hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
KV57
KV57 on faarao Horemhebin hauta Kuninkaiden laaksossa Uuden valtakunnan 18. dynastian ajalta. Hautaa on käytetty uudelleen kolmannella välikaudella 21. dynastian aikana.
Osa haudan maalauksista on halkeillut pahasti ja pudonnut lattialle. Osa maalauksista on entisöity. Vuonna 1994 tulvavesi valui hautaan ja vaikka suurin osa siitä jäi kaivohuoneeseen, osa pääsi myös syvemmälle alempiin hautakammioihin. Haudasta on löydetty muun muassa muumiointitarvikkeita, huonekaluja ja hautakalusteita, ihmisten ja kasvien jäännöksiä, koruja ja veistoksia.
KV58
KV58 on tunnistamattoman henkilön hauta Kuninkaiden laaksossa Uuden valtakunnan 18. dynastian ajalta. Sitä on ilmeisesti käytetty Ayn haudan kalusteiden varastointiin.
Haudan löysi Ernest Harold Jones vuonna 1909 ja suoritti siellä kaivaukset. Sisäänkäynti on täynnä kiviromua, joten hautaan ei pääse nykyisin. Haudasta on löydetty huonekaluja ja hautakalusteita.
KV59
KV59 on tunnistamattoman henkilön hauta Kuninkaiden laaksossa. Se on arvioitu sijainnin perusteella Uuden valtakunnan 18. dynastian aikaiseksi.
Hautaa ovat kartoittaneet James Burton (1825), Eugène Lefébure (1889) ja Howard Carter (1921). Hauta on täynnä kiviromua eikä sinne pääse. Sen sisällöstä tai mahdollisten kaivausten historiasta ei ole tietoa.
KV60
KV60 on hauta Kuninkaiden laaksossa Uuden valtakunnan 18. dynastian ajalta. Se saattaa olla Hatšepsutin kuninkaallisen sairaanhoitajan Sit-Ran hauta. Sieltä on löydetty myös toinen muumio, jota Elizabeth Thomas on pitänyt Hatšepsutin muumiona.
Howard Carter löysi haudan vuonna 1903 ja suoritti siellä ensimmäiset kaivaukset. Howard sulki haudan tutkittuaan sen. Kaivauksia ovat tehneet myös Edward Russell Ayrton (1906) ja Donald Ryan (1989–1990), mutta täydellistä raporttia haudasta ei ole julkaistu. Haudasta on löydetty muun muassa puusepän ja kuvanveistäjän työkaluja, muumioita ja niiden kääreitä, koruja, tulentekovälineitä, hautakalusteita, astioita ja papyryksia.
KV61
KV61 on tunnistamattoman henkilön hauta Kuninkaiden laaksossa. Todennäköistä on, ettei hautaa ole koskaan käytetty sillä sen louhinta on jätetty kesken.
Ernest Harold Jones löysi haudan vuonna 1910 ja suoritti siellä kaivauksia.
Yliluonnollinen
Yliluonnollinen tarkoittaa luonnonlakeja noudattamatonta, luonnontieteellistä selitystä vailla olevaa, normaalin tai luonnollisen rajat ylittävää. Sillä tarkoitetaan toisaalta myös selittämätöntä, outoa tai paranormaalia.
Yliluonnollisten asioiden ajatellaan usein tapahtuvan henkimaailman tai muun "tuonpuoleisuuden", eli yliluonnollisen todellisuuden vaikutuksesta.
"Supernaturalismi" eli supranaturalismi ( = yläpuolella, "supra" = yläpuolella, yli-) tarkoittaa todellisuuskäsitystä, jonka mukaan todellisuus jakaantuu kahteen osaan, toiseen kuuluvat luonnolliset tapahtumat ja ilmiöt, toiseen yliluonnolliset.
Yrityksiä todistaa yliluonnollisen olemassaolo ovat muun muassa jumalatodistukset.
Dosentti Marjaana Lindemanin johtaman tutkimuksen ”Taikauskon vetovoima” mukaan käsitykset, joita on nimitetty joko taikauskoksi, paranormaaliksi, yliluonnolliseksi tai maagiseksi eli taikuudeksi, ovat kaikki yksi ja sama asia. Yliluonnollisia uskomuksia voidaan parhaiten selittää yksilön taipumuksella nojautua lapsuudenaikaisiin, eritytymättömiin käsityksiin todellisuudesta. Näissä käsityksissä sekoitetaan elottomien, elollisten ja mielellisten asioiden keskeiset ominaisuudet. Aikuisilla nämä sekaannukset voivat toimia tieteellisen tiedon rinnalla. Voidaan puhua joidenkin ihmisten yleisestä taipumuksesta uskoa yliluonnollisiin ilmiöihin.
Tutkimukseen osallistui suuri määrä eri koulutustasojen opiskelijoita ympäri Suomea. Tutkimuksen mukaan yliopisto-opiskelijoilla on vain vähän yliluonnollisia uskomuksia, vähemmän kuin alemman asteen koulutuksen opiskelijoilla. Jos yliopisto-opiskelijoilla on yliluonnollisia uskomuksia, koulutustaso ei vähennä niitä.
Lindeman kysyy: ”Löytyykö tieteen historiasta esimerkkiä, jossa taikausko olisi osoittautunut todeksi tai yliluonnollinen tieteelliseksi?" Ei löydy. Uusi tieto ei koskaan ole vienyt meitä lähemmäs yliluonnollista vaan aina poispäin siitä.”.
KVA
KVA eli WVA on hautakammio Kuninkaiden laakson alueen länsilaaksossa Uuden valtakunnan 18. dynastian ajalta.
Suuri osa hautaa peittäneestä romusta on yhä tallella. Haudasta on löydetty muun muassa köysiä, koruja, astiatelineitä ja astioita sekä papyryksia.
KVF
KVF on keskeneräinen hautakammio Kuninkaiden laaksossa, Egyptissä. Sijaintinsa perusteella sen on arvioitu kuuluvan Uuden valtakunnan 18. dynastian kaudelle.
Howard Carter löysi haudan vuonna 1921, mutta se on täynnä kiviromua eikä sinne pääse.
Keihäs
Keihäs on yksi ihmiskunnan varhaisimmista aseista. Vuosituhansien ajan se palveli jalkaväkiarmeijoiden perusaseena ja metsästysvälineenä lähes kaikissa kulttuureissa. Sen perusmuoto on 1–5-metrinen, yleensä sitkeästä puusta veistetty varsi, jonka kärki on joko teroitettu suoraan tai varustettu kivi-, luu- tai metalliterällä. Alkeellisimmillaan keihäs on vain teroitettu seiväs, jonka kärki oli teroitettu ja kenties karkaistu hiillyttämällä. Hienostuneimmillaan se on saanut monia erikoisia muotoja ja teriä eri tarkoituksia varten.
Legion Condor
Legion Condor () oli Versailles’n rauhansopimuksen vastaisesti uudelleen perustettujen Saksan ilmavoimien yksikkö, joka lähetettiin Espanjaan tukemaan Francisco Francon johtamia kansallismielisiä Espanjan sisällissodassa.
Legion Condorin ensimmäiset yksiköt saapuivat Espanjaan elokuussa 1936. Saksalaistuki laajeni nopeasti, marraskuussa joukkoon kuului sata lentokonetta ja 5 000 miestä kenraalimajuri Hugo Sperrlen johtamina. Joukkojen kierrätyksellä Espanjassa palveli kaikkiaan 20 000 saksalaista. Huolimatta lupauksesta olla sekaantumatta sisällissotaan Adolf Hitler oikeutti taistelun osana ”taistelua bolševismia vastaan”.
Sisällissota antoi saksalaisille tilaisuuden kokeilla uusia aseita ja taktiikoita. Messerschmitt Bf 109 ja Heinkel He 111 -koneet taistelivat ensi kertaa Legion Condorissa. Nämä koneet olivat myöhemmin Luftwaffen pääaseina Ranskan valtauksessa ja taistelussa Britanniasta 1940. Saksalaiset havaitsivat myös kaksitasojen ajan olevan ohi. Espanjan tasavallan puolella taistelleilla neuvostoliittolaisilla oli jo kokometallirakenteiset, sisäänvedettävillä laskutelineillä varustetut yksitasohävittäjät, Polikarpov I-16:t. Heinkel He 51 -hävittäjät siirrettiin maahyökkäystehtäviin ja koulutuskoneeksi. Baskimaalla 26. huhtikuuta 1937 yhteistoiminnassa Italian kanssa tapahtunut Guernican pommitus johti kansainväliseen tuomioon ja näytti esimakua siitä, miten monille kaupungeille tulisi toisessa maailmansodassa käymään.
Legion Condorissa oli myös muita kuin ilmavoimien yksiköitä. Panzer I -panssarivaunua ja 88 millimetrin ilmatorjuntatykkiä kokeiltiin tasavaltalaisia vastaan.
"yhteensä 136 konetta"
Cthulhu
Cthulhu (muita kirjoitusasuja muun muassa "Kutulu", "Ktulu", "Cthulu", "Kthulhut", "Thu Thu", "Tulu") on kirjailija H. P. Lovecraftin luoma kuvitteellinen jumalolento, joka on osa Cthulhu-mytologiaa.
Cthulhun ulkonäköä kuvaillaan joissakin Lovecraftin kertomuksissa mustekalan, lohikäärmeen ja ihmisen yhdistelmäksi. Cthulhulla on suuri mustekalamainen pää, suomuinen ihmisen tapainen vartalo ja suuret nahkaiset siivet.
Cthulhu on Suurten muinaisten ylipappi ja heistä kuuluisin, vaikkakaan ei kenties voimakkain. Hän on vangittuna R’lyehin muinaisessa uponneessa kaupungissa syvällä meren alla. Cthulhu on Lovecraftin omien sanojen mukaan ”kuollut, mutta uneksiva”. Hän voi kuitenkin vapautua R’lyehistä, kun tähdet ovat oikeassa asemassa.
Cthulhulla on suunnattomat psyykkiset voimat, mutta ollessaan meren pohjalla hän voi käyttää niitä hyvin rajoitetusti. Cthulhu kuitenkin valmistelee paluutaan tunkeutumalla herkkien ihmisten uniin ja tekemällä näistä palvojiaan.
Cthulhulla on paljon palvojia: syväläiset, erilaiset kultit, Tindalosin hurtat, Mi-go ja monet muut hirveät otukset.
Abdul Ahad Mohmand
Abdul Ahad Mohmand (s. 1. tammikuuta 1959 Sardah) oli ensimmäinen afganistanilainen kosmonautti. Hän vietti yhdeksän päivää avaruudessa Mir-avaruusasemalla vuonna 1988. Nykyään hän asuu Stuttgartissa, Saksassa.
Mohmand lensi Sojuz TM-6 -lennolla yhdessä lennon komentaja Vladimir Ljakhovin ja Valeri Poljakovin kanssa. Laukaisu tapahtui 29. elokuuta 1988 kello 04:23 UTC ja laskeutuminen Dzhezkazganin kaupungin lähistölle 7. syyskuuta kello 00:50 UTC. Mekaanisten ongelmien takia paluu viivästyi päivällä alkuperäisestä suunnitelmasta.
Veriryhmä
Veriryhmät ovat veren punasolujen ominaisuuksiin ja veriplasman
vasta-aineisiin perustuvia verityyppien ryhmittelyjä. Tavallisimmin käytetyt veriryhmäjärjestelmät ovat ABO- ja reesusveriryhmäjärjestelmä.
Veriryhmällä on merkitystä muun muassa verensiirrossa, sillä verensiirrot yhteensopimattomien veriryhmien välillä voivat aiheuttaa jopa kuoleman.
Veriryhmät löysi itävaltalainen lääkäri Karl Landsteiner vuonna 1901. Hän nimesi verenluovutuksen kannalta tärkeät veriryhmät kirjaimilla A, B ja C. Nykyään ryhmät tunnetaan merkeillä A, B ja O. Hänen havaintonsa toi hänelle Nobelin palkinnon vuonna 1930.Ihmisten veriryhmät jaetaan usein myös reesuspositiivisiin (Rh+) ja reesusnegatiivisiin (Rh–). Rh-positiivisilla esiintyy veren punasoluissa antigeeniä, jota Rh-negatiivisilla ei ole. Suomalaisista 84 % on Rh-positiivisia ja 16 % Rh-negatiivisia.
Kun äiti on Rh-negatiivinen ja sikiö Rh-positiivinen, ensimmäinen positiivinen lapsi on kunnossa, mutta toisen Rh-positiivisen lapsen kohdalla äiti kehittää vasta-ainetta, joka aiheuttaa lapsessa hemolyyttisen taudin. Hemolyyttinen tauti voi pahimmillaan johtaa lapsen kuolemaan, mutta yleisimmästä, Rh(D)-immunisaatiosta aiheutuvaa hemolyyttistä tautia voidaan ehkäistä ennalta.
Reesustekijän löysivät vuonna 1937 Karl Landsteiner ja Alexander S. Wiener. Se sai nimensä reesusapinasta.
ABO- ja reesusveriryhmien lisäksi on kudosten soluilla muitakin pinta-antigeeneja ryhmitysperusteineen. Näistä muun muassa sikiön Kell- ja Duffy-positiivisuus aiheuttavat äitiin vaarallisia vasta-aineita, minkä vuoksi voidaan myöhempien raskauksien vuoksi joutua vastasyntyneen verenvaihtoon.
Verensiirroissa pitää sekä luovuttajan että vastaanottajien veriryhmien olla yhteensopivat. Alla olevasta taulukosta näkee, kuinka eri veriryhmien verta voi luovuttaa tai vastaanottaa. Esimerkiksi A−-veriryhmän henkilö voi vastaanottaa joko 0−- tai A−-veriryhmän verta ja luovuttaa verta AB+-, AB−-, A+- ja A−-veriryhmien henkilöille. Näiden tietojen perusteella voidaan laskea, että noin 47,92 %:n todennäköisyydellä Suomessa satunnaisesti valitulta henkilöltä otettu verinäyte ei sovellu toiselle satunnaisesti valitulle henkilölle. Ennen veriryhmien havaitsemista noin puolet potilaista kuoli verensiirtoon. Käytännössä kuitenkin saajalle pyritään antamaan oman veriryhmän verta tai veriplasmaa.
Esimerkiksi leikkauksissa annetaan länsimaissa käytännössä aina oman veriryhmän verta. Rhesus-tekijä otetaan käytännössä aina huomioon. Kudostyypeistä sopimattomat Kell ja Duffy kuuluvat lähinnä lasten verenvaihdon toimialaan.Japanissa esiintyy uskomusta, että veriryhmä vaikuttaa vahvasti ihmisen persoonaan, luonteenpiirteisiin ja sosiaalisiin taitoihin. Veriryhmä vaikuttaa käytännössä siellä jopa aviopuolisovalintaan.
Koppisiemeniset
Koppisiemeniset (Magnoliophytina, Angiospermae, Magnoliophyta) ovat siemenkasveja (Spermatophyta) ja putkilokasveja (Tracheobionta), joiden siemeniä suojaa emilehden umpinainen tyviosa eli "koppi". Koppisiemeniset ovat varsinaisia kukkakasveja. Suurin osa siemenkasveista on koppisiemenisiä; ryhmään kuuluu 200–450 heimoa ja noin 240 000 lajia. Siemenkasvien toinen ryhmä on paljassiemeniset. Koppisiemeniset eriytyivät paljassiemenisistä omaksi kehityslinjakseen noin 245-202 miljoonaa vuotta sitten, ja ensimmäiset kukkivat kasvit kehittyivät noin 160 miljoonaa vuotta sitten.
Koppisiemeniset on perinteisesti jaettu kahteen luokkaan:Yksisirkkaiset ovat kaksisirkkaisista kehittynyt "monofyleettinen" ryhmä. Kaksisirkkaiset ovat siten "parafyleettisiä", mikä tarkoittaa, että yhteisestä kantamuodosta huolimatta ne eivät sisällä kaikkia siitä kehittyneitä lajeja. Suurin osa kaksisirkkaisista kuuluu kuitenkin monofyleettiseen ryhmään Eudicotyledon, jota voidaan myös pitää omana luokkanaan Rosopsida. Loput kaksisirkkaisista muodostaisivat siten parafyleettisen ryhmän Palaeodicotyledon, jota voidaan jakaa edelleen pienempiin osiin.
Angiosperm Phylogeny Group on tutkinut koppisiemenisten polveutumista ja on julkaissut vuonna 2003 APG II -luokittelun ja uudemman version vuonna 2009 APG III -luokittelu.
Yksisirkkaiset
Yksisirkkaiset ("Liliopsida" synon. "Monocotyledonae") ovat kasveja, joilla on vain yksi sirkkalehti eli alkeislehti. Ne muodostavat toisen koppisiemenisten kasvien luokista kaksisirkkaisten ohella. Yksisirkkaiset ovat "monofyleettinen" ryhmä, joka kehittyi todennäköisesti alkeellisesta kaksisirkkaisesta kasvista. Varhaisimmat fossiililöydöt ovat peräisin liitukauden alusta.
Yksisirkkaisten kasvien ominaispiirteitä ovat hajallaan olevat johtojänteet, ehyet ja ehytlaitaiset silposuoniset lehdet sekä kolmella jaollinen kehälehtien lukumäärä. Näillä perusteilla ei kuitenkaan aina voida erottaa yksisirkkaista kasvia kaksisirkkaisesta.
Usein yksisirkkaisten kasvien pääjuuri kuolee varhaisessa vaiheessa. Sen tilalle kehittyvät hajajuuret.
Aiemmin yleisessä käytössä ollut Cronquistin luokittelu on vähitellen syrjäytynyt uudempien, enemmän todellisia sukulaisuussuhteita noudattavien järjestelmien tieltä.
APG II:n ("Angiosperm Phylogeny Group") mukainen luokittelu jakaa yksisirkkaiset kymmeneen lahkoon sekä kahteen heimoon, joita ei ole vielä yhdistetty mihinkään lahkoon:Cronquistin järjestelmän mukaiset alaluokat ovat:
Kaksisirkkaiset
Kaksisirkkaiset (vanh. Magnoliopsida tai Dicotyledonae) ovat koppisiemenisiä kasveja, joilla on tasan kaksi sirkkalehteä eli alkeislehteä. Kaksisirkkaiset eroavat koppisiemenisten toisesta pääluokasta yksisirkkaisista (Liliopsida) sirkkalehtien määrän ohella seuraavasti:Nykyisen käsityksen mukaan (ks. APG III -luokittelu) kaksisirkkaiset eivät ole yksisirkkaisten tapaan monofyleettinen ryhmä. Aiemmin kaksisirkkaisiksi luokitelluista kasveista on erotettu erikseen "koppisiemenisten tyviryhmät" (). Koppisiemenisten tyviryhmiin kuuluvat seuraavat kasvilahkot:
Näistä neljä ensimmäistä muodostavat monofyleettisen Magnolidit-ryhmän (), muuten ryhmä on parafyleettinen.
Kaksisirkkaiset kasvit suppeassa käsityksessä () jaetaan kaksisirkkaisten tyviryhmään ja kahteen pääryhmään, rosideihin () ja asterideihin ().
1960–80-luvuilla kehitetty Cronquistin järjestelmä jakaa kaksisirkkaiset kuuteen alaluokkaan. Ne eivät kuitenkaan ole monofyleettinen ryhmä, ja uudemmissa 2000-luvulla kehitetyissä järjestelmissä lahkot on pyritty jaottelemaan todellisten geneettisten sukulaisuussuhteiden mukaan.
AS-202
AS-202 oli Apollo-avaruusohjelmaan kuulunut Saturn IB -kantoraketin ja komento- ja huoltomoduulin ("CSM") miehittämätön testilento.
AS-202 oli Saturn IB:n toinen testilento. Sen tarkoituksena oli testata rakettia enemmän kuin AS-201 -lennolla antamalla lennon kestää kauemmin ja lentää korkeammalle. Tarkoituksena oli myös testata komento- ja huoltomoduulia (sarjanumero "CSM-011"). CSM-011 oli periaatteessa tuotantomalli, joka oli valmis kuljettamaan miehistön. Tosin siitä puuttui miehistön makuusijat ja muutamia näyttöjä, jotka olivat myöhemmissä lopullisissa malleissa.
Laukaisu tapahtui 25. elokuuta 1966 kello 17:15,32 UTC Kennedy Space Centeristä. Lento kesti tunnin, 32 minuuttia ja 2 sekuntia saavuttaen 1 128,6 kilometrin korkeuden. Laskeutuminen tapahtui kello 18:48,34 UTC 370 kilometriä suunnitellusta paikasta. Lentotukialus USS Hornetilta kesti 8 tuntia 30 minuuttia saavuttaakseen kapselin.
Paljassiemeniset
Paljassiemeniset (Pinophyta tai Acrogymnospermae) ovat siemenkasveihin kuuluva kasviryhmä. Tunnetuimpia ja runsaslukuisimpia paljassiemenisistä kasveista ovat havupuut (Pinidae), mutta niihin kuuluvat muiden muassa myös käpypalmut ja neidonhiuspuut.
Paljassiemenisten kasvien siemenet kehittyvät emilehtien pinnalle, eivätkä umpinaiseen sikiäimeen kuten koppisiemenisillä. Kaikki nykyään elävät paljassiemeniset ovat puuvartisia. Tosin ikilehti ("Welwitschia mirabilis") on varreton, mutta sen tyviosa saattaa olla puutunut. Paljassiemenisiä kasveja on maailmassa nykyään noin 1000 lajia.
Paljassiemenisiä on myös käytetty yleisnimityksenä kaikille niille siemenkasveille, jotka eivät ole koppisiemenisiä (Angiospermae) eli kukkivia kasveja. Tällöin nimitystä voidaan käyttää myös useista esihistoriallisista siemenkasviryhmistä, jotka eivät ole läheistä sukua nykyisin eläville paljassiemenisille, eivätkä kaikki paljassiemeniset kasvit tällöin muodosta nykyluokittelun mukaista yksisyntyistä ryhmää.
Nykyisin eläviin paljassiemenisiin kasveihin kuuluu neljä perinteisesti erillisinä pidettyä kasviryhmää:
Useiden geneettisten tutkimusten mukaan havupuut eivät kuitenkaan ole yhtenäinen ryhmä, vaan havupuista mäntykasvien heimo (Pinaceae) on läheisemmin sukua luumioille ("Gnetum") ja muille Gnetales-lahkon kasveille kuin muille havupuille.
Putkilokasvit
Putkilokasvit (Tracheobionta tai Cormobionta) ovat kasveja, joiden solukot muodostavat erilaistuneita johtosolukoita eli putkiloita veden ja ravinteiden kuljettamiseen. Putkilokasvit on perinteisesti luettu sammalten (Bryobionta) ohella toiseksi kasvikunnan alakunnista.
Putkilokasvit on perinteisesti jaettu kahteen kaareen, jotka ovat siemenkasvit (Magnoliophyta) ja sanikkaiset (Pteridophyta). Liekomaiset on perinteisesti sisällytetty sanikkaisiin, mutta polveutumishistoriasta johtuen ne on nyttemmin esitetty myös omana erillisenä kaarenaan. Tarkempi luokittelu on alla olevassa luettelossa.
Der Stürmer
Der Stürmer (”Hyökkääjä”) oli viikoittain ilmestyvä kansallissosialistien lehti, jonka julkaisijana toimi Julius Streicher. Lehden ensimmäinen numero julkaistiin 20. huhtikuuta 1923. Sitä julkaistiin aina natsi-Saksa luhistumiseen asti, lehden viimeinen numero ilmestyi 22. helmikuuta 1945.
Der Stürmer ei ollut Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen julkaisu, vaan Julius Steicherin oma lehti, jota julkaistiin hänen omistamassaan kustantamossa, Stürmer-Verlagissa. Silti lehden voidaan katsoa olleen olennainen osa kansallissosialistista propagandakoneistoa. Lehdelle oli tyypillistä kiivas antisemitistinen sanoma. Puolueen virallisesta äänenkannattajasta, vakavasävyisestä Völkischer Beobachterista poiketen Der Stürmer sekoitti tabloid-tyyppisessä, sensationalistisessa julkaisussaan pornografiaa, voimakkaan antisemitistisiä karikatyyreja ja naamioimatonta vihapropagandaa. Suurin osa sen lukijakunnasta oli nuoria ja monet heistä olivat yhteiskunnan alaluokkien edustajia.
Lehden painosmäärät olivat ensi alkuun pieniä, mutta kansallissosialistien valtaannousun jälkeen 1933 ne kasvoivat voimakkaasti. Parhaimmillaan lehteä julkaistiin lähes miljoona kappaletta. Streicherin menetettyä asemansa puolueessa 1940 lehden painos laski dramaattisesti noin 300 000 kappaleeseen. Lehteä saattoi lukea myös ilmaiseksi katujen ja teiden varsille pystytetyissä ”Stürmer-laatikoissa” (”Stürmer-Kästen”). Berliinin olympialaisten aikana 1936 suurin osa Berliinin Stürmer-laatikoista joko irrotettiin tai jätettiin tyhjiksi, jottei ulkomaalaisia kisaturisteja loukattaisi. Samasta syystä lehteä ei saanut kisojen aikaan pitää esillä lehtikioskeissa.
Lehden kuuluisin ja kiistellyin numero on toukokuussa 1934 ilmestynyt n.k. Rituaalimurhanumero. Se kuvaa kymmeniä tapauksia keskiajalta 1920-luvulle, joissa juutalaisten väitetään surmanneen kristittyjä naisia tai lapsia rituaaleissaan. Propagandaministeri Joseph Goebbels kielsi jonkin ajan kuluttua tämän numeron levityksen Saksan kristillisten kirkkojen protestoitua voimakkaasti. Protestien syynä ei suinkaan ollut numeron antisemiittisyys, vaan se, että lehti rinnasti kristillisen ehtoollisen juutalaisiin rituaalimurhiin, joissa kerrottiin myös syödyn ihmislihaa ja juodun ihmisverta. Rituaalimurhanumeron takia myös Saksan armeija julisti "Der Stürmerin" sotilaille sopimattomaksi lukemistoksi ja kielsi sen tilaamisen kasarmeille.
Der Stürmer oli kenties kuuluisin antisemiittisistä sarjakuvistaan, joista useimmat kuvasivat juutalaiset rumina hahmoina, joilla oli voimakkaasti liioitellut kasvonpiirteet ja vääristyneet ruumiit. Pilakuvat piirsi yleensä Philipp Rupprecht (nimimerkki Fips). Lehden etusivun piirros oli tyypillisesti juutalaisvastainen pilakuva, mutta Saksan aloitettua toisen maailmansodan aiheena oli usein myös rintamasotilaiden ja saksalaisten työläisten ihannointi. Otsikkosivun alalaitaan oli painettuna lehden motto ”"Die Juden sind unser Unglück"” – ”Juutalaiset ovat meidän epäonnemme!”
Taivaankansi
Taivaankansi on taivaanrannan yläpuolella näkyvä osa taivaanpalloa, kuviteltua pallopintaa, jonka keskipisteessä katsoja on ja jolla taivaankappaleet näyttävät sijaitsevan.
Antiikin kreikkalaisten käsitykset maata ympäröivistä sfääreistä perustuivat taivaankannen illuusioon. Kreikkalaisten kiinteät, pallonmuotoiset sfäärit ympäröivät maata joka puolelta. Niitä oli useampia sisäkkäin, keskellä maa. Eri sfääreihin oli kiinnittyneenä eri taivaankappaleita, ja sfäärien pyörintä itsensä ympäri aiheutti taivaankappaleiden liikkeet taivaalla. Uloimpana sfäärinä oli nykyistä taivaankannen käsitystä lähimmin vastaava, joskin nykyisin kuvitteelliseksi tiedetty "kiintotähtien" taivaankansi.
Muinaisena selityksenä taivaan olemuksesta taivaankansi oli useimmiten kiinteä, kupumainen kansi, joka peittää maan. Taivaankannen alainen maa on useinkin litteä maanpinta. Taivaan sininen väri johtuu taivaankannen värityksestä. Taivaankannessa saattaa olla aukkoja, joista ulkopuolinen kirkkaus pääsee sisään; ne ovat tähtiä. Maailmanpylväät, Maailmanpuu, vuoret tai jättiläiset tukevat taivaankantta.
Raamatussa (1 Moos 1: 6–9) kerrotaan, että Jumala erotti vedet toisistaan "taivaanvahvuudella". Tässä saattaa tulla ilmi kyseisen tekstin kirjoittajan babylonialainen maailmankuva. Tämän näkemyksen mukaan taivaankannen yläpuolella on vettä, mistä taivas saa värinsä. Vesi sataa toisinaan maahan taivaankannen raoista.
Myös suomalaisilla ja skandinaaveilla tiedetään olleen monikerroksiset taivaankannet. Suomalaisilla oli erilaisia käsityksiä taivaiden määristä. Skandinaavien taivaankantta kannatteli maailmanpuu, joka tunnetaan myös joiltakin Lähi-idän kansoilta, myös heprealaisilta, kuten myös suomalaisten sukulaisilta. Muinaissuomalaisten taivaankantta piti pystyssä yksi maailmanpylväs taivaankannen keskikohdalta, pohjantähden alta, samaan tapaan kuin kodan keskipylväs. Suomalaiset kutsuivat taivaankantta myös kirjokanneksi. Suomensukuisten uskomus maailman syntymisestä munasta viittaa käsitykseen pyöreästä taivaankannesta.
Maanpiiri
Ennen muinoin maanpiiri kuvasi sitä litteää aluetta, jolla maata oli, toisin sanoen litteää maanmuotoa.
Maanpiiri tarkoittaa nykyään lähinnä maapallon pintaa, tai sellaista maa-aluetta, jonka pystyy yhdestä kohdasta näkemään. Maanpiirin runollisempaan käsitteeseen kuuluu yleensä jonkin alueen rajaaminen; piirin ulkopuoliset alueet jätetään huomiotta. Esimerkiksi jos sanotaan, että ensilumi peitti maanpiirin, tarkoitetaan, että lumi peitti kaiken näkyvän tai kaiken lähistöltä, vaikka valtaosa maapallon pinnasta ei saisikaan lumipeitettä.
Savonlinja
Savonlinja-yhtiöt on Mikkelissä kotipaikkaansa pitävä, Suomen toiseksi suurin yksityinen linja-autoyhtiö. Autojen määrältään ainoastaan Koiviston Auto on suurempi. Yhtiö työllistää yli 700 linja-autoalan ammattilaista ja omistaa yli 500 linja-autoa. Savonlinja liikennöi etupäässä Itä- ja Kaakkois-Suomessa, pääkaupunkiseudulla ja Turun ympäristössä.
Kai Honkanen nimitettiin 1. elokuuta 2016 alkaen Savonlinja-yhtiöiden toimitusjohtajaksi ja hallituksen puheenjohtajaksi. Kain isä Raimo O. Honkanen on siirtynyt syrjään yrityksen operatiivisesta toiminnasta. Savonlinjan perusti Kai Honkasen isoisä Toivo vuonna 1924 ja vuonna 1956 vetovastuuseen tuli Raimo.
Maatilallisen poika Toivo Johannes Honkanen kiinnostui uudesta ja kasvavasta maantieliikenteen alasta 1920-luvun alussa. Hänen vanhempiensa omistama pieni maatila ei tarjonnut elantoa kaikille, vaan osan perheestä oli työskenneltävä sen ulkopuolella. Toivo J. kirjoittautui vuonna 1924 autokouluun Lappeenrantaan ja saikin myöhemmin samana vuonna todistuksen ”täydellisen autokurssin” suorittamisesta. Ajokortin saatuaan hän sanoutui irti Kaukaan tehtaalta ja aloitti kuorma-auton kuljettajana. Töitä ei kuitenkaan ollut kovin säännöllisesti. Kun Honkanen sai kieltävän vastauksen Saimaan Osuus-Autolta työpaikkahakemukseensa Lappeenranta–Lauritsala-välille, hän päätti aloittaa liikennöinnin tuolla linjalla itsenäisenä yrittäjänä. Saatuaan tarvittavan käsirahan kasaan ja loppuosaan vekselin Toivo J. Honkanen hankki vuoden 1924 Fordin viipurilaisesta autoliikkeestä. Liikennöinti alkoi 1. joulukuuta 1924.
Vuoteen 1939 mennessä Savonlinjat oli kasvanut Suomen suurimmaksi Linja-autoliiton jäsenliikennöitsijäksi 81 autollaan. Kahta vuosikymmentä myöhemmin vuonna 1959 sijoitus oli kolmas ja autoja 70, ja vuonna 1972 Savonlinja oli toiseksi suurin automäärällä 189.
Vuoden 2015 lopussa Savonlinja erosi ExpressBus-markkinointiyhteenliittymästä, jossa Savonlinja oli ollut perustamisesta lähtien. Tammikuussa 2016 pikavuororeitit nimettiin Suomireiteiksi ja jokaiselle vuorolle annettiin oma numeronsa.
Lokakuussa 2018 Savonlinja myi Kymen Charterlinelle vuonna 1985 Etelä-Suomen linjaliikenne Oy:n ja osan Kymenlaakso reiteistään.
Savonlinjan palvelutarjontaan kuuluu kaupunkien ja kuntien sopimusliikenne, seutu- ja lähiliikenne, pikavuoro-, vakiovuoro-ja tilausajoliikenne sekä tapahtumakuljetukset ja elämysmatkat.
Savonlinja-yhtiöt ajaa paikallisliikennettä Lappeenrannassa, Kuopiossa, Savonlinnassa, Varkaudessa ja Turussa sekä HSL-alueella.
Vakiovuoroliikennettä ajetaan Etelä-, Keski- ja Itä-Suomessa.
Savonlinjojen pikavuororeitit ovat:
Palveluliikennettä ajetaan Kuopiossa, Savonlinnassa, Joensuussa, Lappeenrannassa, Pieksämäellä, Espoossa, Tuusulassa, ja Kouvolassa.
Savonlinja Oy:n lisäksi linjaliikennettä hoitaviin Savonlinja-yhtiöihin kuuluvat:
Savonlinja on ollut kesäkuusta 2016 saakka ensimmäinen iso linja-autoliikenteen ja kaukoliikenteen Avainlippu-yritys.
Lapsilisä
Lapsilisä tarkoittaa valtion lapsiperheille maksamaa etuutta ja tulonsiirron muotoa, jolla kompensoidaan lapsen huollosta aiheutuvia kustannuksia. Lapsilisällä voi nähdä olevan lapsiperheen toimeentuloa tukevan vaikutuksen ohella syntyvyyttä lisäävä kannustinvaikutus.
Suomen lainsäädäntöön lapsilisä tuli vuonna 1948 pohjoismaisen mallin mukaan. Se syntyi Vasemmistoliiton edeltäjän SKDL:n aloitteesta. Se oli ensimmäinen laaja toimeentuloturvan muoto ja nosti sosiaalimenojen osuuden kerralla lähes Tanskan ja Ruotsin tasolle, noin 10–12 prosenttiin bruttokansantulosta.
Lapsilisien edeltäjänä valtion työntekijöiden perheille maksettiin lapsilisää jo 1920-luvulta lähtien, mutta toisen maailmansodan jälkeen helmikuussa 1948 säädettiin perhepalkka työnantajan maksettavaksi. Jo samana vuonna perhepalkka muutettiin valtion maksamaksi kaikkien lapsiperheiden lapsilisäksi. Vuonna 1948 köyhimmille lapsiperheille maksettiin lisäksi perhelisää.
Lapsilisää maksetaan jokaisesta Suomessa asuvasta alle 17-vuotiaasta lapsesta. Lapsilisän maksaa Kansaneläkelaitos ja se on verotonta tuloa, joka voidaan maksaa myös lapselle itselleen, mikäli lapsen etu sitä vaatii. Vuonna 2013 Kela maksoi lapsilisiä yhteensä noin 1,49 miljardia euroa.
Lapsilisän suuruus nousee lasten lukumäärän kasvaessa, vaikka lapsesta aiheutuvat kustannukset yleensä pienenevät sitä mukaa, kun lasten lukumäärä kasvaa ja hankittuja tavaroita voidaan hyödyntää uudelleen. Lapsilisät kattavat kuitenkin vain osan lapsesta johtuvista kustannuksista. Toisin sanoen perheissä, joissa on enemmän lapsia, materiaalinen elintaso laskee enemmän kuin perheissä, joissa on vähän lapsia.
Lapsilisän ostovoima heikkeni yli viidenneksen vuosien 1995–2010 välillä. Ostovoiman heikkeneminen haluttiin pysäyttää vuonna 2011 sitomalla lapsilisät elinkustannusten muutoksia seuraavaan kansaneläkeindeksiin. Syksyllä 2012 hallitus antoi kuitenkin uuden lakiesityksen vuosien 2013–2015 indeksikorotusten perumisesta. Esityksen mukaan kyseisiä indeksikorotuksia ei tehtäisi myöskään takautuvasti vuoden 2015 jälkeen, vaan lapsilisien tason aleneminen jäisi pysyväksi.
Lapsilisien taso on ollut poliittinen kiistan aihe lähes koko tukimuodon olemassaolon ajan. Aluksi vasemmisto ja oikeisto kiistelivät sen maksamisesta ja määrästä. 2000-luvulla on keskusteltu rikkaimmille perheille maksettavan tuen tarpeellisuudesta sekä siitä, kuinka lapsilisät tulisi huomioida toimeentulotuen varassa olevien perheiden kohdalla. Vuonna 2014 lapsilisiä päätettiin leikata noin seitsemän prosenttia. Rinnalle luotiin kuitenkin järjestelmä, jossa vanhemmat saavat lapsista verovähennystä tulojensa mukaan (ns. lapsivähennys).
Monissa maissa kuten Ruotsissa lapsiperheitä tuetaan Suomen lapsilisäjärjestelmän kaltaisilla tuilla. Tuet voivat olla rahana maksettavia tulonsiirron kaltaisia tukia tai veropalautuksia. Usein lapsilisien tarpeellisuutta selvitetään vanhempien tulojen tarkistamisella.
Kun lapsilisä otettiin Suomessa käyttöön 1948, vastaavanlainen järjestelmä oli jo Pohjoismaiden lisäksi useimmissa Länsi-Euroopan maissa. Yhdysvalloissa lapsilisän kaltaista etuutta ei ole koskaan otettu käyttöön.
Koskenkorva (viina)
Koskenkorva eli Koskenkorva Viina, puhekielessä Kossu, on suomalainen Altia Oyj:n valmistama ja omistama alkoholijuomamerkki.
Koskenkorva tuli markkinoille 1953. Puolen litran pullollinen maksoi tuolloin 495 markkaa (vastaa ostovoimaltaan noin 15,44 euroa vuonna 2012). Usean vuosikymmenen ajan juomaa sai vain 0,5 litran lasipullossa. Sitä ei myöskään viety ulkomaille. 1990-luvulla Koskenkorvaa alkoi saada muissa pakkausko’oissa ja muunnelmina. Vuonna 2008 perinteinen 0,5 litran lasipullo maksoi 10,49 euroa.
Koskenkorvan nimi tulee Koskenkorvan tehtaista, jotka on perustettu samannimiseen kylään Ala-Koskenkorvan tilan maille. Pullon etiketissä luki alun perin ”Koskenkorvan viinaa”, sittemmin ”Koskenkorvan viina” ja nykyään ”Koskenkorva Viina”. Muotoa on arvosteltu kielenvastaisena.
Koskenkorvan perinteinen etiketti esittää Pohjanmaan latomaisemaa. Sen suunnitteli Lasse Linnanmäki. Välillä oli käytössä myös Tapio Wirkkalan suunnittelema abstrakti kuva-aihe. Koskenkorva oli Alkon myydyin tuotemerkki, kunnes Hartwall Original Gin Long Drink ohitti sen vuonna 2005. Koskenkorva oli myös Alkon myydyin viina 35 vuoden ajan 1980–2015, kunnes Leijona-viina ohitti sen myynnissä. Kun eri vahvuuksiset (38 % ja 30 %) tuotteet laskettiin yhteen, Koskenkorvaa myytiin kuitenkin edelleen Leijonaa enemmän.
Koskenkorva on viljasta valmistettua kirkasta viinaa, johon on lisätty sokeria 3 g/litra. Se valmistettiin alun perin perunasta, mutta nykyisin raaka-aineena on ohra. Perinteisen Koskenkorvan alkoholipitoisuus on 38 tilavuusprosenttia.
Koskenkorva on saanut nimensä Etelä-Pohjanmaalla sijaitsevasta 3 000 asukkaan Ilmajoen Koskenkorvan kylästä, jossa tuote tislataan jatkuvatoimisessa tislauslaitoksessa Koskenkorvan tehtailla 96-prosenttiseksi alkoholiksi. Tisle laimennetaan pohjavedellä 38-prosenttiseksi. Pullotus tapahtuu Altian Rajamäen tehtaalla.
Valmistusprosessi on enemmän teollisuusetanoli- kuin vodkaprosessi, koska siinä käytetään monimutkaista jatkuvatoimista tislausta yksinkertaisen panostislauksen sijaan, eikä tuotetta suodateta aktiivihiilellä kuten monia vodkia. Juomaan lisätyn sokerin vuoksi Koskenkorva ei ole vodka, koska vodkaan ei lisätä mausteita. Maustetut vodkat ovat siten vodkasekoituksia.
Toukokuussa 2009 voimaan tulleen EU-direktiivin mukaan Koskenkorva kuitenkin luokitellaan vodkaksi.
Koskenkorvaa saa kirkkaan 38-prosenttisen ohraviinan lisäksi 32- ja 30-prosenttisina. Koskenkorva Vodka -juomat ovat vahvempia (40 %, 60 %, 80 %) vodkia tai miedompia juomasekoituksia. Niissä ei ole perinteistä peltomaisemaetikettiä, ja ne on suunnattu ensisijaisesti ulkomaanmyyntiin.
Etiketissä oleva numerosarja 013 on Alkon vanha tuotenumero. Alkuperäinen tuotenumero oli 23, mutta numero on vuosien saatossa vaihtunut monta kertaa. Enää numerosarjalla ei ole merkitystä.
Drinkki
Drinkki (tunnetaan myös cocktailina eli "kimarana") on alkoholipohjainen juomasekoitus. Drinkkejä voi tehdä myös alkoholittomina. Alkoholien lisäksi käytetään drinkkeihin yleensä alkoholittomia juomia kuten virvoitusjuomia ja mehuja. Usein ne ovat koristeellisia ja niiden maut ovat hyvin vaihtelevia.
Drinkkien historiasta löytyy monia eri tarinoita alkoholipohjaisten juomien kehittymisestä näyttäviksi juomasekoituksiksi. Erään tarinan mukaan cocktailit keksittiin Yhdysvaltojen kieltolain aikaan Los Angelesin salakapakoissa, joissa kehittyi tarve maustamalla ja koristelemalla viedä huomio kotipolttoisen viinan pahasta mausta. Kerrotaan myös, että täällä joku asiakkaista olisi todennut juoman olevan ”korea kuin kukon pyrstö (kukko = cock, pyrstö = tail)”, ja näin olisi cocktail saanut nimensä.
Drinkkien pohjana käytetään etenkin seuraavia alkoholijuomia:Erilaisille drinkeille on erilaisia laseja:Drinkkejä voidaan valmistaa kolmella eri tavalla, "rakentamalla", "ravistamalla" tai "sekoittamalla".
Kun drinkki rakennetaan, valmistetaan juoma suoraan tarjoiluastiaan kaataen ainesosat miedoimmasta vahvimpaan ja eniten sokeria sisältävästä vähiten sokeria sisältävään. Ensin siis sokeriliemet ja siirapit, sitten mehut, seuraavaksi liköörit ja viimeiseksi väkevät sokerittomat alkoholit. Tällä tavoin juoman mennessä pilalle tai kaatuessa siitä aiheutunut kustannus on mahdollisimman pieni. Samalla pystytään jo hieman ”esipesemään” muun muassa mittavälineet.
Drinkit ravistellaan yleensä silloin kun mukana on ainesosia jotka tavallisesti eivät sekoittuisi keskenään (esimerkiksi kerma, sokeri, siirapit ja jotkin hedelmämehuista). Ravistamisessa käytetään apuna cocktailravistinta eli shakeria, joka täytetään korkeintaan puoleen sen omasta tilavuudesta. Ravistuksen on myös määrä viilentää drinkkiä.
Sekoittamista käytetään yleensä silloin, kun mukana on helposti toisiinsa liukenevia ainesosia. Sekoitettaessa käytetään sekoitusastiaa sekä baarilusikkaa, ja sekoittamisen jälkeen sekoitus siirretään tarjoiluastiaan nopeasti, etteivät sulavat jäät aiheuta drinkin vesittymistä.
Ian Flemingin luoman salaisen agentin James Bondin lempijuoma, vodkamartini, toteutetaan oikeaoppisesti sekoittamalla, ei ravistamalla. Ravistettaessa Martineista tulee sameita. James Bond -elokuvissa Bond halusi kuitenkin aina vodkamartininsa ”ravistettuna, ei sekoitettuna”.
Thukydides
Thukydides (; n. 455 eaa. – n. 395 eaa.) oli antiikin kreikkalainen historioitsija. Hän on kirjoittanut teoksen "Peloponnesolaissota".
Thukydides oli vauras ateenalainen, jonka isä oli Traakian kuningas Oloros. Thukydides oli myös sukua Miltiadeelle ja Kimonille. Kun Peloponnesolaissota alkoi, Thukydides oli noin 20-vuotias, ja hän otti osaa taisteluihin Ateenan puolella. Hänet nimitettiin kenraaliksi ("strategos") vuonna 424 eaa., mutta hänet karkotettiin sen jälkeen kun hän ei kyennyt puolustamaan Amfipoliita spartalaista Brasidasta vastaan. Maanpakolaisena Thukydides matkusti ympäri Peloponnesosta. Sodan loputtua 404 eaa. hän palasi Ateenaan mutta muutti pian Traakiaan, jossa hän alkoi kirjoittaa kirjaa. Thukydideen "Peloponnesolaissodan historian" tapahtumat päättyvät vuoteen 411 eaa.
Yrjö Hakanen
Yrjö Hakanen (s. 24. elokuuta 1952 Helsinki) on entinen Suomen Kommunistisen Puolueen puheenjohtaja. Puoluetta vuosina 1990–2013 johtanut Hakanen on ollut yksi pitkäaikaisimmista suomalaisista puoluejohtajista. Hakanen oli Helsingin kaupunginvaltuutettu 2004-2017.
Hakasen vanhemmat olivat arkkitehteja. He eivät olleet mukana poliittisessa toiminnassa. Yrjö omaksui vasemmistolaisen maailmankatsomuksensa lukiovuosinaan Tapiolan yhteiskoulussa. Hakasen poliittinen ura alkoi 1970-luvulla Suomen Kommunistisen Puolueen opposition eli niin sanottujen taistolaisten riveissä. Vuonna 1971 Hakanen liittyi Akateemiseen Sosialistiseuraan, ja 1974 hänet hyväksyttiin SKP:n jäseneksi. Valtiotieteitä Helsingin yliopistossa opiskellut Hakanen vaikutti aluksi ensisijaisesti ylioppilaspolitiikassa. Hän oli Ylioppilaslehden (HYY) toimittaja (1976–1977) ja Sosialistisen Opiskelijaliiton Soihdunkantaja-lehden päätoimittaja (1977–1978). Hakanen kuului SOL:n työvaliokuntaan vuodesta 1973 alkaen, ja vuosina 1978-1980 hän toimi järjestön puheenjohtajana. 1970-luvun lopulla Hakanen nousi myös SKDL:n liittoneuvostoon (1979–1985) ja SKP:n keskuskomitean varajäseneksi (1978–1981). Hakanen valmistui valtiotieteiden maisteriksi vuonna 1982.
Hakanen oli Taisto Sinisalon läheinen liittolainen ja hän toimi 1980-luvun alussa Sinisalon poliittisena sihteerinä. Samaan aikaan Hakanen oli myös muun muassa oppositiolle keskeisen Tiedonantaja-yhdistyksen sihteeri. Arvo Aallon johtama SKP erotti opposition vuosina 1985–1986, jolloin Hakanen oli mukana perustamassa Suomen Kommunistista Puoluetta (yhtenäisyys). Hän toimi aluksi sen varapuheenjohtajana (1986–1988) ja pääsihteerinä (1988–1990). Hakanen kuului myös Demokraattisen Vaihtoehdon johtoon. Vuonna 1990 Hakanen valittiin SKPy:n puheenjohtajaksi, kun Esko-Juhani Tennilä joutui jättämään tehtävän siirtyessään Vasemmistoliiton eduskuntaryhmään.
Hakasella oli läheiset suhteet Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Vuonna 1990 Hakanen sai NKP:ltä ainakin 2,8 miljoonaa markkaa SKPy:n käyttöön. Hän oli yhteyksissä NKP:n johtoon aina Neuvostoliiton lakkauttamiseen asti. Itäblokin romahtamisen jälkeen Hakanen on arvostellut muun muassa sosialistimaiden keskusjohtoisuutta ja yksipuolista valtiollistamista.
Vuonna 1990 SKPy:n jäsenet liittyivät SKP:n enemmistön tavoin Vasemmistoliittoon, jonka liittovaltuustoon hän kuului 1990–1993. SKPy jatkoi toimintaansa Vasemmistoliiton ohella ja se suuntautui Hakasen johdolla uuden rekisteröidyn puolueen perustamiseen, jolloin puolueiden tiet erkanivat. Kommunistit erotettiin Vasemmistoliitosta ja uusi SKP muodostettiin 1996. Hakanen johti puoluetta alusta alkaen.
Hakanen luopui puolueen puheenjohtajuudesta kesäkuussa 2013 ja hänen seuraajakseen valittiin Juha-Pekka Väisänen.
Vuonna 1999 Hakanen oli ensimmäistä kertaa ehdolla valtakunnallisissa vaaleissa. Tästä alkaen hän on ollut SKP:n ehdokkaana kaikissa vaaleissa vuoden 2009 europarlamenttivaaleja lukuun ottamatta.
Kuntavaaleissa 2017 Hakanen sai 1403 ääntä, mikä ei riittänyt valtuustopaikkaan.
Hakasen poika Tapio on DJ Orkidea, yksi Suomen tunnetuimmista dj:istä.
Pico (tekstieditori)
Pico on Unix-käyttöjärjestelmien ehkä tunnetuin tekstieditori. Picon on kehittänyt Washingtonin yliopisto, ja se toimitetaan sähköpostiohjelma Pinen mukana. Picoa pidetään aloittelijalle helppona editorina, mutta edistyneet käyttäjät eivät yleensä pidä siitä sen melko rajoittuneiden toimintojen vuoksi.
Nano on vapaammalla lisenssillä levitetty vaihtoehto Picolle.
Munniharppu
Munniharppu, myös juutalainen/juutalaisen harppu, märistysrauta tai suuharppu, on idiofoneihin kuuluva soitin, joka koostuu äänirautaa muistuttavasta tangosta, joka on taivutettu kehykseksi hevosenkengän tai pikemminkin tatin muotoon. Tangon keskellä on joustavasta metalliliuskasta tehty levy, jonka päähän on tehty taite siten, että sitä on helppo näppäillä.
Soitinta soitetaan siten, että kehystangon kapea kohta (tatin jalka) painetaan hampaita vasten, ja harppua pidetään kiinni kehyksen leveästä osasta (tatin lakki). Kielen on saatava liikkua vapaasti. Ääni syntyy kieltä näppäilemällä suuontelon toimiessa instrumentin kaikukoppana. Äänen korkeutta muutetaan samaan tapaan kuin laulaessa, suuontelon muotoa muuttamalla kielen ja poskilihasten avulla. Soittimen ääni on verraten hiljainen. Sitä voi vahvistaa ulos- tai sisäänhengityksellä soittimen kielen ja kehysraudan välitse.
Munniharppu on soittimena vanha, ja se on tullut suurelle yleisölle erityisen tutuksi lännenelokuvista.
Rintaliivit
Rintaliivit ovat rintoja tukeva naisten alusvaate. Rintaliivit muistuttavat bikinien yläosaa, mutta bikineissä se on osa uimapukua eikä niitä kutsuta rintaliiveiksi.
Yleensä tytöt alkavat käyttää rintaliivejä noin 11-14-vuotiaina, jolloin rinnat alkavat useimmiten olla jo sen verran kookkaat, että ne tarvitsevat tukemista. Käytön aloittamisesta eteenpäin rintaliivejä käytetään yleensä läpi elämän.
Japanissa on myynnissä rintaliivejä myös miehille.Rintaliivien kokomerkintä muodostuu kahdesta osasta: ympäryksestä sekä kuppikoosta. Ympärys mitataan rinnan alapuolelta ja merkitään eurooppalaisen menetelmän mukaan 5 cm välein. Ympäryksen pitäisi olla niin tiukka, että se pysyy napakasti paikallaan myös rintojen alla, eikä nouse selkäpuolella liiaksi. Usein oikea rintaliivien ympärysmitta on yhtä tai kahta kokoa vartalon ympärysmittaa pienempi, sillä rintaliivit tehdään yleensä venyvästä ja joustavasta materiaalista, joka menettää käytön kestäessä joustavuuttaan eli venyy. Kupin tulisi olla tarpeeksi suuri ja sopivan muotoinen siten, että rinta asettuu siihen tiiviisti jättämättä kuppiin ylimääräistä tilaa tai pursuamatta kupin reunoilla.
Kuppikoko saadaan selville mittaamalla rintakehän ympärysmitta rintojen päältä korkeimmalta kohdalta sekä rintojen alapuolelta. Rintojen ympärysmittaa on joskus hankala mitata, joten sovittaminen on paras tapa löytää oikea koko.
Standardin EN 13402 mukaan liivikoko määritetään rinnanympäryksen ja rintojen alapuolisen ympärysmitan erotuksen mukaan seuraavasti:
Jos ympärysmitta rintojen alta on esimerkiksi 75 cm ja rintojen kohdalta mitattu 90 cm eli erotus on 15 cm, rintaliivien koko on 75B.
Oikeankokoiset rintaliivit saattavat ehkäistä niska- ja selkävaivojen syntymistä tukemalla rintoja, jolloin selkä ei rasitu niin paljoa. Liian nuorena hankitut rintaliivit saattavat aiheuttaa rintojen elastisuuden vähenemistä. Vääränlaisten rintaliivien käyttö saattaa johtaa rintojen sidekudoksen venymiseen, sekä pienimuotoisiin tiehyetukoksiin, johtaen rintojen herkistymiseen.
Lamian sota
Lamian sota (323 eaa. - 322 eaa.) käytiin Ateenan ja sen liittolaisten ja Makedonian välillä.
Ateenalainen oraattori Demosthenes yllytti Ateenan sotaan makedonialaisia vastaan Aleksanteri Suuren kuoltua vuonna 323 eaa. Ateenalaiset löivät Aleksanteri Suuren Makedoniaan jättämän käskynhaltijan Antipatroksen ja tämä joutui pakenemaan Lamian kaupunkiin, jossa ateenalaiset piirittivät häntä monen kuukauden ajan. Antipatros pääsi lopulta palaamaan Makedoniaan, jossa hän kokosi uuden armeijan. Ateenalaiset kukistuivat lopulta Krannonin taistelussa Thessaliassa. Demosthenes teki makedonialaisten voiton jälkeen itsemurhan.
Persialaissodat
Persialaissodat () olivat sotia, jotka käytiin Kreikan kaupunkivaltioiden ja Persian valtakunnan välillä vuosina 499 eaa. – 448 eaa.
Sodat saivat alkunsa Joonian kapinasta vuonna 499 eaa.. Ensin Miletoksen ja sitten muutkin Joonian kreikkalaiset, jotka tuolloin kuuluivat Persian alaisuuteen, nousivat kapinaan Persiaa vastaan. Ateena ja Eretria lähettivät apua kapinoitsijoille ja vuonna 498 eaa. kreikkalaiset tuhosivat Lyydian maakunnan pääkaupungin Sardiksen. Vuonna 494 eaa. persialaiset kuitenkin kukistivat kreikkalaiset laivastot ja valtasivat Joonian takaisin.
Vuonna 492 eaa. persialainen kenraali Mardonios teki kostoretken Kreikkaan ja valtasi Makedonian ja Traakian. Vuonna 490 eaa. Dareios I hyökkäsi meritse Attikaan, mutta Miltiadeen johtamat ateenalaiset onnistuivat lyömään persialaiset Marathonin taistelussa. Ateena oli pyytänyt apua sotureistaan kuuluisalta Spartalta, mutta uskonnollisista syistä johtuen spartalaiset eivät olleet päässeet lähtemään liikkeelle ajoissa ja myöhästyivät taistelusta.
Takaiskusta suivaantunut ja kostonhimoinen Kserkses I, Dareios I:n poika, lähti vuonna 480 eaa. valtaisan sotajoukon kanssa tosissaan kukistamaan kreikkalaisia. Herodotoksen mukaan persialaisten vahvuus oli 1,7 miljoonaa miestä, mutta tätä lukua on epäilty. Vaikka se pitäisikin paikkansa, todellinen taisteluvahvuus lienee ollut huomattavasti pienempi, koska luku sisältää suuren määrän huolto- ja muita tukijoukkoja. Persialaisia vastaan muodostettiin niin kutsuttu helleeninen liitto, jota johtivat Sparta ja Ateena. Kuitenkin monet kreikkalaiskaupungit, mm. Theba, asettuivat persialaisten puolelle, joita pitivät sodan varmoina voittajina.
Kreikkalaisliittouma yritti pysäyttää persialaisten etenemisen Thermopylain solassa, joka muodosti ainoan helppokulkuisen reitin Pohjois-Kreikasta Keski-Kreikkaan. Thermopylain taistelua johti Spartan kuningas Leonidas I, jolla oli alaisuudessaan kolmesataa spartalaista soturia sekä muutamia tuhansia liittolaisia. Taistelu sujui hyvin, kunnes eräs persialaisosasto pääsi kiertoteitse kreikkalaisten selustaan, minkä jälkeen kreikkalaisten vastarinta murtui.
Tämän jälkeen Ateena evakuoitiin ja kreikkalaisten laivasto perääntyi Salamiksen saarelle samalla kun armeijat perääntyivät Korintin kannakselle. Vastoin odotuksia kreikkalaiset onnistuivat lyömään ylivoimaisen persialaisen laivaston Salamiin meritaistelussa. Menetettyään laivastonsa Kserkses palasi Persiaan, mutta jätti maasotajoukkonsa Mardonioksen johdolla Kreikkaan talvehtimaan. Seuraavana vuonna Spartan ja Ateenan johtama liittouma löi nämä joukot Plataian taistelussa. Tätä taistelua pidetään persialaissotien ratkaisevana ja viimeisenä suurena taisteluna. Tradition mukaan kreikkalaisten laivasto tuhosi persialaisten laivaston rippeet täsmälleen samana päivänä Mykalen taistelussa.
Eräänlaisena jatkona persialaissodille voidaan nähdä Aleksanteri Suuren noin 150 vuotta myöhemmin aloittama sotaretki, jossa persialaiset kukistettiin täydellisesti.
Bloody Mary
Bloody Mary on tomaattimehusta, vodkasta ja erilaisista mausteista sekoitettu alkoholijuoma. Drinkin mausteista yleisimpiä ovat worcesterinkastike, tabasco, lihaliemi, retikka, varsiselleri, suola, mustapippuri, cayennepippuri ja sitruunamehu. Drinkki voidaan valmistaa myös alkoholittomana, jolloin sitä kutsutaan Virgin Maryksi.
Jotkut baarit käyttävät valmiiksi maustettua mehusekoitusta, johon lisätään vain vodka. Varsiselleri on perinteinen sekoitustikku.
Useimmin drinkin keksijäksi mainittu baarimikko on Fernand Petiot, joka työskenteli Pariisissa Harry's New York Barissa 1920-luvulla, ja muutti sieltä New Yorkiin 1934 vieden reseptin mukanaan. New Yorkin versioon hän lisäsi enemmän mausteita.
Drinkin nimen alkuperästä ei olla yksimielisiä. Nimi "Bloody Mary" on yhdistetty useisiin historiallisiin henkilöihin – joista Englannin kuningatar Maria I lienee tunnetuin – ja kansantaruihin. Jotkut uskovat drinkin olevan nimetty näyttelijä Mary Pickfordin mukaan, jotkut taas chicagolaisbaari Bucket of Bloodissa työskennelleen Mary-nimisen tarjoilijan mukaan.
Unilitteraalihieroglyfit
Unilitteraalihieroglyfit olivat osa muinaisessa Egyptissä käytettyjä hieroglyfejä, jotka olivat yksittäisiä konsonantteja vastaavia symboleita. Lisäksi on olemassa bilitteraali- ja trilitteraalihieroglyfejä.
Lähde: Atkins & Atkins (2003).
Punajättikenguru
Punajättikenguru ("Macropus rufus") on maailman suurin pussieläin.
Punajättikenguru on Australiassa esiintyvä suurikokoinen kengurulaji, jolla on lyhyt punaruskea turkki, mikä vaalenee vaalean keltapunaiseksi alavartalossa ja jaloissa. Korvat ovat pitkät ja suipot, kuono neliömäinen. Naaraat ovat uroksia pienempiä, ja niiden väri on siniharmaa ruskean vivahtein, ja alavartalo on vaaleanharmaa. Naaraat painavat noin 35 kiloa, kun koiraan paino on noin 85 kiloa. Karuilla alueilla naaraiden väritys muistuttaa enemmän koiraiden väritystä. Lajin suurin pituus ilman häntää on koirailla noin 1,4 metriä ja naarailla 1,1 metriä. Hännän pituus voi olla jopa metrin. Niillä on vahvat jalat.
Punajättikenguru elää Australian keskiosien aavikoilla ja pensasaroilla jopa satojen yksilöiden laumoissa ryhmissä, joista kutakin johtaa yksi uros. Punajättikengurut ruokailevat yleensä aamulla tai illalla, kun on viileää. Ravinto koostuu heinistä ja pensaista, ja jos ruokaa riittää, ne pysyvät pienellä alueella. Kuivina kausina ne tekevät satojen kilometrien matkoja vettä ja ruokaa etsiessään. Punajättikenguruiden juomapaikoilla saattaa olla yhtä aikaa jopa 1 000 yksilöä.
Hopeapuhvelinmarja
Hopeapuhvelinmarja ("Shepherdia argentea") on kaksikotinen hopeapensaskasveihin ("Elaeagnaceae") kuuluva pensas.
Hopeapuhvelinmarja kasvaa 2–3 metriä korkeaksi. Sillä on kesällä hopeanhohtoiset vihreät lehdet. Talvella kasvin koristeellisuutta lisäävät piikikkäät hopeansävyiset paljaat oksat ja niissä pysyvät punaiset, oranssit tai keltaiset marjat.
Hopeapuhvelinmarja kasvaa luontaisena Pohjois-Amerikassa. Siellä sitä tavataan mm. pohjoisessa Kaliforniassa ja Uudessa Meksikossa.
Saturn I
Saturn I oli yhdysvaltalainen kantoraketti, jota käytettiin Apollo-ohjelmassa Apollo-avaruusalusten mallien laukaisussa avaruuteen. Saturn I:n kehitystyö johti Saturn IB ja Saturn V -raketteihin.