Koulutus Suomessa
Koulutus Suomessa koostuu yleissivistävästä ja ammatillisesta koulutuksesta sekä korkeakoulutuksesta, joita täydentävät aikuiskoulutus ja vapaa sivistystyö. Koulutusjärjestelmän runkona on kaikille pakollinen ja ilmainen yhdeksänvuotinen peruskoulu. Peruskoulun jälkeisissä opinnoissa voi valita ammatillisen oppilaitoksen tai lukion, joka johtaa korkeakouluihin, joko yliopistoon tai ammattikorkeakouluun.
Suomalaiset ovat hyvin koulutettua kansaa, noin 70 prosenttia on opiskellut peruskoulua pitemmälle ja suhteellisen suuri osa väestöstä saa korkeakoulutuksen. Suomi on menestynyt perusopetuksen tasoa mittaavissa vertailuissa hyvin.
Nykyisenkaltainen peruskouluun perustuva järjestelmä on ollut käytössä 1970-luvulta asti. Sitä ennen rinnakkaiskoulujärjestelmässä väestö jakautui kahtia jo noin kymmenvuotiaina, kun vain osa ikäluokasta lähti oppikouluun.
Suomen koulutusjärjestelmä ryhmitellään kolmeen koulutusasteeseen: yhdeksänvuotiseen perusopetukseen (peruskoulu), sen jälkeiseen toisen asteen koulutukseen (lukio ja ammattikoulut) ja korkea-asteen koulutukseen (ammattikorkeakoulut ja yliopistot). Aikuiskoulutusta on tarjolla kaikilla koulutusasteilla.
Kuusivuotiaiden lasten, jotka aloittavat peruskoulun seuraavana vuonna, on vuodesta 2015 alkaen pakko osallistua esiopetukseen. Sitä ennenkin esiopetukseen osallistui lähes jokainen lapsi.
Peruskoulun luokan- ja aineenopettajat sekä ammatillisen koulutuksen opettajat suorittavat korkeakoulututkinnon lisäksi pedagogisia opintoja. Myös lastentarhanopettajilla ja esiopetuksen opettajilla on korkeakoulututkinto.
Perusopetuksella tarkoitetaan peruskoulua, eli maksutonta yleissivistävää koulutusta, jota säätelee perusopetuslaki. Peruskoulu aloitetaan yleensä sinä vuonna, kun lapsi täyttää seitsemän vuotta. Yhdellä vuodella koulun aloittamisiän muutosta voivat vanhemmat hakea mikäli psykologisten testien perusteella lapsi on jo 6-vuotiaana valmis aloittamaan koulunkäynnin tai tarvitsee vuoden lisäaikaa kypsymiseen. Peruskoulun suorittaminen kestää normaalisti yhdeksän vuotta. Peruskoulusta ei saa tutkintoa, mutta se antaa kelpoisuuden hakeutua sen jälkeiseen koulutukseen.
Kaikki Suomen 7–16-vuotiaat ovat lain voimalla oppivelvollisia, mikä velvoittaa heitä osallistumaan peruskoulutukseen tai vanhemmat hoitamaan koulutuksen jollain toisella tapaa. Jos perusopetuksen oppimäärän suorittaa alle 10 vuodessa, oppivelvollisuus voi päättyä myös siihen.
Vuonna 2017 Suomessa oli 2 276 peruskoulua, ja niissä kävi yhteensä 556 742 oppilasta.
Peruskoulun jälkeinen koulutus sisältää lukiokoulutuksen ja ammatillisen koulutuksen (ammatilliset perustutkinnot, ammatti- ja erikoisammattitutkinnot).
Kolmevuotinen lukiokoulutus on yleissivistävää ja valmistaa ylioppilastutkintoon. Lukion jälkeen opiskelija voi hakea ammatilliseen peruskoulutukseen tai korkea-asteen opintoihin. Vuonna 2017 Suomessa oli 340 lukiota. Lukioissa opiskeli ylioppilastutkintoa varten 92 374 opiskelijaa. Lukiolaisten määrä on vähentynyt 2000-luvulla.
Ammatillisen perustutkinnon suorittaneella on alan perusammattitaito ja työelämässä tarvittava alan ammatillinen pätevyys. Tutkinnon laajuus on 120 opintoviikkoa ja opiskeluaika kolme vuotta. Aikaisemmat opinnot ja työkokemus voivat lyhentää opiskeluaikaa. Vuonna 2014 ammatillisen tutkinnon suoritti 72 000 opiskelijaa, joista 53 prosenttia oli naisia. Ammatillisen tutkinnon suorittajien määrä kasvaa vuosittain. Eniten opiskelijoita on tekniikan ja liikenteen sekä sosiaali-, terveys- ja liikunnan koulutusaloilla.
Ammatti- ja erikoisammatti­tutkinnot ovat ammatillista lisäkoulutusta. Ne voidaan suorittaa näyttötutkintoina, ja tutkintoihin järjestetään valmistavaa koulutusta.
Myös kolmevuotisen ammatillisen perustutkinnon suorittanut voi hakea korkeakouluihin mille tahansa alalle.
Yliopistoissa korostuu tieteellinen tutkimus ja siihen perustuva opetus. Ammattikorkeakoulut tarjoavat käytännönläheistä ja työelämän tarpeita vastaavaa koulutusta.
Yliopistoissa, eli tiede- ja taidekorkeakouluissa, voi suorittaa alempia ja ylempiä korkeakoulututkintoja sekä tieteellisiä jatkotutkintoja, joita ovat lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot. Vuonna 2014 alemman korkeakoulututkinnon aloitti 17 500 ja ylemmän korkeakoulututkinnon 7 000 opiskelijaa. Tohtorintutkinnon aloitti alle 1 700 opiskelijaa. Eniten opiskelijoita oli kaupan ja hallinnon alalla sekä humanistisella ja opetusalalla, noin 25 prosenttia kummassakin. Kolmanneksi eniten opiskelijoita oli tekniikan ja liikenteen alalla, 19 prosenttia.
Ammattikorkeakoulututkinnon suorittaminen kestää 3,5–4,5 vuotta. Ylemmän ammattikorkeakoulututkinnon edellytyksenä on ammattikorkeakoulututkinto tai muu soveltuva tutkinto sekä vähintään kolmen vuoden työkokemus aiemman tutkinnon suorittamisen jälkeen.
Vuoden 2014 alusta voimaan tulleen lain mukaan jokaisella työntekijällä on oikeus saada ammattitaitoaan edistävää koulutusta vähintään kolme päivää vuodessa. Työnantaja voi saada taloudellista tukea koulutuksen järjestämiseen.
Työttömille työnhakijoille ja työttömyyden uhkaamille henkilöille järjestetään työvoimapoliittista aikuiskoulutusta. Koulutus tähtää usein ammattitutkintoon tai sen osaan ja siihen sisältyy useimmiten työssä oppimista.
Tutkintoihin tähtäävän koulutuksen ohella Suomessa järjestetään vapaan sivistystyön piiriin kuuluvaa koulutusta esimerkiksi kansanopistoissa ja kansalais- ja työväenopistoissa. Vapaan sivistystyön opinnot ovat yleissivistäviä, harrastustavoitteisia ja yhteiskunnallisia opintoja. Se voi muodostua iltaisin muutaman tunnin viikoittain jatkuvista kursseista, tai koko päivän kestävistä lyhytkursseista. Vapaan sivistystyön tarkoituksena on elinikäisen oppimisen periaatteen pohjalta tukea yksilöiden persoonallisuuden monipuolista kehittymistä ja kykyä toimia yhteisössä sekä edistää kansanvaltaisuuden, tasa-arvon ja monipuolisuuden toteutumista yhteiskunnassa.
Suhteellisen suuri osa väestöstä saa korkeakoulutuksen. 90-luvulla Suomen luvut olivat OECD-vertailussa maailman huippua, mutta 2017 mennessä 55 maata oli ohittanut Suomen tällä mittarilla. Vuonna 2013 noin 30 prosentilla aikuisista oli joku korkea-asteen tutkinto ja lisäksi 40 prosentilla keskiasteen tutkinto. Korkeakoulututkintoja on hiukan enemmän naisilla kuin miehillä.
Suomessa korkeakoulutettujen vanhempien lapset päätyvät korkeakoulutukseen kahdeksan kertaa todennäköisemmin kuin kouluttamattomasta perheestä tulevat. Helsingissä korkeakoulutettujen lapsista 90 prosenttia suoritti keskiasteen, lähes aina lukion, kouluttamattomien lapsista reilu puolet.
Koulutuksen tasoa arvioidaan maailmanlaajuisesti muun muassa PISA-tutkimusten avulla. Suomi on pärjännyt näissä peruskoulun tasoa mittaavissa tutkimuksissa hyvin. Sen sijaan yliopistojen tasoa mittaavissa tutkimuksissa sijoitukset eivät ole olleet kovin korkeita. Helsingin yliopisto ja Aalto-yliopisto ovat yleensä sijoittuneet parhaiten näissä listauksissa.
Suomessa koulutusta arvioi ja valvoo opetus- ja kulttuuriministeriö, mutta varsinaisia ranking-listauksia oppilaitosten ”paremmuudesta” ei julkaista. Monet tiedotusvälineet, esimerkiksi televisiokanava MTV3 on julkaissut vuosittain ylioppilastutkintotilastojen perusteella tehtyjä lukiovertailuja. Useimmissa viestinten tekemissä vertailussa ei oteta huomioon oppilaiden lähtötasoa esimerkiksi sisäänpääsyrajoja painottamalla, joten vertailu ei välttämättä suoraan kerro itse koulutuksen laadusta.
Suomeen koulut tulivat keskiajalla kirkon mukana. Suomen ensimmäiset koulut olivat Turussa. Turun tuomiokirkon yhteydessä annettiin koulutusta tuleville papeille 1200-luvulla perustetussa katedraalikoulussa, minkä lisäksi kaupungissa oli dominikaanien ylläpitämä luostarikoulu. Ensimmäinen lukio perustettiin Turkuun 1630. Suomen ensimmäinen yliopisto oli Kuninkaallinen Turun akatemia, joka perustettiin 1640.
Kansanopetus oli 1800-luvun puoleen väliin kirkon hallinnassa. Periaatteessa kaikilla vanhemmilla oli velvollisuus opettaa lapsensa lukemaan ja tuntemaan kristinopin alkeet. Tätä valvottiin 1600-luvun lopulta alkaen kinkereillä, joilla papisto kuulusteli lasten ja aikuisten kristinopin tuntemista. Vanhempien työtä autettiin kuitenkin kirkon järjestämässä kiertokoulussa, jossa opettaja siirtyi opetuspaikasta toiseen useaan kertaan vuoden aikana. Kiertävä opettaja mahdollisti oppilaille alkeellisen opiskelumahdollisuuden, kun omalla kylällä tai paikkakunnalla ei ollut mahdollisuutta saada kansakouluopetusta.
Uno Cygnaeus tunnetaan Suomessa kansakoulun isänä. Hän jätti 1857 senaatille esityksen kansakoulusta, ja hänen ehdotustensa mukaan 1866 annettiin kansakouluasetus. Asetuksessa säädettiin kunnan järjestämästä, kirkosta erillisestä kansakoululaitoksesta, joka perustui erityisesti sveitsiläisiin esikuviin. Kansakoulu oli nelivuotinen, ja sellaisen perustaminen oli kunnalle vapaaehtoista. Kirkollinen kiertokoulu elikin vielä vuosikymmeniä kansakoulun rinnalla. Vasta vuoden 1898 piirijakoasetus pakotti kunnat perustamaan kansakouluja kaikkiin alueensa asutuskeskuksiin. Kansakoulun käyminen tuli kuitenkin pakolliseksi vasta vuoden 1921 oppivelvollisuuslain myötä. Syrjäseuduille myönnettiin pitkät siirtymäajat. Lapin ja Raja-Karjalan kunnissa etäisimmät kylät saatiin kansakoulujärjestelmään vasta 1950-luvulla. Kaupungeissa yksityiset ”valmistavat koulut” kilpailivat alkuopetuksessa kansakoulun kanssa keski- ja yläluokan lapsista aina 1940-luvulle saakka.
Kansakoulu piteni 1950-luvulla kuusivuotiseksi ja lopulta 1960-luvulla kahdeksanvuotiseksi, ja myös oppikoulujärjestelmää uusittiin. Samalla aloitettiin suunnittelutyö, jonka seurauksena Suomi siirtyi rinnakkaiskoulujärjestelmästä peruskoulujärjestelmään. Vanha keskikoulu yhdistettiin kansakoulun ylimpiin luokkiin peruskoulun yläasteeksi. Samalla aiemmin yksityiset tai valtiolliset oppikoulut pääsääntöisesti kunnallistettiin. Lukiot säilyivät ammattikoulutuksesta erillisenä koulumuotona. Peruskoulu-uudistus toteutettiin vaiheittain pohjoisesta etelään vuosina 1972–1978.
Ammatillinen koulutus kasvoi 1960- ja 1970-luvuilla. 1990-luvulla perustettiin ensimmäiset ammattikorkeakoulut.
Koulutukseen liittyvä päätöksenteko oli kirkon käsissä vuoteen 1869 asti. Silloin perustettiin koulutoimen ylihallitus. Ammattikasvatushallitus perustettiin 1966, ja 1991 se yhdistettiin kouluhallituksen kanssa opetushallitukseksi. Nykyinen perusopetuslaki ja -asetus ovat vuodelta 1998.
Suomessa tarjotaan kaikille oppilaille, sosiaalisesta asemasta riippumatta, ilmainen lounas koulupäivän aikana. Näin on tehty vuodesta 1948. Kouluruokailu tässä laajuudessa on maailmalla harvinaista.
Koululaisten hammashoidosta tuli lakisääteistä vuonna 1956. Nykyisin se on osa kouluterveydenhuoltoa, johon kuuluvat myös koko ikäluokan terveystarkastukset ja terveydenhoitajan avoimet vastaanotot. Osana oppilashuoltoa ovat myös koulupsykologin palvelut. Vuodesta 2015 alkaen kuntien suositellaan hankkivan yhden psykologin tuhatta oppilasta kohti.