hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Track &amp; Field II
Track & Field II on Konamin Track & Field -pelisarjaan kuuluva urheilupeli, joka julkaistiin vuonna 1988 Nintendo Entertainment Systemille ja MSX:lle.
Edelliseen Track & Field peliin verrattuna peliin on lisätty pelimuodot, jotka ovat training, olympic (Euroopan julkaisussa nimellä championship) ja versus, sekä kansalaisuuden valinta olympic/championship pelimuodossa. Pelissä on kaiken kaikkiaan 15 pelattavaa lajia, joista kaksi on lisätasoina olympic/championship pelimuodossa.
Heijastusnäyttö
Heijastusnäyttö (engl. HUD, Heads-up display) on yleisesti sotilaslentokoneissa käytetty näyttö, joka heijastaa lentäjän silmien eteen ja mittaritaulun yläpuolelle sijoitettuun läpinäkyvään levyyn kulloinkin tarvittavat tiedot esimerkiksi suunnistamista tai asejärjestelmien käyttöä varten.
Heijastusnäytön etuna on lentäjän työmäärän vähentyminen, sillä lentoarvotietoja ei tarvitse erikseen katsoa mittareista, koska ne on heijastettu näyttöön. Tämä helpottaa erityisesti mittarilentoa.
Heijastusnäytöt ovat alkaneet yleistyä myös autoissa.
George Abbott
George Francis Abbott (25. kesäkuuta 1887 – 31. tammikuuta 1995) oli yhdysvaltalainen Broadway-ohjaaja, -tuottaja, -käsikirjoittaja ja -näyttelijä. Hän voitti urallaan viisi Tony-palkintoa ja yhden Pulitzerin.
Abbott on päässyt American Theatre Hall of Fameen. Hän esiintyi näyttelijänä ensi kertaa vuonna 1913 ja oli aktiivinen vielä kuollessaan 107-vuotiaana vuonna 1995. Abbott työsti myös lukuisia elokuvia, kuten "Pyjamaleikki" ("The Pajama Game", 1957) ja "Mitä Lola tahtoo?" ("Damn Yankees", 1958).
Suomeksi Abbottin näytelmistä on tuotettu "Charley’s Aunt" (suom. "Charleyn täti" tai "Missä on Charley?") ja "Broadway".
George Abbott oli naimisissa kolmesti. Hänen tyttärestään Judithista tuli näyttelijä.
Gatineau (kaupunki)
Gatineau on kaupunki Etelä-Québecissä Kanadassa. Se sijaitsee Ottawajoen pohjoisrannalla Ottawan kaupunkia vastapäätä ja kuuluu Suur-Ottawaan, jonka alueella asuu noin 1,2 miljoonaa ihmistä. Gatineaussa asuu 276 245 ihmistä (2016). Väestöstä 80 prosenttia puhuu äidinkielenään ranskaa ja 10 % englantia. Väestön valtaosa on roomalaiskatolisia. Koska kaupunki on Kanadan pääkaupunkiseudulla, sinne on perustettu useita liittovaltion ja Québecin virastoja (esimerkiksi Kanadan kansallisarkisto).
Nykyinen Gatineau syntyi vuonna 2002 voimaanastuneessa kaupunkiliitoksessa, jossa yhdistettiin viisi kaupunkia Québecissä (Hull, Gatineau, Aylmer, Buckingham ja Masson-Angers). Gatineau on alueen suurin kunta sekä asukasluvultaan että pinta-alaltaan, joten uusi kaupunki sai nimensä sen mukaan, vaikka Hull on alueen merkittävin keskus.
Gatineauta on aina pidetty Ottawaa vapaamielisempänä kaupunkina. Jo 1800-luvulla ottawalaiset poliitikot kävivät rentoutumassa silloisessa Hullissa, sillä kaupungin alkoholilainsäädäntö oli vapaampi kuin Ottawassa. Alkoholin myynnin ikäraja on vielä nykyäänkin Gatineaussa alhaisempi. Huoleton ilmapiiri ulottuu jopa kaupungin virastoihin, ja esimerkiksi kaupungintalon yhteyteen on rakennettu meditaatiokeskus kaupungin työntekijöitä varten.
Gatineaussa on eräs Kanadan merkittävimmistä museoista, Kanadan Kulttuurien museo (), jossa esitellään maan historiaa yli 1000 vuoden ajalta. Museon pääsalissa on mittava kokoelma toteemipaaluja Kanadan länsirannikolta. Museorakennuksen on suunnitellut kanadalainen arkkitehti Douglas Cardinal ja se valmistui vuonna 1989 Ottawajoen rannalle parlamenttitaloa vastapäätä.
Markham
Markham on Suur-Torontoon kuuluva kaupunki Ontarion provinssissa Kanadassa. Kaupungissa asuu noin 260 000 ihmistä ja se on yksi Kanadan nopeimmin kasvavista kaupungeista – väkiluku kasvoi 25 % vuosina 2001–2006. Asukkaista 34 % on valkoisia ja 34 % kiinalaista syntyperää. Koostaan huolimatta Markham ei ole saanut suurkaupungin (city) asemaa.
Markham mainostaa olevansa ”Kanadan teknologiapääkaupunki”, sillä kaupungissa toimii useita teknologiayrityksiä, kuten IBM, Motorola, Lucent, Apple ja ATI, jonka pääkonttori on kaupungissa.
Markhamin kylä perustettiin 1793. Se sai nimensä Yorkin arkkipiispan William Markhamin mukaan. Vuotta myöhemmin seudulle saapui William Berczyn johdolla 75 saksalaissyntyistä perhettä New Yorkin osavaltiosta. 1800-luvun alussa kylään muutti mennoniittejä Pennsylvaniasta ja vuodesta 1830 alkaen irlantilaisia ja skotteja, jotka pakenivat kotimaassaan vallitsevaa nälänhätää ja ylikansoitusta. Vuonna 1872 kylästä rakennettiin rautatieyhteys Torontoon.
Etta Moten Barnett
Etta Moten Barnett (5. marraskuuta 1901 – 2. tammikuuta 2004) oli afroamerikkalainen näyttelijä ja kontra-alttolaulaja.
Barnett syntyi Texasissa. Hän pääsi 31. tammikuuta 1933 esiintymään Valkoiseen taloon, ja samana vuonna hän oli mukana kahdessa musiikkielokuvassa. Hän esiintyi muun muassa George Gershwinin oopperassa "Porgy ja Bess" mutta lopetti esiintymisen vuonna 1952.
Barnettilla oli oma radio-ohjelma Chicagossa. Hän kuoli Chicagossa haimasyöpään 102-vuotiaana.
Sigtunan raatihuone
Sigtunan raatihuone () on historiallinen rakennus Sigtunan taajamassa samannimisessä Sigtunan kunnassa Ruotsissa. Raatihuone sijaitsee Stora torget -nimisellä torilla. Sen rakennutti pormestari Eric Kijhlman, ja se vihittiin käyttöön vuonna 1744. Vuoden 1948 joulukuun ensimmäisenä päivänä raatihuoneella pidettiin sen viimeinen raastuvanoikeuden istunto. Nykyisin raatihuone toimii museona ja vihkiäispaikkana.
Sarah Knauss
Sarah DeRemer Clark Knauss (24. syyskuuta 1880 – 30. joulukuuta 1999) oli yksi historian vanhimmista ihmisistä, joiden iästä on saatavilla varmaa tietoa. Hän oli vanhin elossa oleva ihminen huhtikuusta 1998 kuolemaansa 119-vuotiaana. Hän on tiettävästi Yhdysvaltain ja Pohjois-Amerikan vanhin ihminen sekä neljäs henkilö maailmassa, joka on saavuttanut vähintään 117 vuoden ja toinen ja toistaiseksi viimeinen henkilö, joka on saavuttanut vähintään 119 vuoden iän.
Knauss syntyi Pennsylvaniassa ja meni vuonna 1901 naimisiin Abraham Lincoln Knaussin kanssa. Knauss jäi leskeksi miehen kuoltua vuonna 1965. Maailman vanhin elävä ihminen hänestä tuli Marie-Louise Meilleurin kuoltua 16. huhtikuuta 1998.
Knauss mainitsi vuonna 1995 kokevansa terveydentilansa hyväksi. Tytär Kathryn Sullivan (1903–2005) arveli äitinsä pitkän iän salaisuudeksi tämän rauhallista perusluonnetta. Knauss kuoli Pennsylvaniassa 33 tuntia ennen 2000-luvun alkua. Hänen jälkeensä maailman vanhin elävä ihminen oli Eva Morris.
Knauss on maailman toiseksi tai kolmanneksi vanhin ihminen. Shigechiyo Izumin uskottiin aiemmin eläneen 120-vuotiaaksi, mutta tämä on nyttemmin kyseenalaistettu. Jos Izumi ei ollut kuollessaan todella 120 vuotta vanha, Knaussin edellä on vain ranskatar Jeanne Calment, joka kuoli 122-vuotiaana vuonna 1997.
Maria de Jesus
Maria de Jesus (10. syyskuuta 1893 Ourém – 2. tammikuuta 2009 Tomar) oli pitkäikäisyydestään tunnettu portugalilainen nainen.
115-vuotiaasta naisesta tuli maailman vanhin elävä ihminen Edna Parkerin kuoltua marraskuussa 2008. Hän oli lukutaidoton. Maria de Jesus sai kuusi lasta, 11 lastenlasta, 16 lastenlasten lasta ja 5 lastenlastenlastenlasta. Hän jäi leskeksi ollessaan 57-vuotias ja oli näin ollen leskenä 58 vuotta.
Jesus oli viimeinen elossa ollut vuonna 1893 syntynyt henkilö. Hänen kuoltuaan maailman vanhimmaksi nousi yhdysvaltalainen Gertrude Baines.
Edna Parker
Edna Parker (20. huhtikuuta 1893 Morganin piirikunta, Indiana, Yhdysvallat – 26. marraskuuta 2008 Shelbyville, Indiana, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen nainen, josta tuli maailman vanhin elossa oleva ihminen Yone Minagawan kuoltua 13. elokuuta 2007.
Indianassa syntynyt Parker oli osavaltionsa historian vanhin ihminen. Hän toimi vuosia opettajana kaksihuoneisessa koulutalossa. Hän nai vuonna 1911 Earl Parkerin, joka kuoli vuonna 1938 vain 48-vuotiaana sydänkohtaukseen. Parkerin poika kuoli 84-vuotiaana 1998.
Vuonna 2008 115 vuotta täyttänyt Parker asui Indianan Shelbyvillessä. Hän tapasi huhtikuussa 2007 toisen äärimmäisen pitkäikäisen henkilön, Bertha Fryn, joka kuoli 14. marraskuuta pari viikkoa ennen kuin olisi itsekin täyttänyt 114 vuotta.
Edna Parker kuoli 115-vuotiaana 26. marraskuuta 2008. Parkerin kuoltua maailman vanhimmaksi ihmiseksi nousi portugalilainen Maria de Jesus.
Charlotte Hughes
Charlotte Marion (Milburn) Hughes (1. elokuuta 1877 – 17. maaliskuuta 1993) on Yhdistyneen kuningaskunnan kaikkien aikojen vanhin ihminen ja yksi maailman vanhimmista.
Hughes toimi aiemmin opettajana koulussa. Hän meni naimisiin 63-vuotiaana, ja mies kuoli 103-vuotiaana vuonna 1980. Hughes sai myöhempinä vuosinaan runsasta julkisuutta äärimmäisen ikänsä ansiosta. Hän pääsi juomaan teetä pääministeri Margaret Thatcherin kanssa ja kuvasi tätä "henkilökohtaisesti erittäin mukavaksi naiseksi". Täytettyään 110 vuotta Hughes lensi New Yorkiin.
Hughesista tuli Yhdistyneen kuningaskunnan vanhin ihminen skotlantilaisen Kate Begbien kuoltua vuonna 1988. Hughes oli 115-vuotias, kun hän kuoli maaliskuussa 1993, eikä kansallista ennätystä ole sen koommin rikottu.
Sister Bliss
Sister Bliss (oikealta nimeltään Ayalah Bentovim, s. 30. joulukuuta 1970 Lontoo) on brittiläinen muusikko, tuottaja sekä DJ. Hän aloitti musiikin parissa viisivuotiaana, opetellen aluksi pianonsoittoa ja siirtyen myöhemmin muun muassa viulu, saksofoniin ja bassoon. Hän on elektronista tanssimusiikkia tekevän Faithlessin alkuperäinen jäsen ja soittaa siinä pääsääntöisesti koskettimia. Studiossa hänet tunnetaan työstään yhtyeeseen samoin kuuluvan Rollon kanssa. He ovat tehneet hittikappaleita ja uudelleenmiksauksia useille artisteille. DJ:nä Sister Bliss on suosittu, keräten yleensä melkoisesti yleisöä, missä sitten soittaakin.
Sister Bliss on juutalainen. 10. syyskuuta 2006 hän synnytti poikavauvan.
Peurajärvi (Nurmes)
Peurajärven virkistysalue on kalastus- ja retkeilyalue Nurmeksen pohjoisosassa Pohjois-Karjalassa. Alueen koko on 10 km², ja se sijaitsee Nurmeksen ja Sotkamon rajalla Nurmes–Kuhmo-tien (kantatie 75) länsipuolella. Alueella on useita järviä, joista kolme merkittävintä ovat Peurajärvi, Mäntyjärvi ja Iso-Valkeinen. Lisänsä vesistöihin tuovat lammet ja joet. Ne kuuluvat Saramojoen vesistöön Peurajoen latvavesiin. Peurajärvelle on Nurmeksesta matkaa 42 km ja Kuhmosta 46 km.
Peurajärvi on tunnettu varsinkin kalastajille virkistyskalastusalueestaan. Kalastukseen on tarjolla erikokoisia vesistöjä ja alueella on sekä alkuperäisiä kalalajeja, kuten ahvenia ja haukia, että istutettuja lohikaloja, kuten siikaa ja kirjolohia. Kalastuspaikoille pääsee hyvin teitä ja rantapolkuja pitkin.
Peurajärven alue muodostuu useasta kirkasvetisestä järvestä, lammista ja niitä yhdistävistä joista. Monin paikoin männikköjen takaa avautuu kauniita järvimaisemia. Alueen metsät ovat pääasiassa mäntyvaltaisia valoisia kangasmetsiä. Metsät eivät ole suojeltuja vaan talousmetsiä, joiden hoidossa otetaan retkeilyn tarpeet huomioon. Myös kauniit harjumaisemat harjuineen luovat leimansa maisemaan. Järvet ovat kirkasvetisiä. Paikoin on hiekkarantoja ja hiekkatörmiä. Eläimistöön kuuluvat karhu, susi ja uhanalainen ahma. Kuikka on pesinyt järvillä.
Peurajärven alueen vieressä on Paistinvaaran koskematon vanhojen metsien suojelualue. Sen koko on 553 ha. Vanhassa metsässä on runsaasti kääpiä ja hopeanvärisiä keloja. Lahopuissa elää kovakuoriaisia. Paistinvaarassa on myös nähtävyytenä mahtava siirtolohkare, Kärnänkivi, joka seisoo kapealla kärjellään. Kärnänkivelle erkanee polku Iso-Valkeisen itäpuolella kulkevalta tieltä. Risteyksestä on kivelle matkaa 800 metriä. Paistinvaaran ja Kärnänkiven kautta kulkee vaellusreitti Saramon jotos. 
Peurajärvellä on muun muassa kaksi rengasreittiä, joista toinen kiertää Mäntyjärven ympäri ja toinen Iso-Valkeisen. Merkittyjä reittejä on yhteensä noin 13 km.
Peurajärveltä alkaa 40 kilometriä pitkä Peurajoen–Saramojoen melontareitti.
Aapo Saari
Aapo Juhani Saari (s. 26. kesäkuuta 1944 Alavus) on suomalainen maanviljelijä ja Suomen Keskustan entinen kansanedustaja.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt ja itsekin maanviljelijänä toiminut Saari valittiin kansanedustajaksi ensimmäisen kerran eduskuntavaaleissa 1983 Vaasan läänin vaalipiiristä. Hänet valittiin jatkamaan eduskunnassa kolmissa seuraavissa vaaleissa samasta vaalipiiristä, vuoden 1999 vaaleissa hän kuitenkin putosi eduskunnasta. Saari toimi eduskuntaurallaan varsinaisena jäsenenä viidessä eri valiokunnassa, toisessa lakivaliokunnassa, liikennevaliokunnassa, suuressa valiokunnassa (kahteen otteeseen), valtiovarainvaliokunnassa ja ulkoasiainvaliokunnassa. Puheenjohtajana hän toimi kahdessa valiokunnassa, liikennevaliokunnassa vuodet 1987–1993 ja valtiovarainvaliokunnassa vuodet 1993–1995. Vuodesta 1995 vuoteen 1999 Saari toimi myös keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtajana.
Eduskuntatyön lisäksi Saari on toiminut urallaan politiikassa Alavuden kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1980 ja myös kaupunginhallituksen jäsenenä. Hän toimi myös presidentin valitsijamiehenä presidentinvaalissa 1988. Saarelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvo vuonna 1999.
Saari on ollut naimisissa vuodesta 1968 ja hänellä on vaimonsa kanssa kaksi lasta, vuonna 1969 syntynyt poika ja vuonna 1971 syntynyt tytär.
Raesärkät
Raesärkät on retkeilykohde Nurmeksessa Pohjois-Karjalassa. Se sijaitsee 25 kilometriä Nurmeksesta länteen Kuopiontien länsipuolella. Pinta-ala on 7 neliökilometriä, joka muodostuu 5,9 neliökilometrin suuruisesta suojelumetsästä ja 1,2 neliökilometrin suuruisesta virkistysmetsästä. Aikaisemmin alue oli luonnonhoitometsänä. Alue kuuluu Natura 2000 -alueeseen. Aluetta hoitaa Metsähallitus. Alueella on erikoinen harjumuodostuma, pienvesiä ja suoalueita. Siellä on myös merkittäviä vanhoja metsiä. Alueen halki kulkeva retkeilyreitti noudattelee vanhaa kärrytietä. Alue on saanut nimensä harjujakson mukaan.
Raesärkkien maisemalle luovat leimansa pienvesien ympäröimä kapea harjujakso. Harju työntyy pitkänä niemenä Iso-Raejärveen. Harjujen lisäksi maisemaan kuuluvat kuivat kankaat, avosuot, kirkkaat järvet, lammet, purot ja vanhat mäntymetsät, jotka ovat jopa 170 vuotta vanhoja. Alueen luonnontilainen pienvesiketju on maakunnallisesti arvokas. Alueella on soita enemmän kuin metsää. Metsät ovat iältään vaihtelevia, kuivilla kankailla kasvavia karuja männiköitä. Harjujakso muodostaa alueen etelä- ja keskiosan ytimen. Ympäristöään 40 - 45 m korkeammalle nousevalta selänteeltä on paikoin laajat näkymät. Harjun rinteillä on suppia. Pohjoisosassa on luonnonsuojelullisesti merkittäviä vanhoja metsiä. Raesärkkiä ympäröivillä soilla pesii lokkeja sekä muita suolintuja, kuten metsähanhi, kurki, kapustarinta, liro ja valkoviklo.
Rummakonkankaan edustavassa luonnonmetsässä kasvaa reheviä kuusi- ja mäntysekametsiä, joilla on ikää osin yli 100 vuotta. Se onkin verrattain vanhaa lähiseudun metsiin nähden. Lahopuita on runsaasti ja Rummakonkankaalta on löytynyt valtakunnallisesti uhanalaisia kääpiä. Liito-orava elää alueella. Rummakonkangas on myös linnustollisesti hyvin merkittävää seutua. Pesiviin lintulajeihin kuuluu useita vanhan metsän ja kololintulajeja, kuten pikkusieppo ja pohjantikka.
Something for Nobody
Something for Nobody on The Knobin esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 2005.
Liikaunisuus
Liikaunisuus eli hypersomnia (G47.1) on päiväsaikaan ilmenevää arkea haittaavaa uneliaisuutta. Liikaunisuudesta kärsivä potilas kärsii päiväaikaisesta väsymyksestä siitä huolimatta, että nukkuu yleensä keskimääräistä pidempiä yöunia. Liikaunisuus huonontaa usein ihmisen toimintakykyä.
Liikaunisuudesta kärsii 5 % aikuisista ja nuorista kolme kertaa suurempi määrä.
Narkolepsia on yksi yleisimmistä syistä liikaunisuudelle. Lähes puolella liikaunisuudesta kärsivillä on jokin sen aiheuttava mielenterveydellinen ongelma, kuten mielialahäiriö. Myös tulehdussairauksiin, hengityselinten sairauksiin, diabetekseen, kilpirauhasen vajaatoimintaan, anemiaan, MS-tautiin ja muihin neurologisiin sairauksiin sekä aivovammoihin liittyy usein liikaunisuutta.
Vajaat 10 prosenttia liikaunisuudesta kärsivistä sairastaa primaaria liikaunisuutta, jonka taustalta ei löydy muita sairauksia.
Christian Mortensen
Thomas Peter Thorvald Kristian Ferdinand Mortensen (16. elokuuta 1882 – 25. huhtikuuta 1998) oli maailman kaikkien aikojen toiseksi vanhin tai kolmanneksi vanhin mies. Hän eli 115-vuotiaaksi; Shigechiyo Izumin uskottiin aiemmin kuolleen 120-vuotiaana, mutta hänen ikänsä on nyttemmin kyseenalaistettu.
Mortensen oli syntyjään tanskalainen, mutta muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1903. Siellä hän toimi mm. maitomiehenä. Mortensen oli naimisissa vain lyhyen aikaa eikä hänellä ollut lapsia. Vuonna 1978 hän siirtyi San Rafaeliin Kaliforniaan, jossa vietti loppuikänsä.
Vaikka on epäselvää, oliko Mortensen todellisuudessa vanhempi kuin Izumi, hän oli kiistatta vanhin elävä mies elämänsä viimeiset vuodet. Kun Mortensen kuoli 115-vuotiaana, Sarah Knauss oli yhä elossa ja häntä pari vuotta vanhempi.
Betsy Baker
Betsy Russell Baker (20. elokuuta 1842 – 24. lokakuuta 1955) oli yhdysvaltalainen henkilö, jonka Guinnessin ennätysten kirja mainitsi vuonna 1955 mahdollisena maailman vanhimpana ihmisenä. Tiedon hänen iästään vahvistivat tutkijat vuonna 2002.
Baker syntyi Isossa-Britanniassa, mutta siirtyi Yhdysvaltoihin jo 4-vuotiaana. Hän kuoli Nebraskassa 113-vuotiaana. Ainoa häntä varhaisempi 113 vuoden iän ylittänyt oli Delina Filkins, joka kuoli 4. joulukuuta 1928.
Bakerin kuoltua vuonna 1955 häntä seurasi maailman vanhimpana elossa olevana ihmisenä Martha Graham, joka eli vuoteen 1959.
Elliott Coues
Elliott Coues (9. syyskuuta 1842 Portsmouth, New Hampshire – 25. joulukuuta 1899 Baltimore, Maryland) oli yhdysvaltalainen lääkäri ja eläintieteilijä.
Elliott Coues syntyi New Hampshiren Portsmouthissa ja hänen vanhempansa olivat Samuel Elliott Coues ja Charlotte Haven Ladd Coues. Couesin suku oli lähtöisin Normandiasta, Ranskasta. Samuel Coues julkaisi useita tieteellisiä tutkielmia, joissa käsiteltiin muun muassa lääketieteen, astronomian ja geologian moderneja suuntauksia. Nuori Elliott Coues oppi siis jo lapsena tieteellisen työskentelyn periaatteita. Samuel Coues oli Yhdysvaltain 14. presidentin Franklin Piercen ystävä, ja tämän avustuksella hän sai työpaikan patenttitoimistosta, missä hän työskenteli loppuelämänsä, kuollen vuonna 1867.
Poikana Elliott Coues kävi jesuiittavaikutteista koulua. Vuonna 1857 hän aloitti opinnot Baptistiopistossa (nykyinen Columbian yliopisto). Hän valmistui filosofian ja lääketieteen tohtoriksi vuonna 1863. Hänen kiinnostuksensa lintuihin ja ornitologiaan kehittyi jo varhain, ja vuonna 1861 Smithsonian-instituutti lähetti hänet Labradoriin keräämään kokoelman lintuja. Samana vuonna hän julkaisi retkihavaintonsa ja myös tutkielman Columbian osavaltion linnustosta. Washingtonissa (D.C.) hän palveli armeijassa lääketieteen kadettina, ja vuodesta 1864 lähtien vakinaisen armeijan apulaiskirurgina ensin Arizonassa ja myöhemmin Pohjois- ja Etelä-Carolinassa. Hänet ylennettiin kapteeniksi ansioistaan sodassa.
Vuonna 1872 Coues julkaisi maineikkaan teoksensa "Key to North American Birds", joka vaikutti suuresti amerikkalaisen ornitologian kehittymiseen. Hänen työnsä oli järjestelmällistä, keskittyen vastikään käyttöön otetun trinomisen nimistön eli lajien alalajeihin luokittelun kehittämiseen. Palveltuaan armeijassa noin kymmenen vuotta hänet siirrettiin rajajoukkoihin luonnontutkijaksi, ja hän palveli 49:n leveyspiirin tuntumassa Yhdysvaltain ja Kanadan rajoilla Lake of the Woodsista Kalliovuorille vuosina 1873–1876. Vuosina 1877–1882 hän toimi lehtorina Columbian yliopiston lääketieteen laitoksella ja anatomian professorina 1882–1887.
Coues irtisanoutui armeijan palveluksesta lopullisesti vuonna 1881 keskittyen tieteelliseen työskentelyyn. Hän perusti Amerikan lintutieteellisen yhdistyksen (American Ornithologists' Union) 1883 yhdessä Joel Asaph Allenin ja William Brewsterin kanssa, ja osallistui yhdistyksen lehden "The Auk" toimittamiseen. Vuosina 1876–1880 hän toimitti julkaisua "United States Geological and Geographical Survey of the Territories".
Lintujen lisäksi Coues tutki nisäkkäitä ja julkaisi vuonna 1877 teoksen "Fur-Bearing Animals". Vuonna 1887 hänet valittiin Esoteric Theosophical Society of American puheenjohtajaksi.
Elliott Coues on haudattu Vermontiin West Arlingtonin kansalliselle hautausmaalle paikkaan numero 473 yhdessä vaimonsa Mary E. Couesin (kuollut 16. helmikuuta 1906) kanssa.
Elliott Coues kuvaili ja nimesi lukuisia lintulajeja, muun muassa eskimosirrin ("Calidris bairdii"), jonka hän nimesi Spencer Fullerton Bairdin kunniaksi.
Scott Turow
Scott Turow (s. 12. huhtikuuta 1949 Chicago) on yhdysvaltalainen kirjailija ja asianajaja. Turow on kirjoittanut muun muassa kahdeksan romaania, joita on käännetty yli 20 kielelle ja myyty yli 25 miljoonaa kappaletta. Hänen kirjojensa pohjalta on toteutettu elokuvia, joista tunnetuin on Harrison Fordin tähdittämä "Kunnes toisin todistetaan".
Hänen kirjoistaan on suomennettu "Kunnes toisin todistetaan" (1987), "Todistamisen taakka" (1991), "Uhreja ei ole" (1993), "Isiemme lait" (1998), "Keinoja kaihtamatta" (1999), "Kumottu tuomio" (2002), "Identtiset" (2014) ja "Todistaja" (2017).
Turow on kirjailijanuransa rinnalla harjoittanut asianajajan ammattia ja on näillä ansioilla valittu kotiseutunsa liittovaltiotuomareiden nimityslautakuntaan vuosiksi 1997–1998. Hän on osakkaana toimistossa Sonnenschein, Nath & Rosenthal, jossa on viime aikoina hoitanut pro bono -asioita, eli ilmaiseksi ajettavia juttuja. Hän on muun muassa avustanut kuolemaantuomittua, joka vapautui uuden oikeudenkäynnin jälkeen kun hänet havaittiin syyttömäksi tekoon, josta hänet oli tuomittu.
Lakimiesuransa alussa Turow toimi myös syyttäjänä merkittävissä korruptio-oikeudenkäynneissä.
Lucy Hannah
Lucy Hannah o.s. Tenner (16. heinäkuuta 1875 – 21. maaliskuuta 1993) oli pitkäikäisyydestään tunnettu yhdysvaltalainen.
Hannah oli kaikkien aikojen neljänneksi vanhin ihminen. Hänen edellään ovat ainoastaan Jeanne Calment, nyttemmin kiistelty Shigechiyo Izumi, Sarah Knauss sekä Nabi Tajima. Hän oli lisäksi tiettävästi kaikkien aikojen toiseksi vanhin yhdysvaltalainen ja pohjoisamerikkalainen sekä kaikkien aikojen pitkäikäisin afroamerikkalainen ja ensimmäinen yhdysvaltalainen ja pohjoisamerikkalainen ja toinen henkilö maailmassa, joka on saavuttanut vähintään 117 vuoden iän.
Hannah syntyi Alabamassa. Hän eli 117-vuotiaaksi, mutta ei ollut koskaan maailman vanhin elossa oleva ihminen, sillä 122-vuotiaana kuollut Jeanne Calment eli vielä hänen kuollessaan. Kun Hannah kuoli Michiganissa 1993, hänen perheensä väitti naisen iäksi 118 vuotta: myöhempi tutkimus varmisti kuoliniäksi 117 vuotta ja 248 päivää.
Hiljattain löydetyn aviotodistuksen mukaan Hannah on saattanut syntyä 12. elokuuta 1895, jolloin hän olisi todellisuudessa ollut vain 97-vuotias.
Marie-Louise Meilleur
Marie-Louise Fébronie Meilleur (o.s. Chassé, 29. elokuuta 1880 – 16. huhtikuuta 1998) oli kanadalainen nainen, joka on kaikkien aikojen vanhimpia tunnettuja henkilöitä. Hänestä tuli maailman vanhin elossa oleva ihminen Jeanne Calmentin kuoltua 122-vuotiaana 4. elokuuta 1997. Meilleur on lisäksi tiettävästi kaikkien aikojen pitkäikäisin kanadalainen ja kolmanneksi pitkäikäisin pohjoisamerikkalainen sekä kolmas henkilö maailmassa, joka on saavuttanut vähintään 117 vuoden iän. Meilleur on tällä hetkellä tiettävästi viidenneksi vanhimmaksi koskaan elänyt henkilö.
Meilleur syntyi Kamouraskassa, Québecissä, ja meni naimisiin Etienne Leclercin kanssa vuonna 1900. Hän sai ensimmäisestä avioliitostaan neljä lasta. Aviomies ja molemmat vanhemmat kuolivat 1910-luvun alkuvuosina, ja Meilleur muutti Ontarion rajalle. Hän ei palannut Kamouraskan seudulle kuin kerran, vuonna 1939.
Meilleur oli naimisissa Hector Meilleurin kanssa vuodesta 1915 tämän kuolemaan vuonna 1972. Tästä toisesta avioliitosta syntyi vielä kuusi lasta. Meilleur asui vanhoilla päivillään tyttärensä luona ja vielä myöhemmin ontariolaisessa hoitokodissa.
Meilleur kuoli 117-vuotiaana. Hänen jälkeensä maailman vanhin elossa oleva ihminen oli yhdysvaltalainen Sarah Knauss, joka kuoli 119 vuoden iässä 30. joulukuuta 1999.
Pyssyvaara
Pyssyvaara on vaara ja näköalapaikka Nurmeksen Lipinlahdella, Pohjois-Karjalassa. Se sijaitsee noin 10 km itään Nurmeksesta ja 2 km Pielisestä. Vaara on laaja, monilakinen ja sen korkein kohta on 230 m korkea. Vaaralle on rakennettu retkeilypolkuja, laavu ja näkötorni. Rinteillä on useita kallioalueita ja Hiidenportin rotkomuodostuma.
Fruängen
Fruängen on kaupunginosa Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Se kuuluu Hägerstenin kaupunginosa-alueeseen. Asukasluku on noin 6 700 henkeä.
Fruängenin kadut on nimetty kuuluisien ruotsalaisten naisten mukaan, nimikkokadun ovat saaneet mm. Fredrika Bremer, Karin Boye ja Jenny Lind.
Kaupunginosassa sijaitsee Fruängenin metroasema.
1900-luvun puoliväliin asti aluetta käyttivät Långpannanin, Eriksbergin ja Fruängenin torpat, jotka kuuluivat Västbergan ja Långbron kartanoille. Kaupunginosa sai nimensä Fruängenin torpalta. Kaikki kolme torppaa purettiin metrotyömaan yhteydessä 1960-luvun alussa.
Tukholman kaupunki osti maata alueelta 1937, mutta laajeneminen alkoi vasta 1950-luvulla. Göran Sidenbladhin tekemä asemakaava vahvistettiin vuonna 1954 ja suuri osa asutuksesta oli valmiina 1959.
Banauen riisipenkereet
Banauen riisipenkereet ovat vuoren rinteeseen rakennettu vaakasuorien tasanteiden ketju Filippiinien Ifugaon provinssissa noin 1500 metrin korkeudessa. Alueella on pengerrettynä noin 10 000 neliökilometria vuoren rinnettä. Riisipenkereet ovat Unescon maailmanperintökohde.
Penkereet on rakennettu noin kaksi tuhatta vuotta sitten, ja ne ovat osoitus loistavasta maanrakennustaidosta. Niihin liittyy monimutkainen kastelukanavajärjestelmä, jolla ohjataan vuoren huipulta tuleva sadevesi riisipelloille, missä veden syvyyttä vaihdellaan riisin kasvuvaiheiden mukaan.
Riisinviljelyyn penkereillä liittyy paljon käsityötä, ja talonpoikaisperheiden uudet sukupolvet haluavat usein mieluummin muuttaa kaupunkeihin. Lisäksi penkereille sopiva riisin maatiaislajike ei ole kovin satoisa, ja viljelijöitä on siirtynyt hedelmällisemmille tasamaille. Vuoden 1990 maanjäristys vahingoitti osaa penkereistä. Penkereitä uhkaa hylkääminen ja rappio - ne eivät pysy kunnossa museoimalla vaan vain jos ne pidetään jatkuvassa viljelykäytössä.
Jacopone da Todi
Jacopone da Todi (1236–1306) oli italialainen munkki, jonka katolinen kirkko myöhemmin julisti autuaaksi. Hän kirjoitti useita "laudeja", ylistyslauluja, ja häntä pidetään italialaisen teatteritaiteen pioneerina.
Todi opiskeli lakia Bolognassa. Hänestä tuli menestyksekäs lakimies, mutta hänen ollessaan 40-vuotias hänen vaimonsa sai surmansa kotona sattuneessa tapaturmassa. Todi järkyttyi tapahtuneesta niin, että päätti jättää uransa lakialalla ja liittyi fransiskaaneihin.
Todi kuoli Collazzonessa vuonna 1306. Katolinen hymni "Stabat Mater" uskotaan hänen tekemäkseen.
Henry Brant
Henry Dreyfuss Brant (15. syyskuuta 1913 Montréal – 26. huhtikuuta 2008 Santa Barbara) oli Kaliforniassa vaikuttanut kanadalaissyntyinen nykytaidemusiikin säveltäjä. Hänen tuotantonsa edustaa lähinnä aleatorista musiikkia ja tilamusiikkia.
Brant syntyi Kanadassa yhdysvaltalaisten vanhempien perheeseen. Hän aloitti säveltämisen kahdeksanvuotiaana ja opiskeli aluksi McGill-konservatoriossa ja sen jälkeen vuosina 1929–1934 New Yorkissa. Hän opetti myöhemmin itse Columbian yliopistossa, Juilliard Schoolissa ja Bennington Collegessa. Vuodesta 1981 lähtien Brant asui Santa Barbarassa.
Brantin tunnettuja töitä ovat muun muassa "Verticals Ascending" ja "Horizontals Extending". Hän voitti teoksellaan "Ice Field" vuonna 2002 Pulitzer-palkinnon.
Talvivaaran rata
Talvivaaran rata on rautatieyhteys Iisalmen ja Kontiomäen väliseltä radalta Sotkamon kunnan alueelle avatulle Talvivaaran nikkelikaivokselle.
Kyseessä oli täysin uuden radan rakentaminen. Talvivaara Projekti Oy:n tytäryhtiö Talvivaara Infrastructure Oy ja Oy VR-Rata Ab (nykyään VR Track) solmivat aiesopimuksen kaivosradan rakentamisesta marraskuussa 2007 ja urakkasopimuksen tammikuussa 2008. Radan toteuttivat käytännössä aliurakoitsijat ja radan rakentaminen jaettiin neljään maanrakennusurakkaan eli MRU:an. MRU 1:llä aliurakoitsijana toimi NCC Roads, MRU 2:lla Destia Oy:n rakentamisen Pohjois-Suomen yksikkö, ja MRU 3:n ja 4:n rakensi Maanrakennus Kamara Oy. Rakentamisen kustannusarvio oli kaivosratapihoineen noin 50 miljoonaa euroa, joten kyseessä oli VR-Radan historian suurin yksittäinen urakka.
Rata rakennettiin samaan maastokäytävään kuin vuonna 2007 valmistunut voimalinja, mutta uutta maa-aluetta radalle tarvittiin yli 100 hehtaaria. Kalliota ratalinjalla louhittiin noin 600 000 kuutiota, mihin tarvittiin 440 tonnia räjähdysainetta. Maamassan vaihtojen kokonaismäärä oli noin 2,2 miljoonaa kuutiota. Muualta ratatyömaalle tuotiin noin 300 000 kuutiota kiviaineksia, raidesepeliä rataan käytettiin noin 120 000 tonnia. Radan rakentaminen vaati kaiken kaikkiaan noin 150 henkilötyövuotta. Urakkaosuudet työllistivät enimmillään noin 200 henkilöä, 200 maanrakennuskoneyksikköä ja viisi murskeasemaa.
Helmikuussa 2008 aloitettujen rakennustöiden päätyttyä rata avattiin liikenteelle syyskuussa 2009. Vaihteet oli asennettu päärataan 3. elokuuta (pohjoinen) ja 10. elokuuta (eteläinen) 2008.
Talvivaaran kaivosrata erkanee Iisalmen ja Kontiomäen väliseltä rataosuudelta Murtomäen rautatieasemalla, jossa on kolmioraide. Kaivoksen kuljetustarpeita palvelevan rataosuuden runkoraiteen pituus on 24 kilometriä. Rata on yksiraiteinen, sähköistetty, kauko-ohjattu ja varustettu kulunvalvonnalla. Radalla on kolme siltaa, Talvivaaran lähellä Viitapuron, radan keskivaiheilla Kettupuron ja Murtomäen lähellä Katajapuron ratasilta. Tasoristeykset ovat Talvivaarasta päin Haukimäki, Luotomäki, Karsikkosuo, Juutislampi, Sänkiaho, Haukijoki, Lintusuo, Hirsikynnös ja Murtomäki. Viimeksi mainitussa on paripuomi- ja kolmessa muussa puolipuomilaitos. Radan korkeusero on 80 metriä 16 kilometrin matkalla. Suurin sallittu akselipaino radalla on 25 tonnia, junan nopeus 80 km/h ja junapituus 725 metriä. Betonisia pölkkyjä radalla on 1 640 kappaletta kilometrillä, pölkkyväli on 61 senttiä. 50-metriset kiskot on hitsattu ns. leimuhitsausmenetelmällä jatkuviksi ratatyömaalla. Radalla on yhteensä 400 teräsristikkorakenteista 8,7 metriä korkeaa sähköratapylvästä, ajolanka on noin 6,15 metrin korkeudella kiskon selästä. Radalle on rakennettu vaunuvaaka 1,5 kilometrin päähän Talvivaarasta Murtomäen suuntaan.
Franz Xaver Wolfgang Mozart
Franz Xaver Wolfgang Mozart (26. heinäkuuta 1791 – 29. heinäkuuta 1844) oli itävaltalainen säveltäjä ja Wolfgang Amadeus Mozartin poika. Hänen ainoa aikuisikään ehtinyt sisaruksensa oli Karl Thomas.
Franz Xaver Wolfgang syntyi Wienissä muutama kuukausi ennen kuuluisan isänsä kuolemaa. Nimensä hän sai isänsä läheiseltä ystävältä Franz Xaver Süssmayrilta.
F. X. W. Mozart sai musiikinopetusta Antonio Salierilta ja Johann Nepomuk Hummelilta. Isänsä esimerkkiä seuraten hän aloitti säveltämisen nuorella iällä. Hän oppi soittamaan sekä pianoa että viulua.
Mozartin ensimmäinen pianokonsertti oli 1805, ja hän sai myöhemmällä urallaan mainetta sekä esittäjänä, säveltäjänä että opettajana. Hän johti myös kuoroa, ja vuonna 1826 hän johti isänsä Requiemin. Hän työskenteli mm. Burštinissa ja Lvivissä ennen paluutaan Itävaltaan. Mozart ei mennyt koskaan naimisiin eikä saanut lapsia. Hän kuoli Karlsbadissa 53-vuotiaana.
Mozartin tuotanto on tyyliltään varhaisromanttista. Siihen kuuluu mm. kamarimusiikkia ja pianokonserttoja.
Jormuan rautatieasema
Jormuan rautatieasema () oli rautatieliikennepaikka Jormuan kylässä Kajaanissa rataosalla . Liikennepaikka sijaitsi Kajaanin ja Kontiomäen asemien välisellä rataosalla. Liikennepaikka sijaitsi noin 15,6 kilometrin päässä Kajaanin asemalta ja noin 9,6 kilometrin päässä Kontiomäen asemalta.
Asemalla oli sivuraide, ja lättähattujunat pysähtyivät asemalla vuoteen 1987 saakka. Pian tämän jälkeen liikennepaikka lakkautettiin lopullisesti ja sivuraide purettiin. Asemarakennus on nykyisin yksityisomistuksessa, ja sijaitsee noin kahden kilometrin päässä entiseltä paikaltaan osoitteessa Vasikkavaarantie 40.
Louhioja
Louhioja on kylä Joensuun Enossa.
Louhiojalla on uimaranta aivan Joensuuntien varrella. Paikallisten ja matkailijoiden suosiossa olevalla rannalla on nykyaikaiset kylmävesi suihkut- ja wc-tilat.
Harrastustoimintaa varten Louhiojalla on hiihtolatu, jääkiekkokaukalo ja luontopolkuja.
Ensimmäiset merkinnät Louhiojan alueen asutuksesta löytyvät 1700-luvun alkupuolelta, jolloin alueella oli kaksi taloa. Vuonna 1810 Louhiojalla oli kahdeksan taloa.1800-luvun jälkimmäisellä puolella kylä alkoi kasvaa voimakkaasti. Kaltimon kanavan rakentaminen aloitettiin vuonna 1876 ja Kaltimon puuhiomo perustettiin ja tehtaan rakentaminen aloitettiin vuonna 1897. Louhiojalla alkoi myös sahaustoiminta ja Joensuu-Lieksa-rautatie valmistui vuonna 1910. Työpaikkojen lisääntyminen ja kulkuyhteyksien parantuminen kasvattivat koko Enon pitäjää, myös Louhiojaa.
Ensimmäinen kauppa perustettiin Louhiojalle vuonna 1875. Sodan jälkeen 1950- ja 1960-luvuilla oli kylällä jopa neljä kauppaa. Louhiojalle perustettiin koulu puuhiomon aloitteesta vuonna 1910. Koulu toimi ensin tehtaan vuokraamissa tiloissa, mutta muutti myöhemmin uusiin tiloihin Heikuranvaaralle. Koulu paloi vuonna 1953 ja uusi, nykyisen koulun paikalle rakennettu koulu valmistui vuonna 1957.
Kylällä toimi Enon työväentalo vuodesta 1925 alkaen. Työväentalo oli käytössä 1950-luvulle asti, kunnes kirkonkylälle rakennettiin uusi talo.
Louhioja on ollut myös lestadiolaisten suuntien merkittävää toiminta-aluetta. Uusi rukoushuone valmistui Louhiojalle vuonna 1997 ja vanha rukoushuone on nykyään Louhitalo-nimellä toimiva kulttuuritalo.
Louhiojan asukasmäärä oli suurimmillaan sotien jälkeisinä vuosina. Nykyään kylällä toimii aktiivinen kylätoimikunta.Aloite kylätoimikunnan aloittamisesta tuli kuntaan valitulta maatalouden kehittämistoimilautakunnalta, joka järjesti kokouskierroksen eri kylille. Louhiojalla kokous kutsuttiin koolle 1.2.1979.
Louhiojan Kyläyhdistys ry 2016 (toimikunnasta yhdistykseksi 2009):Louhiojan kyläyhdistys julkaisi 6. lokakuuta 2012 kyläkirjan "Louhiojalta, hyvää päivää".
Kymlingen metroasema
Kymlinge on niin sanottu haamuasema Tukholman Tunnelbanan Sinisellä linjalla Hallonbergenin ja Kistan välillä, Sundbybergin kunnassa. Käytössä se ei ole ollut koskaan, vaikka se on valmistunut – joskin se jätettiin viimeistelemättä.
Kistan eteläpuolisille alueille suunniteltiin 1970-luvulla lähiötä kerrostaloille ja Tukholman keskustasta pois siirtyville julkishallinnon virastoille ja laitoksille. Myöhemmin valtiolliset keskusvirastot päätettiin hajasijoittaa kokonaan pois Tukholmasta Ruotsin muihin osiin. Vaikka hanke kaupunginosasta raukesi, aseman rakennustyöt oli ehditty jo aloittaa. Varmuuden vuoksi asema rakennettiin mahdollista tulevaa tarvetta varten. Lippuhallia, liukuportaita tai hissejä ei kuitenkaan rakennettu.
Alueen tulevaisuutta ja aseman mahdollista kunnostamista on pohdittu 2000-luvun alussa.
Autio asema on kiinnostanut monia, se on esimerkiksi suosittu kohde urbaanille löytöretkeilylle. Asemalaiturin alapuolinen tila on ollut monen ravetapahtuman paikkana. Kymlingen haamuasemasta kerrotaan urbaaneja legendoja, jotka ovat levinneet etenkin televisiosarjojen välityksellä. Eräs näistä on väitetty Silverpilen-aavejuna. Kymlingen asemalla on aaveaseman maine, sillä ihmiset sanovat, että vain kuolleet poistuvat junasta Kymlingessä.
Thomas Horsfield
Thomas Horsfield (1773 Philadelphia Pennsylvania – 14. heinäkuuta 1859 Lontoo) oli yhdysvaltalainen lääkäri ja luonnontieteilijä.
Horsfield opiskeli lääketiedettä Philadelphiassa. Valmistuttuaan hän matkusti 1799 laivalääkärinä Kiinaan ja Jaavalle, jonne hän asettui vuonna 1801 ja työskenteli siellä lääkärinä useita vuosia. Itä-Intian komppania otti saaren haltuunsa hollantilaisilta vuonna 1811 ja Horsfield ryhtyi keräämään kasvi- ja eläinnäytteitä ystävänsä Sir Thomas Stamford Rafflesin kanssa. Vuonna 1819 hänen terveytensä alkoi horjua, ja hän muutti Lontooseen, jossa hän ryhtyi Leadenhall Streetillä sijainneen Itä-Intian komppanian museon hoitajaksi ja kuraattoriksi.
Vuonna 1826 Horsfield valittiin vastaperustetun "Zoologial Society of London"in avustavaksi sihteeriksi.
Horfield kuvaili tieteelle 91 uutta lintulajia, muun muassa suippopyrstösirrin. Hänen kunniakseen on nimetty ainakin 14 eliölajia, linnuista muun muassa intianjokirastas ("Myiophoneus" "horsfieldii"), intiansirppitimali ("Pomatorhinus horsfieldii") ja eräs kirjorastaslaji ("Zoothera horsfieldi").
"* An experimental dissertation on the Rhus vernix, Rhus radicans and Rhus glabrum, commonly known in Pennsylvania by the names of poison-ash, poison-vine and common sumach. Cist, Philadelphia 1798.
Dardanus
Dardanus on Jean-Philippe Rameaun kirjoittama traaginen ooppera, jonka hän sävelsi Académie royale de musiquelle 19. marraskuuta 1739. Libreton musiikin laati Charles-Antoine Le Clerc de la Bruère. Teos koostuu viidestä näytöksestä.
Kuten usein on laita Rameaun sävellystuotannossa, niin tästäkin hänellä on myös toinen versio, joka on päivätty vuodella 1744. Tätä toista versiota pidetään kuitenkin ensimmäistä versiota merkityksettömämpänä, ja vain erinomaisen kaunis Dardanuksen bassoaaria "Lieux funestes" on saanut pysyvän sijansa oopperalaulajien repertuaarissa.
Oopperan tekstiä on usein syytetty naiiviksi, mutta Rameau ei ole koskaan ollut inspiroituneempi kuin tehdessään tätä teosta, johon hän loi useita unohtumattomia musiikin sivuja. Yleisö ei aikanaan ollut kovinkaan innostunut Rameaun sävellyksistä ja hänen aikalaisensa Jean-Baptiste Rousseau luonnehti teosta barokkimusiikiksi, joka heidän aikanaan oli hävytön toteamus.
Vuonna 1784 Antonio Sacchini otti libretton uudelleen käyttöön, mutta Nicolas-François Guillardin muokkaamana, ja sävelsi oman Dardanus-oopperansa.
Rameaun Dardanus on esitetty kolmesti 1900-luvulla: Dijonissa vuonna 1907, Pariisin oopperassa vuonna 1979 ja vihdoin vuonna 1998 konserttiversiona, kun Marc Minkowski johti teoksen äänityksen.
Oogamia
Oogamia ( ’avio’) on lisääntymistapa, jossa naaraspuoliset sukusolut ovat suuria ja liikkumattomia ja koiraspuoliset sukusolut ovat pieniä ja nopealiikkeisiä. Oogamialle on tyypillistä, että siittiösolut kilpailevat siitä, mikä niistä hedelmöittää munasolun.
Oogamia on tyypillistä eläimillä.
Gifhorn
Gifhorn on kaupunki Saksassa, Ala-Saksin osavaltion itäosassa Lüneburgin nummialueen eteläreunalla. Vuonna 2005 väkiluku oli noin 43 000 (muutos vuodesta 1990: +10,44%) ja pinta-ala lähes 105 km². Lähikaupunkeja ovat Hannover, Braunschweig, Wolfsburg sekä pittoreski Celle. Gifhorn sijaitsee keskiaikaisten kauppareittien Vanha suolatie (Alte Salzstraße) ja Kornstraße risteyksessä.
Varhaisin maininta Gifhornista on vuodelta 1196. Useista kaupunkia tuhonneista suurpaloista huolimatta Gifhornissa on säilynyt merkittäviä historiallisia rakennuksia, kuten "Sankt-Nikolai-Kirche" ("Pyhän Nikolain kirkko", rakennettu 1734–1744) ja "Schloss Gifhorn", renessanssilinna 1500-luvulta. Kaupunki on tullut kuuluisaksi erityisesti tuulimyllyistään, siellä on aiheeseen liittyvä museo, "Mühlenmuseum". Kaupungin teollistuminen sai alkunsa turpeennostosta ympäröivältä suomaalta. Wolfsburgissa sijaitsevan Volkswagenin autotehtaan läheisyys näkyy Gifhornin elinkeinorakenteessa; kaupungissa on monia autoalan palveluntuottajia.
Saksan kahtiajaon aikana Gifhorn sijaitsi aivan rajan tuntumassa Saksan liittotasavallan puolella. Kaupunki sai osansa DDR:stä paenneista ihmisistä. 1960-luvun siirtolaisuus Etelä-Euroopasta Saksaan taasen näkyy edelleen Gifhornin huomattavana kreikkalaisvähemmistönä. Kaupungissa on myös turkkilaisia.
Gifhorn on Hannover - Wolfsburg- ja Uelzen - Braunschweig -rautateiden risteyksessä. Siellä on kaksi rautatieasemaa: "Bahnhof Gifhorn" sekä "Bahnhof Gifhorn-Stadt". Lähin moottoritieristeys on A2/A391. Aller-joki virtaa kaupungin halki.
Gifhorn on samannimisen seutukunnan (Landkreis Gifhorn) keskus. Seutukunnan asukasluku oli vuonna 2005 noin 175 000 ja pinta-ala 1 563 km².
Valejalka
Valejalka eli pseudopodi on uloke, joka työntyy solusta ja mahdollistaa solun liikkumisen. Valejalkoja on monilla yksisoluisilla kuten ameboilla sekä monisoluisten valkosoluilla (makrofagit ja neutrofiilit). Myös luusolut, eräät yksilönkehityksenaikaiset solut, fibroblastit ja syöpäsolut voivat vaeltaa.
Valejalkojen toiminta perustuu solun tukirankaan kuuluvien aktiinifilamenttien käyttöön. Solukalvon alla sijaitsevat aktiinisäikeet rakentuvat siihen suuntaan, johon solun on tarkoitus ryömiä. Solukalvo venyy aktiinisäikeiden kasvaessa, ja syntyy uloke. Tämän ulokkeen solulima jäykistyy aktiiniin kiinnittyvien molekyylien (filamiini ja gelsoliini) vuoksi. Valejalan solukalvo kiinnittyy vaelluspintaan ja solun takapää supistuu myosiinin ja aktiinin vaikutuksesta, jolloin solu liukuu valejalan suuntaan.
Valejalat voivat näyttää hyvin erilaisilta, vaikka kaikki valejalkatyypit koostuvatkin aktiinista ja osittain myös tubuliinista. Aktiinisäikeet ovat organisoituneet eri tavalla eri valejalkatyypeissä.
Lobopodit ovat lyhyitä ja pulleita valejalkoja, joita esiintyy esimerkiksi ameboilla.
Filopodit ovat kapeampia valejalkoja, joilla on terävämmät päät. Filopodien sisältö on lähinnä ektoplasmaa.
Retikulopodit ovat monimutkaisia useampien valejalkojen muodostamia epäsäännöllisiä verkkoja.
Aksopodit ovat neulamaisia valejalkoja, jotka koostuvat soluliman ympäröimästä tubuliinista.
Ekebyholmin linna
Ekebyholmin linna on historiallinen rakennus Rimbon taajamassa, Norrtäljen kunnassa, Ruotsissa. Linnan rakennutti 1600-luvulla Bengt Oxenstierna. Päärakennus on rakennettu luultavasti vuosien 1624 ja 1637-1638 välillä. Nykyisen ulkonäkönsä rakennus kuitenkin sai poliitikko Arvid Hornin aikana 1700-luvulla. 1600-luvun lopussa linnan ja sen maat siirtyivät valtiolle, jolta ne osti myöhemmin poliitikko Arvid Bernhard Horn. Vuonna 1932 rakennuksen osti adventtikirkko, ja se perusti rakennukseen sisäoppilaitos Ekebyholmsskolanin.
Norrtelje Tidning
Norrtelje Tidning on viisi kertaa viikossa ilmestyvä ruotsalainen sanomalehti. Se ilmestyy Norrtäljen kunnassa, ja se on Vestmanlands Läns Tidningin omistuksessa. Sanomalehti perustettiin vuonna 1880. Sen päivittäinen levikki on noin 14 600. Sanomalehdellä on paikallistoimitukset Hallstavikin ja Rimbon taajamissa.
Tuomarinvalintalautakunta
Tuomarinvalintalautakunta on oikeusministeriön yhteydessä toimiva riippumaton elin, jonka tehtävänä on antaa esitys avoimena olevan tuomarinviran hakijoista.
Tuomarinvalintalautakunta valmistelee muiden kuin ylimpien tuomioistuinten tuomareiden viran täyttämistä ja tekee valtioneuvostolle esityksen tuomarinvirkaan nimittämisestä. Korkeimman oikeuden ja korkeimman hallinto-oikeuden jäsenet nimitetään asianomaisen tuomioistuimen esityksestä. Valtakunnanoikeuden jäsenten valinnasta on säädetty erikseen, eikä tuomarinvalintalautakunta osallistu siihen.
Tasavallan presidentti nimittää tuomarit valtioneuvoston ratkaisuehdotuksesta, eli valtioneuvosto tai tasavallan presidentti ei ole sidottu tuomarinvalintalautakuntaan kantaan hakijoiden paremmuudesta. Esityksestä poiketaan kuitenkin hyvin harvoin.
Ensimmäinen tuomarinvalintalautakunta asetettiin vuonna 2000, kun tuomareiden valintamenettely uudistettiin. Valtioneuvosto asettaa tuomarinvalintalautakunnan viideksi vuodeksi kerrallaan. Lautakunnan 12 jäsentä edustavat tuomioistuinlaitosta, yleistä syyttäjälaitosta, asianajajakuntaa sekä oikeustieteellistä tutkimusta ja opetusta. Korkein oikeus valitsee puheenjohtajan ja korkein hallinto-oikeus varapuheenjohtajan.
Kaudella 15. toukokuuta 2015 – 14. toukokuuta 2020 lautakuntaa johtaa oikeusneuvos Hannu Rajalahti varajäsenenään oikeusneuvos Marjut Jokela, korkein oikeus; varapuheenjohtaja: hallintoneuvos Riitta Mutikainen varajäsenenään hallintoneuvos Outi Suviranta korkein hallinto-oikeus.
Jäsenet ja suluissa mainitut varajäsenet ovat:
Kim Woo-jae
Kim Woo-jae (s. 25. marraskuuta 1979) on eteläkorealainen uransa päättänyt jääkiekkoilija ja pelipaikaltaan puolustaja. Woo-Jae on 178 cm pitkä ja 85 kiloa painava.
Kim on pelannut pääsarjatasolla Anyang Hallan joukkueessa sekä Korean pääsarjassa että monikansallisessa Aasian liigassa vuosina 2002–2006.
Kim on pelannut maansa A-maajoukkueessa MM-kisojen alemmissa divisioonapeleissä. Hän on edustanut maataan arvokisoissa vuonna 1999, 2000, 2002, 2003, 2005, 2007, 2008, 2009, 2010 ja 2011.
Hän edusti kaudella 2006–2007 Mestiksessä Jokipoikia.
Acadian kansallispuisto
Acadian kansallispuisto () on Yhdysvaltojen Mainessa sijaitseva kansallispuisto. Sen perusti presidentti Woodrow Wilson 8. kesäkuuta 1916, mutta varsinainen kansallispuisto siitä tuli vasta 26. helmikuuta 1919. Sen nimi oli alkujaan Lafayette National Park, La Fayetten kansallispuisto, samannimisen ranskalaisen poliitikon mukaan. Nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 1929. Acadian kansallispuistoon kuuluu yhteensä 192 km² laajuinen alue, ja sitä hallinnoi Yhdysvaltain National Park Service.
Pyhän Ragnhildin kirkko
Pyhän Ragnhildin kirkko () on kirkkorakennus Södertäljen kaupungissa, Södermanlandin maakunnassa, Ruotsissa. Se on Södertäljen suurin kirkko. Kirkon vanhimmat osat voidaan sijoittaa vuoden 1200 tienoille, mutta kirkko on käynyt historiansa aikana läpi monia suuria muutoksia. Se ei ole myöskään säästynyt tulipaloilta. Viimeisin suuri restaurointityö kirkossa toteutettiin vuosina 1960–1961 arkkitehti B. Romaren johdolla. Vuosina 1986–1987 korjattiin kirkkorakennuksen ulkopintoja.
Södertäljen kanava
Södertäljen kanava () on Ruotsissa Tukholman lounaispuolella Södermanlandin maakunnassa sijaitseva kanava, joka yhdistää Mälaren-järven Itämereen. Pohjois-etelä-suuntainen kanava on 5,2 kilometrin pituinen. Se sijaitsee Södertäljen kunnassa ja kulkee kunnan keskustaajaman (Södertäljen kaupungin) läpi, jossa on myös kanavan ainoa sulku. Vedenpinnan korkeusero Itämeren ja Mälarin välillä on vain 0,6 metriä, mutta kooltaan sulku on Pohjoismaiden suurin kanavasulku, 135 x 18 m.
Rautatie ylittää Södertäljen kanavan Igelstabronin siltaa pitkin.
Reittiä on käytetty Mälarille kulkemiseen jo viikinkiajoista saakka, jolloin Itämeren ja järven pinta olivat vielä samassa tasossa. Tämän jälkeen maankohoaminen on eristänyt järven, ja kulkeminen vaati alusten vetämistä kannaksen yli. Kanavatyöt aloitettiin 1400-luvulla, mutta ensimmäinen sulku ja varsinainen toimiva yhteys Mälariin valmistui 1819. Kanava uudistettiin ja sen reittiä muutettiin osittain 1916–1924, jolloin myös nykyinen entistä suurempi sulku valmistui.
Get Rich or Die Tryin’
Get Rich or Die Tryin’ on rap-artisti 50 Centin helmikuussa 2003 julkaistu esikoisalbumi, jonka taustatekijöinä olivat muun muassa Dr. Dre ja Eminem. Levy tunnetaan hiteistä, kuten ”In Da Club”, ”P.I.M.P.” ja ”21 Questions”.
Albumi ja sen hittisinglet nostivat 50 Centin tähteyteen. Albumi myi ensimmäisellä viikollaan 872 000 kappaletta. Albumi on Yhdysvalloissa myynyt 7,8 miljoonaa kappaletta ja maailmanlaajuisesti 12 miljoonaa kappaletta.
Arne Nevanlinna
Arne Edvard Nevanlinna (5. kesäkuuta 1925 Helsinki − 7. elokuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja arkkitehti. Hän oli professori (h.c.) vuodesta 1986.
Nevanlinnan kirjalliseen tuotantoon kuuluvat muun muassa teokset "Isän maa", "Meidän sota", "Harharetkiä Helsingissä" ja "Fasadin henki eli arkkitehtuurisanastoa ujoille" (yhdessä Anja Kervanto Nevanlinnan kanssa). Aiheet ja tyyli vaihtelevat sukukronikasta persoonalliseen jutunkerrontaan ja muisteluun sekä tiukasti kantaa ottavaan asiatekstiin. Hänen tekstinsä pysyvät etäällä sellaisesta paatoksesta, joka liitetään usein varsinkin sota-ajan muisteluteoksiin.
Nevanlinnan esikoisromaani "Marie" oli vuoden 2008 Finlandia-palkintoehdokkaana. Tammikuussa 2009 ilmestyi kirjoituskokoelma "Vallan reunassa", joka perustuu Nevanlinnan blogikirjoituksiin kevään 2007 ja syksyn 2008 välisenä aikana.
Nevanlinna oli yksi WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon saajista vuonna 2012. Palkinto on tunnustus merkittävästä työstä kotimaisen kirjallisuuden ja lukuharrastuksen edistämisessä.
Himilkon
Himilkon (kreikkalainen translitteraatio nimestä "HMLK", "Himilk"; n. 520–450 eaa.) oli karthagolainen tutkimusmatkailija. Hän oli antiikin ajan ensimmäinen tunnettu löytöretkeilijä, joka tutki Euroopan länsiosia. Himilkon kävi luultavasti Irlannissa, Etelä-Englannissa ja Bretagnessa ja laati retkistään matkakertomuksen. Himilkonin selonteko ei ole säilynyt, mutta useat antiikin kirjoittajat viittaavat teoksissaan hänen retkiinsä. Esimerkiksi Plinius vanhempi mainitsee hänet teoksessaan Naturalis historia.
Himilkonin matkojen päätarkoituksena oli ilmeisesti tinan ostaminen. Tinaa löytyi runsaasti Englannista, kun taas Välimeren alueella esiintymiä oli vähemmän. Matkakertomuksessaan Himilkon kertoi monista vaikeuksista ja kuvasi erilaisia merihirviöitä, millä on kenties yritetty pelotella karthagolaisten kilpailijoita pysymään poissa vaaralliselta kauppareitiltä.