Bud Spencer
Bud Spencer (31. lokakuuta 1929 Napoli – 27. kesäkuuta 2016 Rooma), oikealta nimeltään Carlo Pedersoli, oli italialainen uimari ja näyttelijä.
Carlo Pedersoli syntyi 31.10.1929 Napolissa ja hänen vanhempansa olivat Alessandro Pedersoli ja Rosa Facchetti. Vuonna 1935 hän aloitti koulun ja vuoden opiskeltuaan liittyi ensikertaa uimaseuraan. Perhe muutti vuonna 1940 pommituksia pakoon turvallisempaan kaupunkiin, Roomaan. Roomassa hän jatkoi kouluaan ja valmistui hyvin arvosanoin vuonna 1946. Tämän jälkeen Carlo jatkoi opintojaan Rooman yliopistossa, yhtenä nuorinpana yliopisto-opiskelijana Italiassa, pääaineenaan kemia. Sodan jälkeen elämä oli kuitenkin kohtalaisen kovaa ja Pedersolin perhe muuttikin miltei heti opiskelujen alettua Etelä-Amerikkaan, Brasiliaan. Siellä Carlo opiskeli portugalin kieltä ja teki erinäisiä töitä mm. Rio de Janeirossa. Musiikki oli yksi hänen intohimoistaan ja hän tutustui Brasilialaiseen musiikkiin, josta hän piti kovasti. Palattuaan vuonna 1948 takaisin Roomaan hän jatkoi opintojaan. Kemian opiskelu oli aikaavievää ja hän aloitti lakiopinnot. Tämä mahdollisti paremmin urheilun ja etenkin uinnin harrastamisen. Näihin aikoihin Carlo myös otteli muutaman nyrkkeilyottelun raskassarjalaisena, voittaen ne kaikki.
Vaikkakaan Carlo ei juurikaan pitänyt harjoittelusta, hän kehittyi nopeasti uimarina ja vuonna 1949 hän voitti ensimmäisen Italian mestaruutensa vapaauinnissa. Seuraavana vuonna hän oli ensimmäinen Italialainen, joka kykeni uimaan 100 metriä alle minuutissa (vapaauinti, 19 syyskuuta 1950, aika 00:59.50). Olympialaisissa hän edusti maataan 1952 Helsingissä (100m vapaauinti, semifinaali) ja 1956 Melbournessa (semifinaali). Vuonna 1957 hän lopetti uimarin uransa. Uransa aikana hän oli voittanut seitsemän henkilökohtaista Italian mestaruutta (lisäksi kolme juniori- ja neljä viestimestaruutta).
Hän pelasi myös vesipalloa huipputasolla (mm. Italian mestari 1954 / S.S. Lazio, Välimeren mestaruus 1955 Italian maajoukkue).
Carlon ensimmäinen elokuvaesiintyminen tapahtui vuonna 1949 elokuvassa "Quel fantasma di mio marito" (julkaistiin vuonna 1950). Siinä hän näytteli pienen osan uimarina. Seuraava rooli oli vuonna 1951 valmistuneessa elokuvassa, nimeltä "Quo Vadis". Rooli oli pieni, joten tämänkään elokuvan lopputeksteihin ei hän saanut nimeään.
Lopetettuaan urheilijan uransa, vuonna 1957, Carlo matkusti takaisin Etelä-Amerikkaan, tällä kertaa Venezuelaan. Siellä hän etsi itseään ja teki erinäisiä töitä, mm. 9kk esimiehenä tekemässä Panamericana-valtatietä. Vaikka hänellä olikin koti-ikävä, hän jatkoi työskentelyään Caracasissa, Alfa Romeon alaisena. Paluu takaisin Italiaan ja Roomaan, tapahtui vuonna 1959. Samana vuonna hän sai roolin elokuvaan "Hannibal". Elokuvassa näytteli myös hänen tuleva hyvä ystävänsä Terence Hill. Kuvausten aikana he eivät kuitenkaan kohdanneet, vaan ensitapaaminen tapahtui vasta vuonna 1967, elokuvan "Luoja armahtaa – minä en" kuvausten alkaessa. Tämäkin kohtaaminen oli jäädä tapahtumatta, sillä alkuperäisten roolitusten mukaan Hillin rooli oli annettu toiselle näyttelijälle.
Carlo oli naimisissa Maria Amaton kanssa, vuodesta 1960, ja heillä oli kolme lasta: Giuseppe (synt. 1961), Cristiana (synt. 1962) ja Diamante (synt. 1972). Marian isä, Giuseppe Amato, oli menestyvä ja vaikutusvaltainen tuottaja Italiassa. Naimisiin mentyään Carlo piti taukoa näyttelijänä. Hän toimi vuosina 1960-64 säveltäjänä RCA Records levy-yhtiöllä, säveltäen kappaleita mm. Rita Pavonelle. Purettuaan sopimuksen heidän kanssaan hän perusti tuotantoyhtiön, joka tuotti pääasiassa dokumentteja ja mainoksia italialaiselle televisiolle. Vuonna 1967 Carlo palasi elokuvien pariin, kun Giuseppe Colizzi, joka oli hänen vaimonsa Marian tuttava, tarjosi yhtä pääosaa elokuvasta "Luoja armahtaa – minä en". Elokuvaan tarvittiin vahvaa "jättiläistä", johon hän kokonsa puolesta hyvin sopi. Carlo ei alkuun ollut roolista kovin kiinnostunut, mutta lopulta kuitenkin suostui tarjoukseen. Hän ei halunnut riskeerata asemaansa "hassujen länkkäreiden" takia ja kasvattikin tavaramerkiksi tulleen partansa, jotta häntä ei tunnistettaisi. Tähän elokuvaan Carlo otti käyttöönsä taiteilijanimensä, Bud Spencer, joka pohjautui Spencer Tracyyn ja Budweiser-olueen. Bud ei osannut kovin hyvin englantia, eikä ratsastaa hevosella, joten tuossa vaiheessa hän vielä ajatteli, ettei näyttelijän ura sen enempiä etene. Lisäksi Italo-Western genren menestys oli laskenut 60-luvun lopulla. Yleisö kuitenkin piti kaksikosta Spencer/Hill ja Spencerin ura näyttelijänä lähti nousuun. Hän esiintyi yhdessä Terence Hillin kanssa kahdessa Colizzin ohjaamassa lännenelokuvassa, "Luojan lähettiläät" sekä "Veristen saappaiden kukkula". Kaksikon läpimurtoelokuva oli Enzo Barbonin (Joka muutti nimekseen E.B. Clucher) ohjaama "Nimeni on Trinity – paholaisen oikea käsi". Kaikkiaan hän teki Hillin kanssa 18 elokuvaa.
Esiinnyttyään elokuvassa "Siitä vaan pojat!" vuonna 1972 Spencer hankki itselleen helikopterin ja lentokoneen lentämiseen oikeuttaneet lupakirjat. 
Vaikka Bud olikin -70 luvulla hyvinkin kiireinen, löysi hän aikaa toiselle intohimolleen, musiikille. Hän teki laulut mm. elokuviinsa "Hyttynen" ja "Mutaa kuonoon! sano virtahepo". Vuonna 1981 hän perusti oman lentoyhtiön Mistral Airin, mutta siirtyi sittemmin lastenvaatealalle. 1980-luvun jälkeen hän ei enää esiintynyt yhtä ahkerasti elokuvissa, mutta kirjoitti niihin käsikirjoituksia. Hän rekisteröi myös nimiinsä lukuisia (12kpl) patentteja, mm. kertakäyttöisen hammasharjan jossa hammastahna oli mukana.
Spencer meni mukaan politiikkaan vuonna 2005 , kun pääministeri Silvio Berlusconi pyysi häntä Forza Italia -puolueen ehdokkaaksi Lazion aluevaaleihin. Hän ei kuitenkaan saanut valintaan riittäviä ääniä.
Vuonna 2010, toukokuun 27, julkaistiin Budin ensimmäinen kirja "Altrimenti mi arrabbio" Saman vuoden lopulla kirja julkaistiin myös Unkarissa ja myöhemmin vuonna 2011 Saksassa. Kirjojensa ohessa Bud teki myös musiikkia, Hän julkaisi useita singlejä ja vuonna 2016 hän julkaisi albumin nimeltä "Futtetenne". Levyllä on kymmenen (10) kappaletta, jotka on tehty hänen eri elämänvaiheissa. Levyn kaksi viimeistä kappaletta, "Ciuf ciuf ca" ja "In una nuvola" hän on tehnyt vuonna 1961 ja omistanut ne hänen "elämänsä rakkaudelle", Maria vaimolle.
Oman ilmoituksen mukaan hän oli ”pennitön mies” ja rahat eivät riittäneet edes asunnon vuokraan. Koko omaisuus kului yksityiselämän suuriin ongelmiin, velkoihin ja munauksiin.
Spencerin viimeiseksi kommentiksi roomalaisessa sairaalassa hänen Giuseppe-poikansa mukaan jäi: ”Kiitos”.Elokuvissa hän esitti olevansa hyvin vahva, muun muassa "Siitä vain pojat" -elokuvassa hän puristaa yhdellä kädellä kookospähkinän palasiksi. Todellisuudessakin vielä liki 80-vuotiaana hän oli niin vahva käsivoimiltaan, että puristi omenan liiskaksi yleisön edessä yhdellä kädellä vaivattomasti epäuskoisen italialaisen TV-show juontajan hämmästellessä vieressä. Hän kykeni nostamaan aikuisen miehen noin vain tieltään syrjään kämmenillään lantiosta nostaen ilmeenkään värähtämättä.
Elokuvissa puolestaan hän nosti, heitteli ja löi niin lujaa, että ihminen heitti voltin vaikkapa takaraivoon avokämmenellä lyömällä. Suunnattomat voimat myös edesauttoivat siis hyvin monien tappelukohtauksien järjestämisessä kuin myös erilaisten voimainkoitoksien esittelyn. Tavaramerkiksi jäi ihmisen tyrmääminen vasaraiskulla suoraan päälakeen osuen. Voimat sai tuntea nahoissaan myös Joe Bugner, joka esiintyi useissa elokuvissa vierailevana tähtenä. Hänhän puolestaan otteli oikeassa elämässä täydet erät itsensä Muhammed Alin kanssa vuonna 1975. Kaiken kaikkiaan Bud Spencerin ja Terence Hillin yhteiset elokuvat olivat tunnettuja lukuisista harjoitelluista tappelukohtauksistaan.
Huom. Jos elokuvalla ei ole suomenkielistä nimeä, käytetään kansainvälistä (englanninkielistä) julkaisunimeä. Suluissa elokuvan alkuperäinen nimi.
huom. Kirjoista ei ole suomenkielisiä julkaisuja, joten ISBN -koodit ovat otettu saksankielisistä julkaisuista.