Open access
Open access (engl. 'vapaa pääsy', 'avoin saatavuus' ) termillä tarkoitetaan tieteellistä julkaisua, joka on luettavissa internetistä ilmaiseksi ja esteettömästi. Open access -julkaiseminen on kehittynyt ja yleistynyt internetin yleistymisen myötä 1990- ja 2000-kymmenluvuilla. Ennen tätä kehitystä tieteelliset julkaisut ovat olleet pääsääntöisesti maksullisia ja käyttöoikeudeltaan rajattuja. Vuonna 2010 julkaistun tutkimuksen mukaan vuonna 2008 julkaistuista vertaisarvioiduista tieteellisistä artikkeleista 20 prosenttia oli open access -julkaistuja.
Myös open access -julkaisemisesta aiheutuu kustannuksia, mutta toisin kuin perinteisessä julkaisemisessa, niitä ei siirretä aineiston käyttäjien maksettavaksi. Toiminta voi perustua esim. kirjoittajamaksuihin (ts. artikkelin kirjoittaja, hänen taustaorganisaationsa tai hänen rahoittajansa maksaa julkaisemisen kustannukset), palvelua ylläpitävän organisaation antamaan tukeen tai vapaaehtoistyöhön. Joissakin kansainvälisissä open access -palveluissa (esim. PLoS tai BioMedCentral) avoin julkaiseminen on ollut selkeästi bisnesmalli, ei siis pelkkää idealismia.
Tieteellisten lehtien ja artikkelien lisäksi vapaan pääsyn julkaisuihin kuuluu muun muassa opinnäytteitä, konferenssijulkaisuja sekä monien organisaatioiden ja järjestöjen omia julkaisuja. Myös avoimeen julkaisemiseen kuuluu usein olennaisena osana referee-menettely (vertaisarviointi), joka on tärkeää julkaisujen laadunvarmistuksen ja kirjoittajien tieteellisen meritoitumisen kannalta.
Open access -aatteella on yhtymäkohtia Wikipedian ja muiden wiki-tekniikkaan perustuvien palveluiden kanssa. Vapaa pääsy tieteelliseen tietoon edistää kannattajien mukaan myös oppimisen yhdenvertaisuutta ja yhteiskunnallista demokratiaa.
1990-luvun kuluessa syntyi useita avoimeen julkaisemiseen perustuvia verkkopalveluita, joista merkittävin oli fyysikoiden ArXiv . Varsinainen Open access -liike syntyi kuitenkin vasta vuosituhannen vaihteen jälkeen. Taustatekijöinä olivat sekä Internetin tarjoamat uudet mahdollisuudet julkaisujen välittämiseen että perinteisen tieteellisen julkaisemisen kustannuskriisi, joka koetteli etenkin tieteellisiä kirjastoja. Vaikka keskeiset tieteelliset lehdet olivat jo vuosituhannen vaihteeseen mennessä tulleet saataville verkon kautta, niiden hinnat nousivat edelleen tasaisesti, ja ne söivät yhä suuremman osan kirjastojen määrärahoista.
Open access -liikkeen tarjoamiksi ratkaisumalleiksi muotoutuivat toisaalta avoimet tieteelliset lehdet ("gold road to open access") ja toisaalta tieteellisten artikkelien rinnakkaisjulkaiseminen avoimissa julkaisuarkistoissa ("green road to open access").
Avoimien tieteellisten lehtien yleistymistä on hidastanut etenkin se, että perinteisillä maksullisilla julkaisuilla on monilla aloilla tavattoman vankka asema. Kansainvälisellä tasolla lehtien kustantaminen ja niiden artikkelien välittäminen on ollut tuottoisaa liiketoimintaa, jota ovat hallinneet toisaalta tieteelliset seurat ja toisaalta pieni joukko suuria kaupallisia kustantajia (muun muassa Elsevier ja Springer). Kustantajat eivät ole olleet ainakaan toistaiseksi kovin innokkaita muuttamaan vanhojen lehtiensä toimintamalleja, ja uusilta lehdiltä vie usein pitkän aikaa, ennen kuin ne kykenevät kehittymään perinteisten lehtien kaltaisiksi arvostetuiksi julkaisufoorumeiksi.
Vaikka tutkijat selvitysten mukaan suhtautuvat periaatteessa myönteisesti avoimeen julkaisemiseen, he ovat silti olleet suhteellisen haluttomia julkaisemaan avoimilla foorumeilla, suurelta osin juuri sen takia, että tieteellisen meritoitumisen kannalta on tärkeää julkaista nimenomaan mahdollisimman arvostetuissa lehdissä.
Tieteellisten artikkelien rinnakkaistallennus (tai rinnakkaisjulkaiseminen) joko organisaation omassa tai alakohtaisessa julkaisuarkistossa on sekin lähtenyt liikkeelle suhteellisen hitaasti. Vaikka julkaisuarkistoja on perustettu lukuisiin yliopistoihin, rinnakkaistallennettujen artikkelien määrä on kuitenkin pysynyt vähäisenä. Alun perin arkistojen oletettiin täyttyvän tutkijoiden spontaanisti tekemän vapaaehtoisen itsearkistoinnin kautta, mutta vähitellen on päädytty siihen, että artikkelien tallentamisen tueksi tarvitaan tiukempia velvoitteita joko tutkimusrahoittajilta tai tutkijoiden taustaorganisaatioilta. Kansainvälisesti suurinta huomiota ovat toistaiseksi saaneet merkittävimpiin amerikkalaisiin tutkimusrahoittajiin kuuluvan National Institute of Healthin (NIH) rahoittamilleen tutkijoille määräämä tallennusmandaatti sekä Harvardin yliopistossa (2008) ja MIT:issa (2009) tehdyt päätökset yliopistojen tutkijoita koskevista tallennusmandaateista. Myös Suomen 26 ammattikorkeakoulun tekemä (2009) yhteismandaatti, siihenastisista selkeästi maailman suurin (instituutioiden määrällä mitattuna), on saanut kansainvälistä huomiota.
Kenties suurin tieteellisten artikkelien rinnakkaistallennuksen haasteista on liittynyt artikkelien tekijänoikeuksiin ja julkaisusopimuksiin. Vaikka tieteellisissä lehdissä julkaistujen artikkelien tekijöille ei ole yleensä maksettu korvausta artikkelien käytöstä, he ovat kuitenkin luovuttaneet kustantajalle artikkelin tekijänoikeudet. Jotta rinnakkaistallentaminen olisi mahdollista, kustantajien kanssa täytyy siis neuvotella toisenlaisista ehdoista. Käytännössä suuri osa tieteellisistä lehdistä ja kustantajista on päätynyt antamaan luvan rinnakkaistallentamiseen, mutta tallentamisen ehdot vaihtelevat merkittävästi. Osa kustantajista sallii artikkelien julkaisemisen viiveellä (embargon pituus voi olla esim. puoli vuotta lehden ilmestymisestä), tai sallii vain tekijän oman version julkaisemisen kustantajan version sijasta (tai päinvastoin). Tilanteen selkiyttämiseksi tietoja eri kustantajien politiikoista on koottu Sherpa/Romeo-palveluun.
Ensimmäiset avoimet verkkolehdet ilmestyivät Suomessa 1990-luvun puolivälissä, tieteellisistä ensimmäinen lienee ollut folkloristien Elektroloristi (myöhemmin Elore) vuonna 1994. Ensimmäiset yliopistojen opinnäytteitä ja muita aineistoja julkaisevat verkkopalvelut perustettiin 1990-luvun lopulla.
Suomen Open Access -työryhmä FinnOA aloitti toimintansa vuonna 2003, ja suurelta osin sen toiminnan vaikutuksesta tietoisuus open access -julkaisemisesta alkoi lisääntyä nopeasti. Opetusministeriön asettaman Avoimen tieteellisen julkaisemisen työryhmän muistiossa (2005) suositeltiin muun muassa korkeakoulujen ja tutkimuslaitosten avoimien julkaisuarkistojen perustamista ja tieteellisten artikkelien rinnakkaiskopioiden tallentamista niihin. Vuoteen 2008 mennessä lähes kaikilla suomalaisilla korkeakouluilla oli ainakin jonkinlainen julkaisuarkisto.
Vuonna 2006 Suomen yliopistojen rehtorien neuvosto allekirjoitti Berliinin julistuksen tieteellisen tiedon avoimesta saatavuudesta. Seuraava merkittävä virstanpylväs oli Helsingin yliopiston toukokuussa 2008 tekemä päätös yliopiston henkilökuntaa koskevasta rinnakkaistallennusmandaatista, joka astui voimaan vuoden 2010 alussa. Tampereen yliopisto teki vastaavan päätöksen keväällä 2009. Tampereen yliopiston päätös on kuitenkin vain suositus, ei velvoite kuten Helsingin yliopistossa, joten sen onnistuminen on epätodennäköistä NIH:n esimerkin pohjalta arvioituna.
Maailmanlaajuisesti suurin open access -kertapäätös on 26 suomalaisen ammattikorkeakoulun yhtäaikainen OA-mandaatin käyttöönotto. 1. tammikuuta 2010 lähtien ammattikorkeakoulut ovat vaatineet työntekijöidensä tallentavan julkaisujensa kokotekstit Theseus-verkkokirjastoon. Näiden lisäksi kaikki opinnäytetyöt, noin 20 000 kappaletta vuosittain, julkaistaan Theseuksessa. Käyttäjän on mahdollista halutessaan lisensoida työnsä julkaisun yhteydessä myös Creative Commons -lisenssillä.
Espanjan opetusministeriön alainen Cybermetrics Lab -tutkimusryhmä ylläpitää ranking-listaa ("The Ranking Web of World repositories") korkeakoulujen, yliopistojen ja tutkimuslaitosten sähköisistä julkaisuarkistoista. Suomalaisten ammattikorkeakoulujen ja yliopistojen sijoitukset voi tarkistaa projektin verkkosivulta.