Björn Kurtén
Björn Olof Lennartson Kurtén () oli suomalainen paleontologi ja kirjailija. Hän toimi Helsingin yliopiston paleontologian professorina vuosina 1972–1988. Kurténin erikoisala olivat nisäkäspedot, ja hän saavutti tutkimuksillaan ja tieteellisillä julkaisuillaan maailmanlaajuista arvostusta. Kurtén kirjoitti myös ihmiskunnan alkuaikoihin sijoittuvia romaaneja.
Björn Kurtén syntyi Vaasassa vuonna 1924 suomenruotsalaiseen perheeseen. Hänen isänsä Lennart Kurtén oli pankinjohtaja. Äidin nimi oli Hjördis Kurtén (o.s. Ståhlberg). Björn Kurtén kävi koulua Vaasassa ja harrasti kirjoittamista jo nuoresta asti. Hänen ensimmäinen kirjansa, seikkailuromaani "Det nya jaktplanet" ilmestyi 1941.
Kurtén kirjoitti ylioppilaaksi 1943 (Vasa svenska samskola) ja jatkoi Helsingin yliopistoon, jossa hän opiskeli geologiaa ja eläintiedettä. Kurténia kiinnosti erityisesti selkärankaispaleontologia, jota ei kuitenkaan ollut tarjolla Helsingin yliopistossa. Niinpä hän siirtyi ennen valmistumistaan Uppsalan yliopistoon, jossa Birger Bohlin opetti paleontologiaa. Kurtén valmistui kuitenkin Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1952, lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1954. Opiskeluaikoinaan Kurtén kirjoitti seikkailuromaanit "Spåret från Ultima Esperanza" (1945) ja "De tre korsen" (1948).
Kurténin ensimmäinen merkittävä tieteellinen teos oli kandidaatintutkielma "The Chinese Hipparion fauna" (1952), joka käsitteli kiinalaisia hipparion-muinaishevosia. Heti seuraavana vuonna seurasi väitöskirja "On the variation and population dynamics of fossil and recent mammal populations" (1953). Molemmat tutkielmat olivat uraauurtavia, sillä ne keskittyivät tarkastelemaan ekologisia olosuhteita ja populaatioita. Kurténiin vaikutti suuresti yhdysvaltalainen paleontologi Georg Gaylord Simpsonin teos "Tempo and Mode in Evolution". Kurtén hyödynsi myös edesmenneen suomalaisen paleontologin Alexander von Nordmannin keräämiä fossiilikokoelmia.
Vuonna 1950 Kurtén meni naimisiin Ruth Nordmanin kanssa. Pariskunta asettui Helsinkiin, josta Björn Kurtén sai kanslistin viran Helsingin yliopiston geologian laitokselta 1953. Kaksi vuotta myöhemmin hänet nimitettiin paleontologian dosentiksi. Perheeseen syntyi neljä lasta.
Paleontologian dosenttina ollessaan (1955–1972) Kurtén teki paljon tutkimuksia niin Suomessa kuin ulkomailla, mm. Tunisiassa ja Espanjassa. Hänen lukuisat tieteelliset julkaisunsa toivat hänelle maailmanlaajuista mainetta. Erityisen merkittäviä olivat Kurténin luolakarhuja, hyeenoja ja muita Euroopan pleistoseenikauden nisäkkäitä sekä evoluutiota käsittelevät teokset. Kurtén julkaisi tutkimuksiaan pääasiassa englanniksi, mutta muutamia käännettiin useille muille kielille.
Lisäksi Kurtén kirjoitti esihistoriaa käsitteleviä kansantajuisia kirjoja, kuten "Istiden" (1969; suom. "Jääkausi", 1972) sekä esseekokoelmat "Hur man fryser in en mammut" (1981]; suom. "Kuinka mammutti pakastetaan", 1982) ja "De skuldlösa mördarna" (1987; suom. "Viattomat tappajat", 1988). Esseissään hän käsitteli muinaisaikojen oloja ja niiden tutkimusta ja suhtautui hyvin kriittisesti kreationismiin ja pseudotieteisiin. Kurténin tieteellisen työn ohella harrastama tieteen popularisointi tuotti hänelle valtion tiedonjulkistamispalkinnon kaksi kertaa: 1970 ja 1980.
Kurtén kirjoitti myös kaksi toisiinsa kytkeytyvää esihistoriallisiin aikoihin sijoittuvaa romaania "Den svarta tigern" (1978; suom. "Musta Tiikeri", 1981) ja "Mammutens rådare" (1984; suom. "Mammutin suojelija", 1984), joissa keskeisessä osassa oli neandertalinihmisten ja nykyihmisten kohtaaminen. Tieteellistä tutkimusta hyödyntävinä mutta fiktiivisinä romaanit muistuttavat Jean M. Untinen-Auelin esihistoriallista "Maan lapset" -sarjaa, jonka kirjat tosin ovat paljon paksumpia. Kurtén kuitenkin julkaisi omat teoksensa muutama vuosi aikaisemmin, ja keksi niiden julkistamistilaisuuden haastattelussa Yhdysvalloissa nimityksen "paleofiction" (paleofiktio).
Kurtén toimi vuoden 1971 vierailevana professorina Harvardin yliopistossa. 1973 hänet nimitettiin paleontologian ylimääräiseksi professoriksi Helsingin yliopistoon. Kurtén valittiin 1976 Kreikan antropologisen seuran ja 1983 Yhdysvaltain nisäkästieteellisen seuran kunniajäseneksi. Hän oli Suomen Tiedeseuran jäsen (vuodesta 1957-). Hän sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 1969. Ennen kuolemaansa Kurtén ehti saada vielä Unescon Kalinga-palkinnon 1988, mutta hänen elämänsä päättyi jo saman vuoden joulukuussa.
Teosluettelo saattaa olla epätäydellinen.