hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ionikanava
Ionikanavat kuuluvat integraalisiin kalvoproteiineihin eli proteiineihin, jotka ovat osa solukalvon rakennetta. Kanavaproteiinin keskellä olevaa kanavaa reunustavat hydrofiiliset aminohapot, jotka mahdollistavat ionien kulun kanavan läpi. Kulkeutuminen on passiivista eli se perustuu elektrodiffuusioon eikä vaadi energiaa. Ionikanavat ovat hyvin selektiivisiä eli ne päästävät lävitseen vain tiettyjä ioneja. Kanavat ovat auki usein vain hyvin pienen hetken, sillä ionien nopeus kanavassa on noin 10 ionia sekunnissa. Ionikanavat voidaan luokitella niiden porttirakenteiden perusteella.
Vuotokanavat ovat ionikanavia, jotka ovat suuren osan ajasta auki. Esimerkkinä vuotokanavista ovat kaliumkanavat.
Jännitteestä riippuvat ionikanavat aukeavat vain, jos solukalvon jännitteessä tapahtuu muutoksia. Esimerkiksi hermosolun solukalvon depolarisaatiossa natriumkanavat aukeavat, jotta aktiopotentiaali pääsee kulkemaan, vaikka ne muuten ovat useimmiten kiinni.
Ligandista riippuvat ionikanavat aukeavat, kun porttirakenteeseen kiinnittyy tietty kemiallinen yhdiste. Kemiallinen yhdiste voi olla solun ulkoinen molekyyli kuten hormoni, hermoston välittäjäaine, lääkeaine tai myrkky tai solun sisäinen molekyyli kuten syklinen AMP (syklinen adenosiinimonofosfaatti), G-proteiini tai kalsiumioni (Ca).
Hede
Hede on kukkivan kasvin lehtimäinen osa. 
Kukka muodostuu verholehdistä, terälehdistä, hedelehdistä ja emilehdistä. 
Heteen osat ovat varsimainen "palho" ja funktioltaan merkittävämpi "ponsi", jossa kasvin siitepöly syntyy. 
Ponnessa tapahtuu meioosi, jonka seurauksena syntyvät siitepölyssä olevat haploidit sukusolut. Hedettä pidetään koiraspuolisena suvullisen lisääntymisen välineenä kasvilla. Saman kukan heteet yhdessä muodostavat "hetiön". Kasvin naaraspuolinen lisääntymiselin on emi.
Ponnen siitepöly on monien hyönteisten kuten mehiläisten ravintoa. Hyönteiset ja kolibrit toisaalta myös levittävät siitepölyä ympäristöönsä mettä etsiessään ja auttavat näin kasvia suvunjatkamisessa.
Heteiden lukumäärään perustuu kasvien Linnén luokitus. Se oli ensimmäinen tieteellinen yritys selvittää kasvilajien sukulaisuussuhteita.
Integraalinen kalvoproteiini
Integraaliset kalvoproteiinit kuuluvat solukalvon rakenteeseen ja ne voivat sijaita osittain solukalvoon hautautuneina tai ne voivat lävistää kalvon jopa useita kertoja. Kalvon läpäisevät integraalisen proteiinin osat ovat muodostuneet hydrofobisista aminohapoista. Integraalisia proteiineja ovan ionikanavat, ionipumput, reseptorit ja rakenneproteiinit. Integraaliset proteiinit ovat useimmiten glykoproteiineja.
Integraaliset kalvoproteiinit luokitellaan kolmeen ryhmään sen mukaan miten niiden funktionaaliset ryhmät ovat asettuneet solukalvoon nähden. Tyyppi I:n proteiinien typpiryhmä on soluvälitilassa ja karboksyyliryhmä sytoplasman puolella, kun taas tyyppi II:n proteiinien ryhmät ovat toisin päin. Tyyppi III:n proteiinit läpäisevät kalvon useita kertoja.
Ionikanavia toimivat ionien kulkureittinä, koska varatut molekyylit eivät voi läpäistä solukalvoa. Ne ovat hyvin selektiivisiä eli vain tietyt ionit voivat kulkea kanavan läpi. Kanavat ovat hyvin tehokkaita.
Ionikanavia on useita erilaisia ja useimmiten ne lajitellaan porttirakenteensa mukaan. Vuotokanava on ionikanava, joka on auki suurimman osan ajasta. Jännitteestä riippuvat ionikanavat aukeavat, kun solukalvon jännitteessä tapahtuu muutoksia. Ligandista riippuvat kanavat aukeavat, kun tietty molekyyli sitoutuu kanavan porttirakenteeseen.
Ionipumput siirtävät ioneja solusta sisään tai ulos, johon ne tarvitsevat energiaa. Energia saadaan ATP:n eli adenosiinitrifosfaatin hydrolysoituessa ADP:ksi eli adenosiinidifosfaatiksi.
Tärkein ionipumppu ja solukalvon proteiini on natrium-kaliumpumppu eli Na-K-ATPaasi, joka kuljettaa natriumia ulos solusta ja kaliumia solun sisään. Pumpun sytoplasman puoleiseen osaan sitoutuu kolme natriumionia ja ATP-molekyyli kun taas pumpun solun ulkopuoliseen osaan sitoutuu kaksi kaliumionia. ATP:n hydrolysoituessa vapautuu energiaa, jolloin pumpun muoto muuttuu siten, että kolme natriumionia kulkeutuu solusta ulos ja kaksi kaliumionia solun sisään. Na-K-ATPaasi pitää yllä solun lepojännitettä.
Reseptorit tunnistavat solun ulkopuolelta tiettyjä molekyylejä, joita ne sitovat itseensä. Solukalvon lävistävät proteiinin osat välittävät tiedon sitoutumisesta solun sisään, jolloin solukalvon sytoplasman puoleiseen osaan liittyneet entsyymit aktivoituvat. Entsyymien aktivoitumisesta seuraa useimmiten syklisen adenosiinmonofosfaatin ja guanosiinimonofosfaatin muodostuminen ATP:n ja GTP:n välityksellä. Sykliset monofosfaatit aktivoivat proteiinikinaaseja ja muuta solun toimintaa, joka saattaa aiheuttaa solulle tyypilliseen vasteen. Reseptoriin kiinnittyvää molekyyliä kutsutaan ensiölähetiksi ja syklisiä monofosfaatteja toisioläheteiksi.
Rakenneproteiineja esiintyy solukalvossa solujen välisten liitosten kohdalla (desmosomi, aukkoliitos, tiivis liitos ja vyöliitos) sekä solun ja soluväliaineen liitoskohdassa (hemidesmosomi).
SS Lazio
Società Sportiva Lazio () on roomalainen jalkapalloseura, joka pelaa Italian korkeimmalla sarjatasolla Serie A:ssa. Seura on saanut nimensä Latiumin alueesta, ja joukkue on perinteisesti hankkinut kannattajansa esikaupungeista sekä ylemmistä luokista. Seuran värit, taivaansinen ja valkoinen, ovat peräisin Olympiaperinteen kotimaan, Kreikan, lipusta. Joukkue tunnetaan lempinimillä "Biancocelesti", joka tulee seuran väreistä (bianco, ’valkoinen’; celeste, ’taivaansininen’), sekä "Aquilotti" (’nuoret kotkat’).
SS Lazio perustettiin vuonna 1900. Seura sai nimensä Roomaa ympäröivän Latiumin maakunnan mukaan, ja se onkin perinteisesti hankkinut kannattajansa esikaupungeista sekä ylemmistä yhteiskuntaluokista, päinvastoin kuin paikallisvastustaja AS Roma.
Lazion menestys oli pitkään vaatimatonta, vaikka esimerkiksi 1930-luvulla seurassa pelasi Italian maajoukkueen tähti Silvio Piola. Ensimmäisen Italian-mestaruutensa Lazio voitti vuonna 1974 maalintekijänsä Giorgio Chinaglian johdolla, mutta 1980-luvun alussa seura putosi kahteen otteeseen toiseksi korkeimmalle sarjatasolle, Serie B:hen. Putoamisista ensimmäiseen oli syynä lahjusskandaali.
Seura alkoi nousta uudelleen, kun miljonääri Sergio Cragnottista tuli Lazion puheenjohtaja vuonna 1992. Ensimmäinen uusista tähtipelaajista oli englantilainen Paul Gascoigne. Satsaukset toivat tulosta viimein vuosituhannen vaihteessa, kun ruotsalaisvalmentaja Sven-Göran Eriksson johdatti seuran Cup-voittajien cupin voittoon vuonna 1999. Seuraavalla kaudella, 2000, Lazio voitti Serie A:n mestaruuden.
Vuoden 2006 Italian jalkapalloskandaalin jälkiselvittelyissä SS Lazio tuomittiin pudotettavaksi Serie B:hen ja pistevähennyksiin. Seuran tekemä valitus meni kuitenkin läpi, ja seura aloitti kauden 2006–2007 Serie A:ssa seitsemästä miinuspisteestä. Vetoomustuomioistuin kevensi tuomiota lokakuun lopussa kauden jo alettua, ja Lazio sai lopulta vain kolme miinuspistettä. Kesällä 2011 SS Lazio hankki Bayern Münchenin hyökkääjän Miroslav Klosen. Klose osoittautui nappihankinnaksi, sillä 2.3.2012 mennessä tämä oli tehnyt jo 16 maalia (12 Serie A:ssa).
Jallahti
Jallahti () on kylä Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirin Järventakuisen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen samannimisen lahden rannalla 9 kilometriä Järventakuisesta koilliseen. Kylässä on 155 asukasta (vuonna 2012).
Historiallinen Venäjän keisarikunnan Jallahden kunta sijaitsi Äänisjärveen pistävällä niemimaalla Petroskoin koillispuolella. Se kuului Aunuksen kuvernementin Petroskoin kihlakuntaan. Jallahden kunta rajoittui pohjoisessa Kontupohjan kuntaan, idässä ja etelässä Ääniseen ja lännessä Suojun kuntaan. Kuntaan kuului myös Suisaari Äänisjärven rannikolla. Jallahden kunnan kylistä merkittävimmät olivat Jallahti, Järventaus ja Solomanni. Kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja liitettiin osaksi Äänisenrannan piiriä. Jatkosodan aikana alue oli Suomen miehittämä.
Nykyään kylässä on lähinnä vapaa-ajan asutusta. Sen kautta kulkee Solomannin ja Suisaaren välinen maantie. Jallahdesta on linja-autoyhteys Järventakuiseen ja Petroskoihin. Äänisen rannalla on laivalaituri. Kylässä toimii karjatila, puutavaravarasto ja talviurheilukeskus. Palveluihin kuuluu kulttuuritalo, kirjasto, posti ja pari kauppaa.
Jallahdella on historiallisen asutuksen status. Kylässä on useita 1800–1900-lukujen vaihteen asuinrakennuksia sekä 1900-luvun alusta peräisin oleva hautausmaan tsasouna. Lähistöllä sijaitsee useita lomakyliä. Jallahden rannoille suunnitellaan visakoivun suojelualuetta.
Niigata
Niigata () on Niigatan prefektuurin pääkaupunki. Se sijaitsee Honshūn saaren hedelmällisellä länsirannikolla, Japaninmeren rannalla, Japanin keskiosassa. Kaupungin läpi virtaavat Shinano- ja Agano-nimiset joet. Merellä on samoilla kohdin Sado-niminen saari.
Niigatasta tuli 1860-luvulla vapaasatama, ja se on nykyään suurin Japanin länsirannikon kaupungeista. Vuonna 2014 siellä oli 804 838 asukasta. Niigata on valittu yhdeksi Japanin virallisista suurkaupungeista.
Ilmasto on huomattavan kostea. Alueella pyyhkivät taifuunit ja talvisin lämpimät föhntuulet.
Kaupunki oli valittu atomipommin pudotusvaihtoehdoksi yhdessä Hiroshiman, Kokuran ja Nagasakin kanssa toisen maailmansodan lopulla. Alue on kärsinyt elohopeapäästöistä, jotka ovat kemianteollisuuden aiheuttamia. Päästöt aiheuttivat 1960-luvulla Minamatan tautia.
Niigatan stadionilla pelattiin jalkapallon maailmanmestaruusotteluita vuonna 2002.
Niigata jakautuu kahdeksaan suuralueeseen. Niistä asukasluvultaan suurin on kaupungin ydinalueen muodostava Chūō-ku, pinta-alaltaan vuorostaan Nishikan-ku.
Asser Fagerström
Asser Fagerström (27. heinäkuuta 1912, Helsinki – 6. lokakuuta 1990, Helsinki) oli suomalainen muusikko, kustantaja ja toimittaja. Muusikkona hän toimi pianistina, hanuristina, säveltäjänä, sovittajana ja kapellimestarina. Fagerström vaikutti muun muassa kokoonpanoissa Dallapé, Ramblers ja Rion tanssiorkesteri. Ensimmäisen soololevynsä "Asser ystävineen" hän julkaisi vasta vuonna 1975. Vuosina 1958–1961 hän toimitti ja julkaisi ulkoisesti vaatimatonta "Iskelmämusiikki"-lehteä.
Fagerström sai radiotoimittaja Antero Alpolalta vuonna 1958 tehtäväksi koota tanssimusiikkia esittävä orkesteri "Kankkulan kaivolla" -radio-ohjelmaa varten. Tästä syntyi humppamusiikkia esittänyt orkesteri Pumppu-Veikot, joka Kullervo Linnan johdolla alkoi levyttää nimellä Humppa-Veikot. Fagerström erosi ryhmästä pian sen ensilevytyksen jälkeen.
Fagerströmin omiin nimiin julkaistiin ensimmäiset levyt vasta 1970-luvulla.
Fagerström soitteli harrastukseksi 80-luvulla viikonloppuisin vielä pianoa eräässä hämeenlinnalaisessa kahvilassa.
Asser Fagerström nimellä:
Meidän Ukrainamme
Meidän Ukrainamme () oli Ukrainan presidentti Viktor Juštšenkoa tukeva monen puolueen muodostama ryhmittymä vuosina 2001–2012. Ukrainan puoluejako ei ole kiinteytynyt, joten ohjelmallisista eroista huolimatta politiikan sisällöt saattavat olla samankaltaisia ja uusia ryhmittymiä muodostuu henkilökysymysten pohjalta.
Vuoden 2002 parlamenttivaalien jälkeen Meidän Ukrainamme -ryhmittymällä oli 112 edustajaa 450-jäsenisessä radassa.
Vuoden 2004 presidentinvaaleja varten myös Julija Tymošenkon kannattajat olivat mukana ryhmittymässä, mutta hänen jouduttuaan luopumaan pääministerin tehtävästä erosivat Tymošenkon kannattajat Meidän Ukrainastamme ja muodostivat oman Julija Tymošenkon ryhmittymänsä.
Vuonna 2005 Juštšenkoa tukevasta Meidän Ukrainamme -ryhmittymästä tuli puolue "Kansanliitto meidän Ukrainamme" (Narodnyi Sojuz Naša Ukrajina), johon suurin osa muista blokin puolueiden jäsenistä ei halunnut liittyä. NSNU:n johtoon tuli Vjatšeslav Kyrylenko ja se liittyi tarkkailijaksi Euroopan kansanpuolueeseen, joka erotti sen 2013.
Meidän Ukrainamme -blokki (Блок Наша Україна) hävisi raskaasti vuoden 2006 vaaleissa ja jäi kolmanneksi Tymošenkon ja Alueiden puolueen taakse saaden 13,94 % äänistä ja 81 paikkaa.
Vuoden 2007 vaaleja varten perustettiin uusi Meidän Ukrainamme – Kansan itsepuolustus -vaaliliitto, johon liittyi 12 puoluetta tai järjestöä. 30. syyskuuta järjestetyissä vaaleissa vaaliliitto sai 14,15 % äänistä ja 72 paikkaa. Kun toiseksi tulleella Tymošenkon rymittymällä oli 156 paikkaa, niiden yhteinen paikkamäärä olisi riittänyt hallituksen muodostamiseen. Osa Meidän Ukrainamme edustajista kuitenkin kieltäytyi allekirjoittamasta sopimusta hallitusyhteistyöstä Tymošenkon ryhmittymän kanssa.
Puolueryhmittymän hajoaminen vuosina 2011–2012 johtui vuoden 2011 vaalilaista, jossa kiellettiin useiden puolueiden blokit.
Jaakko Furman
Jacob ”Jaakko” Furman (14. toukokuuta 1924 Helsinki – 27. kesäkuuta 2012) oli suomenjuutalainen rumpali ja steppaaja. Furman oli Suomen steppimestari vuodelta 1938. Rumpalina hän vaikutti oman orkesterinsa lisäksi muun muassa Laila Kinnusen ja Pirkko Mannolan, Herbert Katzin yhtyeissä. Furman työskenteli muusikon uransa ohessa vaatturimestarina ja Atelier Furmanin toimitusjohtajana.
Furmanin perhe saapui Puolasta Suomeen, ja Jacob syntyi pian sen jälkeen. 1930-luvulla hän alkoi esiintyä ”ihmelapsena” stepaten Erkki Ahon orkesterin mukana. Vuosina 1939–1940 Furman näytteli Suomen Filmiteollisuuden elokuvissa, ja T. J. Särkkä keksi hänelle taiteilijanimen Jaakko Vuormaa.
Furman toimitti sodan aikana ruotsinkielistä jazz-lehteä, joka ilmestyi ensin nimellä SWING, sitten YAM. Hän sai Suomen Jazzliiton Andania-palkinnon vuonna 1994.
Siurua
Siurua on kylä Pudasjärven luoteiskulmassa, rajoittuen pohjoisosiltaan Ranuan kuntaan, lännessä Iin ja Oulun kuntiin, idässä Kokkokylään ja Pärjänsuohon sekä etelässä Aittojärven ja Kipinän kyliin. Kylä sijaitsee Yli-Iin Tannilaan ja siitä edespäin Iin Olhavaan vievän seututie 855:n varrella. Pudasjärven keskustaan Kurenalle on matkaa noin kolmekymmentä kilometriä.
Kylän ominaispiirteenä on sen asutuksen keskittyminen Siuruanjoen varteen ja sen suoalueitten suuri määrä. Niinpä kylän pohjoisosassa onkin yksi Suomen suurimpia soidensuojelualueita, Litokaira. Siuruan korkein kohta lienee Puolakkavaara, joka kohoaa suolakeuksien keskeltä merkittävästi ympäristöään korkeammalle.
Perinteisesti Siurua on jaettu neljään osa-alueeseen: Ala-Siuruaan, Siuruaan, Yli-Siuruaan ja Kokkokylään. Näiden lisäksi on myös pieniä kyläkeskittymiä. Jaottelu perustuu osaltaan vanhaan koulupiirijakoon, jolloin kullakin alueella on saattanut olla useitakin omia kouluja.
Tunnettuihin siurualaisiin kuuluu Yli-Siurualla asuva taiteilija Kari Tykkyläinen.
Jukka Haavisto
Juhani "Jukka" Haavisto (s. 5. kesäkuuta 1930 Alajärvi) on suomalainen muusikko ja musiikkineuvos ja mainosalan yrittäjä. Hän on toiminut lauluntekijänä ja vaikuttanut useissa kokoonpanoissa vibrafonisti-hanuristina. Haavisto on muusikonuransa lisäksi toiminut mainosalalla vuodesta 1959 aina 1990-luvulle, jolloin jäi eläkkeelle.
Jukka Haavisto suoritti ylioppilastutkinnon Kauhavalla 1948 ja valmistui opettajaksi Jyväskylän kasvatusopillisesta korkeakoulusta 1956. Hän työskenteli mainostoimisto SEKissä 1959–1968, viimeksi yhteysjohtajana, sitten Artifex-mainostoimistossa varatoimitusjohtajana vuoteen 1978. Oman mainostoimistonsa PRAXin toimitusjohtajana ja johtokunnan puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1975.
Jukka Haavisto toimi Suomen Jazz-arkiston ja Suomen Jazz & Pop Arkiston (nykyinen Musiikkiarkisto) johtajana vuosina 1991–1997.
Haavisto perusti Suomen Kevyen Musiikin Museon Kannatusyhdistyksen vuonna 1994. Hän toimi museon toiminnanjohtajana vuoteen 2004 saakka. Museo avasi verkkomuseon nimeltä Populaarimusiikin museo internetiin joulukuussa 2004.
Jukka Haavistolle on myönnetty ansioistaan suomalaisen jazzin ja kevyen musiikin hyväksi seuraavat palkinnot:Haaviston pojat Janne (muun muassa yhtyeissä J. Karjalainen ja Mustat Lasit ja Laika & The Cosmonauts) ja Olli (muun muassa J. Karjalainen, Mikko Kuustonen, Freud, Marx, Engels & Jung ja Tuomari Nurmio) ovat kumpikin menestyneitä muusikoita. Tytär Susanna Haavisto on näyttelijä-laulaja.
Toivo Manninen (sotilas)
Toivo Kaarlo Manninen (s. 10. tammikuuta 1915, Calumet, Michigan USA – k. 29. joulukuuta 1943, Oulu) oli suomalainen maanviljelijä ja Mannerheim-ristin ritari numero 100. Hänet ylennettiin kersantiksi 11. huhtikuuta 1940 ja vielä kuolemansa jälkeen ylikersantiksi 20. kesäkuuta 1945. Hän kuoli Oulussa 32. sotasairaalassa ja hänet on haudattu Pudasjärven sankarihautaan.
III Armeijakunnan komentajan, kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuon 17.9.42 allekirjoittama (merk) ja armeijakunnan esikuntapäällikön, eversti V J Oinosen varmentama esitys Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin myöntämisestä kersantti Toivo Manniselle:
Kassu Halonen
Osmo Väinö Kalervo ”Kassu” Halonen (s. 24. tammikuuta 1953 Säräisniemi)
on suomalainen muusikko, lauluntekijä, urkuri, huilisti, sovittaja, äänilevytuottaja ja laulaja. Hänen levytetty sävellystuotantonsa käsittää yli 1 500 sävellystä, esittäjinä mm. Irwin Goodman, Vesa-Matti Loiri, Jari Sillanpää, Tapani Kansa, Laura Voutilainen ja Arja Koriseva. Yksi sävellettyjen levyjen joukossa on Sillanpään albumi "Jari Sillanpää", joka on Suomen musiikkihistorian myydyin levy. Yhteensä Haloselle on myönnetty noin 70 kultalevyä.
Halonen opetteli lapsena soittamaan tanssimusiikkia korvakuulolta isänsä mandoliinilla. Asepalveluksensa hän suoritti sotilassoittajana Kajaanissa. Varusmiespalveluksen jälkeen alkoi ammattisoittajan ura kaupunginorkesterissa Ruotsin Boråsissa. Soittimena oli tuolloin huilu. Halonen ihaili nuorena blues-kitaristi Freddie Kingia, muusikko Edgar Winteriä ja kappaleista Led Zeppelinin "Black Dogia" sekä "Rock and Rollia".
Ruotsissa Halonen tutustui Kirkaan ja päätyi pian soittamaan urkuja hänen taustabändissään The Islandersissa. Hänen taitonsa huomattiin nopeasti myös levy-yhtiöissä ja erityisesti Toivo Kärki ja Jaakko Salo auttoivat häntä tuolloin eteenpäin. Tuolloin vielä rockiin keskittynyt Halonen tutustui 70-luvun lopulla Kisu Jernströmin ja linja alkoi suuntautua iskelmään päin. Iskelmä palautti myös Kirkan takaisin kansan tietoisuuteen.
Kassu Halonen on säveltänyt suuren joukon suosittuja iskelmiä, pop- sekä rock-kappaleita, joista tunnetuimpia ovat muun muassa Vesa-Matti Loirin esittämä "Sydämeeni joulun teen", Kirkan esittämä Syksyn sävel -kilpailun 1988 voittokappale "Surun pyyhit silmistäni", Irwin Goodmanin esittämä "Rentun ruusu" ja Jari Sillanpään hitit "Oot täydellinen" ja "Kaduilla tuulee". Kassu Halonen on julkaissut myös viisi soololevyä ja onpa hän tuottanut muun muassa Suomen ensimmäisenä punk-levytyksenä pidetyn Briardin singlen "I Really Hate Ya".
Suurin osa tunnetuimmista Kassu Halosen menestyskappaleista on Vexi Salmen sanoittamia.
Oulujärven Manamansalossa sijaitsee kevyenmusiikin ja taiteen tapahtumapaikka Kassu Halosen taidetalo.
Van Halen (albumi)
Van Halen on hard rock-yhtye Van Halenin debyyttialbumi, joka julkaistiin elokuussa 1978. Albumi muutti välittömästi ihmisten käsityksen rockmusiikista sekä kitaransoitosta. Erityisesti kitarasoolokappale, maailmankuulu Eruption on näyte Eddie Van Halenin tapping kitarasoittotekniikasta, jonka hän vei aivan uudelle tasolle. Levy sisälsi myös monia muita kappaleita, joista tuli muodostumaan sekä bändille että musiikille ylipäänsä merkittäviä teoksia.
Se on yhtyeen myydyin albumi ja nosti yhtyeen suosituksi varsinkin sen kotimaassa. Albumi on myynyt pelkästään Yhdysvalloissa kymmenkertaista platinaa eli yli kymmenen miljoonaa kappaletta. Albumi sisältää mm. hitit "Runnin' with the Devil", The Kinks -coverin "You Really Got Me", "Ain't Talkin' 'Bout Love", "Jamie's Cryin'" ja Eddie Van Halenin kuuluisan kitarasoolon "Eruption".
Mm. Guitar World -lehden lukijaäänestyksessä Eruption on valittu maailman toiseksi parhaimmaksi kitarasooloksi heti Led Zeppelinin Stairway to Heavenin kitarasoolon jälkeen. Vuonna 2003 albumi pääsi sijalle 415 Rolling Stone-lehden "500 parhainta albumia kautta aikojen" listalla
Kaikki kappaleet, paitsi 3. ja 10. ovat koko yhtyeen tekemiä.
Vaira Vīķe-Freiberga
Vaira Vīķe-Freiberga O.Q. (s. 1. joulukuuta 1937, Riika) on entinen Latvian presidentti. Hänet valittiin 1999 ja uudelleen 2003. Hänen edeltäjänsä oli Guntis Ulmanis.
Vīķe-Freibergan vanhemmat lähtivät Latviasta pakolaisina vuonna 1944 ja asuivat Saksassa, Marokossa ja Kanadassa. Vīķe-Freiberga opiskeli Toronton yliopistossa Mississaugassa ja McGillin yliopistossa. Hän sai tohtorin arvon psykologiasta 1965 ja työskenteli professorina Université de Montréalissa 1965–1998. Osa hänen tutkimustyöstään oli latvialaisen kansankirjallisuuden parissa. Hän on asunut Kanadassa lähes koko elämänsä.
Vuonna 1998 Vaira Vīķe-Freiberga palasi Latviaan johtamaan Latvijas Institūtu'ia, joka edusti latvialaisia ulkomailla. Kesäkuussa 1999 hänet valittiin Latvian presidentiksi ensimmäisenä naisena. Hän ei ollut aluksi ehdokkaana, mutta parlamentti ei saanut valituksi presidenttiä ensimmäisellä kierroksella, joten Vīķe-Freiberga valittiin puolueista riippumattomana tunnettuna ja kunnioitettuna kompromissiehdokkaana.
Vaira Vīķe-Freiberga on ollut hyvin suosittu latvialaisten keskuudessa, hänen kannatuslukunsa ovat olleet 70–85 % välillä. Hän on ollut aktiivinen erityisesti ulkopolitiikassa, jossa hän on kritisoinut Venäjää ja ajanut Latvian Naton ja Euroopan unionin jäsenyyttä, ja tukee vahvasti Yhdysvaltain toimia Irakissa. Vīķe-Freibergan Yhdysvaltain-myönteisyyttä pidettiin sen ansiona, että vuoden 2006 Nato-huippukokous pidettiin vasta 2004 Natoon liittyneessä Latviassa.
Hän vaatinut Venäjää pyytämään anteeksi Neuvostoliiton Baltian maiden miehitystä. Toisaalta hän oli ainoa Baltian maiden valtionpäämies, joka osallistui Moskovassa 60. voitonpäivän juhlallisuuksiin.
Vaira Vīķe-Freiberga on naimisissa Imants Freibergsin kanssa, joka on tietotekniikan professori Université du Québec à Montréalissa. Heillä on kaksi lasta, Kārlis ja Indra.
Syksyllä 2006 Vaira Vīķe-Freiberga nimettiin Viron, Latvian ja Liettuan yhteiseksi ehdokkaaksi ksi. Hänet valittiin joulukuussa 2007 Euroopan unionin tulevaisuusryhmän, ns. ”viisaiden miesten ryhmän” varapuheenjohtajaksi.
Back in Black
Back in Black on australialaisen hard rock -yhtye AC/DC:n 25. heinäkuuta vuonna 1980 julkaistu seitsemäs studioalbumi. Se on yhtyeen lopullinen läpimurtoalbumi; Yli 49 miljoonaa myytyä kappaletta ja yleisten listausten mukaan kaikkien aikojen toiseksi myydyin albumi heti Michael Jacksonin "Thriller" -levyn jälkeen. Albumin kaikki kappaleet ovat Angus Youngin, Malcolm Youngin ja Brian Johnsonin tekemiä.
"Back in Black" on ensimmäinen albumi, jolla laulajana toimi Brian Johnson, joka liittyi yhtyeeseen edellisen laulajan Bon Scottin menehdyttyä alkoholimyrkytykseen. Albumi on äänitetty Compass Point -studioilla Nassaussa, Bahamalla.
Lähes jokainen kappale levyllä on noussut suosituksi. "Back in Black", "Hells Bells" ja "You Shook Me All Night Long" ovat yhtyeen vakionumeroita esiintymisissä. Nimikappale on omistettu samana vuonna kuolleelle Scottille.
Kappaleista "Hells Bells", "What Do You Do for Money Honey", "Back in Black", "You Shook Me All Night Long" ja "Rock and Roll Ain't Noise Pollution" on tehty musiikkivideot. Albumi julkaistiin ensimmäisen kerran remasteroituna 1997 "Bonfire" -boksissa ja toisen kerran vuonna 2003 osana "AC/DC remasters" -sarjaa, kuten muutkin yhtyeen albumit.
"You Shook Me All Night Long" oli AC/DC:n ensimmäinen Yhdysvaltojen Top 40 -listahitti, sijalla 35 lokakuussa 1980. Albumi nousi suoraan listaykköseksi muun muassa Australiassa ja Isossa-Britanniassa. "Back in Black" on saavuttanut Yhdysvalloissa 21 platinalevyn rajan (21 miljoonaa myytyä kappaletta) ja on siellä kaikkien aikojen neljänneksi myydyin albumi. Lähes kolmekymmentä vuotta albumin julkaisusta, "Back in Black" nousee yhä silloin tällöin albumilistoille. Esimerkiksi Suomessa albumi nousi listalle vasta vuonna 2007 ja korkeimman listasijoituksensa (9.) se saavutti kesäkuussa 2009, yhtyeen loppuunmyydyn Helsingin konsertin aikoihin.
Death metal -yhtye Six Feet Under julkaisi 19. lokakuuta 2004 cover-levyn "Graveyard Classics 2", jolle kaikki "Back in Blackin" kappaleet on äänitetty uudelleen death metal -soundein.
A-puoli
B-puoli
Sombrero
Sombrero (espanjan sanasta "sombrero", 'hattu') on meksikolainen leveälierinen ja teräväkupuinen hattu. Lierin tarkoitus on suojata hatun kantajan päätä, niskaa ja olkapäitä porottavalta auringolta. Sombrero kehitettiin Meksikossa espanjalaisen lierihatun pohjalta. Sombreroja käytetään myös Yhdysvaltain eteläosissa, Etelä-Amerikassa ja Filippiineillä.
Suurimmissa sombreroissa on leukaremmi. Perinteisen meksikolaisen sombreron lieri kaartuu reunasta ylöspäin. Meksikolaisen sombreron lieri saattaa olla jopa 60 senttimetriä leveä.
Sombreron juuret ovat 1400-luvun Espanjassa. Luultavasti Córdobasta ja Andalusiasta lierihattu tuli siirtolaisten mukana Meksikoon, missä intiaanit ja uudisasukkaat levensivät sen lierejä paremmaksi suojaksi paahtavalta auringolta, ja näin syntyi tunnusomainen meksikolainen leveä sombrero.
Sombrero on Meksikossa edelleen tärkeä perinteinen asuste ja tunnistettava kansallissymboli. Sombreroa käyttävät esimerkiksi mariachimuusikot sekä perinteiset hevosmiehet "charrot". Juhlapäähineenä käytetään joskus kaikkein leveimpiä malleja, työpäähineinä ja ulkopäähineinä kevyitä olkisombreroja. Hienompi väki käyttää ruskeaa, valkoista tai harmaata huopasombreroa, maalaiset halvempaa oljesta valmistettua.
Sombrerosta kehittyi Yhdysvalloissa cowboyhattu. Sombrerojen käyttö levisi 1800-lukuun mennessä Meksikosta kauppayhteyksien myötä myös Filippiineille.
Viktorian risti
Viktorian risti () on Yhdistyneen kuningaskunnan korkein sotilasansiomitali. Se perustettiin kuningatar Viktorian aikana 1856 Krimin sodan ansioiden palkitsemiseksi. Risti myönnetään vain taistelutilanteesta. Mitaliin kuuluu vuosieläke, joka oli vuonna 2006 1 495 puntaa vuodessa. Ensimmäiset mitalit valettiin Sevastopolista kaapatuista tykeistä. 1990-luvulla Australia, Kanada ja Uusi-Seelanti loivat omat versionsa Viktorian rististä.
Vuodesta 1856 vuoteen 2007 myönnettiin kaikkiaan 1356 Viktorian ristiä, minkä jälkeen on myönnetty vielä kaksi (vuonna 2016 kokonaismäärä oli 1358). Yksi saajista on amerikkalainen tuntematon sotilas (brittiläinen tuntematon sotilas sai vastineeksi Kongressin kunniamitalin). Kolme henkilöä on saanut Viktorian ristin kahdesti.
Ensimmäisenä mitalin ansaitsi merikadetti Charles Lucas, joka osallistui 1854 Bomarsundin piiritykseen. Ensimmäisenä mitalinsaajana julkistettiin helmikuussa 1857 laivaston luutnantti Cecil Buckley. Ensimmäisenä Viktorian ristin vastaanotti Kuninkaallisen laivaston komentaja Henry Raby 26. kesäkuuta 1857 61 muun vastaanottajan joukosta mitalinjakotilaisuudessa Hyde Parkissa.
Toisen maailmansodan jälkeen risti on myönnetty 15 kertaa: neljä kertaa Korean sodasta, yhdelle henkilölle Indonesian–Malesian konfrontaatiosta; neljälle australialaiselle Vietnamin sodasta; kaksi kertaa Falklandin sodasta, kerran Irakin sodasta (2004) ja kolme kertaa Afganistanin sodasta (2006 ja 2012). Vuonna 2015 oli elossa kymmenen Viktorian ristin saajaa.
Oireachtas
Oireachtas on Irlannin kansallinen parlamentti. Oireachtas koostuu "Irlannin presidentistä", "Dáil Éireannista" ja "Seanad Éireannista". Dáil on parlamentin alahuone, jonka edustajat valitaan suoralla kansanvaalilla. Seanad puolestaan on parlamentin ylähuone, jonka edustajat valitaan muilla tavoin.
Concerto grosso
Concerto grosso [] on barokin ajalla kehittynyt taidemusiikin muoto. Siinä on muutamia soitinsolisteja ja heitä säestävä orkesteri. Concerto grossossa on tavallisesti neljästä kuuteen osaa. Soolo –ja tuttiorkesteri vaihtelevat.
Varhaisimpia concerto grossojen säveltäjiä olivat Antonio Vivaldi, Alessandro Stradella ja Arcangelo Corelli, joka oli ensimmäinen concerto grosson suuri mestari. Tunnettuihin concerto grossoihin kuuluvat lisäksi Georg Friedrich Händelin opusnumerot 3 ja 6. Myös Johann Sebastian Bach kirjoitti vastaavaa teostyyppiä edustavia sävellyksiä (joskin niitä nimitetään brandenburgilaisiksi konsertoiksi). Barokin jälkeen concerto grossoja ovat säveltäneet muun muassa Heitor Villa-Lobos, Bohuslav Martinů, Alfred Schnittke ja Philip Glass.
Reserviupseeri
Suomessa reserviupseeri on henkilö, joka on suorittanut reserviupseerikurssin asevelvollisena.
Ammattiupseerit ovat suorittaneet kadettiupseerin tutkinnon tai opistoupseerin tutkinnon.
Suuri osa reserviupseereista käy kurssin Reserviupseerikoulussa. Maavoimissa erillisiä reserviupseerikursseja järjestetään lisäksi Panssarikoulussa, Urheilukoulussa, Utin jääkärirykmentissä ja Lääkintäkoulussa. Merivoimien reserviupseerikurssit pidetään Merisotakoulussa Helsingissä. Ilmavoimissa kurssit järjestää Ilmavoimien reserviupseerikoulu. Osa Merivoimien ja Ilmavoimien reserviupseereista koulutetaan kuitenkin Haminan Reserviupseerikoulussa.
Tällä hetkellä Suomessa on joitakin kymmeniä reserviläisiä, jotka ovat suorittaneet täydennyskurssin aliupseerista upseeriksi varusmiespalveluksen jälkeen reservissä.
Upseerin jäädessä eläkkeelle tai erotessa muuten Puolustusvoimien palveluksesta hänestä ei tule reserviupseeria, vaan evp-upseeri (eronnut vakinaisesta palveluksesta), joka on reservissä muiden reserviläisten tapaan.
Reserviupseereiden sotilasarvot vaihtelevat maa- ja ilmavoimissa vänrikistä everstiluutnanttiin ja merivoimissa vastaavasti aliluutnantista komentajaan. Ylennyksiin vaikuttaa muun muassa osallistuminen kertausharjoituksiin.
Suomen armeijassa reserviupseerius syntyi sisällissodan aikana keväällä 1918. Ylipäällikkö Mannerheim ylensi joitain suojeluskuntajoukkojen päälliköitä reservin luutnantin arvoon. Myöhemmin määrättiin reserviupseeriksi ja vakinaisen väen upseeriksi ylennettävien sotilaskoulutuksellisista vaatimuksista.
Upseerikoulutusta varten perustettiin Päämajan reserviupseerikoulu, PRUK. Koulun nimestä huolimatta ylipäällikkö ylensi 118 kurssin hyväksytysti suorittanutta 26. huhtikuuta 1918 aktiivivänrikeiksi.
Sisällissodan aikana ylennettiin ja nimitettiin joitain satoja henkilöitä reserviupseerin arvoihin vänrikistä majuriin. Reserviarvo ilmaistiin horjuvilla termeillä. Käytössä oli muun muassa "vara"-etuliite, joka tarkoitti samaa kuin "reservin". Esimerkiksi varavänrikki tarkoitti reservivänrikkiä.
Toisen maailmansodan aikana (etenkin talvisodassa) suomalaiset reserviupseerit kärsivät raskaita tappioita. Esimerkiksi talvisodassa reserviupseerien tappiot olivat suhteessa suurimmat verrattuna muihin sotilasryhmiin. Mannerheim kirjoittaakin päiväkäskyssään nro 34:
Suuria tappioita on perusteltu useilla asioilla, mm. edestä johtamisen periaatteella.
Ruotsissa reserviupseereilla on pidempi koulutus. He ovat ensin varusmiehenä suorittaneet joukkueenjohtajakurssin ja varusmiespalveluksen jälkeen erillisen puolivuotisen reserviupseerikurssin sekä olleet vuoden työharjoittelussa. Ruotsalainen reserviupseeri vastaa siis suunnilleen Suomen määräaikaista reserviupseeria.
Alessandro Stradella
Alessandro Stradella (1639 Montefestino – 25. helmikuuta 1682 Genova) oli italialainen barokkisäveltäjä. Hänen sävellyksiinsä kuuluu muun muassa concerto grossoja, oopperoita, kantaatteja ja oratorioita.
Stradella syntyi Viterbossa ja opiskeli Bolognassa. Hän teki ensin töitä Roomassa vuosina 1667–1677, kunnes joutui lähtemään kaupungista epäonnistuneen avioliittovälitystoiminnan jälkeen. Hän muutti Venetsiaan, josta hän joutui pakenemaan erään aatelismiehen vaimon kanssa Torinoon. Siellä hän joutui murhayrityksen kohteeksi. Hän siirtyi joulukuussa 1677 Genovaan, jossa vietti loppuelämänsä suurena yleisönsuosikkina kunnes päätyi salamurhan uhriksi 1682.
Säveltäjänä Stradella oli työteliäs ja vakava, ja häntä pidetään yhtenä 1600-luvun puolenvälin edistyksellisimmistä säveltäjistä, joka toimi siltana Francesco Cavallin johtaman venetsialaisen ja Alessandro Scarlattin johtaman napolilaisen koulukunnan välillä.
Vuonna 1927 Torinosta löydettyä, Genovassa 1678 sävellettyä oratoriota "Forza dell’amor paterno" pidetään yhtenä hänen merkittävimmistä teoksistaan. Stradellalta on säilynyt ainakin kuusi oopperaa ja useita intermezzoja. Oopperassa "La forza dell’amor paterno" (”Isänrakkauden voima”, Nicolò Minaton librettoon, 1678) isä Seleukos luopuu Lucindasta poikansa Antiokiksen hyväksi. "Le gare dell’amor eroico" (“Sankarillisen rakkauden kilpailut”, Minaton libretto, 1679) kertoo roomalaisten sankarista, joka uhmasi etruskihallitsijaa. Oopperassa "Il Trespolo tutore" (”Holhooja Trespole”, libretto G., C. Villafranchi, 1679) nimihahmo on oopperahistorian ensimmäisiä basso buffo -rooleja. Stradellan ehkä tärkein ooppera on Orsinin librettoon sävelletty "Moro per amore" (”Kuolen rakkaudesta, 1681) Siinä orvoksi jäänyt Sisilian kuninkaan tytär Eurinda ei halua mennä naimisiin.
Seanad Éireann
Seanad Éireann on Oireachtasin, Irlannin parlamentin, ylähuone. Alahuone Dáil Éireannista poiketen Seanadin edustajia ei valita suoralla vaalilla.
Seanadissa on yhteensä 60 jäsentä (senaattoria), joista 43 valitsee viisi paneelia, joiden jäsenet koostuvat ammatillisten ryhmien edustajista: kulttuuri- ja opetus, maatalous, työntekijät, teollisuus sekä kauppa- ja julkishallinto. National University of Irelandin ja Trinity Collegen alumnit puolestaan valitsevat molemmat kolme senaattoria. Loput 11 senaattoria nimittää pääministeri, eli taoiseach.
Teoriassa senaattorit eivät ole puolueen edustajia, mutta käytännössä Seanadin voimasuhteet muistuttavat alahuonetta, sillä taoiseachin omien valintojen lisäksi viiden paneelin jäsenten valinnan suorittavat äänestyksessä tulevan alahuoneen ja väistyvän Seanadin jäsenet sekä Irlannin kreivikuntien ja valtuustojen edustajat.
Seanadin valta on hyvin rajoittunut, mutta silti sitä on arvosteltu ja monet pitävät järjestelmää demokratian vastaisena.
Trinity College (Dublin)
Trinity College on Dublinissa Irlannissa sijaitseva suuri yliopisto. Yliopiston virallinen nimi on "College of the Holy and Undivided Trinity of Queen Elizabeth near Dublin" ja sen iirinkielinen nimi on "Coláiste na Tríonóide". Kuningatar Elisabet I perusti Trinity Collegen vuonna 1592.
Trinity kuuluu eurooppalaisten yliopistojen Coimbra-ryhmään, johon kuuluvat myös suomalaiset Turun yliopisto ja Åbo Akademi.
Sen kirjastolla on vapaakappaleoikeus kaikkiin Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa julkaistaviin kirjoihin.
Vuosittain opiskelijoille järjestettävän Trinity Ballin väitetään olevan 6 000 kävijällään Euroopan suurin yksityinen musiikkitapahtuma. Vuoden 2006 tapahtuma oli järjestyksessään 47. Trinity Ball.
Boston Red Sox
Boston Red Sox on bostonilainen baseball-seura, joka pelaa baseballin Major League Baseball –pääsarjassa, ja itäisessä lohkossa American Leaguessa. Red Sox pelaa kotiottelunsa Bostonissa sijaitsevassa, vuonna 1912 rakennetussa Fenway Parkissa, joka on pääsarjan vanhin stadion. Boston Red Sox on voittanut World Seriesin kahdeksan kertaa ja American Leaguen 13 kertaa.
Alun perin seura oli tarkoitus perustaa Buffaloon, mutta se perustettiinkin Bostonissa vuonna 1901 nimellä "Boston Americans" ja se liittyi American Leagueen. Seura voitti American Leaguen mestaruuden 1903 ja pääsi World Series -loppuotteluun Pittsburgh Piratesia vastaan. Boston voitti ottelusarjan voitoin 5–3. Seura voitti American Leaguen myös seuraavana vuonna, jolloin World Series -finaalia ei pelattu. Vuonna 1908 seuran nimeksi vaihdettiin "Boston Red Sox", joka oli lyhentymä Bostonin ensimmäisen ammattilaisjoukkueen nimestä Boston Red Stockings (nykyinen Atlanta Braves. Nimi annettiin alkujaan peliasuun kuuluvien punaisten sukkien mukaan. Seuraavan World Series -mestaruutensa Red Sox voitti vuonna 1912, kun se kaatoi New York Giantsin otteluvoitoin 4–3.
Vuosina 1915–1918 Red Sox voitti kolme World Series -mestaruutta. Ensin vuonna 1915 se voitti loppuottelussa Philadelphia Philliesin 4–1. Seuraavana vuonna finaalivastustaja oli Brooklyn Robins, joka kaatui myös voitoin 4–1. Vuonna 1918 seura sai loppuotteluvastustajakseen Chicago Cubsin, jonka se päihitti otteluvoitoin 4–2.
John Henry, Tom Werner ja Larry Lucchino maksoivat seurasta 660 miljoonaa dollaria ja ottivat vastuulleen sen 40 miljoonan dollarin velat helmikuussa 2002. Kauppaan sisältyivät Fenway Park ja 82 prosenttia New England Sports Networkista.
Vuonna 2012 Boston Red Sox hävisi 95 peliä, enemmän kuin 48 vuoteen. Seuraavana vuonna se kokosi itsensä ja kohosi World Series- ja American Leaguen voittoon.
Bullpen
Bullpen on baseball-termi, jolla tarkoitetaan paikkaa, jossa aloittavan syöttäjän korvaavat ns. relieverit lämmittelevät ennen kuin heidät vaihdetaan peliin. Alkuperäinen termi on slangisana, joka tarkoittaa suoraan suomennettuna "härkäaitausta". Sanan takana on todennäköisesti bullpenin muusta baseball-kentästä erottavat härkäaitauksen vastaavia muistuttavat portit. Bullpen sijaitsee yleensä kotipesästä katsottuna oikean takakentän takana.
Eija Ristanen
Eija Marita Ristanen (o.s. Hyytiäinen, s. 4. tammikuuta 1961 Saarijärvi) on suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti. Hän voitti olympiapronssia Sarajevossa 1984 viestissä. Hän oli lisäksi 20 kilometrillä 17:s, 5 kilometrillä 19:s ja 10 kilometrillä 25:s.
Ristanen sijoittui Oberstdorfin MM-kilpailuissa 1987 viestissä kuudenneksi ja 10 kilometrillä 12:nneksi. Calgaryn olympialaisissa 1988 hän oli 20 kilometrillä 32:s ja Lahden MM-kilpailuissa 1989 10 kilometrillä 13:s.
Ristanen hiihti viimeiset hiihtonsa kansainvälisellä tasolla vuonna 1993. Viime vuosina hän on kilpaillut maratonjuoksussa ja veteraanitasolla hiihdossa.
Seuratasolla Ristanen edusti Saarijärven Pullistusta. Ammatiltaan hän on maatalouslomittaja.
Eija Ristasen entinen aviopuoliso oli maajoukkuehiihtäjä Kari Ristanen.
HMS Valorous (1851)
HMS Valorous oli Britannian Kuninkaallisen laivaston höyrykäyttöinen siipirattailla varustettu toisen luokan fregatti.
"HMS Valorous" määrättiin 11. joulukuuta 1852 Välimeren laivastoon komentajanaan Claude Henry Mason Buckle, mistä se siirrettiin Itämerelle 1854. Itämerellä alus liitettiin Oolannin sodan aikaiseen brittiläis-ranskalaiseen Itämeren laivastoon. Alus palveli 1855 Mustallamerellä.
Aluksen päälliköksi määrättiin 26. elokuuta 1857 William Cornwallis Aldham sen palvellessa Pohjois-Amerikan ja Länsi-Intian asemalla. Aluksen päällikkönä oli 13. huhtikuuta 1863 alkaen Charles Codrington Forsyth sen palvellessa Hyväntoivonniemellä. Alus palasi kotimaahan, jossa se poistettiin palveluksesta syyskuussa 1867. Aluksen päälliköksi määrättiin 1. maaliskuuta 1872 Arthur Thomas Thrupp Plymouthissa. Aluksen päälliköksi määrättiin 25. helmikuuta 1878 palvelukseen otettaessa Archibald George Bogle Portsmouthissa.
"HMS Valorous" poistettiin käytöstä 1891.
HMS Leopard (1850)
HMS Leopard oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1850 vesillelaskettu siipirattailla kulkeva toisen luokan fregatti.
Alus tilattiin 26. maaliskuuta 1846 "HMS Odinin" piirustusten mukaisena ja sen kölilaskettiin elokuussa, mutta sen jälkeen aluksen rakennustyöt keskeytettiin 9. syyskuuta ja niitä jatkettiin vasta helmikuussa 1848. Alus valmistettiin John Finchamin tekemien uusien 10 jalkaa pidemmän aluksen piirustusten mukaan, mitkä oli hyväksytty 11. helmikuuta 1847 ja sen valmistuskustannukset olivat 82250 puntaa.
Aluksen voimanlähteenä oli kaksi sylinterinen vertikaalinen suorasaanti höyrykone, joka oli halkaisijaltaan 91,5 tuuman ja 8 tuuman iskun pituus. Höyrykoneeseen oli kytketty neljä kattilaa.
Aluksen päälliköksi määrättiin 6. tammikuuta 1853 George Giffard sen palvellessa Välimerellä, mistä se siirrettiin 1854 Itämerelle, missä se liitettiin brittiläis-ranskalaiseen Itämeren laivastoon Oolannin sodan aikana. Alus palveli 1855 Mustallamerellä.
Aluksen päälliköksi määrättiin 28. huhtikuuta 1857 James Francis Ballard Wainwright. Alus avusti "HMS Agamemnonia" kaapelin laskemisessa Atlantille. Työ aloitettiin 16. elokuuta 1858, mutta se keskeytettiin muutamaa viikkoa myöhemmin. Alus määrättiin kontra-amiraali Stephen Lushingtonin lippulaivaksi Amerikan kaakkoisrannikolle ja Länsi-Intiaan. Alus palasi Englantiin, jossa se siirrettiin Plymouthille telakalle.
Telakalla ollessa alus aseistettiin uudelleen niin, että kannelle asennettiin kahdeksan 32 naulan (56 cwt) tykkiä ja neljä 40 naulan (32 cwt) tykkiä. Yläkannelle asennettiin viisi Armstrongin kierrelukoilla varustettua 100 naulan (82 cwt) tykkiä ja yksi 68 naulan tykki (95 cwt).
Alus palasi palvelukseen 10. lokakuuta 1862 päällikkönään Charles Taylor. Alus siirtyi palvelukseen Kiinan asemalle, jossa se osallistui muun muassa Simonosekin tulitukseen. Alus poistettiin palveluksesta 29. syyskuuta 1866 ja se myytiin romutettavaksi 8. huhtikuuta 1867 Marshallille Plymouthiin.
HMS Odin (1846)
HMS Odin oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1846 vesillelaskettu höyrykäyttöinen, siipirattailla varustettu ensimmäisen luokan fregatti. Alus kuului brittiläis-ranskalaiseen Itämeren laivastoon Oolannin sodan aikana.
Alus tilattiin 19. helmikuuta 1844 Deptfordin telakalta, jossa sen rakennustöistä vastasi William Fairbarn. Köli laskettiin helmikuussa 1845 ja alus laskettiin vesille 24. heinäkuuta 1846. Alus valmistui 12. elokuuta 1847.
Aluksen suunnittelusta vastasi John Fincham ja piirustukset hyväksyttiin 12. helmikuuta 1845. Aluksen voimanlähteenä oli kaksisylinterinen höyrykone, johon oli kytketty neljä kattilaa.
Aluksen rungon valmistuskustannukset olivat 35 056 puntaa ja voimanlähteen 25 810 puntaa. Propulsiojärjestelmän asennus maksoi lisäksi 15 795 puntaa.
Alus määrättiin 24. toukokuuta 1847 palvelukseen otettaessa Välimerelle päällikkönään Frederick Thomas Pelham. Alus palasi Englantiin, jossa se poistettiin Portsmouthissa palveluksesta.
Alus palautettiin palvelukseen 1. elokuuta 1851 päällikkönään William Saltonstall Wiseman. Alus palveli lähettiläänä Itämerellä käyden muun muassa Pietarissa. Alus poistettiin palveluksesta lokakuussa samana vuonna Portsmouthissa.
Alus palautettiin palvelukseen 18. joulukuuta 1852 päällikkönään Francis Scott. Aluksen kotisatamana oli aluksi Portsmouth ja sittemmin Woolwich, kunnes se määrättiin heinäkuussa 1855 Itämerelle lähtevään osastoon. Alus palveli vuoden 1855 lopulla Mustallamerellä päällikkönään James Willcox.
Alus palveli Itä-Intian ja Kiinan asemalla 20. syyskuuta 1859 alkaen päällikkönään lordi John Hay. Alus toimi tykkiveneiden lippulaivana Takun valtauksessa elokuussa 1860. Myöhemmin se oli asemasta vastaavan kommodorin alus.
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1863 ja se myytiin romutettavaksi vuonna 1865 Castle & Beechille Charltoniin.
Lumimyrsky
Lumimyrsky on myrskyisä, yli 21 metriä sekunnissa tai 9 boforia puhaltava tuuli, johon liittyy lumisade ja lumen nousu maasta ilmaan. Tästä seuraa myös lumen paikallista kinostumista, joka voi olla voimakastakin. Lumimyrskyjä tavataan sangen tavallisina ilmiöinä napa-alueilla, jolloin puhutaan arktisista ja antarktisista myrskyistä.
Lumimyrskyistä tunnettu alue on Pohjois-Amerikka, jossa ne ajoittuvat yleensä syksyyn ja kevääseen. Skandinaviassa ja Islannissa lumimyrskyjä on lähes vuosittain. Toisinaan lumimyrskyjä voi sattua seuduilla, joissa ei ole varauduttu runsaaseen lumentuloon. Silloin on kyse luonnonkatastrofista, joka voi vaatia runsaastikin ihmishenkiä.
Tammikuun lumimyrsky vuonna 2006 Keski-Japanissa Niigatan ja Naganon seuduilla oli sangen tuhoisa. Siinä kuolleiksi ilmoitettiin 88 henkeä – useat heistä pudottuaan katolta lumitöistä – ja loukkaantuneiksi yli tuhat.
Suomessa lumimyrskyjen yhteydessä runsain lumentulo liittyy okkluusiorintamaan. Avoveden vaikutus lumisateeseen voi lisätä lumen määrää rannikolla huomattavastikin.
OLED-näyttö
OLED-näyttö ("Organic Light Emitting Diode") on litteä näyttö, jonka toiminta perustuu orgaaniseen aineeseen, joka käyttäytyy samalla tavalla kuin diodi. Se tuottaa valoa, kun siihen tuodaan sähköä. OLED-tekniikka mahdollistaa nykyistä suuremman kontrastin ja paremman mustan tason. Se on myös askel kohti niin kutsuttuja paperinkaltaisia näyttöjä.
OLED:in suurin ero LCD-tekniikkaan verrattuna on se, että OLED valaisee itse pikselinsä, jolloin erillistä taustavaloa ei tarvita. Tämän vuoksi näytöistä ja televisioista saadaan ohuempia ja ne kuluttavat vähemmän virtaa kuin vastaavaan kokoiset LCD-tekniikalla toteutetut laitteet. Myös kuvan kontrasti ja värit paranevat huomattavasti, kun jokaisen pikselin valoisuutta voidaan säätää erikseen. OLED:in suurin ongelma on paneelien kesto, sillä OLED-tekniikalla toteutetun näytön käyttöaika saattaa olla vain noin 5 000 tuntia. Plasma- ja LCD-tekniikoilla toteutettujen näyttöjen käyttöaika on yli kymmenen kertaa suurempi. Usean vuoden kehityksen jälkeen ensimmäiset OLED-näytöt ovat kuitenkin saavuttaneet kaupallisiin tarkoituksiin riittävän käyttöiän. Nykytekniikalla valmistettuille näytöille luvataan jo yli 30 000 käyttötunnin ikää.
Sony toi joulukuussa 2007 markkinoille ensimmäisen kaupallisen OLED-tv:nsä. Sony XEL-1 on 11-tuumainen ja kykenee 940×540 -resoluutioon. Mitoiltaan se on 3 mm paksu ja painaa 2 kilogrammaa. Käyttöikää tuotteella on 30 000 tuntia, mikä on noin puolet vähemmän kuin myöhemmillä LCD-televisiolla.
Vuonna 2010 LG toi markkinoille ensimmäisen kotikäyttöön tarkoitetun 15-tuumaisen OLED-TV:n, LG EL9500. Laitteen kuvaruudussa on yhtiön mukaan ylivoimainen kuvanlaatu ja OLED-tekniikan ansiosta laite on erittäin ohut ja kevyt.
Marián Šťastný
Marián Štastný ( s. 1953 Bratislava, Tšekkoslovakia) on entinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan oikea hyökkääjä. Hän on toiseksi vanhin veli kuuluisista Stastnyn veljeksistä Peter ja Anton jotka jääkiekkoilivat Tšekkoslakian maajoukkueessa maailman huipputasolla 1970-luvulla. Anton ja Peter loikkasivat Kanadaan heti Lake Placidin olympiaturnauksen jälkeen ja Marián seurasi perässä seuraavana vuonna oltuaan vuoden pelaamatta.
Marián pelasi 122 maaottelua ja teki niissä 54 maalia. Marián pelasi 10 kautena ja pelasi 369 liigaottelua joissa hän teki 236 maalia. Hän pelasi jääkiekon maailmanmestaruuskisoissa vuosina 1975–1979, sekä vuoden 1980 talviolympialaisissa.
Mariánilla on sekä Slovakian että Kanadan kansalaisuus. Hänen poikansa Robert Stastny pelasi pari vuotta yliopistojääkiekkoa Montrealissa McGill Universityn joukkueessa.
Peterin, Antonin ja Mariánin vanhin veli, 1945 syntynyt Vladimir, ei itse pelannut jääkiekkoa, mutta toimi vuosina 1999–2003 Slovakian maajoukkueessa apuvalmentajana.
Sean Burke
Sean Burke (s. 29. tammikuuta 1967 Windsor, Ontario, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkomaalivahti.
Burke aloitti NHL-uransa vuonna 1987–88. Hänen ensimmäinen joukkueensa tuolla tasolla oli New Jersey Devils. Ensimmäisellä kaudella hän ei saanut pelata kuin vain 13 ottelua, mutta seuraavaksi kaudeksi hän nousi joukkueen ykkösvahdiksi. Hän pelasi Jerseyssä 4 vuotta, kunnes hänet myytiin Hartford Whalersiin, vuonna 1992. Hän toimi Whalersien vahtina 5 kautta, kunnes seura siirtyi Carolinaan. Tuosta alkoikin treidausrumba, ja kaudella 97–98 hän pelasi Carolinan lisäksi Vancouver Canucksissa, sekä Philadelphia Flyersissä. Kaudella 1998–99 hän pelasi Florida Panthersissa. Kaudella 1999–00 Burke oli ehtinyt pelata vain 7 peliä Floridassa, kunnes hänet treidattiin Phoenix Coyotesiin. Burke toimi Phoenixin ykkösvahtina kauteen 2002–03 asti, jolloin Brian Boucher syrjäytti hänet. Kaudella 2003–04 hän siirtyikin takaisin Philadelphiaan.
Burke ei pelannut missään NHL:n työsulun aikana 2004–05, mutta kaudeksi 2005–06 hän siirtyi Tampa Bay Lightningiin. Kauden 2006–07 alussa Tampa Bay asetti Burken waiver-listalle, josta häntä ei kuitenkaan otettu. AHL-joukkue Springfield Falconsissa Burke putosi kakkosmaalivahdiksi, kun Karri Rämö syrjäytti hänet. Tammikuussa 2007 Burke laitettiin uudelleen waivereihin, joista maalivahtiensa loukkaantumisista kärsivä Los Angeles Kings nappasi miehen .
Burke ilmoitti lopettamisestaan syksyllä 2007, joten kausi 2006–2007 jäi hänen viimeisekseen ammattilaiskentillä. Yhteensä Burke pelasi NHL:ssä 820 peliä runkosarjassa. Hän oli lopettamisensa aikaan 12. eniten runkosarjapelejä pelannut maalivahti NHL:n historiassa. Kanadaa Burke ehti edustaa yli 100. maaottelussa.
Lopetettuaan pelaaja-uransa Burke toimi kaksi kautta Phoenix Coyotesin pelaajakehityksestä vastaavana johtajana. Syksystä 2009 alkaen hänen tehtäviinsä lisättiin maalivahtivalmennus. Syksyllä 2012 hänet ylennettiin joukkueen apulais-GM:ksi mutta sen ohella hän myös jatkoi maalivahtien valmennusta kevääseen 2016 asti.
Kauden 2016-2017 alusta Burke siirtyi Montreal Canadiensin organisaatioon ammattilaispelaajien scoutiksi toimialueenaan Yhdysvaltain ja Kanadan länsiosat. Sen ohessa hän toimi myös 2017 Kanadan maajoukkueen Genreal Managerina Deutschland Cupissa ja Sprengler Cupissa ja apulais-GM:nä MM-kisoissa. NHL:n järjestämässä World Cup turnauksessa Burke toimi pienempien maiden pelaajista kootun Team Europen skouttina.
2018 Burke toimi Kanadan maajoukkueen General Managerina sekä harjoitusturnauksissa, että Olympiaturnauksessa että kevään MM-turnauksessa.