hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Burgos (maakunta)
Burgos on maakunta pohjoisessa Espanjassa Kastilia ja Leónin itsehallintoalueen koillisosassa. Sen rajanaapureita ovat Palencian, Cantabrian, Biskajan, Álavan, La Riojan, Sorian, Segovian ja Valladolidin maakunnat.
Burgosin pinta-ala on 14 269 neliökilometriä
Maakunnan tärkeimmät joet ovat Ebro ja Duero. Duero virtaa maakunnan eteläosassa, ja sen ympärillä sijaitsee erinomaisia viininviljelysmaita. Maakunnan kaakkois- ja pohjoisosat ovat vuoristoisia.
Cuenca (maakunta)
Cuenca on maakunta keskisessä Espanjassa Kastilia-La Manchan itsehallintoalueen itäosassa. Sen rajanaapureita ovat Valencian, Albaceten, Ciudad Realin, Toledon, Madridin, Guadalajaran ja Teruelin maakunnat.
Vuonna 2017 Cuencan väkiluku oli 198 718. Maakunnan pinta-ala on 17 141 neliökilometriä. Lähes neljännes väestöstä asuu pääkaupungissa Cuencassa. Maakunnassa on yhteensä 238 kuntaa.
Granada (maakunta)
Granada on maakunta Andalusian itsehallintoalueen itäosassa Espanjan eteläosassa Välimeren rannalla. Sen rajanaapureita ovat Málagan, Córdoban, Jaénin, Albaceten, Murcian ja Almerían maakunnat.
Granadan pinta-ala on 12 647 neliökilometriä. Sen väkiluku on 912 938 (vuonna 2017) ja väestötiheys 73 asukasta neliökilometrillä. Noin 30 prosenttia väestöstä asuu maakunnan pääkaupungissa Granadassa. Maakunnassa on yhteensä 168 kuntaa.
Manner-Espanjan korkein vuori Mulhacén (3 481 metriä) sijaitsee Granadassa. Granada jakaa Sierra Nevadan kansallispuiston Almerían kanssa.
Nähtävyyksiä ovat Granadan maurilainen arkkitehtuuri ja erityisesti Alhambran palatsi. Talvisin vuoriston hiihtokeskuksissa lasketellaan.
Guadalajara (maakunta)
Guadalajara on maakunta keskisessä Espanjassa Kastilia-La Manchan itsehallintoalueen pohjoisosassa. Sen rajanaapureita ovat Cuencan, Madridin, Segovian, Sorian, Zaragozan ja Teruelin maakunnat.
Guadalajaran väkiluku on 253 310 (vuonna 2017) ja pinta-ala 12 212 neliökilometriä. Lähes 40 prosenttia väestöstä asuu pääkaupungissa Guadalajarassa. Maakunnassa on yhteensä 288 kuntaa, joista yli kolme neljännestä on alle 200 asukkaan kyliä.
Alueella sijaitsee Pastranan keskiaikainen kylä.
Laikkuköynnökset
Laikkuköynnökset ("Actinidia") on laikkuköynnöskasvien ("Actinidiaceae") heimoon kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu noin sata lajia, joista monia kasvatetaan yleisesti sekä ravinto- että koristekasveina.
Laikkuköynnökset ovat kesävihantia, yleensä kaksikotisia köynnöksiä tai rentoja pensaita. Erityisesti hedelmäntuotannossa suositaan yksikotisia yksilöitä, jolloin ei tarvitse istuttaa hedelmää tuottamattomia pölyttäjäkasveja. Laikkuköynnösten lehdet ovat versoissa kierteisesti. Lehden ruoti on pitkä ja lehtilapa ehyt, sulkasuoninen ja hammaslaitainen. Hedekasvien lehdissä on usein suuria punaisia ja valkoisia laikkuja, ja tämä ominaisuus on myös pohjana suvun suomenkieliselle nimelle. Emikasvien lehdet ovat sitä vastoin tavallisesti laikuttomia ja väriltään vihreitä.
Kukinto on lehtihankainen viuhko ja kukat ovat yleensä yksineuvoisia. Toisinaan tavataan myös kaksineuvoisia kukkia, mutta silloinkin ne ovat toiminnallisesti yleensä yksineuvoisia. Kukassa on terälehtiä viisi ja usein verholehtiä saman verran. Teriö on erilehtinen, säteittäinen, noin 2 cm leveä ja väriltään valkoinen tai punertava. Hedelmä on tyypiltään marja. Erityisesti kiiviköynnöksen hedelmää kutsutaan myös kiiviksi. Myös muiden lajien hedelmiä kutsutaan kiiveiksi, mutta niiden kaupallinen käyttö ei ole vielä kiiviköynnöksen hedelmän tasolla.
Hedelmäntuotannon kannalta merkittävin laji on kiiviköynnös ("Actinidia deliciosa"), jonka kaupallinen viljely alkoi Uudesta-Seelannissa 1900-luvun alkupuolella ja levisi sieltä vähitellen ympäri maapallon. Suomessa laikkuköynnöksiä viljellään sekä koriste- että hedelmäkasveina lähinnä kolmea lajia, jotka ovat osoittautuneet riittävän talvenkestäviksi maan eteläosassa. Yleisin näistä on kiinanlaikkuköynnös ("Actinidia kolomikta"), jota on istutettu paljon puutarhoihin sekä jonkin verran myös yleisiin puistoihin. Huomattavasti harvinaisempana kasvatetaan myös japaninlaikkuköynnöstä ("Actinidia arguta") ja mantšurianlaikkuköynnöstä ("Actinidia polygama"). Näiden lajien viljely yleistynee lähitulevaisuudessa, kun saadaan talvenkestävämpää kantaa tarjolle.
Katyn
Katyn (; []) on noin 45 000 asukkaan Smolenskin piirissä Smolenskin alueella Venäjällä sijaitseva kylä noin 30 km länteen Smolenskista. Katynin maalaiskunnassa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 4 298 henkeä.
Katynin metsässä tehtiin keväällä 1940 Katynin joukkomurha, jossa Neuvostoliitto murhasi tuhansia puolalaisia upseereja ja kansalaisia. Neuvostoliitto väitti yli 20 000 puolalaisen joukkomurhaa saksalaisten tekemäksi, mutta oli itse siihen syyllinen, minkä Mihail Gorbatšov lopulta myönsi 1980-luvun lopulla.
Zhang Yimou
Zhang Yimou yksink.: 张艺谋, perint.: 張藝謀, pinyin: Zhāng Yìmóu (s. 14. marraskuuta 1950) on kiinalainen elokuvaohjaaja.
Zhang Yimou luetaan Chen Kaigen ja Tian Zhuangzhuangin ohella kiinalaisten elokuvaohjaajien ”viidenteen sukupolveen”. Zhang aloitti uransa kuvaajana ja teki yhteistyötä Chen Kaigen kanssa muun muassa tämän palkitussa elokuvassa "Keltainen maa" (1984). Zhangin ensimmäinen oma täyspitkä elokuva oli Mo Yanin romaaniin perustuva "Punainen pelto" (1987). 1990-luvun alun elokuvat "Ju Dou – kielletty rakkaus" ja "Punainen lyhty" toivat Zhangille myös kansainvälistä suosiota.
Kaikissa Zhangin varhaisissa elokuvissa naispääosaa esitti Gong Li. Pariskunnan suhde päättyi "Shanghai Triadin" (1995) kuvausten aikaan ja se jäi heidän viimeiseksi yhteiseksi elokuvakseen ennen vuoden 2006 tuotantoa "Kultaisen kukan kirous". Zhangin elokuville on ollut ominaista voimakkaat, mutta traagiset naishahmot ja vahvasti visuaalinen, väreillä herkutteleva kuvaus. Osa Zhangin elokuvista on ollut Kiinassa kielletty niiden sisältämän erotiikan tai poliittisiksi tulkittujen vihjailujen vuoksi.
Zhangin 1990-luvun loppupuolella ohjaamat elokuvat jäivät suhteellisen vähälle huomiolle, kunnes vuonna 2002 julkaistu, suurella budjetilla tehty historiallinen fiktio "Hero" nousi suurmenestykseen niin Kiinassa kuin muualla maailmassa. Seuraava Zhang Yimoun elokuva, "Lentävien tikarien talo", keräsi myös suuria katsojalukuja, mutta kriitikot eivät ole olleet aivan yhtä innostuneita.
Viktor Emanuel III
Viktor Emanuel III (, 11. marraskuuta 1869 – 28. joulukuuta 1947) oli Italian kuningas vuosina 1900–1946. Hän vaati myös Etiopian keisarin (1936–1943) ja Albanian kuninkaan arvonimiä (1939–1943) itselleen.
Viktor Emanuel III oli Umberto I:n ja Savoijin prinsessan Margherita Teresa Giovannan poika. Hän meni naimisiin Montenegron Nikola I Petrović Njegošin tyttären Elena Petrovićin kanssa. Hän nousi valtaan 29. heinäkuuta 1900 isänsä salamurhan jälkeen.
Viktor Emanuel III osoitti alkukaudellaan merkkejä demokratian tukemisesta. Hän kuitenkin nimitti 1922 Benito Mussolinin pääministeriksi hylättyään neuvon kieltää fasistien marssi Roomaan. Hän ei myöskään toiminut aktiivisesti fasisteja vastaan, ja hänestä tuli lopulta pelkkä nukkehallitsija. Hän ei vastustanut julkisesti fasistien rotulakeja 1938, kun monet juutalaiset upseerit tekivät itsemurhan kuollakseen univormussa. Sveitsiläinen historioitsija Eddy Bauer tosin väittää teoksessaan "Toinen maailmansota", että kuningas suhtautui kyynisesti Mussolinin hänelle tyrkyttämiin koreisiin arvonimiin.
Viktor Emanuelin toimet osoittautuivat pettymykseksi monille. Erotettuaan Mussolinin 1943 hän pakeni Roomasta oman turvallisuutensa vuoksi, vaikka paavi Pius XII jäi Roomaan, kuten myös Ison-Britannian Yrjö VI Lontooseen pommitusten aikana. kansansuosionsa menettäneenä hän luopui vuonna 1946 kruunusta poikansa Umberton hyväksi. Hän kuoli Egyptissä 1947. Italian monarkia lakkautettiin pian.
Italian joukkojen syrjäytettyä keisari Haile Selassien ja Albanian Zogu I:n Viktor Emanuel III:n asemaa Etiopian keisarina ei kuitenkaan hyväksytty yleisesti. Hän luopui arvonimistään Albanian kuninkaana ja Etiopian keisarina vuonna 1943.
Sloboda-Ukraina
Sloboda-Ukraina (, ) on historiallinen alue Koillis-Ukrainassa ja siihen rajautuvalla Venäjän lähialueella.
Sloboda-Ukraina oli Moskovan Venäjän lounaista rajamaata, jolla oli laaja autonomia 1600–1700-luvuilla kasakoiden hallinnassa. Venäjän keisarikunnassa alueelle perustettiin vuonna 1765 Sloboda-Ukrainan kuvernementti, josta vuonna 1835 tuli Harkovan kuvernementti.
Nykykartalla historiallisen Sloboda-Ukrainan alue kattaa Ukrainan Harkovan alueen kokonaan ja osan Sumyn aluetta, Donetskin aluetta ja Luhanskin aluetta sekä osia Venäjän Belgorodin alueesta, Kurskin alueesta ja Voronežin alueesta.
Umberto II
Umberto II (15. syyskuuta 1904 – 18. maaliskuuta 1983) oli viimeinen Italian kuningas hiukan yli kuukauden ajan 9. toukokuuta 1946 – 12. kesäkuuta 1946. (Lempinimeltään "Re di Maggio", toukokuun kuningas.)
Piemonten prinssiksi syntynyt Umberto opiskeli Torinon sotilasakatemiassa ja valmistui vuonna 1923. Isänsä pyynnöstä Umberto nai vuonna 1930 Marie-José Charlotte Sophie Amélie Henriette Gabriellen, Belgian Albert I:n tyttären. He saivat neljä lasta.
Syrjäytettyään Benito Mussolinin vuonna 1943 kuningas Viktor Emanuel III antoi perustuslaillisen valtansa pojalleen Umbertolle ja matkusti Egyptiin. Hänen isänsä luopui vallasta vain muutamaa viikkoa ennen kansanäänestystä monarkiasta ja Umberto hallitsi 35 päivää. Kun monarkia päätettiin virallisesti, Umberto lähti Italiasta lopulliseen maanpakoon  Sveitsiin ja Portugaliin.
Pääministeri Alcide De Gasperi otti aseman maan väliaikaisena johtajana. Italian vuoden 1947 perustuslaki kielsi kuningassuvun miespuolisia jälkeläisiä enää saapumasta maahan.
Maanpaossa Umberto erosi järjestetystä avioliitostaan ja aloitti playboyn elämän. Yksikään Italian hallituksen edustaja ei osallistunut hänen hautajaisiinsa.
Pietari II (Jugoslavia)
Pietari II (Петар II Карађорђевић; Petar II Karađorđević) (6. syyskuuta 1923 Belgrad, Jugoslavian kuningaskunta – 3. marraskuuta 1970 Denver, Colorado, Yhdysvallat) oli viimeinen Jugoslavian kuningas 1941–1945.
Hän oli Jugoslavian Aleksanteri I:n ja Romanian prinsessa Marie von Hohenzollern-Sigmaringenin poika. Hänen kummisetänsä oli Yhdistyneen kuningaskunnan Yrjö VI. Hän nai Tanskan ja Kreikan prinsessa Alexandran Lontoossa 1944. Heidän poikansa kruununprinssi Aleksandar syntyi 1945.
Pietari II nousi valtaistuimelle 1934 isänsä salamurhan jälkeen. Valtionhoitajana toimi isän serkku, ruhtinas ("knez") Paul. Kuningas ja hänen neuvonantajansa vastustivat natsi-Saksaa, mutta pelkäsivät Hitlerin hyökkäävän Jugoslaviaan, eikä Britannia voinut auttaa. Jugoslavia liittyi kolmisopimukseen Saksan kanssa.
27. maaliskuuta 1941 Pietari II julistettiin täysi-ikäiseksi, ja hän osallistui brittien tukemaan kaappaukseen sopimuksen solminutta hallitusta vastaan.
Operaatio Barbarossaan valmistautunut Saksa hyökkäsi samanaikaisesti Jugoslaviaan ja Kreikkaan. Muutamassa viikossa Saksa, Bulgaria, Unkari ja Italia valtasivat maan, ja se antautui lopullisesti 17. huhtikuuta. Jugoslavia jaettiin hyökkääjien kesken, ja osasta muodostettiin itsenäinen Kroatian nukkevaltio.
Pietari pakeni hallituksen kanssa maasta ensin Kreikkaan, Jerusalemiin ja Kairoon. Hän saapui Englantiin kesäkuussa 1941 ja liittyi moniin muihin maanpakolaishallituksiin. Pietari kävi koulunsa loppuun Cambridgen yliopistossa ja liittyi kuninkaallisiin ilmavoimiin.
Jugoslaviassa muodostui kaksi pääasiallista kilpailevaa vastarintaliikettä: kuningasmieliset četnikit puolustusministeri Draža Mihailovićin johdolla ja kommunistit Josip Broz Titon johtamina. Liittoutuneet tukivat aluksi Mihailovićia, mutta käänsivät tukensa Titolle.
Kansalliskokous syrjäytti kuningas Pietari II:n sodan jälkeen 29. marraskuuta 1945, kun hän oli vielä maanpaossa. Hän ei ikinä virallisesti luopunut kruunusta. Sodan jälkeen hän asettui Yhdysvaltoihin ja kuoli Denverissä, Coloradossa epäonnistuneen maksasiirron jälkeen. Hänestä tuli ainoa eurooppalainen kuninkaallinen, joka on haudattu Yhdysvaltain maaperälle, Pyhän Savan luostariin Libertyvilleen, Illinoisiin. Tammikuussa 2013 Pietarin jäännökset kuitenkin siirrettiin Serbiaan ja uudelleenhaudattiin Oplenacin kuninkaalliseen mausoleumiin Topolan kaupungissa.
Pietarin poika Aleksandar Karađorđević vaatii edelleen Serbian kruunua. Pietarin edesmennyt veli, ruhtinas Tomislav Karađorđević oli edellinen kruununperijä.
Pietari II
Pietari II viittaa seuraaviin henkilöihin:
Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta
Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta (, ) on vuosina 1199–1392 Itä-Euroopassa olemassa ollut historiallinen valtio, jonka alueita oli nykyisen Puolan, Valko-Venäjän ja Ukrainan alueella. Kiovan suuriruhtinaskunnan hajottua Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta oli Vladimir–Suzdalin ja Novgorodin rinnalla merkittävimpiä itäslaavilaisia valtioita.
Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnan perusti vuonna 1199 ruhtinas Roman Mstislavitš. Ruhtinaskunta alisti valtaansa Kiovan, teki rauhansopimuksen Unkarin kanssa, loi diplomaattiset suhteet Bysanttiin ja vahvisti itäslaavilaista vaikutusvaltaa Liettuassa. Vuonna 1205 Galitsian ja Volynian ruhtinaskunta kääntyi puolalaisia liittolaisiaan vastaan, ja seuranneissa taisteluissa prinssi Mstislavitš sai surmansa. Tämän seurauksena ruhtinaskunta jakautui pienemmiksi osasiksi ja joutui Unkarin ja Puolan kiistakapulaksi.
Unkarin kuningas Andreas II julisti itsensä alueen kuninkaaksi, "Rex Galiciae et Lodomeriae". Unkari ja Puola sopivat 1214, että valtaistuin annetaan Andreaksen pojalle Kolomanille, joka oli nainut puolalaisen hallitsijan tyttären. Vuonna 1221 Mstislav Rohkea vapautti Galitsian ja Volynian unkarilaisten ikeestä, mutta vasta Romanin poika, Galitsian kuningas Daniel (Danylo Halytskyi) onnistui yhdistämään Volynian ja Galitsian sekä Kiovan voittamalla taistelussa 1245 Jaroslav II:n sekä puolalaiset että unkarilaiset. Samalla kuitenkin hänen oli tunnustettava naapuriseudun mongolien hallitseman Kultaisen Ordan valta-asema alueella.
Danielin (Danylon) valtakaudella Galitsiasta ja Volyniasta kehittyi voimakas ja kukoistava valtio. Kirjallisuutta tuotettiin ja kauppa kehittyi alueen suotuisen Mustanmeren ja Itämeren välisen sijainnin ansiosta. Tärkeimpiä kaupunkeja olivat hallituskaupungiksi muutettu Lviv, Halytš, Volodymyr, Przemyśl ja Terebovlija. Danielin kuoltua 1264 hänen kuningaskuntansa hajosi jälleen. Nimellisesti valtaan nousivat Danielin pojat, mutta todellisuudessa valtaa käyttivät pajarit.
Vuonna 1352 lopulta valtakunta hajotettiin ja jaettiin Puolan ja Liettuan kesken. Lublinin sopimuksella 1569 nämä valtiot yhdistyivät Puola-Liettuaksi, johon Galitsia ja Volynia tulivat kuulumaan. Puola-Liettuan jaon aikoihin 1772 Itävallan keisarinna Maria Teresia, joka oli myös Unkarin kuningatar, otti esille unkarilaisten vanhan, lyhyen hallintajakson Galitsiassa ja Volyniassa ja käytti tätä peruteella Itävallan osallisuuteen jaossa. Itävallalle tulleen alueen viralliseksi nimeksi tuli Galitsia ja Lodomeria, vaikkakaan se ei vastannut maantieteellisesti historiallista Galitsian ja Volynian aluetta. Jaossa Galitsia jäi Itävallalle, kun taas Volynian jakoivat Preussi ja Venäjä keskenään Puolan kolmannessa jaossa 1795. Preussin Länsi-Volynian ja Venäjän Itä-Volynian välinen raja vahvistettiin 1797, minkä jälkeen Venäjä järjesti oman puolensa Volynian kuvernementiksi.
Mustanmeren alanko
Mustanmeren alanko (, ) on Ukrainan eteläosissa sijaitseva laaja alankoalue, joka kuuluu Itä-Euroopan tasankoon. Mustanmeren alanko on tasaista, loivasti etelään viettävää tasankomaata, joka rajoittuu Mustanmeren ja Asovanmeren rannikoihin. Alanko ulottuu Tonavan suistosta lännessä Kalmius-joelle idässä. Se sijaitsee osaltaan Odessan, Mykolajivin, Hersonin, Zaporižžjan ja Donetskin alueilla ja ulottuu myös Krimin tasavaltaan ja Moldovaan.
Maaston keskikorkeus on 90-150 metriä, mutta laskee paikoin lähelle meren pinnan tasoa. Suuret joet, kuten Dnepr, Etelä-Bug ja Dnestr ovat uurtaneet tasankomaahan leveät, reunoiltaan terassimaiset jokilaaksot. Rannikkovyöhyke on jyrkkä, sortumien luonnehtima. Rannikosta työntyy sisämaahan suuria, usein laguunimaisia, estuaareja ja merelle päin pitkiä hiekkakyntäitä. Alankoalueen leveys vaihtelee, keskiosassa se suurimmillaan on 180 km, idässä ja lännessä noin 50 km.
Alangon maaperä muodostuu paleogeenisistä ja neogeenistä merenpohjan kerrostumista (kalkkikiveä, hiekkaa ja savea), joiden päällä on lössiä ja lössimäistä hiekansekaista savimaata. Alue on alun perin ollut enimmäkseen mustanmullan ja kastanjanruskean aromaannoksen luonnehtimaa aroa, joka nyttemmin on otettu viljelykäyttöön.
Podolia
Podolia (, , ) on Ukrainassa sijaitseva historiallinen alue, joka käsittää Hmelnytskyin ja Vinnytsjan hallinnolliset alueet kokonaan sekä neljän muun alueen luoteisia osia. Suurin kaupunki on noin 330 000 asukkaan Vinnytsja, muita tärkeitä kaupunkeja ovat Uman, Kamjanets-Podilskyi ja Hmelnytskyi.
Kaakosta alkavaa Karpaattien ylänkömaata lukuun ottamatta Podolia on tasankoa, jota kuitenkin halkovat monet joenuomat. Alueella on myös Puolan ja Turkin välisestä sodasta on jäänteinä lukuisia linnoituksia. Ukrainan lipun symboloimat kultaiset vehnäpellot sinisen taivaan alla ovat tällä alueella kunniassaan.
Kansainvaellusten aikaan alueen halki kulki monia kansoja, jotka jättivät sinne jälkensä. Alue on aikojen kuluessa kuulunut moniin valtakuntiin, kuten Liettuaan, Puolaan, Venäjän keisarikuntaan, Neuvostoliittoon ja vihdoin toisen maailmansodan jälkeen Ukrainaan.
Polesia
Polesia (, ) on Valko-Venäjän eteläosassa ja Ukrainan pohjoisosassa sijaitseva alanko, joka sijoittuu etupäässä Pripetin, Desnan ja Läntisen Bugin vetisille valuma-alueille.
Valko-Venäjällä siihen kuuluvat Brestin, Homelin sekä Mahiljoun alueet ja Ukrainassa Žytomyrin sekä Tšernihivin alueet ja Kiovan alueen pohjoisosa.
Guido Arezzolainen
Guido Arezzolainen () eli Guido Monaco eli Aretino Guido eli Guido von Arezzo (995–1050) oli italialainen benediktiinimunkki ja musiikkiteoreetikko, jota pidetään nykyaikaisen nuottikirjoituksen isänä. Hänen merkittävin saavutuksensa oli neliviivaisen nuottiviivaston keksiminen. Guido Arezzolainen kehitti myös diatonisen asteikon ja myös ”laulavan käden”. Nuotinnusohjelma GUIDO on nimetty Guido Arezzolaisen mukaan.
Guido eli munkkina Pomposan ja Arezzon benediktiiniluostareissa, sekä vuodesta 1029 priorina Avellanossa. Guido teki todella merkittävän parannuksen nuottiviivastoon ja musiikinopetukseen. Hän nimittäin keksi neliviivaisen nuottiviivaston lisäämällä kaksi mustaa viivaa aiemmin käytettyjen f-viivan ja c-viivan ohelle. Näin keskelle tuli a-viiva ja laulun melodisen ulottuvaisuuden mukaan tuli vielä joko yläpuolelle tai alapuolelle d-viiva. Näin välikötkin tulivat käyttökelpoisiksi, mistä seurasi, että nuottikirjoitus muodostui säveltasoa tarkoin osoittavaksi. Guido kehitti myös nykyisin käytössä olevan säveltapailujärjestelmän ja solmisaation sekä silloisia moniäänisyyden alkeita. Guido syntyi 900-luvun loppupuolella.
Hermannus Contractus
Hermannus Contractus (myös Hermann von Reichenau, Hermannus Augiensis, Hermann rampa; 18. heinäkuuta 1013 – 24. syyskuuta 1054) oli saksalainen matemaatikko, joka oli tärkeä henkilö arabialaisen matematiikan, tähtitieteen, tieteellisten välineiden levittämisessä Keski-Eurooppaan keskiajalla. Hän oli myös historiankirjoittaja, oppinut, säveltäjä ja musiikkiteoreetikko.
Hermann syntyi Altshausenissa, nykyisessä Etelä-Saksassa. Hänen isänsä oli Altshausenin herttua. Hermann aloitti opinnot reichenaulaissa Cloister-nimisessä koulussa syyskuussa vuonna 1020. Nuoruudessaan hän sairasti erästä tautia, minkä seurauksena hän halvaantui ja sai lisänimet rampa ja contractus. Liikkuminen ja puhuminen tuottivat hänellä suuria vaikeuksia. Rajoittuneisuudestaan huolimatta hän käänsi useita arabiankielisiä tieteellisiä tekstejä latinaksi. Vaikka hän käänsikin arabiankielisiä tekstejä, hänen ei uskota osanneen lukea juuri lainkaan arabian kieltä, vaan hänen arabian kielen taidot rajoittuvat puhumiseen.
Contractus kirjoitti teokset "De Mensura Astrolabii" ja "De Utilitatibus Astrolabii", joissa hän esittelee arabialaista keksintöä astrolabia. Matematiikassa hän tutki muun muassa kertomista ja jakamista, vaikkakin hän käytti numeroiden esittämiseen roomalaisia numeroita.
Jinja
Jinja on Ugandan Itäisen hallintoalueen suurin kaupunki. Se sijaitsee Victoriajärven rannalla. Vuoden 2002 väestönlaskennassa kaupungin väkiluku oli 86 520: Arvio vuodelle 2010 oli 97 292 asukasta.
Niilin lasketaan alkavan Jinjan liepeiltä, ja kaupungin lähellä on koskia, joissa voi harrastaa koskenlaskua. Matka minibussilla Kampalasta Jinjaan kestää noin puolitoista tuntia.
Talviolympialaiset 2002
XIX talviolympialaiset olivat vuonna 2002 Yhdysvaltojen Salt Lake Cityssä järjestetyt talviolympialaiset. Kilpailut avattiin 8. helmikuuta ja päätettiin 24. helmikuuta. Olympiatulen sytytti Mike Eruzionen johdolla Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkue vuodelta 1980.
Pitopaikka päätettiin KOK:n yleiskokouksessa 16. kesäkuuta 1995 Budapestissä Unkarissa. Talviolympialaisten 2002 toimitusjohtajana toimi Mitt Romney.
Kilpailu vuoden 2002 talviolympialaisista alkoi käytännössä heti vuoden 1998 Naganon talvikisavalinnan jälkeen eli koski vuosia 1991-1995, ja tähän ajanjaksoon liittyivät marraskuussa 1998 paljastuneet Salt Lake Cityn järjestelykomitean (engl. lyhenne SLOC) lahjontaepäilyt. Asian käsittely kävi kiihkeänä aina joulukuusta 1998 alkaen maaliskuussa 1999 järjestettyyn KOK:n ylimääräiseen kokoukseen, jossa päätettiin KOK-jäsenten erottamisista ja varoituksista. Viimeiset asiaa koskevat selvitykset tehtiin kesäkuun 1999 Soulin KOK-kokoukseen mennessä. Kaikkiaan tämän selvityksen tuloksena neljä KOK-jäsentä erosi, kuusi erotettiin ja kahdeksan sai eriasteisia varoituksia.
Olympiaohjelmassa oli 78 tapahtumaa 15 eri urheilulajissa.
Kisoihin osallistui 2 399 urheilijaa 77 maasta.
Vuoden 2002 talviolympialaisten mitalitaulukon ykkössijan saavutti Norja.
Keidas
Keidas on kostea ja viljelyskelpoinen paikka aavikolla, jossa on pysyvästi saatavilla tuoretta vettä. Ne voivat olla eri kokoisia: isoimmat voivat olla hehtaarin kokoisia, pienimmät pelkkiä lähteitä luonnollisesti kastuvilla alueilla. Maanalaiset vesivarastot saavat aikaan suurimman osan keitaista, joiden lähteet ja kaivot, joista osa on arteesisia, voivat hiekkakivialueilla saada vetensä jopa 800 kilometrin päästä. Saharassa 2/3 ihmisistä asuu keitailla.
Paavali III
Paavi Paavali III (29. helmikuuta 1468 Canino – 10. marraskuuta 1549 Rooma, oikealta nimeltään Alessandro Farnese) oli paavina 13. lokakuuta 1534 – 10. marraskuuta 1549. Paavali III kutsui vuonna 1545 koolle Trenton kirkolliskokouksen. Kirkolliskokous kutsuttiin koolle protestanttisen reformaation eli uskonpuhdistuksen vastareaktiona. Kokouksen tarkoituksena oli vahvistaa katolisen kirkon oppia ja rakenteita.
Farnese syntyi viisilapsiseen perheeseen, jonka isä oli Pier Luigi Farnese ja äiti Giovannella Caetani. Alessandro Farnese oli avioliitossa Silvia Ruffinin kanssa ja heillä oli neljä lasta.
Hän sai vuonna 1493 kardinaalin arvon. Kesäkuussa 1519 hänet vihittiin papiksi ja hänestä tuli piispa 2. heinäkuuta 1519. Hän osallistui kuuteen konklaaviin vuosina 1503–1534.
Vuoden 1534 konklaavi alkoi 11. lokakuuta ja päättyi 13. lokakuuta. Konklaavissa valittiin seuraaja kuolleelle Klemens VII:lle. Konklaaviin osallistui 33 kardinaalia. Alessandro Farnese valittiin 13. lokakuuta uudeksi paaviksi ja vihittiin 3. marraskuuta.
Paavali III vahvisti jesuiittaveljestön säännöt ja asetti 1542 inkvisitiotuomioistuimen uskonpuhdistuksen vastustamiseksi. Paavali III antoi myös Michelangelon jälleen ryhtyä Pietarinkirkon rakentamiseen ja tilasi häneltä Sikstuksen kappeliin freskon Viimeinen tuomio.
Paavali III nimitti 71 kardinaalia, joiden joukossa olivat tulevat paavit Julius III, Marcellus II, Paavali IV ja Pius IV. Hän loi myös Farnese-suvun herttua-aseman antamalla Parman ja Piacenzan herttuakunnat pojalleen Pier Luigi Farneselle.
Gace Brulé
Gace Brulé (n. 1159 – 1213 tai myöhemmin) oli ranskalainen truveeri. Hän oleskeli Bretagnessa kreivi Geoffreyn hovissa sekä Marie de Francen Brien ja Champagnen kreivittären hovissa. Brule oli kotoisin Champagnesta, josta hänet karkotettiin vuonna 1212. Brulén tämänjälkeisestä elämästä ei ole säilynyt enempää tietoa. Hänen arvellaan kuolleen vuosien 1213 ja 1225 välissä. Brulé osallistui neljänteen ristiretkeen vuosina 1202–1204. Brulélta on säilynyt 69 runoa, joista suurimpaan osaan myös musiikki. Brulén säveltämää laulua "Ire d'amors qui en mon cuer repere" luultiin pitkään Thibaut IV:n säveltämäksi.
Oliphant (yhtye)
Oliphant on vuonna 1995 perustettu suomalainen yhtye, joka esittää keskiaikaista musiikkia. Oliphantin ensimmäinen levy, "Deus ad un turnei enpris" ilmestyi vuonna 2000. Se saavutti menestystä myös Suomen ulkopuolella. Vuonna 2004 julkaistiin yhtyeen toinen levy "Gace Brulé", joka sisälsi ranskalaisen truveerin Gace Brulén säveltämiä kappaleita.
Kosmoskynä
Kosmoskynä on Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat ry:n kaksi kertaa vuodessa ilmestyvä jäsenlehti, joka keskittyy tieteis- ja fantasiakulttuuriin nimenomaan kirjoittajien näkökulmasta. Kosmoskynä on ilmestynyt vuodesta 1984 alkaen, numeroon 2/1985 asti nimellä "Suomen tieteiskirjoittajat – jäsentiedote".
Kosmoskynän päätoimittajana on vuosien varrella toiminut useita suomalaisen scifikulttuurin ja -fandomin avainhenkilöitä:
Tommy Bolin
Thomas Richard ”Tommy” Bolin (1. elokuuta 1951 Sioux City – 4. joulukuuta 1976 Miami) oli yhdysvaltalainen rock- ja fuusiojazzmuusikko. Bolin oli yksi lukuisista Jimi Hendrixin manttelinperijänä pidetyistä kitaravirtuooseista. Näitä kahta kitaristia yhdistävät myös varhainen kuolema ja lukuisat spekulaatiot siitä, mitä kaikkea he olisivat vielä voineet saavuttaa.
Bolin soitti 1960-luvun lopulta lähtien keskitasoista suosiota saavuttaneissa yhtyeissä Zephyr ja The James Gang. Lisäksi hän soitti kitaraa muutamilla tunnetuilla 1970-luvun alun fuusiojazzlevyillä, kuten Billy Cobhamin "Spectrumilla" ja Alphonse Mouzonin "Mind Transplantilla". Maineensa huipulle Bolin nousi vuosina 1975–1976 ollessaan vajaan vuoden ajan hard rock -yhtye Deep Purplen kitaristi. Bolin soitti Deep Purplen albumilla "Come Taste the Band" ja sitä seuranneella kiertueella, minkä jälkeen yhtye hajosi. Bolin myös levytti myönteisiä arvosteluita saaneet soololevyt "Teaser" (1975) ja "Private Eyes" (1976).
Bolin kuoli heroiinin yliannostukseen 25 vuoden ikäisenä.
Robin Trower
Robin Trower (s. 9. maaliskuuta 1945 Catford, Englanti) on brittiläinen rockmuusikko, joka mainitaan yleensä yhtenä Jimi Hendrixin musiikillisen perinnön vaalijoista ja kehittelijöistä.
Trower työskenteli Procol Harum -yhtyeen kitaristina vuosina 1966−1971 sekä uudestaan Procol Harumin comeback-levyillä "Prodigal Stranger" (1991) ja "The Long Goodbye" (1994). 1970-luvulla hän julkaisi useita myönteisiä arvosteluja saaneita soololevyjä yhdessä basisti-laulaja James Dewarin ja rumpali Reg Isidoren kanssa. Näistä tunnetuin lienee "Bridge of Sighs" (1974), joka tuo tyylillisesti mieleen Hendrixin myöhäistuotannon.
Trower on myös tehnyt albumeja Bryan Ferryn ja tunnetun bassokitaristi Jack Brucen kanssa.
Trower on jatkanut uraansa vielä 2000-luvulla.
Bobo Dioulasso
Bobo Dioulasso on Burkina Fason toiseksi suurin kaupunki pääkaupunki Ouagadougoun jälkeen. Vuonna 2006 kaupungissa asui 489 967 ihmistä. Bobo Dioulasso sijaitsee Houetin provinssissa, valtion lounaisosissa. Kaupunki on tärkeä sekä taloudellisesti (maataloutta, tekstiiliteollisuutta) että kultturillisesti. Bobo Dioulasso on merkittävä Burkina Fason kulttuurin ja erityisesti musiikin keskus. Kaupungin nimi tulee kahdesta tärkeimmästä sitä asuttavasta kansasta, boboista ja djulista.
Eric Ericson
Eric Gustaf Ericson (26. lokakuuta 1918, Borås – 16. helmikuuta 2013 Tukholma) oli ruotsalainen kuoronjohtaja ja professori. Hän valmistui Tukholman kuninkaallisesta musiikkikorkeakoulusta vuonna 1943 ja jatkoi sen jälkeen opintojaan muun muassa Sveitsissä ja Yhdysvalloissa.
Ericson perusti Ruotsin ensimmäisen ammattilaiskuoron, Kammarkörenin, vuonna 1945, ja hänen aloitteestaan perustettiin myös Ruotsin Radion kuoro, jonka johtajana hän toimi 1951–1982. Uppsalan yliopiston mieskuoroa Orphei Drängar Ericson johti 1951–1991. Hän toimi kuoronjohdon professorina Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuodesta 1979.
Eric Ericsonille myönnettiin Polar Music Prize -palkinto vuonna 1997.
Keiko Abe
Keiko Abe ( s. 1937) on japanilainen säveltäjä. Hän syntyi Tokiossa ja alkoi soittaa marimbaa 12-vuotiaana. Myöhemmin hän perusti populaarimusiikkia soittaneen marimbatrion. Hän lähti yhtyeestä vuonna 1962 ja alkoi säveltää klassista musiikkia. Abe on opettanut muun muassa lyömäsoittaja Evelyn Glennietä.
Stiletti
Stiletti oli alun perin ohut kolmisärmäinen tikari, nykyisin veitsi jonka terä on usein laukaistavissa kahvan sisältä.
Alun perin stiletti oli yksi tikarin erityistyypeistä. Ritariaikana miekkaa pidettiin paremmassa kädessä ja stilettiä huonommassa. Tuolloin stiletissä oli ohut, yleensä kolmisärmäinen terä, jolla pyrittiin lävistämään haarniska heikosta kohdasta. Stiletin kapea terä oli suunniteltu erityisesti tunkeutumaan rengaspaidan teräsrenkaiden läpi ja siten se sopi myös salamurhaajan työkaluksi. Stiletin merkitys väheni, kun tuliaseiden kehitys teki haarniskan käytön merkityksettömäksi.
Nykyään stiletillä kuitenkin tavallisesti tarkoitetaan veistä, jossa (usein kaksiteräinen) terä ponnahtaa jousen voimalla kahvan sivusta tai sisältä ja lukkiutuu käyttöasentoonsa.
Claudio Abbado
Claudio Abbado (26. kesäkuuta 1933 Milano – 20. tammikuuta 2014 Bologna) oli italialainen kapellimestari. Hän syntyi Milanossa ja opiskeli nuorena pianonsoittoa Milanon konservatoriossa. Hieman myöhemmin hän opiskeli orkesterinjohtoa Wienissä. Vuonna 1958 Abbado voitti Koussevitzky-kilpailun ja vuonna 1963 Mitropoulos-palkinnon. Sen jälkeen Abbado johti New Yorkin filharmonikoita ja Wienin filharmonikoita ennen paluutaan 1965 kotikaupunkiinsa Milanoon, jossa hänestä tuli La Scalan oopperatalon vakituinen kapellimestari 1968 ja musiikillinen johtaja 1971. La Scalan ohjelmiston paraneminen ja monipuolistuminen on laskettu Abbadon ansioksi.
Herbert von Karajanin kuoltua 1989 Claudio Abbado valittiin Berliinin filharmonikkojen ylikapellimestariksi, josta virasta hän väistyi vuonna 2002. Abbado johti paljon muun muassa romantiikan ajan teoksia.
Abbado levytti laajasti suuria orkesteriteoksia, muun muassa Beethovenin, Brahmsin, Mahlerin, Mendelssohnin, Schubertin ja Ravelin kaikki sinfoniset teokset ja yli 20 kokonaista oopperaa. Hän sai lukuisia huomionosoituksia Ranskan kunnialegioonan rististä Grammy-palkintoon.
Abbadolla todettiin vuonna 2000 vatsasyöpä. Väliaikaisesta toipumisesta huolimatta hän menehtyi 20. tammikuuta 2014 pitkän sairauden jälkeen.
Baghlan
Baghlan on kaupunki Afganistanissa. Se sijaitsee Baghlanin maakunnassa, Afganistanin pohjoisissa osissa.
Alueella ei ole tehty luotettavaa väestönlaskentaa vuosikymmeniin. Vuoden 1979 laskennassa kaupungin väkiluku oli 39 228, virallinen arvio vuodelle 2016 on 71 400.
Raija Vahasalo
Raija Elina Vahasalo (o.s. Rautanen, 10. maaliskuuta 1961 Huittinen) on suomalainen kokoomusta edustava poliitikko. Hän on toiminut kansanedustajana Uudenmaan vaalipiiristä neljä kautta vuosina 1999–2015 ja uudelleen 2018 alkaen.
Vahasalo on ollut Kirkkonummen kunnanvaltuuston jäsen vuodesta 1993 ja kunnanhallituksen puheenjohtaja vuodesta 2013.
Vahasalo opiskeli kasvatustieteitä Turun yliopistossa ja kouluhallintoa Helsingin yliopistossa. Hän valmistui kasvatustieteen maisteriksi vuonna 1984.
Ennen valintaansa eduskuntaan Vahasalo työskenteli luokanopettajana (1984–1997) ja rehtorina (1997–1999).
Vuodesta 2000 Vahasalo on ollut Koululiikuntaliiton puheenjohtaja ja vuosina 2002–2009 Pelastakaa Lapset ry:n hallituksen jäsen.
Vahasalo on ollut Kirkkonummen kunnanvaltuuston jäsen vuodesta 1993. Vuosina 1993–1996 hän oli Kirkkonummen sosiaalilautakunnan puheenjohtaja. Vuodesta 1997 hän on ollut kunnanhallituksen jäsen, vuosina 2005–2008 ensimmäinen varapuheenjohtaja ja vuodesta 2013 puheenjohtaja. Vuosina 2001–2008 hän oli myös Uudenmaan liiton hallituksen jäsen. Vahasalo johti Kirkkonummen Kokoomusta vuosina 1996–1999. Alueellisesti kansanedustaja Vahasalo on vaikuttanut kantatie 51:n jatkamiseen moottoritienä Espoonlahdesta Kirkkonummelle.
Eduskuntaan Vahasalo valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1999 vaaleissa Uudenmaan vaalipiiristä. Vuosina 2007–2015 Vahasalo oli eduskunnan sivistysvaliokunnan puheenjohtaja. Hän on kritisoinut muun muassa opintotukijärjestelmän sekavuutta ja ajanut sen kokonaisuudistusta. Sanna Lauslahden siirryttyä Lääketeollisuus ry:n palvelukseen, Vahasalo palasi varasijalta eduskuntaan 10.4.2018.Vahasalo on naimisissa ja hänellä on yksi lapsi.
Baghlanin maakunta
Baghlanin maakunta on yksi Afganistanin 34 maakunnasta. Se sijaitsee valtion pohjoisissa osissa. Maakunnan pääkaupunki on Pol-e Khomri, mutta sen nimi tulee toisesta kaupungista, Baghlanista.
Alueella ei ole tehty luotettavaa väestönlaskentaa vuosikymmeniin. Vuoden 1979 laskennassa maakunnan väkiluku oli 566 096, virallinen arvio vuodelle 2016 on 927 000.
Elastaani
Elastaani (lyhenne EA tai EL) on kevyt polymeerikuitu, joka kestää hyvin erilaisia kemikaaleja (deodorantit) ja hikoilua. Elastaani on kemialliselta rakenteeltaan lähellä polyuretaania. Auringonvalo, lika ja kuumuus kuitenkin heikentävät kuitua ja elastaanituotteita olisikin pestävä usein mutta ilman huuhteluainetta. Uimahallissa käynnin jälkeen tulisi uimapuku huuhtoa vedellä, jotta kloori saataisiin pois. Elastaania käytetään mm. urheilu- ja vapaa-ajanasuissa sekä alus- ja päällysvaatteissa.
Tunnettu elastaanin kauppamerkki on Lycra. Pohjois-Amerikassa elastaanista käytetään nimeä Spandex.
Canillo
Canillo on kunta Andorrassa. Se sijaitsee maan koillisosissa. Canillon pinta-ala on 121 neliökilometriä ja asukasluku noin 3 928 vuoden 2017 arvioissa. Se on muun muassa melko suosittu matkailukohde. Kunta sijaitsee noin 1 526 metrin korkeudessa.
Kaoliini
Kaoliini (HAlSiO HO tai AlSiO(OH)) on vaalea tai harmahtava alumiinisilikaattien heikosti kovettunut seos, joka on muodostunut pääasiassa kaoliiniryhmän mineraaleista ja sisältää etenkin kaoliniitti-nimistä savimineraalia ym. hienosuomuisia mineraaleja. Kaoliinia syntyy maasälpäpitoisten kivilajien rapautumisessa tai hydrotermisessa muuttumisessa. Kaoliini on myös yleisnimitys, jolla suomen kielessä tarkoitetaan usein sekä mineraalia kaoliniitti että maalajia kaoliinisavi. Kaoliinin CAS-numero on 1332-58-7. Kaoliini on läpinäkyvä tai läpikuultava ja
siinä voi olla helmiäiskiilto.
Kaoliinia käytetään posliinituotteiden valmistuksessa sekä tulenkestävien tiilien valmistuksessa ja täyteaineena ja päällystyspigmenttinä paperiteollisuudessa.
Suomen kaoliiniesiintymät sijaitsevat Virtasalmella, Puolangalla ja Sallassa.
Île-de-France
Île-de-France ( < frankin kielen "Liddle Franke", "Pieni Ranska") on yksi Ranskan 26 hallintoalueesta. Sen pääkaupunki on Pariisi. Alue koostuu Pariisin metropolialueesta, ja se on 12 012 neliökilometrin laajuinen. Île-de-France on Ranskan väkirikkain alue; sen väkiluvuksi on arvioitu lähes 12 000 000 (2012). Se perustettiin vuonna 1976, jolloin alue korvasi vuonna 1961 luodun Pariisin hallintoalueen.
Alueen pääasiallisia jokia ovat Seine sivujokineen Marne, Oise ja Aisne.
Île-de-France koostuu kahdeksasta departementista:
Iisoppi
Iisoppi eli rohtoiisoppi ("Hyssopus officinalis") on huulikukkaiskasveihin kuuluva monivuotinen, kukkiessaan voimakkaasti tuoksuva puolipensas. Rungon alaosa on joillakin yksilöillä puumainen. Luonnonvaraisena iisoppi kasvaa Välimeren ympäristössä ja Lähi-idässä.
Iisopin kreikankielinen nimi "hyssopos" perustuu oletettavasti vanhaan hepreankieliseen "esob"-sanaan, joka mainitaan myös Raamatussa. Tosin "esob" on viime tiedon mukaan paljastunut erääksi meiramilajiksi. Myös arabialaista pyhää yrttiä tarkoittavaa "azzof"-sanaa on tarjottu iisopin alkuperäksi, mistä johtuen iisoppi tunnetaan Ranskassa myös "herbe sacrée" -nimisenä. Suomeen iisoppi saapui 1600-luvun alkupuolella, jolloin luostarit alkoivat viljellä sitä pikemminkin lääkkeeksi kuin mausteeksi. Puutarhassa iisoppia käytetään karkottamaan lanttu-, nauris- ja kaaliperhosia. Mehiläiset sen sijaan suosivat iisoppia mesikasvina. Iisoppi on aurinkoisen paikan kasvi. Maan tulee olla hiekkaista sekä hyvin ojitettu.
Iisopin käyttö ruoanlaitossa on suhteellisen vähäistä. Sitä käytetään salvian tapaan veri- ja maksaruoissa sekä keventämässä rasvaisia ruokia. Kuivatessa iisopin karvaus korostuu ja liiaksi käytettynä tekee ruuan helposti kitkeräksi. Lehtiä on vanhoina aikoina käytetty jopa salaatissa. Iisoppi sopii hyvin yrttiteen yhdeksi osaksi, ja sitä käytetään myös monien vahvojen yrttiliköörien, kuten Chartreusen, mausteena.
Iisoppi oli pitkään Suomessa apteekkirohto. Kasvin kukkivista latvoista tehtiin lääkettä mm. astmaan ja keuhkoputkentulehdukseen sekä helpottamaan liman poistumista hengitysteistä. Kasvin sisältämä karvasaine marrubiini helpottaa liman erittymistä hengitysteistä. Iisoppiöljy sisältää bakteereita tuhoavia ketoneita, minkä vuoksi sitä on käytetty haavojen ja ihosairauksien hoitoon. Vaikka siitä saatava öljy on tehokas apu bakteereja vastaan, niin se on samalla myös hermomyrkky, joka voi laukaista epileptisen kohtauksen.
2013
2013 (MMXIII) oli normaalivuosi (ei karkausvuosi), joka alkoi tiistaista.
Yhdistyneiden kansakuntien julistamia vuoden teemoja olivat kansainvälinen kvinoan vuosi ja kansainvälinen vesi-yhteistyön vuosi.
Iqaluit
Iqaluit () on Kanadan Nunavutin territorion pääkaupunki. Kaupunki sijaitsee Baffininsaarella ja se on Kanadan territorioiden pääkaupungeista kaikkein pohjoisin. Sen asukasluku oli vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan 7 740. Hieman yli puolet kaupungin asukkaista on inuiteja.
Iqaluit sijaitsee Baffininsaarella Frobisherinlahden koilliskärjessä Nunavutin territoriossa. Kaupungin ympärillä kohoaa kukkuloita ja lähistöllä virtaa Sylvia Grinnelljoki. Kanadan territorioiden pääkaupungeista Iqaluit on kaikkein pohjoisin. Kaupungin pinta-ala on 52,50 km².
Frobisherinlahden alue on ollut pitkään karibuja, hylkeitä ja mursuja metsästäneiden inutitien asuinaluetta. Inuitit eivät asuneet paikoillaan, vaan he liikkuivat vuodenaikojen mukaisesti saaliseläintensä perässä. Ensimmäinen eurooppalainen alueella oli tiettävästi englantilainen Martin Frobisher, joka vieraili lahdella kolmeen otteeseen vuosien 1576 ja 1578 välillä. Ensimmäinen alueen lahdeksi kartoittanut oli Charles Francis Hall vuonna 1861 ja vuonna 1914 Hudsoninlahden kauppakomppania perusti lahdelle kauppa-aseman. Merkittävä muutos alueelle oli vuonna 1942 aloitettu amerikkalaisen lentotukikohdan rakennustyöt. Liittyen tukikohtaan jotkin paikalliset inuitit asettuivat aloilleen töihin tukikohdassa. Lentotukikohta jäi toisesta maailmansodasta huolimatta vähälle käytölle ja lopulta Kanada osti sen takaisin Yhdysvalloilta. Sen merkitys kasvoi myöhemmin uudestaan kylmän sodan takia. Paikalle syntynyt asutuskeskus tunnettiin nimellä Frobisher Bay.
Vuonna 1963 liittovaltio teki Frobisher Baystä Baffininsaren keskuksen. Paikalla aloitettiin rakennushankkeita, joihin kuului esimerkiksi uusien koulujen, kirkkojen ja asuinrakennusten rakennustyöt. Iglun muotoinen anglikaaninen katedraali on tullut sittemmin tunnetuksi. Vuonna 1987 Frobisher Bayn asukkaat vaihtoivat kaupunginsa nimeen nykyiseen muotoon Iqaluit, joka vapaasti kääntäen tarkoittaa kalaisaa paikkaa. Vuonna 1999 tehtiin päätös Nunavutin territorion perustamisesta ja vuonna 2001 Iqaluitista tuli uuden territorion pääkaupunki. Pääkaupunki on sittemmin kasvanut aiempaan kokoonsa nähden nopeasti.
Iqaluitin lentoasemalta lähtee lentoja muualle Nunavutiin, Yellowknifeen ja Etelä-Kanadaan. Kaupungin satamaa voidaan käyttää kesäisin, vaikkakin vuorovesivaihtelu on suurta.
Iqaluitin suurin taloudellinen tekijä on julkinen sektori ja hallinto. Viime aikoina on kehitetty myös yksityistä sektoria, kuten turismia, taidetta ja käsityötä. Palkkataso Iqaluitissa on ollut suhteellisen korkea, mutta myös elinkustannukset alueella ovat vastaavasti tavallista korkeammat.
Iqaluitin väkiluku oli vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan 7 740. Vuonna 2011 vastaava luku oli 6 699. Inuiteja kaupungin asukkaista oli 4 270. Muuhun kuin alkuperäisväestöön kuuluvia asukkaita oli 3 085. Suurin osa kaupungin asukkaista (5 300) puhui kotonaan eniten englannin kieltä. Ranskaa käytti vastaavasti 280. Inuiittikieliin kuuluvalla inuktitutilla oli 1 725 sitä ensisijaisesti kotonaan käyttävää ja kaikkiaan sen osaajia oli 3 885.
Backronym
Backronym (engl. "back" ’takaisin’ + "acronym" ’akronyymi’) on nimitys näennäiselle kirjainlyhenteelle tai akronyymille, jonka laajennettu merkitys on keksitty jälkikäteen luomalla sanayhdistelmä, joka sopii termin alkukirjaimiin. Osaa backronyymeistä on ehdotettu vakavissaan, tästä esimerkkinä ping-verkkotyökalulle keksitty sanayhdistelmä ”packet internet groper”. Todellisuudessa pingin nimi on otettu kaikuluotaimen ääni-impulssia kuvaavasta onomatopoeettisesta termistä. Backronyymejä voidaan myös käyttää huumorin keinona. Esimerkiksi Perl-ohjelmointikielen merkitykseksi on ehdotettu ”pathologically eclectic rubbish lister” (todellisuudessa lyhenne tulee sanoista ”practical extracting and reporting language”). Aku Ankka -sarjakuvissa sudenpennut-järjestön arvonimet toimivat samalla periaatteella.
Backronyymejä muodostetaan joskus myös olemassa olevan oikean akronyymin tilalle tai rinnalle. DVD-levyjen nimi keksittiin ensin sanoista ”digital video disc”, mutta kun huomattiin, että tekniikka on hyödyllinen myös muuntyyppisen kuin videodatan tallentamiseen, lanseerattiin epävirallinen lyhenteen selitys ”digital versatile disc”. Suomalainen esimerkki on SAK, joka oli alun perin lyhennys Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitosta, mutta kun tämä yhtyi 1960-luvun lopussa toisen keskusjärjestön SAJ:n (Suomen Ammattijärjestön) kanssa, perustetun yhteisen liiton lyhenteenä pysyi SAK, mutta nimeksi tuli Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö.
Backronyymejä voidaan pitää yhtenä kansanetymologian muotona. Niitä esiintyy luultavasti eniten englannin kielessä. Yleisiä backronyymien käyttötapoja ovat vitsit ja herjaukset: suomeksi niitä on keksitty automerkeille, kuten OPEL = ”on poistettava ehdottomasti liikenteestä” ja VOLVO = ”valitamme ostosta, lähetämme varaosat” sekä halventavasti urheilujoukkueille, esimerkiksi Jokerit = ”joukko onnettomia kaukaloon eksyneitä runkkareita ilman taitoa”. Diktatuureissa tällä tavoin on tietenkin keksitty poliittisia vitsejä, esimerkiksi Virossa lyhenteestä ENSV (Eesti Nõukogude Sotsialistik Vabariik, Viron sosialistinen neuvostotasavalta) saatiin ”Enne Nälg Siis Viletsus” (”Ensin nälkä, sitten kurjuus”).
Jack O’Neill
Jonathan "Jack" O'Neill on Richard Dean Andersonin esittämä kuvitteellinen hahmo TV-sarjassa Tähtiportti (). O'Neillin hahmo tavattiin Kurt Russellin esittämänä jo Tähtiportti-elokuvassa, jossa hänen sukunimensä on O'Neil. O'Neill on sotilas ja arvoltaan ilmavoimien kenraaliluutnantti ja salaisen Yhdysvaltain hallinnon haaran, Homeworld Commandin komentaja. Sarjan alussa eversti O'Neill johtaa TP-1-ryhmää tehtäviin Tähtiportin läpi. Hänen ryhmäänsä kuuluvat majuri Samantha Carter, tohtori Daniel Jackson ja jaffa Teal'c. Myöhemmin hän ylenee SGC:n (Stargate Command, Tähtiporttitukikohta) päälliköksi. Vielä myöhemmin hän ylenee kenraalimajuriksi, jättää TP-1:n ja siirtyy töihin Pentagoniin ylentyen lopulta kenraaliluutnantiksi.
Tähtiportti-sarjassa Jack on kuollut useasti, mutta hänet on aina saatu elvytettyä. Lisäksi hän on joutunut useiden muukalaislaitteiden vaikutuksen alaiseksi. O'Neill nauttii suurta arvostusta avaruusrotu asgardien keskuudessa. Asgardit mm. nimesivät teknologisesti edistyneimmän, replikaattoreita vastaan kehitetyn aluksensa "Jack O'Neilliksi".
Jackin aiemmasta sotilasurasta tiedetään melko vähän, mutta ainakin hän on osallistunut "black ops" -tyylisiin salaisiin tehtäviin esimerkiksi entisessä Itä-Saksassa (jaksossa "The Gamekeeper" Jack joutuu läpikäymään toveriensa kuolemaan johtanutta tehtävää yhä uudelleen ja uudelleen).
O'Neill on omalaatuinen monessa mielessä. Hänen sarkastiset huomautuksensa tuovat oman tunnelmansa sarjaan. Hän ei ole ryhmän aivot, mutta hänen sotilaskokemuksensa, vaistonsa ja skeptisyytensä ovat pelastaneet ryhmän ja maapallon moneen kertaan. Jackin viiltävä huumori jakaa ihmiset kahtia; sitä joko vihaa tai rakastaa. Jack O'Neillin hahmo esiintyy kahdessa Tähtiportti-sarjan 10. tuotantokauden jaksossa, kolmessa Stargate Atlantis -sarjan jaksossa sekä neljässä Stargate Universe -sarjan jaksossa, joka alkoi 2. lokakuuta 2009.
O'Neill johti alun perin ryhmän tähtiportin läpi Abydokselle poikansa Charlien kuoleman jälkeen, mutta rikkoi lopulta hänelle annetun määräyksen tuhota Abydoksen portti ja tuhosi sen sijaan pommilla Abydosta johtavan "jumalan", goa'uld Ra:n. Vuotta myöhemmin hän joutui hakemaan Daniel Jacksonin pois Abydokselta pienen ryhmän kanssa, koska Maahan oli hyökätty ja hyökkäyksen uskottiin olleen Ra'n johtama.
TP-1:n ensimmäinen tehtävä oli mennä Chulak-planeetalle pelastamaan Apophiksen kaappaamat ihmiset. He eivät saaneet kaikkia pelastettua, mutta Apophiksen oikea käsi Teal'c liittyi heidän taisteluunsa goa'uldeja vastaan. Siitä lähtien TP-1 on jatkanut taisteluaan monen vuoden ajan.
Michael Praetorius
Michael Praetorius (mahdollisesti 15. helmikuuta 1571 – 15. helmikuuta 1621) oli saksalainen säveltäjä.
Praetorius syntyi Creuzburgissa. Hän opiskeli Torgaussa, Frankfurt an der Oderissa ja Zerbstissä. Hän toimi urkurina Marienkirchessä Frankfurtissa sekä Gröningenissä ennen kuin lähti hoviurkuriksi ja kapellimestariksi Braunschweigin herttuan hoviin Wolfenbüttelissä.
Praetorius oli tuottelias säveltäjä. Hänen musiikissaan oli vaikutteita muun muassa Samuel Scheidtin ja Heinrich Schützin musiikista. Praetoriuksen sävellyksiin kuuluu muun muassa paljon laulumusiikkia sekä "Terpsichore"-niminen tanssisarja.
Praetorius kirjoitti kolmiosaisen musiikkitietokirjan "Syntagma Musicum" (1614–1620).
Orangen piirikunta (Kalifornia)
Orangen piirikunta () on Yhdysvaltojen Kalifornian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Piirikunnassa asui 3 010 232 ihmistä vuonna 2010 ja se on pinta-alaltaan 2 455 neliökilometriä. Aluetta on tehnyt kuuluisaksi Orangen alueelle sijoittunut televisiosarja "The O.C." Vuoden 2000 väestönlaskennan aikana se oli Yhdysvaltain toiseksi väestörikkain piirikunta. Orange County eroaa useimmista piirikunnista siten, ettei sillä ole yhtä keskusta, ja alue on lähes kauttaaltaan esikaupunkialuetta.
Yhdysvaltojen Census Bureaun mukaan alueen pinta-ala on 2 455 km², mikä tekee siitä Etelä-Kalifornian pienimmän piirikunnan. Pinta-alasta on 2 045 km² maata ja 411 km² vettä. Veden osuus on 16,7 %.
Orangen piirikunta rajautuu lännessä Tyyneen valtamereen, pohjoisessa Los Angelesin piirikuntaan, koillisessa San Bernardinon piirikuntaan ja etelässä San Diegon piirikuntaan.
Piirikunnan korkein kohta on Santiago Peak (1 733 m). Tärkein vesiväylä on "Santa Ana" -joki.
Jan Stamic
Jan Václav Antonín Stamic (saks. Johann Wenzel Anton Stamitz; kastettu 30. kesäkuuta 1717 Německý Brod, Böömi – 27. maaliskuuta 1757 Mannheim, Saksa) oli tšekkiläinen säveltäjä ja viulisti. Hän kuului niin sanottuun Mannheimin koulukuntaan. Stamic syntyi Německý Brodissa (nyk. Havlíčkův Brod) Tšekissä. Hän aloitti musiikin opiskelun isänsä johdolla, joka oli urkuri. Vuonna 1741 Stamic siirtyi Mannheimiin, jossa hänestä tuli hoviorkesterin ensiviulisti ja hieman myöhemmin myös konserttimestari. Vuodet 1754–1755 hän vietti Pariisissa. Hän kuoli 39-vuotiaana Mannheimissa vuonna 1757. Stamic sävelsi konserttoja (pääasiassa viululle ja huilulle), kamarimusiikkia, sinfonioita sekä messun. Erityisesti jälkimaailma arvostaa sinfonioita, joita Stamic sävelsi yli 50. Stamicin sävellyksiä ei nykyisin enää juuri esitetä, mutta häntä pidetään nykymuotoisen sinfonian tärkeimpänä luojana ja tällä alalla lähinnä Joseph Haydnin ja Wolfgang Amadeus Mozartin edelläkävijänä.
Jan Stamicin poikia olivat säveltäjät Karel Stamic (saks. Carl Stamitz, 1746–1801) ja Antonin Stamic (saks. Anton Stamitz, s. 1754, k. vuoden 1820 tienoilla), joka asui ja työskenteli vuodesta 1770 lähtien Pariisissa. Molemmat sävelsivät isänsä tapaan sinfonioita ja konserttoja ym. soitinmusiikkia.