukseen.
Ympärysvallat Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta pitivät ensimmäisen maailmansodan aikana Neuvosto-Venäjästä 1917–1918 itsenäistyneitä Ukrainaa ja Suomea Saksan protektoraatteina, koska Saksan vaikutus näiden maiden hallintoon, politiikkaan ja talouselämään oli niin vahva ja jopa kauppasopimuksilla virallistettu.
Toista maailmansotaa ennen natsi-Saksa jakoi Tšekkoslovakian itsenäiseksi Slovakiaksi sekä Tšekinmaan käsittäväksi ja miehitystä tarkoittavaksi Böömin ja Määrin protektoraatiksi, jota johti käskynhaltijana valtakunnanprotektori.
Luettelo suomalaisten puolueiden pää-äänenkannattajista
Luettelo suomalaisten puolueiden pää-äänenkannattajista sisältää järjestöjen valtakunnalliset päälehdet.
Guiraut de Bornelh
Guiraut de Bornelh (n. 1140 – n. 1200) oli ranskalainen trubaduuri. Hän oli mahdollisesti kotoisin Limousinin alueelta ja hänen tiedetään toimineen Aragonian Alfonso II:n hovissa.
Guiraut de Bornelhin elämänvaiheista on hyvin vähäisesti tietoa, ja vain muutamat hänen teoksensa ovat säilyneet näihin päiviin asti. Niistä tunnetuin lienee "Reis glorios".