Tuulikki Paananen
Tuulikki Paananen () oli suomalainen elokuvanäyttelijä. Paananen eli suurimman osan elämästään Yhdysvalloissa. Suomessa hän vietti ensimmäiset vuotensa ja 1930-luvun jälkipuoliskon. Tuolloin hän näytteli muun muassa elokuvissa "Jääkärin morsian", "Aktivistit" ja "Varastettu kuolema". Paananen elvytti suomenkielentaitonsa ja kohosi sekä kansan että kriitikoiden arvostamaksi näyttelijäksi.
Tuulikki Paanasen vanhemmat olivat amerikkalainen pianisti Fanny Bay ja suomalainen viulisti Ernest Paananen. Perhe palasi Suomesta Yhdysvaltoihin Tuulikin ollessa nelivuotias. Pohjois-Amerikassa Paanaset viettivät kiertue-elämää. Avioliitto päättyi eroon, Ernest Paananen palasi Suomeen ja Fanny Bay ja Tuulikki jäivät Yhdysvaltoihin. Bay avioitui uudelleen tohtori Herman Runon (Ruonavaara) kanssa vuonna 1928. Tuulikki Paananen valmistui ylioppilaaksi Hollywood High Schoolista erinomaisin arvosanoin. Hän harrasti tanssia lapsuudestaan alkaen alan ammattilaisten opetuksessa, ja omien sanojensa mukaan hän esiintyi joidenkin Hollywood-elokuvien tanssikohtauksissa.
Vuonna 1935 Tuulikki Paananen päätti lähteä synnyinmaahansa Suomeen. Hän sai töitä Fennia-ravintolasta meksikolaistanssien esittäjänä. Elokuvaohjaaja Valentin Vaala kiinnitti häneen huomiota ja ehdotti elokuvasopimusta. Paanasen suomenkielentaito oli ruostunut, mutta hän sai naispääosan komediaelokuvasta "Mieheke", joka tuli ensi-iltaan joulun alla 1936. Hänen vastanäyttelijänään, ”miehekkeenä” oli Tauno Palo. Kriitikot pitivät Paanasen suoritusta onnistuneena, hänessä havaittiin ”luontaista lahjakkuutta”. Paananen kiinnitettiin Suomi-Filmin kuukausipalkkaiseksi näyttelijäksi. Hänen seuraava roolityönsä oli sivuosa Nyrki Tapiovaaran elokuvassa "Juha", joka sai ensiesityksensä tammikuussa 1937. Samana vuonna Paananen matkusti Lontooseen, jossa Paramount Pictures -yhtiö koekuvasi hänet.
Paananen kaavaili paluuta Yhdysvaltoihin, mutta kiinnostus suomalaiseen elokuvataiteeseen sai hänet siirtämään lähtöään. Hänet kiinnitettiin naispääosaan Risto Orkon elokuvaan "Jääkärin morsian " (1938). Kriitikot antoivat Paanaselle suitsutusta kiihkeäntulisen Sabinan osasta. Roolitehtävään kuului lukuisia yksintansseja näyttävissä puvuissa ja sen myötä hänestä tuli kansansuosikki. Niin ikään vuonna 1938 Paanasella oli pääosa Tapiovaaran elokuvassa "Varastettu kuolema". Manjan rooli oli taiteellisesti vaativa ja Paananen sai siitä kiitettävät arviot.
Vuosi 1939 oli Paanasen kannalta erityisen työteliäs. Hän esiintyi Matti Jurvan kanssa Arvo Tammisen lyhytelokuvassa "Seitsemän velimiestä", Paananen tanssi ja Jurva lauloi. Saman vuoden huhtikuussa Paanasella oli mustasukkaisen Katjuškan rooli aatedraamassa "Aktivistit". Arvostelijat olivat tyytyväisiä hänen suoritukseensa. Syyskuussa 1939 tuli valkokankaille Kalle Kaarnan ohjaama elokuva "Rakuuna Kalle Kollola" ja marraskuussa Ilmari Unhon "Punahousut". Molemmat olivat sotilasfarsseja ja ne jäivät Paanasen viimeisiksi elokuvatöiksi Suomessa.
Paananen palasi Yhdysvaltoihin talvisodan kynnyksellä. Hänen viisumiaan ei ollut uusittu ja häntä kehotettiin matkustamaan pikimmiten. Paananen oli yksi useista suomalaisista julkisuuden henkilöistä, joihin liitettiin perättömiä vakoilijaväitteitä toisen maailmansodan aikana. Toisinaan hänen kerrottiin tehneen itsemurhan Suomessa, toisinaan taas väitettiin että hänet olisi teloitettu vakoojana. Ester Toivonen paljasti muistelmissaan kuulleensa vähintään kymmenen erilaista variaatiota ”vakooja-Tuulikin” tarinasta. Kun huhut kulkeutuivat Paanasen korviin, hän suhtautui niihin pilana. Vasta vuosien kuluttua hänelle valkeni, että niitä levitettiin vakavissaan. Ensijärkytyksestä selvittyään hän alkoi tehdä pilaa itseensä kohdistetuista harhaluuloista.
Todellisuudessa Paananen työskenteli talvisodan aikana New Yorkissa Suomen puolesta ja keräsi huomattavia rahasummia toisen kotimaansa hyväksi. Palattuaan Hollywoodiin hän suoritti sihteerin opintoja ja sai palkkatyötä lakitoimistosta. Hän yritti Hollywoodissa elokuvauraa taiteilijanimellä Tula Parma, mutta heikolla menestyksellä. Hänellä oli taiteilijanimellään rooli Jacques Tourneurin elokuvassa "Leopardimies" vuonna 1943, ja sittemmin hänet nähtiin myös amerikansuomalaisista kertovassa kokoillan dokumenttielokuvassa "Sydämeni laulu" (1948).
Vuonna 1948 Paananen avioitui Kaliforniassa elokuvatoimittaja Esko Miettisen kanssa. Lyhyeksi jääneen liiton jälkeen hän perusti tanssikoulun nimeltä Tuulikki Dance Arts. Kesäisin hän matkusti Havaijille opiskelemaan polynesialaisia ja itämaisia tansseja. Vuonna 1959 hän muutti vakinaisesti asumaan Honoluluun, jossa hän toimi hula-tanssinopettajana Kamehameha-oppilaitoksessa. Tanssin opettamisen lisäksi hän piti omaa matkatoimistoa. Vuonna 1962 Paananen avioitui Howard Gottschalkin (1911–1982) kanssa. Gottschalk oli Yhdysvaltain armeijan sukeltaja ja toimi näyttelijänä Honolulussa. Gottschalkilla oli 1970-luvulla sivurooli televisiosarjassa "Hawaii Five-O". Eläkevuosinaan Paananen opiskeli havaijilaista musiikki- ja tanssikulttuuria. Hän esiintyi myös muutamissa televisiomainoksissa.
Tummahiuksinen Paananen oli huomiota herättävän kaunis nainen; hänen vastanäyttelijänsä elokuvassa "Jääkärin morsian", Kullervo Kalske, käytti eräässä yhteydessä ilmaisua ”kaunis kuin veripisara miekan terällä”.
Paanasella todettiin vuonna 1969 rintasyöpä, johon hän kuoli 59-vuotiaana Honolulussa 10. lokakuuta 1974. Hänen tuhkansa siroteltiin hänen toivomuksestaan Waikikin pitkälle hiekkarannalle.