hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Datiivi
Datiivi on sijamuoto, joka viittaa mille tai kenelle jokin kuuluu tai tehdään jotakin. Datiivissa olevan nominin referentin semanttinen rooli lauseessa on siis vastaanottaja. Datiivi esiintyy useissa kielissä, erityisesti indoeurooppalaisissa. Sana "datiivi" tulee alun perin latinan sanasta "dativus", ja esimerkiksi saksassa sana saa muodon "Dativ" ja englannissa "dative". "Dativus" tarkoittaa ’annettavaa’, ja se on muodostettu latinan verbistä "dare", ’antaa’.
Datiivi vastaa useimmiten kysymyksiin mille tai kenelle. Tällöin tekeminen voi kohdistua joko abstraktiin tai konkreettiseen asiaan. Lisäksi datiivia käytetään usein epäsuoran objektin kanssa, esimerkiksi saksassa ”auttaa jotakuta” ilmaistaan datiivilla: "jemandem helfen". Samoin myös latinan auttaa "adesse" järjestyy datiivilla. Joissakin kielissä, esimerkiksi saksassa, useat prepositiot vaativat datiivia.
Suomen kielessä datiivia vastaa yleensä allatiivi. Suomen allatiivi ilmaisee kuitenkin myös määränpään semanttista roolia, esim. "Menin yliopistolle." On sinänsä arbitraarinen valinta, että suomen sija on nimetty nimen omaan tämän funktionsa mukaan eikä datiiviksi. Myös turkin datiiviksi nimettyä sijaa käytetään myös määränpään ilmaisemiseen.
Suomessa esiintyy datiiviadverbiaali, joka ilmoittaa, kenelle tai mille jotakin tehdään. Datiiviadverbiaalin sijoja ovat allatiivi (Lahjoitan tämän "sinulle") ja genetiivi ("Luojan" kiitos!).
Datiivi on yleinen indoeurooppalaisissa kielissä. Se esiintyy muun muassa klassisessa kreikassa ja klassisessa latinassa.
Tärkeimmät nykykielet, joissa datiivi esiintyy, ovat
Saksassa datiivi vastaa kysymyksiin kenelle ja mille. Sitä vaaditaan myös joidenkin prepositiorakenteiden sekä tiettyjen verbien kanssa.
Esimerkkejä:
Datiivia vaativat prepositiot:
aus, bei, mit, nach, seit, von, zu
Datiivia vaativat prepositiot (kun vastataan kysymykseen missä):
an, auf, hinter, in, neben, über, unter, vor, zwischen
Latinassa datiivilla on useita merkityksiä, joista yleisin on ns. perusdatiivi, jota käytetään vastaamaan kysymyksiin mille, kenelle.
Toinen tärkeä käyttö datiiville on "dativus possessoris". Sitä käytetään ilmaisemaan omistusta, kuten suomessa adessiivilla. Esimerkiksi "Laurae servus novus est", ’Lauralla on uusi orja’. "Dativus possessoris" käy myös ilmaisemaan omistusta, vaikka sitä ei suomessa ilmaistaisikaan adessiivilla vaan possessiivisuffiksilla. Esimerkiksi ”Mihi nomen est Q.” tarkoittaa ’nimeni on Quintus’ eli ’minulle nimi on Quintus’, jos datiivi käännetään suoraan suomen allatiivilla.
"Dativus finalis" eli ns. finaalinen datiivi ilmaisee tarkoitusta, ja se liittyy tavallisesti "esse"-verbiin (olla). Esimerkiksi "saluti esse", ’olla terveydeksi’.
"Dativus commodi" ilmaisee jonkun hyötyä, esimerkiksi "non scholae sed vitae discimus", ’emme opiskele koulua vaan elämää varten’.
Venäjän kielen datiivi on yksi kuudesta sijamuodosta ja niistä kenties vähämerkityksisin. Useimmiten se vastaa kysymykseen mille tai kenelle. Datiivia käytetään myös iän ilmauksissa, esimerkiksi: Мне 36 лет. (Olen 36 vuotta.) Prepositioiden к (k) ja по (po) jälkeen sekä joidenkin antamista tai lahjoittamista kuvaavien verbien jälkeen on käytettävä datiivimuotoa.
Nipsu
Nipsu () on Tove Janssonin luoma Muumi-tarinoiden hahmo. Ensimmäisen kerran hän esiintyy ensimmäisessä Muumi-kirjassa "Muumit ja suuri tuhotulva". Hän esiintyy kirjojen lisäksi myös Muumi-sarjakuvissa ja -animaatioissa.
Nipsun vanhemmat ovat Muumipapan nuoruudenystävät Hosuli ja Sosuli (). Nipsu on eräänlainen ottolapsi muumiperheessä, sillä Hosuli ja Sosuli hukkasivat hänet, kun hän oli vielä pieni.
Nipsu on ahne ja hieman pelkurimainen. Hän on arka, ja niinpä vapaus merkitsee hänelle pelkojen selättämistä. Alkuperäisissä kirjoissa Nipsu on pienikokoinen ja hänestä käytetäänkin usein nimitystä ”pikku otus Nipsu”. Puolestaan sarjakuvissa ja esimerkiksi televisiosarjassa "Muumilaakson tarinoita" Nipsu on pitkä ja suurikokoinen moniin muihin hahmoihin verrattuna. Hänet on animaatioissa kuvattu ruskeana tai harmaana, mutta Tove Janssonin tekemissä värillisissä kuvissa hän on aina valkoinen (tosin joskus pahoinvoinnin seurauksena hennon vihertävä).
Kirjoissa Nipsu on monesti Muumitalossa yökylässä, mutta hän asuu kiven koloon rakennetussa talossa metsän liepeillä. "Muumilaakson tarinoissa" sekä Tove ja Lars Janssonin sarjakuvissa Nipsulla on kuitenkin oma talo. Animaatiosarjassa vaikuttaa kuitenkin siltä, että hän asuu useammin Muumitalossa kuin omassaan. Sarjakuvissa Nipsu on rahanahneudessaan röyhkeämpi kuin kirjoissa ja punoo joskus jopa juonia konnamaisen Haisulin kanssa.
"Näkymätön lapsi ja muita kertomuksia" -kirjan tarinassa "Sedrik" Nipsulla on koira nimeltä Sedrik.
"Muumilaakson tarinoita" -animaatiosarjassa Nipsu esiintyy aktiivisesti koko sarjan ajan, vaikka Tove Jansson käytti hahmoa vain harvoin ensimmäisten muumikirjojen jälkeen. Sarjassa Nipsu on lisätty moniin sellaisiin Janssonin tarinoihin, joissa hän ei alun perin ollut mukana.
Swing
Swing on jazzmusiikin muoto, jonka kultakausi ajoittui 1930-luvun lopulle ja sota-aikaan. Isojen orkestereiden aika päättyi laulusolistien noustessa suosioon Frank Sinatran, Dick Haymesin ja Perry Comon myötä.
Merkittävimpiä 1930- ja 1940-luvun swing-orkestereita (orkesterinjohtajia) olivat muun muassa Glenn Miller, Count Basie, Duke Ellington, Benny Goodman, Artie Shaw, Harry James, Tex Beneke, Jimmie Lunceford, Les Brown, Bob Crosby, Red Norvo, Gene Krupa, Charlie Barnet ja Cab Calloway.
Swing-musiikin tahdissa tanssitaan Lindy hoppia.
Suomessa swingin kulta-ajan perinteitä on vaalinut Lahti Big Band. Orkesterilla on käytössään alkuperäisiä sovituksia 1930- ja 1940-luvuilta. Lisäksi soittotyyliin on panostettu. Aikakaudelle tyypillinen fraseeraus poikkeaa melkoisesti nykyajan big band -fraseerauksesta.
Vuonna 2005 perustettiin Suomeen uusi swing-musiikkiin erikoistunut ammattimuusikoista koostuva big band nimeltään The Great Helsinki Swing Big Band.(www.helsinkibigband.com) Orkesterin ohjelmisto koostuu nimenomaan edellä mainittujen artistien musiikkiin.
Woldemar von Daehn
Woldemar Carl von Daehn [von deen] (20. helmikuuta 1838 Sippola – 28. joulukuuta 1900 Rooma) oli suomalais-venäläinen kenraali ja Suomen suuriruhtinaskunnan ministerivaltiosihteeri vuosina 1891–1898. Hänet muistetaan Suomen oikeuksien puolustajana.
Woldemar von Daehn syntyi saksalaisperäiseen, Venäjälle ja edelleen Suomeen asettuneeseen sotilassukuun, joka omisti Sippolan kartanon. Hän kävi Haminan kadettikoulun ja Nikolain yleisesikunta-akatemian Pietarissa, minkä jälkeen palveli upseerina Kaukasiassa, jossa nai ruhtinatar Nina Svjatopolsk-Mirskin. Vuonna 1873 hän pelasti Kaukasian käskynhaltijan, suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš Romanovin (keisari Aleksanteri II:n veli), pillastuneilta hevosilta teloen samalla pysyvästi toisen jalkansa. Sen myötä hänen uransa kenttäupseerina päättyi, mutta ura hovin suosikkina alkoi. von Daehn oli kuvernöörinä Stavropolissa ja vuodesta 1882 Viipurin läänissä. Vuonna 1885 hänet nimitettiin Suomen senaattiin siviilitoimituskunnan päälliköksi. Senaatissa hän joutui jatkuvasti vastakkaiselle kannalle svekomaanien sekä nuoruudenystävänsä Leo Mechelinin kanssa, jonka autonomiataistelua hän piti vaarallisena Venäjän ärsyttämisenä. Von Daehn samastui enemmän fennomaanien politiikkaan, vaikkei juuri suomea taitanutkaan.
Helmikuussa 1889 von Daehn nimitettiin ministerivaltiosihteerin apulaiseksi Pietariin. Esimiehensä Casimir Ehrnroothin sairastaessa hän joutui varmentamaan vuoden 1890 postimanifestin, mikä herätti paheksuntaa kotimaassa. Ehrnroothin erottua von Daehnista tuli ministerivaltiosihteeri seuraavana vuonna. Hän toimi samanaikaisesti myös yliopiston vt. kanslerina. Von Daehnia on pidetty viimeisenä Suomen ministerivaltiosihteereistä, joka kykeni luomaan henkilökohtaisen luottamussuhteen keisariin ohi kansallismielisten venäläisten ministerien, ja sai siten viivytettyä Suomeen kohdistetun venäläistämispolitiikan alkua. Hän onnistui vielä 1894 hankkimaan uudelta hallitsijalta Nikolai II:lta kaavanmukaisen Suomen hallitsijanvakuutuksen pyytämällä audienssia jo edellisen keisarin kuolinpäivänä. Aavistaessaan Suomen asioiden hankaloituvan hän jätti useita eronpyyntöjä, joihin keisari lopulta suostui 11. kesäkuuta 1898. Hänet vapautettiin myös armeijasta jalkaväenkenraaliksi ylennettynä. Vain kaksi kuukautta myöhemmin nimitettiin Nikolai Bobrikov Suomen kenraalikuvernööriksi. Von Daehn myi Sippolan kartanon ja muutti ulkomaille. Hän kuoli vuonna 1900 Roomassa, jossa kuolivat vuosia myöhemmin myös hänen viimeiset poikansa (kaksi ehti kaatua Venäjän-Japanin sodassa), jolloin suku sammui.
Von Daehn on haudattu Roomaan.
Helsingin Latokartanossa sijaitseva katu Von Daehnin katu on nimetty Woldemar von Daehnin mukaan.
Dafne
Dafne (, 'laakeri') oli kreikkalaisessa mytologiassa joko Peneioksen ja Kreusan, Ladonin ja Gaian tai Amyklaan tytär.
Ovidiuksen teoksessa "Muodonmuutoksia" tapahtumat saavat alkunsa Apollonin vähäteltyä Eroksen jousiammuntataitoja, jolloin tämä osoitti nuoliensa mahdin jumalalle saamalla tämän rakastumaan Dafneen ja ajamaan tätä takaa. Lopulta uupunut Dafne haluten pitää neitsyytensä rukoili joko Gaiaa tai Peneiosta auttamaan häntä, ja niin hän muuttui laakeripuuksi. Tämän jälkeen laakeripuusta tuli Apollonille pyhitetty puu.
Parthenioksen teoksessa "Erotika Pathemata" Oinomaoksen poika Leukippos rakastui Dafneen ja pukeutui neidoksi voidakseen metsästää tämän kanssa. Mustasukkainen Apollon sai kuitenkin metsästäjättäret pysähtymään kylpemään alasti Ladon-joella. Kun Leukippos epäröi riisua vaatteensa, nymfit repivät vaatteet hänen päältään ja Leukippoksen salaisuuden paljastuttua surmasivat hänet keihäillään. Apollonin lähestyttyä tämän jälkeen Dafnea tämä pakeni ja muuttui puuksi huudettuaan Zeusta apuun.
Evan Hunter
Evan Hunter (alk. Salvatore Lombino, 15. lokakuuta 1926 – 6. heinäkuuta 2005) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja käsikirjoittaja. Hunter tunnetaan erityisesti nimellä Ed McBain kirjoittamastaan yli 50-osaisesta poliisiromaanisarjasta "87. poliisipiiri", joka on yksi poliisiromaanin perusteoksista. Käsikirjoittajana Hunterin tunnetuin elokuva on Alfred Hitchcockin "Linnut" (1963), joka perustuu Daphne du Maurierin novelliin.
Hunterin alkuperäinen nimi oli Salvatore Lombino, mutta hän muutti nimensä Evan Hunteriksi vuonna 1952, koska epäili vierasmaalaisen nimen karkottavan ennakkoluuloisia kustantajia. Ed McBainin lisäksi hän käytti ainakin salanimiä John Abbott, Richard Marsten, Hunt Collins, Curt Cannon ja Ezra Hannon.
Hunter syntyi italialaistaustaisille vanhemmille New Yorkissa vuonna 1926 ja aloitti kirjoittamisen toisen maailmansodan aikana palvellessaan merivoimissa. Opiskeltuaan Hunter Collegessa hän työskenteli opettajana, mikä toimi pohjana hänen osittain omaelämäkerralliselle romaanilleen "The Blackboard Jungle" (1954). Se sovitettiin elokuvaksi "Älä käännä heille selkääsi" jo seuraavana vuonna. Ensimmäinen "87. poliisipiiri" -sarjan romaani oli vuonna 1956 julkaistu "Cop Hater" (suomennettu nimillä "Askeleet kadulla" ja "Kuolema kytälle").
Pimeä aika
Pimeä aika on historian ajanjaksio, jolta on käytettävissä hyvin vähän tai ei lainkaan dokumentteja. Nimitystä käytetään seuraavista aikakausista:
Adobe FrameMaker
Adobe FrameMaker on Adobe Systemsin kehittämä XML-kuvauskieltä hyödyntävä tekstinkäsittely- ja julkaisuohjelma. Ohjelmaa käytetään erityisesti teknisen kirjoittamisen ammattilaispiireissä mm. erilaisten teknisten asiakirjojen, käyttöoppaiden ja muiden useampisivuisten, ristiviitteitä ja monimutkaista otsikkohierarkiaa vaativien dokumenttien suunnitteluun ja kirjoittamiseen.
Perinteisessä tekstinkäsittelyssäkin FrameMaker on suunnattu enemmänkin ammattilaiskäyttöön kuin kotikäyttäjille. Ohjelman tekstinkäsittelyominaisuudet perustuvat pitkälti erilaisten muuttujien käyttöön.
FrameMaker oli alun perin suunniteltu SunOS-käyttöjärjestelmälle, mutta myöhemmin siitä tehtiin versiot myös Mac OS- ja Windows-käyttöjärjestelmille. Nykyisin Mac OS -käyttöjärjestelmää ei enää tueta, eli sille ei enää tehdä uusia versioita FrameMakerista. Uusin Windows-julkaisu on versio 2017.
Nimensä mukaisesti FrameMakerin tärkeimpiä ominaisuuksia ovat kehykset (), jotka voivat sisältää joko tekstiä tai kuvia.
Laukkuryssä
Laukkuryssät (myös ”reppuryssät”) olivat kulkukauppiaita, jotka kiersivät eri puolilla Suomea ja Pohjois-Ruotsia 1800-luvun puolivälistä seuraavan vuosisadan alkupuolelle saakka. Nimityksestään huolimatta ”laukkuryssät” eivät olleet etnisesti venäläisiä, vaan itäkarjalaisia talonpoikia. Kauppiaiden harjoittamaa toimintaa kutsuttiin ”laukkukaupaksi”, mikä tulee heidän käyttämistään suurista nahkaisista repuista.
Laukkukauppa oli merkittävintä rajapitäjissä, mutta ”laukkuryssiä” kiersi myös muualla Suomessa sekä Pohjois-Ruotsissa. Venäjän Karjala oli hyvin köyhää ja kehittymätöntä seutua lukuun ottamatta Pietarin vaikutuspiirissä ollutta aluetta. Vienan Karjalan pohjoisosien asukkaat hankkivat lisätienestejä kalastamalla Jäämeren rannoilla, ja etelämpää taas lähdettiin kaupustelijoiksi Suomen suuriruhtinaskunnan puolelle. Esimerkiksi 1900-luvun alussa Pohjois-Karjalassa kiersi parhaimmillaan toistasataa ”laukkuryssää”, ja yhteensä heitä oli jopa useita tuhansia. ”Laukkuryssien” välityksellä tapahtui tärkeää aineellista ja kulttuurista vaihtoa Suomen ja Karjalan välillä. Rikkaimmat saattoivat rakennuttaa kotiseudulleen länsisuomalaistyyppisiä taloja.
”Laukkuryssien” harjoittama kulkukauppa oli hyvin järjestäytynyttä, kun koko Suomi oli jaettu pitäjittäin kauppiaiden välillä. Talonpojat lähtivät liikkeelle syksyisin sadonkorjuukauden jälkeen. Heillä oli ennalta sovittu kokoontumispaikka, josta lähdettiin yhdessä hankkimaan myytävää tavaraa. Se oli lähinnä naisille tarkoitettuja kankaita ja tekstiilejä, tai pieniä kotitaloustarvikkeita, joita oli helppo kantaa mukana. Varsinaisten ”laukkuryssien” lisäksi liikkeellä oli myös reellä ja hevosella liikkuneita kulkukauppiaita, joiden tavaravalikoima oli paljon laajempi.
Kauppiaat painostivat usein viranomaisia ”laukkuryssien” toiminnan kitkemiseksi, mutta asiassa ryhdyttiin toimiin vasta 1800-luvun lopulla. ”Laukkuryssät” puolestaan alkoivat vaatimaan toimintansa laillistamista vetoamalla kenraalikuvernööriin. 1900-luvulle tultaessa useat laukkuryssät alkoivat perustaa oikeita kauppoja sisätiloihin, mutta kulkukauppiaita kierteli maaseudulla aina 1950-luvulle saakka.
Kulkukaupan taloudellinen kannattavuus väheni 1800-luvun lopulta lähtien maakauppojen perustamisen vuoksi. Venäjän puolelta tulevien kulkukauppiaiden toiminta loppui Suomen itsenäistyttyä ja rajojen sulkeutuessa. Maahan 20-luvulla pakolaisina saapuneet karjalaisperäiset kulkukauppiaat kiertelivät maaseuduilla toiseen maailmansotaan asti.
Kamasaksa
Kamasaksa on kansanomainen ja vanhahtava suomen sana, joka tarkoittaa saksalaista kiertelevää kauppiasta. Kamasaksoista alettiin otaksuttavasti puhua hansaliiton aikana, jolloin saksalaiset pitkälti hallitsivat Itämeren alueen kaupankäyntiä.
Laukkuryssä tarkoitti vastaavasti karjalaista, venäläistä tai muuta luterilaisen Suomen itäpuolelta tullutta kiertelevää kauppiasta.
Ruotsit
Ruotsit on vanha kansallisuusnimitys. Suomessa sekä suomen läntisissä lähisukukielissä, kuten virossa ja vatjassa, "ruotsi"-sanalla viitataan ruotsalaisiin. Sen sijaan itäisissä sukukielissä, kuten karjalassa ja lyydissä, sanalla ja sen johdoksilla viitataan yleensä suomalaiseen tai luterilaiseen henkilöön, harvemmin ruotsalaiseen. Karjalassa ja lyydissä sanan arvellaan olevan suomalainen lainasana.
Ruotsi-sanan arvellaan olevan peräisin muinaisruotsin soutamista tarkoittavasta sanasta, jonka vastine nykyruotsissa on "ro". Ruotsin paikannimi "Roslagen" on samaa juurta ja on alun perin tarkoittanut soutukuntaa. Suomeen ja sen lähisukukieliin sanan arvellaan levinneen niihin aikoihin, kun ruotsalaiset rusit purjehtivat Suomen etelärannikoa pitkin kohti Laatokkaa ja Luoteis-Venäjän keskuksia, kuten Novgorodia..
Itämerensuomalaisista kielistä sana omaksuttiin muihinkin kieliin. Kun ruotsalaisten asutukset Venäjällä venäläistyivät, "ruotsia" vastaavaa itämerensuomalaista lainasanaa alettiin käyttää venäläisistä muun muassa saamessa, komissa ja udmurtissa. Samaa juurta on myös venäjän kielen sana "ruś". Sana lainautui venäjästä takaisin ruotsiin, jonka "ryss"-sanasta on peräisin suomen venäläistä tarkoittava sana "ryssä".
Sprite-grafiikka
Sprite-grafiikka on etenkin vanhemmissa tietokonepeleissä käytetty tietokonegrafiikan menetelmä, joka perustuu pieniin pikseligrafiikkana toteutettuihin osittain läpinäkyviin kuvahahmoihin, "spriteihin". Spriteillä on tyypillisesti toteutettu kaikenlaiset pelikentän liikkuvat hahmot, kun taas pelikenttä itse on toteutettu muilla menetelmillä.
Ensimmäisenä pelinä, joka käytti spritejä, pidetään Taiton vuoden peliä "Basketball", joka on myös ensimmäinen urheilupeli.
Monissa vanhoissa tietokoneissa, kuten Commodore 64:ssä ja Amigassa, oli laitteistotasolla toteutettu sprite-grafiikka. PC:ssä ei ole sisäänrakennettua sprite-järjestelmää, joten PC-peleihin spritet oli ohjelmoitava peliin.
3D-grafiikkaa käyttävissä peleissä spriteiksi kutsutaan 3D-grafiikan sekaan lomitettuja litteitä 2D-hahmoja ja muita 2D-kuvia. Nämä hahmot tunnistaa spriteiksi varsinkin siitä, että lähelle mentäessä niiden pikselikoostumuksen erottaa selvästi.
Commodoren grafiikkapiirien teknisissä manuaaleissa spriteistä on käytetty myös lyhennettä "MOB" ("movable object block", Commodore 64 ja 128), tai BOB (blitter object block, joskin myös "perinteisemmät" spritet olivat käytettävissä, Amiga) joskin Commodoren ohjelmointioppaat käyttävät useammin sprite-termiä. Atari on kutsunut omaa sprite-grafiikkaansa "player-missile-grafiikaksi".
3D-grafiikka
3D-grafiikka eli kolmiulotteinen grafiikka () on tietokonegrafiikkaa, joka on sisäisesti mallinnettu kolmen tilaulottuvuuden suhteen. 3D-grafiikka kuitenkin yleensä esitetään kaksiulotteiselle kuvapinnalle projisoituna.
Tyypillisiä 3D-grafiikan sovellusalueita ovat mm.
3D-grafiikka on yleensä vektorigrafiikkaa, jossa tyypillinen peruselementti on kolmio tai muu monikulmio. Eräät ohjelmistot käsittelevät pintoja, joita ei ole monikulmioitu, vaan joissa pinnanmuoto määräytyy käyrien perusteella (ks. OpenGL NURBS-pinnat).
Pintojen esittämisessä voidaan yleensä käyttää myös bittikarttagrafiikkaa. 3D-grafiikka voi koostua myös janoista, käyrämäisistä primitiiveistä tai kolmiulotteisten perusprimitiivien yhdistelmistä.
On myös olemassa kolmiulotteista bittikarttagrafiikkaa, niin sanottua "vokseligrafiikkaa", jossa peruselementtinä on neliömäisen pikselin sijaan kuutiomainen "vokseli". Kolmiulotteista bittikarttagrafiikkaa käytetään erityisesti radiologiassa lääketieteelliseen kuvantamiseen.
Kolmiulotteisen grafiikan automaattista piirtämistä esimerkiksi kaksiulotteiselle pinnalle sanotaan "3D-renderöinniksi". Tämä tarkoittaa esimerkiksi kappaleen varjostusta siten, että syntyy vaikutelma kolmiulotteisuudesta. Renderöintitekniikat vaihtelevat etenkin sen mukaan, kuinka paljon aikaa ja laitteistoresursseja yksittäisen kuvan piirtämiseen on käytettävissä.
Reaaliaikainen 3D-animaatio, jota käytetään esimerkiksi tietokonepeleissä ja demoissa, vaatii yksittäisen kuvan piirtoa sekunnin murto-osassa. Tämän vuoksi piirtomenetelmät ovat melko suoraviivaisia ja rasterointipohjaisia; rasterointipohjaisissa menetelmissä pinnan valaistus ei perustu säteenseurantamenetelmään. Näille piirtoalgoritmeille on tehokkaita laitteistotason toteutuksia nykyaikaisissa grafiikkasuorittimissa.
Sekä rasterointi- että säteenseurantamenetelmä voi käyttää geometriatietona polygonia tai vektoriformaattia, mutta suurin ero kuvan laadussa ja suorituskyvyssä tulee säteenseurannan vaatimasta laskentamäärästä valonsäteiden heijastuksien ja hajoamisen määrien vuoksi.
Reaaliaikaisen grafiikan renderöintiin käytetään ohjelmointirajapintoja kuten Khronos Groupin OpenGL:iä, Microsoftin Direct3D:tä, Applen Metalia, AMD:n Mantlea ja uusimpana rajapintana Khronos Groupin Vulkania.
Elokuvateollisuudessa ja kuvituksessa näyttävyys on piirtonopeutta tärkeämpi prioriteetti, joten niissä saatetaan käyttää laskennallisesti vaativampia menetelmiä.
Suunnitteluohjelmistoissa mallintamiseen käytettävät ohjelmistot vaativat pinnoilta hyvää tarkkuutta. Parhaat ohjelmistot laskevat pinnat käyrien perusteella "NURBS"-pintoina. Jotkut ohjelmistot kykenevät myös reaaliaikaiseen toimintojen mallintamiseen.
Reaaliaikaisen 3D-grafiikan renderöinnin yleisin menetelmä on "rasterointi".
Toisin kuin säteenseuranta-algoritmeissa, rasteroidessa ei käytetä valonheijastuksia arvioimaan, mitkä pinnat näkyvät lopputuloksessa (suoraan tai epäsuoraan mm. heijastuksien tai läpinäkyvyyden seurauksena). Rasterointi arvioi pintojen sijaintia ja piiloon jäämistä syvyyssijainnin perusteella.
USS Nautilus (SSN-571)
USS Nautilus (runkonumero SSN-571) oli maailman ensimmäinen laivastopalvelukseen otettu ydinsukellusvene.
Sukellusvene tilattiin General Dynamics Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista. Sen köli laskettiin 14. kesäkuuta 1952, jolloin presidentti Harry S. Truman aloitti aluksen rakennuttamisen. Alus laskettiin vesille 21. tammikuuta 1954 kumminaan presidentti Dwight D. Eisenhowerin puoliso. Alus otettiin palvelukseen 30. syyskuuta 1954 ensimmäisenä päällikkönään Eugene P. Wilkinson.
USS "Nautilus" saavutti ensimmäisenä sukellusveneenä maantieteellisen pohjoisnavan 3. elokuuta 1958. Alus suoritti samalla 96 tunnissa 2 945 km pitkän maailman ensimmäisen sukelluksen pohjoisnapajäätikön ali.
Alus lähti 9. huhtikuuta 1979 Grotonista viimeiselle matkalleen Guantanamonlahden ja Cartagenan kautta Panaman kanavalle ja edelleen Mare Islandin laivastontelakalle Kaliforniaan, jonne se saapui 26. toukokuuta. Telakalla aloitettiin valmistelut aluksen poistamiseksi käytöstä, ja se poistettiin käytöstä 30. maaliskuuta 1980.
Tunnustuksena pioneerityöstään ydinvoiman käyttämisestä sukellusveneissä Yhdysvaltain sisäministeri nimesi 20. toukokuuta 1982 aluksen kansallisesti merkittäväksi historialliseksi kohteeksi (). Mare Islandin telakka museoi aluksen, jonka jälkeen se hinattiin Grotoniin. Se saapui 6. heinäkuuta 1985 määränpäähänsä, jossa se avattiin yleisölle 11. huhtikuuta 1986.
Fulguriitti
Fulguriitti eli ukonvaaja on maahan osuneen salamaniskun kuumentamaan maaperään muodostama lasittunut, usein putkilon muodostava mineraalirakenne.
Fulguriitti muodostuu maan sisälle salaman kulkureitille ja sen ulkomitat ovat myös sen muodostaneen salaman mitat. Fulguriitti voi olla muutaman senttimetrin halkaisijaltaan ja yleensä alle 3 metriä pitkä, mutta joskus jopa 20 metrin mittainen. Mineraalin keskiosassa on salamaniskun höyrystämän aineksen muodostama ontto putki, jonka laidat ovat yleensä sulaneesta maa-aineksesta muodostunutta lasia tai osin lasittunutta ainesta ja putkilon ulkoreunalla on lasimassaan tarttuneita hiekanjyviä. Putkilo on salaman tai juurakon muotoinen, ja siinä voi olla useita haaroja aivan kuten ilmassa silmin nähtävissä salamoissakin. Fulguriitti on tyypillisesti sisältä ontto ja sileäpintainen tai se voi olla sisäpinnaltaan täynnä pieniä kuplia. Ulkopintaa päällystää usein karkea hiekka. Esimerkiksi piidioksidista muodostunut fulguriitti on haurasta ainetta, joten sen esiinkaivaminen ehjänä on hankalaa.
Fulguriittilöydökset voidaan ryhmitellä erilaisiin tyyppiluokkiin:
Lisäksi salamaniskun muodostamat eksogeeniset fytofulgureenilöydökset (esimerkiksi ligniitistä, öljyliuskeesta ja vastaavasta orgaanisispeärisistä aineksesta) voidaan ryhmitellä luokaksi V.
Fulguriitteja löydetään esimerkiksi Yhdysvaltain Michiganjärven ja Atlantin rantahietikoilta. Kivifulguiittejä tavataan esimerkiksi Meksikon Toluca-vuoren ja Oregonin osavaltion Mount Thielsen –vuorelta.
Fulguriitteja on pidetty Suomessa Ukko ylijumalan aseellisen iskun aikaansaannoksina, ja siksi niitä kutsutaan ukonvaajoiksi eräiden kivikautista perua olevien taikaesineiden ohella.
Fulguriitti sanan etymologia on peräisin latinankielen sanasta fulgur joka tarkoittaa salamaa.
Heinjoki
Heinjoki on entinen Suomen kunta Etelä-Karjalassa Karjalankannaksella Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Heinjoki sijaitsi Viipurin itäpuolella. Heinjoen naapurikuntia olivat Antrea, Äyräpää, Muolaa, Kuolemajärvi ja Viipurin maalaiskunta. Heinjoen alueen suurimmat järvet olivat Kaltovesi ja Noskuanselkä kunnan pohjoisrajalla, Kämäränjärvi kunnan eteläosassa ja Äyräpäänjärvi kaakkoisrajalla.
Heinjoen väestöä asutettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin kuntiin: Karjalohja, Karkkila, Nummi, Pusula, Pyhäjärvi Ul, Sammatti ja Vihti.
Heikurila, Hentula, Hevossaari, Koprala, Kurvila, Kämärä, Kääntymä, Lahdenperä, Lapinlahti, Pienpero, Pihkala, Pilppula, Pirilä, Ristseppälä, Rättölä, Savastila, Tuokkola, Vamppala.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 11 koulupiiriin.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Heinjoen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1940.
Heinjoen kirkonkylän nimi on ollut vuodesta 1948 lähtien "Veštševo", mutta kylällä ei ole enää hallinnollista merkitystä. Lähes koko entinen Heinjoen kunnan alue sekä entisen Äyräpään kunnan pääosa kuuluivat 2000-luvulle tultaessa Leningradin alueen Viipurin piirin Ristseppälän ("Žitkovo") kyläneuvostoalueeseen, jonka keskuskylä, Ristseppälä, sijaitsee entisen Heinjoen kunnan kaakkoisosassa. Vuodesta 2006 alueet kuuluvat Kähärin ("Gontšarovo") maalaiskuntaan.
Heinjoen alueella sijaitsee myös Heinjoen asemanseutu ("posjolok pri stantsii Veštševo").
Marika Fingerroos
Marika Kristiina Tupila (o.s. Fingerroos, s. 29. maaliskuuta 1979 Ruukki) on suomalainen malli ja laulaja. Hän on opiskellut Vaasan ammattikorkeakoulun liiketalouden linjalla. Nykyään opiskelee Seinäjoen ammattikorkeakoulussa agrologiksi.
Fingerroos tuli julkisuuteen kesällä 2004 kyläkauppias Vesa Keskisen rakastajattarena. Lehdistö lanseerasi nopeasti uuden termin salarakas, jota alettiin käyttää runsaasti puhekielessä sekä keltaisen lehdistön parissa muissakin tapauksissa.
Vuonna 2005 Fingerroos avioitui Jani Ollilan kanssa ja erosi hänestä vuonna 2014. Heillä on yhteinen, kesällä 2009 syntynyt poika. Fingeroos synnytti eri isälle helmikuussa 2016 poikalapsen. Fingerroos avioitui heinäkuussa 2016 ja otti aviomiehensä sukunimen.
Fingerroos on levyttänyt Martina Aitolehden kanssa nimellä Salarakkaat.
Hiitola
Hiitola on entinen Suomen kunta Laatokan Karjalassa Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Hiitolan pinta-ala oli 423,2 km² ja asukasluku 8 265 (1939). Nykyisin Hiitolan pohjoisosa kuuluu Karjalan tasavaltaan ja eteläosa Leningradin alueeseen. Karjalan tasavaltaan kuuluva osa muodostaa pääpiirteittäin Hiitolan maalaiskunnan. Hiitolan asemakylä on nykyään Hiitolan alueen keskus, kun entinen kirkonkylä on ollut neuvostoaikana sotilaskohde (Kulikovo), ja sen lakkauttamisen jälkeen on muuttunut siviilikyläksi. Hiitolan alue jakautuu Laatokan saariston rikkonaiseen maisemaan idässä ja asumattomaan erämaahan lännessä. Varsinaisesti asuttuja alueita ovat Asila, Pukinniemi, Tiurula ja Vaavoja sekä entinen Hömmön alue, jolle on annettu nimeksi Taunan tai Tounan. Kaikki muut entiset kylät ovat enimmäkseen autioituneet.
Hiitolan ortodoksinen väestö kuului Tiurulan ortodoksiseen seurakuntaan. Hiitolan väestöä asutettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin Keski- ja Pohjois-Satakunnan kuntiin: Ahlainen, Honkajoki, Kankaanpää, Karvia, Kullaa, Luvia, Merikarvia, Nakkila, Noormarkku, Pomarkku, Pori, Porin mlk, Siikainen ja Ulvila.
Alakokkola, Asila, Haapalahti, Haukkavaara, Hiitola (Kirkonkylä), Huiskonniemi, Hännilä, Iitula, Ivankoski, Kavonsalmi, Kilpola, Kopsala, Koukunniemi, Kuoksjärvi, Kyläjärvi, Kylälahti, Kylät, Laurola, Lipola, Mustola, Nehvola, Petkola, Piimälä, Pohjiinkylä, Pukinniemi, Päijälä, Raivattala, Siisiönmäki, Sirsjärvi, Telkinniemi, Tenhola, Tiurula, Tounaa, Tujula, Ulaskanniemi, Unkola, Uusikylä, Vaavoja, Valtola, Veijala, Yläkokkola.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 15 koulupiiriin.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Hiitolan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1940.
Hinnerjoki
Hinnerjoki oli Satakunnassa sijainnut kunta, jonka alue liitettiin Euraan vuonna 1970. Vuonna 1995 alueella oli 521 asukasta. Hinnerjoen puukirkko on rakennettu alkujaan vuonna 1755, ja se rakennettiin uudelleen vuonna 1799. Hinnerjoki erotettiin Laitilan seurakunnasta omaksi seurakunnakseen viimeistään vuonna 1759. Tällä hetkellä Hinnerjoen kylässä asuu noin 900 henkeä.
Hinnerjoen halki virtaa samanniminen joki, joka Lapin kunnan puolella muuttuu Lapinjoeksi. Se saa alkunsa enimmäkseen entisen Honkilahden puolella olevasta Koskeljärvestä.
Hinnerjoen naapurikunnat olivat Eura, Lappi, Laitila, Karjala ja Honkilahti.
Hinnerjoen vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1953
Hinnerjoelle asutettiin viime sotien jälkeen Metsäpirtin siirtoväkeä.
Hinnerjoen kirkonkylä kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Vaaljoen kylässä on vaikuttanut vuoden 1890 tienoilla rukoilevaisuuden pohjalta syntynyt herätysliike.
Hinnerjoki, Korpi ja Vaaljoki.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Hinnerjoella oli yksi taajama: kirkonkylä (660 asukasta).
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Hinnerjoen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Honkilahti
Honkilahti () oli Satakunnassa sijainnut Suomen kunta.
Honkilahti muodostettiin vuonna 1657 Euraan kuuluvaksi rukoushuonekunnaksi ja se erosi Eurasta omaksi kunnakseen vuonna 1904. Kunta liitettiin 1970 takaisin Euraan. Honkilahdella on puukirkko, jonka on suunnitellut Tuomas Samuelinpoika Rahvonius vuonna 1759. Se sijaitsee Koskeljärven pohjoispäässä. Kuntaan kuului myös useita kilometrejä Pyhäjärven rantaviivaa.
Vuonna 1960 94,36 %:ssa kotitalouksista oli sähköt. Honkilahden väkiluku oli suurimmillaan vuonna 1957, jolloin asukkaita oli 1887. Tuolloin väestötiheys oli 16,13 asukasta neliökilometriä kohden.
Honkilahden naapurikunnat olivat Eura, Lappi, Hinnerjoki, Laitila, Karjala, Mynämäki, Yläne ja Säkylä.
Honkilahden vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1951.
Honkilahdelle asutettiin viime sotien jälkeen Räisälän siirtoväkeä. Auvainen, Haveri, Honkilahti (Kirkonkylä), Komoinen, Lellainen, Löyttylä, Mannila
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Honkilahden taajamat olivat kirkonkylä (284 asukasta) ja Mannila (293 asukasta). Kumpaakaan ei lasketa enää nykyään taajamaksi.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Honkilahden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1960.
Ami Hauhio
Aimo Robert ”Ami” Hauhio (14. kesäkuuta 1912 Viipuri – 16. joulukuuta 1955) oli suomalainen taiteilija, sarjakuvantekijä, kuvittaja, sanomalehti- ja pilapiirtäjä, kartanpiirtäjä ja kivipiirtäjä. Hän oli Viipurin Taiteilijaseuran ja Suomen Taidepiirtäjien Liiton jäsen (myös johtokunnassa). Suomen Taidepiirtäjien Liiton varapuheenjohtajana hän oli 1948. Hauhio muistetaan erityisesti yhtenä oman aikansa merkittävimmistä suomalaisista sarjakuvapiirtäjistä ja suomalaisen science fictionin edelläkävijänä.
Hauhio teki runsaat 300 kirjan- ja lehdenkantta. Yleisradio vanha pyöreä logo, jossa lukee RADIO, on Hauhion piirtämä.
Sota-aikana Lukemista Kaikille -lehdessä seikkaili Hauhion piirtämä "Ismo Lento, rajaseudun poika". Sen oikeudet omisti Tekijätoimisto. ja tämä syndikoitu sarja ilmestyi ilmeisesti myös muissa lehdissä.
Olavi Kanervan ja Reino Helismaan kirjoittama, Hauhion piirtämä suomalaisen science fiction -sarjakuvan klassikko "Maan mies Marsissa", jossa kuitenkin huoletta kopioitiin Alex Raymondin sarjaa "Flash Gordon", ilmestyi ensi kerran Isku-lehdessä jatkosarjana vuosina 1940–1941. Sen olivat käsikirjoittaneet Olavi Kanerva ja Reino Helismaa. "Maan mies Marsissa" julkaistiin myös albumina vuonna 1947, mutta julkaisu ei sisältänyt kaikkia sivuja ja sarjakuvan kuvajakoa oli muutettu. Vuonna 2011 Zum Teufel! julkaisi "Maan miehen Marsissa" alkuperäisen kuvajaon mukaisessa albumimuodossa.
Hauhion sarjakuvia julkaistiin säännöllisesti Pellervo-lehdessä jatkosarjoina. Esimerkiksi 1947–1950 ilmestyi science fiction -seikkailu "Koltan perintö", joka oli jatkoa Valojuova-lehdessä vuosina 1944–1946 ilmestyneelle sarjakuvalle. Seinäjoen sarjakuvaseura julkaisi "Koltan perinnön" albumina vuonna 1984. Pellervossa ja Lasten Maailma -lehdessä julkaistiin Hauhion sarjakuvaversioita nuortenkirjallisuuden tunnetuimmista teoksista (esimerkiksi "Aarresaari" värillisenä Pellervossa, viimeinen osa 7/1961).
Seura-lehdessä ilmestyi vuonna 1950 jatkosarjana (n:ot 36–47) Hauhion piirtämä Pekka Lipponen ja Kalle-Kustaa Korkki -sarjakuva. Vuonna 1952 Olavi Kanervan päätoimittamassa Seikkailujen maailma -lehdessä ilmestyi myös Hauhion "Lentävä lautanen" -sarjakuva, jonka Kanerva oli kirjoittanut. Edellä mainittujen teosten ohella Hauhio piirsi monia muitakin seikkailu- tai huumorisarjakuvia.
Hauhion tyyliin vaikutti selvästi Flash Gordonin piirtäjä Alex Raymond ja muuta yhdysvaltalaiset tekijät, mutta hänen tyylinsä oli kulmikkaampaa ja kankeampaa. Hänen alkuperäispiirroksiaan on säilynyt vähän.
Timo Kokkilan kokoama Hauhion elämäntyötä esittelevä näyttely on Tampereella Finlaysonilla TR1-galleriassa kesällä 2014 elokuun loppuun asti.
Ihantala
Ihantala (vuodesta 1948 ) oli luterilainen seurakunta ja sen kirkonkylä Viipurin maalaiskunnan pohjoisosassa. Ihantala muistetaan jatkosodan torjuntataisteluista, jotka tapahtuivat Ihantalan kirkonkylässä. Kirkonkylä tuhoutui täysin tässä Talin–Ihantalan taistelussa.
Ihantala, Juustila, Kaipola, Kilpeenjoki, Kilpeenjoki-Sydänmaa, Konkkala, Kurikkala, Kähäri, Lyykylänjärvi, Mannikkala, Nikoskela, Peronjoensuu, Pihkala, Repola-Lyykylä, Ryysylä, Syvälahti, Tali, Terävälä, Uusikartano, Ylivesi
Tietokoneavusteinen suunnittelu
Tietokoneavusteinen suunnittelu eli CAD () on tietokoneen käyttöä apuvälineenä etenkin insinöörien ja arkkitehtien harjoittamassa suunnittelutyössä.
Tietokoneavusteinen suunnittelu sisältää muun muassa numeerista laskentaa, 2D-piirtämistä, 3D-mallinnusta ja tietokonesimulointia:
Tietokoneella tehtävän suunnittelutyön monimutkaistuessa, esimerkiksi simulointien yhteydessä puhutaan usein "tietokoneavusteisesta tekniikasta" (CAE, ) erotuksena vanhemmasta, piirtämiseen liitetystä "CAD"-termistä.
Tietokoneavusteisen suunnittelun tuloksia on käytetty valmistustekniikan laitteiden "numeeriseen ohjaukseen" jo 1950-luvulta asti. Tällöin valmistustieto koneelle saadaan ilman välissä olevaa piirustusten tulkintavaihetta, suoraan tiedostoina. Esimerkiksi auton pellit saadaan leikattua teräsrullalta tarkasti oikean kokoisina tiedostojen perusteella. Menetelmästä käytetään lyhennettä "CNC" ( computerized numerical control), laitteesta nimitystä "NC-kone".
Järjestelmän ohjausta varten on 1980-luvulta lähtien kehitetty erityisiä "CAM-ohjelmia" – (, ). Ruiskupuristusmuoviosien, valuosien ja koneistettavien osien valmistuksessa CAD-CAM -tekniikka on yleinen menetelmä.
Kotivara
Kotivara Oy on suomalainen elintarvikevalmistaja, joka valmistaa erilaisia meetvursteja ja muita makkaroita.
Yritys perustettiin Oulussa huhtikuussa 1943. Alkuvuosina yritys valmisti elintarvikkeita hyvin laajasti toimien muun muassa leipomona. Myöhemmin yritys alkoi keskittyä makkaroiden valmistukseen. Yrityksen tehdas sijaitsee Limingantullin kaupunginosassa, jonne se siirtyi Raksilasta keväällä 1972. Aiemmin Raksilassa sijainnut tehdas sijaitsi Ratakadun ja Topinkadun kulmassa.
Kotivaran liikevaihto vuonna 2014 oli noin 18,5 miljoonaa euroa.
Kotivaran yksi tunnetuimpia tuotteita on "Kärkkäri"-grillimakkara, jota on valmistettu vuodesta 1956 lähtien. Alkuaikoina Kärkkäriä myytiin vain oululaisilla grillikioskeilla yöaikaan. Alkuaikoina siitä käytettiin myös lempinimeä "Aamiaismakkara". Kärkkärin suunnittelun panivat alulle oululaiset grilliyrittäjät, jotka toivoivat Kotivaran kehittävän makkaran, joka olisi myös hyvää paistettuna.
Kärkkäri valmistetaan siten, että sian- tai lampaansuoli täytetään makkara-aineella, joka koostuu ohraryyneistä, naudanlihasta ja mausteista. Sen jälkeen makkarat keitetään ja savustetaan kypsäksi. Lopuksi ne jäähdytetään, leikataan erilleen ja pakataan tyhjiöpakkauksiin.
Perinteiseksi kärkkärin valmistustavaksi on mainittu paistaa makkara runsaassa öljyssä paistinpannulla. Perinteisesti se nautitaan sinapin ja hakatun sipulin kanssa.
Kauppojen tuotevalikoimien monipuolistuessa ajan myötä alkoi Kärkkärin suosio hiipua. 1990-luvulla katsottiin sen tulleen elinkaarensa päähän. Kärkkärin valmistamisen lopettaminen aiheutti suurta keskustelua. Muun muassa oululainen Pro Kärkkäri -ryhmä järjesti vuonna 2003 kampanjan, jolla keräsi kansalaisilta adressiin nimiä, että Kärkkärin valmistusta ei lopetettaisi. Adressiin tuli liki 3 000 nimeä, joka luovutettiin Kotivaran johdolle.. Adressin myötä Kotivara tiedotti myöhemmin jatkavansa Kärkkärin valmistusta.
Françoise Sagan
Françoise Sagan (21. kesäkuuta 1935 Cajarc, Ranska – 24. syyskuuta 2004 Honfleur, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, alkuperäiseltä nimeltään Françoise Quoirez. Hänen kirjailijanimensä on peräisin Marcel Proustin romaanisarjasta "Kadonnutta aikaa etsimässä". Sagan kirjoitti romaaneja, novelleja, näytelmiä ja elokuvakäsikirjoituksia, joista monet ovat romanttisia tarinoita keskiluokan ihmisistä.
1950-luvulla Sagan harrasti muodikkaasti nopeita urheiluautoja, asui Pariisissa Seinen vasemmalla rannalla ja vietti aikaansa Juliette Grécon, Jean-Paul Sartren ja muiden kulttuurihenkilöiden seurassa. Alkoholi, tupakka, uhkapeli ja huumeet kuuluivat noiden seurapiirien elämään. Lehdistössä häntä pidettiin naispuolisena James Deanina ja myöhemmin "viimeisenä eksistentialistina" ja "kurittomuuden ikonina".
Saganin kaksi avioliittoa päättyivät avioeroon. Hänellä on yksi poika. Sagan oli usein skandaalin silmässä muun muassa useiden liikenneonnettomuuksiensa ja huumeiden käyttönsä vuoksi. Hänet yhdistettiin myös talousrikoksiin ("Elf-skandaali").
Sagan kuoli 69-vuotiaana keuhkoveritulppaan pitkään sairastettuaan ja omaisuutensa menettäneenä. Muistosanoissaan Ranskan presidentti Jacques Chirac totesi: "Menetimme yhden parhaista ja herkimmistä kirjailijoistamme."
Esikoisteoksensa, romaanin "Tervetuloa ikävä", Sagan julkaisi vain 18-vuotiaana vuonna 1954. Hän oli aloittanut teoksen kirjoittamisen kesäkuussa 1953, ja sen sanotaan valmistuneen seitsemässä viikossa. Romaanin päähenkilö on kertojaminä, 17-vuotias Cécile, josta kehkeytyy ensimmäinen Saganin luomista elämään pettyneiden teini-ikäisten vertauskuvista, hiukan J. D. Salingerin "Sieppari ruispellossa" -romaanin päähenkilön tapaan. "Tervetuloa ikävä" oli suunnaton menestys Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.
Sagan on tunnettu monista lausahduksistaan. "Raha ei tee ketään onnelliseksi, mutta itken mieluummin Jaguarissa kuin linja-autossa" on kuuluimpia Sagan-sitaatteja.
Vaikka Saganin tuotanto usein leimataan viihteelliseksi, moni feministinen kriitikko on pitänyt varsinkin varhaisia teoksia naisen roolia ansiokkaasti laventavina.
Sagan kirjoitti kaikkiaan yli 40 teosta. Niitä on käännetty yli 20 kielelle, ja niiden pohjalta on tehty elokuvia. Tunnetuin lienee Otto Premingerin Yhdysvalloissa ohjaama "Tervetuloa ikävä" -sovitus vuodelta 1957, pääosassa Jean Seberg. Saganista on myös kirjoitettu monia tutkimuksia ja elämäkertoja.
Romaaneja:
Näytelmiä:
Elokuvakäsikirjoituksia:
Hylky
Hylky tai haaksi tarkoittaa yleensä uponneen tai muutoin hylätyn eli haaksirikkoutuneen laivan tai muun aluksen runkoa ja aluksessa olevaa irtaimistoa. Käsite pintahylky tarkoittaa hylkyä, jonka jokin osa on selvästi näkyvillä vedenpinnan yläpuolella.
Useimmiten laivan uppoaminen tapahtuu laitteistovian, navigointivirheen, huonon sään, sodan, merirosvouden, tulipalon tai lastin siirtymisen vuoksi. Merkittävä tekijä on myös aluksen ikä sekä yleinen huonokuntoisuus.
Muinaismuistolaki suojaa vedenalaisia muinaisjäännöksiä samalla tavalla kuin maalla olevia muinaisjäännöksiä. Veden alla olevia ihmisen tekemiä rakennelmia, esimerkiksi väyläesteitä sekä siltojen ja laitureiden jäänteitä, suojellaan muistoina maamme aikaisemmasta asutuksesta ja historiasta. Tällaiset kohteet ovat iästä riippumatta automaattisesti rauhoitettuja, eikä niihin saa puuttua ilman Museoviraston lupaa.
Vanhat laivahylyt on rauhoitettu iän perusteella. Sellainen hylky tai hylyn osa, jonka uppoamisesta voidaan olettaa olevan yli sata vuotta, rinnastetaan kiinteään muinaisjäännökseen. Tällaisesta hylkylöydöstä on ilmoitettava viipymättä Museovirastolle. Jos on ilmeistä, että omistaja on hylännyt tällaisen hylyn tai hylyn osan, se kuuluu valtiolle. Hylystä löytyneet tai hylystä peräisin olevat esineet kuuluvat myös valtiolle.
Neljälle rauhoitetulle hylkykohteelle on määrätty muinaismuistolain perusteella suoja-alue. Nämä kohteet ovat fregatti "St. Nikolain" hylky Kotkan edustalla, "Sankt Mikaelin" ja "Vrouw Marian" hylyt Nauvossa sekä ns. Gråharunan hylky Korppoossa. Näillä kohteilla virkistyssukeltaminen vaatii Museoviraston luvan. Kohteita halutaan suojella tuleville sukupolville ja tulevaa tutkimusta varten. Suoja-alueiden avulla halutaan pitkällä tähtäimellä turvata eri ikäisten ja erityyppisten kohteiden ja niiden sisältämän tiedon säilymistä siten, että ne kuvastavat merenkulun historian vaiheita monipuolisesti.
M/S "Estonian" hylky on erityislain nojalla rauhoitettu onnettomuudessa hukkuneiden hautapaikkana.
Hylky on johdos sanasta ”hylätä”. Kaikenlaista rannalle ajautunutta on ennen vanhaan kutsuttu hylyiksi tai hylkytavaraksi. Rantojen omistajat ovat ottaneet hylkytavaraa omistukseensa sillä perusteella, että ne on ”hylätty”. Samaan tapaan myös rannoilta pyydystetyn eläinlajin hylkeen arvellaan saaneen nimensä.
Haaksi taas on vanha, jo käytöstä poistunut nimitys alukselle. Haaksirikko on tarkoittanut aluksen rikkoutumista.
Benno Ohnesorg
Benno Ohnesorg (15. marraskuuta 1940 Hannover – 2. kesäkuuta 1967 Länsi-Berliini) oli opiskelija ja pasifisti, jonka kuolema oli suuri uutistapaus. Karl-Heinz Kurras -niminen poliisi ampui hänet Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin vastaisessa mielenosoituksessa. Vaikka Ohnesorg ei ollutkaan opiskelijaliikkeen johtohahmoja, hänestä tuli kuolemansa jälkeen marttyyrihahmo.
Ohnesorg opiskeli yliopistossa saksaa ja romaanisia kieliä. Hän osallistui kuolinpäivänään Berliinissä Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin valtiovierailua vastustaneeseen mielenosoitukseen.
Ohnesorg oli aukiolla muutamien muiden mielenosoittajien kanssa ja piti kädessään banneria, jossa vaadittiin autonomiaa Teheranin yliopistolle. Mielenosoituksen kuluessa poliisi Karl-Heinz Kurrasin ampuma laukaus tappoi Ohnesorgin.
Surmaa seuranneessa oikeudenkäynnissä toimi asianajajana myöhemmistä RAF-yhteyksistään tunnettu Horst Mahler. Surmaluodin ampunut poliisi vapautettiin syytteistä pian tapahtuman jälkeen ja vielä uudestaan vuonna 1970. Kurrasin aiheutti suurta vastarintaa erityisesti opiskelijoiden keskuudessa. Kurras jatkoi uraansa poliisina eläköitymiseensä saakka. Vuonna 2009 kävi ilmi, että Kurras oli vuodesta 1954 toiminut DDR:n turvallisuuspalvelu Stasin vakoojana. Stasin tarkoitus oli lietsoa väkivaltaa Länsi-Saksassa.
Ohnesorgen surma toimi merkittävänä tekijänä vasemmistolaisen opiskelijaliikkeen radikalisoitumisessa, ja Ohnesorg nousi erilaisten radikaalien liikkeiden marttyyrihahmoksi. Hänen arkkuaan oli saattamassa Berliinissä yli 10 000 ihmistä. Liikkeet katsoivat, että surma todistaa valtiojärjestelmän syyllistyvän väkivaltaan kansalaisiaan kohtaan.
Vaikka Ohnesorgista tuli kuolemansa jälkeen opiskelijaliikkeen ikoni, hän oli itse enemmän kiinnostunut kirjallisuudesta kuin politiikasta. Liikkeessä hän ei ollut keskeinen johtohahmo, mutta hän sattui olemaan väärässä paikassa väärään aikaan. Hän oli juuri ennen kuolemaansa mennyt naimisiin raskaana olevan tyttöystävänsä kanssa ja suunnitteli uraa opettajana.
SpurguX
SpurguX on suomalainen humoristinen roguelike-peli, jonka Petri Niska ohjelmoi vuonna 1987. Pelistä on MS-DOS-version lisäksi olemassa myös Unix-käännös.
Oman ohjetiedostonsa mukaisesti "SpurguX" on ”tositapahtumiin perustuva seikkailupeli, jossa antisankari kahlaa kaupunginosien halki etsien konjakkipulloa, jonka huhutaan olevan tasolla 50, seuranaan ainoastaan kova jano”. Pelaaja etenee roguetyyppisten pelien perinteiden mukaisesti tasolta toiselle keräten lisävarusteita, tappaen ”hirviöitä” ja yrittäen selvitä hengissä. Yksi yleisimmistä kuolinsyistä on krapula, joka koituu kohtaloksi promillemäärän mentyä liian alas. Tästä syystä pelaajan on jatkuvasti ylläpidettävä pelihahmonsa humalatilaa hankkimalla alkoholijuomia ja juomalla niitä. Tasolla on yleensä pisteitä, jotka pitää kerätä ennen seuraavalle tasolle pääsemistä, sekä satunnainen valikoima pelihahmoja, esineitä ja rakennuksia.
Horst Mahler
Horst Mahler (s. 23. tammikuuta 1936 Haynaussa, Sleesiassa) on saksalainen asianajaja, joka on tunnettu nykyään erityisesti äärioikeistolaisten järjestöjen edustajana. 1970-luvulla hän puolestaan oli vasemmistoradikaalin RAF:n perustajajäseniä.
Mahler opiskeli oikeustiedettä Länsi-Berliinin Freie Universität-yliopistossa ja perusti asianajotoimiston 1964. Hän toimi mm. Andreas Baaderin ja Gudrun Ensslinin puolustusasianajajana. 1969 hän perusti yhdessä mm. Saksan vihreän puolueen nykyisen liittopäiväryhmän varapuheenjohtaja Hans-Christian Ströbelen kanssa Berliinin sosialistisen asianajajakollektiivin, joka toimi vuoteen 1979 saakka.
Vuodesta 1970 alkaen Mahler oli RAF:n jäsen. Hänet pidätettiin lokakuussa 1970. Tuolloin hänen asianajajanaan toimi Saksan entinen sisäministeri Otto Schily. Vankeusaikanaan Mahler erotettiin RAF:stä ideologisten erimielisyyksien takia. Mahler vapautettiin 1980. Vuonna 1987 hän sai korkeimman oikeuden päätöksellä asianajajan oikeutensa takaisin. Tässä prosessissa häntä edusti tuleva liittokansleri Gerhard Schröder.
2000-luvulle tullessa Mahler teki poliittisen täyskäännöksen liityttyään jyrkän nationalistiseen "Nationaldemokratische Partei Deutschlands"-puolueeseen, jonka asianajajana hän toimi vuoteen 2003 saakka, jolloin hän erosi puolueesta.
2003 Mahler perusti oman yhdistyksen "Yhdistys holokaustin kieltämisen vuoksi vainottujen kunnian palauttamiseksi" ("Verein zur Rehabilitierung der wegen Bestreitens des Holocaust Verfolgten").
2004 Mahleria vastaan nostettiin syyte kansankiihotuksesta. Mahler oli yhdessä muiden aggressiivisen antisemitistisen ja rasistisen "Deutsches Kolleg"-ryhmän jäsenten kanssa vaatinut "kunnon ihmisten kansannousua", juutalaisten seurakuntien kieltämistä, turvapaikanhakijoiden maasta karkottamista sekä työttömien ulkomaalaisten maasta karkottamista. Mahler tuomittiin yhdeksän kuukauden vankeusrangaistukseen
Vuodesta 2003 alkaen Mahler on esittänyt salaliittoteorioita Yhdysvaltain 11. syyskuuta 2001 tapahtuneista terrori-iskuista ja pitää tapahtumaa suunniteltuksi salaliitoksi" ja ei usko että al-Qaida olisi ollut sen takana.
2009 Mahler tuomittiin kuudeksi vuodeksi vankeuteen holokaustin kieltämisestä. Eri syytekohtien ja aiempien tuomioitten kautta Mahlerin saama rangaistus piteni yhteensä 12 vuodeksi vankeutta.