hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kalmojuuret
Kalmojuuret ("Acorus") ovat yksisirkkaisiin kuuluva suku, joka yksin edustaa kalmojuurikasvien heimoa Acoraceae ja lahkoa Acorales. Aiemmin kalmojuuret luokiteltiin vehkakasvien heimoon Araceae.
Kalmojuuret ovat monivuotisia ruohoja, joiden silmut talvehtivat joko maan pinnalla tai sen alla. Ne kasvavat vesistöjen rannoilla ja soiden tuntumassa. Niiden lehdet ovat miekkamaiset, vihreät tai kellanvihreät, tyvestään punertavat. Hyvin pienikokoiset kukat ovat järjestäytyneet puikeloksi, jonka pituus on 4–10 cm. Kalmojuuria on käytetty yrtteinä, rohtokasveina ja koristekasveina.
Kalmojuuriin kuuluu kaksi lajia:Lahko muodostaa yksisirkkaisten kladogrammissa eli evoluutiopuussa ensimmäiseksi eroavan kehityslinjan. Sen apomorfioita eli ominaisuuden kehittyneempiä muotoja kantamuotoon verrattuna voivat olla kukinnon eräät ominaisuudet, kuten vanallisuus, tiheän tähkämäinen puikelo (spadix) ja siihen liittyvä kookas suojuslehti (spatha) sekä kukkien perättömyys. Lisäksi tulee pari anatomista piirrettä: putkiloiden puuttuminen kuljetussolukosta ja siemenen ulkovalkuainen (perispermi).
Heimotasolla apomorfioita tulee lisää, ja ne koskevat pääasiassa anatomisia ominaisuuksia. Lehdet ovat syrjittäisiä, reuna on varren puolella (isobifasiaalisuus). Kukintovanassa on kaksi erillistä kuljetussolukkoa. Yksittäisissä kukissa ei ole suojuslehtiä, kukinnossa kylläkin yksi iso. Emilehden selkäpuolella ei ole johtojännettä, ja sikiäimen lokeroissa on erittäviä solukarvoja (trikoomia). Emin vartalo on leveä ja massiivinen. Siemenaiheen kalvoissa (integumenteissa) on karvoja, ja siemenaiheessa ns. hypostaasirakenne on kookas keskuksineen ja säteittäisine soluineen.
Anaksarkhos
Anaksarkhos (, vaikutti n. 340 eaa.) oli kreikkalainen Demokritoksen kouluun kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Abderasta, Traakiasta.
Anaksarkhos oli Aleksanteri Suuren ystävä ja matkaseuralainen tämän Aasian valloitusretkellä. Diogenes Laertioksen mukaan Aleksanteri väitti olevansa jumala, Zeus-Amonin poika. Anaksarkhos osoitti hänen saamaansa haavaa ja huomautti: "Tuohan on kuolevaisen verta, ei "ikhoria", jota virtaa kuolemattomissa jumalissa".
Plutarkhos kertoo, että hän olisi Kallistheneen kanssa väitellessään neuvonut kaikkia kumartamaan Aleksanteria jumalana jopa hänen elinaikanaan. Tämän kerrotaan tapahtuneen Baktrassa vuonna 327 eaa. Paljon todennäköisemmin näin teki kuitenkin sisilialainen Kleon.
Diogenes Laertios kertoo myös, että Anaksarkhoksen vihollinen, Kyproksen tyranni Nikokreon, määräsi tämän kuolemaan murskattuna huhmareessa. Anaksarkhos suhtautui tuomioonsa pilkallisesti. Cicero kertoo saman tarinan. Samanlaista tarinaa kerrotaan tosin myös Zenon Elealaisesta.
Anaksarkhoksen filosofisesta ajattelusta ei tiedetä paljoakaan. Hänen viitataan kuitenkin yleensä onnellisuusfilosofina ja nimityksellä "eudaimonikos", "onnellinen". Demokritoksen koulukunta uskoi onnellisuuden olevan elämän päämäärä.
Aristeas
Aristeas () oli puolilegendaarinen kreikkalainen runoilija ja ihmeidentekijä. Hän vaikutti Vähä-Aasian Prokonnesoksessa eli Marmaran saarella 600-luvulla eaa.
Herodotos kertoo, että korkea-arvoiseen sukuun kuulunut Aristeas olisi kaatunut kuolleena maahan huovuttajan luona ollessaan. Huovuttaja sulki liikkeensä ja lähti hakemaan Aristeaan sukulaisia, mutta ruumis oli kadonnut ennen kuin sukulaiset ehtivät paikalle. Seitsemän vuotta myöhemmin Aristeaan kerrottiin ilmestyneen esiin Prokonnesoksessa ja kirjoittaneen "Arimaspeia"-runon, minkä jälkeen hän katosi uudelleen.
"Arimaspeia" () kertoo Aristeaan matkoista kaukana pohjoisessa. Hän oli tavannut siellä issedonialaisten heimon, jolta hän oli saanut tietoja vielä kauempana pohjoisessa asuneista fantastisista kansoista: yksisilmäisistä arimaspeista, jotka taistelivat kulta-aarteita vartioivien aarnikotkien kanssa, sekä hyperborealaisista, joiden luona Apollon asui talvella. Runosta on jäljellä vain katkelmia.
Herodotoksen kertoman mukaan Aristeas ilmestyi 240 vuotta kuolemansa jälkeen Metapontionissa, eteläisessä Italiassa. Hän käski, että hänelle tuli pystyttää patsas ja Apollonille uusi alttari. Hän kertoi matkustaneensa kuolemansa jälkeen Apollonin seurassa pyhän korpin hahmossa.
Poales
Poales on yksisirkkaisten kasvien lahko, jonka merkittävin heimo on heinäkasvit (Poaceae). Poales-lahko käsittää nykyluokittelun mukaan 17 heimoa, 997 sukua ja yli 18 000 lajia. 10 000 lajia käsittävien heinäkasvien ohella suurimpia heimoja ovat sarakasvit (5 430 lajia), ananaskasvit (1 770 lajia) ja Eriocaulaceae (1 160 lajia).
Lahkon kasvit ovat lähinnä ruohoja, harvoin pensaita tai köynnöksiä. Pienet ja tuulipölytteiset kukat sijaitsevat tavallisesti kukinnoissa. Lehdet ovat silposuoniset ja usein hyvin kapeat. Poales on yksi menestyksekkäimpiä kasviryhmiä nykymaailmassa. Lisäksi monet sen lajeista ovat eräitä tärkeimmistä hyötykasveista, kuten vehnä, riisi, maissi ja ananas.
Lahkoon kuuluu seuraavat 15 heimoa:
Hippasos
Hippasos (, n. 500 eaa.) oli kreikkalainen pythagoralaisiin kuulunut esisokraattinen filosofi. Hän oli kotoisin Metapontionista, Suur-Kreikasta.
Hippasos oli Pythagoraan oppilas. Hänen sanotaan keksineen, että luvun 2 neliöjuuri on irrationaaliluku. Kun luku oli osoittautunut irrationaaliseksi, pythagoralaiset surmasivat hänet, sillä lukumaagikkoina he eivät halunneet uskoa, että niin perustavanlaatuinen luku voisi olla loputtoman pitkä ja jaksoton.
Hippasos oli myös ensimmäisiä, joka tutki akustiikkaa ja resonanssi-ilmiötä. Hänen alkuperäisistä töistään on säilynyt vain vähän.
Epikharmos
Epikharmos (, n. 540–450 eaa.) oli kreikkalainen komediarunoilija ja pythagoralaisiin luettu esisokraattinen filosofi.
Epikharmos oli kotoisin Kosin saarelta. Hän oli lääkäri Helothaleen poika. Hän muutti jo varhaisessa iässä Megara Hyblaiaan Sisiliaan, ja Gelonin tuhottua kaupungin vuonna 484 eaa. Syrakusaan. Hän vietti lopun elämäänsä siellä Hieronin hovissa. Hän kuoli 90-vuotiaana, tai Lukianoksen ("Macrobii", 25) mukaan 97-vuotiaana. Kaupunkilaiset pystyttivät hänen kunniakseen messinkisen patsaan, johon Theokritos teki kaiverruksen ("Epigr." 17).
Epikharmos oli sisilialaisen tai doorilaisen komedian merkittävin edustaja. Hänen komediansa sisälsivät filosofisia aineksia. Hänen maineensa pythagoralaisena filosofina on kuitenkin myöhempää perua, ja se on saattanut saada alkunsa juuri komedioiden sisällöstä. Hänen nimiinsä laitetut filosofiset teokset on todennäköisesti kirjoittanut joku muu. Ne käsittelevät luontoa ja lääketiedettä.
Suur-Tukholma
Suur-Tukholma () tarkoittaa Tukholman ympärillä Keski-Ruotsissa sijaitsevaa suurkaupunkialuetta (). Se vastaa alueeltaan Tukholman lääniä. Muita suurkaupunkialueita Ruotsissa ovat Suur-Göteborg ja Suur-Malmö.
Suur-Tukholma on Statistiska centralbyrånin määrittelemä tilastollinen käsite, joka on peräisin 1960-luvulta. Aluejako uusittiin 1970-luvulla, jolloin Suur-Tukholmaan tulivat kuulumaan kaikki Tukholman lääniin kuuluvat kunnat lukuun ottamatta Norrtäljeä, Nykvarnia, Södertäljeä ja Nynäshamnia. Vuoden 2005 alusta myös nämä kunnat ovat kuuluneet Suur-Tukholmaan.
Tukholman läänissä ja siten myös Suur-Tukholmassa oli vuoden 2011 lopussa 2 091 473 asukasta, ja sen maapinta-ala oli 6 526,24 km². Alueen väestötiheys oli sen perusteella 320,5 asukasta maaneliökilometriä kohti. Kaikki Tukholman läänin 26 kuntaa kuuluvat suurkaupunkialueeseen. Seuraavassa taulukossa on ilmoitettu näiden kuntien nimet ja maapinta-alat. Kolmanteen viimeiseen sarakkeeseen on laskettu väestötiheys. Viimeisessä sarakkeessa on ilmoitettu historiallinen maakunta tai maakunnat, joihin kunta kuuluu.
Puisto
Puisto on avoin tai puoliavoin hoidettu viheralue kaupunkirakenteen keskellä. Puistoja on erityyppisiä riippuen käyttötarkoituksesta ja sijainnista, ja niiden ilme voi vaihdella hyvin rakennetusta lähes luonnontilaiseen. Asuinalueiden esim. lähiöiden viereiset metsät ovat usein virkistyskäyttöä varten hoidettuja "puistometsiä".
Kaupungissa puisto on rakennettu ja hoidettu viheralue, joka saattaa olla useammankin korttelin suuruinen, esimerkiksi New Yorkin Keskuspuisto Manhattanilla. Puistojen sanotaankin olevan kaupungin keuhkot ja niiden olemassaoloa pidetään tärkeänä.
Puisto koostuu usein kukkaistutuksista, nurmikosta, kävelyteistä, penkeistä, toisinaan myös patsaista ja suihkulähteistä. Joidenkin puistojen reunalla on myös kioski tai kahvila. Puisto voi myös päättyä laajempaankin vesialueeseen.
Puistossa voi olla pallokenttä tai leikkikenttä energisempää vapaa-ajanviettoa varten. Leikkikentällä saattaa päivystää puistotäti, joka ammatikseen ohjaa leikkiviä lapsia, ja saattaa järjestää lapsille leikin lomaan ruokailunkin.
Puisto, joka on erikoistunut erilaisten kasvien esittelyyn, on puulajipuisto eli "arboretum".
Lähinnä englannin kielen vaikutuksesta puisto-sanasta on paljon sellaisiakin johdannaisia, jotka eivät tarkoita viheraluetta; esimerkiksi vesipuisto, huvipuisto, tiedepuisto, tuulipuisto ja yrityspuisto.
Rolf Harris
Rolf Harris CBE, AM (s. 30. maaliskuuta 1930) on syntyjään australialainen laulaja, säveltäjä, taiteilija ja televisiojuontaja, joka on asunut Britanniassa vuosikymmeniä.
Harris nousi kuuluisuuteen 1960-luvun alussa laulullaan "Tie Me Kangaroo Down, Sport" (suom. "Katso, kenguru loikkaa"). Kappaleessa oli ensi kertaa käytössä Harrisille tyypillinen itserakennettu soitin, "wobble board" eli masoniittikovalevyn pala, jota edestakaisin heiluttelemalla syntyy "vupp-vupp"-ääni. Harris on myöhemminkin käyttänyt epätavallisia soittimia, kuten didgeridoota, munniharppua ja stylofonia.
Maalaustaiteilijana Harris esiintyi muutaman kerran televisiossa ohjelmassa, jossa hän maalasi kuvia suurelle kankaalle näennäisen hutiloivalla tyylillä ja omituisen musiikin säestämänä. Lopputulos oli kuitenkin taidokas. Nämä ensiesiintymiset televisiossa poikivat Harrisille joukon piirustusaiheisia televisiosarjoja. Nykysuomalaiselle Harris on kuitenkin tutumpi juontamastaan "Elämäni eläimet" ("Animal Hospital") -tositelevisiosarjasta.
Britannian poliisi pidätti Rolf Harrisin maaliskuussa 2013 ja kuulusteli häntä seksuaalirikostutkimusten yhteydessä. Tuomioistuimessa hänen todettiin syyllistyneen vuosina 1968–1986 kaikkiaan 12 hyväksikäyttöön. Harris sai hyväksikäytöstä viiden vuoden ja yhdeksän kuukauden vankeustuomion.
Vitales
Vitales on kasvilahko, joka sisältää viiniköynnöskasvien (Vitaceae) heimon. Vanhoissa luokitteluissa "Vitales" sisälsi viiniköynnöskasvien ohella myös heimon "Leeaceae", mutta nykyisessä luokittelussa kaikki Vitales-lahkon lajit sijoitetaan viiniköynnöskasvien heimoon.
Viiniköynnöskasvit
Viiniköynnöskasvit (Vitaceae) on kasviheimo. Siihen kuuluu enimmäkseen köynnöksiä mutta myös joitakin varpuja ja muutamia ruohovartisia kasveja. Heimon suvuista viiniköynnöksiä kasvatetaan hedelmiensä takia, kissuksia ja villiviinejä koristekasveina.
Viiniköynnöskasvit ovat usein köynnöksiä, joilla on yleensä lehtiä vastapäätä sijaitsevat kärhet ja kukinnot. Varsien nivelet ovat usein turvonneita, ja varret ovat usein korkkihuokosellisia ja hilseileviä. Uudet haarat kasvavat edellisvuoden versoihin. Lehdet ovat sormilehdykkäisiä, -liuskaisia tai yksinkertaisia ja kourasuonisia, hammaslaitaisia; korvakkeet varisevat pian. Kukinto on terminaalinen, viuhkomainen. Kukat ovat pieniä, 3-7-lukuisia, ja niissä on yhdislehtinen verhiö. Heteitä ja terälehtiä on yhtä monta ja ne sijaitsevat kohdakkain. Sikiäin on tavallisesti kahdesta emilehdestä muodostunut ja ainakin kärjestään yksilokeroinen, luotti pallomainen ja enemmän tai vähemmän vartaloton. Siemenaiheita sikiäimessä on tavallisesti neljä. Hedelmä on marja; siementen endospermi on usein kirjava ja näkyy poikkileikkauksessa T:n muotoisena.
Viiniköynnöskasvien heimo kasvaa kaikkialla tropiikissa ja osin (lämpimän)lauhkeassa vyöhykkeessä.
Viiniköynnöskasvisukuja on 14 ja lajeja 850, ja ne jaetaan kahdeksi alaheimoksi.
Leeoideae-alaheimossa on vain 34-lajinen leeojen suku ("Leea"), johon kuuluu ruohoja, pensaita ja puita. Niiden lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat kahteen kertaan lehdykkäisiä, hammaslaitaisia ja korvakkeellisia; korvakkeet sijaitsevat tuppimaisesti lehtiruodin laidassa. Kukassa on tyvestään yhdislehtinen teriö, johon heteet ovat tyvestään kasvaneet yhteen; teriötorvessa on heteiden lomassa joutohedemäisiä tai mesirauhasina toimivia liuskoja. Sikiäin koostuu kolmesta tai harvemmin neljästä yhteen kasvaneesta emilehdestä ja on joskus puoleksi kehänalainen. Leeat kasvavat enimmäkseen Etu- ja Taka-Intiassa, muutama laji Afrikassa ja Madagaskarissa.
Vitoideae-alaheimoon kuuluu enimmäkseen liaaneja, jotka kiipeilevät lehtivastaisten, kärhiksi muuntuneiden varsien avulla, mutta myös tukevarunkoisia puita ja ruohoja; joidenkin lajien juuristo on turvonnut. Lehdet sijaitsevat vastakkaisesti, kierteisesti tai kahdessa rivissä, ja ovat tavallisesti sormilehdykkäisiä, harvoin yksinkertaisia tai parilehdykkäisiä; lehdykät ovat sahalaitaisia. Korvakkeet ovat toisinaan kasvaneet yhteen. Kukinto sijaitsee tavallisesti lehtivastaisesti, harvemmin verson päässä terminaalisesti. Kukan mesiäinen sijaitsee sikiäimen pinnalla ja sen liuskat vuorottelevat heteiden kanssa; toisinaan mesiäinen on rengasmainen, ja joskus se puuttuu. Sikiäin on kahden yhteenkasvaneen emilehden muodostama. Alaheimossa on 14 sukua ja 825 lajia, jotka kasvavat tropiikissa ja (lämpimän)lauhkeilla alueilla. Runsaslajisimmat suvut ovat kissukset ("Cissus", 350 lajia), pulskiot ("Cyphostemma", 150 lajia), "Ampelocissus" (100 lajia), kastanjaviinit ("Tetrastigma", 95 lajia), viiniköynnökset ("Vitis", 65 lajia) ja "Cayratia" (65 lajia). 
Viiniköynnöskasveihin kuuluu 15 sukua:
Eudoksos
Eudoksos Knidoslainen (, 410/408 eaa. – 355/347 eaa.) oli kreikkalainen tähtitieteilijä, matemaatikko, lääkäri ja filosofi.
Eudoksos oli Platonin ystävä. Hän oli Arkhytaan oppilaana Ateenassa matematiikassa. Hänen maineensa matemaattisessa tähtitieteessä perustuu siihen, että hän esitteli ajatuksen taivaankappaleiden pallonmuotoisuudesta, ja vaikutti huomattavasti planeettojen liikkeiden ymmärtämiseen.
Hänen teoriansa suhteista ja verrannoista osoittavat huomattavaa näkemystä numeroista; ne mahdollistivat kokonaislukujen ja rationaalilukujen lisäksi myös jatkuvien määrien tiukan käsittelyn. Tartaglia ja monet muut herättivät hänen ajatuksensa uudelleen henkiin 1500-luvulla. Näin niistä tuli tieteen kvantitatiivisten menetelmien perusta vuosisadaksi, kunnes Descarteen algebralliset menetelmät syrjäyttivät ne.
Eudoksos keksi myös ekshaustio- eli tyhjennysmenetelmän, jolla voitiin määritellä pinta-aloja ja tilavuuksia. Myöhemmin menetelmää käytti Arkhimedes. Eudoksoksen ja Arkhimedeen työt olivat analyysin edeltäjiä. Matematiikka kehittyi niiden ohi vasta intialaisen matemaatikon Bhāskara II:n ja myöhemmin Newtonin ansiosta.
Eräs algebrallisista käyristä, "Eudoksoksen kampyle", on nimetty hänen mukaansa:
Buxales
Buxales on kasvilahko, joka sisältää noin 70 lajia matalia pensaita ja varpuja.
Buxales sisältää kaksi heimoa ja yhteensä viisi sukua:Cronquistin luokittelussa ei ollut Buxales-lahkoa, vaan puksipuukasvit oli sijoitettu lahkoon Euphorbiales ja Didymelaceae oli sijoitettu yksinomaan lahkoonsa Didymelales.
100 metrin juoksu
100 metrin juoksu on pikajuoksulaji ja yleisurheilun ulkoratojen lyhin virallinen juoksumatka. Olympialaisten ohjelmassa 100 metrin juoksu on ollut ensimmäisistä nykyaikaisista olympialaisista 1896 lähtien.
Ennen juostiin myös 100 jaardin (91,44 metriä) kilpailuja, usein ruoholla. Vuoteen 1887 asti kilpailijat lähtivät matkaan seisovasta asennosta. Yhdysvaltalainen James H. Sherrill oli ensimmäinen, joka kaivoi itselleen lähtökuopat ja starttasi kyyryasennosta. 1920-luvun lopulla kuvaan tulivat lähtötelineet, jotka kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF lopulta hyväksyi 1937. Vuotta myöhemmin IAAF määräsi, ettei uusia ennätyksiä enää hyväksytä ilman tuulen voimakkuuden mittausta itse paikalla. Korkeimmaksi hyväksytyksi tuulilukemaksi päätettiin kahden metrin myötätuuli. Vuoden 1977 alusta ennätyksiksi on hyväksytty ainoastaan sähköisesti otettuja aikoja. Nykyisillä kameroilla saadaan tiukoissa maaliviivataistoissa juoksijoiden välille tarvittaessa sekunnin tuhannesosankin ero, jotta voittaja saadaan selville.
100 metrin juoksu on ollut olympialaisten lajivalikoimaan ensimmäisistä nykyaikaisista olympialaisista lähtien, vuodesta 1896. Juoksumatkaa ovat hallinneet olympialaisissa sekä miesten että naisten puolella Yhdysvaltain ja viime vuosina Jamaikan juoksijat. Menestyneimmät miesurheilijat 100 metrin matkalla ovat kolme olympiakultaa voittanut Jamaikan Usain Bolt ja kahdesti voittanut Yhdysvaltain Carl Lewis. Naisissa kaksi olympiakultaa ovat saavuttaneet Yhdysvaltain Wyomia Tyus ja Gail Devers, sekä Jamaikan Shelly-Ann Fraser-Pryce
Yleisurheilun MM-kilpailuissa 100 metrin juoksu on ollut kisahistorian alusta alkaen. Myös MM-kilpailuissa ovat parhaiten menestyneet Yhdysvaltain ja Jamaikan urheilijat.
Ben Johnson juoksi 100 metriä aikaan 9,79 vuonna 1988, Tim Montgomery aikaan 9,78 vuonna 2002, mutta heidän aikansa mitätöitiin dopingkäryjen takia.
Lähde
Yhdysvallat on ollut hallitseva miesten 100 metrillä. Pisimpään kestänyt ennätys on ollut Jesse Owensin vuonna 1936 juoksema 10,2, jonka rikkomiseen meni yli 20 vuotta.
Operation: Mindcrime
Operation: Mindcrime on seattlelaisen progressiivista metallia soittavan Queensrÿchen kolmas kokopitkä studioalbumi, joka julkaistiin 27. huhtikuuta 1988. Se keräsi ilmestyessään paljon positiivisia arvosteluja ja sitä usein pidetään Queensrÿchen musiikillisesti merkittävimpänä levynä.
Operation: Mindcrime on konseptialbumi, jonka juoni on monimutkainen. Tarinassa on mukana viitteitä anarkistiseen vallankumoukseen, mutta itse päätarina kertoo Nikki-nimisestä miehestä. Nikki joutuu tohtori X:n käskyttämäksi tappajaksi, jonka yksi kohde on muun muassa hänen ihastuksensa Mary-nunna. Kun Mary tapetaan, alkaa ajojahti, jossa Nikki joutuu pakoilemaan virkavaltaa aina albumin surulliseen loppuun asti. Albumi sai jatko-osan "" vuonna 2006.
Albumi sijoittui Billboard 200 -listalla 14:ksi ja myi Yhdysvalloissa platinaa (1 000 000).
Asparagales
Asparagales on yksisirkkaisten (Liliopsida = ylälahko Lilianae) kasvien lahko, jonka heimojen on aiemmin katsottu kuuluvan lahkoon Liliales ja osan suvuista jopa heimoon Liliaceae. Jotkin järjestelmät erottavat ryhmästä omiksi lahkoikseen kämmekkämäiset kasvit (Orchidales) ja kurjenmiekkamaiset kasvit (Iridales). APG ("Angiosperm Phylogeny Group") on kasvitieteilijöiden laajalti käyttämässä luokittelussaan sisällyttänyt lahkoon tässä artikkelissa mainitut heimot.
Asparagales-lahkon tyyppisuku on parsat ("Asparagus"). Sen ylivoimaisesti suurin heimo on kämmekkäkasvit ("Orchidaceae"), johon kuuluu noin 22 075 lajia. Muita merkittäviä heimoja ovat kurjenmiekkakasvit (2 025 lajia), parsakasvit (noin 2 480 lajia) ja narsissikasvit (1 605 lajia).
Lahkoon kuuluu 14 heimoa, 1122 sukua ja 26070 lajia.
Alice in Chains
Alice in Chains on vuonna 1987 perustettu grungeyhtye. Se oli yksi Seattlen neljästä johtavasta grungekokoonpanosta, mutta sitä on luokiteltu myös metalli- ja rock-yhtyeeksi. Se on ollut suunnannäyttäjänä monelle myöhemmin maineeseen nousseelle rockyhtyeelle, kuten Puddle of Muddille ja Godsmackille, joista jälkimmäinen otti nimensä yhtyeen kappaleesta "God Smack".
Alice in Chains erosi synkällä heavy metal -painotteisella musiikillaan punkvaikutteisemmasta Nirvanasta, sekä hard rock -henkisistä Pearl Jamista ja Soundgardenista. Myös laulaja Layne Staleyn ja kitaristi Jerry Cantrellin stemmaavat yhteiset lauluosuudet monissa kappaleissa tekivät yhtyeestä omalaatuisen. Layne Staleyn kirjoittamat kappaleet ovat synkkiä ja käsittelevät usein huumeita, masennusta ja itsemurhaa. Jerry Cantrell taas puhuu sanoituksissaan enemmän ihmissuhteista.
Kitaristi Jerry Cantrellia on kutsuttu yhtyeen sydämeksi, kun sen sieluna taas pidettiin laulaja Layne Staleyta. Yhtyeen kuuluisin albumi on vuoden 1992 "Dirt", joka kertoo paljon laulaja Layne Staleyn elämästä ja huumeongelmista. Vuoden 1995 alussa yhtye hajosi tilapäisesti, mutta julkaisi samana vuonna kolmannen albuminsa ja jatkoi vuoteen 1996. Layne Staleyn kanssa Alice in Chains esiintyi viimeisen kerran vuonna 1996, minkä jälkeen yhtye lopetti esiintymisen.
Jerry Cantrell keskittyi soolouraansa vuodesta 1996 aina vuoteen 2002. Vuonna 1998 Alice in Chains äänitti kaksi uutta kappaletta, "Died" ja "Get Born Again", jotka olivat viimeisiä äänityksiä Layne Staleyn kanssa. Vuonna 2002 Layne kuoli huumeiden yliannostukseen.
Staleyn kuoleman jälkeen Alice in Chains palasi esiintymislavoille. Tämä tapahtui vuonna 2005 ja yhtyeen riveissä nähtiin useita vaihtuvia jäseniä, kuten Maynard James Keenan ja Phil Anselmo. Myöhemmin William DuVall liittyi yhtyeeseen laulajaksi. Vuonna 2009 uusi kokoonpano julkaisi albumin "Black Gives Way to Blue", jonka nimikkokappale on omistettu Layne Staleylle.
Vuonna 2011 yhtyeen alkuperäinen basisti Mike Starr kuoli epäiltyyn huumeiden yliannostukseen.
Yhtye aloitti viidennen albuminsa tekemisen vuonna 2011. "The Devil Put Dinosaurs Here" ilmestyi maailmanlaajuisesti 28. toukokuuta 2013.
Alice in Chains on myynyt maailmanlaajuisesti yli 20 miljoonaa äänitettä ja yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muiden muassa "Man in the Box", "Would?", "No Excuses", "Angry Chair", "Rooster", "Them Bones", "Down in a Hole", "Grind", "Again", "Heaven Beside You", "Check My Brain", "A Looking in View" ja "Hollow".
Mongolianvaahtera
Mongolianvaahtera ("Acer ginnala") on vaahteroiden ("Acer") sukuun kuuluva kesävihanta puuvartinen kasvi. Jotkut kasvitieteilijät pitävät sitä tataarivaahteran alalajina ("Acer tataricum" subsp. "ginnala"). Mongolianvaahteraa tavataan luonnonvaraisena Siperiassa, Japanissa, Koreassa ja Mongoliassa. Se on vain harvoin villiintynyt Eurooppaan.
Mongolianvaahtera kasvaa 3–10 metrin korkuiseksi yleensä pensaan ja puun välimuodoksi ja rungon halkaisija on 20–40 senttimetriä. Mongolianvaahteran kaarna on harmaanruskea ja siihen tulee vanhemmiten matalia halkeamia. Sen kukat ovat kellanvihreät ja halkaisijaltaan 5–8 millimetriä. Laji kukkii alkukesästä. Sen siemenet muistuttavat Suomessa alkuperäisen metsävaahteran siemeniä, mutta ne ovat paljon pienempiä. Siemenet irtoavat puusta myöhään syksyllä ja itävät seuraavana keväänä. Mongolianvaahteran ruska on aurinkoisilla paikoilla voimakkaan punertava.
Mongolianvaahteraa kasvatetaan koristekasvina Pohjois-Euroopassa ja -Amerikassa. Se soveltuu hyvin esimerkiksi bonsaipuuksi. Pihapuuna se on karaistuneisuutensa takia soveltuva Suomessa aina Ouluun ja jopa Rovaniemellekin saakka, ja se kestää jopa kolmenkymmenen asteen pakkaset. Se kasvaa hyvin myös varjoisilla pohjoisrinteillä, tosin siellä sen ruska on melko vaatimaton.
Intianjasmikki
Intianjasmikki eli intianmurraija ("Murraya koenigii") on jasmikkien eli murraijojen ("Murraya") sukuun kuuluva pieni puu. Se jää yleensä noin 2,5 m korkeaksi. Sen kuori on ruskea, pilkullinen ja repeilee pitkiksi suikaleiksi. Lehdet ovat 30 cm pitkiä, ja niissä on 24 lehdykkää.
Intianjasmikin lehtiä käytetään mausteena ruoanlaitossa, jossa niitä kutsutaan currylehdiksi. Myös marjoja voi syödä.
Žanna Block
Žanna Block () (s. 6. heinäkuuta 1972 Nižyn, Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta) on ukrainanjuutalainen pikajuoksija.
Žanna Block on omaa sukuaan Tarnopolska (), mutta hän on käyttänyt uransa aikana useaa sukunimeä. Mentyään naimisiin aitajuoksija Ihor Pintusevytšin () kanssa hän vaihtoi sukunimensä miehensä nimeen. Toisen avioliittonsa jälkeen hänet tunnettiin hetken aikaa yhdistelmänimellä Pintusevytš-Block mutta nykyään hänet tunnetaan miehensä ja valmentajansa Mark Blockin sukunimellä.
Block lopetti kilpauransa vuonna 2006. Häntä epäiltiin jo uransa aikana yhteyksistä Balco-laboratorion doping-ohjelmaan. Hänen miehensä Mark Block sai vuonna 2011 kymmenen vuoden urheilun toimintakiellon, kun hänen todettiin välittäneen dopingaineita vaimolleen. Lokakuussa 2011 Žanna Block sai kahden vuoden kilpailukiellon. Hänen kilpailutuloksensa 30. marraskuuta 2001 lähtien hylättiin takautuvasti ja näin hän menetti Pariisin MM-kilpailuiden 2003 MM-hopeansa 100 metrin juoksusta.
Kortteli
Kortteli on katualueiden rajoittama kaupungin tai (asuin)alueen osa. Kaavoitetulla alueella kortteli on pienin katujen rajaama yhtenäinen rakennettu tai rakennettavaksi tarkoitettu alue, joka käsittää yhden tai useamman tontin. Ruutukaava-alueilla korttelit ovat tyypillisesti suorakaiteen muotoisia.
Sana kortteli johtuu latinan sanasta quartus, joka merkitsee neljäsosaa. Keskiajalla monet kaupungit jakautuivat neljään kaupunginosaan. Sen vuoksi sanan eri muunnelmat useissa kielissä, esimerkiksi ranskan "quartier", tarkoittavat edelleenkin kaupunginosaa, vaikka niitä monissa kaupungeissa on enemmänkin. Tukholmassa sanaa () käytettiin jo 1700-luvulla tarkoittamaan katujen rajoittamaa aluetta, ja seuraavalla vuosisadalla se omaksuttiin samaan merkitykseen Suomessakin. Englannissa, varsinkin amerikanenglannissa samassa merkityksessä käytetään sanaa "block".
Helsingin keskusta-alueen vanhat korttelit on 1800-luvulla nimetty eläinten ja kasvien mukaan. Kaupungin muissa osissa korttelit on pelkästään numeroitu.
Sinkinkato
Sinkinkato (engl. "dezincification") on yksi tyyppi niin sanotuista valikoivan syöpymisen korroosiomuodoista. Sinkinkatoa tapahtuu messingissä, kun epäedullisissa olosuhteissa messinkiseoksesta liukenee veteen sinkkiä, jolloin jäljelle jää paljon kuparia sisältävä huokoinen massa. Messingin taipumus sinkinkatoon pienenee sinkkipitoisuuden laskiessa.
Sinkinkato on erityisen voimakasta kuumamuokatessa messinkiä. Kuumamuokattu messinki on pinnaltaan kuparin väristä ja pitää joko peitata tai kaavinvetää messinkisen, kellertävän, pinnan esille tuomiseksi.
Tomos-asiakirja
Tomos-asiakirja on vuonna 1923 patriarkka Meletios IV:n kirjoittama asiakirja, joka säätelee autonomisen Suomen ortodoksisen arkkipiispakunnan ja ekumeenisen patriarkaatin suhdetta. Tomos-asiakirjan myötä Suomen ortodoksinen kirkko irtaantui Venäjän ortodoksisesta kirkosta ja liittyi ekumeenisen patriarkaatin alaisuuteen autonomisena arkkihiippakuntana.
Björköby
Björköby on kylä Mustasaaressa ja entinen Suomen kunta Pohjanmaan rannikolla. Siihen kuului Björkön saari Raippaluodon vieressä. Raippaluoto oli myös Björköbyn ainoa naapurikunta. Björköbyn kunta liitettiin Mustasaareen vuonna 1973. Björköby on pinta-alaltaan kasvavan Björkön saaren asutustaajama. Seurakunnallisesti Björköby kuuluu Raippaluodon seurakuntaan, Mustasaaren seurakuntayhtymään ja Porvoon hiippakuntaan. Björköby ei koskaan muodostanut omaa seurakuntaa, vaan kunnallisen itsenäisyytensäkin aikana se oli osa Raippaluodon seurakuntaa.
Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan Björköbyn kunta oli täysin ruotsinkielinen.
Björköbyn vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1959.
Björköbyn pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla suolasiiasta ja keitetyistä kananmunista sekoitettu salaatti "siksallad".
Björköbyn ainoa henkikirjakylä on sekin nimeltään Björköby.
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajauksissa Björköbyn ainoa taajama oli Björkö, jossa oli 503 asukasta vuonna 1960 ja 401 asukasta vuonna 1970.
Björköbyn saaristo on kohonnut merestä suhteellisen myöhään, joten on epätodennäköistä, että täällä olisi ollut varsinaista esihistoriallista asutusta. Björkön saarelle muodostui kuitenkin 1500-luvun puoliväliin mennessä kalastajien ja hylkeenpyytäjien ruotsinkielinen kyläkunta. Keskiajalta lähtien se kuului Mustasaaren suurpitäjään, kunnes se jäi Raippaluodon itsenäistyessä viimeksi mainitun yhteyteen. Björköbyn ensimmäinen kirkko rakennettiin luultavasti jo Ruotsin vallan aikana ja sen tiedetään vaurioituneen 1840-luvulla sattuneessa tulipalossa. Nykyinen kirkko valmistui vuonna 1859. Kunnallisesti Björköby itsenäistyi vuonna 1932.
Koska Merenkurkku on Björköbyn kohdalla kapeimmillaan, saarelaiset joutuivat aikanaan kuljettamaan paljon postia Ruotsin puolelle jäitse ja vesitse. Näiden usein vaarallisten matkojen muistoksi Björköbyn vaakunassa on kuvattuna postitorvi. Venäläinen kenraali Barclay de Tolly marssitti Suomen sodan aikana maaliskuussa 1809 joukkonsa Vaasasta Björköbyn kautta Uumajaan. Vaikeakulkuisten ahtojäiden vuoksi venäläiset kärsivät retken aikana suurta mieshukkaa, ja kenraali de Tollyn kerrotaan sanoneen, että hän viitoitti tien Merenkurkun yli omien miestensä ruumiilla.
Björköbyhyn kuuluville Valassaarille pystytettiin vuonna 1886 rautarakenteinen majakka, ja myöhemmin sinne sijoitettiin myös säähavaintoasema ja meripelastusasema. Nykyisin paikka on tunnettu myös monilajisesta linnustostaan, ja osa siitä on muodostettu luonnonsuojelualueeksi, jolle maihinnousu on kielletty lintujen pesimäaikana.
Kun postin kuljetus Merenkurkun yli päättyi, Björköby jäi liikenteellisesti syrjään. Vähitellen parantuneet tieyhteydet, kuten pengertie Raippaluodon puolelle ja vuonna 1997 valmistunut Raippaluodon silta, ovat vähentäneet eristyneisyyttä. Jäätilanteen salliessa on voitu liikennöidä myös jäätietä pitkin Ruotsin puolelle.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Björköbyn väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1950–1970.
Björköbyn väestö on tilastoitu Raippaluodon yhteydessä vuonna 1940.
Mikkelin maalaiskunta
Mikkelin maalaiskunta () oli Etelä-Savossa sijainnut Suomen kunta, joka yhdistettiin Mikkelin kaupunkiin vuoden 2001 alusta. Sen asukasluku oli 12 000 (2000). Mikkelin kaupungin joka suunnalta ympäröineen Mikkelin maalaiskunnan kaksi taajamaa olivat Rantakylä ja Otava.
Mikkelin maalaiskunnan naapurikunnat olivat Mikkeli, Anttola, Haukivuori, Hirvensalmi, Juva, Kangasniemi, Mäntyharju ja Ristiina.
1980-luvulla jokaiselle Savon kunnalle äänestettiin omat nimikkoruoat. Mikkelin maalaiskunnan perinneruoaksi valittiin ”potlohko”, joka valmistetaan perunalohkoja, sipulia ja lihaa uunissa hauduttamalla. Toiseksi Mikkelin maalaiskunnan pitäjäruoaksi nimettiin "rättänä" eli mustikkakukko.
Mikkelin maalaiskunnan historian voidaan katsoa alkaneen novgorodilaisten 1200-luvulla perustamasta Savilahden pogostasta. Se oli ensimmäinen tunnettu hallinnollinen yksikkö Savossa. Muut savolaiset hallintopitäjät on erotettu sen myöhemmistä seuraajista. Muun muassa Mikkelin kaupunki irrotettiin vuonna 1838. Maalaiskunta liitettiin vuoden 2001 alusta Mikkelin kaupunkiin yhdessä Anttolan kanssa.
Mikkelin mlk:n nähtävyyksiä ovat Anjan Puisto, Tuukkalan muinaismuistoalue, Porrassalmen taistelun (1789) muistomerkki, Kyyhkylän ja Tuukkalan kalmistot (Savon suurin) sekä Tertin kartano ja Mikkelin maaseurakunnan kirkko (Charles Bassi, 1817), joka tosin sijaitsi jo ennen vuoden 2001 kuntaliitosta Mikkelin kaupungin alueella.
Alamaa, Anianniemi, Asila, Haahkala, Haapataipale, Harjujärvi, Harjumaa, Haukkakorhola, Heinälahti, Helppanala, Hiirola, Hyyrylä, Häyrylä, Ihastjärvi, Kaipiala, Karstula, Kirkonkylä, Korpijärvi, Koskentaipale, Kovala, Kyyhkylänniemi, Laitiala, Laurikkala, Liukkola, Marjoniemi, Moisio, Norola, Närvälä, Olkkolanniemi, Pajula, Parantala, Parkkila, Pekkola, Puttola, Rahula, Rantakylä, Rieppola, Riittilä, Rämälä, Sairila, Salmenkylä, Savonlahti, Seppälä, Soikkala, Suonsaari, Taipale, Tikkala, Tuukkala, Vanhala, Vanhamäki, Vatila, Vehmaskylä, Viljakkala, Visulahti, Vuolinko, Väänälä, Väärälä
Savilahti
Savilahti (), myöhemmin Suur-Savo, oli Savon vanhin kirkkopitäjä. Jo 1329 mainittu Savilahti käsitti alkujaan lähes koko Savon maakunnan. Myöhemmin Savonlinnan seudusta ml. Pohjois-Savo muodostettiin Pien-Savo.
Savilahden eli nykyisen Mikkelin seudun varhaisin väestö lienee hämäläistä alkuperää, johon myöhemmin on sekoittunut karjalaista väestöä. Kalmistot antavat kuvan ristiretkiajan karjalaisesta kulttuurisiirrosta. Ensi kerran suurpitäjä Savilahti mainitaan 1323 Pähkinäsaaren rauhankirjassa. Vasta 1600-luvun puolivälissä otettiin käyttöön nimi Mikkeli, kun Mäntyharju, Ristiina ja Hirvensalmi irtosivat entisestä Savilahdesta, silloisesta Suur-Savosta. Mikkelin maalaiskuntaa pidetään kunnallisessa jaotuksessa Savilahden seuraajana.
Savilahti oli ortodoksinen vuoteen 1323 asti, jolloin se liitettiin katoliseen Ruotsin valtioon. Virallisesti katolinen aika Savilahden seurakunnassa päättyi uskonpuhdistukseen vuonna 1527, mistä lähtien luterilaisuus on ollut Mikkelin seudun valtauskontona.
1549 Mikael Agricola kävi tarkastuskäynnillä Savilahdella.
Suur-Savon pappilasta Kenkäveron niemellä tuli 1597 Savon nuijasodan lopputapahtumien näyttämö. Porrassalmen taisteluissa kesäkuussa 1789 taistelivat ruotsalaisjoukot venäläisiä vastaan. Talvisodan päämaja perustettiin 3. joulukuuta 1939 Mikkelin keskuskansakoululle (nykyiseltä nimeltään Päämajakoulu).
Nykyään Savilahdeksi kutsutaan Mikkelin kaupungin ydinkeskustaa, joka on Saimaan Savilahden rannalla. Paikalla on Savon vanhimmaksi rakennukseksi kutsuttu Savilahden kivisakasti.
Muita Savilahti-nimisiä paikkoja on mm. Kuopiossa, alueella, missä Kuopion yliopisto, Kuopion yliopistollinen sairaala ja Teknologiakeskus Teknia sijaitsevat.
Luettelo Aku Ankan taskukirjoista
Tämä on luettelo Aku Ankan taskukirjoista, erikois- ja teemanumeroista sekä mini-taskareista. Vuosiluku ilmoittaa kunkin vuoden ensimmäisen taskukirjan. Aluksi taskukirjoissa joka toinen aukeama oli mustavalkoinen, kokonaan värillisiä taskukirjat olivat vuodesta 1993 ja taskukirjasta 154 alkaen.
Vuonna 2010 ilmestyi Aku Ankan taskukirjan 40-vuotissynttäreiden kunniaksi neliosainen sarja Taskarin parhaat. Seuraavana vuonna "Taskarin sankarit" ja vuonna 2012 "Taskarin tähtihetket"Mini-taskarit ovat tavallisia taskukirjoja pienempiä kooltaan, mutta niissä on enemmän sivuja. Ensimmäinen Mini-taskari ilmestyi vuonna 2007. Mini-taskareiden loppusivuilla on Ankkalinnan henkilöistä tietoja. Viimeinen Mini-taskari ilmestyi vuonna 2011.
In English -taskukirjat ovat elokuusta 2011 alkaen ilmestyneitä taskukirjoja. Jokaisessa kirjassa on mukana sanasto, jonka avulla puhekuplien tekstit on helpompi ymmärtää.
BPM
BPM on lyhenne englannin kielen sanoista "beats per minute", joka tarkoittaa suomeksi iskua minuutissa. Yhden iskun pituus ilmoitetaan nuottiviivaston iskualamerkinnässä. Yleensä isku on yhden neljäsosanuotin pituinen. BPM:llä mitataan tavallisesti elektronisen musiikin tempoa.
Yksi BPM on yhtä suuri kuin 1/60 Hz. 60 BPM tarkoittaa yhtä iskua sekunnissa (tavallisin sydämen pumppaustahti).
Mossala
Mossala (myös Mussala) on saari ja kylä Houtskarissa Paraisilla. Sen nimi oli alkujaan suomenkielinen "Mustasalo", mutta ruotsinkielen vaikutuksesta nimi muuntui muotoon Mossala. Saaren pinta-ala on 7,19 neliökilometriä ja sen asukasluku on 68.
Mossalalta kulkee yhteysalus muun muassa Iniöön. Saaren yhdistää kuntakeskukseen lossi saaren eteläpäässä. Mossalan saaressa on muun muassa Saariston Lomakeskus, joka vuokraa mökkejä. Museovirasto on määritellyt Mossalan kylän valtakunnallisesti merkittäväksi valtakunnalliseksi kulttuuriympäristöksi osana Länsi-Turunmaan saaristoasutusta.
Progressiivinen trance
Progressiivinen trance on elektronisen musiikin alalaji. Progressiivista trancea sanotaan usein lyhyesti myös progeksi tai progetranceksi. Progessa tempo on tyypillisesti noin 125-135 BPM. Progetrancen tekijöitä ovat mm. Perry O'Neil, David West ja Markus Schulz
Kysymyksessä on melodioiltaan yksinkertaistettu trancen tyyli, joka keskittyy enemmän rytmipuolen ja bassolinjojen esilletuomiseen.
Simpauttaja
Simpauttaja on Heikki Turusen vuonna 1973 julkaistu esikoisromaani. Romaani arvioitiin vuoden 1973 parhaaksi esikoisteokseksi.
Simpauttaja-tarinan varsinainen päähenkilö on nuori maalaispoika "Imppa Ryynänen", joka tarinan alussa joutuu maantielle levittäessään pitkästyneenä isänsä pellolla lantaa isänsä mielestä väärällä tavalla. Isä on häätänyt raivoamisellaan kaikki vanhemmat poikansa, paitsi Imppaa ja tämän mielenterveysongelmista kärsivää pikkuveljeä Ottoa, joka tekee järven rantaan männyn rungoista naispatsaita.
Imppa pohtii Helsinkiin lähtemistä, mutta onnekseen hän pääsee kylän isoimpaan taloon Pirtamoon salaojia tekemään. Pirtamoon on saapunut myös "Simpauttaja"-nimeä käyttävä arvoituksellinen renki, liikkuvaa työvoimaa edustava työmies. Simpauttaja on myös uskomaton valehtelija, tarinoitsija ja tarpeen mukaan tappelija. Hän muuntaa purnaamisensa vitseiksi ja pystyy antamaan sanan sanasta.
Ajan saatossa Simpauttaja ja Kuuno Taivaisen vaimo Juuli tulevat läheisiksi, josta lähtee huhu kiertämään kylässä. Lopulta Juulin aviomies Kuuno kuulee asiasta Impan isältä. Kuuno menee metsää kaatamaan ja puskee raivonsa työhön. Lopussa tulee välienselvittely, mutta vasta kun syksy on vaihtunut talveen. Juuli käy omassa mielessään läpi aviorikostaan ja pohtii pois lähtemistään. Kuuno kertoo tietävänsä, mitä on ollut tekeillä. Juuli ja Kuuno riitelevät asiasta, mutta Juuli ei tunnusta tekoaan.
Pirtamon talon vanha isäntä kuolee, ja Simpauttajaa epäillään tappajaksi. Kuuno riitelee Pirtamon surutalossa aviorikosasiasta, jolloin Simpauttaja selittää asiat hyvin päin. Purujälki Juulin kaulassa laitetaan Oton syyksi. Rene Girardin kuvaus yhteiskuntaa koossapitävästä liimasta, väkivallasta kohdistettuna syyttömään syntipukkiin toteutuu tässäkin tarinassa. Kirjan lopussa Simpauttaja lähtee pois ja Kuuno muuttaa Kajaaniin myyden kaikki maansa Pirtamolle. Imppa palaa kotiin, koska hänen isänsä on huonossa kunnossa ja Impan on otettava vastuu talosta ja maista.
Vuonna 1975 romaanista tehtiin televisioelokuva, jonka ohjasi Veikko Kerttula. Elokuvassa Imppa Ryynästä esitti Pekka Räty ja Simpauttajaa Ahti Kuoppala.
Simpauttajasta on tehty myös äänikuunnelmia, musikaali ja lukuisia teatterinäytöksiä.
Jakutsk
Jakutsk (, ) on Sahan tasavallan eli Jakutian pääkaupunki maan eteläosassa Lenajoen varrella Itä-Siperiassa Venäjällä.
Jakutskissa on puuteollisuutta.
Jakutsk on Sahan maantieverkoston keskus. Lähes kaikkien Sahan pääteiden toinen päätepiste on Jakutsk. Kaupungissa on myös jokisatama ja lentokenttä. Kolyman valtatie alkaa Lenan vastarannalta.
Jakutskissa on sekä jakuuttilainen että venäläinen teatteri. Merkittävin museo on Mammuttimuseo.
Jakutskissa sijaitsee Jakutskin valtionyliopisto (perustettu 1956). Lisäksi kaupungissa on Venäjän tiedeakatemian laitoksia.
Jakutsk on yksi Siperian vanhimmista kaupungeista. Kasakkapäällikkö Peter Beketov perusti Jakutskin kasakkalinnoitukseksi Lenan länsirannalle 25. syyskuuta 1632. Kaupunki Jakutskista tuli 1643. Jakutsk oli pitkään Venäjän tärkein etuvartio Koillis-Aasiassa. Kaupungin paikkaa jouduttiin muuttamaan useaan otteeseen Lenajoen vuoksi. Lenan kevättulvat kastelivat kaupunkia usein ja jäät rikkoivat rakennuksia. Lopulta kaupunki siirrettiin Tujmaadan laaksoon.
Vaikka kaupunki perustettiin jo 1600-luvulla, oli se pitkään varsin pieni ja kehittymätön. Kaupungin kehittyminen alkoi vasta 1800-luvun lopulla, kun sen lähistöltä löytyi kultaa ja muita mineraaleja. Jakutsk oli Venäjän keisarikunnan aikana Jakutskin kuvernementin pääkaupunki. Neuvostoliitossa siitä tuli Jakutian autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan pääkaupunki vuonna 1922.
Kaupungin historiallinen ilme on nykyisin jäänyt modernien liiketalojen ja muiden rakennusten varjoon.
Jakutskissa kuten muuallakin Sahassa vallitsee ankaran mantereinen ilmasto. Tammikuun keskilämpötila on -43 °C ja heinäkuun +19 °C.
Sulak
Sulak on joki Dagestanin eteläosassa Kaukasiassa Itä-Euroopassa Venäjällä. Sen lähdehaarat saavat alkunsa Kaukasusvuoriston itäosasta, josta ne virtaavat pohjoiseen ja yhtyvät vähitellen yhdeksi joeksi. Saavuttuaan Kaspian syvänköön joki kääntyy itään ja laskee Kaspianmereen maan pääkaupungin Mahatškalan pohjoispuolella.
Jergenin ylänkö
Jergenin ylänkö on matala ylänköalue Kalmukian länsiosassa osittain Rostovin alueella Venäjällä Itä-Euroopassa. Sen korkeinkin kohta on vain 218 metriä merenpinnan yläpuolella. Ylänkö on hedelmällistä maanviljelysmaata.
Fredrik Cygnaeus
Fredrik Cygnaeus (1. huhtikuuta 1807 Hämeenlinna – 7. helmikuuta 1881 Helsinki) oli Suomen taide- ja tiede-elämän vaikuttaja ja keskeinen hahmo Suomen kansallisessa herätyksessä.
Cygnaeuksen vanhemmat olivat piispa Zacharias Cygnaeus nuorempi ja Margareta Karolina Aejmalaeus. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1832, toimi opettajana Haminan kadettikoulussa, opettajana ja rehtorina Helsingissä sekä Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston historian dosenttina ja viimein estetiikan ja nykyiskansain kirjallisuuden professorina 1854-67. Hän oli aikansa Suomen keskeisimpiä kirjallisuuskriitikoita.
Cygnaeus piti ylioppilaiden kevätjuhlassa Kukanpäivänä 1848 isänmaallisuutta voimakkaasti nostattaneen puheensa ”Suomen nimi”. Kirjailijan eläessä hän oli yksi Aleksis Kiven tärkeimmistä ymmärtäjistä ja puolustajista. Cygnaeukselle Aleksis Kivi ei ollut vain tukea tarvitseva lahjakas kirjailijalupaus, vaan runoilija Runebergin veroinen käänteentekevä kansan tuntojen tulkitsija.
Cygnaeuksen kesähuvila Helsingin Kaivopuistossa avattiin museona 1882, vuosi Cygnaeuksen kuoleman jälkeen. Cygnaeuksen galleria toimi museona vuoteen 2013 asti. Suomen kulttuurielämän viimeiseksi romantikoksi sanottu Cygnaeus esiintyi värikkäästi eikä koskaan mennyt naimisiin. Magnus Hirschfeld mainitsee hänet luettelossaan kuuluisista menneisyyden homoseksuaaleista.
Katumajärvi (Hämeenlinna, Vanaja)
Katumajärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnan keskustan itäpuolella sijaitseva järvi.
Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Vanajanselän alueeseen. Katumajärvi on osa Katumajärven valuma-aluetta. Sen pinta-ala on 378 hehtaaria ja sen vedenpinnan korkeus on 81,0 metriä meren pinnan yläpuolella. Järvi on luodattu. Järven keskisyvyys on 7,1 metriä ja sen vesitilavuus normaalikorkeudella on 26,7 miljoonaa kuutiometriä eli 0,026 km³. Järvessä on kaksi 18 metrin syvännettä Pitkäniemen kummallakin puolella. Järveen laskee kahdeksan ojaa, joista Myllyjoki on huomattavin. Myllyjoki tuo Matkolammin vesiä, Velssin takaa kuivatetun Velssilammin kuivatusvesiä ja kauimpaa Kankaistenjärven vedet. Järvi on 5,8 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä. Siinä on ainakin neljä saarta, jotka ovat Eevansaari, Puketti, Saunasaari ja Tuomarinsaari, joista kahdella viimeisellä on rakennuksia. Loput kaksi saarta ovat rannanläheisiä luotomaisia saaria. Järven rantaviivan pituus on 17,5 kilometriä. Järven länsirannat kuuluvat Hämeenlinnan keskustaajamaan. Itärannoille ei ole rakennettu kovinkaan paljon kiinteistöitä. Siellä maisemaa hallitsee golfkenttien viheriöt ja runsas vapaa-ajan asuntojen rivistö. Kaakkoispäässä sijaitsee Vanajanlinna ja eräs tanssilava.
Katumajärven rannalla sijaitsee Mantereenlinna, vanha linnavuori, joka kuuluu osana Hämeen linnavuoriketjuun. Vuorella voi edelleen nähdä jäänteitä valleista ja hakulien kiviperustuksista. Mantereenlinnalta on näkö- ja siis merkinantoyhteys viereisille Aulangon ja Hakoisten linnavuorille.
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järvi on piirretty karttaan melko samanlaisen kuin se on nykyäänkin. Yksi saari nykyisen Katuman kohdalla on nykyään niemenä, mikä viittaa järven vedenpinnan alenemiseen. Kyseistä niemeä kutsuttiin vuoden 1961 peruskartassa edelleen Lammassaareksi.
Vuoden 1961 peruskartassa järven pohjoispään ympäristö oli peltovaltaista seutua. Katumajärven länsirannalla sijaitseva Katumajärven lähiö rakennettiin valtaosin 1970- ja 80-luvuilla. Poikkeuksen tekee yksi kivitalo, joka on rakennettu jo 1950-luvulla. Myöhemmin järven ranta-alueille on rakentunut lisää asuinalueita, kuten Idänpää ja Katinen. Vuoden 1976 kartassa länsipuolen pellot eivät olleet enää viljelyssä ja siitä alkaen taajama-alue on siellä lähestynyt rantaa. Suurin järveä koskettanut muutos olivat tehtaiden ilmaantuminen järven eteläpuolelle.
Rälssitila
Rälssitilalla oli maaveron maksusta ikuisiksi ajoiksi vapautettu maatila. Sana "rälssi" juontaa juurensa ruotsinkieliseen "frälse"-sanaan, joka tarkoittaa juuri vapaata ja verosta vapautettua.
Suomen alueelle syntyivät ensimmäiset rälssitilat 1200-luvulla, kun Alsnön säännöllä ryhdyttiin suomaan verovapauksia kuninkaalle suoritettavaa ratsupalvelua vastaan.
Keskiajan lopulla tilanne kuitenkin muuttui ja verovapaus säilyi tilalla, vaikka ratsupalvelusta ei enää suoritettukaan. Rälssitilan keskus oli asuinkartano, jota kutsuttiin säteriksi. Myöhemmin rälssivapauden piiriin koettiin kuuluviksi alle peninkulman matkan päässä säteristä sijaitsevat saman omistajan maatilat, joita kutsutaan yleisesti rajapiiritiloiksi.
Rälssitiloja saivat Ruotsissa ja siihen kuuluneessa Suomessa alkujaan omistaa vain aateliset, vuodesta 1723 lähtien lisäksi papit ja porvarit.
Vuonna 1789 säädetty yhdistys- ja vakuuskirja vahvisti, että rälssitilaa ei voitu muuttaa verotilaksi eikä päinvastoin.. Samalla myönnettiin talonpojillekin oikeus ostaa vero­vapaita rälssi­tiloja, jotka pysyivät rälssi­tiloina riippumatta siitä, kuka ne omisti. Säteritiloja saivat kuitenkin edelleen omistaa vain aateliset.
Yhdistys ja vakuuskirja pysyi Suomen suuriruhtinaskunnassa voimassa vuoden 1809 jälkeenkin. Aateliston yksinoikeus säteritilojen omistamiseen kumottiin vuonna 1864.
Rälssitilojen verovapaus menetti Suomessa merkityksensä vuonna 1925, kun vanhat maaverot lakkautettiin.. Ne pysyivät kuitenkin maakirjaan rälssitiloiksi merkittyinä tämän jälkeenkin, ja maanjakoja koskevassa lainsäädännössä oli niitä koskevia erikoismääräyksiä. Vasta vuonna 1951 säädetyllä lailla kaikki erot poistettiin ja rälssitilat muutettiin lopullisesti tavallisiksi perintötiloiksi.
Erkki Aurejärvi
Erkki Ilmari Aurejärvi (s. 8. joulukuuta 1941 Helsinki) on suomalainen siviilioikeuden emeritusprofesori.
Aurejärvi valmistui ylioppilaaksi vuonna 1960, oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1966 ja lisensiaatiksi vuonna 1969. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1976 Helsingin yliopistosta. Aurejärvi sai varatuomarin arvon vuonna 1983. Hän työskenteli lakimiehenä Eero Apajalahden asianajotoimistossa 1966–1968, Helsingin yliopiston assistenttina 1968–1982, apulaisprofessorina 1982–1983 ja professorina 1983–2006. Aurejärven tuotanto kohdistuu erityisesti luotto- ja sopimusoikeuteen sekä tupakkateollisuuteen.
Aurejärvi tuli tunnetuksi niin sanotuissa tupakkaoikeudenkäynneissä. Hän edusti Pentti Ahon tupakkaoikeudenkäynnissä vuonna 1992 kuollutta päämiestään näissä oikeudenkäynneissä vuosina 1988–2001, jolloin korkein oikeus hylkäsi kanteen äänin 4–1. Perusteena prosessiin Aurejärvellä oli, että tupakkateollisuus on järjestelmällisesti salannut tietoja tupakan vaaroista ja peittänyt niitä markkinoinnilla. Niin sanottu kevytsavukeoikeudenkäynti päättyi sopimukseen sen jälkeen, kun käräjä- ja hovioikeus olivat hylänneet Arajärven edustamien naisten kanteet, joissa he olivat vaatineet korvauksia.
Kokoomusta, aiemmin vihreitä, edustava Aurejärvi oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1993–2008. Hän toimi Stadion-säätiön hallituksen puheenjohtajana vuosina 1993–2009 ja edustajiston puheenjohtajana 2009–2013.
Liliales
Liliales eli liljamaiset kasvit on yksisirkkaisten kasvien lahko, jonka noin 1 500 lajista useimmat ovat monivuotisia ruohoja, jotkut myös köynnöksiä tai pensaita. Monet lajit varastoivat ravintoa sipuliin tai maavarteen. Corsiaceae-heimon kasvit ovat loiskasveja.
Suuret heimot (yli sata lajia) ovat joko levinneet ainoastaan pohjoiselle pallonpuoliskolle tai niiden levinneisyys on painottunut sinne. Pienet heimot (korkeintaan kymmenen lajia) taas ovat levinneet ainoastaan eteläiselle pallonpuoliskolle, joskus pelkästään Australiaan tai Etelä-Amerikkaan.
Kuten muillakin ruohoilla, on lahkosta tehty vain vähän fossiililöytöjä. Eoseeniltä tunnetaan useita lajeja, kuten "Petermanniopsis anglesaensis" ja "Smilax" ja mioseenilta "Ripogonum scandens". Ryhmä kehittyi ilmeisesti alaliitukaudella yli 100 miljoonaa vuotta sitten ja alkoi monimuotoistua eri heimoiksi 82–48 miljoonaa vuotta sitten.
Nykyisen luokittelun (APG II -luokittelu) mukaan lahkoon Liliales kuuluu yksitoista heimoa; aiemmin siihen katsottiin kuuluvan useita muitakin heimoja, jotka nykyisin on sijoitettu omiin lahkoihinsa Dioscoreales ja Asparagales. Lisäksi liljakasvien heimosta on sijoitettu joitakin sukuja muihin heimoihin.
Lahkossa on 11 heimoa, joista lilja- ja sudenmarjakasveja kasvaa myös Suomessa.
Untamalan arkeologinen opastuskeskus
Untamalan arkeologinen opastuskeskus oli Laitilan kaupungissa Untamalassa toimiva arkeologinen opastuskeskus, joka esitteli yleisölle arkeologien työtä ja Lounais-Suomen esihistoriaa. Opastuskeskus sijaitsee vanhaan kivinavettaan remointoiduissa tiloissa mäellä, jolla sijaitsee roomalaisen rautakauden kalmisto. Keskus suljettiin säästötoimenpiteiden vuoksi vuonna 2010.