Bulimia nervosa
Bulimia nervosa eli bulimia on syömishäiriöihin luokiteltava mielenterveyden ongelma. Potilaat kärsivät toistuvista, hallitsemattomista ahmimiskohtauksista. Tätä seuraa katumus ja ruoan poisto tavallisimmin itse aiheutetulla oksentamisella. Lihomisen pelko on tyypillistä.
Bulimiaan sairastuvat ovat muiden syömishäiriöisten tavoin yleensä nuoria naisia. Tutkimukset antavat miesten prosentuaalisesti osuudesta potilaiden keskuudessa ristiriitaista tietoa, mutta sairauden esiintyvyyden uskotaan yhä olevan naisilla moninkertaisesti suurempi kuin miehillä.
Usein bulimikoilla esiintyy myös muita mielenterveysongelmia; masennus ja ahdistuneisuus ovat varsin tavallisia liitännäissairauksia, ja niiden lisäksi stressi kasvattaa bulimian riskiä.
Diabulimia on syömishäiriö, jossa 1-tyypin diabeetikko jättää insuliinit ottamatta voidakseen syödä lihomatta. Tällöin kalorit huuhtoutuvat virtsan mukana. Ketoosi pilkkoo myös rasvoja epätäydellisesti. Silloin kehoon syntyy vaarallisia happoja.
Bulimian perimmäinen syy on tuntematon. Jotakin vaikutusta sairauden puhkeamiseen on alhaisella itsetunnolla ja stressillä. Sairauteen saattaa liittyä geneettistä alttiutta: jos lähisukulaisella on todettu bulimia, oma riski siihen sairastumiseen on kasvanut. Kromosomeissa 10 ja 11 sijaitsevat geenit vaikuttavat alttiuteen sairastua bulimiaan. Bulimiaan sairastumisen alttius on voimakkaasti perinnöllistä; kaksostutkimusten perusteella bulimisen oireyhtymän periytyvyys on tasoa 54-83 %. Tämä on lähes yhtä voimakas periytyvyys kuin anoreksian geneettinen periytyvyys, joka on tasoa 88 %.
Ahmimiskohtausten ja (tavallisimmin) oksentamisten välillä oleva aika vaihtelee runsaasti. Vakavammin sairastuneilla sitä saattaa esiintyä päivittäin; yleensä kohtaukset koetaan häpeällisinä ja pyritään pitämään muilta salassa, ja muiden seurassa syödään normaalisti. Olennaista on pyrkimys päästä ahmitusta ruoasta eroon. Tämä tapahtuu useimmiten itse aiheutetulla oksentamisella, mutta myös laksatiivien käyttö on yleistä. Lihomista saatetaan yrittää estää myös runsaalla liikunnalla tai paastoamisella. Ruoka, jonka buliimikko ahmii, on tyypillisimmin kaloripitoista ja helposti sulavaa. Esimerkkejä ovat makeiset, keksit, jäätelö ja sipsit.
Bulimia saattaa aiheuttaa fyysisiä oireita. Vaikka sairaus vaatii hoitoa, siihen liittyvä kuolleisuus ei ole yhtä korkea kuin anorektikoilla. Yleensä fyysiset komplikaatiot ovat hyvänlaatuisia. Bulimia voi jatkuvan oksentelun seurauksena aiheuttaa pitkäaikaista pahoinvointia, hammasvaivoja, ruokatorven refluksitautia, anemiaa, elimistön dehydraatiota, hyponatremiaa sekä turvotusta poskissa. Potilaat valittavat monesti myös ummetuksesta ja vatsan toimintahäiriöistä. Naisilla kuukautiset saattavat jäädä väliin. Koska bulimia johtaa itseinhon tunteisiin ja toisinaan suoranaiseen itsetuhoisuuteen, itsemurhan riski on kasvanut.
Eräs vaarallinen bulimiaan mahdollisesti liittyvä fyysinen oire on sydämen rytmihäiriö tai pahimmillaan sydänkohtaus. Tämän saa aikaan elimistön elektrolyyttien ja suolojen epätasapaino, johon toistuva oksentaminen saattaa johtaa.
Bulimiaa esiintyy eniten nuorilla naisilla, ja sairauden keskimääräinen puhkeamisikä on hieman korkeampi kuin anoreksiassa. Sen on arvioitu olevan noin 18 vuotta. Kaikki tapaukset eivät kuitenkaan tule ilmi, eikä bulimia useinkaan tule esille perusterveydenhuollossa.
Bulimia on yleisempi ilmiö kuin anoreksia. Noin viiden prosentin suomalaisista uskotaan sairastuvan siihen elämänsä aikana. Alle 30-vuotiailla naisilla esiintyvyys on tätä suurempi. Varsinainen bulimia on todettavissa muutamalla prosentilla naisista, mutta sairauden tiettyjä piirteitä esiintyy huomattavasti useammilla.
Miesten prosentuaalisesta osuudesta buliimikoista ei ole tarkkoja tietoja. Sairaus on kuitenkin heillä yleistymässä. Eräiden arvioiden mukaan heitä on potilaista noin 5 %, joidenkin peräti 25 %. Bulimia on lähinnä hyvinvointivaltioiden ongelma, ja myös Suomessa esiintyvyys on huomattavasti kasvanut.
Tutkimusten mukaan bulimian esiintyvyys on huomattavasti korkeampi diabeetikoilla kuin muilla ihmisillä. Seksuaalisella suuntautumisella on todettu olevan hieman merkitystä bulimian puhkeamiseen: homo- ja biseksuaalisilla pojilla ja miehillä sen riski on kasvanut.
Diagnoosi tehdään oireiden perusteella. ICD-10-tautiluokituksen mukaan bulimian diagnostiset kriteerit täyttyvät, jos potilaalla:Arviolta ainoastaan noin yksi kuudesta buliimikosta havaitaan perusterveydenhuollossa. Oireita salaillaan, ja lääkärissä käydään tavallisesti vain bulimian aiheuttamien fyysisten terveysongelmien johdosta. Esimerkiksi hampaiden kiillevauriot saatetaan havaita, mutta tämä ei riitä diagnoosin asettamiseen. Olennaista diagnoosin saamisen kannalta on luottamuksellinen hoitosuhde ja potilaan oma avoimuus oireiden suhteen.
On tärkeää saada buliimikko omaksumaan normaalit ruokatottumukset. Yleensä hoitona käytetään psykoterapiaa, ravitsemusterapiaa ja lääkitystä. Fluoksetiini on todettu varsin tehokkaaksi sairauden hoidossa. Lääkehoidon jälkeen oireiden uusiutumisen riski on kuitenkin korkea. Hoito on sitä tehokkaampaa, mitä varhaisemmassa vaiheessa sairaus havaitaan ja sitä aletaan hoitaa.
Kognitiivinen käyttäytymisterapia ja interpersoonallinen terapia on bulimian hoidossa tehokasta. Syömishäiriöistä kärsiviä saatetaan hoitoa myös ryhmäterapialla.
Bulimia on parannettavissa oleva häiriö – noin puolet potilaista pääsevät ajan myötä kohtauksista eroon. Yleensä itsetunnon kohentuessa myös bulimiaoireet vähenevät, ja vain viidenneksellä sairaus jää erittäin pitkäaikaiseksi. Yleensä sairauden puhkeamisesta hoidon aloittamiseen kuluu varsin pitkä aika, sillä kohtaukset pidetään salassa. Naisilla tämä aika on erään tutkimuksen mukaan noin 4,2 vuotta, miehillä vielä enemmän. Osaltaan bulimian havaitsemisen vaikeuteen vaikuttaa myös se, että sairastuneen painoindeksi saattaa, toisin kuin anorektikoilla, pysyä normaalin rajoissa (n. 20–25).
Bulimian ennustetta heikentävät sen mahdollisesti aiheuttamat masennus- ja ahdistusoireet sekä päihdeongelmat. Bulimia aiheuttaa lisäksi kaliumhukkaa.
Bulimian aiheuttamat kuolemantapaukset ovat todennaköisesti paljon yleisempiä mitä tilastot näyttävät. Bulimiaan liittyy monia hengenvaarallisia sivuoireita, eikä näihin kuolleen henkilön kuolinsyytä yhdistetä bulimiaan. Kuolema saattaa ilmetä esimerkiksi sydänongelmien seurauksena, ja sydänkohtaus onkin yksi yleisimmistä sivuoireista. Bulimia kasvattaa kallonsisäistä painetta, ja tämä saattaa niin ikään olla vaarallista. Bulimiasta toipuneilla on vielä jälkeenpäin kasvanut alttius syömishäiriöille.
Bulimian, kuten muidenkin syömishäiriöiden, tutkiminen on yleistynyt huomattavasti vasta 1900-luvun lopulla.
Bulimia nervosan kuvasi sairautena Lontoon Royal Free Hospitalissa työskennellyt psykiatri Gerald Russell vuonna 1979. Sairautta luultiin vielä silloin erittäin harvinaiseksi.
Bulimiaan viittaavia tapauksia tunnetaan lukuisia jo hyvin varhaisilta ajoilta, mm. Antiikin Roomasta. Bulimiaa kuvattiin muutamia kertoja 1700-luvun kuluessa. Termi mainittiin jo Encyclopedia Britannican ensimmäisessä painoksessa vuonna 1797, vaikka englannin kielellä bulimiaan viittaavia oireita oli kuvattu jo aiemmin.
Aina 1970-luvulle saakka bulimia oli psykiatrienkin keskuudessa varsin huonosti tunnettu ilmiö. Bulimia ja muut syömishäiriöt ovat nykyajan länsimaisessa yhteiskunnassa yleistyneet selvästi.
Termi "bulimia" on johdettu kreikan kielestä, "βουλῑμια". "βους" (bous) merkitsee härkää ja "λῑμος" (līmos) nälkää; bulimia merkitsee näin ollen "härännälkää".
Bulimiaa on käsitelty lukuisissa kirjallisuuden teoksissa, mm: