hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ilkka Viljanen
Ilkka Antero Viljanen (s. 12. joulukuuta 1960 Lahti) on suomalainen kokoomuspoliitikko, toimittaja ja yrittäjä. Hän toimi vuosina 2007–2011 kansanedustajana Hämeen vaalipiiristä ja on toiminut lisäksi muun muassa Lahden kaupunginvaltuuston ja -hallituksen puheenjohtajana. Viljanen luopui politiikasta kesäkuussa 2015.
Viljanen toimi Radio 99 toimittajana, päätoimittajana ja radioyrittäjänä 13 vuoden ajan vuodesta 1993 vuoteen 2006. Nykyisin Viljanen toimii Asikkalan Salonsaaressa pienviljelijänä ja Vääksyssä kuntosaliyrittäjänä.
Viljanen sai vuoden 2003 eduskuntavaaleissa 4 421 ääntä ja jäi Kokoomuksen vaalilistalla Hämeen vaalipiirissä varaedustajaksi. Hänet valittiin kansanedustajaksi vuoden 2007 vaaleissa. Hän sai 6 303 ääntä Hämeen vaalipiirissä. Viljanen putosi vuoden 2011 vaaleissa eduskunnasta ja jäi varasijalle, ääniä hän sai 4 821. Ollessaan kansanedustaja hän oli perustuslakivaliokunnan ja liikenne- ja viestintävaliokunnan jäsen.
Viljanen oli Lahden kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 1993 alkaen ja toimi tammikuusta 2013 toukokuuhun 2015 Lahden kaupunginhallituksen ensimmäisenä päätoimisena puheenjohtajana. Ennen siirtymistään kaupunginhallituksen johtoon hän toimi kahdeksan vuotta Lahden kaupunginvaltuuston puheenjohtajana, vuosina 2005–2012. Hän oli Lahden seudun seutuvaltuuston puheenjohtajana sen lakkauttamiseen 2008 saakka. Viljanen toimi myös Päijät-Hämeessä elokuussa 2009 käynnistyneen, tuloksettomana syyskuussa 2010 päättyneen kymmenen kunnan kuntaliitosselvityksen johtoryhmän puheenjohtajana. Viljanen ilmoitti jättävänsä politiikan vuoden 2015 keväällä.
Sormikoukku
Sormikoukku on kilpailu, jossa kaksi henkilöä seisoo vastakkain kädet sormiotteessa. Tarkoituksena on vetää sormea kovempaa kuin toinen henkilö. Voittaja on se, joka saa vedettyä toisen henkilön liikkeelle tai saa toisen otteen lipeämään.
Virallisessa kilpailussa sormiote otetaan keskisormella. Hämeenkoskelainen keksijä Jari Palviainen keksi sormikoukunvetolaitteen. Nykyisellä laitteella voidaan kilpailla yksinvetona vaakaa vastaan tai perinteisenä kaksinkamppailuna.
Keksijä haki laitteelleen patentin, ja vuodesta 1999 alkaen sormikoukunvetolaitteella on kilpailtu MM-kisa-arvoisesti miesten ja naisten sarjoissa Hämeenkoskella Kosken VPK:n kesäjuhlien yhteydessä.
Mieleni minun tekevi, Yrjö Karilas, s.471 (aiheesta lyhyesti mainittu erilaisten notkeustemppujen yhteydessä)
Jeronimas Kačinskas
Jeronimas Kačinskas (17. huhtikuuta 1907 Viduklė – 15. syyskuuta 2005 Boston) oli liettualainen säveltäjä, kapellimestari ja musiikinopettaja. Kačinskas aloitti musiikinopintonsa urkuri-isänsä johdolla vuonna 1913. Ensimmäisen maailmansodan alettua Kačinskas muutti perheineen Neuvostoliittoon. Kun perhe palasi Liettuaan vuonna 1919, Kačinskas alkoi opiskella musiikkia Klaipėdassa ja myöhemmin yhden vuoden ajan Kaunasissa. Vuosina 1929–1931 Kačinskas opiskeli sävellystä Prahan konservatoriossa. Vuonna 1949 Kačinskas muutti vaimonsa Elena Kačinskasin kanssa Bostoniin, jossa hän työskenteli vuoteen 1995 saakka. Kačinskas vieraili Bostoniin muuttonsa jälkeen Liettuassa vain kerran vuonna 1991. Hän kuoli syöpään Bostonissa vuonna 2005. Hän oli 98-vuotias.
Muutosvoimat Suomi
Muutosvoimat Suomi (MVS) oli suomalainen yhteistyöpuolue. Keväällä 2002 perustettu järjestö rekisteröitiin puolueeksi 24. lokakuuta 2002. MVS osallistui ainoastaan vuoden 2003 eduskuntavaaleihin. Puolue poistettiin rekisteristä 4. toukokuuta 2007 sen jäätyä ilman paikkoja kaksissa peräkkäisissä eduskuntavaaleissa.
MVS:n perustivat 7. huhtikuuta 2002 Tampereella viisi, varsinkin Euroopan unioniin, NATO-jäsenyyteen sekä maassa harjoitettuun talouspolitiikkaan kriittisesti suhtautunutta, poliittista järjestöä. Perustajat olivat Vaihtoehtoväki (rp), Vapaan Suomen liitto (VSL) (rp), EU:n vastainen kansanrintama (EUVKr) (ry), (ry) ja Kommunistisen työväenpuolueen (KTP) Helsingin piirijärjestö (ks. Kommunistien liitto).
Muutosvoimat Suomen perustava kokous valitsi puheenjohtajaksi Vapaan Suomen Liiton Ilkka Hakalehdon. Kesällä 2002 muutosvoimiin liittyi myös Ihmisen perusturva (ry). Neuvotteluja uudesta yhteistyöjärjestöstä oli käyty jo joulukuusta 2000 alkaen. Alkuvaiheessa mukana hankkeessa olivat myös sittemmin vetäytyneet Perussuomalaiset ja KTP. KTP päätti alkuvuonna 2002 jäädä MVS:n ulkopuolelle, mutta puolueen Helsingin piirijärjestö ei noudattanut päätöstä, jonka jälkeen se erotettiin KTP:sta.
MVS osallistui vuoden 2003 eduskuntavaaleihin kaikissa manner-Suomen vaalipiireissä saaden 11 485 ääntä (0,41%). Kehnon vaalimenestyksen jälkeen MVS on viettänyt hiljaiseloa ja esimerkiksi internet-sivut on poistettu käytöstä.
MVS piti liittokokouksen 30. kesäkuuta 2006 Helsingissä. Kokouksessa päätettiin, ettei puolue osallistu vuoden 2007 eduskuntavaaleihin, vaan sen jäsenjärjestöt lähtevät mukaan omilla listoillaan. Hyväksytyssä toimintasuunnitelmassa MVS ilmoitti toimivansa "uusliberalismin hegemonian murtamiseksi [ja] demokraattisen yhteisvastuullisen hyvinvointiyhteiskunnan rakentamiseksi". Uudeksi puheenjohtajaksi kokous valitsi Kommunistien liiton Reijo Katajarannan.
Antanas Rekašius
Antanas Rekašius (1928–2003) oli liettualainen säveltäjä. Hän opiskeli Liettuan musiikkiakatemiassa sävellystä Julius Juzeliunasin johdolla. Vuosina 1959–1969 Rekašius opetti musiikkia Kaunasissa. Hän teki itsemurhan vuonna 2003.
Rekašius sävelsi muun muassa kaksitoista balettia ja yhdeksän sinfoniaa.
Kristina Vasiliauskaitė
Kristina Vasiliauskaitė (s. 1956) on liettualainen säveltäjä. Hän opiskeli 1970-luvulla sävellystä ja musiikin historiaa Liettuan musiikkiakatemiassa. Vasiliauskaitė on säveltänyt enimmäkseen vokaalimusiikkia, mutta hänen tuotantoonsa kuuluu myös muun muassa neljä preludia uruille (1974) sekä sinfonietta (1979-1980).
Julius Juzeliūnas
Julius Juzeliūnas (20. helmikuuta 1916 Šiauliai – 15. kesäkuuta 2001 Vilna) oli liettualainen säveltäjä ja musiikinopettaja. Hän opiskeli vuosina 1944–1948 sävellystä Kaunasin konservatoriossa. Vuosina 1949–1952 hän jatkoi opintojaan Pietarissa. Juzeliūnas sävelsi muun muassa oopperan "Game" (1968) ja sinfonioita.
Lūcija Garūta
Lūcija Garūta (14. toukokuuta 1902 – 15. helmikuuta 1977) oli latvialainen säveltäjä ja pianisti. Hän valmistui vuonna 1924 Latvian konservatoriosta ja jatkoi vuosina 1926–1928 musiikinopintojaan Pariisissa. Vuodesta 1940 lähtien Garūta toimi opettajana Latvian konservatoriossa. Hän sävelsi muun muassa oopperan, pianokonserton ja lauluja.
Ulla Juurola
Ulla-Maija (Ulla) Juurola (o.s. Harkki, s. 15. kesäkuuta 1942 Kuorevesi) on valtiotieteiden kandidaatti ja Lahden kaupunginhallituksen puheenjohtaja 2005–2006. Hän toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1995–2003.
Hän on työskennellyt ulkoasiainministeriössä, Helsingin kaupungilla, Lohjan kaupungilla ja Lahden kaupungilla, missä myös koulutuspalvelukeskuksen talousjohtajana.
Ulla Juurola on ollut Lahden kaupunginvaltuutettuna 1981–1991, 1997–2000 ja 2005–2008. Kunnallisissa luottamustehtävissä Juurola on ollut muun muassa koululautakunnan jäsenenä 1981–1984, tullut valituksen sen varapuheenjohtajaksi kaudeksi 1985–1988 ja puheenjohtajaksi 1989. Päijät-Hämeen liitossa Juurola on ollut yhteistyöryhmän puheenjohtajana 2001–2005 sekä Päijät-Hämeen maakuntahallituksen puheenjohtajana 2001–2005.
Lahden kaupunginhallitus myönsi 1.11.2005 Juurolalle Lahti-mitalin numero 46.
Jānis Kalniņš
Jānis Kalniņš (3. marraskuuta 1904 Pärnu – 2000) oli säveltäjä. Hän syntyi Virossa latvialaiseen perheeseen ja opiskeli Riiassa musiikkia vuosina 1920–1924. Vuonna 1948 Kalniņš siirtyi Kanadaan, jossa hän toimi urkurina ja kuoromestarina. Kalniņš sävelsi muun muassa viisi sinfoniaa ja kuoromusiikkia.
Mika Polku
Mika Petteri Polku (s. 19. heinäkuuta 1975 Virrat) on suomalainen korkeushyppääjä. Seuratasolla hän edustaa Virtain Urheilijoita. Hän pitää hallussaan korkeushypyn ulkoratojen Suomen ennätystä 231 yhdessä Toni Huikurin kanssa. Polkua valmensi Pauli Ruohonen vuoteen 1996 asti, Seppo Haavisto vuodet 1997-99, ja vuodesta 2000 alkaen hänen valmentajana on toiminut Juha Isolehto.
95 teesiä
Martti Lutherin Disputatio pro declaratione virtutis indulgentiarum (Väittely aneiden voimasta ja tehokkuudesta) eli paremmin tunnettuna 95 teesiä haastoivat katolisen kirkon opetukset koskien katumusharjoituksia, paavin valtaa ja aneiden hyödyllisyyttä. Ne saivat aikaan teologisia väittelyitä, joista seurasi lopulta uskonpuhdistus ja luterilaisen, reformoidun ja anabaptistisen kristillisyyden synty.
Lutherin toiminta oli suuressa määrin vastine dominikaanipappi Johann Tetzelin harjoittamaa aneiden myyntiä vastaan, jonka laittoivat alulle Mainzin arkkipiispa ja paavi Leo X. Rahankeruun tavoitteena oli rahoittaa Rooman Pietarinkirkon rakennustyötä. Saksin hallitsijat olivat kieltäneet aneiden myynnin maillaan, mutta Lutherin seurakuntalaiset matkustivat muualle ostamaan niitä. Kun he tulivat ripittäytymään, he esittivät ostamansa aneen, ja väittivät, ettei heidän tarvinnut katua syntejään, sillä dokumentti lupasi antaa kaikki synnit anteeksi.
Lutherin on sanottu naulanneen teesinsä saksalaisen Wittenbergin linnankirkon oveen 31. lokakuuta 1517, mutta myöhemmin tätä käsitystä on pidetty vääränä. Perusteluksi on esitetty siihen aikaan yleistä tapaa naulata ilmoituksia yliopistokampuksilla. Kirkkojen ovet toimivat eräänlaisina ilmoitustauluina. Jotkut katsovat, että teesien julkaiseminen on saattanut tapahtua joskus marraskuussa 1517. Joka tapauksessa Luther ainakin postitti teesit Mainzin arkkipiispalle, paaville, ystävilleen ja aikakauden muille yliopistoille.
Karibit
Karibit oli kansa, joka asutti Antillien saaria ennen eurooppalaisten tuloa. Se antoi nimen koko Karibian alueelle. Karibit olivat sotaisaa kansaa ja taitavia purjehtijoita, joten he syrjäyttivät monin paikoin rauhallisempia heimoja kuten arawakit.
Karibien kylät olivat pieniä, niissä asui usein vain yhden suvun jäseniä. Miehet kalastivat, naiset viljelivät tomaatteja, perunaa, maapähkinöitä, ananasta, kurpitsaa, maniokkia ja maissia. Miehet tekivät myös sotaretkiä joissa he kävivät jousien, myrkkynuolten, keihäiden ja nuijien avulla arawakien pitkien veneiden kimppuun ja ryöstivät naisia. Arawakien mukaan karibit myös keittivät arawak-miehiä rituaaliseksi ateriaksi, mutta ihmissyöntiä ei ole vahvistettu.
Eurooppalaisten tulo lopetti karibien valtakauden alueella. Nimitys garifuna eli "mustat karibit" viittaa afrikkalaisten orjien ja karibien jälkeläisiin.
Kristityn lähetysjärjestön Joshua-projektin mukaan karibinkielen puhujia on edelleen Venezuelassa, Surinamessa, Ranskan Guyanassa ja Brasiliassa.
Karibien kielestä väitetään lainautuneen eurooppalaisiin kieliin joitakin sanoja, kuten hurrikaani, iguaani ja kannibaali.
Vårt land
Vårt land tarkoittaa seuraavia asioita:
Auringonsäteilyvyöhykkeet
Auringonsäteilyvyöhykkeet kertovat, millainen on suurin piirtein leveysasteen Auringolta saama säteilyannos eli maapallolle ulkopuolelta saapuva energiamäärä. Noin 40. leveysasteesta napaa kohti maapallon säteilytasapaino on negatiivinen ja tätä aluetta lämmittävät päiväntasaajan suunnasta tulevat tuulet ja merivirrat ja hieman varastoitunut maalämpö sekä geoterminen energia. Auringonsäteilyvyöhykkeet ovat yksinkertainen matemaattinen havainnollistus ja ne auttavat ymmärtämään maapallon energiatasapainoa suurpiirteisesti.
Aurinko paistaa napojen lähellä keskimäärin loivemmassa kulmassa, jolloin säteily jakaantuu laajemmalle pinta-alalle eikä ole siten yhtä voimakasta kuin tropiikissa, jossa Aurinko paistaa kohtisuoraan ja säteily jakaantuu pienelle pinta-alalle. Säteilytasapaino on vuoden aikana negatiivinen eli alijäämäinen sekä pohjoisella että eteläisellä pallonpuoliskolla noin 40. leveyasteesta napa-alueen suuntaan (maapallon alijäämäalueet) ja positiivinen eli ylijäämäinen noin 40. leveyasteesta päiväntasaajan suuntaan (maapallon ylijäämäalueet). Auringon zeniittiaseman muutokset siirtävät säteilyn alijäämäalueita ja ylijäämäalueita vuoden aikana, mutta auringonsäteilyvyöhykkeet lasketaan koko vuoden keskiarvoina käyttämällä aurinkovakiota ottamatta huomioon heijastumista tai absorptiota. Maapallon auringonsäteilyvyöhykkeet vastaavat suunnilleen säteilytaseita syys- ja kevätpäiväntasausten aikaan, jolloin Auringon zeniittiasema sijaitsee päiväntasaajalla.
Shōtoku (prinssi)
Shōtoku taishi (, ”kruununprinssi Shōtoku”, 574 – 8. huhtikuuta 622) oli vaikutusvaltainen japanilainen sijaishallitsija Asuka-kaudella keisarinna Suikon hallituskaudella. Häntä on pidetty yhtenä japanilaisen historiografian ja hallintojärjestelmän merkittävimmistä kehittäjistä. Hänestä tuli vuosisatojen kuluessa vähitellen puolilegendaarinen kulttihahmo.
Shōtokun alkuperäinen nimi oli prinssi Umayado (). Hän oli keisari Yōmein toinen poika ja kuului vaikutusvaltaiseen Soga-klaaniin. Sijaishallitsija hänestä tuli vuonna 593, kun hänen tätinsä nousi maan valtaistuimelle, ja hän jatkoi virassaan kuolemaansa saakka.
Shōtokun hallituskausi muistetaan lukuisista merkittävistä uudistuksista politiikan, uskonnon ja taiteen aloilla. Hän avasi jälleen yhteydet Kiinaan ja aloitti maan hallinnon muokkaamisen kiinalaisen mallin mukaan. Hän edisti buddhalaisuuden ja kungfutselaisuuden leviämistä Japanissa ja toi maahan monia kiinalaisia käytäntöjä: maassa otettiin käyttöön kiinalainen kalenteri, luotiin uusi tiejärjestelmä, maahan tuotiin lukuisia kiinalaisia taiteilijoita ja käsityöläisiä ja maan historiaa kuvaavien kronikoiden laatiminen aloitettiin. Merkittävin hallintoa koskeva uudistus oli 12-portaisen hoviasteikon käyttöönotto, jonka myötä perinnöllisen järjestelmän korvasi kiinalainen meriitteihin pohjautunut hallinto. Samalla keisarihuoneen valta vahvistui feodaaliherrojen kustannuksella. Shōtokun vuonna 604 laatima ”17 artiklan perustuslaki”, jossa Japanin yläluokalle esiteltiin kiinalaista byrokratiaa ja kungfutselaisia käsitteitä, on merkittävä dokumentti hänen ajattelustaan, vaikka sitä on epäiltykin myöhemmäksi väärennökseksi.
Buddhalaisuuden suojelijana Shōtoku rakennutti useita buddhalaisia temppeleitä. Niistä tunnetuin lienee Naran lähelle vuonna 607 valmistunut Hōryū-ji, joka on yksi maailman vanhimmista säilyneistä puurakennuksista. Kuolemansa jälkeen häntä pidettiin buddhalaisena pyhimyksenä.
Judi Dench
Dame Judith Olivia Dench CH, DBE, (s. 9. joulukuuta 1934 York, Englanti) on englantilainen näyttelijä, joka on esiintynyt pitkällä urallaan niin teatterissa, elokuvissa kuin televisiossakin.
Kotimaassaan Denchiä pidetään yleisesti yhtenä toisen maailmansodan jälkeisen ajan suurimmista naisnäyttelijöistä, ja hän voitti vuonna 2005 äänestyksen, jossa valittiin Britannian paras naisnäyttelijä.
Denchillä on yksi tytär, Tara Cressida Williams (s. 1972), edesmenneen aviomiehensä, näyttelijä Michael Williamsin, kanssa.
Denchin ura alkoi teatterista ja hän on esiintynyt kaikilla merkittävillä Englannin näyttämöillä. Judi Dench opiskeli lontoolaisessa Central School of Speech and Drama -teatterikoulussa 1954–1957. Hänen ensimmäinen roolinsa ja myös läpimurtonsa oli Ofelia Shakespearen "Hamletissa" vuonna 1957. Valmistumisensa jälkeen hän näytteli useita näytäntökausia Oxfordissa ja Nottinghamissa, kunnes 1961 liittyi Royal Shakespeare Companyyn. Seuraavan parinkymmenen vuoden ajan hän esiintyi lukuisissa RSC:n tuotannoissa sekä Stratfordissa että Lontoossa.
Sittemmin Dench on esiintynyt monissa West Endin teattereissa kuten myös Lontoon kansallisteatterissa ansaiten lukuisia palkintoja pääosarooleistaan. Iästään huolimatta hän on edelleen yksi varmoista englanninkielisen teatterimaailman kassamagneeteista.
Ennen muuta Judi Dench on teatterinäyttelijä ja hän on esiintynyt yli 80 näytelmässä. Hän on myös näytellyt yli 30 roolia televisiolle. Tunnetuimmat televisiosarjat ovat Suomessakin esitetyt "Kuinka isosisko naitetaan" ("A Fine Romance", 1981–1984), jossa hänen vastanäyttelijänään oli hänen miehensä Michael Williams, ja "Vanha suola janottaa" ("As Time Goes By", 1992–2008). Vuosina 2007–2009 hän esiintyi sarjassa "Cranfordin naiset", joka perustuu Elizabeth Gaskellin teoksiin.
Dench itse pitää eniten teatterityöstä ja arvostaa vähiten elokuvan tekemistä, joka hänen mukaansa rajoittaa ilmaisua vielä TV-kuvauksia enemmän. Tästä huolimatta hän on esiintynyt myös ainakin 25 elokuvassa. Elokuvasta "007 ja kultainen silmä" (1995) aina elokuvaan "007 Skyfall" (2012) hän esitti M:ää James Bond -elokuvasarjassa.
Judi Dench on saanut urallaan useita palkintoja ja huomionosoituksia, joista alla tärkeimmät:
Myös neljässä James Bond -pelissä Dench kuullaan M:n roolissa: "", "", "Quantum of Solace" ja "".
Reijo Luostarinen
Reijo Kalevi Luostarinen (26. joulukuuta 1939 Kajaani – 24. marraskuuta 2017) oli suomalainen markkinointitieteilijä ja professori. Hän perusti kansainvälisen liiketoiminnan aineen opetus- ja tutkimusalan Helsingin kauppakorkeakouluun 1980-luvun alkupuolella. Hän oli ensimmäinen kansainvälisen markkinoinnin professori Suomessa ja mukana perustamassa FIGSIB (Finnish Graduate School in International Business) -tohtorikoulua.
Luostarinen pääsi ylioppilaaksi Kajaanin lyseosta vuonna 1959, jonka jälkeen hän opiskeli itsensä ensin merkonomiksi. Helsingin Kauppakorkeakoulusta hän valmistui ekonomiksi vuonna 1964, kauppatieteitten lisensiaatiksi 1971 ja tohtoriksi vuonna 1979. Hän opiskeli myös Yhdysvalloissa, University of Michiganissä ASLA-Fulbright-stipendiaattina vuosina 1970–1972.
Hän perusti FIBO (Finland’s International Business Operations) -tutkimusohjelman vuonna 1974. Hän johti myös poikkitieteellistä Metsä-ohjelmaa sekä monitieteellistä IDBM (International Design Business Management) -maisteriohjelmaa, jossa kansainvälisen liiketoiminnan opetus yhdistyi taiteen ja tekniikan opetukseen, ohjelma perustettiin 15 vuotta ennen Aalto-yliopiston syntymää. Helsingin kauppakorkeakoulussa Luostarinen toimi kansainvälisen liiketoiminnan aineen professorina ja -laitoksen johtajana, kansainvälisen kaupan tutkimuskeskuksen johtajana (CIBR) sekä HKKK:n vararehtorina (vuosina 1992–1996), josta jäi eläkkeelle vuonna 2003. Hän oli myös Teknillisen korkeakoulun ja Vaasan yliopiston dosentti.
Opetukseensa Luostarinen ammensi jatkuvasti uusia käytännön esimerkkejä näköalapaikaltaan useiden yritysten neuvonantajana. Hän myös ohjasi lukuisan määrän väitöskirjoja; enemmistön oppiaineesta vuoteen 2017 mennessä valmistuneista, yli 50 tohtorista.
Luottamustoimissaan hän oli muun muassa yksi EIBA:n (European International Business Academy eli Euroopan kansainvälisen liiketoiminta-akatemian) perustajajäsenistä ja presidentti (1989), Yhdysvaltain kansainvälisen liiketoiminta-akatemian alueellinen puheenjohtaja Euroopassa ja toimi kansainvälisen liiketoiminnan asiantuntijana YK:n eri organisaatioissa sekä eri ministeriöissä. Hän toimi useiden yritysten hallituksissa, myös puheenjohtajana, muun muassa Biohit Oyj:ssä (2003–2011).
Tähystä tuulenpuolta
Tähystä tuulenpuolta ("Look to Windward", 2000) on Iain M. Banksin kirjoittama tieteisromaani. Se on Kulttuuriin sijoittuvan niin sanotun "Kulttuuri"-sarjan kuudes romaani. 
Juoni
Romaanin päätapahtumat sijoittuvat "Masaq"-kiertoratamaailmaan, jossa chelgrialainen kuuluisa säveltäjä nimeltään Ziller elää maanpaossa. Masaqille saapuu lähettiläs Chelgriasta, ja Ziller tahtoo vältellä häntä epäilyjensä vuoksi.
Pääjuonen taustalla Banks kuvaa chelgrialaisten salajuonta kostaa Kulttuurille puuttuminen heidän sisällissotaansa, joka chelgrialaisten uskomusten mukaan on johtanut sielujen katoamiseen. Vaikka Kulttuuri ottaa vastuun osallisuudestaan sisällissotaan ja yrittää sovitella tapahtunutta sekä luoda sosiaalisia suhteita chelgrialaisiin, näitten inho Kulttuuria kohtaan ei vähene vaan jännitys osapuolten välillä säilyy.
Louko
Louko () on maaseututaajama Leningradin alueen Viipurin piirin Tienhaaran kunnassa (Seleznjovo) Suomen rajan tuntumassa. Ennen sotia Suomessa Louko oli kylä ja rautatiepysäkki Viipurin läänin Vahvialan kunnassa. Vähäinen osa kylää jäi Suomen puolelle ja liitettiin Lappeen kuntaan vuonna 1946; nykyisin tämä on osa Lappeenrannan kaupunkia.
Ilmari Launis
Adolf Ilmari Launis (ent. Lindberg) (3. joulukuuta 1881 Hämeenlinna – 10. huhtikuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Launis valmistui arkkitehdiksi vuonna 1905. Hänellä oli oma toimisto Espoon Leppävaarassa vuodesta 1906 ja vuodesta 1920 lähtien Helsingissä. Launis työskenteli 1920- ja 1930-luvuilla Yleisten rakennusten ylihallituksessa. Hän toimi vudesta 1937 Kuopion piirin piiriarkkitehtina kunnes erosi virasta vuonna 1948. Hän oli aikansa tuotteliaimpia kirkkorakennusten suunnittelijoita Suomessa, ja yhdessä Josef Stenbäckin kanssa hänen katsotaan hallinneen 1900-luvun alun kirkkoarkkitehtuuria. Hän suunnitteli muun muassa 16 kirkkoa ja uudisti esimerkiksi Juupajoen kirkon ja Lappeenrannan kirkon. Hän teki myös lasi- ja alttarimaalauksia.
Launis sovelsi suunnitelmissaan useita tyylejä ja liitti niihin elementtejä erilaisista suuntauksista.
Saaren kirkko
Saaren kirkko on yksi Parikkalan luterilaisen seurakunnan kolmesta kirkosta. Se sijaitsee Saarenkylässä Ison-Rautjärven koillisrannalla kohoavalla Kauramäellä. Kirkko kuului aiemmin Saaren seurakunnalle, joka yhdistettiin Parikkalan seurakuntaan vuonna 2005.
Saaren seurakunta erosi Parikkalan seurakunnasta 1920-luvulla. Uuden seurakunnan kirkkoa varten tilattiin piirustukset arkkitehti Ilmari Launikselta. Saaren kirkko rakennettiin vuosina 1933 ja 1934 ja vihittiin käyttöön 1. heinäkuuta 1934.
Punatiilinen kirkko on malliltaan päätytornillinen pitkäkirkko. Toisessa päässä sijaitseva kellotorni ei juurikaan ulkone runko-osasta. Kellotornin alaosa on nelikulmainen ja yläosa kahdeksankulmainen ja kapenee kohti huippua. Kirkon pääsisäänkäynti sijaitsee kellotornin alaosassa. Satulakattoisessa runkohuoneessa on matalat pulpettikattoiset kylkiäiset. Kirkko on lähes identtinen samoihin aikoihin valmistuneen Ilmari Launiksen suunnitteleman Lumivaaran kirkon kanssa. Ulkoseinien rapautunutta tiiliverhousta ja kirkon savupiippu korjattiin kesällä 2008 vaihtamalla yhteensä 800 tiiltä, joiden vikoja oli osin havaittu jo aiemmissa vuoden 1972 korjaustöissä.
Kirkossa on noin 700 istumapaikkaa. Kellotornissa on kaksi kelloa, joista suurempi painaa tuhat ja pienempi 340 kilogrammaa. Kirkon alttaritaulu on yksi Suomen suurimpia, pinta-alaltaan noin 44 neliömetriä. Sen on maalannut taiteilija Laila Järvinen. Kirkkosalin seiniä koristavat taiteilija Eemil Ruokolaisen maalaukset. Kirkkoon hankittiin 20-äänikertaiset urut vuonna 1936. Alkuvuonna 2008 sisätiloja korjattiin remontoimalla sakasti ja uusimalla kirkon alttarialue. Öljylämmitys vaihdettiin sähkölämmitysjärjestelmään, jota voidaan ohjata matkapuhelimella. Käytöstä poistettuun pannuhuoneeseen rakennettiin pieni krypta. Kirkon ullakolta löydetyt lahjoittajien nimillä varustetut valaisimet kunnostettiin käyttöön ja Parikkalan seurakunnan 1934 lahjoittama Raamattu tuotiin esille kirkkosaliin.
Jiří Válek
Jiří Válek (s. 28. toukokuuta 1923, Praha – 6. lokakuuta 2005, Praha) oli tšekkiläinen säveltäjä. Hän opiskeli sävellystä Jaroslav Ridkyn johdolla Prahan konservatoriossa, josta hän valmistui vuonna 1947. Vuodesta 1966 lähtien Válek toimi sävellyksen professorina Prahan konservatoriossa. Válek kuoli Prahassa vuonna 2005.
Válek on säveltänyt muun muassa 18 sinfoniaa.
Koivuharju
Koivuharju on vuosina 1976–1978 MTV:llä esitetty suomalainen televisiosarja. Sarjan käsikirjoittaja oli Toini Vuoristo. Sarjassa seurattiin eteläsuomalaisen maalaistalon elämää ja Koivuharjun kestikievarin perustamista. Se peri TV1:n sarjan "Naapurilähiö" paikan lauantai-illoissa, ja "Koivuharjun" paikan otti vuorostaan myöhemmin sarja "Rauhanranta 12", jonka käsikirjoittajana toimi myös Vuoristo.
"Koivuharjussa" näyttelivät muun muassa:
"Helsingin Sanomien" televisiokriitikko Jukka Kajava kirjoitti kaipaavansa "Naapurilähiötä", kun sen korvannut "Koivuharju" on vielä huonompi. Hänestä sarjassa on pelkkää puhetta eikä lainkaan toimintaa, ei edes ihmisten välisten suhteiden muutoksia.
Rauhanranta 12
Rauhanranta 12 on vuosina 1979–1981 MTV:n tuotantona valmistunut suomalainen draamasarja. Sarjan on käsikirjoittanut Toini Vuoristo. Sarjasta on tallella useita jaksoja. Vuoden 1981 näyttelijälakko sekoitti sarjan tekemistä ja esittämistä. Jaksoja jäi ensin näyttämättä ja tekemättä, ja lopulta viimeiset jaksot esitettiin peräkkäisinä päivinä. ”Tarina jäi kesken, kun juoni oli jännittävimmillään”, totesi aikoinaan käsikirjoittaja Vuoristo.
Cristóbal Halffter
Cristóbal Halffter (s. 24. maaliskuuta 1930 Madrid) on espanjalainen säveltäjä. Hän asui perheineen Saksassa vuosina 1936–1939. Halffterin pianokonsertto voitti vuonna 1953 kansallisen musiikkipalkinnon. Vuodesta 1961 lähtien Halffter on toiminut sävellyksen professorina Madridin kuninkaallisessa konservatoriossa.
Halffter on säveltänyt muun muassa oopperan "Don Quijote" (2000).
Mateo Albéniz
Mateo Albéniz (Mateo Antonio Pérez de Albéniz) (1755 tai 1760–1831) oli Espanjan baskilainensäveltäjä ja pappi. Hän sävelsi pääasiassa piano- ja cembalomusiikkia, mutta hänen tuotantoonsa kuuluu myös hengellistä musiikkia.
Albénizin D-duurisonaatti on kenties hänen tunnetuin teoksensa. Lyhyt, yksiosainen sonaatti on omistettu Domenico Scarlattille. Siitä on tehty sovitus myös kitaralle.
Mateo Albéniz ei ollut sukua säveltäjä Isaac Albénizille.
Arawakit
Arawakit ovat kansa ja kieliryhmä Etelä-Amerikassa ja Karibialla. Alun perin nimitys kuului yhdelle voimakkaalle kansalle Guyanassa ja Surinamella. Tämä kansa liittoutui espanjalaisten valloittajien kanssa, koska karibit olivat heidän perinteisiä vihollisiaan.
Arawakit elivät teokraattisissa kuningaskunnissa. He harjoittivat kaskiviljelyä ja saivat vuodessa kaksi satoa maniokkia, maissia, perunoita, maapähkinöitä, papuja ja arrowjuurta. Metsästys ja kalastus olivat tärkeitä elinkeinoja. Heillä oli suuria ja taidokkaasti tehtyjä kanootteeja, joissa mahtui kulkemaan kymmeniä ihmisiä. Eurooppalaisten saapumisen jälkeen arawakit katosivat nopeasti, osittain Euroopasta tuotuihin tauteihin. Sotaisammat karibit sinnittelivät pidempään ja heidän jälkeläisiään elää edelleen alueella.
Termiä arawak on käytetty kuvaamaan myös koko kieliryhmää, joka kuuluu arawakkikielten perheeseen. Kansanryhmänä sillä on tarkoitettu lähinnä rauhanomaisia kansoja, jotka asuivat Karibialla ennen karibien valloituksia: tainót, ignerit, lucajanit, nepojat ja suppoyot.
Valon poika
Valon poika () on Christian Jacqin kirjoittama historiallinen romaani, joka aloittaa Ramses II:n elämästä kertovan viisi­osaisen kirjasarjan. Kirja julkaistiin kirjailijan kotimaassa, Ranskassa, vuonna 1995 ja Suomessa Anna-Maija Viitasen käännöksenä vuonna 1998. Sarjan seuraava osa on nimeltään "Ikuisuuksien temppeli".
Kirja kertoo kuinka Ramseksen isä Seti I koetteli Ramsesta faaraoksi tämän tietämättä.
Tarina alkaa kun Ramses joutuu hänen isänsä tahdosta vastatusten villikarjun kanssa. Ramses ei pysty voittamaan tätä, joten Seti kukistaa karjun. Tästä koetuksesta Ramses alkaa toivoa, että hän olisi tuleva faarao ja veljensä Khenar joutuisi alempaan virkaan. Toivoa yrittävät hillitä hänen hyvät ystävänsä, mutta Ramses ei ota tätä vaihtoehtoa kuuleviin korviinsa. Myöhemmin tajutessaan ystävien olessa oikeassa ja, että tuo toive oli turha, hän kokee hirveän pettymyksen, mutta alkaa samalla syvällä sisimimmään miettimään, jos tuo koetus olikin Faaraon ensimmäinen koetus.
Koetukset seuraavat toinen toistaan ja pettymykset näiden jälkeen. Vasta myöhemmin Seti paljastaa Ramsekselle ja koko Egyptin kansalle, että Ramses valitaan varahallitsijaksi. Tästä Khenar on hyvin käärmeissään ja alkaa juonitella Ramsesta vastaan. Ramses ei epäile mitään ennen kuin hänen ja hyvän ystävänsä henkeä uhataan. Ramses tapaa myös alkuvaiheissa Isetin, tulevan ensimmäisen poikansa äidin. Ja hän tapaa myös ainoan oikean rakkautensa Nefertarin.
John Bullard
John Bullard on banjonsoittaja, joka soittaa lähinnä itse tekemiään banjosovituksia klassisen musiikin teoksista. Bullard on myös soittanut duossa kitaristi John Patykulan kanssa.
Jay Roach
Jay Roach (s. 1957 Albuquerque, New Mexico, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja. Hänen tunnetuimpia ohjauksiaan ovat "Austin Powers"- ja "Painajainen perheessä" -elokuvat, joita hän on ohjannut yhteensä viisi.
SHA
SHA () kuuluu kryptograafisiin tiivistefunktioihin. Sen eniten käytetty muoto on SHA-1, jota käytetään muun muassa useissa TLS-, SSL-, PGP-, SSH-, S/MIME- ja IPSec-ohjelmistoissa. SHA-1:tä pidetäänkin MD5-algoritmin seuraajana. SHA:n tuottama tiiviste on 160 bittiä pitkä.
Yhdysvaltojen sähköistä salakuuntelua, vieraiden kielten osaamista ja salakirjoituksen purkua harjoittava tiedusteluelin National Security Agency (NSA) suunnitteli SHA:n, ja se julkaistiin Yhdysvaltojen hallituksen standardina.
Ensimmäinen versio "SHA", joka yleisemmin tunnetaan nimellä SHA-0, julkaistiin vuonna 1993. Seuraaja SHA-1 (RFC 3174) julkaistiin vuonna 1995, minkä jälkeen on algoritmista julkaistu neljä muuta varianttia: SHA-224, SHA-256, SHA-384 ja SHA-512 (yhteisnimitykseltään useimmiten SHA-2).
Julkaistuista standardeista kaksi ensimmäistä, SHA-0 ja SHA-1, on jo onnistuttu murtamaan.
Tutkijat pitävät mahdollisena, että lähitulevaisuudessa myös SHA-2 murretaan, sillä se on niin samankaltainen edeltäjiinsä verrattuna. SHA-1-hyökkäystä ei ole vielä onnistuneesti käytetty SHA-2:een. SHA-2:n referenssitoteutus on esitelty IETF:n standardissa RFC 6234.
SHA-3-funktion standardointiprosessi aloitettiin vuonna 2005 sen jälkeen, kun SHA-1:n murtaminen osoitettiin mahdolliseksi. Standardointiprosessi koostui useista osista, joista merkittävin oli vuosina 2007–2012 käyty kilpailu standardin pohjaksi otettavasta algoritmista. Kilpailun voitti belgialaisten ja italialaisten kryptologien kehittämä "Keccak".
NSA:n sijaan prosessista vastasi NIST. Standardin piti alun perin valmistua kokonaisuudessaan jo pian kilpailun päätyttyä, vuoden 2012 loppuun mennessä, mutta se vahvistettiin standardiksi lopulta vasta elokuussa 2015.
SHA:ssa on seuraavat algoritmit:
Gong Li
Gong Li (s. 31. joulukuuta 1965) on kiinalainen näyttelijä. Gong Li on yksi kansainvälisesti tunnetuimmista kiinalaisista elokuvanäyttelijöistä. Hän on esiintynyt suuressa osassa Zhang Yimoun ohjaamista elokuvista sekä Chen Kaigen elokuvissa "Keisari ja salamurhaaja" ja "Jäähyväiset jalkavaimolle".
Maurice Martenot
Maurice Martenot [moris martno] (1898 Pariisi – 10. lokakuuta 1980 Clichy) oli ranskalainen sellisti ja radiosähköttäjä.
Hän patentoi 2. huhtikuuta 1928 ondes Martenot -soittimen. Vuodesta 1948 lähtien Maurice Martenot opetti Pariisin konservatoriossa ondes Martenot'n soittoa ja hänen oppilaisiinsa lukeutui muun muassa säveltäjä Karel Goeyvaerts.
Kari Hyytiä
Kari Hyytiä on Metallityöväenliiton neuvottelupäällikön varamies, työehtosihteeri ja entinen aluetoimitsija. Hyytiä on toiminut myös Lahden kaupunginvaltuuston ensimmäisenä varapuheenjohtajana ja Päijät-Hämeen liiton maakuntavaltuuston puheenjohtajana.
Gemara
Gemara on juutalaisten talmudin jälkimmäinen osa, joka sisältää mišnan kriittisiä kommentteja. Sen perustana ovat Palestiinan rabbien keskustelut mišnasta; sisältö päätettiin lopullisesti noin vuonna 500. Se on kirjoitettu arameaksi.
Varsinainen Mišna-kritiikki keskittyy seuraaviin kysymyksiin
Zhang Daoling
Zhang Daoling (張道陵; pinyin: Zhāng Dàolíng, Wade-Giles: Chang Tao-ling) oli sichuanlainen taolainen mystikko ja uskonnollisen liikkeen johtaja Itäisen Hanin aikaan 100-luvulla jälkeen Kristuksen. Hän perusti Viiden vakallisen lahkon ja Taivaallisten mestarien "dynastian." Changia sanotaan uskonnollisen taolaisuuden perustajaksi. Taolaiset uskovat, ettei Chang ole kuollut, vaan että hän muuttui kuolemattomaksi ja siirtyi taivaaseen.
Targum
Targum on arameankielinen käännös Tanakista, heprealaisesta Raamatusta, joka vastaa suunnilleen kristittyjen Vanhaa testamenttia. Aramea oli satojen vuosien ajan juutalaisten yhteisöjen arkikieli; tämä kansankielinen käännös mahdollisti Raamatun tekstien laajamittaisen opettamisen ja keskustelun niistä.
Vjatšeslav Fetisov
Vjatšeslav (Slava) Aleksandrovitš Fetisov (, s. 20. huhtikuuta 1958 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on entinen Venäjän urheiluministeri ja huipputason jääkiekkoilija. Nykyisin hän toimii Moskovan TsSKA:n puheenjohtajana. Fetisov pelasi puolustajana Neuvostoliiton menestyksekkäässä maajoukkueessa 1980-luvulla. Hän muodosti tehokkaan puolustuskaksikon Aleksei Kasatonovin kanssa kuuluisassa 80-luvun punakone-ketjussa. Fetisov teki puolustajaksi paljon maaleja. Usein ketjunsa laitahyökkääjän Sergei Makarovin jälkeen hän saattoi olla ketjunsa todennäköisin maalintekijä. Hän oli myös pitkään joukkueen kapteeni.
Vuonna 1985 Fetisov ja hänen 18-vuotiaan pikkuveljensä joka oli mukana TsSKA Moskovan juniori kehitys systeemissä joutuivat autokolariin. Fetisov selvisi tilanteesta mutta, hänen pikkiveljensä Anatoly Fetisov kuoli onnettomuudessa.
Kaksitoista vuotta myöhemmin Fetisov oli tulossa juhlimasta Vladimir Konstantinovin ja Sergei Mnatsakanovin kanssa Detroit Red Wingsin Stanley Cup Mestarutta limusiinilla kunnes ajaja törmäsi puuhun jonka takia Konstantinov joutui moneksi viikoksi koomaan Mnatsakanov oli myös jonkin aikaa koomassa mutta Fetisov selvisi pienillä ruhjeilla katsottuna muitten vaurioihin sillä hän pystyi pelaamaan jo seuraavalla kaudella. Kuskin ajokortti oli tapahtuma hetkellä käyttökielossa humalassa ajamisesta.
Olympialaisissa Fetisov voitti kaksi kultaa (1984 ja 1988) sekä yhden hopean (1980). MM-kilpailuissa hän saavutti 7 kultaa (1978, 1981, 1982, 1983, 1986, 1989 ja 1990), yhden hopean (1987) sekä kaksi pronssia (1985, 1991).
Seurajoukkueissa Fetisov pelasi urallaan TsSKA Moskovassa (1975–1989), New Jersey Devilsissä (1989–1995) ja Detroit Red Wingsissä (1995–1998). Fetisov oli Igor Larionovin kanssa ensimmäisiä neuvostoliittolaisia NHL:ssä pelanneita jääkiekkoilijoita. Detroitin paidassa Fetisov oli voittamassa kahta perättäistä Stanley Cupia vuosina 1997 ja 1998. Pelaajauransa jälkeen Fetisov toimi New Jersey Devilsin apuvalmentajana 1999–2002. Vuonna 2000 New Jersey voitti Stanley Cupin. Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002 Fetisov toimi Venäjän maajoukkueen valmentajana. Venäjä saavutti turnauksessa pronssia.
2008 Fetisov valittiin .
Kaudella 2009–2010 Fetisov solmi pelaajasopimuksen Moskovan TsSKA:n kanssa ainakin yhden ottelun ajaksi.
Vuoden 2014 Sotshin talviolympialaisissa Fetisov oli yksi kuudesta olympialipun kantajista avajaisseremonioissa.
Erkki Aaltonen
Erik (Erkki) Verner Aaltonen (17. elokuuta 1910 Hämeenlinna – 8. maaliskuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän opiskeli musiikkia Sibelius-Akatemiassa (tuolloisessa Helsingin Konservatoriossa) 1929–1947. Hän aloitti pianon-, viulun- ja urkujensoiton opiskelulla. Myöhemmin hän opiskeli sävellystä 1933–1934 Väinö Raition ja 1945–1947 Selim Palmgrenin johdolla. Kaksivuotisen kapellimestarikurssin hän suoritti 1945–1947.
Erkki Aaltonen sävelsi viisi sinfoniaa, joista tunnetuin on toinen, lisänimeltään "Hiroshima" (1949), kaksi pianokonserttoa (1948 ja 1954), viulukonserton (1966), baletteja "Kimmon kosto", "Nummisuutarit", "Lapponia 1" ja "Lapponia 2", elokuvamusiikkia sekä useita kamarimusiikkiteoksia, viisi pianosonaattia, oboesonaatin, lauluja pianon säestyksellä ja kappaleita viululle ja huilulle. Lisäksi mainittakoon orkesterisarja "Macbeth" ja kansanmusiikkia sinfoniaorkesterille. Hänen viimeisiä valmistuneita teoksiansa on "Canto dell'umanita", kantaatti sekakuorolle, solistille ja orkesterille. Erkki Aaltosen sävellystuotantoa leimaa humanistinen ja sodanvastainen ajattelu, jonka pohjana ovat olleet hänen henkilökohtaiset sotakokemuksensa lääkintäaliupseerina.
Kapellimestarina Erkki Aaltonen johti vakinaisena tai vierailujohtajana ainakin seuraavia orkestereita ja kuoroja: Helsingin Kamarimuusikot r.y., Helsingin kaupunginorkesteri, Radion sinfoniaorkesteri, Kansallisoopperan orkesteri, Helsingin Teatteriorkesteri, Helsingin Torvisoittokunta, Tampereen kaupunginorkesteri, Turun kaupunginorkesteri, Porin kaupunginorkesteri, Lohjan kaupunginorkesteri, Kemin kaupunginorkesteri, Oulun kaupunginorkesteri, Tallinnan Radion Sinfoniaorkesteri, Krakovan Filharmoninen Orkesteri, Krakovan Radion Sinfoniaorkesteri, George Enescu Filharmonia, Bukarestin Radion Sinfoniaorkesteri, Sibelius-Akatemian Oppilasorkesteri, Polyteknikkojen Orkesteri, Pohjois-Haagan Orkesteri, Kemin Soitannollisen Seuran Orkesteri, Työväen orkesteri ja Kullervo-kuoro.
Erkki Aaltonen debytoi kapellimestarina 1948. Hän toimi vuosina 1964–1966 Lohjan orkesterin ja musiikkikoulun johtajana. Vuosina 1966–1973 hän toimi Kemin kaupungin musiikinjohtajana. Tänä aikana hän käynnisti Kemin Musiikkiopiston (nykyisin Länsi-Pohjan musiikkiopisto) toiminnan, toimi musiikkiopiston johtajana ja Kemin Kaupunginorkesterin johtajana.
Erkki Aaltosen oma instrumentti oli viulu. Hän toimi vakinaisesti viulistina Helsingin Teatteriorkesterin jäsenenä vuosina 1935–1945 ja alttoviulistina Helsingin Kaupunginorkesterissa vuosina 1945–1966. Lisäksi hän toimi viulistina muun muassa Radio-orkesterissa. Viulusolistina hän toimi Helsingin Kaupunginorkesterin konsertissa 1941 ja Teatteriorkesterin radiokonsertissa 1941. Viulunsoiton opetusta hän oli antanut jo nuoresta pitäen. Hän antoi viulutunteja musiikinjohtajan toimensa ohessa Kemin musiikkiopistossa ja jatkoi tuntien antamista vielä eläkkeellä ollessaan Nurmijärven musiikkiopiston puitteissa.
Talvi- ja jatkosodassa hän toimi rintamalla Kannaksella lääkintäaliupseerina, jatkosodan loppuvaiheessa Georg Malmsténin viihdytyskiertueella laivastossa.
Mustat jedit
Mustat jedit () ovat yhdysvaltalaisen elokuvaohjaaja George Lucasin luoman "Tähtien sota" -elokuvasarjan oheiskirjallisuudessa esiintyviä kuvitteellisia hahmoja. On mainittavaa, että termiä ”musta jedi” ei koskaan ole käytetty Expanded Universen ulkopuolella, eivätkä mustat jedit ole samoja hahmoja kuin sithit.
Mustat jedit olivat jediritareita, jotka lankesivat Voiman pimeälle puolelle. Tiettävästi ensimmäinen musta jedi oli Xendor, joka uskoi Voiman pimeän puolen olevan valoista puolta voimakkaampi. Jediritarikunta ei ikinä hyväksynyt Xendorin aatteita, ja jedien ja mustien jedien välille syntyi vuosisatoja kestänyt sota, jonka päätteeksi mustat jedit kukistettiin ja karkotettiin galaksin syrjäseuduille. Mustat jedit kuitenkin saapuivat Korriban-planeetalle, jota asuttanut sith-kansa piti muukalaisia jumalinaan. Mustista jedeistä tuli sithien valtiaita, ja ennen pitkää heitä alettiin kutsua sithlordeiksi.
Sithit ja mustat jedit harjoittivat Voiman pimeää puolta ja olivat jedien verivihollisia, mutta sitheillä oli omia koodeja ja sääntöjä. Pelkkä jedin lankeaminen pimeälle puolelle ei tehnyt mustasta jedistä sithiä. Kloonisodan aikana Darth Tyranus värväsi Yhdistyneiden aurinkokuntien konfederaation puolelle mustia jedejä, kuten Kadrian Seyn, Tol Skorrin, Sev’rance Tannin ja Asajj Ventressin. Myöhemmin imperiumin noustua Darth Vader koulutti agenteikseen joukon mustia jedejä, joista merkittävimpiä olivat Flint, Hethrir, Kharys, Lumiya, Tremayne ja Starkiller. Keisari Palpatine myös koulutti mustia jedejä, kuten Jeng Drogan, Roganda Ismarenin, Mara Jaden, Xecr Nistin ja Sedrissin.
Mustilla jedeillä oli myös omia järjestöjä, kuten Bando Gora ja Pimeän puolen profeetat. Imperiumin noustua Palpatine perusti mustille jedeille järjestöjä, joiden tarkoituksena oli palvella keisarikuntaa. Näitä olivat muiden muassa Inkvisitorius ja Salainen järjestö. Useimmat mustat jedit eivät kuitenkaan palvelleet sithejä, vaan toimivat yksin omien päämääriensä edistämiseksi. Näitä olivat Vydel Dir’Nul, Kueller ja Xanatos.
Mustat jedit myös kykenivät kääntymään takaisin Voiman valoisalle puolelle. Esimerkkejä olivat Flint, Kam Solusar, Quinlan Vos ja Zekk.
Harri Lintumäki
Harri Jaakko Antero Lintumäki (s. 1. toukokuuta 1948 Hämeenlinna) on oikeustieteen kandidaatti, varatuomari ja hämeenlinnalainen käräjätuomari. Hän sai laamannin arvonimen vuonna 2007.
Hän oli kokoomuksen kaupunginvaltuutettu viisi kautta vuosina 1993–2012, josta kolme kautta valtuuston puheenjohtajana.
Lintumäki on myös toiminut pitkään Hämeenlinnan Pallokerhon hallituksen puheenjohtajana ja Jääkiekon SM-liigan valiokunnissa. Hänet on valittu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 171.
Tuomas Kantelinen
Tuomas Kantelinen (s. 22. syyskuuta 1969 Helsinki, Suomi) on suomalainen säveltäjä. Hän opiskeli sävellystä Sibelius-Akatemiassa Eero Hämeenniemen johdolla vuosina 1988–1996. Kantelinen on säveltänyt muun muassa Paavo Nurmesta kertovan oopperan "Paavo Suuri. Suuri juoksu. Suuri uni." Muita hänen konserttiteoksiaan ovat esimerkiksi kitarakonsertto, pianokonsertto (Espoon pianoviikon tilaustyö) ja suurelle puhallinorkesterille sävelletty "Ghosts".
Kantelinen tunnetaan etenkin elokuvasäveltäjänä. Tämän uransa hän aloitti vuonna 1993–1995 säveltämällä musiikin muutamaan lyhytelokuvaan, pitkään elokuvaan "Kaupunkisinfonia" sekä Jari Halosen pitkään elokuvaan "Lipton Cockton". Nykyään Tuomas Kantelinen on tunnetuimpia suomalaisia elokuvamusiikin säveltäjiä, ja hänelle on ominaista ison orkesterin käyttö ja harmoninen, uusromanttinen tyyli, vaikka hän on säveltänyt elokuviin myös minimalistista ja moderniakin musiikkia. Klaus Härön ohjaaman elokuvan "Näkymätön Elina" myötä Kantelinen aloitti työt ruotsalaisissa tuotannoissa ja teki sen jälkeen muun muassa Kjell Sundvallin ohjaaman "Hotet" ("Uhka") -vakoilutrillerin musiikin. Vuonna 2004 Kantelinen sävelsi musiikin Renny Harlinin trilleriin "Mindhunters", ja on sen jälkeen tehnyt töitä myös Pohjoismaiden ulkopuolelle. Vuonna 2013 Kantelinen sai pohjoismaisen Harpa-palkinnon "Puhdistus"-elokuvaan säveltämästään musiikista.
Kantelinen sai Kritiikin Kannukset vuonna 1999.
Tuomas Kantelisen isoäidillä oli ratkaiseva vaikutus Kantelisen musiikin opintojen aloittamiseen. Laulaja Karoliina Kantelinen on hänen sisarensa.
Perhonjokilaakso
Perhonjokilaakso on vuonna 1970 perustettu, kerran viikossa torstaisin ilmestyvä paikallislehti, jonka levikkialueena ovat Halsua, Kaustinen, Perho, Ullava ja Veteli. Lehden tarkastettu levikki oli 6 527 vuonna 2014. Neljännes tilauksista menee varsinaisen levikkialueen ulkopuolelle.
Yrjö Kilpinen
Yrjö Henrik Kilpinen (4. helmikuuta 1892 Helsinki – 2. maaliskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja akateemikko. Hänen tunnetuin sävellyksensä on "Lippulaulu", jota on ollut tapana laulaa liputuspäivinä lipunnoston yhteydessä.
Kilpinen opiskeli syksystä 1907 lähtien Helsingin musiikkiopistossa. Hänen sävellyksenopettajanaan toimi Erik Furuhjelm. Vuonna 1910 hän siirtyi jatkamaan opintojaan Wieniin (Paul Juon) ja 1913 Berliiniin (Otto Taubmann). Kilpinen arvosti saksalaista kulttuuria, ja hän sai vaikutteita ystävältään säveltäjä-kriitikko Moses Pergamentilta. Kilpinen jatkoi Suomessa yksityisopintojaan Toivo Kuulan, Väinö Raition ja Ilmari Krohnin johdolla.
Tyyliltään Kilpinen oli uusklassikko, vaikka hän olikin 1910-luvulla kiinnostunut ekspressionismin ilmaisumahdollisuuksista. Hän alkoi suuntautua uusklassismiin todennäköisesti jo Berliinin-aikanaan, mutta hänen varsinainen uusklassisminsa alkoi 1920-luvun puolessavälissä Koskenniemi-lauluista ja jatkui säveltäjänuran loppuun saakka.
Kilpinen tuli elinaikanaan tunnetuksi yksinlauluistaan, joita hän sävelsi yhteensä noin 800. Niiden lisäksi Kilpisen tuotantoon kuuluu muun muassa kuusi pianosonaattia ja sellosonaatti. 1930- ja 1940-luvulla Kilpinen oli Jean Sibeliuksen jälkeen kansainvälisesti tunnetuin suomalainen säveltäjä. Tuotteliaana lied-säveltäjänä hän kuuluu Schubert–Wolf-akselin jatkajiin. Kilpinen nautti erityisen suurta suosiota natsi-Saksassa, mikä on jossain määrin rasittanut hänen mainettaan jälkikäteen.
Kilpinen sai professorin arvonimen vuonna 1942.
Kilpisen puoliso oli pianisti Margaret Kilpinen (o.s. Alfthan). Kilpisen oppilaisiin kuului Seppo Nummi.
Kilpinen oli aktiivinen myös yhteiskunnallisesti, ja hän toimi saksalaismielisessä äärioikeistolaisessa Suomen Valtakunnanliitossa. Toisen maailmansodan tapahtumien jälkeen ja äärioikeistolaisen maailmankatsomuksen kukistuttua hän on ollut jossain määrin persona non grata. Tämä näkyi muun muassa siinä, että Kilpisen, Rolf Nevanlinnan, V. A. Koskenniemen ja muiden natsisympatioista syytettyjen taiteen ja tieteen edustajien nimitys vuonna 1948 perustettuun Suomen Akatemiaan ei sujunut kitkatta. Muun muassa oikeusministeri Urho Kekkonen vastusti sitä jyrkästi ja esitti, että Akatemiaan valittaisiin vähemmän ristiriitaisesta maineesta kärsiviä henkilöitä. Vastalauseista huolimatta Kilpisestä tuli Suomen Akatemian ensimmäinen säveltaiteen edustaja.
Yrjö Kilpisestä ei ole voitu laatia kriittistä elämäkertaa, koska Kilpisen sukulaiset eivät ole sallineet tutkijoiden käyttää arkistoaineistoa. Tauno Karilan elämäkerta kärsii puutteista, koska hän ei voinut perehtyä lähdemateriaaliin. Kilpinen säilytti runsaasti kirjallista aineistoa pesulakuiteista kirjeenvaihtoon, ja sitä on Kansallisarkistossa säilytteillä neljä ja puoli hyllymetriä. Gustav Djupsjöbacka ja Martti Turtola joutuivat 1990-luvulla luopumaan elämäkertahankkeesta, koska suku suhtautui siihen kielteisesti.
Huhtikuussa 1999 Yhdysvalloissa perustettiin Yrjö Kilpinen Society.
Vladimir Agopov
Vladimir Agopov (s. 23. marraskuuta 1953 Luhansk, Ukrainan SNT) on suomalainen säveltäjä ja musiikinopettaja. Armenialaistaustainen Agopov syntyi Ukrainassa, suoritti sävellysdiplomin Moskovassa 1977 ja muutettuaan Suomeen jatkoi opintoja Sibelius-Akatemiassa Paavo Heinisen johdolla 1978–1984. Hän on säveltänyt muun muassa jousikvartettoja ja konserton sellolle. Hän on toiminut lehtorina Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1988.
Särkyneen sydämen sola
Särkyneen sydämen sola ("Breakheart Pass") on Alistair MacLeanin käsikirjoittama 1860-luvulle sijoittuva lännenelokuva, joka perustuu käsikirjoittajan itsensä kirjoittamaan saman nimiseen romaaniin. Elokuvan ohjasi Tom Gries, ja musiikin sävelsi Jerry Goldsmith.
Elokuva kuvattiin pääosin pohjoisessa Idahossa, Yhdysvalloissa sijaitsevalla Camas Prairie Railroadilla. Veturina käytettiin Great Western Railwayn 2-8-0 "Consolidation"-tyyppistä höyryveturia nro 75.
Romaanin ja elokuvan juonet eivät merkittävästi poikkea toisistaan. Kurkkumätäepidemian (kirjassa koleran) iskettyä Kalliovuorilla sijaitsevaan Yhdysvaltain hallituksen sotilaslinnoitukseen Fort Humboldtiin, lähettää hallitus linnakkeeseen rautateitse vaihtomiehistön sekä lääkärin. Junassa ovat mukana myös kuvernööri Fairchild ja tämän veljentytär. Väliasemalla junaan nousevat myös sheriffi Nathan Pierce (elokuvassa näyttelijänä Ben Johnson) sekä tämän pidättämä etsintäkuulutettu John Deakin (Charles Bronson).
Matkalla kohti vuoristolinnaketta junassa tapahtuu murha toisensa jälkeen. Kun junan perässä olevat sotilasvaunut karkaavat ja syöksyvät rotkoon, salaisen palvelun agentiksi paljastuva Deakin suorittaa junassa omia tutkimuksiaan murhista ja löytää junan tavaravaunussa olevista ruumisarkuista aseita, joita samassa juonessa olevat sheriffi ja kuvernööri ovat kuljettamassa intiaanikapinallisille.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa kovaotteiseksi mutta keinotekoiseksi westerniksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Tuomo Romppanen
Tuomo Romppanen (s. 17. helmikuuta 1956) on lahtelainen sosiaalityöntekijä, joka toimi Mäntymäen lastenkodin johtajana 23 vuotta. Romppanen erotettiin toukokuussa 2005, kun häntä alettiin epäillä lasten seksuaalisesta hyväksikäytöstä.
Romppanen osallistui myös politiikkaan ja hän oli Lahden kaupunginhallituksen ja -valtuuston jäsen. Kunnallisvaaleissa 2004 Romppanen sai eniten ääniä (708) Vihreiden listalla. Romppanen oli ehdolla eduskuntavaaleissa 2003 Hämeen vaalipiirissä Vihreän liiton listalla ja sai 1 362 ääntä yltäen varaedustajaksi. Eduskuntavaaleissa 1999 hän sai 719 ääntä eli viidenneksi eniten ääniä Vihreistä Hämeessä.
Marraskuussa 2006 Lahden käräjäoikeus tuomitsi Romppasen kymmenen kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen kuuden lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä, koska oikeuden mukaan Romppainen ”oli tavoitellut seksuaalista kiihotusta pestessään lapsia saunassa”. Lisäksi Romppanen määrättiin maksamaan valtiolle oikeudenkäyntikuluja yli 28 000 euroa sekä kuudelle asianomistajalle henkisestä kärsimyksestä yhteensä 5 000 euroa. Teot ajoittuivat vuosille 1999–2004. Kouvolan hovioikeus lievensi myöhemmin tuomiota ja antoi 31. lokakuuta 2007 Romppaselle viidestä lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä sekä virkavelvollisuuden rikkomisesta viiden kuukauden ehdollisen vankeusrangaistuksen. Rikokset tapahtuivat oikeuden mukaan tilanteissa, jotka liittyivät tyttöjen nukuttamiseen ja saunottamiseen. Romppanen on kiistänyt kaikki häntä kohtaan esitetyt syytteet.
Korkein oikeus ei antanut Tuomo Romppaselle valituslupaa.