hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Virolaisen hallitus
Virolaisen hallitus oli Suomen tasavallan 49. hallitus. Se oli Keskustan, Kokoomuksen, RKP:n ja Suomen Kansanpuolueen muodostama porvarillinen enemmistöhallitus, joka toimi 623 hallituspäivää 12. syyskuuta 1964 – 27. toukokuuta 1966.
Edeltänyt Lehdon hallitus toi vuodeksi 1965 laatimansa budjettiesityksen eduskuntaan syyskuun alussa 1964. Budjetin loppusumma oli ennätysmäinen, ja valtiontalouden tasapainottamiseksi esitykseen sisältyi poliittisesti epämiellyttäviä ratkaisuja, joista etenkin asutus- ja asuntolainojen korkojen nosto herätti huomiota. Seurauksena oli Suomen pitkäikäisimmäksi nousseen, lähes yhdeksän kuukautta istuneen virkamieshallituksen kaatuminen porvaripuolueiden päästyä neuvotteluissaan sopimukseen uudesta hallituksesta. Uudeksi pääministeriksi tuli Maalaisliiton puheenjohtajaksi kesäkuussa 1964 valittu maatalous- ja metsätieteiden tohtori Johannes Virolainen. Hallituksen ulkoministeriksi tuli pääministerinä vuosina 1962–1963 toiminut Ahti Karjalainen, joka oli saavuttanut vankan aseman presidentti Urho Kekkosen luottomiehenä.
Johannes Virolaisen valinta Maalaisliiton johtoon merkitsi puolueelle suunnanmuutosta maatalousväestön luokkapuolueesta yleisvaltakunnalliseksi keskustapuolueeksi. Virolainen katsoi, että puolue ei voisi ikuisesti menestyä vain maaseutuväestön kannatuksen varassa, vaan sen olisi hakeuduttava kaupunkeihin ja muututtava pohjoismaisten sisarpuolueidensa tavoin nimeään myöten keskustapuolueeksi. Nimenmuutos toteutettiinkin kesällä 1965. Myöhemmin osoittautui, että ratkaisu oli asiallisesti oikea, sillä se osoitti uuden puheenjohtajan oivaltaneen liikkeelle lähteneen yhteiskunnallisen rakennemuutoksen luonteen ja suunnan. Maa- ja metsätalouden osuus elinkeinorakenteesta supistui 1960-luvun aikana 16 prosenttiyksikköä ja vuosikymmenen lopussa alkutuotannosta sai toimeentulonsa enää 20 prosenttia työikäisistä suomalaisista. Taktisesti nimenmuutos oli kuitenkin huonosti ajoitettu, sillä se järkytti puolueen konservatiivista kannattajakuntaa. Poliittiseen kenttään avautui markkinarako, jonka Maalaisliitosta vuonna 1959 eronnut Veikko Vennamo hyödynsi taitavasti muuttaessaan perustamansa ja johtamansa Suomen Pientalonpoikien Puolueen nimen Suomen Maaseudun Puolueeksi vuonna 1966.
Virolaisen hallitus toteutti kaudellaan useita poliittisia uudistuksia, kuten liikevaihtoverolain, uuden kielilain, kehitysaluelainsäädännön sekä yliopistojen perustamisen Itä- ja Pohjois-Suomeen. Hallitus ajautui kuitenkin taloudellisiin ongelmiin ja joutui näin korottamaan muun muassa autojen ja bensiinin verotusta. Nämä toimet koettiin vasemmiston piirissä itsekkäänä etupolitiikkana. Tämä johti SDP:n ja Kansandemokraattien yhteistyön lisääntymiseen eduskunnassa, mikä pohjusti seuraavien eduskuntavaalien jälkeen muodostetun Paasion I hallituksen syntymistä.
Julian Glover
Julian Wyatt Glover (s. 27. maaliskuuta 1935) on brittiläinen näyttelijä.
Julian Glover syntyi Lontoossa. Hänen isänsä Gordon Glover oli BBC:n radiotuottaja ja äitinsä Honor Wyatt BBC:n toimittaja. Julian Glover opiskeli näyttelijäksi teatterissa.
Hän esiintyi 1960-luvulla ja myöhemmin 1970-luvulla useita kertoja erilaisissa brittiläisissä televisiosarjoissa, kuten "Doctor Whossa". 1980-luvulla hän esitti monissa tunnetuissa amerikkalaisissa elokuvissa roistoa.
Näistä merkittävimmät olivat kenraali Veers "Imperiumin vastaiskussa", Aris Kristatos "Erittäin salaisessa" ja Walter Donovan "Indiana Jonesissa ja viimeisessä ristiretkessä".
Elokuvassa "Kuningas Ralph" (1991) Glover esitti kuvitteellista Suomen kuningas Gustavia.
Vuodesta 2011 Glover on näytellyt Suurmestari Pycelleä HBO:n fantasiasarjassa "Game of Thrones".
Glover on myös arvostettu teatterinäyttelijä ja hän on esiintynyt muun muassa Royal Shakespeare Companyssa.
Domenico Scarlatti
Domenico Scarlatti (26. lokakuuta 1685 – 23. heinäkuuta 1757) oli italialainen barokkiajan säveltäjä. Scarlatti tunnetaan etupäässä hänen cembalolle säveltämistään sonaateista.
Scarlattin elämästä ei tiedetä kovin paljon. Hän syntyi Napolissa kymmenlapsisen perheen kuudentena lapsena ja hänen isänsä oli kuuluisa säveltäjä Alessandro Scarlatti. Scarlatti meni Roomaan vuonna 1709, missä hän soitti leikkimielisessä kilpailussa muun muassa Händelin kanssa. Händel oli parempi urkujen soitossa, ja Scarlatti, yleisön äänestyksellä, cembalon soitossa. Roomassa Scarlatti myös sävelsi muutamia oopperoita. Hän muutti Portugaliin vuonna 1719 todennäköisesti paetakseen isänsä vaikutusvaltaa ja tullakseen musiikinopettajaksi kuninkaalle ja hänen lapsilleen. Eräs kuninkaan lapsista, prinsessa Maria Barbara Madgalena, nai tulevan Espanjan kuninkaan prinssi Ferdinando II:n. Scarlatti muutti prinsessan mukana Espanjaan. Kuuluisat sonaattinsa Scarlatti sävelsi Madridissa. Hän saapui sinne vuonna 1729, ja eli siellä kuolemaansa asti. Hän myös meni naimisiin espanjalaisen naisen kanssa sen jälkeen, kun hänen roomalainen vaimonsa kuoli. Scarlatti kuoli 71-vuotiaana.
Scarlatti sävelsi 555 sonaattia. Niistä vain K1-K30 julkaistiin hänen elinaikanaan nimellä "Esercizi per gravicembalo". Melkein kaikki sonaatit ovat yksiosaisia. Monet niistä ovat teknisesti vaikeita soittaa – osa tosin on aloittelijaohjelmistoa, kuten K32. Joissakin sonaateissa kädet loikkivat toistensa yli usein, kuten vaikkapa K27:ssä. Hänen ornamentointinsa merkinnät ovat epäselviä ja ilmeisesti tulkinta niiden osalta on jätetty esittäjän harteille. Asiaa mutkistaa se, että Scarlattin teosten nuotit ovat säilyneet meidän aikaamme vain kopioina, jotka ovat joskus ristiriitaisia keskenään. Sonaatteja pidetään mielikuvituksellisesti sävellettyinä ja niiden epäillään vaikuttaneen myös Bachin musiikkiin. Monet sonaatit ovat selkeästi espanjalaishenkisiä kitarajäljittelyineen ja rytmeineen. Toistaiseksi sonaattien kokonaislevytykset ovat saaneet valmiiksi amerikkalainen kosketinsoittaja Scott Ross, hollantilainen Pieter-Jan Belder ja englantilainen Richard Lester.
Scarlattin sonaatit on luetteloitu useammalla tavalla, joista käytetään kirjaintunnuksia K, L ja P. L-numeroinnin loi Alessandro Longo, K-numeroinnin Ralph Kirkpatrick ja P-numeroinnin Giorgio Pestelli. K-numerointi on laadittu vastaamaan sonaattien aikajärjestystä, kuten myös P-numerointi. Niillä kuitenkin on joitakin eroja. Longo taas on lähes mielivaltaisesti järjestetty.
Parman ja Venetsian käsikirjoituksissa osa sonaateista on lajiteltu pareiksi ja kolmen joukoiksi. Tästä Kirkpatrick sai ajatuksen, että sonaatit tulisi esittää näin jaoteltuina. Jos K141 on mestariteos, yhdessä K140:n kanssa molemmat ovat vielä merkittävämpiä. Näissä pareissa sävellaji on aina sama, paitsi että duurilla ja mollilla ei ole merkitystä. Täten sonaatit C-duurissa ja c-mollissa saattavat olla kelvollinen pari. Kirkpatrickin mukaan vasta K99:stä ja K100:sta alkavat parit, ja sitä edeltävät tulisi esittää yksitellen.
Heksametyleenitriperoksididiamiini
HMTD (heksametyleenitriperoksididiamiini) N(CH-O-O-CH)N on tyypiltään aloiteräjähde, jota käytetään usein kotitekoisissa ns. lannoitepommeissa. Aine on epävakaata samaan tapaan kuin nitroglyseroli, joten se on herkkää kitkalle, iskuille, lämmölle ja liekille. Se myös reagoi helposti monien aineiden (esimerkiksi metallien) kanssa räjähtäen reaktion tuloksena.
Aine on myös herkkä ultraviolettisäteille. HMTD ei ole lainkaan yhtä turvallinen kuin kiinteät nallit, mutta turvallisempi kuin asetoniperoksidi AP. HMTD:n räjähdysnopeus on 4 511 m/s tiheydellä 0,88 g/cm³ ja 5 100 m/s tiheydellä 1,10 g/cm³.
ANFO
ANFO ("ammonium nitrate-fuel oil explosive") on räjähdysaine, joka valmistetaan rakeistetun ammoniumnitraatin ja polttoöljyn seoksesta. Polttoöljyä seoksessa on 5,5 - 6%. ANFO luetaan niin kutsuttuihin varmuusräjähdysaineisiin. Se on alhaisen hintansa takia suurien massalouhintojen perusräjähdysaine. Yhdysvalloissa 98 % teollisuuden käyttämistä räjähdysaineista oli ANFOa.
OY Forcit AB valmisti Suomessa ANFOa aiemmin kauppanimellä "ammoniitti". Siitä on sittemmin kehitetty useita eri käyttötarkoituksiin soveltuvia anfoja: Pito-Anfo (1980), Anfo 800 (1986), Ahti-Anfo (1991), Anfo 600 (1992) sekä Anfo 400 (1992). Helmikuussa 2012 Turvallisuus- ja kemikaalivirasto (Tukes) myönsi luvan anfon valmistukseen myös Kiuruvedellä sijaitsevalle Pyylahti Oy:lle. Pyylahti valmistaa sekä säkkianfoa, että patruunoitua anfoa tuotenimillä Pyy-anfo, Lahti-anfo ja Patruuna-anfo.
ANFOa saa joko valmiiksi sekoitettuna tai esimerkiksi kaivoskäytössä anfoa voidaan sekoittaa itse paikalla. Tällöin tarvitaan kuitenkin ammoniumnitraatin ja polttoöljyn lisäksi erillinen väriaine (punainen) polttoöljyn tasaisen sekoittumisen toteamiseksi. Anfon työmaalla tapahtuvaan valmistamiseen vaaditaan Suomessa ylipanostajan pätevyyskirja.
Koska ANFO ei ole täysin nalliherkkää, käytetään pohjapanoksena, ja samalla räjähdyksen varmistamiseksi, yleensä dynamiittia, Kemix A:ta tai Pendexiä nykyiseltä nimeltä redex.
ANFO pilaantuu kosteissa olosuhteissa, minkä takia sitä voidaan käyttää ainoastaan kuiviin tai kuiviksi puhallettuihin reikiin.
Tästä syystä niin sanotut slurryt kuten pumpattava emulsioräjähdysaine kemiitti, ovat saavuttaneet suosiota.
Asutulla alueella saa käyttää vain Patruuna-Anfoa.
ANFOn valmistuksen helppouden vuoksi sitä on käytetty runsaasti terroritekojen yhteydessä; muun muassa tamilitiikerit (Associaded Pressin mukaan) suosivat sitä. Sitä käytettiin myös Oklahoma Cityn pommi-iskussa vuonna 1995, sekä Oslon pommi-iskussa 2011.
Team17
Team17 on brittiläinen pelitalo, joka perustettiin joulukuussa 1990 17Bit Softwaren perustalle. Team17 on erityisesti tunnettu "Worms"-peleistään, joita on julkaistu jo useita, mutta ryhmä on tehnyt myös muita pelejä, kuten "Stunt GP":n, "Alien Breedin" ja "Lemmingsin". Alun perin Team17 julkaisi pelejä lähinnä Amigalle. Nykyisin alustoina ovat myös PC, Xbox, Playstation 3, iPhone ja Facebook.
C-4
C-4 (composition 4) on lähinnä sotilaskäyttöön suunniteltu muoviräjähde (PBX). C-4 koostuu räjähteestä, sidosaineesta, pehmenninaineesta ja merkintäkemikaalista (engl "taggant"). C-4:ssä räjähteenä toimii RDX eli heksogeeni, jota siinä on noin 91% sen massasta.
C-4:n aiheuttamat tuhot aiheutuvat lähinnä korkeasta lämpötilasta sekä äkillisesti laajentuvasta kaasusta. C-4 on räjähdysvoimaltaan 1,34 kertaa tehokkaampaa kuin TNT.
Koska C-4 on ns. nopea räjähdysaine (räjähdysnopeus yli 8 000 m/s), saadaan siitä suurin hyöty sotilaskäytössä, kun ei voida arvioida rikottavaa massaa tai sen määrää. Normaalissa louhintaräjäytyksessä pystytään arvioimaan rikottavan materiaalin määrä ja laatu, jolloin oikean räjähdysaineen ja -määrän arviointi on suhteellisen helppoa.
C-4:n luotettavaan räjäyttämiseen tarvitaan sekä kuumuutta että painetta; ilman aloitepanosta, kuten nallia, se on suhteellisen vaaratonta. Aine ei räjähdä, vaikka sitä leikattaisiin, iskettäisiin tai poltettaisiin. Edes yksittäinen osuma luodista ei johda räjähdykseen.
C-3
C-3 (Composition C-3) on toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain armeijan kehittämä muoviräjähde (PBX). C-3 on tehokas räjähde, mutta kylmässä se muuttuu liian hauraaksi, joten sen korvasi myöhemmin C-4. C-3:n ainesosat ovat: 77 % RDX, 4 % TNT 3 % tetryyli ja 1 % nitroselluloosa sekä 10 % DNT (dinitrotolueeni) ja 5 % MNT (mononitrotolueeni). DNT ja MNT ovat öljymäisiä räjähdysaineita ja mahdollistavat C-3:n muovailtavuuden.
C-3:n sulamispiste on 68 °C ja se liukenee asetoniin. Sen räjähdysnopeus on lähes 8 000 m/s ja on väriltään vaaleanruskea.
C-3 vastaa räjähdysteholtaan suunnilleen C-4:ää. C-3 ja C-4 eroavat toisistaan lähinnä värinsä ja herkkyytensä osalta.
Krasnodar
Krasnodar () on kaupunki Venäjällä Kaukasian pohjoisosassa Itä-Euroopassa Kubanjoen varrella. Krasnodar on Krasnodarin aluepiirin hallinnollinen keskus.
Krasnodarissa on öljynjalostus-, kone-, nahka- ja elintarviketeollisuutta. Kaupunki on tärkeä rautatieristeys (Krasnodar I), josta on junayhteyksiä eri puolille Venäjää sekä Ukrainaan ja Valko-Venäjälle. Krasnodarissa on myös jokisatama ja merkittävä lentoasema. Kaupungin joukkoliikennettä hoidetaan linja-autoilla, johdinautoilla ja raitiovaunuilla.
Krasnodarissa on yliopisto sekä lääketieteellinen-, maatalous- ja kasvatustieteellinen opisto.
Krasnodar on perustettu 1793 ja se oli alkujaan Kubanin kasakoiden keskuspaikkana. Kaupungin nimenä oli vuoteen 1920 asti Jekaterinodar. Siitä tuli Adygeiden autonomisen alueen pääkaupunki 1922. Vuonna 1936 Adygeiden autonomisen alueen rajoja muutettiin siten että Krasnodar ei enää kuulunut siihen. Toisessa maailmansodassa Krasnodar oli Saksan hallussa 1942–1943.
Sulo Kolkka (sotilashahmo)
Sulo Kolkka oli ilmeisesti kuvitteellinen suomalainen sotilas ja tarkka-ampuja talvisodassa. Kolkasta kerrotaan tarinoita poikkeuksellisen menestyneenä tarkka-ampujana. Hänen tietojaan ei kuitenkaan löydy Puolustusvoimien arkistoista tai aikakauden lehdistä. Kysymyksessä on ilmeisesti urbaani legenda, jonka hahmo on saanut piirteitä tarkka-ampuja Simo Häyhältä ja nimensä TK-mies Sulo Kolkalta.
Kolkan kerrotaan ampuneen talvisodan 105 päivän aikana yli 400 vihollisen sotilasta. Hän käytti Mosin-Nagant-kivääriä avotähtäimellä. Hän vei sodan usein venäläisten takalinjoihin jossa aiheutti paljon pelkoa ja turhautumista. Kolkan kerrotaan olleen kiinnostunut myös konepistooleista, ja ampuneen kaikkiaan noin 200 venäläistä konepistoolilla. Useat venäläiset tarkka-ampujat yrittivät tappaa Kolkkaa, mutta kaikki epäonnistuivat. Hänen kerrotaan surmanneen vihollisen tarkka-ampujan avotähtäimellä varustetulla kiväärillä 500 metrin päästä, yhdellä yksittäisellä laukauksella päivien takaa-ajon jälkeen.
Suomen Puolustusvoimat eivät tunne Sulo Kolkka -nimistä, maineikasta tarkka-ampujaa lainkaan. Hahmosta ei myöskään löydy esimerkiksi propagandatarkoituksessa otettuja valokuvia tai artikkeleita talvi- tai jatkosodan ajalta, joka on sinänsä outoa mikäli kyseessä oli yli 400 osumaa saavuttanut tarkka-ampuja. Viittaukset Kolkkaan ovat hyvin vähäisiä verrattuna tarkka-ampuja Simo Häyhään; Kolkasta ei juuri löydy mainintoja suomalaisessa sotakirjallisuudessa. Tarkka-ampuja Kolkan tarinassa on kuitenkin hämmästyttävän paljon yhtäläisyyksiä Simo Häyhän sotakokemuksiin.
Eräs selitys Sulo Kolkan tarinan syntymiseen voinee olla sekaannus nimissä. Maineikas toimittaja Sulo "Simeoni" Kolkka toimi sotien aikana TK-miehenä, uutisoiden muun muassa tarkka-ampuja Simo Häyhän toiminnasta niin kotimaahan kuin ulkomaalaisille toimittajillekin. Saattaa olla, että joku ulkomaalainen toimittaja sekoitti, kenties kielivaikeuksien takia, tarinan kertojan toimittaja Kolkan ja tarinan päähenkilö tarkka-ampuja Häyhän nimet. Tämän seurauksena "tarkka-ampuja Sulo Kolkka" on ajan mittaan alkanut elää omaa elämäänsä urbaanilegendana.
Keinotekoinen fotosynteesi
Keinotekoinen fotosynteesi tarkoittaa fotosynteesiä jäljittelevää teollista prosessia, jossa auringon energialla syntetisoidaan kemiallisia aineita tai luodaan sähkövirtaa. Fotosynteesin keksimisestä asti on toiveena ollut keinotekoinen kemiallinen prosessi, jossa auringon valoa energialähteenä käyttäen voitaisiin vettä hajottaa vedyksi ja hapeksi.
Tehokkaiden tietokoneiden ja tietokoneavusteisen kemiallisen ja biologisen mallinnuksen kehittyminen 2000-luvun alkuun mennessä on nopeuttanut alan tutkimusta.
Helmuth von Moltke
Helmuth Karl Bernhard von Moltke (26. lokakuuta 1800 Parchim, Mecklenburg-Schwerin – 24. huhtikuuta 1891 Berliini, Saksan keisarikunta) oli preussilainen kreivi ja sotamarsalkka, josta tuli vuonna 1857 Preussin yleisesikunnan päällikkö. Hän johti operaatioita kaikissa Preussin käymissä sodissa 1860- ja 1870-luvuilla, ja osoittautui yhdeksi maailmanhistorian kyvykkäimmistä sotapäälliköistä.
Monia Moltken kehittämiä malleja organisaation hierarkioista opetetaan vielä nykyään, sotakorkeakoulujen lisäksi myös esimerkiksi kauppakorkeakouluissa. Moltken veljenpoika, Helmuth Johannes Ludwig von Moltke, oli Saksan yleisesikunnan päällikkö vuosina 1906–1914.
Helmuthin pojanpoika, Helmuth James von Moltke, puolestaan vastusti kansallissosialismia, osallistui Hitlerin vastaiseen salaliittoon ja teloitettiin 1945.
Aku Ankka -sarjakuvan maailma
Aku Ankka -sarjakuvan maailma on kuvitteellinen todellisuus, jossa Disney-sarjakuvien hahmot, kuten Aku Ankka, Tupu, Hupu ja Lupu sekä Roope Ankka elävät. Sarjakuva keskittyy Ankkalinnan kaupunkiin, joka sijaitsee kuvitteellisessa Calisotan osavaltiossa Yhdysvaltain länsirannikolla. Sarjakuvan maailman loi ennen kaikkea Carl Barks, mutta sen juuret ovat Walt Disneyn 1930-luvulta alkaen tuottamissa piirroselokuvissa sekä käsikirjoittaja Ted Osbornen ja piirtäjä Al Taliaferron tekemässä strippisarjakuvassa. Sarjakuvalla ja animaatiolla on ollut erilaisia ilmenemismuotoja. Eri piirtäjistä etenkin Don Rosa jatkoi Barksin maailman vakiinnuttamista.
Valtimo (anatomia)
Valtimo () on paksuseinäinen verisuoni, joka kuljettaa verta sydämestä poispäin. Valtimo kuljettaa happea ja ravintoaineita veren mukana kudoksille. Poikkeuksen tekevät keuhkovaltimot, jotka vievät hiilidioksidipitoisen veren keuhkoihin hapettumaan. Ruumiin päävaltimo on aortta.
Sisimpänä valtimossa on sisäkalvo, joka muodostuu endoteelista ja siihen liittyvästä sidekudoksesta. Endoteeli on litteää levyepiteeliä. Sisäkalvon ulkopuolella on keskikalvo, joka muodostuu lähinnä kimmosyistä ja sileälihassyistä. Suurissa valtimoissa eli paineentasaajavaltimoissa on suhteellisen suuri määrä kimmosäikeitä, kun taas pienemmissä valtimoissa sileälihassyt ovat vallitsevana rakenteena. Paineentasaajavaltimoiden kimmosäikeet tasaavat verenvirtausta. Uloimpana kerroksena valtimossa on sidekudoksinen ulkokalvo, joka kiinnittää verisuonen ympäristöönsä. Valtimoiden seinämät ovat paksumpia kuin laskimoiden, koska valtimoissa on suurempi verenpaine. Ohut seinämä repeytyisi verenpaineen vaikutuksesta. Lisäksi veri virtaa nopeammin valtimoissa kuin laskimoissa, koska valtimoiden luumen on pienempi.
PETN
PETN eli pentaerytritolitetranitraatti ("pentriitti, nitropenta") on hyvin voimakas räjähdysaine, joka syttyy TNT:tä tai tetryyliä helpommin iskusta, lämmöstä tai kitkasta. PETN:n räjähdysnopeus on 8 400 m/s. Sen suhteellinen tehokerroin (RE) on 1,66. Tätä räjähdettä käytetään joskus detonaattorien toisena vaiheena joissain maamiinoissa ja kranaateissa sekä räjähtävän tulilangan ytimenä. Pentaeritrytolitetranitraattia käytetään myös muoviräjähteissä. PETN muistuttaa kemialliselta rakenteeltaan nitroglyserolia, joka on räjähdysnopeudeltaan hyvin lähellä PETN:ää.
PETN:in kemiallinen kaava on CHNO ja rakennekaava C(CHONO). Aineen moolimassa on 316,137 g/mol, sulamispiste 138 °C, tiheys 1,77 g/cm (vesi = 1,0 g/cm) ja CAS-numero 78-11-5. Pentaerytritolitetranitraatti ei liukene veteen. Molekyyli on pohjimmiltaan neliarvoisen alkoholin esteri, jossa jokainen hydroksyyliryhmä on esteröitynyt typpihapon kanssa. Pentaerytritolitetranitraattia valmistetaan nitraamalla pentaerytritolia nitraushapolla Lewis-happokatalyytin läsnä ollessa.
Pentaerytritolitetranitraatti on happitasattu molekyyli, toisin sanoen molekyylin itsensä sisältämä happi riittää polttamaan kaikki sen muut alkuaineet oksideiksi. Tästä syystä pentaerytritolitetranitraatti on hyvin räjähdysherkkää, ja toisin kuin sotilasräjähteet yleensä, räjähtää iskusta.
Räjähdysnopeutensa (8400 m/s) ansiosta PETN soveltuu erittäin hyvin räjähtävän tulilangan valmistamiseen. Sillä voidaan yhdistää panoskentän eri panokset toisiinsa esimerkiksi murrostetta valmistettaessa. Pentaerytritolitetranitraattipitoista räjähtävää tulilankaa ("f-cord 10, r-tulilanka") leikatessa tulee kelaa avata vähintään 20 metriä, jotta koko kela ei onnettomuuden sattuessa räjähdä panostajan vieressä.
Tulilankaa käytettäessa se pitää muotoilla siten, että se ei missään kohtaa tee yli 90 asteen kulmaa, eikä "leikkaa itseään" (eli sama lanka kulkee itsensä päältä). Räjähdysnopeudesta johtuen räjähdys pysähtyy esim. 90 astetta isompaan kulmaan.
PETN syntetisoitiin ensimmäisen kerran vuonna 1891, kun Tollens ja Wiegand nitrasivat pentaerytritolia. Tuotanto alkoi vuonna 1912, kun Saksan valtio oli patentoinut aineen. Saksan armeija käytti PETN:ää ensimmäisessä maailmansodassa.
Vuonna 1983 "Maison de France" -talo Berliinissä romahti osittain, kun terroristi Johannes Weinrich räjäytti 24 kiloa PETN:ää.
Joulukuussa 2001 Richard Reid yritti räjäyttää American Airlinesin lennon 63 Pariisista Miamiin kenkään kätketyllä PETN:llä.
Nigerialaismiehellä, joka yritti räjäyttää yhdysvaltalaisen Northwest Airlinesin lentokoneen lennolla 253 25. joulukuuta 2009 on raportoitu olleen mukanaan 80 g PETN:iä, joskin olisi tarvittu 1 kg tuhoamaan koko kone.
HMX
HMX, oktogeeni eli syklotetrametyleenitetranitramiini on voimakas, mutta iskusta helposti räjähtävä nitroamiini, joka luetaan varsinaisiin räjähdysaineisiin. Se on väritön kiinteä aine. Oktogeeni hajoaa 280 °C:ssa. Oktogeenin räjähdysnopeus on suhteellisen suuri: 9100 m/s. Aine keksittiin vuonna 1940 kehiteltäessä heksogeenille uutta valmistustapaa.
HMX:ää on käytetty lukuisissa sotilaallisissa sovelluksissa kuten onteloammuksissa ja ydinaseiden sytyttimissä sekä myös kiinteissä rakettipolttoaineissa. Usein sitä käytetään sekoitettuna TNT:hen tai johonkin muuhun aineeseen räjähdysherkkyyden vähentämiseksi. Tyypillisiä esimerkkejä ovat oktoli (75 prosenttia HMX:ää, 25 prosenttia TNT:tä) ja OKFOL (95 prosenttia HMX:ää, 5 prosenttia vahaa). Oktolia käytetään ontelokranaattien räjähteenä.
Oktogeeni on voimakas räjähde, koska sillä on suuri molekyylipaino ja se on heksogeenin tavoin happitasattu. Sen molekyyli sisältää kahdeksankulmaisessa molekyylissä neljä hiili- ja neljä typpiatomia, joihin jokaiseen liittyy nitroryhmä. Oktogeeni kuuluu voimakkaimpien räjähteiden ryhmään. Siihen kuuluvat myös HNIW ja oktanitrokubaani, jotka kuitenkin ovat HMX:ää voimakkaampia ja vähemmän herkkiä räjähtämään iskusta.
Oktogeenin nimilyhenne HMX juontuu englannin kielen sanoista "High Molecular weight rdX", ""suurimolekyylipainoinen RDX"". Brittiläisessä armeijaslangissa kirjaimet merkitsevät "Her Majesty's eXplosive".
HNIW
HNIW tai CL-20 on sama kuin 2,4,6,8,10,12-heksaanitroheksa-atsaisowurtsitaani, nitramiiniräjähde, jota pidetään liian epävakaana ja räjähdysherkkänä sotilaskäyttöön, mutta HMX:ään sekoitettuna se on yhtä vakaata kuin HMX.
HNIW kehitettiin Yhdysvaltain laivaston Naval Air Weapons Station China Lake -keskuksessa vuonna 1986. Laivasto on kiinnostunut käyttämään sitä rakettimoottoreissa pienemmän savunmuodostuksen vuoksi, mutta yhdistettä ei ole otettu käyttöön.
CL-20 on valkoista jauhetta. Se alkaa hajoamisen –215 °C:n lämpötilassa. Se liukenee asetoniin, estereihin ja eetterihin mutta ei veteen eikä aromaattisiin yhdisteisiin. CL-20:ä valmistetaan nykyisin myös Ranskassa. Sen hinta on yli tuhat euroa kilolta, joten useimmissa sovelluksissa se ei ole varteenotettava vaihtoehto.
Oktanitrokubaani
Oktanitrokubaani (kemiallinen kaava: CNO) on tehokas räjähdysaine, joka TNT:n tapaan ei myöskään räjähdä mekaanisesta iskusta, kuten esim. iskettäessä sitä moukarilla. Oktanitrokubaanilla on kubaanin (CH) molekyylirakenne, jossa vetyatomit ovat korvautuneet nitroryhmillä. Oktanitrokubaani räjähtää 20-25% voimakkaammin kuin HMX eli oktogeeni.
Aineen syntetisoivat Philip Eaton ja Mao-Xi Zhang 1999 ja sitä on tuotettu vain vähäisiä määriä sen jälkeen. Se ei ole yleisesti käytössä, ja sitä voidaan valmistaa vain laboratoriomittakaavassa ja silloinkin hankalasti. Aineen suhteellinen tehokerroin (RE) on 2,7 (TNTe/kg), mikä on erittäin suuri. Sen räjähdysnopeus on 10 100 m/s, mikä tekee siitä nopeimman tunnetun ei-ydinase-räjähteen.
Taikuus
Taikuus voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Dave Grusin
Dave Grusin (s. 26. kesäkuuta 1934, Littleton, Colorado, USA) on yhdysvaltalainen elokuvasäveltäjä ja jazzpianisti, jonka musiikkia on kuultu lukuisissa elokuvissa ja tv-sarjoissa mm. "Tootsie – lyömätön lyyli", "Taivas saa odottaa", "Firma" ja "Oikukkaat sydämet".
Grusin opiskeli pianonsoittoa ensin Coloradon yliopistossa ja sitten kahden vuoden laivastopalveluksen jälkeen 1959–1960 Manhattan School of Musicissä New Yorkissa. Siellä hän pääsi Andy Williamsin yhtyeen pianistiksi ja sovittajaksi ja muutti Hollywoodiin, jossa Williams teki omaa tv-showtaan. Hänen ensimmäinen elokuvasävellysprojektinsa oli vuoden 1964 "Avioero amerikkalaisittain". Vuonna 1967 hän teki kohtausmusiikkia elokuvaan "Miehuuskoe" täydentämään elokuvassa käytettyjä Simon & Garfunkelin lauluja. Oscar-ehdokkuuden tuottanut "Taivas saa odottaa" (1978) oli jo kolmaskymmenes elokuva, johon Grusin teki musiikkia.
Grusin perusti vuonna 1983 oman levy-yhtiön Larry Rosenin kanssa ja voitti samana vuonna ensimmäisen Grammy-palkinnon musiikistaan sairaalaan sijoittuneessa tv-sarjassa "St. Elsewhere". Hän on tehnyt paljon yhteistyötä elokuvaohjaaja Sydney Pollackin kanssa. Grusin on myös levyttänyt useille levymerkeille oman levy-yhtiönsä lisäksi. Musiikkityyli sijoittuu fuusion ja jazzin välimaastoon.
Olli Ahvenlahti
Olli Antero Ahvenlahti (s. 6. elokuuta 1949 Helsinki) on suomalainen pianisti, säveltäjä, sovittaja ja kapellimestari. Hän toimi Yleisradion kapellimestarina 1990-luvulla.
Ahvenlahti on soittanut urallaan lukuisien suomalaisten artistien taustalla ja ollut muun muassa UMO Jazz Orchestrassa ja Suomen jazzmusiikissa vankasti mukana 1970-luvulla. Hän on toiminut Helsingin Komediateatteri Arenan kapellimestarina. Ahvenlahti siirtyi vapaaksi taiteilijaksi kesäkuussa 2008.
Ahvenlahti toimi Yleisradion kapellimestarina Eurovision laulukilpailuissa vuosina 1990–1998. Hän myös sävelsi Irina Milanin vuoden 1980 Suomen karsinnoissa esittämän kappaleen ”Päättymätön laulu”. Ahvenlahden lauluja ovat tulkinneet lisäksi mm. Vesa-Matti Loiri, Arja Koriseva, Heikki Kinnunen, Fredi, Kristiina Halkola, Jukka Sipilä, Paula Koivuniemi, Kai Hyttinen, Pepe Willberg ja Johanna Iivanainen.
1970-luvun puolivälissä Ahvenlahti teki kaksi soololevyä, "The Poet" ja "Bandstand". Ensin mainitulta eritoten ”Grandma's Rocking Chair” nousi maineeseen ja päätyi muun muassa englantilaiselle acid jazz -cd-kokoelmalle. Ahvenlahti muistetaan myös Vesa-Matti Loirin esittämän Jean-Pierre Kuselan taustapianistina nimellä Puppe. Hänellä on myös pieni rooli elokuvassa "Vääpeli Körmy – taisteluni".
Olli Ahvenlahden isä oli Valtionrautateiden pitkäaikainen mainospäällikkö Igor Ahvenlahti (1920–1996). Ahvenlahti on ollut naimisissa näyttelijä Liisa Paatson ja uutistoimittaja Marjo Reinin kanssa (2004–2014).
Suomen Jazzliitto myönsi Ahvenlahdelle vuoden 1975 Yrjö-palkinnon.
Timo Pratskin
Timo Pratskin (s. 1963) on suomalaissyntyinen kosketinsoittaja ja säveltäjä. Hän on soittanut muun muassa Pepe Ahlqvist H.A.R.P. -yhtyeessä sekä eri artistien levyillä. Lisäksi Timo Pratskin julkaisi vuonna 2004 omaa nimeä kantavan instrumentaalilevyn "Update" jonka kappaleet ovat Timon käsialaa. Levyllä on vaikutteita progesta, rockista ja jazzista.
Timo on aikaisemmin levyttänyt instrumentaalimusiikkia mm. Fission kautta. Lisäksi Timo on toiminut säveltäjänä ja sovittajana mm. Pepe Ahlqvistille ja Ilkka Helanderille. Timo on ollut myös Henki kulkee 3-levyn tekemisessä mukana.
Michel Petrucciani
Michel Petrucciani (28. joulukuuta 1962, Orange, Ranska – 6. tammikuuta 1999, New York, Yhdysvallat) oli ranskalaissyntyinen jazzpianisti, jonka vanhemmat olivat italialaisia. Hänen koko perheensä oli musikaalinen, ja hän soitti jo lapsena rumpuja yhtyeessä isänsä (Tony Petrucciani) ja veljiensä (Louis Petrucciani, Philippe Petrucciani) kanssa.
Michelillä oli synnynnäinen Osteogenesis Imperfecta -sairaus, joka ilmeni ulkoisesti pienikokoisuutena (pituus hieman yli metrin) ja luuston heikkoutena. Mutta vaikka hän koki aina soittaessaan kipuja, niin hän oli kuitenkin poikkeuksellisen lahjakas sekä taitava jazz-pianisti vailla vertaa.
Kolmevuotiaana hän sai vanhemmiltaan joululahjaksi lelupianon. Michel ehti koskettaa vain kahta kosketinta ennen kuin koskettimet särkyivät, ja Michel sanoi: "Minä haluan oikean pianon". Tämän jälkeen hänen isänsä osti vanhan, lähes hajonneen pystypianon, johon rakensi itse pedaalit, jotta Michel ylettyisi niille. Michel opiskeli klassista musiikkia 8 vuotta, mutta muutti sen jälkeen tyylisuuntansa jazziksi, koska rakasti improvisoimista ja halusi tehdä omaa musiikkia.
Michel piti ensimmäisen konserttinsa ammattilaisena jo 14-vuotiaana "Cliousclat"-festivaaleilla, Ranskassa. Hänen esityksensä sai osakseen suurta huomiota.
Petrucciani muutti 20-vuotiaana New Yorkiin. Hänen uransa pääsi täyteen vauhtiin kun hän tapasi saksofonisti Charles Lloydin Kaliforniassa vuonna 1982.
Petruccianin elämäntyyli alkoi jo 90-luvulla muodostua hänen terveydelleen ongelmaksi. Hän teki vuonna 1998 pelkästään 140 esiintymistä ja noina vuosina hän ajautui juomaan sekä käytti myös säännöllisesti kokaiinia. Lopulta vuonna 1999 tammikuussa miehen päätös lähteä juhlimaan kaupungille keuhkokuumeessa päätyi lopulta hänen kohtaloksi ja Petrucciani kuoli keuhkokuumeen aiheuttamiin komplikaatioihin vain viikko ennen hänen 36-vuotissyntymäpäiviään 6. tammikuuta 1999 New Yorkilaisessa sairaalassa.
Hänet on haudattu Pariisissa sijaitsevalle Le Pére Lachaisen hautausmaalle, vain muutaman tovin päähän siitä minne on haudattu Frédéric Chopin.
Anguilla
Anguilla [] on Britannian merentakainen alue Karibianmerellä. Alueen pääsaaren nimi on myös Anguilla ja siellä on Anguillan pääkaupunki The Valley. Anguillan saaret ovat Pienten Antillien Leewardsaarista pohjoisimmat. Anguillan maa-ala on 91 neliökilometriä. Vuosina 1971–1980 Anguilla oli valtioliitossa Saint Kitts ja Nevisin kanssa, jolloin koko valtion nimi oli St. Christopher-Nevis-Anguilla. Nimi Anguilla tulee espanjan ankeriasta tarkoittavasta sanasta "anguila".
Saaren ensimmäiset asukkaat olivat Etelä-Amerikasta tulleita intiaaneja. Ei ole tiedossa tarkalleen milloin eurooppalaiset havaitsivat saaren ensimmäisen kerran, eräiden lähteiden mukaan Kolumbus olisi nähnyt saaren 1493, toisten lähteiden mukaan ranskalaiset olisivat löytäneet saaren 1564 tai 1565. Ensimmäiset englantilaiset siirtolaiset tulivat saarelle Saint Kittsistä 1650 tuoden todennäköisesti mukanaan afrikkalaisia orjia.
Saariryhmästä tuli Englannin siirtomaa 1690.
Saariryhmä, johon kuuluivat Anguilla sekä Saint Kitts sekä Nevis oli Englannin ja myöhemmin Britannian siirtomaa nimellä Saint Christopher-Nevis-Anguilla vuoteen 1958. Silloin se liitettiin Länsi-Intian federaatioon, johon kuuluivat myös muun muassa Trinidad ja Tobago sekä Jamaika. Tämä liitto kaatui kuitenkin 1962 itsenäistymättä. Saint Christopher-Nevis-Anguilla jatkoi epävakaata olemassaoloaan. Anguilla irtaantui tästä liitosta 1980, Saint Kitts ja Nevis itsenäistyi omana valtionaan 1983 ja Anguilla jäi Britannian merentakaiseksi alueeksi.
Anguilla sai itsehallinnon 19. joulukuuta 1980. Sen ulkopolitiikkaa hallitsee emämaa Britannia. Paikallisedustajisto vastaa saaren sisäisistä asioista.
Anguilla, pohjoisin Leewardsaarista, sijaitsee 240 kilometriä Puerto Ricosta etelään ja kahdeksan kilometriä Saint Martinista pohjoiseen. 
Pääsaari Anguilla on 26 kilometriä pitkä ja vain kuusi kilometriä leveä, pensaiden peittämä koralliatolli. Sen koillispäässä on viiden neliökilometrin laajuinen Scrub Island, ja vielä pienempi Dog Island sijaitsee pääsaaren luoteispuolella samoin kuin lukuisat vielä pienemmät luodot.
Alueella vallitsee subtrooppinen ilmasto ja leudot pasaatituulet. Sadetta saadaan epätasaisesti ja vähän, keskimäärin 790 mm vuodessaAnguillalla on hyvin vähän luonnonvaroja, joten sen talous on riippuvainen turismista, pankkitoiminnasta, hummerinpyynnistä ja Ison-Britannian antamasta valtiontuesta.
Saaren pohjoisrannalla on Sandy Bayn rahtisatama, kun taas matkustajaliikenteen käyttämä Blowing Point on etelärannalla. Lentokentän nimi on Wallblaken lentoasema.
Pääosa väestöstä, vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan 90,1 %, on mustia. Mulatteja oli 4,6 %, valkoisia 3,7 %, ja muita 1,5 %. Uskonnoista kristinusko on selvästi suosituin, anglikaaneja oli 29 %, metodisteja 23,9 %, ja muita protestantteja 30,2 %. Katolisia oli 5,7 % ja muita kristittyjä 1,7 %. Muita uskontoja harjoitti 5,2 %, kun taas 4,3 % ei ilmoittanut mitään uskontoa.
Koko väestö asuu taajamissa, joista suurimmat ovat pääkaupunki The Valley ja North Side, molemmissa noin kaksituhatta asukasta.
Bloomsday
Bloomsday on 16. kesäkuuta James Joycen "Odysseus"-romaanin ihailijoiden ympäri maailman viettämä juhlapäivä. Sen aikana kerrataan "Odysseus"-romaanin tapahtumia; romaanin tapahtumat sijoittuivat kesäkuun 16. päivään vuonna 1904. Nimi ”Bloomsday” tulee kirjan päähenkilöstä Leopold Bloomista. Dublinissa romaanin ihailijat pukeutuvat edvardiaanisiin asuihin ja kokoontuvat romaanin tapahtumapaikoille. The James Joyce Centre järjestää monien muiden tapahtumien lisäksi Bloomsdayn aamiaisia, joilla syödään muun muassa munuaisia, joita herra Bloom söi aamiaiseksi kirjassa.
Vuonna 2004, Bloomsdayn satavuotispäivänä, Dublinissa 10 000 ihmistä osallistui Bloomsdayn ulkoilma-aamiaiseen.
Liekomaiset
Liekomaiset kasvit (Lycopodiophyta, Lycophytina) ovat alkeellisia putkilokasveja. Niiden lajeja tunnetaan yli 1 300.
Eräät liekomaiset kasvit ovat kasvimaailman alkeellisimpia edustajia. Ryhmä oli ensimmäisten kasvien joukossa, jotka siirtyivät mereltä maalle siluuri- ja devonikaudella. Sopeutuakseen maaolosuhteisiin lieoille kehittyivät juuret imemään ravinteita maasta ja ankkuroimaan kasvin maahan. Lehdet kehittyivät tehokkaampaa yhteyttämistä varten auringonvalosta käydyn kilpailun lisäännyttyä, ja varresta tuli veden ja ravinteiden kuljetusväylä sekä tuki painovoimaa vastaan. Lehtien pinnalle kehittyi vahamainen kelmu, ja kasvin hengitys alkoi tapahtua pienten ilmarakojen kautta.
Liekomaisten kasvien elinkaarelle on ominaista sukupolvenvuorottelu. Siittiö- ja munasolut sisältävä suvullinen polvi on vain muutaman millimetrin kokoinen alkeisvarsikko, jonka pieni koko suojaa sitä liialta säteilyltä. Se turvautuu usein mykorritsan eli sienijuuren apuun ravinnonsaannissaan yhteyttämisen sijaan. Varsinaiset lieot ovat isosporisia eli ne tuottavat vain yhdenlaisia itiöitä. Mähkät ja lahnanruohot puolestaan ovat heterosporisia: suuremmat, naaraspuoliset itiöt sisältävät ravintoa tulevalle sukupolvelle.
Kivihiilikausi oli liekojen kukoistuksen aikaa: puumaiset lieot, kuten "Lepidodendron", muodostivat ensimmäiset suuret metsät. Niillä lehdet kasvoivat aluksi kaikkialla varressa, mutta putosivat puun kasvaessa jättäen näkyviin suomumaisen varren ja vain rykelmän lehtiä latvaan. Niiden jäännökset muodostivat useita kivihiiliesiintymiä. Nykyään useimmat liekomaisten kasvien suvut ovat kuolleet sukupuuttoon, ja jäljelle on jäänyt lähinnä pienikokoisia aluskasveja.
Energiakasvi
Energiakasvi on kasvi, jota viljellään biopolttoaineiden raaka-aineeksi. Valmistettava polttoaine voi olla kiinteää, nestemäistä tai biokaasua.
Kasveja voidaan polttaa sellaisenaan (polttopuu), puuhiilenä tai pelletteinä. Kiinteät polttoaineet sopivat voimalaitoksiin ja rakennusten lämmitykseen. Yksinkertaisinta energiakasvien käyttöä on perinteinen puulämmitys.
Kiinteinä polttoaineina käytettäviä kasvilajeja esimerkiksi nopeasti kasvavat pajut, joita on kasvatettu 1970-luvulta asti käytettäviksi lämmitysenergian tuotannossa polttoaineena mestästä saatavan hakkeen rinnalla tai sijasta. Kasvaessaan paju varastoi auringon energiaa kemialliseen muotoon fotosynteesiä käyttäen. Pajun ongelmana on sen siitepölyn aiheuttamat oireet allergiaa sairastaville. Haittaa voi torjua viljelemällä vain naaraspuolisia eli emikasveja.
Tropiikissa haitallisena vieraslajina leviävä alkujaan eteläamerikkalainen vesihyasintti sopii pellettien raaka-aineeksi.
Liikenteen käyttöön on kasveista jalostettu nestemäisiä polttoaineita kuten biodieseliä ja bioetanolia.
Euroopassa biodieseliä varten kasvatetaan rapsia. Vuonna 2012 dieseliin sekoitetusta kasvisöljystä 80% oli rapsiöljyä. Rapsiöljyntuotannon koko elinkaaren tarkastelu on kuitenkin osoittanut, etteivät kasvuhuonekaasujen päästöjen vähennykset kuitenkaan välttämättä täytä EU:n tavoitteita.
Myös hampun käyttöä energiakasvina on tutkittu. Hampun rakenne myös mahdollistaa suuren sadonkorjuuprosentin. Runko on paksu eikä ylimääräisiä lehtiä ja hauraita osia ole, jotka varisisivat maahan sadonkorjuun aikana.
Tropiikissa kasvatetaan paljon palmuöljyä. Ympäristöjärjestöt ovat kuitenkin huolissaan öljypalmun viljelyyn liittyvistä ympärisyöuhkista.
Muita kasvilajeja ovat öljyjatropa
Bioetanolia valmistetaan tärkkelys-, selluloosa- tai sokeripitoisista kasveista kuten suokeriruo'osta ja sokerijuurikkaasta, vehnästä ja maissista.
Biokaasu syntyy mädättämällä vihreää kasvimassaa anaerobisissa oloissa, jolloin syntyy metaania. Sitä voidaan käyttää sähkön- ja lämmöntuotannossa sekä puhdistaa liikennepolttoaineeksi tai suoraan kaasuverkkoon syötettäväksi. Maissi ja ahdekaunokki on todettu tähän hyvin sopiviksi lajeiksi.
Bioenergiayhdistys Finbion mukaan Suomessa voidaan tuottaa 8 TWh peltoenergiaa. Finbio arvioi energiakasvien viljelyalaksi 250 000 ha ja olkien keräysalaksi 100 000 ha (2020). Vuonna 2007 ruokohelpiä viljeltiin 20 000 ha ja käytettiin 30 voimalassa. Ruokohelven kuljettaminen osoittautui kalliiksi ja sen polttaminen vaikeaksi, joten 2010-luvulla voimalat luopuivat asteittain sen energiakäytöstä.
Sosiologi
Sosiologi tutkii ihmistä yksilönä ja osana ryhmää, ja pyrkii ymmärtämään, miten ihmiset toimivat yhteiskunnassa. Sosiologit ovat opiskelleet sosiologiaa, yhteisöllisiä ryhmiä ja yhteiskuntia tutkivaa tiedettä. Useimmat sosiologit toimivat suunnittelu-, hallinto- ja tilastointitehtävissä, opettajina, tiedottajina tai tutkijoina.
Sosiologiaa voi Suomessa opiskella seuraavissa yliopistoissa: Helsingin yliopisto, Itä-Suomen yliopisto, Jyväskylän yliopisto, Lapin yliopisto, Svenska social- och kommunalhögskolan, Tampereen yliopisto, Turun yliopisto ja Åbo Akademi.
Sosiologian alalla on useita erilaisia tutkimussuuntia, ja sosiologit erikoistuvat yleensä yhteen tai muutamaan suuntaukseen. Näitä ovat muun muassa oikeus-, talous- ja ympäristösosiologia sekä sosiaaligerontologia ja -psykologia. Sosiologien kiinnostuksen kohteina ovat muun muassa 
työ, yhteiskuntarakenne, kasvatus, koulutus, talous, valta sekä tiede ja taide.
Sosiologit voivat työskennellä useissa ammateissa ja tehtävissä, esimerkiksi tutkijoina, asiantuntijoina tai virkamiehinä, projektipäällikköinä, konsultteina tai tiedottajina. Suomessa sosiologit työllistyvät yleensä hallinto-, suunnittelu- ja koordinointitehtäviin sekä opetusalalle ja toimittajaksi. Myös kansainvälisissä tehtävissä edellytetään usein sosiologista asiantuntemusta.
Suuri osa sosiologeista on töissä julkisella sektorilla, mutta heitä on paljon myös kolmannen sektorin, median, yrityselämän ja tutkimuksen erilaisilla aloilla. Valmistuneet sijoittuvat hyvin koulutustaan vastaaviin tehtäviin. Sivuainevalinnoilla on suuri merkitys uran suuntautumisessa.
Kortteet
Kortteet ("Equisetum") ovat sanikkaisten suku, jonka nykyisin elävät lajit edustavat yksin heimoa "Equisetaceae", lahkoa "Equisetales" ja luokkaa "Equisetopsida" (synonyymi "Sphenopsida"). Aiemman luokittelun mukaan kortteet muodostivat oman alakaarensa "Equisetophytina" (synonyymi "Sphenophytina"). Kortteisiin kuuluu 15 lajia, mutta kasviryhmä on ollut huomattavasti monimuotoisempi esihistoriallisena aikana, jolloin myös muita luokkia ja lahkoja on fossiililöytöjen perusteella ollut olemassa. Monet nykyisin elävät kortelajit ovat keskenään risteytymiskykyisiä.
Eräät trooppiset kortteet ovat ikivihreitä. Niiden koko vaihtelee tavallisesti 20 senttimetristä 1,5 metriin, tosin meksikonjättikorte ("E. myriochaetum") voi kasvaa jopa kahdeksan metrin korkuiseksi. Monilla lajeilla kasvaa erityinen lehtivihreätön kevätverso, jonka yksittäisen varren päässä sijaitsee kukintoa muistuttava itiöpesäkkeiden rykelmä. Yhteyttävä ja steriili kesäverso puolestaan koostuu varresta, jonka jokaisesta jaokkeesta kasvaa säteittäisesti ohuita oksia, joiden juuressa puolestaan on yksi pieni ja alkeellinen lehti kutakin oksaa kohden.
Kivihiilikaudella kortteet olivat hallitsevia kasveja yhdessä liekojen ja saniaisten kanssa. Eräät lajit olivat jopa 30 metriä korkeita puita. Eräs merkittävä suku oli omaan heimoonsa kuulunut "Calamites".
Kortteet ovat levinneet lähes maailmanlaajuisesti; ne puuttuvat vain Etelämantereelta sekä Australiasta ja Oseaniasta. Suomessa kasvaa kahdeksan eri kortelajia eli puolet maailman kaikista lajeista ja lisäksi kuusi eri risteymää. Jopa eristyneellä Islannin saarella tavataan seitsemän eri kortelajia.
Monet lajit viihtyvät hiekkaisella maaperällä, kuten laajalle levinnyt peltokorte ("Equisetum arvense"), joka on erittäin vaikeasti hävitettävä peltojen rikkaruoho. Jotkin lajit taas viihtyvät vedessä tai märillä savikoilla.
Alasuku "Equisetum"
Alasuku "Hippochaete"Kortteista erityisesti järvikorte on ollut ennen merkittävä kotieläinten rehukasvi, jota käytetään rehuksi jossain määrin edelleen.
Klemens VII
Klemens VII (Giulio de' Medici, 1477–1534) oli paavina 19. marraskuuta 1523 – 25. syyskuuta 1534. Hän oli Giuliano de Medicin avioton poika ja paavi Leo X:n serkku. Leo X:n päästyä paaviksi Klemens valittiin Firenzen arkkipiispaksi 1513 ja saman vuoden lopulla kardinaaliksi.
Klemens VII yritti ajaa itsenäistä liittopolitiikkaa keisari Kaarle V:n ja Ranskan kuninkaan Frans I:n välisissä taisteluissa. Klemens VII liittoutui Ranskan kanssa, sillä hän pelkäsi Kaarle V:n vaikutusvallan kasvua Italiassa. Liittoutumisesta seurasi Rooman hävitys 1527 ja Klemens vangittiin puoleksi vuodeksi. Rauha solmittiin saman vuoden marraskuussa, jolloin Klemens vapautettiin.
Klemens vastusti Englannin kuninkaan Henrik VIII:n avioeroa, mikä johti välirikkoon ja anglikaanisen kirkon perustamiseen vuonna 1533. Samana vuonna Klemens pyysi Michelangeloa koristamaan Sikstuksen kappelin suurta alttariseinää. Michelangelo aloitti kuitenkin Viimeisen tuomion maalaamisen vasta vuonna 1535 paavi Paavali III käskystä.
Klemens kuoli myrkytykseen syötyään kavalakärpässientä.
Ravitsemustiede
Ravitsemustiede on tieteenala, joka tutkii ihmisen ravitsemukseen liittyviä kysymyksiä huomioiden niin fyysiset, psyykkiset, sosiaaliset ja kulttuurilliset tekijät. Näiden pohjalta pyritään löytämään ratkaisukeinoja kansallisiin ja kansainvälisiin ravitsemusongelmiin sekä yksilö- että väestötasolla. Ravitsemustiedettä voi opiskella Helsingin yliopistossa ja Itä-Suomen yliopistossa, Kuopiossa. Vain Kuopiosta valmistuu ravitsemusterapeutteja (Terveystieteiden maisterin tutkinto). Helsingistä valmistuu elintarviketieteiden maistereita, jotka sijoittuvat työelämässä ravitsemusasiantuntijan töihin esimerkiksi järjestöihin ja elintarvikeyrityksiin.
Muurola
Muurola on noin tuhannen asukkaan kylä Rovaniemellä. Kylä on vanhan Rovaniemen maalaiskunnan kolmanneksi suurin taajama Saarenkylän ja Ylikylän jälkeen. Muurola sijaitsee 25 kilometriä kaupungin keskustasta lounaaseen valtatie 4:n sekä Oulun ja Rovaniemen välisen rautatien varrella Kemijoen länsipuolella. VR:n junat pysähtyvät Muurolassa.
Muurolassa on päiväkoti, peruskoulu sekä kevääseen 2016 saakka myös lukio. Kylän palveluihin kuuluu kaksi ruokakauppaa ja yksi ravintola (Nätin tupa, joka on nimetty Suomen tunnetuimman savottajätkän Nätti-Jussin mukaan.) sekä kirjasto, neuvola ja hammaslääkäri. Posti sijaitsee K-marketin yhteydessä. Muurolassa sijaitsee myös Lapin Sairaanhoitopiiriin kuuluva Muurolan sairaala sekä Lapin päihdeklinikka. Kylässä on myös monitoimihalli (Totto-halli), nurmipintainen urheilukenttä ja hiihtostadion.
Muurolassa varsinaista perusteollisuutta on vähän. Siellä toimii solumuovitehdas ainoana teollisuusalan yrityksenä. Työttömyysaste on kylällä korkea. Muurolan rakennuskanta on omakotitalopainotteinen, mutta alueella on myös kaupungin vuokrataloja. Vuokrataloja löytyy ainakin Karvontieltä, Totontieltä, Jaakonaukiolta, Jaakopintieltä ja Koulukankaalta. Viime vuosina Muurolan asukasluku on ollut vähenemään päin.
Kuuluisia muurolalaisia on Hannele Pokka, joka on toiminut oikeusministerinä Suomen hallituksessa ja Lapin läänin maaherrana. Pokka on kuitenkin syntynyt Ruovedellä Pirkanmaalla.
Muurolassa käytiin osana Lapin sotaa Muurolan kahakka.
Muurola sijaitsee Kemijoen länsipuolella. Ennen Petäjäskosken voimalaitoksen rakentamista kylään kuului alueita myös joen itäpuolelta mutta voimalan rakentamisen myötä nämä osat jäivät veden alle.
Stanley Clarke
Stanley Clarke (s. 30. kesäkuuta 1951, Philadelphia, Pennsylvania) on amerikkalainen muusikko, joka tunnetaan sekä sähköbasson että kontrabasson taitajana kuten myös elokuvasäveltäjänä.
Stanley Clarke syntyi Philadelphiassa. Hänen äitinsä oli ammattimainen oopperalaulaja, ja Clarke kuuli hänen usein laulavan kotona. Clarke on kertonut äitinsä olleen hänen ensimmäinen taiteellinen vaikuttajansa.
Clarke aloitti viulunsoiton opiskelun noin 12-vuotiaana, mutta hänen pituutensa ja pitkät sormensa aiheuttivat vaikeuksia. Hän löysi kontrabassosta itselleen sopivamman instrumentin. Bassokitaran soiton Clarke aloitti hieman alle 16-vuotiaana. Jatkaessaan klassisen musiikin opiskelua hän soitti myös kaikenlaista pop-musiikkia paikallisten yhtyeiden kanssa erilaisissa pubeissa ja juhlatilaisuuksissa. Oppikoulun jälkeen hän meni Philadelphian musiikkiakatemiaan opiskelemaan sinfonista kontrabasson soittoa.
Clarke valmistui Philadelphian musiikkiakatemiasta ja muutti New Yorkiin vuonna 1971. Hän toimi siellä yhteistyössä monien kuuluisien muusikoiden, kuten Horace Silverin ja Art Blakeyn, kanssa. Hän tuli tunnetuksi Chick Corean vuonna 1971 perustamassa fuusio-yhtyeessä Return to Forever. Clarke alkoi näihin aikoihin myös tehdä soololevyjä.
Clarkea pidetään yhtenä basson suurimmista virtuooseista, ja hän hallitsee sekä akustisen basson että sähköbasson. Bassokitaran soitossa Clarke oli 1970-luvulla Jaco Pastoriuksen ohella suurin vaikuttajahahmo. Hän kehitti tunnistettavan soundinsa ja sovelsi funkissa käytettyä peukutustekniikkaa jazz -rock -musiikkiinsa. Clarke on myös kunnostautunut säveltäjänä. Sen lisäksi, että hän on säveltänyt soololevyjensä materiaalin ja monia Return to Foreverin kappaleita, hän on myös säveltänyt musiikkia useisiin elokuviin.
Toisin kuin muilla tunnetuilla 1970-luvun fuusio-yhtyeillä, Return to Foreverin ohjelmistoon kuuluivat pitkät bassosoolot, joissa Clarke pääsi näyttämään osaamistaan. Clarken omista levyistä merkittävin on vuonna 1976 julkaistu "School Days", joka on yksi keskeisiä bassolevyjä ja samalla fuusion keskeisiä klassikkojulkaisuja.
Huolimatta siitä, että Clarke on huomattavan taitava kontrabasson soittaja, hän ei ole kuitenkaan levyttänyt perinteisempää jazzia juuri lainkaan. 1970-luvun lopulla hän alkoi monien muiden tuon ajan artistien tapaan sisällyttää levyihinsä yhä popmaisempia vaikutteita etääntyen näin myös fuusiosta.
Clarken soololevyistä tunnetuin on "School Days" (1976), ja muita mainittavia ovat esimerkiksi "Stanley Clarke" (1974) ja "Journey to Love" (1975). Clarken soitto ja sävellykset ovat hyvin edustettuna mukana myös kaikilla Return to Foreverin levyillä.
Dennis Stratton
Dennis Stratton (s. 9. lokakuuta 1954 Lontoo, Englanti) on brittiläinen muusikko, joka muistetaan parhaiten Iron Maidenin entisenä kitaristina. Hän toimi yhtyeessä tammikuusta lokakuuhun 1980, korvaten Tony Parsonsin. Ennen pestiään Iron Maideniin oli Stratton soittanut ja laulanut muun muassa Remus Down Boulevardissa.
Aluksi Strattonilla oli hankaluuksia opetella Iron Maidenin monipuolisia ja haastavia kappaleita, koska oli aiempien yhtyeidensä kanssa tottunut kevyempään ja melodisempaan musiikkiin. Hänen soittoaan voi kuulla Iron Maidenin ensimmäisellä albumilla "Iron Maiden", singleillä "Running Free", "Sanctuary" ja "Women in Uniform" sekä live-EP:llä "Live!! + One".
Strattonilla oli koko Iron Maiden -aikansa sekä musiikillisia että muitakin erimielisyyksiä perustajajäsenen, basisti Steve Harrisin kanssa. Välejä kiristivät muun muassa Strattonin ja Martin Levanin muiden tietämättä tekemät lisäykset ensimmäisen levyn kappaleeseen "Phantom of the Opera" sekä Strattonin liiallinen viihtyminen Kiss-yhtyeen jäsenien seurassa kiertueella (esim. matkusti mieluummin Kissin keikkabussissa), jolla Iron Maiden lämmitteli Kissiä. Harris koki Strattonin uhraavan yhtyeelleen liian vähän aikaa, joten vuoden 1980 loppupuolella Harris ja yhtyeen manageri Rod Smallwood vapauttivat Strattonin sopimuksestaan Iron Maidenin kitaristina. Viimeisenä velvollisuutenaan Stratton esiintyi "Women in Uniform"-kappaleen videossa muiden jäsenien kanssa. Hänen paikkansa Maidenin toisena kitaristina otti yhtyeen jäsenten vanha ystävä Adrian Smith.
Myöhemmin Stratton on vaikuttanut muun muassa yhtyeissä Praying Mantis ja Lionheart, sekä tehnyt albumeja entisen Iron Maiden -laulaja Paul Di'Annon kanssa.