hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Munakoiso
Munakoiso ("Solanum melongena") eli "aubergiini" on koisokasvien heimoon (Solanaceae) ja varsinaisiin koisoihin ("Solanum") kuuluva monivuotinen kasvi, jota kuitenkin viljellään yleensä yksivuotisena. Sen ravinnoksi käytettävä osa, hedelmä, on kasvitieteellisesti marja mutta kulinaarisessa mielessä lähinnä vihannes. Munakoisoiksi kutsutaan myös useiden muiden "Solanum"-lajien hedelmiä.
Nykyisin eurooppalaisista kaupoista löytää enimmäkseen pitkälle jalostettuja, tummanvioletteja munakoisoja. Sellaisen hedelmä on kuin violetti kesäkurpitsa. Muualla maailmassa munakoisoja on eri värisiä ja -muotoisia. Ainakin kaukoidässä munakoisosta kasvatetaan pienempiä, herkullisiksi mainittuja muotoja, jotka muistuttavat muodoltaan kananmunaa tai jopa suurta hernettä ja ovat väriltään violetin lisäksi vihreitä, oransseja tai punaisia. Jotkin munakoisot taas ovat hyvinkin pitkänomaisia. Muitakin värejä ja muotoja tunnetaan. Jotkin koristeelliset munakoisot, kuten valkoinen, kananmunan näköinen "S. ovigerum" (myyntinimenä mm. 'Easter Egg'), on varmuuden vuoksi syytä jättää syömättä, sillä ne saattavat sisältää haitallisessa määrin myrkyllisiä glykoalkaloideja, kuten solaniinia. Afrikassa munakoiso-nimeä käytetään ainakin "S. aethiopicum" -kasvin punaisista marjoista ("Scarlet Eggplant").
Kasvia on viljelty esihistoriallisina aikoina Intiassa ja Kiinassa. Eurooppaan se näyttää tulleen keskiajan alussa. Nykyisin munakoisoja tuodaan Suomeen lähinnä Hollannista ja Espanjasta.
Kasvatus aloitetaan 8–10 viikkoa ennen istutusta ulos terassille tai kasvihuoneeseen. Altapäin tuleva lämpö on tärkeää taimikasvatukssa. Mullan lämpö saisi olla 23–24 °C. Myös myöhemmin munakoiso viihtyy yli 20 °C asteen lämpötilassa. Munakoiso ei pidä juuriston häirinnästä, joten juuripaakku olisi saatava istutettaessa mahdollisimman ehjänä maahan. Kasvi ei pidä myöskään seisovasta vedestä.
Ravintona munakoisoa käytetään muun muassa muhennettuna ja täytettynä. Kreikkalainen "musaka" ja turkkilainen "pyörtynyt imaami" ovat kuuluisia perinteisiä munakoisoruokia.
Munakoisoviipaleet oli aiemmin välttämätöntä suolata ennen käyttöä kitkeryyden poistamiseksi. Nykylajikkeilla suolaus ei tuoreilla hedelmillä ole yleensä tarpeen, mutta suolauksen voi halutessaan tehdä. Suolan annetaan seistä munakoisoviipaleen päällä neljännestunnin verran, ja pinnalle nousseet pisarat pyyhitään pois talouspaperilla.
Vaalea, sienimäinen sisus on maultaan mieto. Myös siemenet voidaan syödä.
Frédéric Mistral
Frédéric Mistral (8. syyskuuta 1830 Maillane, Bouches-du-Rhône – 25. maaliskuuta 1914 Maillane, Bouches-du-Rhône) oli ranskalainen runoilija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1904 yhdessä José Echegaray y Eizaguirren kanssa hänen saavutuksistaan kirjallisuuden ja kielitieteen alalla.
Mistral alkoi jo kouluikäisenä kirjoittaa runoja äidinkielellään, paikallisella provensaalin kielellä. Hänen haaveensa oli tulla runoilijaksi, mutta isä painosti hänet opiskelemaan, ja poika valmistui oikeustieteestä Aix-en-Provencen yliopistosta vuonna 1851, ja omistautui sen jälkeen kirjalliselle uralle.
Perimänsä varakkuuden turvin Mistral saattoi omistaa elämänsä provencelaisen perinteen ja oksitaanin kielen edistämiseen ja säilyttämiseen. Hänen kirjallinen tuotantonsa koostuu kertovista runoelmista, joita on suomennettu kokoelmaan "Kaksikymmentä Nobel-runoilijaa".
Provence
Provence () on Kaakkois-Ranskassa Välimeren rannalla sijaitseva Rooman entinen provinssi ja osa Ranskan nykyistä Provence-Alpes-Côte d'Azuria. Siihen kuuluvat departementit Var, Vaucluse ja Bouches-du-Rhône sekä osia Alpes-de-Haute-Provencesta ja Alpes-Maritimesista.
Provence tunnetaan yrttejä ja vihanneksia suosivasta keittiöstään ja tuoksujen, etenkin laventelin tuottajana. Paikallinen kieli, romaanisen oksitaanin murre provensaali, on italian ja ranskan väliltä. Provencen symboli on heraldinen lilja.
Latium
Latium oli latinalaisten heimojen asuttama maakunta Keski-Italiassa. Se vastaa pääosin nyky-Italian Laziota. Aluksi nimi viittasi vain Albanolaisvuorten ympäristöön, mutta laajeni myöhemmin tarkoittamaan ensin koko tasankoa Tiberjoelta vuorille ("Latium vetus") ja lopulta aina Campanian rajalle Lirisjoelle saakka ("Latium adiectum").
Augustuksen jakaessa Italian regioihin Latium muodosti Campanian kanssa ensimmäisen region. Nyky-Italian Lazio puolestaan käsittää Latiumin lisäksi osia Tiberin pohjoispuolella olleesta Etruriasta.
Etruskin kieli
Etruskin kieli on kuollut kieli, jota puhuivat ja kirjoittivat Etrurian alueella Pohjois-Italiassa ensimmäisellä vuosituhannella ennen ajanlaskun alkua asuneet etruskit. Latina syrjäytti etruskin täydellisesti Rooman valtakunnan levittäydyttyä Pohjois-Italiaan. Viimeinen henkilö, jonka tiedetään osanneen lukea etruskin kieltä, oli Rooman keisari Claudius (10 eaa. – 54 jaa).
Nykyaikaan etruskin kielestä on säilynyt toistakymmentätuhatta kreikkalaisen aakkoston italialaisella variaatiolla kirjoitettua piirtokirjoitusta, joita pystytään lukemaan mutta ei osata tulkita muutamia luku- ynnä muita perussanoja lukuun ottamatta.
Etruski on isolaattikieli, jolla ei tiedetä olevan mitään tunnettuja sukulaiskieliä. Lemnoksen saarelta on kuitenkin löydetty kirjoitusta, joka muistuttaa suuresti etruskia. Kyseinen teksti on sotilaan hautakirjoitus, joka on kirjoitettu vanhahtavalla etruskin kielimuodolla. Myös muinaisessa Raetiassa puhuttu reetin kieli saattoi olla sukua etruskille.
Kirjoitustaito tuli etruskien keskuuteen viimeistään 700-luvulla eaa. ja se otettiin nopeasti käyttöön etruskin kielen kirjoittamiseen. Varhaisimmat säilyneet etruskinkieliset piirtokirjoitukset ovat 600-luvulla valmistetuissa keramiikka-astioissa. Tutkimuksen ongelma on, että säilyneet tekstit ovat lyhyitä ja kaavamaisia, jolloin kielen rakenne jää tuntemattomaksi. Yhtään kirjettä, arkistotekstiä tai sanakirjaa ei ole säilynyt. Vain kymmenkunta piirtokirjoitusta sisältää enemmän kuin 30–40 sanaa. Pisin teksti on uhrikalenteri "Liber linteus", jota nykyään säilytetään Zagrebissa. Se sisältää yli 1300 sanaa, mutta valtaosa niistä on nimiä. Muutkin pitkät tekstit ovat usein kalentereita, mutta joukossa on myös metallitauluihin kaiverrettu muistokirjoitus ja temppelin pyhä teksti. Tärkein etruskin tekstikokoelma on saksalaisen Helmut Rixin kokoama "Etruskische Texte".
Etruskista on säilynyt merkkejä nykyisessä paikannimistössä sekä muihin kieliin lainautuneina sanoina. Esimerkiksi Parman kaupungin nimi on etruskiperäinen. Etruskista on tullut latinan kautta suomeenkin joitain lainasanoja, esimerkiksi "persoona", joka tarkoitti alun perin näytelmissä käytettyä naamiota, myöhemmin naamiota ylipäänsä ja lopulta henkilöä.
Etruskit omaksuivat aakkostonsa Euboiasta noin 700 eaa. tulleiden kreikkalaisten siirtolaisten käyttämästä länsikreikkalaisesta aakkostosta pienin muutoksin. Etruskit kirjoittivat oikealta vasemmalle. Etruskissa ei ollut soinnillisia klusiileja (b, d, g) ja k-äänteen kirjoittaminen riippui seuraavasta äänteestä, mikä käytäntö on jonkin verran siirtynyt latinan kirjoittamiseen.
Allaolevan taulukon sarakkeet vasemmalta oikealle: Euboian kreikka, kolme etruskimuunnelmaa, latinan vastineet ja äänneasut:
Antti Tuuri
Antti Elias Tuuri (s. 1. lokakuuta 1944 Kauhava) on suomalainen kirjailija, joka on koulutukseltaan diplomi-insinööri. Tuuri tunnetaan kotimaakuntaansa Etelä-Pohjanmaata kuvaavista kirjoistaan. Hän on myös kirjoittanut useita "Äitini suku" -sarjaan kuuluvia kirjoja, joissa kerrotaan Yhdysvaltoihin muuttaneiden suomalaisten kertomuksia. Hän sai Finlandia-palkinnon 1997 teoksestaan "Lakeuden kutsu" , Pohjanmaa-sarjan ensimmäisestä teoksesta "Pohjanmaa" Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon vuonna 1985 ja Aleksis Kiven palkinnon vuonna 2009. Tuuri on myös suomentanut islantilaisia saagoja, mistä tunnustuksena maan presidentti Vigdís Finnbogadóttir luovutti hänelle vuonna 1983 Islannin Haukan ritarikunnan ristin. Tuurin tuotantoon kuuluu lisäksi kuunnelma- ja elokuvakäsikirjoituksia, oopperalibrettoja, elämäkertoja ja historiikkeja.
Vuonna 1951 Tuuri aloitti kansakoulun Kauhavalla. Tuurin luokkatovereihin kuului muun muassa Jukka Kemppinen. Ylioppilaaksi hän valmistui Vimpelin yhteiskoulusta 1963.
Tuuri valmistui graafisen alan diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1972. Teekkareiden Äpy-lehti oli hänen ensimmäisiä julkaisualustojaan. Opiskeluaikanaan Tuuri työskenteli Saksassa. Tuuri toimi Suomen Talkin tutkimusinsinöörinä 1972–1973, oululaisen sanomalehti Kalevan kirjapainon teknisenä johtajana 1973–1978, Wärtsilän painokoneosaston myyntipäällikkönä 1978–1979 sekä Wihurin omistaman Sanduddin tapettitehtaan teknisenä johtajana 1979–1980. Hän oli Insinöörijärjestöjen koulutuskeskuksen toimitusjohtajana 1980–1982 ja Otavan kehitysjohtajana 1982–1983. Vuonna 1983 hän ryhtyi kokopäiväiseksi kirjailijaksi.
Tuuri on sukupolvensa näkyvimpiä ja arvostetuimpia kertojia. Hänen varhaisessa tuotannossaan huomio kiinnittyi sanonnan tarkkuuteen ja niukkuuteen, joka toi joskus mieleen toisen diplomi-insinöörin, Antti Hyryn. Myöhemmin hänen tyylinsä tunnusmerkiksi on kohonnut pinnanalainen rikkaus, joka ilmenee joskus nasevina ”kirveen iskuina”, ja usein jonkin verran verhottuna huumorina tai satiirina. Tuurin tiedetään pohjustavan kaunokirjallisetkin teoksensa huolellisesti ja usein laajoin haastatteluin niin että hän yltää kerronnan kuivumatta yksityiskohtien tarkkuuteen ja uskottavuuteen.
Tuurin teoksista on filmatisoitu useita elokuvia. Pekka Parikka ohjasi vuonna 1988 hänen romaaniinsa perustuvan elokuvan "Pohjanmaa", sekä vuonna 1989 saman nimiseen Tuurin romaaniin perustuvan elokuvan "Talvisota". Lisäksi Lauri Törhönen teki vuonna 1990 elokuvan "Ameriikan raitti", Ilkka Vanne vuonna 2000 "Lakeuden kutsun", joka perustuu Pohjanmaa -sarjan viimeiseen teokseen "Lakeuden kutsu", sekä viimeisimpänä AJ Annila vuonna 2017 Ikitien. Tuuri on myös itse useasti toiminut mukana filmattujen romaaniensa käsikirjoitustyössä ("Talvisota", "Pohjanmaa", "Lakeuden kutsu", "Rukajärven tie", "Ikitie"). Tämän lisäksi Tuuri on myös kirjoittanut Pekka Parikan ohjaaman TV-sarjan "Hunajan maku" (1993) sekä sotasyyllisyysoikeudenkäynneistä kertovan TV-sarjan "Tuomitut" (1995) ja lähes sata kuunnelmaa. Hänen kirjojaan on käännetty kuudelletoista kielelle.
Koko (gorilla)
Koko (4. heinäkuuta 1971 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat – 19. kesäkuuta 2018 Woodside, Kalifornia) oli ihmisen kulttuuriin akkulturoitunut naaraspuolinen gorilla, jolle Stanfordin yliopiston tutkija Francine Patterson opetti yli 1 000 amerikkalaisen viittomakielen viittomaa.
Kokon opettaminen aloitettiin sen ollessa yhden vuoden ikäinen. Pattersonin mukaan sen viittomavarasto oli yli 1 000 merkin laajuinen. Sen väitetään ymmärtäneen yli 2 000 englannin kielen sanaa.
Kokosta on tehty useita elokuvia, muun muassa "Koko – A Talking Gorilla" vuonna 1977. 27. huhtikuuta vuonna 1998 Koko kävi myös chat-keskustelua Internetissä. Elokuussa 2004 Koko kärsi hammassärystä ja sen kerrotaan osanneen ilmaista kivun voimakkuutta asteikolla 1–10. On myös esitetty väitteitä, että Kokon älykkyysosamäärä olisi 75–90, mikä tarkoittaisi korkeampaa älykkyyttä kuin lievästi kehitysvammaiseksi luokiteltavalla ihmisellä. Tieteessä Tapahtuu -lehden artikkelissa (5/2004) Markku Javanainen kuitenkin arvioi tämän väitteen perustuvan virheelliseen tulkintaan, koska Kokolle tehtiin älykkyystestit lasten asteikolla. Aikuisten asteikolle käännettynä Kokon älykkyys olisi testien mukaan korkeintaan 29 pistettä, mikä Suomessa käytössä olevassa kansainvälisessä tautiluokituksessa merkitsisi ”vaikeaa älyllistä kehitysvammaisuutta”.
Kokon älykkyydestä on käyty jatkokeskustelua muun muassa Tieteessä tapahtuu -lehdessä Juha Valsteen ja Markku Javanaisen kesken.
Koko kuoli nukkuessaan 46-vuotiaana 19. kesäkuuta 2018 Woodsidessä Kaliforniassa.
Hannu Karttunen
Hannu Karttunen (s. 1952 Liperi) on suomalainen tähtitieteilijä ja tietokirjailija. Karttunen on Turun yliopiston dosentti ja työskentelee Tuorlan observatoriossa. Karttunen on tehnyt useita tähtitiedettä käsitteleviä julkaisuja, tähtitieteen oppikirjoja ja opetusaineistoja sekä kirjoittanut artikkeleita kokoomateoksiin ja tietosanakirjoihin. Hän on myös tuottanut radiolle esitelmäsarjan tähtitieteestä. Vuonna 1998 hän sai Tieto-Finlandia-palkinnon kirjastaan "Vanhin tiede: Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin" ja vuonna 2007 Suomen tietokirjailijat ry:n Tietopöllö-palkinnon lapsille ja nuorille kirjoittamistaan kirjoista. Hän on aktiivinen Skepsis ry:n ja Ursan jäsen. Ursa nimitti Karttusen 2006 kunniajäsenekseen.
Karttunen ja Iiro Seppänen ovat kumpikin luvanneet maksaa 2 500 euroa Skepsis ry:n 10 000 euron palkinnosta sille suomalaiselle, joka ensimmäisenä tuottaa valvotuissa olosuhteissa paranormaalin ilmiön.
Natsagiin Bagabandi
Natsagiin Bagabandi (, s. 22. huhtikuuta 1950) oli Mongolian presidenttinä 1997–2005. Hän voitti vaalit vuonna 1997 ja tuli uudelleen valituksi vuonna 2001.
Bagabandi edustaa Mongolian Kansan vallankumouspuoluetta (MPRP) joka oli maan ainoa sallittu puolue neuvostovallan aikana. Puolue on muuttanut linjaansa kommunistiaikojen jälkeen, ja kannattaa nykyisin talousuudistuksia ja yksityistämistä.
Bagabandi on buddhalainen. Hän opiskeli Neuvostoliitossa.
Hänen seuraajansa Nambaryn Enhbajar on saman puolueen jäsen.
Nambaryn Enhbajar
Nambaryn Enhbajar (, s. 1. kesäkuuta 1958, Ulaanbaatar) on mongolialainen poliitikko, maan presidentti vuosina 2005–2009. Tätä ennen hän oli Mongolian pääministeri 2000–2004 ja parlamentin puhemies 2004–2005.
Enhbajar valmistui Moskovan kirjallisuusinstituutista vuonna 1980 ja opiskeli myös Leedsin yliopistossa Englannissa. Hän työskenteli Mongolian kirjailijoiden liitossa vuosina 1980–1990 kääntäjä-toimittajana, pääsihteerinä ja varapuheenjohtajana. Hän käänsi klassista mongolialaista kirjallisuutta sekä monia länsimaisten kirjailijoiden teoksia (muun muassa Charles Dickensia).
Enhbajar valittiin Mongolian parlamenttiin vuonna 1992 ja hän toimi kulttuuriministerinä 1992–1996. Vuonna 1997 hänestä tuli oppositiossa olleen Mongolian kansan vallankumouspuolueen (MPRP) (johon hän liittyi 1985) johtaja. Hän johti puolueensa voittoon vuoden 2000 vaaleissa. 26. heinäkuuta 2000 hänet valittiin yksimielisesti pääministeriksi. Enhbajarin puolue menetti vuoden 2004 vaaleissa lähes puolet paikoistaan ja elokuussa 2004 hän jätti pääministerin tehtävänsä ja siirtyi parlamentin puheenjohtajaksi.
Presidentinvaaleissa 22. toukokuuta 2005 Enhbajar valittiin seuraamaan Natsagiyn Bagabandia Mongolian presidenttinä. Hän sai 53,4 prosenttia äänistä tullen valituksi jo vaalien ensimmäisellä kierroksella. Hän päävastustajansa Mongolian demokraattisen puolueen Mendsaihan Enhsaihan sai 20 prosenttia äänistä.
Vuoden 2008 parlamenttivaalien jälkeen, joissa MPRP julistautui voittajaksi, opposition kannattajat protestoivat vaalin tulosta ja syyttivät vaalivilppiä. Seuranneissa mellakoissa poliisi ampui neljä ja yksi tukehtui palamaan sytytetyssä MPRP:n päämajassa savuun. Myöhemmin oppositio arvosteli Enhbajaria poliisin väkivallasta ja hätätilan asettamisesta.
Hän hävisi vuoden 2009 presidentinvaalit Demokraattisen puolueen Tsahiagiin Elbegdorjille.
Enhbajaria on pidetty puolueensa, jonka juuret ovat yksipuoluejärjestelmäisessä Mongoliassa, uudistajana ja modernisoijana.
Vuonna 2012 Enhbajar tuomittiin neljäksi vuodeksi vankilaan korruptiosta.
254/45 D
254/45 D (254 millimetrin 45 kaliiperin merikanuuna mallia Durlacher) ja Durlacher-tykki ovat suomalaisia nimiä Obuhovin terästehtaan valmistamalle kaliiperiltaan 254 millimetrin rannikkotykille Durlacher-lavetilla. Tykin putken pituus oli 45 kaliiperia. Tykki kehitettiin 1890-luvulla ja lavetin suunnittelu viimeisteltiin 1905. Alkuperäisellä lavetilla tykkiä kutsuttiin A. F. Brinkin kanuunaksi vm. 1895.
254/45 D:n putken pituus oli 11 420 millimetriä. Alkuperäinen suurin korotus oli vain 15 astetta, mutta lopullisella Durlacher-lavetilla 30 astetta. 1900-luvun alun ampumatarvikkeilla 15 asteen korotuksella tykin kantama oli noin 11 kilometriä, 30 asteen korotuksella noin 18 kilometriä ja toisen maailmansodan aikaisilla ampumatarvikkeilla 27,5 kilometriä. Teoreettinen tulinopeus oli 2 laukausta minuutissa ja käytännön tulinopeus 1 laukaus minuutissa. Tykin miehistö oli 4 aliupseeria ja 20 miestä.
254 millimetrin 45 kaliiperin laivakanuuna hyväksyttiin Venäjän keisarillisen laivaston varustukseen 1892. Sitä alettiin pian sopeuttaa myös rannikkotykistön käyttöön. Se ei kuitenkaan sellaisenaan sopinut tehtävään vaan se piti suunnitella lähes uusiksi. Tämän tykin nimeksi tuli A. F. Brinkin kanuuna vm. 1895. Ensimmäiset rannikkotykit toimitettiin Venäjän maavoimille 1899. Tykki taisteli ensimmäisen kerran Port Arthurin taistelussa 1904.
A. F. Brinkin kanuunassa vm. 1895 oli melko hyvät ballistiset ominaisuudet, mutta sen alkuperäinen suurin korotus, 15 astetta, rajoitti sen kantamaa. Kenraali Robert Augustovitš Durlacher suunnitteli lavetin, jolla tykin korotus saatiin 20 asteeseen. Tämän lavetin valmistamiseen siirryttiin 1900-vuosikymmenen alussa. Hän suunnitteli 1905 lavettiin muutoksen, jolla suurin korotus saatiin 30 asteeseen. Tämän tykin nimeksi tuli Suomessa 254/45 D.
254/45 D oli käsikäyttöinen ja siksi kokonsa vuoksi hyvin hidas suunnata. Lavettiin suunniteltiin sähkömoottori 1910-luvulla, mutta sitä ei tiettävästi otettu käyttöön. Puna-armeija luopui suurimmasta osasta kyseisiä vanhentuneiksi eikä muutenkaan kovin pidetyistä tykeistä 1920-luvulla.
Suomen itsenäistyttyä maahan jäi kymmeniä 254/45 D -tykkejä. Venäläiset tuhosivat poistuessaan useita niistä, mutta 28 oli kunnossa 1920-luvulla. Suomalaiset paransivat tykin kranaattia ja siten huomattavasti suurinta kantamaa. Tykistä tuli Suomen järeän rannikkotykistön pääase. Sotien jälkeen 17 tykkiä oli palveluksessa, jotka kaikki evakuoitiin varikolle Moskovan välirauhan mukaisesti. Tykistä päätettiin luopua Suomessa 1962, kun 152/50 T -tykin katsottiin syrjäyttävän sen. Nykyään yksi on museotykkinä Kuivasaaressa.
Goldfrapp
Goldfrapp on brittiläinen vuonna 1999 perustettu elektronisen musiikin yhtye. Yhtye koostuu solististaan Alison Goldfrappista ja multi-instrumentalisti Will Gregorystä.
Alison Goldfrapp aloitti musiikkialalla 1990-luvulla, jolloin hän vieraili laulajana esimerkiksi Orbitalin ja Trickyn albumeilla. Todettuaan omaavansa yhtenevät musiikilliset kiinnostuksen kohteet, Gregory ja Goldfrapp perustivat duon. Nimeksi valittiin Alison Goldfrappin sukunimi.
Goldfrapp kiinnitettiin vuonna 1999 kuululle Mute Recordsille. Yhtyeen elokuvamainen ja unenomainen esikoisalbumi "Felt Mountain" (2000) sai loistavan vastaanoton erityisesti musiikkiarvostelijoilta ja oli ehdolla vuoden 2001 Mercury Music Prizen saajaksi.
Vuonna 2003 ilmestynyt ”Black Cherry” vei Goldfrappin musiikin esikoisalbumin rauhallisesta maalailusta groovaavampaan suuntaan, ja vuonna 2005 ilmestynyt "Supernature" jatkoi samojen teemojen kehittelyä. Albumilta "Felt MountainAlbumilta Black CherryAlbumilta SupernatureRemix albumilta We Are GlitterAlbumilta Seventh TreeAlbumilta Head FirstKokoelmalta The Singles
José Eduardo dos Santos
José Eduardo dos Santos (s. 28. elokuuta 1942 Luanda) on angolalainen poltiikko ja maan 2. presidentti, joka oli virassa 38 vuoden ajan. Hän seurasi virassa 10. syyskuuta 1979 maan ensimmäistä presidenttiä Agostinho Netoa. Hän on myös puolueensa MPLA:n (Movimento Popular de Libertação de Angola) johtaja. João Lourençosta tuli Angolan presidentti vuonna 2017.
Santosin vanhemmat ovat São Tomé ja Príncipestä Angolaan muuttaneita siirtolaisia. Hän on opiskellut petrokemiaa 1960–1970-lukujen vaihteessa Neuvostoliitossa ja valmistunut insinööriksi Bakun öljy- ja kemianinstituutista. Angolan presidentiksi Santos nousi syyskuussa 1979 maan ensimmäisen presidentin Agostinho Neton kuoleman jälkeen.
Presidenttinä Santos pyrki parantamaan maansa suhteita länsimaihin.
José Eduardo dos Santos on ollut naimisissa kolmasti ja hänellä on yhteensä seitsemän lasta. Santosin ensimmäinen vaimo oli venäläinen Tatiana Kukanova, jonka hän tapasi opiskeluaikoinaan. Heidän Bakussa syntynyt tyttärensä Isabel dos Santos on Afrikan rikkain nainen.
Germania Superior
Germania Superior () oli Rooman provinssi. Provinssin pääkaupunki oli Mainz ("Moguntiacum"). Germania Superior sai nimensä siitä, että se sijaitsi Reinin yläjuoksulla Germania Inferioriin nähden. Kaakossa provinssi rajoittui Raetiaan. Alueesta tuli osa Rooman valtakuntaa Julius Caesarin valloittaessa sen vuonna 58 eaa.
Germania Inferior
Germania Inferior () oli Rooman provinssi. Germania Inferior sai nimensä siitä, että se sijaitsi Reinin alajuoksulla Germania Superioriin nähden. Alueesta tuli osa Rooman valtakuntaa Julius Caesarin valloittaessa sen vuonna 58 eaa. Provinssin pääkaupunki oli Köln ("Colonia Claudia Agrippina"). Muita tärkeitä kaupunkeja olivat Castra Vetera ja Colonia Ulpia Traiana, kummatkin Xantenin lähellä, sekä "Ulpia Noviomagus Batavorum" (Nijmegen), "Trajectum ad Rhenum" (Utrecht), "Atuatuca Tungrorum" (Tongeren) ja "Bona" (Bonn).
Jääurheiluseura Haukat
Haukat on järvenpääläinen jääkiekkojoukkue. Haukat oli edustusjoukkueen ja Suomen jääkiekkoliiton virallinen edustusjoukkueen nimi. Joukkue pelasi yhteensä 12 kautta Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla ja sinä aikana kokeiltiin muutama kausi pelata myös nimellä "KJT" (Keskiuudenmaan Juniorikiekkoilun Tuki), mutta se ei tuonut toivottua tulosta, joten kokeilun jälkeen palattiin jälleen nimeen "Haukat". Parhaimmaksi saavutukseksi jäi kaudella 1996–1997 selviytyminen SM-liigan karsintoihin KalPaa vastaan.
Haukkojen edustustoiminta lakkautettiin Mestis-kauden 2005–2006 jälkeen, mutta kaudesta 2009–2010 lähtien seuralla on jälleen ollut edustusjoukkue jääkiekon II-divisioonassa nimellä Haukat, joka haluaa pitkällä työllä nousta taas parrasvaloihin. Seura nousi jääkiekon Suomi-sarjaan kaudeksi 2017–2018. 
Seura on perustettu vuonna 1979. Kausi 2005–06 jäi edustusjoukkueen viimeiseksi Mestis-tasolla. Seura keskittyy jatkossa pääasiallisesti juniorityöhön ja Jääurheiluseura Hawks ry jääkiekon edustusjoukkueeseen.
Delft
Delft on kaupunki, joka sijaitsee Rotterdamin ja Haagin välissä Alankomaissa. Vuoden 2016 alussa siellä arvioitiin olevan 101 000 asukasta.
Delft perustettin vuonna 1075 ja sai kaupunkioikeudet vuonna 1246 nimellä "Nieuwe Delft" (suom. ”Uusi Delft”). Kun Hollannin Itä-Intian kauppakomppania perustettiin vuonna 1602, yksi sen kuudesta kamarista sijoitettiin Delftiin, millä tuli olemaan suurta merkitystä kaupungin kehitykselle.
Vuonna 1654 Delftin ruutitehdas räjähti.
Delft on maailmankuulu käsinmaalatusta ”Delftin sinisestä” keramiikasta ("Delfts blauw") ja 1600-luvulla eläneestä taiteilijamestari Johannes Vermeeristä. Tiedemies Antoni van Leeuwenhoek, joka löysi bakteerit, syntyi Delftissä.
Delftin yliopisto on perustettu vuonna 1842.
Aegyptus
Aegyptus oli Rooman provinssi. Se käsitti nykyisen Egyptin, Siinaita lukuun ottamatta. Egypti joutui Rooman vallan alle vuonna 30 eaa. ja se pysyi osana Rooman valtakuntaa aina muslimien valloituksin asti vuonna 641.
Ptolemaioksen hallitsijasuvun jäsenet hallitsivat Egyptiä aina vuoteen 30 eaa. saakka. Tällöin roomalainen kenraali Octavianus valtasi Egyptin ja syrjäytti Ptolemaios- sukuisen kuningatar Kleopatra VII:n. Roomalaiset tekivät Egyptistä provinssin nimeltä "Aegyptus". Egypti oli alistettu suoraan keisarin hallintaan, ja maata hallitsi keisarin valitsema prefekti. Tulot menivät keisarin kassaan ja senaattorisäätyisiltä oli kielletty astumasta jalallaankaan Egyptiin. Egyptin tärkein tehtävä oli kuitenkin tuottaa viljaa Rooman valtakunnalle ja erityisesti pääkaupungin Rooman viljahuolto oli lähes täysin egyptiläisen vehnän varassa. Egyptin hallintoa ei muutettu suuremmin Ptolemaiosten aikaan verrattuna ja kreikkalaisia nimitettiin jatkossakin korkeimpiin virkoihin.
Ensimmäinen roomalainen prefekti Gaius Cornelius Gallus sai Ylä-Egyptin Rooman valtaan. Toinen prefekti Aelius Gallus yritti vallata Arabian, mutta epäonnistui. Kolmas prefekti Gaius Petronius puolestaan antoi kunnostaa kastelukanavat ja elvytti näin maanviljelyä.
Keisari Neron hallituskaudesta eteenpäin Egypti sai kokea vuosisadan kestävän nousukauden, mutta Marcus Aureliuksen aikana korkea verotus sai egyptiläiset kapinoimaan. Vuonna 175 Avidius Cassius julistautui vastakeisariksi Egyptissä, mutta hänet syrjäytettiin kun kuultiin Marcus Aureliuksen olevan matkalla häntä kukistamaan. Vuonna 193 Pescennius Niger julistautui keisariksi Syyriassa ja sai Egyptin pian valtaansa, mutta Septimius Severus kukisti hänet pian. Caracalla antoi egyptiläisille, kuten muillekin valtakunnan vapaasyntyisille asukkaille, Rooman kansalaisoikeudet vuonna 212.
Suurimpia muutoksia Egyptissä roomalaiskaudella oli kristinuskon saapuminen maahan 100-luvulla. Ajoittaisista vainoista huolimatta kristinusko levisi aluksi Aleksandrian juutalaisten keskuudesta kreikkalaisille ja heidän kauttaan egyptiläisille. Vuoden 200 tienoilla Aleksandriasta oli tullut yksi kristinuskon tärkeimmistä paikoista ja teologian keskus; tärkeitä hahmoja tässä olivat mm. Origenes, Klemens Aleksandrialainen sekä Athanasios Suuri.
Vuonna 312 Konstantinus Suuri julisti kristinuskon yhdeksi valtion hyväksymistä uskonnoista. 300-luvulla Egyptissä levisi areiolaisuudeksi tunnettu kristinuskon suuntaus, joka kiellettiin Nikean ensimmäisessä kirkolliskokouksessa vuonna 325. Tämä johti mellakoihin ja kapinoihin Egyptissä.
Francesco Toldo
Francesco Toldo (s. 2. joulukuuta 1971 Padova, Italia) on italialainen entinen jalkapallomaalivahti. Hänet muistetaan parhaiten vuoden 2000 EM-kilpailuista, jolloin hän oli Italian sankari Alankomaita vastaan pelatussa välieräottelussa, torjuessaan ottelun ja rangaistuspotkukilpailun aikana neljä Hollannin rangaistuspotkua.
Toldo teki Serie A -debyyttinsä 12. syyskuuta Cagliaria vastaan vuonna 1994 ACF Fiorentinan paidassa. Hän pelasi joukkueessa vuosina 1993–2001, jonka aikana Toldo nousi vuoden 2000 EM-kisojen aikana halutuimpiin maalivahteihin ja hänet valittiinkin samana vuonna Serie A:n parhaaksi maalivahdiksi. EM-kisojen jälkeen siirtomarkkinoilla nousi useita huhuja Toldon uudesta seurasta ja muun muassa FC Barcelona oli kiinnostunut ostamaan hänet. Toldo pelasi kuitenkin vielä yhden kauden Fiorentinassa ja voitti joukkueensa kanssa vielä Italian cupin. Vuonna 2001 hän lopulta siirtyi pois Fiorentinasta Interiin, jonka kanssa Toldo teki sopimuksen vuoteen 2006 asti. Hän pelasi neljä kautta ykkösmaalivahtina kunnes vuonna 2005 joukkueeseen saapunut brasilialainen Júlio César syrjäytti Toldon ykkösmaalivahdin roolista. Hän pelasikin kaudella 2005–2006 vain kahdeksan ottelua. Huolimatta varamaalivahdin roolista Toldo voitti ensimmäisen Scudettonsa Interissä kaudella 2005–2006 ja jatkoi sopimustaan 30. kesäkuuta 2009 asti. Voitettuaan Interin paidassa jo neljännen Scudettonsa hän päätti kuitenkin jo maaliskuussa 2009 jatkaa sopimustaan Interin kanssa aina vuoteen 2011 asti.
Kauden 2009–2010 päätyttyä Interin triplamestaruuteen, joukkueen voitettua Serie A:n, Italian cupin ja Mestarien liigan ilmoitti Toldo kesäkuussa 2010 päättävänsä pelaajauransa.
Keskinen Afrikka
Keskinen Afrikka on maantieteellinen alue Afrikan keskiosissa. Se koostuu seuraavista valtioista:Lisäksi Angolaa, Kamerunia, Päiväntasaajan Guineaa, Gabonia, Kongon tasavaltaa, Malawia ja Sambiaa pidetään joskus Keskisen Afrikan osina.
Keski-Afrikka rajoittuu pohjoisessa Saharaan. Keski-Afrikassa virtaa Kongo-joki sivujokineen, joihin kuuluu muun muassa Ubangi.
Kongon kieli
Kongo eli kikongo on joukko keskenään läheistä sukua olevia bantukieliä, joita puhutaan Kongon demokraattisessa tasavallassa, Kongon tasavallassa ja Angolassa Atlantin rannikolla ja Kongo-joen varrella.
Kongoa puhuu äidinkielenään noin 12 miljoonaa ihmistä ja toisena kielenään noin kaksi miljoonaa. Kongon puhujat jakaantuvat valtioiden kesken seuraavasti
Kongon kielirypäs koostuu useasta toisilleen läheistä sukua olevasta kielestä, jotka eivät ole täysin ymmärrettäviä keskenään.Ennen eurooppalaisten tuloa kongon kieli oli Kongon kuningaskunnan kieli, Kongo-joen pohjoispuolella. Muiden heimojen kanssa käytyjen voittoisien sotien seurauksena kuningaskunta laajeni ja sen keskus siirtyi Kongo-joen eteläpuolelle Mbanza Kongon kaupunkiin, joka sijaitsee nykyisen Angolan alueella. On esitetty, että nykyäänkin tällä alueella välikielenä toimiva kituba sai alkunsa Kongon kuningaskunnan kasvun aikoihin palvellakseen heimojen välistä kanssakäymistä.
Eurooppalaisten ensimmäinen kontakti kongon kielen kanssa tapahtui 1480-luvulla portugalilaisten tutkimusmatkojen ja lähetyssaarnaajien myötä. Aluksi kontaktit olivat ystävällismielisiä ja Kongon seisemäs kuningas, Nzinga Bemba, kääntyi kristinuskoon ja otti hallitsijanimen Afonso I. Amerikan löytymisen jälkeen eurooppalaiset alkoivat hankkia afrikkalaisia orjiksi uudelle mantereelle myös Kongosta, minkä seurauksena Kongon kuningaskunta ajautui tuhon partaalle 1500-luvun puolivälissä. 1665 Kongo jaettiin Portugalin, Belgian ja Ranskan kesken, jonka seurauksena keinotekoiset valtioiden väliset rajat erottavat kongon kielen puhujia toisistaan nykyäänkin.
Ensimmäinen kongon kielen sanakirjan (1652), kieliopin (1659) ja katekismuksen (1659) kirjoitti äidin puolelta kongolainen ja isän puolelta portugalilainen Francesco da Sao Salvador.
Länsi-Afrikka
Länsi-Afrikka on Afrikan läntiset osat käsittävä maantieteellinen alue. Siihen kuuluvat ensisijaisesti seuraavat valtiot:Joskus Länsi-Afrikkaan sisällytetään myös seuraavat valtiot:
Länsi-Afrikka rajoittuu lännessä ja etelässä Atlantin valtamereen. Länsi-Afrikasta pohjoiseen sijaitsee Sahara, joka tosin on osittain muutamien Länsi-Afrikan valtioiden alueella. Sahel sijaitsee Länsi-Afrikan pohjoisosissa.
Merkittävimmät levottomuudet Länsi-Afrikassa ovat olleet Sierra Leonen ja Liberian sisällissodat 1990-luvulla ja 2000-luvun alussa, jotka ajoivat satojatuhansia pakolaisiksi.
Afrikan sarvi
Afrikan sarvi on alue, johon kuuluvat Afrikan mantereen koillisosat. Termillä viitataan alueeseen, joka käsittää Somalian, Djiboutin, Etiopian ja Eritrean valtiot. Poliittisena kokonaisuutena alueeseen luetaan tämän lisäksi vielä Sudan, Etelä-Sudan, Kenia, ja Uganda. Alueen pinta-ala on 2 000 000 neliökilometriä ja siellä asuu noin 100 miljoonaa ihmistä (Etiopia: 85 milj., Somalia: 9,3 milj., Eritrea: 5,2 milj., ja Djibouti: 0,86 milj.)
Afrikan sarvessa elävät etniset ryhmät liittyvät läheisemmin arabeihin kuin muihin afrikkalaisiin. Suurimpiin etnisiin ryhmiin kuuluvat muun muassa afarit, oromot ja somalit. Alueen talous perustuu vain muutamiin tuotteisiin: puuvillaan, kahviin ja banaaneihin.
Tšadjärvi
Tšadjärvi () on järvi Länsi-Afrikassa. Se sijaitsee neljän valtion (Tšad, Kamerun, Niger ja Nigeria) alueella. Järvi on keskisyvyydeltään puolitoista metriä syvä ja syvimmältä kohdaltaan noin seitsemän metriä syvä. Se saa suurimman osan vedestään etelästä virtaavista Chari- ja Logonejoista.
Tšadjärvi kuivui voimakkaasti 1960-luvulta 1980-luvulle. Järven pinta-ala oli vuonna 2006 laskenut 40 000 neliökilometristä vähän yli 1 300 neliökilometriin, ja sen vesimäärä oli pudonnut alle viidesosaan. Kutistumisen syynä ovat olleet ilmastonmuutos ja keinokastelu. Etenkin vuodesta 2004 lähtien järven vesimäärä on jälleen kasvanut sademäärien lisääntyessä.
Mathieu Kérékou
(Ahmed) Mathieu Kérékou (2. syyskuuta 1933 Kouarfa, Ranskan Dahomey – 14. lokakuuta 2015) oli Beninin presidentti, joka hallitsi maata lähes kolmenkymmenen vuoden ajan.
Silloinen majuri Kérékou tuli valtaan 26. lokakuuta 1972 sotilasvallankaappauksessa. Hän nimitti itsensä presidentiksi. Marraskuussa 1974 hän kansallisti maan petrokemiallisen teollisuuden ja julisti maan olevan marxilais-leniniläinen valtio.
Kérékou muutti maansa nimen Dahomeysta Beniniksi 1. joulukuuta 1975. 28. syyskuuta 1980 hän kääntyi islamin uskoon ja muutti etunimensä Ahmediksi, mutta alkoi myöhemmin käyttää Mathieuta uudelleen ja kääntyi takaisin kristityksi.
Kérékousta tuli ensimmäinen afrikkalainen diktaattori, joka salli demokratisoinnin maassaan ja vuonna 1990 hänen puolueensa Parti de la révolution populaire du Bénin (PRPB) hylkäsi marxismin. Vuoden 1991 monipuoluevaaleissa Kérékou hävisi entiselle pääministerille Nicéphore Soglolle. Kérékou sai vain 32 prosenttia äänistä – yli puolet vähemmän kuin Soglo. Vuoden 1996 vaaleissa Kérékou voitti Soglon ja palasi valtaan ja tuli valituksi uudelle viisivuotiskaudelle maaliskuussa 2001. Myöhemmin on ilmennyt, että yhdysvaltalainen Titan-yhtiö rahoitti hänen uudelleenvalintaansa 1996, seikka joka on herättänyt kysymyksiä hänen vaalikampanjansa rehellisyydestä.
Kérékoun toisella presidenttiysjaksolla hänen hallituksensa noudatti liberaalia talouspolitiikkaa. Benin otti myös osaa kansainvälisiin rauhanturvaoperaatioihin muissa Afrikan valtioissa. Beninin perustuslaki esti Kérékoun valitsemisen uudelleen vuonna 2006, koska hän oli yli 70-vuotias. Hänen seuraajakseen valittiin Yayi Boni.
Soukous
Soukous on Kongon tasavallassa ja Kongon demokraattisessa tasavallassa 1900-luvun alussa syntynyt afrikkalaisen musiikin tyylilaji. Se tunnetaan myös nimillä "lingala" ja "congo". Soukousia esitetään kitarasta, likembestä ja afrikkalaisista lyömäsoittimista koostuvilla yhtyeillä. Soukous-muusikoita ovat muun muassa Koffi Olomide, Papa Wemba, Pepe Kalle ja Diblo Dibala.
1960-luvulta lähtien soukousiin on tullut vaikutteita rumbasta.
OHL
OHL eli Ontario Hockey League on yksi Pohjois-Amerikan kolmesta pääjunioriliigasta, jotka yhdessä muodostavat Canadian Hockey Leaguen. 
Muut kaksi ovat WHL ja LHJMQ. OHL on tarkoitettu 15–20-vuotiaille pelaajille. Suurin osa joukkueista pitää majaansa Ontariossa Kanadassa, mutta mukana on myös joukkueita Yhdysvaltojen puolelta Pennsylvaniasta ja Michiganista. Kaudella 2006–2007 OHL:n tähdistöottelu pelattiin ensimmäistä kertaa Kanadan ulkopuolella Saginaw'ssa Michiganissa. Liigan toistaiseksi menestynein joukkue on Oshawa Generals, joka on voittanut 12 OHL-mestaruutta.
Liigassa on 20 joukkuetta, jotka pelaavat itäisessä ja läntisessä konferenssissa, joissa molemmissa on kaksi viiden joukkueen divisioonaa.
Sarjan mestaruuspalkinto on J. Ross Robertson Cup. OHL:n voittaja osallistuu myös Memorial Cupiin.
Mbira
Mbira eli likembe on itäafrikkalainen idiofoneihin kuuluva soitin, eräänlainen sormipiano, joka muodostuu puisesta laudasta, jossa on metalliset koskettimet. Tarkempi nimitys on peukalopiano, koska sitä soitetaan peukaloilla kuten kännykkään kirjoitettaessa. Mbiralla soitettavaa musiikkia säestetään useimmiten hosho-nimisellä lyömäsoittimella.
Zimbabwessa käytettävää mbiraa kutsutaan nimillä "mbira dzavadzimu" tai "sanza". Soitin on tunnettu Zimbabwessa yli tuhat vuotta ja sitä on käytetty muun muassa uskonnollisissa rituaaleissa.
Triangeli
Triangeli, vanhalta nimeltään pimpparauta on kolmionmuotoinen, metallinen, idiofoneihin kuuluva lyömäsoitin. Triangeli on pienimpiä sinfoniaorkesterissa käytettäviä soittimia.
Se on tehty tasasivuisen kolmion muotoon taivutetusta terästangosta, jonka tangon päät lähes kohtaavat. Yleensä se kiinnitetään ohuella narulla tai renkaalla telineeseen roikkumaan. Soitettaessa triangelia lyödään kevyesti teräksisellä puikolla. Tällöin koko soittimen runko pääsee värähtelemään. Triangelista lähtee heleä ääni. Vaikkei se ole kovin voimakas, triangelin enharmonisten yläsävelten johdosta sen sävelkorkeuden (pitch) voi kuulla koko sinfoniaorkesterinkin yli.
Historiallisesti triangelia pidetään egyptiläisen sistrumin perillisenä; sistrumia käytettiin Haithorin ja Isiksen palvomisessa ja pahojen henkien poishäätämisessä. Euroopassa triangelia tiedetään käytetyn jo ainakin keskiaikana (1300-lukuun mennessä) uskonnollisissa tarkoituksissa ja tanssimusiikissa. Pohjois-Euroopassa käytettiin kooltaan nykyisiä suurempia puolisuunnikkaita, joiden alasivulla roikkui irtonaisia renkaita tai pieniä lautasia (jingles). Ennen vuotta 1660 oli usein käytössä kolme kooltaan erikokoista soitinta, mutta tämän jälkeen niitä saattoi olla käytössä viisikin. 1800-lukuun mennessä rengasmaiset soitimet katosivat tyystin. Italiassa ja Baijerissa suosittiin jalustimen muotoisia katkaistuja renkaita.
Soitin oli käytössä ensin kansan parissa. Taidemusiikissa soitin on esillä vuodesta 1710 lähtien, jolloin Hampurin ooppera käytti sitä. Seitsemän vuotta myöhemmin myös Dresdenin ooppera otti soittimen käyttöönsä. Molemmissa oopperoissa instrumenttia käytettiin todennäköisesti kansantanssin säestämisessä. Soittimen maine oli pitkään alhainen ja sitä pidettiin kerjäläisten, kodittomien ja romaanien soittimena. Esimerkiksi Stuttgartissa koronetin soittajia jopa kiellettiin 1700-luvulla soittamasta tätä "mitätöntä soitinta". Soitin vakiintui 1700-luvulla käyttöön ottomaanien sotilasmusiikkiyhtyeiden kokoonpanoissa.
Orkesteriteoksissa soitin esiintyy 1700-luvun puolivälistä alkaen. Soitin on mukana Johann Friedrich Faschin (1688–1758) noin vuonna 1750 säveltämän teoksen johdannossa (overture). Muun muassa Wolfgang Amadeus Mozart (teoksessa "Die Entfürung aus das Serail", 1782) , Joseph Haydn (teoksessa Sotilassinfonia, 1794), Ludwig van Beethoven (9. sinfonia, 1823) sekä Johannes Brahms käyttivät sitä teoksissaan. 1800-luvun puolivälissä triangeli nousi muiden orkesterisoittimien joukkoon, kun Franz Liszt käytti sitä sooloinstrumenttina 1. pianokonsertossaan (Es) (1853). Sittemmin esimerkiksi Edward Elgar käytti triangelia 11. Enigma-muunnelmassaan (1899) kuvaamaan bulldogkoira Danin kaulapannasta syntyvää ääntä koiran ravistellessa itseään.
Lisäksi soitinta on käytetty latinalaisamerikkalaisessa musiikissa.
Erittäin korkean lämpötilan reaktori
Erittäin korkean lämpötilan reaktori eli VHTR () tai korkean lämpötilan kaasujäähdytteinen reaktori () on neljännen sukupolven ydinreaktori, joka on tarkoitettu vedyn tuottamiseen vetytaloutta tai metanolitaloutta varten. Yhtään erittäin korkean lämpötilan reaktoria ei ole vielä rakennettu, mutta koereaktori olisi haluttaessa mahdollista rakentaa jo nykyteknologialla.
VHTR-reaktorin haittapuoli on se, että se ei ole ydinpolttoainetta taloudellisesti käyttävä hyötöreaktori, mutta tätä haittaa voidaan lievittää käyttämällä erittäin korkean lämpötilan reaktoreiden jätteitä hyötöreaktoreiden polttoaineena. Lisäksi VHTR tulee nimensä mukaisesti erittäin kuumaksi, normaalissa käytössä noin 1000 celsiusta, poikkeustilanteessa jopa 1800 celsiusta, joten se vaatii erittäin kestäviä materiaaleja. Tähän tavoitteeseen ollaan ajateltu päästävän kapseloimalla ydinpolttoaine grafiittisten polttoainejyvien sisälle.
Marakassi
Marakassi tai marakas (< port. "maracá" < tupi "maraká"), tavallisesti marakassit on idiofoneihin kuuluva lyömäsoitin, joita soitetaan yleensä kahta kerrallaan. Marakassi valmistetaan useimmiten kuivatuista kalebassinkuorista, mutta se voidaan tehdä myös nahasta, puusta tai muovista.
Marakassi on latinalaisamerikkalaista alkuperää. Marakasseja käytetään erityisesti kolumbialaisessa, venezuelalaisessa ja brasilialaisessa kansanmusiikissa. Joskus niitä käytetään myös klassisessa ja popmusiikissa. Rockmusiikissa marakasseja on käyttänyt muun muassa Bo Diddley.
Vibrafoni
Vibrafoni on useimmiten jazzissa käytettävä ksylofonia muistuttava lyömäsoitin. Sen ääniala on yleensä kolme oktaavia, mutta myös suurempia, neljä oktaavia kattavia vibrafoneja on valmistettu. Vibrafoni keksittiin Yhdysvalloissa vuonna 1921. Vaikka sitä käytettiin alun perin nimenomaan jazzissa, nykyään sitä käytetään toisinaan myös muussa populaarimusiikissa ja klassisessa musiikissa. Vibrafonia soittavaa henkilöä kutsutaan vibrafonistiksi.
Toisin kuin soitinsukulaisissaan marimbassa ja ksylofonissa, on vibrafonissa metalliset kielet ja pedaalijärjestelmä, joka toimii samalla periaatteella kuin esimerkiksi pianossa. Vibrafonin nimi tulee soittimen moottorista, joka synnyttää vibrafonin äänen värähtelyn, vibraton. Moottori pyörittää kielten ja putkiresonaattorien väliin asetettuja läppiä, mikä synnyttää äänen värähtelyn.
Pierre Boulez
Pierre Boulez /pjɛʀ bu'lɛz/ (26. maaliskuuta 1925 Montbrison – 5. tammikuuta 2016 Baden-Baden) oli ranskalainen taidemusiikin säveltäjä ja kapellimestari. Häntä pidetään yhtenä suurista säveltäjä-kapellimestareista.
Boulez opiskeli matematiikkaa Lyonissa ennen kuin ryhtyi opiskelemaan musiikkia Pariisin konservatoriossa Olivier Messiaenin johdolla. Orkesterinjohtamisen oopperassa Boulez aloitti 1948. Boulez sai uransa aikana vaikutteita muun muassa atonaalisesta ja aleatorisesta musiikista, ja hän keskittyi enimmäkseen soitinmusiikkiin. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat "Pli selon pli", "Memoriale à Bruno Maderna", kolme pianosonaattia sekä monessa vaiheessa sävelletty "Répons".
Boulez johti Alban Bergin "Lulun" kantaesityksen 1963. Tästä, kuten myös Bergin toisesta oopperasta, "Wozzeckista", hän teki myöhemmin levytykset. Vuonna 1976 Boulez johti Richard Wagnerin "Nibelungin sormuksen" satavuotisesityksen Bayreuthissa. Uransa alkuvaiheissa Boulez esiintyi ondes Martenot’n tuntijana.
Boulezille myönnettiin lukuisia tunnettuja musiikkialan palkintoja, kuten Wolf ja Sonning. Kapellimestarina hän johti muun muassa Clevelandin orkesteria, a, New Yorkin filharmonikkoja ja Ensemble InterContemporainia, joista viimeksi mainittu perustettiin Boulezin aloitteesta. Hänen panoksensa oli ratkaiseva myös Pompidou-keskuksen yhteydessä toimivan elektronisen musiikin tutkimuskeskus IRCAMin perustamisessa.
Hän kuoli 5. tammikuuta 2016 Baden-Badenissa.
Kaoliniitti
Kaoliniitti on mineraali, joka on tavallisimmin valkeaa, kellertävää tai punertavaa savea ja joka on märkänä helposti muovailtavissa. Kaoliniitin tunnistaa savimaisesta hajusta, jonka havaitsee parhaiten saveen henkäistäessä. Suomessa kaoliniittia on kalliorapaumissa, joissakin kallioperän painanteissa, kaoliinisavena maaperässä (esimerkiksi Puolangan Pihlajavaara ja Kerkkä) ja pieniä määriä myös sedimenttisavissa. Se on maasälpien rapautumistulos.
Kaoliniitin kemiallinen kaava on AlSiO(OH).
Kaoliniitti on yksinkertaisin savirakenne, jossa kerroksittainen rakenneyksikkö on yksi oktaedrinen ja yksi tetraedrinen levy (1:1 savimineraali). Peräkkäiset 1:1 kerrokset ovat tarttuneet toisiinsa ja pysyvät koossa yhden kerroksen happiatomien ja toisen kerroksen hydroksyyliryhmien välisillä vetysidoksilla. Vetysidokset estävät muita ryhmiä tunkeutumasta kerrosten väliin ja pitävät rakenteen suhteellisen jäykkänä. Kaoliniitti ja illiitti ovat laajentumattomia savia.
Kaoliniitti on tärkeä teollisuussavi. Sitä käytetään esimerkiksi posliiniin ja fajanssiin sekä paperin täyteaineena.
Tuija Lehtinen
Tuija Kirsti Hillevi Lehtinen (s. 12. joulukuuta 1954 Helsinki) on suomalainen kirjailija.
Lehtinen syntyi Helsingissä, mutta asui vuodet 1960–1973 Kuopiossa ja valmistui ylioppilaaksi vuonna 1973 Kuopion yhteislyseosta. Hän opiskeli Oulun yliopistossa pääaineenaan tilastotiede ja sivuaineina kansantaloustiede, matematiikka, tähtitiede ja tietojenkäsittely ja valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi vuonna 1978.
Vuosina 1979–1984 Lehtinen toimi vapaana toimittajana ja vuodesta 1984 vapaana kirjailijana. Hänen esikoisromaaninsa "Rosan talo" julkaistiin vuonna 1984 ja ensimmäinen nuortenkirja "Enkelinkuvia hiekassa" vuonna 1986. Lehtinen on kirjoittanut useita nuorten kirjasarjoja, kuten "Mirkka"-, "Laura"-, "Janne"- ja "Rebekka"-sarjaa. Lehtisen kirjoja on käännetty tanskaksi, ruotsiksi, saksaksi, viroksi ja japaniksi. Laura-kirjojen pohjalta on tehty televisiosarjat "Laura" (2002), "Laura kesäleirillä" (2004) ja "Laura kaupungissa" (2005). "Roskisprinssi"-kirjasta (1991) on tehty samanniminen elokuva vuonna 2011. Kirjojen lisäksi Lehtinen on käsikirjoittanut televisiosarjoja (muun muassa "Elämän suola", 1996–1998) ja kuunnelmia (esim. "Kekkosen näköinen polvi", 1990)
Lehtinen on saanut muun muassa nuortenkirjallisuuden valtionpalkinnon (1988), Laivakello-palkinnon (1998), Kaarina Helakisa -palkinnon (2002), kahdesti Topelius-palkinnon (1997 ja 2006) ja kolmesti Pirkanmaan Plättä -palkinnon (1989, 1995 ja 1999). Lehtinen on ollut Suomen Nuorisokirjailijat ry:n puheenjohtaja (1995–2017). Hän on ollut myös "Lukufiilis"-lehden päätoimittaja (1998–2008), Lukukeskuksen johtokunnan puheenjohtaja sekä jäsen (1996–2008) ja Suomen Kirjailijaliiton johtokunnan jäsen (1996–2004). Lehtiselle myönnettiin vuonna 2017 Pro Finlandia -kunniamerkki.
Lehtinen asuu Espoossa. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Sarja on julkaistu myös viitenä yhteisniteenä, joista jokaisessa on kaksi kirjaa:Sarjaan liittyy myös niin sanottu ystäväkirja "Laura. Omat juttuni" (2002).
Lähde:
Harjulampi
Harjulampi on Rovaniemellä sijaitseva lampi. Se on ollut nyt paikoillaan hieman yli viisikymmentä vuotta. Kalaa harjulampeen tulee Kemijoesta, johon se on yhteydessä. Erilaisia kaloja ovat hauki, särki, ahven, salakka, kiiski ja säynävä. Harjulampi ei ole syvä ja sen syvin kohta on noin viisi metriä. Vesi ei ole likaista ja siinä on mahdollista myös uida. Pohja on mutaa. Harjulammen vieressä on Kirkkolampi.
Harjulammella on 1960-luvun lopulta lähtien tavattu yhteensä 85 lintulajia. Lammella pesii vakituisesti reilut 30 lajia ja satunnaisesti 17 lajia. Lisäksi alueella tavataan vajaat 40 lajia joko ruokavieraina tai muutonaikaisina levähtäjinä. Runsain lintulaji lammella on naurulokki, joita on laskettu enimmillään 660 pesivää paria. Sorsalinnuista yleisimpiä ovat tukkasotka, telkkä, sinisorsa, tavi, haapana ja jouhisorsa. Harvinaisempia pesiviä vesilintuja ovat silkkiuikku, lapasorsa ja harmaasorsa.
Harjulammen kaakonpuoleisella rannalla sijaitsee vuonna 1995 rakennettu lintutorni.
Luettelo klarinetisteista
Tämä on luettelo klarinetisteista eli klarinetin soittajista.
Asteriski
Asteriski () eli * on tähtimäinen typografinen merkki. Siitä käytetään myös nimityksiä "tähti", "tähtönen" ja "tähtimerkki".
Asteriskilla on lukuisia käyttötarkoituksia, muun muassa:
... Hän näki hänet viimeisen kerran.
Seuraavana päivänä Kalle heräsi varhain kukon kiekuntaan...
Valentin Kononen
Valentin Kononen (s. 7. maaliskuuta 1969 Helsinki) on suomalainen entinen kilpakävelijä. Kononen on saavutuksiltaan Suomen kaikkien aikojen paras mieskävelijä. Hän on kotoisin Vantaan Korsosta ja edustaa Korson Kaikua.
Hän on voittanut suurkisoissa useita mitaleita, joista parhaana Göteborgin MM-kisoissa vuonna 1995 saavutettu kultamitali 50 kilometrin kävelyssä. Lisäksi Kononen on saavuttanut hopeamitalin vuoden 1993 MM-kisoissa Stuttgartissa ja vuoden 1998 EM-kisoissa Budapestissa. Kävelyn maailmancupissa hän oli kolmas vuosina 1995 ja 1997. Viimeisessä arvokilpailussaan Sydneyn olympiakisoissa 2000 Kononen hylättiin runsaan 40 kilometrin kävelyn jälkeen hänen ollessaan kilpailussa neljäntenä. Kononen on myös valmentanut muita kävelijöitä, mm. Jani Lehtistä ja Antero Lindmania.
Urheilu-uran jälkeen Kononen on johtanut omistamaansa eTaika-nimistä ohjelmistoyritystä. Hän on naimisissa ja hänellä on kolme tytärtä.
Itä-Afrikka
Itä-Afrikka on maantieteellinen alue, joka käsittää itäisen Afrikan. Yhdistyneiden kansakuntien jaottelun mukaan Itä-Afrikkaan katsotaan sisältyvän seuraavat valtiot ja alueet:Itä-Afrikan itäisimmät osat muodostaa Afrikan sarvi, jossa sijaitsevat Somalia, Djibouti, Etiopia ja Eritrea.
Itä-Afrikan alueella oli merkittävää Intian valtameren aikaista kaupankäyntiä jo paljon ennen portugalilaisten tuloa 1400-luvun lopulla. Arabialainen matkakirjailija Abdul Hassan Ibn Hussein Ibn Ali El Masudi julkaisi laajan kirjoituksen sandšien kehittyneestä valtakunnasta noin vuonna 950. Häntä täydensi Idrissi noin vuonna 1154. Maatalous on ollut järjestynyttä ja metallien valmistus tunnettu. Sandšit arvostivat raudan kultaa arvokkaammaksi. Kauppaa käytiin myös norsunluulla. Nämä arvotuotteet ovat kulkeneet Omanin kautta muun muassa Intiaan ja Kiinaan. Osa raudasta tuli Persian kautta Eurooppaan damaskiteräksenä. Arabialaisten hallitsemia rannikkokaupunkeja olivat eri aikakausina Sofala, Kilwa, Quelimane, Malindi ja Mombasa. Arabien välityksellä käydyn kaupan ohella myös kiinalaiset ovat käyneet 1400-luvulla ainakin kahdesti laivastollaan Itä-Afrikan kauppakeskuksissa ostoksilla suorittaen maksuksi rahaa, posliinia, tekstiiliä ja teetä.
Euroopan suurimmat valloittajavaltiot kilpailivat 1800–1900-luvuilla Afrikan alueista. Portugali oli jo 1400-luvulla ottanut vahvan jalansijan 
Mosambikista Mombasaan. Edettyään Intian valtameren rannikolta Malawijärven rantaan he kohtasivat brittien Nyasalandin protektoraatin.
Ranskalaiset asuttivat ensimmäisinä ulkopuolisina Madagaskarin ja sen lähisaaret.
Eteläinen Afrikka
Eteläinen Afrikka on Afrikan eteläiset osat käsittävä maantieteellinen alue. Siihen kuuluvat seuraavat valtiot:
Alueen tärkeimpiä vientituotteita ovat muun muassa timantit, kulta ja uraani.
Eteläinen Afrikka on maailman pahinta AIDS-aluetta ja joissakin sen valtioissa yli 20 prosenttia väestöstä on HIV-positiivisia.