Fundamento de Esperanto
Fundamento de Esperanto ("Esperanton peruskirja") on L. L. Zamenhofin keväällä 1905 julkaisema kirja, josta tehtiin 9. elokuuta 1905 esperanton virallinen lähdeteos niin sanotun Boulognen julistuksen neljännessä artiklassa ensimmäisessä esperantistien maailmankongressissa Boulogne-sur-Merissä, Ranskassa. Kirjaa pidetään esperanton ylimpänä velvoittavana auktoriteettina, ja niinpä se onkin täysin muuttumaton. Fundamento de Esperanton lisäksi samanlainen ylimmän auktoriteetin asema on siihen tehdyillä virallisilla lisäyksillä ("Oficialaj Aldonoj"), joita on tullut yhdeksän (viimeisin maaliskuussa 2007).
Fundamento de Esperanto koostuu neljästä osasta: esipuheesta ("Antaŭparolo"), kieliopista ("Gramatiko"), harjoitustehtävistä ("Ekzercaro") ja sanakirjasta ("Universala Vortaro"). Kielioppi ja sanakirja on kirjoitettu viidellä kansallisella kielellä: ranskaksi, englanniksi, saksaksi, venäjäksi ja puolaksi.
Fundamenta Gramatiko on esperanton peruskielioppi 16 säännön muodossa, joka kuitenkin vasta kuvaa kieliopin perusperiaatteet, menemättä yksityiskohtiin. Se on osa heinäkuussa 1887 Varsovassa venäjänkielisenä julkaistusta kirjasta Unua Libro ("Ensimmäinen kirja"). "Fundamenta Gramatiko de Esperanto" on kirjoitettu ranskaksi, englanniksi, saksaksi, venäjäksi ja puolaksi. Täsmällisimmin laadittuna versiona pidetään englanninkielistä versiota. Kaikki viisi osaa ovat kuitenkin tasa-arvoisia. Yleisesti puhutaan 16:sta säännöstä, mutta itse asiassa niitä on enemmän, sillä kielioppi alkaa "ylimääräisellä säännöllä" eli aakkosten/kirjaimiston esittelyllä ja kahdella huomautuksella.
16 säännön puitteissa käsitellään (suluissa lyhyesti säännön sisällöstä):Ekzercaro on "Fundamento de Esperanton" harjoituskokoelma. Se ilmestyi vuonna 1894 ja koostuu 42:sta kappaleesta, jotka sisältävät kaikkiaan yli sata harjoituslausetta. Näiden harjoituksien ilmaisuja eikä myöskään lauseenmuodostusta ole selitetty "Fundamenta Gramatikossa" kirjallisina sääntöinä, niinpä vasta harjoituksien tekeminen tuo selkeyttä näihin kysymyksiin. Kappaleisiin 11, 13, 15, 17, 19, 21 ja 23 on hauskasti ja käytännöllisesti sisällytetty pieni satu "La feino" ("Haltijatar").
Universala Vortaro on esperanton yleissanakirja. Se ilmestyi elokuun lopussa 1893, sisältäen "Unua libro" -kirjan lähes 920 sanajuuren lisäksi noin 1 710 uutta sanajuurta varustettuna ranskan, englannin, saksan, venäjän ja puolankielisin käännöksin, esimerkiksi:
instru' instruire, enseigner | instruct, teach | lehren | учить | uczyć
Muutokset perussanastossa eivät ole sallittuja, mutta Akademio de Esperanto voi tehdä "virallisen lisäyksen" ("Oficiala Aldono") sanastoon.
Antaŭparolo on "Fundamento de Esperanton" esipuhe. Zamenhof kirjoitti sen vuoden 1905 heinäkuussa. Siinä hän määritteli kielen kehityksen järjestelmät ja menettelytavat. Boulogne-sur-Merissä (Ranskassa) järjestetyn ensimmäinen esperantistien maailmankongressin julistuksen ("Bulonja Deklaracio") neljännen artiklan kolmannen lauseen mukaisesti se on osa Esperanton peruskirjaa eli "Fundamento de Esperantoa", ilman että siinä käytetyt sanat ja kielioppisäännöt aluksi kuuluivat esperanto-normiin; tämä tapahtui vasta myöhemmän virallisen lisäyksen avulla.
Esperanto (suomenkielisessä Wikipediassa)