GAZ-69
GAZ-69 on neuvostoliittolaisen GAZin valmistama nelivetoinen maastoauto, jota valmistettiin vuosina 1953–1972. Vuosina 1954–1956 sen valmistus siirtyi asteittain UAZille joka valmisti sitä nimellä UAZ-69 vuoteen 1972. Uljanovskilaisten harmiksi useimmat neuvostoliittolaiset kuitenkin kutsuivat autoa edelleen nimellä GAZ. Vuonna 1965 autolle esiteltiin seuraaja, UAZ-469.
Auton suunnittelusta vastasi muutamasta jäsenestä koostunut ryhmä, jota johti tehtaan pääsuunnittelija I. A. Davidov. Ensimmäisen prototyypin oli suunnitellut Grigori Vasserman jo vuonna 1947. Suunnitelman valmistuttua annettiin virallinen määräys sarjavalmistuksen aloittamisesta. Ensimmäinen sarjavalmistettu yksilö valmistui tehtaalta syyskuussa 1953.
Voimanlähteenä ollut nelisylinterinen, nelitahtinen sivuventtiilimoottori oli sama, jota käytettiin Pobedassa. Alkujaan moottorimalli periytyi 1920-luvun Fordeista. Moottorin takana oli kuiva yksilevyinen kytkin, josta voima välittyi kolminopeuksisen vaihteiston ja kaksiportaisen alennusvaihteen kautta molemmille akseleille. Auton rengaskoko oli 6,50-16" ja polttoainetankin tilavuus 72 litraa.
Mallista valmistettiin seuraavia muunnelmia:Amfibinen GAZ-46 oli varustettu auton takaosaan kiinnitetyllä pienellä potkurilla. Auton huippunopeus vedessä oli 10 km/h. Ohjaukseen käytettiin pelkästään etupyöriä.
Kaksiovisesta mallista oli myös radioauto-, paloauto-, ambulanssi ja lakaisuautomuunnelmat sekä porakaluston kuljetukseen, miinanraivaukseen ja panssarintorjuntasingon kuljetukseen tarkoitetut muunnelmat.
Auton kantavuus oli 650 kg, maavara 210 mm ja kääntösäde 6,5 m. Huippunopeus oli 90 km/h. 40 km/h nopeudessa polttoaineenkulutus oli 14 l /100 km. Auto oli varustelultaan varsin ankea, mutta sen maasto-ominaisuuksia pidettiin erinomaisina, sillä etu- ja takaylitykset olivat lyhyet, renkaiden pito oli hyvä, joustovarat pitkät ja näkyvyys riittävä. Sen sijaan maantieajoon sen suorituskyky ja ajo-ominaisuudet eivät riittäneet. Hallintalaitteiden käyttö vaati voimaa ja ajoasentoa moitittiin. GAZ-69 oli oleellisesti kestävämpi kuin sen edeltäjämallit. Autossa arvostettiin juuri sen kestävyyttä sekä yksinkertaista rakennetta ja ajo-ominaisuuksia.
Autoja valmistettiin myös vientiin heti alusta alkaen. Vuonna 1959 niitä oli viety jo 22 maahan, pääosin Neuvostoliiton liittolaismaihin. Vuonna 1965 valmistui jo 250 000:s GAZ-69. Mallit 69 ja 69A palvelivat pitkään monissa Varsovan liiton maissa.
GAZ-69:lle tehtiin tyyppikatsastus 28. joulukuuta 1959. Auton todettiin täyttävän voimassa olleet määräykset seuraavin poikkeuksin: Tuulilasin pesulaite, kauhalamput, ulkopeili sekä roiskesuojat puuttuivat, takavalojen lukumäärä oli virheellinen ja jarruvalojen pinta-alat olivat liian pienet.
1. helmikuuta 1960 Puolustusvoimat vastaanotti ensimmäisen erän GAZ-69M:iä. Autoja saapui 50 kappaletta ja ne olivat edellisen vuoden mallia. Puolustuslaitos oli saanut vuonna 1958 luvan tehdä materiaalihankintoja Neuvostoliitosta, ja kyseinen erä oli eräs ensimmäisistä hankinnoista.
Puolustusvoimilla oli käytössään kolmea muunnelmaa. GAZ-69M oli vientiversio, GAZ-69E oli varustettu häiriösuojatulla moottorin sähkölaitteistolla. Tästä oli myös vientiä varten tehty muunnelma GAZ-69ME. Kahta viimeistä mallia käytettiin radioautoina.
Vuosina 1961–1969 vastaanotettiin kaikkiaan 80 GAZ-69E -radioautoa. Syyskuussa 1962 tuli sadan kappaleen erä maastohenkilöautoja. Vuosien 1966–1972 aikana puolustusvoimille tuli 311 GAZ-69ME:tä, joista radioautoja oli 284 ja tavallisia maastoautoja 27 kappaletta.
Joihinkin autoihin tehtiin Suomessa peltikori tai alkuperäistä huonommin istunut pressukate. Autojen keskimääräinen palvelusaika oli yhdeksän vuotta.
http://rt.com/news/blogs/oldtimer-corner/vintage-car-soviet-museum/