hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Circuit de Spa-Francorchamps
Circuit de Spa-Francorchamps on moottorirata Stavelotin ja Malmedyn kunnissa Liègen maakunnassa Belgiassa.
Radalla on ajettu Formula 1:n Belgian Grand Prix’ta Zolderin ja Nivelles’n ratojen lisäksi. Rata on pitkään ollut Formula 1 -radoista pisin; pituutta sillä oli aikaisemmin 14,1 km, nykyään noin 7 km. Radalla ajetaan myös muun muassa Porsche Supercupia, Formula 2- ja FIA WEC -sarjaa sekä vuosittain Span 24 tunnin ajo.
Kauden 1998 Belgian GP:n ensimmäisellä kierroksella radalla sattui Formula 1 -historian suurin kolari, jossa 13 autoa joutui keskeyttämään.
Koko mutkayhdistelmää kutsutaan usein virheellisesti Eau Rougeksi. Alkuperäinen "Eau Rouge" oli vasemmalle kaartuva mutka, josta on edelleen käytössä pieni pätkä ennen oikealle jyrkkään ylämäkeen kääntyvää "Raidillon"-mutkaa. Eau Rouge ja sitä seurannut "Virage de l’Ancienne Douane" -mutka poistettiin radasta vuonna 1947, kun Raidillon rakennettiin radan nopeuttamiseksi. Nimensä Eau Rouge -mutka saa radan ali virtaavasta samannimisestä joesta.
Kaudella 1994 Raidillon-mutkaan tehtiin šikaani, jonka tarkoituksena oli pudottaa autojen nopeuksia turvallisuuden parantamiseksi. Taustalla oli kaksi kuolonuhria vaatinut San Marinon GP.
Koska Eau Rougesta on edelleen jäljellä lyhyt vasemmalle kaartava osa ennen oikealle ylämäkeen johtavaa Raidillonia, käytetään mutkayhdistelmästä joskus nimityksiä Eau Rouge-Raidillon tai Le Raidillon de l’Eau Rouge.
Kaudella 2006 Spa-Franchorchamps’n rata pudotettiin Formula 1 -kilpailukalenterista, sillä rataan vaadittiin mittavat kunnostustyöt. Spa-Franchorchamps’n osakilpailu ajettiin jälleen 16. syyskuuta 2007. Radan ensimmäistä La Sourcen mutkaa oli siirretty 100 metriä eteenpäin, jotta uudet suuret varikkotilat mahtuivat radalle. Lisäksi muuria siirrettiin kauemmas radasta. Radan loppuosassa niin sanottua bussipysäkkišikaania muutettiin entistä hitaammaksi. Muutosten myötä radan pituus kasvoi hieman, nykyiseen 7,004 kilometriin.
Eniten voittoja Span radalta Formula 1:ssä on saksalaisella Michael Schumacherilla. Hän voitti kilpailun vuosina 1992, 1995, 1996, 1997, 2001 ja 2002. Suomen kansalaisista Spassa on voittanut Mika Häkkinen (vuonna 2000), Kimi Räikkönen (vuosina 2004, 2005, 2007 ja 2009), sekä Nico Rosberg (vuonna 2016).
Markus Palttala on voittanut Span 24 tunnin ajon Cat.2 -luokassa Porschella PSI Motorsport Team -autokunnassa vuonna 2001, 1 000 km:n ajon Le Mans Seriesin GT1 -luokassa Fordilla Marc VDS Racing Team -autokunnassa vuonna 2010 ja Span 24 tunnin ajon kokonaiskilpailun vuonna 2015 BMW Sports Trophy Team Marc VDS -autokunnassa.
Mika Salo on voittanut Span 24 tunnin ajon GT2 -luokassa Ferrarilla AF Corse -autokunnassa vuonna 2006.
Toni Vilander on voittanut Span 24 tunnin ajon GT2 -luokassa vuonna 2009, Pro-Am Cup -luokan vuonna 2013 ja Span 6 tunnin ajon FIA WEC -sarjassa LMGTE Pro -luokassa vuonna 2014 Ferrarilla AF Corse -autokunnassa.
Rakuuna (kasvi)
Rakuuna ("Artemisia dracunculus" syn. "Artemisia dracunculoides"), jota kutsutaan myös nimillä maustemaruna ja dragonia, on monivuotinen yrttikasvi, jonka käyttö nykyisellään rajoittuu lähes yksinomaan maustamiseen. Sitä viljellään ympäri maailmaa, erityisesti Ranskassa ja Italiassa (tieto viljelyaloista vuodelta 1992). Luonnonvaraisena rakuuna kasvaa Etelä-Venäjältä Siperian halki ulottuvalla vyöhykkeellä sekä Pohjois-Amerikassa.
Rakuunaa ei tavata laskea ikiaikaisten lääke- ja maustekasvien joukkoon, sillä se oli tuntematon rohto Antiikin kulttuureille. Kasvi tuotiin Eurooppaan Länsi-Aasiasta ristiretkien aikaan. 1500-luvulla rakuunan käyttö oli yleistynyt Euroopassa aina Britteinsaaria myöten.
Rakuunan käyttö lääkekasvina on tätä nykyä lähes unohdettu, mutta aikanaan Keski-Euroopassa sen lehtiä ja versojen latvoja käytettiin edesauttamaan sydämen ja maksan toimintaa. Rudolf Steinerin oppien mukaan kasvin on sanottu auttavan myös nivelreumaan ja vesipöhöön. Viime vuosikymmeninä tehdyissä tutkimuksissa lääkitseville ominaisuuksille on löytynyt perusteitakin kasvin sisältämistä öljyistä. Rakuuna parantaa ruokahalua ja ruoansulatusta, laukaisee kouristuksia ja on antiseptinen rohto.
Rakuuna on olennainen osa etenkin ranskalaista ja armenialaista keittiötä. Se on osana klassisia Fines herbes- ja Bouquet garni -mausteseoksia. Koska rakuunassa on suolaisenomainen vivahde, sitä on suositeltu suolattoman ruokavalion lisäksi. Hienonnetulla rakuunalla maustetaan salaatteja ja munaruokia. Se sopii myös keittojen, kanan ja kalakastikkeiden mausteeksi. Béarnaisekastike on yksi maailman tunnetuimmista kastikkeista, jonka valmistuksessa käytetään rakuunaa..
Ranskalainen rakuuna ("Artemisia dracunculus" var. "sativa" tai ’Sativa’) on yrtin kahdesta muunnoksesta tunnetumpi ja maultaan mainekkaampi. Sitä voidaan kasvattaa Suomessa monivuotisena, mutta venäläiseen rakuunaan verrattuna se on talvenarempi. Etenkin Keski- ja Pohjois-Suomessa on kasvin suojaaminen katteella suositeltavaa talveksi. Koska ranskalainen rakuuna ei tuota lainkaan siemeniä, sen lisääminen onnistuu ainoastaan kasvullisesti jakamalla tai pistokkaista juurruttamalla.
Venäläinen rakuuna ("Artemisia dracunculus" var. "cultivar" tai ’Inodora’) on rakuunan heikkoaromisempi mutta satoisampi muunnos. Se voi kasvaa jopa 150 cm korkeaksi. Makua on luonnehdittu jopa sellaiseksi, ettei sitä tulisi lainkaan käyttää ruoanvalmistuksessa . Se siementää hyvin ja lisääntyy siten erinomaisesti.
Village People
Village People on yhdysvaltalainen 1970-luvulla perustettu diskoyhtye.
Village People oli pääasiassa ranskalaisen tuottaja Jacques Moralin luomus. Yhtyeen musiikki oli 1970-luvun diskoa, ja yhtyeen jäsenet esittivät humoristisia homoseksuaalisiin stereotypioihin perustuvia hahmoja (kuten poliisi, intiaani, rakennustyömies ja matruusi). Kyseessä oli kuitenkin tietoisesti valittu imago, sillä yhtyeen tunnetuimmat levytykset tehneen kokoonpanon jäsenistä vain intiaani Felipe Rose ja cowboy Randy Jones olivat todellisuudessa homoseksuaaleja.
Yhtye teki 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa kymmenkunta albumia sekä vuonna 1980 hilpeän kamalaksi arvioidun elokuvan "Can’t Stop the Music – Musiikin täytyy jatkua". Yhtyeen tunnetuimpia hittejä ovat ”San Francisco/In Hollywood”, ”Macho Man”, ”Y.M.C.A.”, ”In the Navy” ja ”Go West”.
Vuonna 1981 julkaistun albumin "Renaissance" viimeinen kappale "Food Fight" on epätavallinen yhtyeen tuotannossa.
Yhtye on tunnettu edelleen sekä musiikkinsa että myös ulkoasunsa takia, ja yhtyeen joistakin kappaleista on tehty myöhemmin lukuisia uusia levytyksiä.
Suomessa Village People on esiintynyt muun muassa viihdekeskus Flamingon avajaisissa Vantaalla syyskuussa 2008.
(Glenn Hughes on eri henkilö kuin Deep Purplen samanniminen basisti.)
Ristiretkiaika
Ristiretkiaika tai Suomen varhaiskristillinen aika (1025–1300 jaa. tai 1050–1300 jaa.) on Suomen rautakauteen liittyvä arkeologinen periodinimitys. Ristiretkiajan päättyessä Suomessa alkoi keskiaika.
Kun nimitys "ristiretkiaika" otettiin käyttöön 1800-luvun lopulla Karjalan tutkimuksen yhteydessä, tähän vaiheeseen ajoittuvien arkeologisten löytöjen uskottiin olevan samanaikaisia kuin Suomeen tehdyt (todelliset tai tarunomaiset) ristiretket. Nimitys on osaksi perusteeton, sillä varsinaiset ristiretket Pyhälle maalle aloitettiin vasta 1090-luvulla. Itämeren piirissä voidaan ristiretkistä puhua varmuudella vuoden 1147 jälkeen, kun paavi Eugenius III:n bullassa luvattiin synninpäästö pakanoille, jotka ottivat ristin kantaakseen.
Nykyisin tiedetään, että ristiretket eivät alkaneet heti viikinkiajan jälkeen, vaan kristinusko sai kannatusta vaikuttaen rinnakkain pakanallisen alkuperäisuskomusten kanssa tietyissä osissa Lounais-Suomea. Parempi nimitys aikakauden alkupuoliskolle lienee "varhaiskristillinen aika" (1050–1155).
Ristiretkiajan katsotaan päättyvän, kun Suomen alueen asukkaat siirtyvät selvästi kristillisiin hautaustapoihin. Länsi-Suomessa tämä tapahtuu lopullisesti vuoteen 1250 tultaessa, Itä-Suomessa ja Karjalassa myöhemmin. Kristinuskon leviäminen Suomeen oli kuitenkin alkanut jo aikaisemmin. Ristiretkiajan katsotaan olleen rauhatonta aikaa, sillä Suomi jäi keskelle kahden laajentumishaluisen valtakunnan (Ruotsi ja Novgorod) sekä kirkkokunnan (katolinen ja ortodoksinen) yhteentörmäystä.
Ristiretkiaikaan ajoittuvat löydöt ovat peräisin lähinnä Lounais-Suomesta, Hämeestä, Etelä-Savosta ja Laatokan Karjalasta. Pienempi määrä asutusta oli muuallakin.
Terho Pursiainen
Terho Martti Pursiainen (s. 6. lokakuuta 1945 Rautavaara) on suomalainen poliitikko, filosofi, teologi, yhteiskuntatieteilijä ja toimittaja. 1960- ja 1970-luvuilla hän tuli tunnetuksi vasemmistoradikaalina teologina. Myöhemmin hän on tarkastellut filosofina yhteiskunnallisen hyvän ja tulonjaon kysymyksiä sekä eritellyt esimerkiksi kommunitarismia ja libertarismia.
Terho Pursiainen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopiossa 1963. Sen jälkeen hän on opiskellut useita tutkintoja, mm. teologian tohtoriksi asti Helsingin yliopistossa. Nykyisin hän asuu Järvenpäässä ja elää neljännessä avioliitossaan. Heikki Pursiainen (s. 1974) on hänen poikansa.
Hänen virkaurallaan tärkeimpiä tehtävä oli lääninsosiaalineuvoksen virka (sosiaali- ja terveysosaston päällikkö) Kymen lääninhallituksessa 1973–1987. Sen lisäksi Pursiainen on toiminut seurakuntapappina, opettajana ja kolumnistina.
Pursiainen vihittiin papiksi Turussa 1968. Vuonna 1969 Pursiainen tuli julkisuuteen televisio-ohjelma Jatkoajassa herättämänsä huomion tähden. Saman keväänä ilmestyi hänen kohuttu kirjansa Uusin testamentti. Niin sanotun Kemin saarnansa jälkeen (pyhäinpäivänä 1983) hän jätti papinviran kymmeneksi vuodeksi, kunnes hänet siunattiin uudelleen papin tehtäviin Helsingissä pyhäinpäivänä 1993.
Pursiainen oli SKDL:n kansanedustajana vuosina 1970–1972 ja 1979–1987 sekä Helsingin kaupunginvaltuutettuna 1972–1974. Pursiainen valittiin eduskuntaan ohi Suomen kommunistisen puolueen puheenjohtaja Aarne Saarisen (Helsingin vaalipiirissä 1970) ja SKP:n varapuheenjohtaja Taisto Sinisalon (Kymen vaalipiirissä 1979). Vuonna 1979 hän sai 11 553 ääntä ja oli vaalipiirinsä ääniharava.
Vuoden 1999 vaaleissa Pursiainen pyrki eduskuntaan Vihreän liiton listoilta Uudenmaan vaalipiiristä. Hän jäi ensimmäiselle varasijalle. Hän oli vihreiden sitoutumattomana ehdokkaana myös vuoden 2007 vaaleissa.
SKDL:n kaudellaan hän toimi pitkän aikaa muun muassa SKDL:n liittohallituksen jäsenenä ja Vihreässä liitossa valtuuskunnan jäsenenä 1999–2001 (puolueen jäsenenä 1998–2001). SKDL:n sosialistien johtoelinten toimintaan hän osallistui, kunnes aivan SKDL:n toimintansa loppuvaiheessa liittyi SKP:hen. Pursiainen ei asettunut ehdolle enää vuoden 1987 vaaleissa. Hän erosi lääninsosiaalineuvoksen virastaan perustellen eroa sillä, ettei voinut SKDL:stä erottuaan pitää hallussaan virkaa, jonka oli saanut poliittisen virkanimityksen perusteella.
Kirjassaan "Uusin testamentti" (1969) Pursiainen kirjoitti vallankumouksen välttämättömyydestä, ja vielä 70-vuotishaastattelussaan hän katsoi olevansa yhä lujasti vasemmalla, vaikka onkin vihertynyt ja irtautunut työväenliikkeestä.
Pursiaisen ajatteluun on vaikuttanut filosofi John Rawls, jonka pääteoksen Oikeudenmukaisuusteoria hän on suomentanut.
Torsti Lehtinen
Torsti Vihtori Lehtinen (s. 25. heinäkuuta 1942 Helsinki) on suomalainen kirjailija, kääntäjä ja filosofi. Hän on Suomen johtavia Søren Kierkegaardin ajattelun tuntijoita.
PIK-16 Vasama
Pik-16 "Vasama" on suomalaisvalmisteinen yksipaikkainen vakioluokan purjelentokone. Kurt Hedström ja Tuomo Tervo aloittivat suunnittelun vuonna 1959. Kone on suunniteltu Teknillisen korkeakoulun opinnäytteenä ja Polyteknikkojen ilmailukerhon (PIK) puitteissa. Prototyyppin rekisteritunnus oli OH-XVA ja ensilento tapahtui 1. kesäkuuta 1961. 
KK Lehtovaara valmisti Vasamaa kaikkiaan 56 kpl ja niistä neljäkymmentä meni vientiin, joten voidaan sanoa, että kyseessä oli melkoinen vientimenestys. Ainoastaan PIK-20 ylittää suomessa suunnitellun ja valmistetun lentokoneen vientimäärien lukumäärässä. Menestykseen vaikutti varmasti OSTIV:n palkinto vuoden parhaasta vakioluokan purjekoneesta 1963 ja Argentiinan MM-kisojen kolmas sija samana vuonna. Vasama oli Puolalaisen Fokan ohella viimeisiä vanerirakenteisia purjekoneita ennen lasikuidun yleistymistä purjelentokoneiden rakennusmateriaaleina.
Runko ja siivet ovat puurakenteiset, ja metallia on käytetty lähinnä ohjainpintojen saranoissa ja muissa lujuutta vaativissa paikoissa. Koneen rakenteissa käytettiin monia innovatiivisia ratkaisuja, kuten kokovanerinen kuorirakenne siivessä sekä V-pyrstö, jolla haluttiin vähentää ilmanvastusta. Pyrstöratkaisu ei kuitenkaan osoittautunut onnistuneeksi, ja varsinkin hitailla nopeuksilla ohjausominaisuudet olivat heikot. Tavanomaisella sivu- ja korkeusperäsinratkaisulla korvattiin epäonnistunut kokeilu, ja uusi pyrstörakenne osoittautui erinomaiseksi. Siivessä käytettiin siihen erikoisesti kehiteltyä vaneria, joka puristettiin hydraulipuristimella betonimuotissa oikeaan muotoon 40 tonnin paineella.
Kone on erittäin miellyttävä lennettävä tasapainoisilla ohjausominaisuuksillaan ohjainten ollessa kevyet ja tehokkaat. Varsinkin siivekkeiden ohjaitehon voi mainita olevan "riittävä" kaikilla nopeuksilla. Tämä mahdollistaa nopeat kaartosuunnan vaihdokset heikoissa nostavissa virtauksissa. Lisäksi koneen suuri lujuus ja tehokkaat ohjaimet tekevät siitä erinomaisen taitolentoharjoituskoneen. Ainoa negatiivinen seikka lento-ominaisuuksissa on koneen sakatessa taipumus kaatua syöksykierteeseen. Ennen sakkausta esiintyy normaali tärinä, jonka tuntee selvästi ohjaussauvassa. Kierteen suunta vaihtelee koneyksilön mukaan, ja muutaman kierroksen jälkeen kone oikenee itsestään vastakkaiseen sivuluisuun. Kierteeseen kaatumisen vuoksi pitää olla erityisen tarkka vintturi- tai autohinauksessa hinauslangan mahdollisen katkeamisen vuoksi koneen ollessa vielä matalalla. Siivekkeiden säätäminen aavistuksen nollatason yläpuolelle on todettu ainakin joissain yksilöissä muuttavan sakkauskäytöstä huomattavasti rauhallisempaan suuntaan. Syöksykierreominaisuuksien vuoksi konetta ei kuitenkaan voi suositella koulutuskäyttöön, vaikka vanhoja tehokoneita yleensä käytetäänkin lento-oppilaitten seuraavana koneena yksipaikkaisen alkeiskoulukoneen jälkeen.
Steven Thomas
Steven Thomas alias "Doggy Steve" (s. 1961) on yhdysvaltalainen mies, joka tuli Suomessa tunnetuksi tartutettuaan tietoisesti HI-viruksen useisiin suomalaisnaisiin vuosina 1993–1996.
Thomasin tekemiset tulivat julki tammikuussa 1997. Poliisi julkaisi hänen kuvansa useissa lehdissä ja tiedotti Thomasin tartuttaneen lukuisiin, jopa satoihin, suomalaisnaisiin HIV:n. Lopulta vain 17 naista tunnusti sukupuoliyhteyden Thomasin kanssa.
Thomas tiesi olevansa HI-viruksen kantaja ja hänen todettiin tarkoituksella olleen suojaamattomissa sukupuoliyhteyksissä useiden suomalaisnaisten kanssa. Thomasin tekojen aikaan tahallinen HI-viruksen levittäminen rangaistiin oikeudessa tapon yrityksenä. Nykyisessä korkeimman oikeuden ratkaisukäytännössä rikosnimikkeeksi on katsottu törkeä pahoinpitely taikka vaaran aiheuttaminen jos kohde ei saa tartuntaa.
Thomas tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa 10. heinäkuuta 1997 14 vuodeksi vankeuteen seitsemästätoista tapon yrityksestä. Tuomio herätti keskustelua oikeusoppineiden keskuudessa, sillä Thomas sai heidän mukaansa liian ankaran vankeusrangaistuksen. Suomen lain mukaan suurin sallittu vankeusrangaistus useista tapon yrityksistä on 12 vuotta. Eduskunnan oikeusasiamies Lauri Lehtimaja antoi myöhemmin käräjäoikeuden tuomarille huomautuksen virkavelvollisuuden rikkomisesta.
Helsingin hovioikeus alensi rangaistusta joulukuussa 1997 11 vuodeksi ja kuudeksi kuukaudeksi vankeutta. Rangaistukseen yhdistettiin lisäksi kolme aiemmin ehdollisina määrättyä rangaistusta pahoinpitelyistä. Tapauksen asiakirjat julistettiin salaisiksi 40 vuoden ajaksi.
Vuonna 2002 Steven Thomas vapautettiin kaikessa hiljaisuudessa ja karkotettiin Suomesta tuntemattomaan paikkaan.
Thomas oli ennen rikoksia työskennellyt muun muassa ovimiehenä useissa helsinkiläisissä ravintoloissa. Lisäksi hän esiintyi rap-artistina nimellä Doggy Steve.
Verjuis
Verjuis, hapanrypälemehu (sananmukaisesti vihermehu), oli keskiajalla hyvin suosittu raaka-aine, jolla saatiin hapokasta makua ruokaan. Se valmistettiin raaoista viinirypäleistä puristamalla. Keskiajalla verjuisia saatettiin valmistaa muistakin raaoista hedelmistä tai marjoista (esimerkiksi omenoista ja kirsikoista).
Verjuis on usein hankalasti saatava raaka-aine, ja nykyisin länsimaisessa keittiössä verjuisin sijaan ruokaan käytetään hieman jotakin sitrusmehua (sitruuna, limetti, greippi, kumkvatti). Etnisistä kaupoista voi kuitenkin löytää libanonilaista verjuisia nimellä "hosrum" tai iranilaista nimellä "abghooreh".
Platina kirjoittaa verjuisin ominaisuuksista: ”Viinietikka on terävämmän makuista kuin verjuis, joka rauhoittaa polttelevan vatsan hellemmin eikä riuduta tai heikennä kehoa samoin kuin viinietikka. Erityisen hyvä Verjuis on rauhattomalle tai sekaiselle vatsalle ja janoiselle maksalle, jos sitä käyttää sellaisenaan raakana, sillä se menettää osan tehostaan keitettynä.”
Tobias Hume
Tobias Hume (noin 1569 – 16. huhtikuuta 1645) oli englantilainen säveltäjä, viola da gamban soittaja ja sotilas. Hänen elämästään ei ole paljoa tietoa.
Humen julkaistut sävellykset käsittävät musiikkia jousisoittimille sekä lauluja. Säveltäjä kokosi teoksiaan kahteen kirjaan, "Musicall Humors"iin (1605) ja "Captain Humes Poeticall Musicke"en (1607).
Rakuuna (sotilas)
Rakuuna () oli sotilas, joka taisteli jalan, mutta liikkui ratsastaen.
Keskiaikaiset ritarit jalkautuivat välillä taistellakseen jalan, mutta varsinaiset rakuunat syntyivät 1500-luvun puolessa välissä Ranskan palveluksessa. Oletetaan, että aselajin keksi joko kondottieeri kreivi Piero Strozzi 1537 (jonka hakapyssyin aseistettu ratsuväki taisteli jalan) tai Charles de Cossé-Brissac vuonna 1554. Joka tapauksessa rakuunoita käytettiin runsaasti Ranskan uskonsodissa 1500-luvun lopulla. 1600-luvun ensimmäisellä puoliskolla rakuunaosastot tulivat osaksi vakinaisia armeijoita: 1635 Ranskan armeijan rakuunat organisoitiin kuudeksi rykmentiksi ja kolmekymmenvuotisessa sodassa sekä Kustaa II Aadolf että Albrecht von Wallenstein käyttivät rakuunoita. Myös Englannin sisällissodassa käytettiin rakuunoita. 1700-luvun alusta lähtien rakuunat alkoivat menettää erityisolemustaan ja ne sulautuivat vähitellen osaksi yleistä ratsuväkeä.
Rakuunat oli yleensä organisoitu jalkaväkimallin mukaisesti ja rakuunaupseerien arvot noudattivat jalkaväen sotilasarvoja, poikkeuksena Suomen ratsuväessä kapteenin arvoa vastasi ratsumestari ja vänrikin arvoa kornetti. Rakuunoiden aseistuksena oli tyypillisesti lyhyet musketetit tai karbiinit. Rakuunoiden koulutus oli helpompaa ja nopeampaa, koska hevosia ei käytetty taistelussa ja joukkojen perustaminen ja huolto oli halvempaa, koska hevosten ei tarvinnut olla varsinaisesti sotahevosia, vaan huonommatkin, tavalliset hevoset kelpasivat.
Rakuunoiden perinneasu on luurankotakki.
Rakuunoiden joukko-osastotunnus on Ruotsin kuninkaan Fredrik I:n kruunattu monogrammi.
Suomen puolustusvoimissa rakuunaperinteitä vaalii Rakuunaeskadroona Maasotakoulun yhteydessä Lappeenrannassa.
Uudenmaan Rakuunapataljoona ("UudRakP") toimi itsenäisenä joukko-osastona vuoteen 1989 ja sillä oli 8 perusyksikköä:
Pataljoona sijaitsi Lappeenrannassa. Pataljoonan viimeisiä komentajia oli myöhemmin kenraaliksi ylennetty everstiluutnantti Matti Kopra.
Sen edeltävät nimet olivat Jääkäripataljoona 6 (JP 6) ja Uudenmaan rakuunarykmentti (URR).
Thomas Campion
Thomas Campion (12. helmikuuta 1567 – 1. maaliskuuta 1620) oli englantilainen säveltäjä, runoilija ja lääkäri.
Campion syntyi Lontoossa ja opiskeli Cambridgessä ennen kuin siirtyi vuonna 1586 Gray's Inniin opiskelemaan lakia. Hän ei kuitenkaan toiminut tiettävästi koskaan lakimiehenä.
Myöhemmin Campion opiskeli muualla Euroopassa. Hän palasi Lontooseen vuonna 1606 ja alkoi harjoittaa lääkärin ammattia.
Campion kuoli Lontoossa mahdollisesti kulkutautiin.
Campionin ensimmäiset julkaistut runot julkaistiin vuonna 1591. Hänen tärkeimpiin musiikkiteoksiinsa kuuluu muun muassa yli 100 luutun säestämää laulua. Hänen ensimmäiset julkaistut kappaleensa ovat vuodelta 1601.
Vuonna 1602 Campion julkaisi teoksen "Observations in the Art of English Poesie", joka kyseenalaisti silloiset kaavamaiset ja sovinnaiset käsitykset runojen kirjoittamisesta.
Syöpägeeni
Syöpägeeni eli onkogeeni on mutatoitunut geeni, joka voi saada solun muodostamaan kasvaimen, mikä voi johtaa syöpään. Onkogeenit saavat kasvaimia aiheuttavat ominaisuutensa mutaatioiden kautta ("gain-of-function" -mutaatio). Onkogeenit voivat syntyä soluissa normaalisti toimivista proto-onkogeeneistä (esisyöpägeenit), mutta myös virukset kantavat onkogeenejä.
Onkogeenien tuotteet, onkoproteiinit, ovat yleensä osa solukasvun säätelyteitä. Onkoproteiinit eivät joko vastaa säätelyyn tai niiden aktiivisuus on kasvanut.
Esimerkkejä onkoproteiineista:
Antoine Brumel
Antoine Brumel (noin 1460 – 1512 tai 1513) oli ranskalainen säveltäjä, laulaja ja pappi. Hänen varhaisesta elämästään ei ole paljoa tietoa. Hän syntyi mahdollisesti Brunellesissa, lähellä Chartresia. Brumelin arvostetuimpia teoksia lienevät hänen messunsa. Niistä esitetyin on 12-ääninen "Missa Et ecce terrae motus". Lisäksi hän sävelsi lukuisia motetteja ja chansoneita sekä jonkin verran soitinmusiikkia.
Marco dall’Aquila
Marco dall'Aquila (n. 1480–1538 tai myöhemmin) oli italialainen säveltäjä ja luutisti. Dall'Aquilan sävellyksiä ei ole säilynyt nykypäiviin asti kovin monta. Hänen säilyneistä teoksistaan suurin osa on sävelletty luutulle.
Dall'Aquila työskenteli ainakin Venetsiassa.
Andrea Gabrieli
Andrea Gabrieli (1510–1586) oli italialainen säveltäjä ja urkuri. Hän oli säveltäjä Giovanni Gabrielin setä.
Gabrieli syntyi luultavasti Venetsiassa ja oli Adrian Willaertin oppilas. Hän toimi Cannaregiossa urkurina ainakin 1550-luvulla. Vuonna 1562 Gabrieli vieraili Frankfurt am Mainissa ja Münchenissä Saksassa. Siellä hän ystävystyi Orlando di Lasson kanssa ja alkoivat vaihtaa musiikillisia vaikutteita keskenään. Gabrieli toimi myös opettajana, oppilainaan muiden muassa veljenpoika Giovanni Gabrieli, teoreetikko Lodovico Zacconi ja säveltäjä Hans Leo Hassler, joka toi venetsialaisen tyylin Saksaan.
Vuonna 1566 Gabrieli valittiin Venetsian Pyhän Markuksen kirkon urkuriksi, jossa virassa toimi loppuelämänsä.
Gabrielin sävellystuotanto on varsin suuri ja sisältää sekä hengellistä että maallista vokaali- ja kuoromusiikkia, musiikkia kuorolle ja soittimille, ja myös pelkkää instrumentaalimusiikkia, joka oli tuolloin harvinaista. Vokaalimusiikkiin kuuluu yli sata motettia ja madrigaalia, sekä psalmeja ja messuja.
Adrian Willaert
Adrian Willaert (noin 1490 – 7. joulukuuta 1562) oli alankomaalainen säveltäjä.
Willaert syntyi mahdollisesti Bruggessa ja opiskeli nuorena lakia Pariisissa. Vuoden 1515 tienoilla Willaert muutti Roomaan. Heinäkuussa 1515 hän siirtyi kardinaali Ippolito I d'Esten palvelukseen. Vuodet 1517-1519 säveltäjä vietti Unkarissa.
Willaert oli säveltäjänä melko tuottelias. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluvat 8 messua, yli 50 hymniä ja psalmia, yli 150 motettia, noin 60 chansonia, yli 70 madrigaalia sekä soitinmusiikkia.
Jacob Obrecht
Jacob Obrecht (n. 1450 – 1505) oli alankomaalainen säveltäjä. Hän syntyi luultavasti Bergen op Zoomissa ja kuoli Ferrarassa, Italiassa kulkutautiin.
Obrecht toimi pääasiassa Alankomaissa. Hän kävi ainakin kaksi kertaa Italiassa; vuonna 1487 herttua Ercole I d'Esten kutsusta ja toisen kerran vuonna 1505.
Obrecht sävelsi lähinnä hengellistä musiikkia, kuten messuja ja motetteja. Häneltä tosin on säilynyt myös jonkin verran maallisia chansoneita.
John Cooper (säveltäjä)
John Cooper eli Giovanni Coprario (n. 1570 – 1626) oli englantilainen säveltäjä ja luutisti.
Säveltäjän ristimänimi oli John Cooper, mutta hän muutti nimensä Giovanni Coprarioksi muutettuaan Italiaan 1600-luvun alussa.
Cooperin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu muun muassa fantasioita, sarjoja sekä muuta musiikkia jousisoittimille.
Claude Goudimel
Claude Goudimel (n. 1510 – 27. elokuuta 1572) oli ranskalainen säveltäjä ja musiikkiteoreetikko.
Goudimel syntyi Besançonissa. Hän eli Pariisissa ainakin 1540-luvun lopussa. Hän mahdollisesti opiskeli Pariisin yliopistossa. Goudimel julkaisi Pariisissa myös kokoelman chansoneita. Vuonna 1557 hän muutti Metziin. Goudimel murhattiin Pärttylinyön verilöylyn yhteydessä Lyonissa vuonna 1572.
Goudimelin tunnetuimmat teokset ovat hänen säveltämänsä psalmit. Lisäksi hän sävelsi muun muassa messuja ja motetteja.
Johannes Ockeghem
Johannes Ockeghem (noin 1410 – 6. helmikuuta 1497) oli belgialainen säveltäjä.
Ockeghemin varhaisesta elämästä ei ole paljoa tietoa. Hän syntyi Saint-Ghislainin kaupungissa ja opiskeli mahdollisesti Gilles Binchoisin johdolla. Ockeghem aloitti uransa laulajana kuorossa. Vuosina 1443–1444 hän toimi Antwerpenissä. Noin vuonna 1452 hän muutti Pariisiin.
Vuosina 1446–1448 Ockeghem palveli Kaarle I:tä, Bourbonin herttuaa, tämän hovissa Moulinsissa. 1450-luvun alkupuolella hän muutti Pariisiin, jossa toimi kirkkokuoron johtajana Ranskan hovissa sekä St. Martin-de-Toursin luostarin rahastonhoitajana. Kuningas Ludvig XI:n kuoltua Ockeghemin olinpaikoista on hyvin vähän tietoa, mutta hänen tiedetään käyneen ainakin Bruggessa ja Toursissa, joista jälkimmäisessä hän luultavasti kuoli vuonna 1497, koska jätti sinne testamentin.
Ockeghem ei ollut erityisen tuottoisa säveltäjä ottaen huomioon hänen uransa pituuden ja maineensa levinneisyyden. Monien hänen sävellystensä luullaan nykyään olevan jonkun muun säveltäjän tekemiä. Jäljellä olevia, varmasti Ockeghemin säveltämiä teoksia ovat muun muassa hänen 14 messuaan, erillinen Credo-osa, viisi motettia, motetti-chanson ja 21 chansonia.
Ockeghem sävelsi myös vanhimman säilyneen polyfonisen sielunmessun ("Requiem").
Ockeghem käytti cantus firmus –tekniikkaa noin puolissa messuistaan ja lisäsi monesti niihin myös lainattua materiaalia. Toinen hänen sävellyksilleen tyypillinen ominaisuus on äänien rytmillisen muodon muuttelu niiden itsenäisyyden säilyttämiseksi.
Josquin des Prez ja monet hollantilaiset säveltäjät saivat vaikutteita Ockeghemin musiikista. Hänen ekspressiivistä musiikkiaan tunnettiin ympäri Eurooppaa. Ockeghemin messu, Missa prolationum, joka koostuu ainoastaan mittauskaanoneista, sekä Missa cuiusvis toni, joka on suunniteltu esitettäväksi missä tahansa moodissa, kuuluvat 1400-luvun kuuluisimpiin teoksiin. Kun Ockeghem kuoli, des Prez sävelsi motetin La déploration de la mort de Johannes Ockeghem kunnioittaakseen hänen muistoaan.
Walter Ulbricht
Walter Ulbricht (s. 30. kesäkuuta 1893 – 1. elokuuta 1973) oli saksalainen kommunistipoliitikko. Hän oli Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen pää- ja ensimmäisenä sihteeri (1950–1971) ja Saksan demokraattisen tasavallan valtionpäämies (1960–1973).
Ulbricht syntyi Leipzigissa. Hänen molemmat vanhempansa toimivat Saksan sosiaalidemokraattisessa puolueessa (SPD). Hän kävi kansakoulun ja opiskeli puusepäksi. Myöhemmin hän palveli ensimmäisessä maailmansodassa vuosina 1915–1918 Puolan ja Serbian rintamilla ja länsirintamalla.
Ulbricht liittyi SPD:hen vuonna 1912, mutta vuoden 1918 lopulla siirtyi perustamaan Saksan kommunistista puoluetta Leipzigissa. Ulbricht kävi Kommunistisen internationaalin Kansainvälisen Lenin-koulun Neuvostoliitossa 1924–1925. Hän oli edustajana Saksin maapäivillä 1928–1933. Vuonna 1932 Komintern käski Saksan kommunistien tehdä yhteistyötä kansallissosialistien kanssa taistellakseen sosiaalidemokraatteja vastaan. Ulbrichtin väitetään tavanneen Joseph Goebbelsin ja heidän väitetään suunnitelleen yhteisiä sosiaalidemokraattien vastaisia kampanjoita. Kansallissosialistien muodostettua hallituksen 1933 ja kiellettyä myös kommunistipuolueen Ulbricht siirtyi maanpakoon Ranskaan, josta edelleen Neuvostoliittoon 1938.
Ollessaan maanpaossa Neuvostoliitossa Ulbricht ei saavuttanut neuvostojohdon kunnioitusta, vaan häntä piti mm. Lavrenti Berija "lurjuksena", joka eteni urallaan ilmiantamalla vastustajiaan. Häntä pidettiin byrokraattisena johtajana, jolle kaikki, mikä tuli Josif Stalinilta, oli ehdoton käsky. Ulbricht säilytti kuitenkin henkensä Stalinin vainoissa 1930-luvulla.
Toisen maailmansodan jälkeen 1945 Ulbricht palasi jäljelle jääneiden saksalaiskommunistien mukana Saksaan Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeille. Vuonna 1946 he liittivät väkisin miehitysvyöhykkeiden (paitsi Itä-Berliinin) sosiaalidemokraattiset järjestöt kommunistisiin, ja näin syntyi Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue, josta tuli Saksan demokraattista tasavaltaa (Itä-Saksa) yksinvaltaisesti hallinnut kommunistipuolue. Itä-Saksan varapääministerinä toiminut Ulbricht neuvotteli 2. tammikuuta 1950 Moskovassa Neuvostoliiton kanssa. Ulbricht tuli Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen ja koko maan poliittiseksi johtajaksi eli pääsihteeriksi 1950 (nimikkeenä ensimmäinen sihteeri vuodesta 1953). Itä-Saksan muodollisen valtionpäämiehen, presidentti Wilhelm Pieckin kuoltua 1960 Ulbrichtista tuli hänen seuraajansa, mutta valtioneuvoston puheenjohtajan asemassa.
Ulbrichtin johdolla rakennettiin 13. elokuuta 1961 alkaen Berliinin muuri. Vielä 15. kesäkuuta Ulbricht oli vakuuttanut Neues Deutschlandin sivuilla: "Niemand hat die Absicht, eine Mauer zu errichten" ('kenelläkään ei ole aikomustakaan pystyttää muuria'). Hän lähetti 1968 Itä-Saksan armeijan joukkoja neuvostoarmeijan tapaan Tšekkoslovakiaan kukistamaan Prahan kevättä.
Koska Ulbricht ei juuri halunnut tehdä poliittisia kompromisseja, hänet syrjäytettiin puoluejohtajan paikalta 1971, ja seuraajaksi tullut Erich Honecker suhtautuikin myötämielisesti Länsi-Berliinin asemaan vaikuttaneeseen neljän vallan sopimukseen. Ulbricht kuitenkin toimi valtionpäämiehenä kuolemaansa 1973 saakka.
Vincenzo Ruffo
Vincenzo Ruffo (noin 1510 Verona – 1587 Sacile) oli italialainen säveltäjä.
Ruffo ryhtyi Veronassa papiksi vuonna 1531. Hän julkaisi ensimmäiset sävellyksensä vuonna 1539. Vuonna 1542 Ruffo siirtyi neljäksi vuodeksi Milanoon. Ruffon varhaisissa teoksissa oli vaikutteita alankomaalaisen koulukunnan säveltäjien musiikista.
Star Wars Jedi Knight: Dark Forces II
Star Wars Jedi Knight: Dark Forces II on "Jedi Knight" -sarjan ensimmäinen peli ja "" -pelin jatko-osa. Muita sarjan pelejä ovat "Jedi Knight II: Jedi Outcast" ja "Jedi Academy". Pelin päähenkilö on jälleen Kyle Katarn joka tällä kertaa yrittää jäljittää isänsä murhaajan. Jäljet johtavat pahaan jediin Jerec'iin joka etsii "Jedien Laakson" sijaintia joka on voiman keskittymä. Kotiplaneetaltaan Kyle löytää isänsä valomiekan ja alkaa harjoittaa jedi-kykyjään.
Peli pohjautuu LucasArtsin kehittämään Sith-pelimoottoriin ja siihen on julkaistu lisäpaketti "". Peli hyödynsi näyteltyjä ja huomattavan paljon CGI:tä sisältäviä välivideoita. Kyseessä on myös ensimmäinen Star Wars peli jossa pelaaja valitsee voiman pimeän ja valoisan puolen väliltä. Kyle oli myös pääosassa pelin jatko-osassa "" ja hänet nähtiin myös pelissä "".
Rainer Erlund
Rainer Vilhelm Erlund (12. huhtikuuta 1940 Bromarv – 16. huhtikuuta 2000 Bromarv) oli toimittaja ja poliitikko. Hän työskenteli "Hufvudstadsbladetissa", "Västra Nylandissa" ja "Hangötidningenissä" ennen siirtymistään vapaaksi toimittajaksi vuonna 1992. Erlund valittiin RKP:n kansanedustajaksi vuonna 1999.
Erlund nousi julkisuuteen, kun paljastui hänen ahdistelleen erästä hankolaista 15-vuotiasta tyttöä puhelimitse. Raaseporin käräjäoikeus hylkäsi syyskuussa 1999 alkuperäisen syytteen lapsen seksuaalisen hyväksikäytön yrityksestä ja tuomitsi Erlundin 45 päiväsakkoon kotirauhan rikkomisesta. Lisäksi Erlund määrättiin maksamaan tytölle vahingonkorvausta.
Tapauksen kaikki osapuolet valittivat Helsingin hovioikeuteen. Hovioikeus katsoi maaliskuussa 2000 Erlundin syyllistyneen lapsen seksuaalisen hyväksikäytön yritykseen ja korotti rangaistuksen 45 päiväksi ehdollista vankeutta sekä muutti vahingonkorvauksen määrän 73 000 markaksi. Erlundia painostettiin eroamaan eduskunnasta, mutta hän ei suostunut eroamaan. Erlundilla oli aikaisempi tuomio lapsen vapaudenriiston yrityksestä vuodelta 1983.
Erlund hukkui 16. huhtikuuta 2000 veneilyonnettomuudessa ennen kuin tuomio ehti lainvoimaiseksi. Omaiset valittivat toukokuussa korkeimpaan oikeuteen siitä, että Erlundille Helsingin hovioikeudessa tuomitut 73 000 markan oikeudenkäyntikulut ja vahingonkorvaukset jäivät perikunnan maksettaviksi, mutta valituslupaa ei asiassa myönnetty. Valitus koski maksuperusteita, mutta myös kysymys syyllisyydestä otettiin esille. Koska korkein oikeus ei ottanut asiaa käsiteltäväkseen, hovioikeuden tuomio jäi syyksilukemisen ja vahingonkorvausten osalta pysyväksi. Erlundin hovioikeudessa saama rangaistus sen sijaan raukesi hänen kuolemaansa.
Hasse Walli
Hannes Mikael Waldemar ”Hasse” Walli (s. 10. helmikuuta 1948 Helsinki) on suomalainen rockia, bluesia ja maailmanmusiikkia esittävä kitaristi, joka aloitti muusikonuransa The Islandersin ja Jormasin jäsenenä 1960-luvun puolivälissä. Hän nousi maineeseen Blues Section -yhtyeen kitaristina vuonna 1967. Hasse Wallia on pidetty uusia uria aukovana muusikkona. Uransa alussa häntä verrattiin usein Jimi Hendrixiin.
Walli kuului maailmanmusiikkia eri tyyleihin yhdistelleen Piirpauke-yhtyeen perustajajäseniin. Hänen kiinnostuksensa ja perehtymisensä eri maiden alkuperäismusiikkiin oli saanut alkunsa jo vuosia ennen kuin maailmanmusiikista tuli suosittua. Walli on asunut pitkiä aikoja Senegalissa ja työskennellyt sikäläisten muusikoiden kanssa. Asamaan-yhtye on 1980-luvulta lähtien tehnyt mbalax-musiikkia tutuksi suomalaiselle yleisölle. Yli kymmenen vuotta taukoa pitäneen yhtyeen viimeisin kokoonpano esiintyi vuoden 2006 huhtikuussa. Wallin kanssa yhteistyötä on tehnyt myös brittiläinen kitaristi-laulaja Steve Webb, joka asuu nykyisin Suomessa.
Hasse Wallin pikkuvelipuoli Petri Walli tunnettiin Kingston Wall -yhtyeestä. Heidän isänsä oli kapellimestari ja pianisti Aarno Walli.
Jeremiah Clarke
Jeremiah Clarke (1674 – 16. heinäkuuta 1707) oli englantilainen säveltäjä. Hänet tunnetaan parhaiten kosketinsoitinkappaleestaan "Trumpet Voluntary"sta.
Clarke syntyi luultavasti Lontoossa. Hän oli John Blowin oppilas. Clarkesta tuli myöhemmin urkuri Chapel Royalissa. Hän teki itsemurhan vuonna 1707.
Varisto (Vantaa)
Varisto () on Vantaan Myyrmäen suuralueeseen kuuluva reilun 2 400 asukkaan kaupunginosa. Se sijaitsee Kehä III:n ja Vihdintien risteyksen kaakkoispuolella.
Variston naapurikaupunginosina ovat Martinlaakso idässä, Myyrmäki kaakossa, Vapaala Luhtitien toisella puolella etelässä ja Hämeenkylä Vihdintien takana lännessä. Kehä III:n pohjoispuolella sijaitsee Petikko yritys- ja virkistysalueineen.
Variston yritysalue Kehä III:n eteläpuolella on liike- ja teollisuusaluetta, jonne ovat sijoittuneet esimerkiksi Kauppakeskus Viisari suurine huone­kalu­myymälöineen sekä Fur Center, jossa järjestetään turkishuutokauppoja.
Alueella sijaitsee myös metsäisempi Raappavuori vesitorneineen. Kaakossa ulkoilualue jatkuu saumattomasti Myyrmäen urheilupuiston suuntaan. Eteläisessä Varistossa on omakoti- ja rivitaloasutusta, kaksi päiväkotia ja ala-aste. Myös Pellaksen alue Myyrmäen vesitornin eteläpuolella kuuluu Varistoon.
Varistossa sijaitsee myös Varistonniityt-niminen puistoalue, jota kutsutaan myös nimellä Ankkalampi. Ankkalampi on yleinen koiranulkoilutusalue ja kesäiltojen viettopaikka.Varistossa sijainnut Hämeenkylän yläkoulun rakennus purettiin 2017
Petikko
Petikko on kaupunginosa Vantaalla, Kehä III:n pohjoispuolella ja Vihdintien itäpuolella.
Lännessä kaupunginosa rajoittuu Espooseen. Petikon naapurikaupunginosia ovat Varisto etelässä, Askisto lännessä, Keimola ja Vestra pohjoisessa sekä Myllymäki idässä. Petikko kuuluu Myyrmäen suuralueeseen.
Kaupunginosa tunnetaan eteläosan tiiviistä teollisuus- ja kauppa-alueestaan, "Petikon yritysalueesta", jonka alkuna on ollut 1950-luvulla perustettu ja sittemmin purettu Hämeenkylän tiilitehdas. Petikon teollisuusalueen asemakaava on 1970-luvulta. Vuonna 2001 Petikko työllisti noin 1800 henkeä.
Suurin osa Petikosta on kuitenkin on rakentamatonta virkistysaluetta, peltoja ja metsiä. Petikossa sijaitsee Pitkäsuon täyttömäki, jonne on otettu vastaan ylijäämämaita vuodesta 1988 alkaen. Täytön loputtua, kun mäen laajuus on 13 miljoonaa kuutiometriä ja korkeus meren pinnasta 122 metriä, mäki maisemoidaan virkistyskäyttöön.
Pinta-alaltaan laajaan Petikon kaupunginosaan kuuluu myös Koivurinteen pientaloalue. Petikossa asuu nykyisin vain noin 300 henkeä (2010), mutta asukasluku tulee kasvamaan Koivurinteen asemakaavan myötä. Kaupunginosaan on muuttanut viimeisen vuosikymmenen aikana erityisesti lapsiperheitä. Tulevaisuudessa lisää asutusta on tulossa myös "Friimetsään".
Petikossa on lukuisia kasvistollisesti ja eläimistöltään arvokkaita alueita. Näistä osa on suojeltu ja osa niistä luetaan Natura 2000-ohjelmaan. Suojelualueisiin kuuluvat esimerkiksi "Pyymosan lehto", "Pyymosan korpi", "Gamla Soltorpin alue", "Toivonrinne" ja "Frimetsän pähkinäpensaslehto".
Alueen myymälöitä:
Veromies
Veromies () on Vantaan kaupunginosa Helsinki-Vantaan lentoaseman eteläpuolella, Tuusulanväylän länsipuolella. Etelässä Veromies rajoittuu Pakkalan alueeseen, rajana on Kehä III. Lentoasemantien länsipuolelle on käytössä nimi Virkamies ().
Veromiehen kaupunginosaa on rakennettu 1950-luvulta lähtien erityisesti työpaikka- ja varastoalueena. Alueelta löytyy pienteollisuutta, logistiikkatoimintoja, liike- ja toimistotiloja ja useita hotelleja. Työpaikkoja on jo yli 9 100 (2013 lopussa). Kaupunginosan työpaikoista miltei 40 prosenttia on kaupan alalla.
Asuinrakennukset sijoittuvat toistaiseksi kaupunginosan keskivaiheille lähinnä Pyhtäänkorvenkujan ja Pyhtäänkorventien pohjoispuolelle. Täällä on myös Alvar Aallon suunnittelema 20 asunnon eli kahden Pyttbergetin etelärinnettä kohoavan rivitalon ja näiden väliin jäävän sauna-pesutuparakennuksen muodostama Aerola, Aero Oy:n korjaamohenkilökunnalle suunniteltu ja 1953–1955 rakennettu suojeltu rakennuskokonaisuus. Lähistön muut rakennukset ovat kerrostaloja, joista runsas puolet on rakennettu 2010-luvun alussa. Kaupunginosan asuntojen keskikoko on 55 neliötä, mikä on Vantaan alhaisin lukema. Tämä heijastuu myös alueen ruokakunnissa, joista hieman yli puolet on yhden hengen talouksia. Väestöstä joka neljäs on ulkomaan kansalaisia (2015). Alueen väkiluvun ennakoidaan nousevan noin runsaaseen 1 500 henkeen vuonna 2025. Aluelle ollaan rakentamassa lisää asuntoja ja työpaikkoja tarjoavia tiloja. Elinkeinorakenteen ennakoidaan monipuolistuvan.
Suomen ilmailumuseo sijaitsee kaupunginosassa Karhumäentien varrella. Koulutusta antavat Finnair Flight Academy ja Vantaan kaupungin Vantaan ammattiopisto Varian Aviapoliksen toimipiste (Rälssitie 13). Kehäradan Aviapoliksen rautatieasema palvelee kaupunginosan länsilaidalla, lentoaseman teknisen alueen eteläpuolella ja Tikkurilantien pohjoispuolella. Aseman pohjoisen sisänkäynnin äärellä on myös uusi hotellirakennus. Bussiyhteydet ovat varsin kattavat osin lentoaseman läheisyyden vuoksi.
Euroopan Grand Prix
Euroopan Grand Prix oli Formula 1 -sarjan osakilpailu.
Se on Sveitsin GP:n ohella ainoa osakilpailu, jota on ajettu samalla nimellä eri maissa. Kaiken kaikkiaan Euroopan GP:tä on ajettu kuudella eri radalla: Baku (Azerbaidžan), Brands Hatch (Iso-Britannia), Donington (Iso-Britannia), Jerez (Espanja), Nürburgring (Saksa) ja Valencia (Espanja).
Viimeinen kausi jolloin Euroopan GP ajettiin Jerezissä oli 1997. Siitä lähtien se ajettiin Nürburgringin radalla, jonka kilpailu sitä ennen tunnettiin Luxemburgin GP:n nimellä. Kaudesta 2008 kauteen 2012 osakilpailu ajettiin Valencian katuradalla. Kaudella 2013 Euroopan Grand Prix’tä ei ajettu, koska Valencian piti alkaa vuorotella Barcelonan kanssa Espanjan GP:n isännyydestä. Taloudellisistä syistä Valenciassa ei kuitenkaan Espanjan GP:tä ajettu. Kaudella 2016 Euroopan GP teki pikavisiitin MM-sarjan ohjelmaan Bakussa. Seuraavalle kaudelle Bakun osakilpailun nimeksi muutettiin Azerbaidžanin Grand Prix.
Etelä-Afrikan Grand Prix
Etelä-Afrikan Grand Prix oli Etelä-Afrikassa järjestetty Formula 1 -sarjan osakilpailu.
Etelä-Afrikan Grand Prix ajettiin 20 kertaa Kyalamin radalla vuosien 1967 ja 1993 välisenä aikana. Kilpailu ajettiin sitä ennen kolme kertaa MM-sarjaan kuuluvana kilpailuna East Londonin moottoriradalla.
Etelä-Afrikan GP oli aikoinaan varsin ainutlaatuinen tapahtuma, sillä Etelä-Afrikka oli 1990-luvulle saakka urheiluboikotissa hallituksen harjoittaman rotuerottelupolitiikan eli apartheidin takia. Etelä-Afrikka ei esimerkiksi saanut ottaa osaa olympialaisiin. F1-sirkus kuitenkin vieraili vuosittain Kyalamissa. Kilpailu putosi kalenterista kauden 1985 jälkeen. Sen jälkeen Kyalamin rataa nykyaikaistettiin, ja siitä tuli hitaampi, lyhyempi ja kompaktimpi. Uusitulla Kyalamin radalla ajettiin kauden 1992 avauskilpailu. Kuljettajille uusi rata ei tarjonnut niin paljon ajamisen iloa kuin vanha. Kyalamissa ajettiin kauden avauskilpailu myös 1993, jonka jälkeen kilpailu putosi jälleen F1-kalenterista. Kyalamin uusitun radan pituus oli 4,261 kilometriä ja kilpailun pituus oli 306,792 kilometriä.
Britti Jim Clark ja itävaltalainen Niki Lauda ovat voittaneet Etelä-Afrikan GP:n kumpikin kolmesti. Kaudella eteläafrikkalainen Jody Scheckter voitti kilpailun ainoana eteläafrikkalaisena. Vuosien 1992 ja 1993 kilpailujen voitot menivät Nigel Mansellille ja Alain Prostille. Etelä-Afrikan GP muistetaan myös Tom Prycen, ja ratavalvoja Jansen Van Vuurenin kuolemista.
Etelä-Afrikan GP:n paluuta on kaavailtu useaan otteeseen, ensimmäisen kerran jo kaudeksi , mutta suunnitelmat kariutuivat randin arvon romahtamiseen. Myöhemmin paluuta suunniteltiin kaudelle , mikä ei kuitenkaan onnistunut, kilpailupaikaksi kaavailtiin alustavasti Kapkaupunkiin rakennettavaa uutta moottorirataa tai rantakeskus Durbanin katurataa. Tämän jälkeenkin Etelä-Afrikka on ilmaissut halunsa isännoidä Formula 1 -osakilpailua aikaisintaan kaudella täysin uudella radalla Kapkaupungissa, jonka piirustuksetkin olivat jo valmiina, tämäkään suunnitelma ei toteutunut.
Etelä-Afrikan Grand Prix 1985 ajettiin 19. lokakuuta Kyalamin vanhalla radalla. Kilpailun voitti britti Nigel Mansell, joka lähti kilpailuun paalupaikalta. Keke Rosberg ajoi kilpailun nopeimman kierroksen.
Etelä-Afrikan Grand Prix 1992 ajettiin 1. maaliskuuta ensimmäistä kertaa Kyalamin uudistetulla moottoriradalla. Kilpailua hallitsi Williams-tallin Nigel Mansell, joka voitti kilpailun paalupaikalta ja ajoi myös kilpailun nopeimman kierroksen. Kilpailun voitto oli Manselille toinen perättäinen Kyalamissa. Kilpailu ajettiin aurinkoisella ja kuivalla kelillä.
Kauden Etelä-Afrikan Grand Prix jäi viimeiseksi Etelä-Afrikan GP:ksi. Ensin kuivan, mutta parin viimeisen kierroksen aikana sateiseksi muuttuneen kelin värittämän kilpailun voiton vei paalupaikalta lähtenyt ranskalainen Alain Prost. Prost ajoi myös kilpailun nopeimman kierroksen. Kilpailussa debytoivat kuljettajat Michael Andretti, Luca Badoer, Fabrizio Barbazza, Rubens Barrichello ja tallit Larrousse ja Sauber.
Lähde:
"Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan."
Lähde:
Britannian Grand Prix
Britannian Grand Prix () on perinteinen Britanniassa järjestettävä autokilpailu ja vuodesta 1950 lähtien Formula 1 -sarjan osakilpailu.
Britannian Grand Prix’ta on ajettu Silverstonen, Aintreen ja Brands Hatchin moottoriradoilla.
Britannian Grand Prix sai kunnian olla kaikkien aikojen ensimmäinen Formula 1 -osakilpailu, ja se ajettiin Silverstonessa 13. toukokuuta 1950. Italialainen Giuseppe Farina Alfa Romeollaan otti tuolloin paalupaikan, ajoi kilpailun nopeimman kierroksen ja voitti kilpailun. Vuonna 1957 kilpailun voitti kaksi kuljettajaa, kun sen aikaiset säännöt sallivat auton luovuttamisen keskeyttäneelle tallikaverille.
Viime aikoina on esitetty suunnitelmia kilpailun siirtämiseksi Lontooseen katuradalle.
Suomalaisista kuljettajista osakilpailun ovat voittaneet Mika Häkkinen (2001) ja Kimi Räikkönen (2007).
"Punataustaiset kilpailut eivät kuuluneet Formula 1:n MM-sarjaan."
Portugalin Grand Prix
Portugalin Grand Prix oli Portugalissa järjestetty Formula 1 -sarjan osakilpailu.
Portugalin Grand Prix ajettiin kausina – Estorilin moottoriradalla. Kilpailu oli mukana Formula 1 -sarjassa myös 1950- ja 1960-luvuilla, jolloin kilpailu ajettiin Boavistan ja Monsanto Parkin radoilla.
Menestyksekkäimmät kuljettajat Portugalin Grand Prix’ssä ovat Alain Prost ja Nigel Mansell, molemmat ovat onnistuneet voittamaan kilpailun kolme kertaa. Kilpailun viimeisin voittaja on kanadalainen Jacques Villeneuve.
Kasvunrajoitegeeni
Kasvunrajoitegeeni eli tuumorisuppressorigeeni on geeni, joka ehkäisee monisoluisen eliön solua muuttumasta kasvainsoluksi. Kasvunrajoitegeenin mutaatio tai deleetio lisää kasvaimen synnyn todennäköisyyttä. Kasvunrajoitegeeni on tässä mielessä samanlainen kuin onkogeeni, mutta sen kasvaimia aiheuttavat mutaatiot hävittävät geenin toiminnan ("loss-of-function"-mutaatio).
Kasvunrajoitegeenien tuottamat proteiinit joko rajoittavat solun lisääntymistä tai edesauttavat vaurioituneen solun apoptoosia tai molempia. Kasvunrajoitegeenien mutaatiot liittyvät voimakkaasti syövän syntyyn.
Naturalis historia
Naturalis historia on Plinius vanhemman ainoa säilynyt teos. Se valmistui vuonna 77, kaksi vuotta ennen Plinius vanhemman kuolemaa. Tekijä omisti sen ystävälleen Titukselle, josta hiukan myöhemmin tuli keisari. Plinius vanhempi kertoo johdannossaan teoksen koostuvan yli 20 000 eri aiheesta, jotka ovat peräisin sadalta eri auktorilta sisältäen hänen omia havaintojaan. Teos onkin tyylillisesti jopa assosioiva kokoelma aiheita, jotka sattuivat kiinnostamaan tekijää. Se sisältää paljon sen ajan tietoa muun muassa eläimistä, kasveista ja maantieteistä. Muita teoksen aiheita ovat muun muassa tähtitiede, meteorologia, lääketiede, antropologia ja maanviljely. "Naturalis historia" -teoksessa tieteeseen sekoittuu kritiikittömästi aineksia tarinoista ja taikauskosta. Teosta ei ole julkaistu suomeksi.
Teoksesta on säilynyt 37 kirjaa. Säilyneiden kirjojen sisältö.
Giuseppe Farina
Emilio Giuseppe "Nino" Farina (30. lokakuuta 1906 Torino, Italia – 30. kesäkuuta 1966 Aiguebelle, Ranska) oli italialainen autourheilija ja ensimmäinen virallisen F1-sarjan maailmanmestari. Hänen lempinimensä oli "Torinon herrasmies".
Farina aloitti kilpailemisen Grand Prix -autoilla 1930-luvun aikana. 1930-luvun lopulla Farina voitti useita Grand Prix -ajoja, ja häntä pidetäänkin aikansa parhaimpiin lukeutuvana kuljettajana. Hänen "suorakätistä" ajotyyliään kopioitiinkin useasti.
Kun FIA ilmoitti aloittavansa Formula 1 -luokalle oman maailmanmestaruussarjansa, Farina ilmoittautui mukaan ja sai alleensa Alfa Romeo Tipo 159 F1-auton. Farina voitti kaikkien aikojen ensimmäisen Formula 1 -kilpailun, Britannian Grand Prix'n Silverstonessa 13. toukokuuta 1950. Farina voitti ensimmäisen F1-kauden aikana kolme osakilpailua ja nousi ensimmäiseksi F1-maailmanmestariksi 30 pisteellään.
Seuraavan vuoden Farina ajoi vielä Alfa Romeolla mutta ei onnistunut uusimaan mestaruuttansa vaan jäi neljänneksi MM-taulukossa Juan Manuel Fangion voitettua mestaruuden.
Vuoden 1952 MM-sarjaan Farina vaihtoi tallikseen Ferrarin ja hätyytteli kärkisijoja pitkin kautta mutta ei onnistunut voittamaan kertaakaan kauden aikana. Farina sijoittui MM-sarjassa toiseksi, kautta ylivoimaisesti hallinneen Alberto Ascarin jälkeen, joka voitti kuusi kahdeksasta MM-sarjan GP-lähdöstä.
Farina sijoittui vielä kaudella 1953 kolmanneksi MM-taulukossa, mutta kaksi seuraavaa kautta jäivät lyhyiksi. Farina ajoi vuonna 1954 2 osakilpailua ja vuonna 1955 kolme GP-lähtöä mutta ei saavuttanut enää mainittavaa menestystä kilpailuissa.
Vuonna 1956 Giuseppe Farina yritti osallistua Indianapolis 500 -ajoihin mutta mursi solisluunsa Monzassa ajetussa F1-kilpailussa. Farina kuitenkin yritti vielä osallistua Indy 500:een mutta luopui kilpailemisesta lopullisesti, kun hänen tallitoverinsa sai surmansa harjoitellessaan Farinan autolla.
Farina tunnettiin aikaisissa F1-lähdöissään jo erittäin huomattavana kilpakuljettajana ja moni pani merkille hänen älykkään ajotyylinsä. Farina tunnettiin myös kanssakilpailijoistaan piittaamattomana kuljettajana ja oli osallisena kahdessa F1-kuolonkolarissa vuosina 1936 ja 1938. Kaikkien myöhäisen F1-uransa aikana kokeneiden loukkaantumisiensa jälkeen Farina sai surmansa vuonna 1966, kun hänen autonsa syöksyi tieltä Ranskan Chambéryssa hänen ollessa matkalla seuraamaan Ranskan GP:tä.