Tverinkarjalaiset
Tverinkarjalaisiksi nimitetään Venäjällä Tverin alueella eläviä karjalaisia ihmisiä. Heidän asuma-alueestaan käytetään yleisesti nimitystä Tverin Karjala. Vuodelta 2000 peräisin olevien virallisten väestötilastojen mukaan Tverin alueen 1 614 000 hengestä kansallisuudeltaan karjalaisia olisi noin 23 000, mutta todellisuudessa karjalaisten määrän arvellaan olevan lähempänä 100 000:a.
Tosin vuoden 2003 väestönlaskussa vain 14 633 ilmoitti kansallisuudekseen karjalainen. Karjalaisten määrän epävarmuus johtuu osaltaan siitä, ettei erityisesti vanhempi väestö ole vielä uskaltanut tai katsonut tarpeelliseksi ilmoittaa kansallisuudekseen vähemmistökansallisuutta pyrkiessään välttämään leimautumista.
Tverinkarjalaiset asuvat 458 pikkukylässä ja noin 80 suuremmassa kylässä. Heillä on oma kulttuuriautonomiansa ja karjalan kieltä opetetaan 11 koulussa ja Lihoslavlin opettajaopistossa. Vuoteen 2007 mennessä viisi opiskelijaa oli valmistunut Tverin yliopistosta karjalan kielen ja kirjallisuuden opettajiksi.
Tverin karjalaiskylissä karjalainen kulttuuri on säilynyt hyvin, ja kieltäkin puhutaan monin paikoin.
Tverin karjalaiset eli "saarekekarjalaiset" ovat 1600-luvulla Käkisalmen läänistä lähteneiden siirtolaisten jälkeläisiä. Pääasiallisia syitä pakoon lähtöön oli karjalaisten ortodoksinen usko, joka erotti heidät luterilaisista "suomalaisista karjalaisista", jotka jäivät pääasiassa asuinsijoilleen ruotsalaisen pakkoluterilaistamisen aikana. Myös Ruotsin kruunulle maksettavat verot olivat raskaat, samoin muut velvoitteet. Venäjä myös lupasi verohelpotuksia, mikä teki muutosta helpompaa. Suuri karjalaisasutus kehittyi tuolloiseen Tverin lääniin, mutta heitä pakeni myös Aunukseen. Lisäksi Tihvinän, Valdain ja Djorzhan alueelle kehittyi karjalaisten asutuskeskukset.
Vuonna 1800 tverinkarjalaisia oli yhteensä 32 670 henkeä ja 1930-luvulla oli jo peräti 150 617. Tuo aika oli Tverin karjalaisen kulttuurin kehittymisen aikaa, kun latinalaisia kirjaimia käyttävä kirjaimisto alkoi kehittyä. Tulosta myös syntyi, koska vuosina 1932–1938 karjalan kieltä ja kirjallisuutta opetettiin peräti 181 koulussa Tverin alueen 12 piirissä. 100 karjalankielistä kirjaa painettiin tuona aikana.
Suosiollinen kansallisuuspolitiikkaa päättyi Karjalaisen kansallisen piirikunnan lakkauttamiseen vuosina 1937-1939. Tverinkarjalaiset eivät kuitenkaan joutuneet laajojen vainojen kohteiksi, kuten monet muut suomensukuiset kansat ja vähemmistöt, vaikkakin terroria esiintyy tverinkarjalaisia kohtaan ja heitä syytettiin "porvarillisesta nationalismista". Heidät vain unohdettiin kokonaan aina Neuvostoliiton viimeisiin vuosiin asti. Tämä 50 vuoden aika oli kova isku karjalaiselle kulttuurille Tverissä, kun karjalaista väestöä sulautettiin valtaväestöön. Samoin karjalan kielen tilalle tuli venäjä.
1990-luvulla karjalaisten kansallinen työ alkoi edetä nopeaa vauhtia. Vuonna 1990 perustettiin Tverinkarjalaisten kulttuuriseura, josta muodostui vuonna 1996 kansallinen kulttuuriautonomia toimivat karjalan kielen ja karjalaisen kulttuurin säilyttämiseksi. A. Punzhinan Tverinkarjalan sanakirja ilmestyi vuonna 1994. Lisäksi vuonna 1992 ilmestyi M. Orlovin tekemä Aapinen nimeltä "Bukvari", vuonna 1996 Z. Turitsevan lukukirja "Armaš šana" ja L. Gromovan tekemä karjalainen oppikirja "Aiga paissa i ligie karjalakši " karjalaksi). Lisäksi vuodesta kehittämisessä on lehden julkaiseminen, koska se kehittää kirjallisuuden kieltä ja hioo julkisen kielenkäytön ilmaisua. Vuodesta 1996 lähtien tverinkarjalaksi on ilmestynyt lehti "Karielan sana", joka on kaksikielinen. Vuonna 1998 ilmestyi runokokoelma S. Tarasovin runokokoelma "Oma randa" ja 2004 ensimmäinen tverinkarjalainen proosateos "Kuzjmicca" tekijänään N. Balakirev. 2007 ilmestyi laulukirja "Virži". Suomessa 1993 perustettu Tverinkarjalaisten ystävät R.y on tehnyt merkittävää työtä karjalaisen kirjallisuuden kehittämisessä ja se on ollut mukana 1990-luvulla tukemassa karjalaisten oppikirjojen painamisessa. Kaikesta huolimatta tverinkarjalaisten kieli ja kulttuuri on säilynyt suhteellisen hyvin ottaen huomioon yli 400 vuoden asumishistorian keskellä Sisä-Venäjää.