hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Suomalainen jouluateria
Jouluateria on perinteisesti joulun aikaan syötävä runsas, monta ruokalajia sisältävä ateria.
Ennen vanhaan pula-aikana jouluksi pyrittiin järjestämään hyvää, koko vuoden parasta syömistä. Lapset saivat siirapista tehtyjä karamelleja ja sokeria oli saatavilla.
Jouluruokiin liittyy sanonta ”kun loppiainen lopsahtaa, kaali kuppiin kopsahtaa”. Tämä tarkoittaa sitä, että joulunajan hyvät ruoat on syöty loppuun ja paluu arkeen tapahtuu suurin piirtein loppiaisen aikoihin.
Jouluateria jätettiin ennen pöydälle koko yöksi. Sitä saivat sitten kotitontut ja muut nälkäiset käydä syömässä pitkin yötä.
Jouluateria on tärkeä osa joulua. ”Oispa joulu ja sais yölläki syy’ä.” Jouluna on ollut tapana syödä hyvin ja jopa öisin se perinteen mukaan on sallittua.
Mausteet olivat entisaikaan statussymboleita – mitä maustetumpi ruoka, sitä rikkaampi perhe. Joulun mausteilla on todella pitkä historia. Niitä tuotiin kaukaisista maailmankolkista, ja ne yhdistettiin ylelliseen elämään. Monet mausteet olivat aikoinaan kullan ja jalokivien arvoisia. Hedelmistä jouluun ovat kuuluneet erityisesti omenat, mutta nykyisin monet eksoottisetkin hedelmät.
Perinteiseen suomalaiseen joulupöytään kuuluvat erilaiset laatikot, kuten maksa-, porkkana-, lanttu- ja perunalaatikko, ja yleensä aina joulukinkku, ostettu tai itse valmistettu. Nykyisin kinkun vaihtoehtona voidaan tarjota kalkkunaa tai kasvissyöjillekin sopivaa seitankinkkua. Myös rosolli, karjalanpaisti, luumukiisseli sekä erilaiset kalaruoat kuten lipeäkala, kylmäsavustettu lohi sekä graavilohi ja -siika ovat joulun ajan ruokia. Kalaruoat juontavat juurensa paastosta, jota ennen vietettiin adventtiaikana. Jouluaaton ruokia on riisistä valmistettu joulupuuro manteleineen. Jouluna syödään myös joulutorttuja ja piparkakkuja, joita entisaikaan leivottiin jo viikkoja ennen joulua. Jouluateria on päätapahtuma sekä aattona että joulupäivänä. Kautta aikojen erilaiset alkoholijuomat, kuten glögi ja joulu- tai talvioluet kuuluneet monen suomalaisen joulunviettoon. Tilastojen mukaan Alkon myynti kasvaa huomattavasti joulua edeltävien kahden viikon aikana ja litramääräisesti eniten kasvaa punaviinien myynti. Glögi on yleistynyt joulujuomana ja ohittanut kahvin varsinkin pikkujouluissa. Nykyisin kuitenkin glögiä tarjotaan useammin alkoholittomana, joissakin paikoissa on tarjolla sekä punaviinillä terästetty että alkoholiton glögijuoma. Nykyisin valmistetaan myös joulusimaa, joka muuten on varsinaisesti vappujuoma. Suklaa ja muut makeiset kuuluvat myös jouluun.
Monissa julkisissa laitoksissa, kouluissa ja työpaikoilla on ennen joulua yhtenä päivänä jouluateria. Nykypäivänä monissa yrityksissä tarjottava joulua edeltävä ateria valitaan muuksi kuin jouluisia ruokia sisältäväksi, koska katsotaan, että jouluruokaa saa aivan riittävästi jouluna – tarjottava ateria on samalla kiitos henkilökunnalle kuluneen vuoden aherruksesta.
Nevski prospekt
Nevski prospekt () eli Nevan valtakatu on Pietarin pääkatu. Pietari Suuren palveluksessa toiminut ranskalainen arkkitehti Alexandre Jean Baptiste LeBlond suunnitteli kadun Moskovaan johtavan maantien alkuosaksi.
Katu kulkee Amiraliteetista Moskovan asemalle, jonka jälkeen se pienen mutkan tehtyään jatkuu Aleksanteri Nevskin luostarille asti. Sen varrella on viisi metroasemaa: vihreän linjan Ploštšad Aleksandra Nevskogo, Majakovskaja, Gostinyi Dvor, punaisen linjan Ploštšad Vosstanija sekä sinisen linjan Nevski prospekt.
Kadun varrella sijaitsevat monet Pietarin keskeisistä rakennuksista ja nähtävyyksistä, kuten Kazanin katedraali, Beloselski-Belozerskin palatsi, Stroganovin palatsi, Gostinyi Dvor -tavaratalo ja Venäjän kansalliskirjasto. Vuosina 1918–1944 kadun nimi oli "Lokakuun 25. päivän valtakatu".
Hippodromi
Hippodromi ( "hippódromos", sanoista "híppos" ’hevonen’ ja "drómos" ’rata’) oli antiikissa ja keskiajalla kreikkalaisten käyttämä areena, joissa järjestettiin vaunukilpa-ajoja.
Konstantinopolin hippodromi oli aikansa suurin ja kuuluisin. Se rakennettiin vuosina 203–330, ja sen esikuvana oli Rooman Circus Maximus.
Harun al-Rašid
Harun al-Rašid (; 27. maaliskuuta 763 – 24. maaliskuuta 809) oli viides abbasidien kalifi. Hän hallitsi 786–809. Hänen isänsä oli al-Mahdi. Harun al-Rašid esiintyy myös "Tuhannen ja yhden yön tarinoissa".
Hän solmi diplomaattisia suhteita ympäri silloista maailmaa; eräs huomattavimpia tästä säilyneitä näytteitä on erittäin hienolla damaskoinnilla koristettu turkkilainen käyräsapeli, jonka hän lahjoitti Kaarle Suurelle; sapeli kuuluu Saksan keisarillisiin regalioihin ja se on säilynyt Saksan kansallismuseossa, jossa regaliat nykyisin ovat. Lisäksi hän lahjoitti keisarille Abu-l-Abbas-nimisen norsun.
Taloudellinen tehokkuus
Taloudellinen tehokkuus eli taloudellisuus merkitsee, että tavoite pyritään saavuttamaan mahdollisimman pienin uhrauksin (panoksin). Koko kansantalouden tehokkuus merkitsee käytössä olevien niukkojen tuotantoresurssien hyödyntämistä mahdollisimman suuren tuotannon aikaansaamiseksi mahdollismman vähin uhrauksin. Tällöin ei tuhlata resursseja eikä ole tarpeetonta kitkaa. Tehokkuus jakautuu eri muotoihin, kuten paretotehokkuus, Kaldor–Hicks-tehokkuus, X-tehokkuus ja allokointitehokkuus. Taloustieteessä käytetään usein rahassa mitattavia tehokkuuden käsitteitä, vaikka rahalla ei voikaan mitata kaikkia preferenssejä. Raha kuitenkin kuuluu taloustieteen piiriin ja on helpompi empiirisesti havaita kuin preferenssit. Henkilöidenvälinen hyötyjen vertailu on monien taloustieteilijöiden mukaan epätieteellistä.
Utilitarismi on etiikka, jossa esitetään eettinen kriteeri eli hyvinvoinnin maksimointi, joka muistuttaa taloustieteellistä tehokkuutta . Jeremy Benthamin mukaan utilitarismi oli tieteellinen . Teleologinen etiikka on sukua taloudellisen tehokkuuden vaatimukselle ja sen yhtenä muotona on utilitarismi.
Aamiainen Tiffanylla (elokuva)
Aamiainen Tiffanylla () on vuonna 1961 ensi-iltansa saanut Truman Capoten samannimiseen romaaniin perustuva romanttinen komediaelokuva. Elokuva teki kuuluisaksi kappaleen ”Moon River”, jonka on säveltänyt Henry Mancini ja sanoittanut Johnny Mercer.
Audrey Hepburnille elokuvaa varten tehty Givenchyn musta hihaton puku huutokaupattiin 5. joulukuuta 2006 Lontoossa pidetyssä Christie’sin huutokaupassa 467 200 punnalla.
Elokuva kertoo New Yorkiin muuttaneesta Holly Golightly -nimisestä nuoresta naisesta, joka yrittää päästä rikkaisiin naimisiin. Hollyn naapuriin muuttaa Paul Varjak (kirjassa mies on nimetön), inspiraatiota etsivä kirjailija, jota Holly alkaa kutsua Frediksi. He ystävystyvät ja alkavat kierrellä kaupungilla yhdessä. Kirjan lopussa Holly katoaa, mutta elokuvassa Paul saa suostuteltua Hollyn jäämään ja he suutelevat lopussa sateessa.
Tarasios
Pyhä Tarasios (700-luvun puoliväli – 25. helmikuuta 806) oli Konstantinopolin patriarkka 784–806. Tarasios syntyi ja kuoli Konstantinopolissa ja oli ollut virkamies, ennen kuin keisarinna Irene teki hänestä patriarkan. Tarasioksen ansiosta kutsuttiin koolle seitsemäs ekumeeninen kirkolliskokous vuonna 787.
Tarasiosta syytettiin myöhemmin siitä, miten hän oli sallinut simoniaa ja siitä, ettei hän ollut estänyt Konstantinos VI:n avioeroa ja toista avioliittoa. Painostuksen alla hänen oli ekskommunikoitava Konstantinoksen vihkinyt pappi. Tarasios kruunasi Nikeforos I:n keisariksi sen jälkeen, kun tämä oli syrjäyttänyt Irenen.
Pierre Gassendi
Pierre Gassendi (22. tammikuuta 1592 – 24. lokakuuta 1655) oli ranskalainen filosofi, tiedemies ja matemaatikko, ja yksi oppineista libertiineistä. Hänet tunnetaan parhaiten siitä, että hän yritti sovittaa epikurolaisen atomismin yhteen kristinuskon kanssa.
Nevanlinna
Nevanlinna (; ; ) on entinen kauppapaikka ja kaupunki Nevan ja Ohtajoen yhtymäkohdassa Inkerinmaalla Venäjällä nykyisen Pietarin kaupungin sijalla. Nevanlinnassa on ollut kauppapaikka ja vakituista asutusta jo ainakin 1200-luvun alkupuolella.
Nevajoen suistossa oli jo 1300-luvulla ruotsalainen linnoitus Maankruunu (), jonka Novgorod kuitenkin nopeasti hävitti. Stolbovan rauhassa 1617 alue siirtyi Ruotsille, ja Nevanlinna sai kaupunkioikeudet 1642. Kaupungissa oli Kaarle IX:n vuonna 1611 rakennuttama linnoitus Nyenskans. Suuressa Pohjan sodassa Venäjä valtasi ja hävitti kaupungin vuonna 1703. Nevanlinnan länsipuolelle Pietari Suuri ryhtyi rakennuttamaan Pietarin kaupunkia. Suuri osa Nevanlinnan asukkaista oli suomalaisia. Kaupungissa asui myös ruotsalaisia ja saksalaisia.
Suomessa jatkosodan aikana yritettäessä luoda Suur-Suomea Leningradin uudeksi nimeksi suunniteltiin Nevanlinnaa.
Abiturientti
Abiturientti (, lähteä pois, puhekielessä abi) on yleisesti käytetty nimitys lukion viimeisen vuoden opiskelijasta, "ylioppilaskokelaasta". Abiturientti on yleensä ilmoittautunut suorittamaan ylioppilastutkinnon ja valmistuu "ylioppilaaksi" läpäistessään tutkinnon hyväksytysti.
Abiturienttien viimeiseen vuoteen kuuluu erilaisia perinteitä. Tällaisia ovat esimerkiksi abiristeily, potkiaiset sekä penkinpainajaiset eli penkkarit, joita vietetään viimeisenä keväänä riippumatta siitä, valmistuuko keväällä vai syksyllä. Abiturientit käyvät penkinpainajaispäivänä heittelemässä karkkia kuorma-autoilla ajellen ympäri lähiseutua. Suomessa on ollut tapana liittää kuorma-auton kylkeen kyltti, jossa on usein pilakuva tai kannanotto.
Miespuolisesta abiturientista voidaan käyttää sanaa "abiturus" ja naispuolisesta sanaa "abitura".
Abiturientti on johdannainen ylioppilastutkintoa tarkoittavasta sanasta abitur, joka puolestaan on peräisin edellä mainitusta latinankielisestä termistä. Ylioppilastutkintoa kutsutaan nimellä Abitur mm. Saksassa ja Liettuassa.
Temppeliherrojen kätketty kruunu ja muita Don Rosan parhaita
Temppeliherrojen kätketty kruunu ja muita Don Rosan parhaita on neljäs Suomessa julkaistu Don Rosan Aku Ankka -sarjakuvia sisältävä kovakantinen kirja, jonka toimittivat Jukka Heiskanen, Riku Perälä ja Elina Toppari, ja julkaisi Helsinki Media vuonna 2001.
Kokoelmassa on 176 sivua, jotka muodostuvat varsinaisten tarinoiden lisäksi Rosan esipuheesta ja kutakin tarinaa koskevista kommenteista.
Kokoelmasta julkaistiin myös nahkakantinen 100 kappaleen painos, joista numerot 1–20 sisälsivät Rosan värillisen piirroksen ja nimikirjoituksen, ja numerot 21–100 Rosan mustavalkoisen piirroksen ja nimikirjoituksen. Rosa kävi kokoelman julkaisun yhteydessä myös Suomessa nimikirjoituskiertueella 29. marraskuuta – 5. joulukuuta 2001.
Jyllannin niemimaa
Jyllannin niemimaa (, tai , ) on niemimaa Pohjois-Euroopassa, Tanskan ja Saksan alueella. Se erkanee Pohjois-Saksasta kohti Skandinavian niemimaata ja rajoittuu pohjoisessa Pohjanmereen (Skagerrak), lännessä Pohjanmereen, etelässä Elbejokeen ja Schaalejokeen sekä idässä Vähän-Beltin erottamiin Itämereen (Belttienmeri) ja Pohjanmereen (Kattegat).
Niemimaa on saanut paikalliset nimensä juuttien ja kimbrien heimojen mukaan.
Niemimaan maasto on kauttaaltaan varsin alavaa. Paikoin esiintyy pieniä syvänköjä ja korkein kohta, Møllehøj, on vain 171 metriä merenpinnan yläpuolella. Laajoja hiekkadyynejä on erityisesti länsi- ja pohjoisrannikolla. Niemimaan vedet virtaavat Elben lisäksi suhteellisen pieniä jokia pitkin meriin; suurimpia ovat Eider Saksassa sekä Kongeå, Skjern Å, Storå, Karup Å, Varde Å ja Vidå Tanskassa.
Pohjoisessa pitkä ja kapea Limvuono erottaa mantereesta Vendsyssel-Thyn saaren, joka on aiemmin ollut osa niemimaata.
Kolme neljäsosaa Tanskan viljelypinta-alasta sijaitsee Jyllannissa, ja niemimaan pohjoisosassa sijaitsee suurin osa Tanskan tuulivoimaloista.
Niemimaan suurimmat kaupungit ovat Tanskan toiseksi suurin kaupunki Aarhus sekä Kiel, Lyypekki, Flensburg ja Hampuri (pohjoisosa) Saksassa.
Kroneemi
Kroneemi on foneemi, jonka äännearvo on sama kuin edellisen. Se erottaa akustisesti identtisiä äänteitä pituutensa perusteella.
Suomessa on ylipitkä kroneemi erittäin yleinen foneemi, ja sitä merkitään yksinkertaisesti toistamalla sama kirjain. Merkitys on tärkeä sekä sanoja erotellessa kuten "sika" vs. "siika" sekä "keto" vs. "ketto", tai kieliopillisia sijoja erotellessa kuten "meren" vs. "mereen". Kroneemi voi vaikuttaa niin konsonantteihin kuin vokaaleihinkin, mutta konsonantteihin vain sanan sisällä, eikä ero ole foneeminen muutamalle konsonantille (j, v, d). Vokaaleja ja muita resonantteja (s, h, r, l, jne.) yksinkertaisesti pidennetään, obstruentit (p, t, k) taas pidetään suljettuna kauemmin.
Puolipitkä kroneemi on harvinainen suomessa, ja se on allofoni. Suomessa kaksi ensimmäistä moraa painotetaan, mutta jos nämä eivät osukaan ensimmäiseen tavuun, toisen moran vokaali pitenee. Näin tapahtuu esimerkiksi sanassa "iso" [isoˑ]. Pohjanmaalla tämä puolipitkä vokaali lausutaankin ylipitkinä, eli "isoo" [isoː].
Käytökseltään muistuttaa ylipitkä kroneemi konsonanttia, koska suomalais-ugrilaisten kielten kantakielessä kantauralissa ei ollut kroneemia. Kantauraliin palautuvissa sanoissa sen paikalla oli jokin kurkkuäänne, todennäköisesti soinnillinen velaarihankausäänne (muistuttaa h-äännettä sanassa "paha"). Kroneemeja on syntynyt myöhemminkin, kuten palataalihankausäänteen (surina-J) vokalisoituessa illatiivin päätteessä: *"mereJn" → "mereen". Lisäksi puhekielessä sananloppuisilla diftongeilla on taipumus muuttaa viimeinen vokaali kroneemiksi, kuten "nopea" → "nopee".
Viron kielessä on puolipitkä kroneemi oletusarvoisena, mikä selittää kielen nopean kuuloisen rytmin ja aiheuttaa hankaluuksia suomenkielisille viron opiskelijoille. Suomalaisilla ei ole suurempia vaikeuksia oppia käyttämään ylipitkää kroneemia, koska se vastaa yksi yhteen suomen pitkää kroneemia. Virossa tätä käytetään yleensä merkitsemään jotain muuta kuin suomessa, esimerkiksi illatiivisijaa: [linːa] tarkoittaa ’kaupunkiin’, kun taas [linˑa] on ’kaupungin’. Suomessahan [linːa] olisi vain "linna", eikä illatiivi "linnaan". Lisäksi virossa kroneemi on sallittu sanan lopussa myös konsonanteille.
Kroneemi on abstraktio; todellisia pituuksia on yleensä useita. Suomessa niitä on viisi, lyhyt ja pitkä painollisille ja painottomille tavuille sekä ainoastaan lyhyissä painottomissa vokaaleissa esiintyvä puolipitkä.
Useissa suomalais-ugrilaisissa kielessä on kroneemi. Muissa kielissä kroneemi on harvinaisempi. Japanilaiset kielet ovat uralilaisten kielten lisäksi toinen kieliryhmä, jossa kroneemi esiintyy vapaasti. Germaanisissa kielissä kroneemi vaikuttaa koko tavuun niin, että pitkää vokaalia seuraa lyhyt konsonantti ja toisin päin. Tästä syystä ruotsin kieleen on lainattu esimerkiksi muotoon "rappakalja" ← "rapakalja", koska muuten 'a' olisi pitkä. Perusenglannissa kroneemia ei ole; ns. "lyhyet" ja "pitkät" vokaalit eroavat ratkaisevasti sentralisoinnin ("laiska" vs. "selkeä") eikä pituuden mukaan. Australianenglantiin kroneemi on kuitenkin kehittynyt.
Muita kieliä, joissa on kroneemi, ovat thai, latina, tšekki sekä monet Amerikan intiaanikielet.
Aleksanteri Nevskin luostari
Aleksanteri Nevskin luostari eli lavra on Pietarissa sijaitseva luostari, jonka Pietari Suuri perusti vuonna 1710 Nevski prospektin eteläpäähän. Luostariin sijoitettiin uuden pääkaupungin suojelupyhän Aleksanteri Nevskin jäännökset. Se sai "lavran" eli pääluostarin aseman vuonna 1797.
Aleksanteri Nevskin luostari on yksi kolmesta Venäjällä lavran arvon saaneesta luostarista – muut ovat Kiovan luolaluostari Kiovassa ja Troitse-Sergijevin luostari Moskovan läheisyydessä. Luostarin alueella ovat myös Lasarevin ja Tihvinän hautausmaat, joihin on haudattu merkittäviä kirjailijoita, taiteilijoita ja säveltäjiä, kuten Modest Musorgski, Fjodor Dostojevski ja Pjotr Tšaikovski.
Luostarin alueella on kaksi Domenico Trezzinin ja Pietro Antonio Trezzinin suunnittelemaa barokkikirkkoa (rakennettu 1717–1722 ja 1742–1750) sekä uusklassista tyyliä edustava katedraali (1778–1790).
Segeža
Segeža (, suom. myös "Segee", "Segehe", "Sekehe" tai "Sekee") on kaupunki ja kaupunkikunta Muurmannin radan varrella Karjalan tasavallassa Venäjällä. Segeža on Segežan piirin keskus. Se sijaitsee Uikujärven länsirannalla noin 250 kilometriä Petroskoista pohjoiseen.
Asukkaita on 29 600 (2010). Alue toimii metsäteollisuuskeskuksena (paperi- ja selluloosateollisuutta) ja Segežassa on satama Vienanmeren–Itämeren kanavan varrella. Segežassa on myös Inkerin evankelis-luterilaisen kirkon Karjalan rovastikunnan seurakunta kirkkoineen.
Ensimmäisiä mainintoja asutuksesta alueella on 1500-luvulta. Segežan rautatieasema perustettiin vuonna 1914 Muurmannin radan varrelle, joka yhdisti Venäjän strategistesti tärkeisiin Barentsinmeren satamiin. Neuvostovallan aikana oleellinen oli vankityövoimalla toteutettu Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentaminen. Sen tultua valmiiksi 1933 saatettiin työvoimaa käyttää muuhun infrastruktuuri- sekä teollisuusrakentamiseen. Vuonna 1939 aloitettiin paperitehtaan ja sen tarvitseman sellutehtaan rakentaminen. Tämäkin oli NKVD:n hanke. Aiheeseen liityviä teemoja on esillä kaupunginmuseossa. Toisen maailmansodan aikana tehtaassa tuotettiin kuitenkin kranaatinheittimiä ja miinoja ja paperin ja sellun tuotantoon siirryttiin vuonna 1943.
Suomen ilmavoimat kohdisti Segežaa vastaan rykmenttipommituksia vuonna 1942.
Toisin kuin Karhumäkeä ei Segežaa jatkosodan aikana miehitetty, vaan se muodosti partisaanitoiminnan tukikeskuksen. Segežasta tuli kaupunki vuonna 1943.
Segeža on ensisijaisesti puunjalostuspaikkakunta. Segežski tselljulozno-bumažnyi kombinat -tehtaan lisäksi siellä on myös saha, puunkorjuuyhtiöitä ja Nadvoitsyn alumiinitehdas.
"Venäjän keisarikunnassa järjestettiin väestönlaskenta 1897 ja Neuvostoliitossa 1926, 1939, 1959, 1970, 1979 ja 1989 sekä Venäjän federaatiossa 2002, joten kaikki luvut eivät ole virallisen väestönlaskennan tuloksia."
Segežan suomalaisia ystävyyskaupunkeja ovat Lieksa, Nurmes ja Kajaani.
Lotinapelto
Lotinapelto eli Pellonlinna ( käytössä myös ven. ) on kaupunki ja kaupunkikunta Leningradin alueella Venäjällä. Kaupunki sijaitsee Syvärin alajuoksulla, 210 kilometrin päässä Pietarista. Siellä asui 21 740 asukasta (2010). Kaupunki on Lotinapellon piirin keskus.
Nykyiseen Lotinapellon kaupunkikuntaan kuuluvat itse Lotinapellon kaupungin lisäksi seuraavat kylät: Gorka (Горка), Zaostrovje (Заостровье), Kovkenitsy (Ковкеницы), Šamokša (Шамокша) ja Šotkusa (Шоткуса) sekä Zaostrovjen ja Šotkusan asemakylät.
Kaupunki syntyi Mokrišvitsan kylän paikalle paikkaan, johon Pietari Suuri perusti vuonna 1702 Aunuksen laivanveistämön. Vuonna 1703 sieltä valmistui Itämeren laivaston ensimmäinen alus, 28-tykkinen fregatti Štandart. Kaikkiaan telakalla valmistettiin nelisensataa alusta. Venäjänkielinen nimi tarkoittaakin 'laivojen peltoa.' Kaupunginoikeudet Lotinapelto sai 1785. Telakkateollisuuden kehittyessä Pietarissa Lotinapellon telakka lakkautettiin 1830.
Jatkosodan asemasotavaiheen aikana kaupunki oli suomalaisten ja neuvostoliittolaisen joukkojen välisellä rintamalinjalla.
Lotinapelto on valtakunnallisen Pietarista Murmanskiin johtavan M18-valtatien varrella, Pietariin on 220 km. Lodeinoje Polen rautatieasema on yksi Murmanskin radan asemista. Etäisyys Olhavaan 122 km ja Petroskoihin 162 km. Syvärin rannalla Lotinapelto on Volgan–Itämeren vesitien, joka johtaa Laatokan ja Nevan kautta Pietariin. Pari kilometriä kaupunkikeskustasta kaakkoon sijaitsee lentokenttä, jossa vuoteen 2009 saakka toimi 177. hävittäjälentorykmentin tukikohta ja Lotinapellon sotilaslentoasema.
Prääsä
Prääsä (, karjalaksi "Priäžä", aikaisemmin myös "Teru") on kaupunkikunta ja sen keskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama Karjalan tasavallassa Venäjällä Kuolan valtatien (M18) varrella. Taajaman kautta kulkee Petroskoi - Värtsilä-tie. Tie osa kansainvälistä Sinisen tien matkailureittiä Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta Venäjän Karjalaan.
Prääsän kaupunkityyppinen taajama on Prääsän kansallisen piirin hallintokeskus ja se sijaitsee noin 55 kilometriä Petroskoista länteen Aunukseen vievän tien varressa Prääsäjärven länsirannalla. Taajamassa oli 4 248 asukasta (2005). Prääsässä on posti, kauppoja, museo, pieni Priozernajahotelli-, kulttuuritalo, kahvila ja vuonna 2001 valmistunut puukirkko sekä useita vanhoja karjalaistaloja.
Prääsän kunnassa oli 9 100 asukasta vuonna 1996. Kunta rajoittuu pohjoisessa Matrossaan, idässä Äänisenrannan piiriin, etelässä Pyhäjärveen, lännessä Nuosjärven ja Savinovoon sekä luoteessa Essoilaan.
Kunnan asutuskeskukset
Manken kylässä on ortodoksinen tsasouna 1800-luvulta.
Ystävyyskunnat
Kintahankylässä (Kindasovo) on pidetty vuodesta 1985 alkaen ensimmäisenä tai toisena sunnuntaina Kintahankylän huumorin kesäjuhlat, joka perustuu hölmöläiskansanperinteelle.
Kintahankylä on Karjalan tasavallan kansanperinteen Hölmölä. Juhliin liittyy kansantansseja, kansanmusiikkia, perinneleikkejä, pilailua, hölmöläisnäytelmiä ja siellä lauletaan "tsastushkoita" eli riimitettyjä, yleensä kaksimielisyyksillä tai sanaleikillä höystettyjä kansanlauluja. Juhlien alkuunpanija oli koreografi ja kansanperinteen tuntija Viola Malmi.
Juhlasta on 2000-luvulla tullut koko Prääsän seudun tärkeä kulttuuritapahtuma. Järjestäjinä ovat nyt Prääsän piirin Melnitsa-säätiö ja piirin kulttuuriviranomaiset sekä Karjalan tasavallan kulttuuriministeriö. Vuonna 2015 muusikkoja ja tanssijoita oli Suomesta, Latviasta ja Virosta.
Kintahankylässä asutaan ympärivuotisesti vain muutamassa talossa. Kesällä väkimäärä moninkertasituu. Juhlaan osallistui vuonna 2015 2 000-3 000 henkeä.
Prääsä mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1650-luvulla. Venäjän keisarikunnassa ja 1920-luvulle asti se oli osa Pyhäjärven kuntaa. Alue oli jatkosodassa Suomen miehittämä 1941–1944.
José Carlos Somoza
José Carlos Somoza () on Espanjassa asuva kirjailija. Hänen perheensä muutti Espanjaan tultuaan karkotetuksi Kuubasta poliittisista syistä vuonna 1960. Somoza on suorittanut maisterin opinnot psykiatriassa, mutta luopui lääketieteestä tullakseen päätoimiseksi kirjailijaksi vuonna 1994.
Vuonna 2000 Somoza oli espanjalaisen Nadal-palkinnon ehdokkaana.
Valeri Gergijev
Valeri Absalovitš Gergijev (, s. 2. toukokuuta 1953 Moskova) on venäläinen kapellimestari ja Pietarin Mariinski-teatterin johtaja. Hän on johtanut myös Rotterdamin filharmonikkoja, New Yorkin Metropolitan-oopperan orkesteria ja Lontoon sinfoniaorkesteria.
Gergijev on kansallisuudeltaan osseetti.
Gergijevin vanhemmat ovat osseetteja; hän varttui aikuiseksi Pohjois-Ossetiassa, Vladikavkazin kaupungissa. Gergijev opiskeli orkesterinjohtoa Leningradin konservatoriossa Ilja Musinin ohjauksessa, ja hänet nimitettiin vuonna 1978 Kirovin oopperan apulaisjohtajaksi, missä hän debytoi johtamalla Sergei Prokofjevin oopperan "Sota ja rauha". Hänet nimitettiin Kirovin oopperan ylikapellimestariksi ja taiteelliseksi johtajaksi vuonna 1988 ja Mariinski-teatteriksi muuttuneen Kirovin johtajaksi vuonna 1996.
Suomessa Gergijev orkestereineen on vieraillut useasti. Erityisesti Mikkelin musiikkijuhlat ovat olleet mariinskilaisten suosiossa, onhan Gergijev toiminut Mikkelin musiikkijuhlien taiteellisena johtajana jo vuodesta 1993. Gergijev oli musiikkikriitikko Seppo Heikinheimon läheinen ystävä ja järjesti tälle muistokonsertin Mikkelin musiikkijuhlilla 2007.
Gergijevin poika Abisal Gergijev opiskelee musiikkia ja on isänsä ansiosta esiintynyt muun muassa Suomessa Mikkelin musiikkijuhlilla vuonna 2018.
Mikin Dekkaripokkari
Mikin Dekkaripokkari oli Helsinki Median julkaisema sarjakuvataskukirja, joka sisälsi salapoliisitarinoita, joiden päähenkilönä esiintyi Mikki Hiiri. Lisäksi jokaisessa numerossa oli "Hessun dekkarikerho" -palsta, jossa käsiteltiin salapoliisitarinoita ja niiden tekijöitä, sekä lukijoiden lähettämää postia.
Mikin Dekkaripokkaria ilmestyi kymmenen numeroa: neljä vuonna 1994, ja kuusi vuonna 1995. Ne olivat noin 100-sivuisia ja maksoivat 17–19 markkaa. Ensimmäinen numero ilmestyi "Roope-setä" -lehden mukana. Viimeiseksi jääneessä numerossa sarjalle luvattiin lisää jatkoa, mutta toistaiseksi uusia numeroita ei ole ilmestynyt.
Jotkin Dekkaripokkarin päähenkilöistä, tapahtumapaikoista, tai tapahtumista ovat viittauksia salapoliisikirjallisuuteen, kuten neiti Marpleen tai Hercule Poirotiin. Osa tarinoista on julkaistu myös muissa julkaisuissa, kuten Aku Ankan taskukirjassa.
Mikin Dekkaripokkaria vastaava lehti ilmestyi myös Saksassa ("Ein Fall für Micky"), Tanskassa ("Mickey Mysterier") ja Ruotsissa ("Musses Mysterier")
Monofagi
Monofagi on eliö, joka on erikoistunut yhteen tai vain muutaman ravintolajiin/ravintokohteen osaan (esimerkiksi loiset, hedelmänsyöjät, muurahaiskarhu ja muut vastaavanlaiset eliöt). Monofagin vastakohta on polyfagi, jossa eliö on erikoistunut useisiin ravintolajeihin/ravintokohteisiin.
Jimmy Smith
James Oscar ”Jimmy” Smith (8. joulukuuta 1925 – 8. helmikuuta 2005) oli yhdysvaltalainen jazz-muusikko. Tuotannossaan hän soitti Hammond B3-urkuja, ja siitä sekä Hammondien soundeista ylipäätään tulikin hänelle eräänlainen tavaramerkki. Jimmy Smith oli suosionsa huipulla 1950- ja 1960-luvuilla.
Jimmy Smith teki paljon yhteistyötä eri muusikoiden kanssa. Hänen tunnetuin yhteistyökumppaninsa oli jazzkitaristi Wes Montgomery.
Pohjois-Pirkkala
Pohjois-Pirkkala oli maalaiskunta, joka muodostui, kun Pirkkalan pitäjä jaettiin Etelä- ja Pohjois-Pirkkalaan 1. tammikuuta 1922. Seurakunta oli jakautunut kahtia jo 1921. Pohjois-Pirkkala käsitti pitäjää halkoneen Pyhäjärven pohjoispuoliset alueet, kuten Nokian, Siuron ja Pispalan taajamat. Pohjois-Pirkkala oli kuitenkin olemassa vain 15 vuotta, sillä 1. tammikuuta 1937 Tampereen esikaupunkialueena kehittynyt Pispala ympäristöineen liitettiin Tampereen kaupunkiin ja loppuosa Pohjois-Pirkkalasta muodosti kauppalan, joka otti seuraavana vuonna nimekseen Nokia. Etelä-Pirkkalan nimi lyheni samaan aikaan 1938 Pirkkalaksi.
Pohjois-Pirkkalan hajotessa 1936 se oli Hämeen läänin toiseksi suurin kunta (vain Tampere edellään). Kunnassa oli yhteensä 22 000 asukasta, joista 13 000 liitettiin Tampereeseen.
Pohjois-Pirkkalan huomattavimpia maatiloja olivat Haapaniemen, Maatialan, Nokian, Pitkäniemen ja Viikin kartanot. Maatialan kartanossa aloitti vuonna 1918 toimintansa evankelinen kansanopisto, joka kuitenkin siirtyi Karkkuun jo vuonna 1922.
Haapaniemi, Haavisto, Hauroinen, Hyhky, Jyränmaa, Kankaantaka, Kassila, Keho, Kennola, Kohmala, Korvola, Lauttala, Lukkila, Maatiala, Memmola, Nokia, Penttilä, Pispala, Pitkäniemi, Rahola, Taipale, Taivalkunta (Tyhjäperä), Tyrkkölä, Vihola, Viiki, Villilä.
Pjotr Bolotnikov
Pjotr Grigorjevitš Bolotnikov (, 8. maaliskuuta 1930 Zinovkino, Mordvien autonominen alue, Venäjän SFNT – 20. joulukuuta 2013) oli neuvostoliittolainen kestävyysjuoksija, olympiavoittaja ja Euroopan mestari. Bolotnikov oli etniseltä taustaltaan ersäläinen.
Bolotnikov aloitti urheilun 20-vuotiaana puna-armeijassa. Hän voitti ensimmäisen Neuvostoliiton mestaruutensa 10 000 metrillä vuonna 1957, ja hänestä tuli Neuvostoliiton kaksoismestari 5 000 metrillä ja 10 000 metrillä vuosina 1958–1962. Hän voitti Neuvostoliiton mestaruuden 10 000 metrillä vuonna 1964 ja maastojuoksumestaruuden vuonna 1958. Bolotnikov osallistui Melbournen kesäolympialaisiin 1956 ollen 5 000 metrillä yhdeksäs ja 10 000 metrillä 16:s. Rooman kesäolympialaisissa 1960 Bolotnikov karkasi muilta 10 000 metrin loppukilpailussa 700 metriä ennen maalia ja voitti olympiakultaa ajalla 28.32,2 . Hän voitti ennakkosuosikit Hans Grodotzkin Itä-Saksasta ja Murray Halbergin Uudesta-Seelannista.
Bolotnikov juoksi 10 000 metrin maailmanennätyksen 28.18,8 lokakuussa 1960 Kiovassa ja paransi sitä aikaan 28.18,2 elokuussa 1962 Moskovassa. Hän voitti Euroopan mestaruuden 10 000 metrillä ajalla 28.54,0 (eroa hopeamitalistiin 7,6 sekuntia) ja sai pronssimitalin 5 000 metrillä ajalla 14.02,6 Belgradissa 1962. Hän osallistui kolmansiin kesäolympialaisiinsa Tokiossa 1964 ollen 10 000 metrillä 25:s. Bolotnikov lopetti urheilu-uransa vuonna 1965.
Bolotnikov kuoli 20. joulukuuta 2013, 83-vuotiaana.
Riimukivi
Riimukivet ovat rautakaudelta ja varhaiskeskiajalta peräisin olevia kivipaasia, joissa on skandinaavisella kielellä tehtyä riimukirjoitusta. Useissa riimukivissä on myös kuvia, kuten eläinaiheista koristelua. Riimukiviä esiintyy Skandinaviassa. Pari yksittäistä löytöä tunnetaan muualtakin Euroopasta viikinkien jättäminä jälkinä.
Riimukivien pystyttäminen on luultavasti saanut alkunsa kuolleiden muistoksi pystytetyistä kivipaasista. Myös suurin osa riimukivistä on vainajien muistokiviä.
Vanhimmat riimukivet ovat kansainvaellusaikaisia, mutta riimukivien pystytys yleistyi viikinkiajalla. Riimukiviä on löytynyt yli 3 000, suurin osa Ruotsin alueelta. Yleisintä riimukivien pystytys oli Keski-Ruotsissa 1000-luvulla. Tämän vaiheen riimukivissä on usein kristillisiä tunnuksia ja lauseita.
Ruotsalainen tutkija Marco Bianchi on väitöskirjassaan osoittanut, että viikinkien riimukivien riimuilla ei aina ollut sisältöä vaan niitä kirjoiteltiin myös todisteeksi kirjoittajansa kirjoitustaidosta, vaikka sitä ei olisi ollutkaan. Kristinuskon vallatessa alaa kirjoitustaitoa alettiin pitää tärkeänä, minkä on päätelty olevan syynä sisällyksettömien riimujen kirjoittamiseen.
Suomesta on löydetty yksi aidoksi katsottu riimukiven katkelma Dragsfjärdin saaristosta. 24 kg painava riimukiven kappale löydettiin vuonna 1997. Kappaleessa on yhteensä 15 riimua kahdessa rivissä. Jotunista hiekkakiveä oleva lohkare makasi rantavedessä, madaltuneeseen luonnonsatamaan johtavan salmen suussa. On esitetty, että kivi on voinut joutua paikalle purjealuksen painolastina.
Pohjanmaalta Vöyristä on löydetty kallioon kaiverrettuja riimukirjoituksia, mutta vuonna 1986 julkaistu työstöjälkitutkimus viittaa siihen, että ne ovat 1900-luvulla tehtyjä väärennöksiä. Museoviraston rekisteriportaalin mukaan Träskishällorin riimukirjoitus on ”enintään ehkä 100–200 vuoden ikäinen”. Kahden muun Vöyrin riimukirjoituksen ajoitukseen rekisteriportaali ei ota selkeää kantaa, mutta niidenkään myöhäistä alkuperää ei torjuta..
Kolmessa ruotsalaisessa riimukivessä (GS 13, U 582, G 319) on viittaus Suomeen. Niissä kerrotaan, että vainaja on saanut surmansa Suomeen tehdyllä retkellä. Yleensä kyseessä olivat ryöstöretket. Muita mahdollisia riimukiviä jotka viittaavat Suomeen ovat Sigsteinn-nimiselle henkilölle pystytetty U 180, jossa tapahtumapaikaksi kuvataan "Véborg," mikä voi viitata Viipuriin. Toisaalta se voi myös viitata Tanskassa sijaitsevaan Viborgiin. Riimukivi U 518 viittaa Erik Braten mukaan mahdollisesti Saloon.
Apinanleipäpuu
Apinanleipäpuu ("Adansonia digitata"), jota kutsutaan myös nimillä "baobab" ja "baobabpuu", on Australiassa ja alkuperäisenä Afrikassa kasvava puu.
Apinanleipäpuut ovat 5–25 metriä korkeita, mutta hyvin paksuja: rungon läpimitta voi olla jopa 7 metriä. Se haarautuu oksistossa tiheästi. Ohuimmat oksat voivat olla läpimitaltaan vain 1. millimetrin. Apinanleipäpuu varastoi vettä, ja sen tilavuudesta 70–80% täytyy olla vettä, jotta se pysyisi pystyssä. Ne voivat myös kuolla, jos kukinta-aikaan on liian kuivaa. Apinanleipäpuussa ei ole kasvurenkaita, joten puuyksilön ikää ei voi määrittää. Vanhimpien yksilöiden iäksi on kuitenkin arvioitu jopa 5 000 vuotta. Nykyään vanhimmat yksilöt ovat noin 2 500-vuotiaita. Puuta viljellään muun muassa Australiassa ja Etelä-Afrikassa. Etelä-Afrikassa kasvaa puu, jonka rungon ympärysmitta on jopa 45 metriä ja jonka iäksi on arvioitu 6 000 vuotta.
Puun hedelmät ovat syötäviä ja erittäin herkullisia. Ne sisältävät monia arvokkaita ravintoaineita. Esimerkiksi C-vitamiinia niissä on kuusi kertaa niin paljon kuin appelsiinissa. Sadassa grammassa apinanleipäpuun hedelmiä on 300 milligrammaa kalsiumia ja 45 grammaa ravintokuituja. Euroopan unionissa apinanleipäpuu on hyväksytty elintarvikkeeksi uuselintarvikemenettelyn kautta.
Libération
Libération on vasemmistolainen ranskalainen sanomalehti. Lehteä kutsutaan myös lempinimellä Libé. Sen pääomistajat ovat liikemies Edouard de Rothschild ja kiinteistöyrittäjä Bruno Ledoux.
Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 18. huhtikuuta 1973. Lehden perustivat Jean-Paul Sartre, Serge July, Philippe Gavi, Bernard Lallement ja Jean-Claude Vernier. Lehti perustettiin vuoden 1968 opiskelijoiden protestiliikkeen ja työläisten lakkojen aiheuttamien levottomuuksien jälkimainingeissa. Lehden mottona oli "Peuple prend la parole et garde là - Kansa ottaa puheenvuoron ja valvoo sitä".
Aluksi lehdessä oli vallalla periaate, jonka mukaan lehden jokainen työntekijä työnkuvasta riippumatta sai saman palkan ja se toimisi ilman ulkoista rahoitusta.
Helmikuussa 1981 useiden keskeytyksiin johtaneiden kriisien jälkeen "Libération" lakkasi ilmestymästä. Samana vuonna 13. toukokuuta se alkoi ilmestyä uudelleen. Tällöin lehden alkuperäisistä periaatteista luovuttiin sallimalla mainosten julkaiseminen ja ulkoiset sijoitukset.
Toimitukselliselta linjaltaan "Libération" säilyi vasemmistolaisena tukematta kuitenkaan mitään puoluetta 2000-luvun alkupuolelle saakka. Sanomalehti itse on kuvaillut linjaansa radikaaliksi ja edistykselliseksi vallan vahtikoiraksi, ja se tunnettiin rasisminvastaisuutta, feminismiä ja työläisten oikeuksia tukevasta linjastaan. Lehti salli myös vastakkaisten näkökantojen esittämisen mielipidesivuillaan. Sillä oli myös vaihtoehtoisia näkökantoja kulttuurin ja yhteiskunnallisten asioiden saroilla.
Lehden levikki on laskenut voimakkaasti, ja vuonna 2013 se oli 105 813, ja se on kolmen suurimman ranskalaisen sanomalehden joukossa. "Libération" avasi ensimmäisenä ranskalaisena sanomalehtenä internetsivut. Lehden toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja on Serge July. Hänen aikanaan lehden on arvosteltu unohtaneen alkuperäiset periaatteensa.
Päätoimittaja Nicolas Demorand erosi helmikuussa 2014 vastalauseena omistajien lehdelle asettamalle uudelle linjalle. Omistajat haluavat tehdä lehdestä kulttuurikeskuksen, jossa olisi kahvila ja tv-studio. Se tukisi pieniä kasvuyrityksiä, ja siinä hyödynnettäisiin lehden vasemmistolaista brändiä.
Univormu
Univormu, aiemmin uniformu, myös sotilaspuku, virkapuku tai virka-asu (latinan sanasta "yksi muoto") on esimerkiksi sotilaan yhdenmukainen puku. Alun perin univormu tarkoitti sotilasyksikön yhdenmukaista vaatetusta ja aseistusta. Myös muiden, yleensä valtion palveluksessa olevien, ammattikuntien edustajien yhdenmukaisia virkapukuja voidaan kutsua univormuiksi, esimerkiksi poliiseilla, junan konduktööreillä tai monien yritysten edustajilla. Myös koulupuvut ovat univormuja. 1800-luvulla suomalaisten ylioppilaiden keskuudessa levisi tavoite saada univormujen käyttö pakolliseksi opiskelijoiden keskuudessa valvonnan ja tavallisesta kansasta erottamisen helpottamiseksi. Ajatuksesta kuitenkin luovuttiin liian kalliin hintatason vuoksi.
Univormu on yleensä merkki järjestäytyneestä armeijasta. Univormun erilaisella värityksellä tai kuvioinnilla voidaan armeijakunnissa myös erotella eri aselajeihin tai joukko-osastoihin kuuluvat toisistaan. Univormujen käyttö ei ole uusi nykyajan keksintö, vaan jo kurinalaiset roomalaiset käyttivät univormuja; keskiajalla taas sotilaiden varustus oli vaihtelevaa.
Sotilaspuku ja virkapuku ovat Pääesikunnan vahvistamia, määrätyn kuosisia, laatuisia ja värisiä asukokonaisuuksia niihin liittyvine merkkeineen ja tunnuksineen. Sotilaspuku muodostetaan yhdistelemällä sotilaspukineita, merkkejä ja tunnuksia. Sotilaspukineella tarkoitetaan sotilashenkilökunnalle vahvistettua, määrätyn kuosista, laatuista ja väristä asustetta ja varustetta. Puolustusvoimissa käytettävät sotilaspuvut, niiden kuosit, värit ja kokoonpanot määrää Pääesikunta. Sotilaspuvuissa saa käyttää vain niiden kokoonpanoihin kuuluvia sotilaspukineita sekä erikseen vahvistettuja merkkejä ja tunnuksia.
Ilman merkkejä ja tunnuksia maastopuku on pelkkä suojavaatetus eli kyseessä ei tällöin ole sotilaspuku. Käytettäessä pukua suojavaatetuksena vapaa-ajalla on Puolustusvoimien merkkien ja tunnusten käyttö puvussa kielletty. Puolustusvoimat ei pidä tarkoituksenmukaisena eikä suositeltavana kansallistunnuksen käyttöä puvussa. Puolustusvoimat ei suosittele puvun käyttöä suojavaatetuksena vapaa-ajan toiminnoissa, koska asu muistuttaa ilman merkkejä ja tunnuksia sotilaspukua, jolloin väärinymmärrysten mahdollisuus lisääntyy.
Sotilaspukujen käyttö on rajoitettua. Sotilaspukuun kuuluvaa asustetta erehdyttävästi muistuttavaa asua tai pukinetta ei saa käyttää sillä tavoin, että voi syntyä vaikutelma käyttäjän asemasta ammattisotilaana, jollei puolustusvoimien toimivaltainen viranomainen anna siihen erityisestä syystä lupaa. Jos esiintyy toista erehdyttääkseen virkatehtävässä olevaa julkista valtaa käyttävää virkamiestä, voidaan tuomita rikoslain 16:9 nojalla virkavallan anastuksesta sakkoon tai vankeuteen enintään kuudeksi kuukaudeksi.
Kalevalan kansallinen piiri
Kalevalan kansallinen piiri () on hallintopiiri Karjalan tasavallan pohjoisosassa Venäjällä, Suomen Kainuun vastaisella rajalla. Piirin hallintokeskus on Uhtuan eli Kalevalan kaupunkityyppinen taajama. Siellä asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 4 529 ja koko Uhtuan kaupunkikunnassa maaseutuväestö mukaan lukien 4 840 henkeä. Koko Kalevalan kansallisen piirin väkiluku oli 8 321.
Väestöstä oli vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan karjalaisia on 45 %, venäläisiä 41 %, ukrainalaisia ja valkovenäläisiä 11 %. Kalevalan kansallisessa piirissä on karjalan kielellä muista piireistä poiketen mahdollisuus toimia myös virallisissa yhteyksissä.
Kalevalan kansallisessa piirissä on nykyisin yksi kaupunkikunta jo kolme maalaiskuntaa, ja näissä yhteensä 9 asutuskeskusta (suluissa kuntien väkiluvut 2010):
Aiempia asutuksia: Pistojärvi, Piismalahti, Sonka, Haikola, Vuokkiniemi (liitetty Kostamuksen kaupunkipiiriin 1988)
Oheinen taulukko kuvaa Kalevalan (kansallisen) piirin ja sen keskustaajaman Uhtuan asukasluvun kehitystä väestönlaskentojen (1959–2010) mukaan. Vuonna 1959 Uhtua oli vielä kylä (selo), mutta vuoteen 1970 mennessä se oli muutettu kaupunkityyppiseksi taajamaksi. Vuodesta 1970 alkaneissa väestönlaskennoissa Uhtua (Kalevala) muodosti Kalevalan piirissä oman kaupunkikuntansa (tms), johon kuului muutamia satoja maaseutukylien asukkaita.
Tundrakurppelo
Tundrakurppelo ("Limnodromus scolopaceus") on kurppien ("Scolopacidae") heimoon kuuluva keskikokoinen kahlaajalintu. Lajin nimesi Thomas Say 1823.
Linnun pituus on 24-26 cm, siipien kärkiväli 46-52 cm ja paino 90-144 g. Naaras on keskimäärin hieman kookkaampi. Tundrakurppelo on kuin sirrien ja kurppien välimuoto. Aikuisilla on kellertävät jalat ja pitkä suora tumma nokka. Höyhenpeite on kesäpuvussa päältä tummanruskea, alta punaruskea, rinnassa pilkkuja. Pyrstö on mustavalkoraitainen. Talvipuku on harmaampi. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Tundrakurppelo pesii Koillis-Siperiassa Tšuktšien niemimaalla ja Anadyrin alueella sekä Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa osissa Alaskan pohjois- ja länsiosissa, St. Lawrencesaarella ja mahdollisesti Kanadan puolella Luoteis-MacKenziejoella. Maailman populaation koko on noin 0,5 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Ne ovat muuttolintuja, jotka talvehtivat Yhdysvaltain eteläosissa ja Keski-Amerikassa Guatemalaan saakka. Tundrakurppelo on tavattu Suomessa 7 kertaa vuoteen 2006 mennessä. Lisäksi on 10 havaintoa joko tundra- tai rämekurppelosta.
Pesii arktisen tundran rannikkoalueilla järvien ja lampien rannoilla sekä palsasoilla. Muutto- ja talvehtimisalueilla laji viihtyy matalilla altailla ja lammilla.
Pesä on maassa kasvillisuuden suojassa. Munia on 4, ja niitä haudotaan noin 20 päivää. Naaras jättää poikasten hoidon kokonaan koiraalle. Poikaset lentävät 20-30 päivän ikäisinä.
Syövät selkärangattomia pikkueläimiä rantamudasta. sekä jonkin verran kasvien osia.
Mosin-Nagant
Mosin–Nagant () on viiden patruunan makasiinilla varustettu 7,62x54R-kaliiperinen pulttilukkoinen sotilaskivääri, jota käytti pääasiassa Venäjä ja myöhemmin Neuvostoliitto, useat sen liittolaismaat sekä Suomi. Puna-armeija käytti Mosin–Nagantia vuodesta 1891 aina 1960-luvulle asti, jolloin vielä käytössä olleet tarkka-ampujamallit korvattiin Dragunoveilla.
Kivääri oli alun perin voittaja kilpailussa, jonka keisarillinen Venäjä järjesti vanhentuneiden Berdan-kiväärien korvaamiseksi, ja siinä yhdistettiin Sergei Mosinin suunnittelema makasiini belgialaisen Leon Nagantin lukkomekanismiin. Armeija olisi halunnut Nagantin suunnitteleman kiväärin sellaisenaan, mutta isänmaallisuussyistä ulkomaalaisen ei voitu antaa voittaa kilpailua. Aseen nimitys "kolmen linjan kivääri" tulee sen kaliiperista, joka oli vanhan pituusmitan linjan mukaan kolme tuuman kymmenesosaa (.30).
Aseesta on olemassa useita muunnelmia, joista alkuperäisen M1891-mallin lisäksi mainittakoon M1938- ja M1944- sekä M07-karbiinit, sekä M91/30 joka on Neuvostoliitossa paranneltu versio alkuperäisestä M1891:stä.
Suomalaiset M/91-24 ”Lotta-kivääri”, M/27, M/28 ja M/28-30 ”Pystykorvat” ja M/39 ”Ukko-Pekka” ovat vanhoista Mosin–Nagantin osista koottuja. Piippuja, tähtäimiä ja tukkeja on valmistettu myös Suomessa. Suomessa valmistettiin myös kivääriä M/85, joka on raskaasti muuteltu Mosin-Nagant; kivääri on edelleen palveluskäytössä tarkkuuskiväärinä Suomen puolustusvoimissa.
Le Figaro
Le Figaro on ranskalainen Pariisissa päivittäin ilmestyvä konservatiivinen sanomalehti.
Lehti perustettiin 1826 satiirisena viikkolehtenä ja nimettiin Pierre Beaumarchais'n näytelmän "Figaron häät" mukaan. Myös lehden motto "Sans la liberté de blâmer, il n'est point d'éloge flatteur - Ilman vapautta arvostella ei ole aitoa ylistystäkään" on peräisin Figaron häistä. Keskusta-oikeistolainen lehti on yleisesti tukenut UMP-puoluetta (Union pour un Mouvement Populaire) ja sen edeltäjiä.
Le Figaro alkoi ilmestyä päivittäin 16. marraskuuta 1866, mutta vältteli kiistanalaisia aiheita ja harjoitti itsesensuuria. Lehti oli Ranskan suurin ja sitä myötävaikuttivat muun muassa Émile Zola, Alphonse Karr ja Jules Claretie. 16. maaliskuuta 1914, entisen pääministeri Joseph Caillauxn vaimo, Henriette Caillaux, murhasi Le Figaron päätoimittajan Gaston Calmetten hänen julkaistua kirjeen, joka kyseenalaisti pääministerin rehellisyyden.
Toiseen maailmansotaan mennessä "Le Figarosta" oli tullut Ranskan merkittävin sanomalehti. Sodan jälkeen lehdestä on tullut ylemmän keskiluokan äänitorvi.
Vuodesta 2004 lähtien lehden on omistanut Serge Dassault. Suuren lentokonevalmistajan Dassault Aviationin omistajan, pormestarin, hallitsevan UMP-puolueen senaattorin ja saman puolueen kansalliskokousedustaja Olivier Dassaultin isän omistusta suuresta kansallisesta sanomalehdestä on pidetty hyvin ristiriitaisena niin lehden sisä- kuin ulkopuolellakin.
Lehti tuki Nicolas Sarkozyn vaalikampanjaa vuonna 2007.
Lehden levikki on noin 358 000 kappaletta. Päätoimittaja on Étienne Mougeotte.
Uhtua
Uhtua eli Kalevala (, vuoteen 1963 asti Ухта, "Uhta") on kaupunkikunta ja kaupunkimainen taajama Keski-Kuittijärven pohjoisrannalla Karjalan tasavallassa Venäjällä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Uhtuan taajamassa asui 4 529 ihmistä ja koko kaupunkikunnassa maaseutuväestö mukaan lukien 4 840.
Kalevala on 8 321 asukkaan Kalevalan kansallisen piirin hallintokeskus. Kunta rajoittuu itäreunallaan Jyskyjärven kuntaan ja on muuten Luusalmen ympäröimä.
Venäjän keisarikunnassa Uhtua oli Vienan lääniin eli Arkangelin kuvernementtiin kuulunut kunta ja kylä.
Uhtua on ollut Vienan Karjalan suurin kylä ja taloudellinen keskus. Uhtua jakautui 1800-luvun alkupuolella hallinnollisesti Vuokkiniemen ja Paanajärven pitäjiin, joiden rajana oli Uhutjoki. Myöhemmin Uhtuasta tehtiin oma kunta lähikylineen.
Uhtua oli 1800-luvulla vilkas kauppapaikka, jossa kävivät lähes kaikki tunnetut runonkerääjät. Esimerkiksi Lönnrot kävi paikkakunnalla useasti, ja vuonna 1835 hän sai siellä Varahvontta Jamaselta viiden ruplan maksusta 20 pitkää runoa. Valokuvaaja I. K. Inha kävi Vienan Karjalan matkallaan myös Uhtuassa. Vielä 1900-luvun alussa useat suomalaiset kävivät tutkimassa paikkakunnan runonlauluperinnettä.
Vuoden 1918 tienoilla suomalaisia oli alueella yrittämässä torjua bolševikkeja ja myöhemmin osallistumassa epäonnistuneeseen Itä-Karjalan kansannousuun. Uhtuan kunta lakkautettiin 1920-luvulla, ja siitä tuli osa Uhtuan piiriä, jonka keskukseksi Uhtuan kylä tuli. Jatkosodan aikana Uhtualla toimi Neuvostoliiton ilmavoimien 69. ilmavalvontakomppania. Vuoden 1959 väestönlaskennan mukaan Uhtan kylä asukasluku oli 3 494 henkeä. Piiriin aiemmin kuulunut, Ylä-Kuittijärven rantakylä Vuokkiniemi liitettiin Kostamuksen piiriin 1988.
Uhtua, Tsiksa, Enonsuu, Alajärvi, Jyvälahti, Luusalmi, Nurmilahti, Röhö, Häme, Haikola, Ponkalahti.
Le Monde
Le Monde on ranskalainen, päivittäin ilmestyvä maltillinen vasemmistolainen sanomalehti, jota painetaan Pariisissa. Lehteä pidetään Ranskan vaikutusvaltaisimpana sanomalehtenä, ja se on yleisesti arvostettu myös ulkomailla.
Vuonna 2009 lehden levikki per numero oli keskimäärin 320 000, joista 40 000 myytiin ulkomaille.
Ensimmäinen numero ilmestyi 19. joulukuuta 1944. Lehden perusti Hubert Beuve-Méry kenraali Charles de Gaullen pyynnöstä saksalaisten vetäydyttyä Pariisista. Aloittaakseen lehden tekemisen Beuve-Méry esitti ehdoksi täydellisen toimituksellisen itsenäisyyden. Lehti korvasi sanomalehti "Le Tempsin" jonka tyyliasun ja formaatin se omaksui. Vuodesta 1985 lehden etusivua on koristanut karikatyyri, jonka on useimmiten piirtänyt pilapiirtäjä Plantu.
Vuonna 2003 kirja "Le Monden piilotetut kasvot" ("La face cachée du Monde") väitti, että päätoimittaja Jean-Marie Colombani ja muut lehden johtohenkilöt olisivat muun muassa osoittaneet poliittista puolueellisuutta ja sotkeutuneet taloudellisiin kähmintöihin, jotka vaaransivat lehden itsenäisyyden. Nämä syytökset ovat yhä ristiriitaisia ja näyttämättä toteen.
Le Monden on perustamisesta lähtien omistanut Groupe Le Monde, josta lehden työntekijät omistavat 53 %. Lopun omistavat Danone, BNP Paribas -pankki ja miljardööri François Pinault. Enemmistöomistus siirtyi kesällä 2010 ranskalaiselle sijoittajaryhmälle, johon kuuluvat pankkiiri ja Les Inrockuptibles lehden kustantaja Matthieu Pigasse, internetoperaattori Freen perustaja Xavier Niel ja Yves Saint-Laurent -muotitalon toinen perustaja Pierre Bérgé. Pigasse on lähellä sosialistipuoluetta ja on toiminut kansainvälisen valuuttarahaston johtajan Dominique Strauss-Kahnin neuvoantajana. Toimittajille jää veto-oikeus päätoimittajanvalinnassa, ja osaomistuksen kautta tomittajilla on valtaa myös merkittävissä talousasioissa. Oikeistolainen presidentti Nicolas Sarkozy yritti puuttua kauppaan uhkaamalla lopettaa lainatakuun, jos kauppa tehdään Pigassen ryhmän kanssa.
Shadow Gallery
Shadow Gallery on vuonna 1983 perustettu amerikkalainen progressiivista metallia soittava yhtye. Yhtyeen nimi on otettu Alan Mooren V niin kuin verikosto -sarjakuvasta. Shadow Gallerya on useasti verrattu sellaisiin yhtyeisiin, kuten Dream Theater ja Queensrÿche.
Yhtyeen laulaja Mike Baker kuoli sydänkohtaukseen 29. lokakuuta 2008 ollessaan 45-vuotias.
Evijärven Taivastelijat
Evijärven Taivastelijat ry on vuonna 1986 perustettu tähtitieteen harrastajien yhdistys. Yhdistyksellä on nykyään 190 jäsentä Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla. Jäsenmaksu on 17 euroa perheeltä.
Taivastelijoiden toimitilat sekä tähtitorni sijaitsevat Evijärvellä osoitteessa Kirkkotie 419 kohdalla. Toimitilat ovat avoinna tiistai-iltaisin klo 19:00 - 21:00 ympäri vuoden.
Yhdistyksellä on tähtitornissa 330 millimetrin peilikaukoputki.
Yhdistys on järjestänyt 1995 yhdessä Ursan kanssa Ursan jaostojen Cygnus-kesätapahtuman.