Keihäänheitto
Keihäänheitto on yleisurheilulaji, jossa heitetään metallista, lasikuidusta tai hiilikuidusta valmistettua keihästä. Keihäänheiton arvokilpailujen finaaleissa on yleensä mukana 12 heittäjää, joista kolmen kierroksen jälkeen karsitaan neljä heittäjää, minkä jälkeen kahdeksan parasta saa heittää vielä kolme heittokierrosta. Pisimmälle heittänyt voittaa. Heittäjillä on käytössään vauhdinottorata, jonka päähän on maalattu viiva, jota heittäjä ei saa ylittää.
Keihäänheitto oli mukana jo antiikin viisiottelussa. Laji oli nykyajan olympialaisten virallisena kisalajina ensi kertaa vuonna 1906. Entisaikoina keihäässä kilpailtiin paitsi pituusheitossa, myös tarkkuusheitossa ja kahden käden yhteistuloksessa.
Toisesta päästä teroitettua puukeppiä alettiin käyttää eri puolilla maailmaa metsästysvälineenä ja aseena noin 400 000 vuotta sitten. Silloin keihästä käytettiin luultavimmin vain pistoaseena. Myöhemmin keihäitä alettiin myös heittää, ja niihin alettiin liittää kivisiä kärkiä.
Urheilulajiksi keihäänheitto tuli antiikin olympialaisissa 708 eaa. osana viisiottelua. Viisiottelussa keihäässä kilpailtiin ilmeisesti vain pituusheitossa. Kreikkalaisten urheilukeihäs oli kevyempi kuin sotakeihäs, eikä siinä ollut metallikärkeä. Heitossa käytettiin tarkkuuden ja pituuden lisäämiseksi apuna niin sanottua näppinarua, ohutta nahkahihnaa, johon heittäjä pujotti etu- ja keskisormensa. Keihäänheitossa kilpailtiin Kreikan lisäksi myös joissain muissa muinaiskulttuureissa. Antiikin ajalta ei ole säilynyt tuloksia. Yhden kuvauksen mukaan stadionin mitta (165–210 metriä) olisi heitetty neljällä suorituksella.
Keihäänheitossa alettiin kilpailla Euroopassa ja Ruotsissa 1800-luvulla niin pituus- kuin tarkkuusheitossakin. Kreikkalaisten 1859 kisoissa pidetyssä keihäänheittokilpailuissa käytettiin noin 175 senttimetrin mittaista ja 1 250 grammaa painavaa rautakärkistä keihästä. Kansainvälinen yleisurheiluliitto määritteli keihään viralliset mitat vuonna 1914.
Keihäänheitto ei vielä päässyt ensimmäisiin nykyaikaisiin olympialaisiin 1896. Se oli 1904 olympialaisissa antropologisten päivien ohjelmassa ja 1906 vihdoin ensi kertaa varsinaisena olympialajina. Säännöt eivät olleet tuolloin vielä vakiintuneet, ja pitkään heittotapoja oli kaksi: keihään keskeltä kiinnipitäminen sekä takapäästä kiinnipitäminen. Kilpailuissa oli usein niin paremman käden kilpailu kuin myös kahden käden yhteiskilpailu. Vauhdinottoalue oli 1900-luvun vaihteeseen asti 2,5 × 2,5 metriä; Ruotsissa käytettiin sen jälkeen 10 metrin vauhdin maksimipituutta, mutta 1908 olympialaisissa ei rajoitusta enää ollut. Heitot mitattiin 1940-luvulle asti suorakulmaisesti, ei sektorin säteen suuntaisesti kuten nykyisin. Mittaustapa verotti vinoon suuntautuneiden heittojen pituutta.
Maailmanennätyksiä alettiin tilastoida virallisesti vuodesta 1913 alkaen. Ensimmäinen maailmanennätys oli ruotsalaisen Eric Lemmingin 62,34. Sen rikkoi virallisesti vuonna 1919 suomalainen Jonni Myyrä tuloksella 66,10.
Suomi oli keihäänheiton ykkösmaa 1920- ja 1930-luvuilla. Matti Järvinen paransi maailmanennätystä kymmenen kertaa ja johti Suomen kolmoisvoittoon olympiakisoissa 1932.
Naiset alkoivat kilpailla keihäässä 1930-luvulla.
Keihään tuotekehittely edistyi 1950-luvulla yhdysvaltalaisten Heldin veljesten johdolla. Keihäästä tehtiin aiempaa liitävämpi, minkä seurauksena se lensi pitkälle mutta alkoi tulla alas lappeelleen. Espanjalaiset kehittivät barra vasca -pyörähdystyylin, jolla heitettiin lähes sata metriä ennen kuin se kiellettiin.
Itäsaksalainen Uwe Hohn heitti vuonna 1984 maailmanennätykseksi 104,80, minkä seurauksena keihäsmallia jouduttiin muuttamaan. Uusien liitokeihäiden myötä maailmanennätys alkoi taas lähestyä 100:a metriä, joten vuoden 1991 jälkeen keihäitä muutettiin taas. Naisten keihäsmallia muutettiin vuonna 1999 siten, että keihään painopistettä siirrettiin kolme senttimetriä lähemmäksi keihään kärkeä.
Keihäänheiton merkittävin ero muihin heittolajeihin on, ettei keihäänheitossa ole käytössä heittorinkiä kuten kiekonheitossa, kuulantyönnössä ja moukarinheitossa. Pitkiä heittoja tuottanut pyörähdys- eli ”saippuatyyli” (barra vasca) tosin kehitettiin 1950-luvulla. Se kuitenkin kiellettiin Melbournen olympialaisissa 1956 vaarallisuutensa vuoksi, koska siinä keihäs usein sinkoutui hallitsemattomasti mihin suuntaan tahansa.
Miesten kilpailukeihäs painaa 800 grammaa ja naisten 600 grammaa. Näiden keihäiden lisäksi on olemassa nuorten kilpailuissa käytettävät 400 ja 700 gramman keihäät. 400 gramman keihästä heittävät alle 13-vuotiaat pojat ja alle 15-vuotiaat tytöt. 700 gramman keihästä käyttävät M17-sarjan heittäjät.
Varsinkin kouluissa ja seuroissa on tullut tunnetuksi niin sanottu "turbokeihäs", joka on materiaaliltaan muovinen ja osassa malleista myös kevyempi kuin virallinen kilpakeihäs. Sen kärki on pehmyt ja joustava.
Vauhdinottorata on pinnoitettu samalla materiaalilla kuin kentän juoksurata. Keihään täytyy laskeutuessaan jättää maahan selvä jälki, jotta heitto hyväksyttäisiin. Pisimmän sääntöjen mukaisen heiton tehnyt on kilpailun voittaja.
Keihäänheiton suorituksessa ihmisen keho joutuu hetkeksi äärimmäisen rasituksen kohteeksi. Täysin luonnottomaan asentoon taipuneen kehon niveliin ranteessa, kyynärpäässä, selässä, lantiossa, lonkissa ja jaloissa kohdistuu heittovaiheessa niin suuria voimia, että lähes kaikki huipputason keihäänheittäjät kärsivätkin uransa aikana leikkaushoitoa vaativista loukkaantumisista.
Keihäänheitto on kuulunut olympialaisten lajivalikoimaan vuoden 1908 olympialaisista lähtien. Naisten keihäs tuli olympialaisten ohjelmaan vuonna 1932. Parhaiten arvokisojen keihäänheittokilpailuissa ovat menestyneet Suomi, Ruotsi, Norja, Tšekki, Saksa ja Neuvostoliitto.