Nuotio
Nuotio on maastoon tehty liekein palava kasa avonaisella tulisijalla. Nuotiota voidaan käyttää ruoan kypsentämiseen ja lämmittelyyn. Tavallisin nuotion materiaali on puu, joka lämmetessään alkaa hiiltyä ja vapauttaa palavia kaasuja. Liekit syntyvät, kun näiden kaasujen syttymislämpötila ylittyy. Jos syttymislämpötila ei ylity tai palavan kaasun määrä ilmassa on liian laimea, liekkiä ei muodostu, vaikka palavia kaasuja vapautuisikin (esimerkiksi kekäleistä).
Nuotiota sytyttäessä tai puita lisättäessä tyypillinen tapa kohentaa ja ohjata tulta on puhaltaminen. Puhallusta voi kohdistaa tarkemmin oikeaan paikkaan nuotiossa kämmenin puhallusta ohjaten tai rullatun paperin kautta puhaltaen (nuotion puoleinen pää paperirullasta suppeammaksi typistettynä).
Pikkupojantulessa (seinätulen "miniatyyrimalli") asetetaan kaksi halkoa vierekkäin arinaan tai nuotiopaikalle vierekkäin siten, että muodostuu leveän V:n muotoinen ura, jonka kyljet ovat halkaistua pintaa (ei kuoripintaa). Uraan asetetaan kasa sytykkeitä, kuten vuolulastuja tai tuohikaistaleita ja annetaan niiden syttyä kunnolla ennen kolmannen halon asettamista päälle. Tuli leviää asettelemisesta riippuen toiselle tai molemmille puolille ylähalkoa, vastakkaisten palopintojen "ruokkiessa" toisiaan.
Arinapesässä voidaan asetella lisää puita samansuuntaisesti pikkupojantulen päälle. Nuotiopaikalla voidaan vierekkäisten alushalkojen välistä saumaa kohottaa esimerkiksi kivillä, jolloin saadaan palamista edistävä ilmanottoaukko. Pikkupojantuli on helppo sammuttaa nostamalla (halkojen päistä) puut erilleen toisistaan.
Pagodinuotio on ruoanlaittoon tai iltaviihteeksi käytettävä nuotiotyyppi, jossa halot ladotaan viisi- tai kuusikulmaiseksi keoksi siten, että viiden tai kuuden halon muodostaman kehän sijasta ylhäällä on enää vain kolme halkoa, jolloin rakennelma on yläosastaan enää vain kolmionmotoinen. Sivustaltaan nuotiossa on ilma-aukko joka halkokierroksen välissä. Halot ottavat toisistaan kiinni vain päissä.
Ristikkonuotio voidaan tehdä helposti pienistä pyöreistä puista latomalla ne ristikon muotoon. Ristikkonuotiota käytetään pagodinuotiona pienimuotoisempaan lämmittämiseen, esimerkiksi vaatteiden kuivatukseen.
Tähtinuotiossa on pagodinuotiota vähemmän puita, joiden tulee olla kuivia. Halot ladotaan tähden muotoon ja toisen kerroksen halot ladotaan päistään edellisten päälle. Kuvassa näkyy tähtinuotio kantopuineen.
Viuhkanuotiossa halon päälle ladotaan toisista päistään kolme halkoa ja toinen kerros toteutetaan latomalla toiset kolme halkoa edellisten päälle viistoon.
Teepannutulta voidaan käyttää ruuan kypsentämiseen ilman uusien polttopuiden tarvetta, ja apuna minkä tahansa tyyppisen nuotion sytyttämisessä, esimerkiksi kun sytykkeitä eikä halkoja pystytä valmistamaan, mutta nuotiopaikalta löytyy kuivia hiiliä. Myös lumen alta kaivetut hiilet ovat todennäköisesti kuivia (mikäli lumi on satanut hiilien jo sammuttua eikä sen jälkeen ole ehtinyt olla suojakelejä, hiili on mahdollisesti vain pinnasta hieman kostea, mikä ei haittaa).
Maahan kaivetaan tai kivellä hakataan noin nyrkinkokoinen kuoppa, joka täytetään kuivilla hiilillä, jotka on esimerkiksi kerätty nuotiopaikalta. Hiilet pilkotaan noin sormenpään kokoisiksi palasiksi samalla. Hiilikasa sytytetään päältä päin yhdestä kohtaa pistemäisesti siten, että pari hiiltä alkaa hehkua alkaen levitä eteenpäin. Ylhäältä päin hiilien päälle puhaltaen, kämmenillä kuopan sivuilta suojaten, hehku leviää nopeasti koko hiilikasaan.
Tämän jälkeen asetetaan koroketta kuten kaksi sormenpaksuista tikkua kuopan molemmille sivuille makaamaan ja niiden päälle keittoastia. Kypsentämisen ajan puhalletaan keittoastian alla olevia hiiliä rauhallisesti.
Teepannutuli sammutetaan polkemalla kengällä nokare maata kuopan päälle. Kuoppaan kehittyvä hapenpuute sammuttaa hiilloksen hehkun heti.
Puhallettaessa
rauhallisesti vuorotellen nuotioon, saadaan tuli syttymään tehokkaasti 
pakottamalla liekki tiettyyn suuntaan. Matin ja Maijan puhallusnuotio on
eräänlainen metsästäjänliesi, jossa sytykehiilet asetetaan 
nuotiopuiden, kuten kylki kylkeen asetettujen halkojen tai parrujen 
päälle (väliin), sytytetään hiili hehkumaan ja yhteistyönä vuorotellen 
rauhallisesti puhaltaen pakotetaan hehku leviämään ja siitä kehittyvä 
kuuma kaasu alaspäin sytyttämään nuotiopuut. Tämä on varsin kätevä 
ratkaisu tilanteessa, jossa ei ole sahaa, kirvestä eikä sytykkeitä 
saatavilla, vaan ainoastaan tulitikut.
Nuotiotuli saattaa päästä irti kahdella tavalla: maastopalona tai latvapalona. Maan kuivat lehdet, havut tai kasvillisuus saattavat syttyä palamaan joutuessaan kosketukseen kekäleiden tai liekkien kanssa taikka altistuessaan lämpösäteilylle. Lähipuutkin voivat syttyä tuleen kipinöiden joutuessa niiden oksiin, joskaan se ei ole yhtä todennäköistä. Latvustopalon sammuttaminen on käytännössä mahdotonta ilman sammutusvälineitä, ja se leviää maastopaloa nopeammin. Leirintäalueilla onkin usein tulisijan ympärillä reunukset, jotka pienentävät tulen leviämisen riskiä.
Kipinät voivat leijua tuulien teille irrotessaan kekäleistä tai singahtaa kovaa vauhtia ulos puun pihkaisen kohdan räjähdyksen laukaisemana. Kyseisten vaarojen takia joissakin paikoissa avotulen teko on kokonaan kielletty, erityisesti metsäpalovaroituksen aikana.
Suomessa nuotiota ei saa tehdä maastoon ilman maanomistajan lupaa, ellei siihen ole pakottavaa tarvetta . Turvallisinta nuotio olisi sytyttää tulentekoa varten tarkoitettuun kaukaloon, jollainen leirintäalueilta on usein löydettävissä. Tehtäessä nuotiota metsään se olisi hyvä reunustaa kivillä. Nuotiokohta voidaan myös alustaa hiekalla tai muulla palamattomalla maa-aineksella.
Nuotiota ei pitäisi sytyttää lähelle puita, telttoja tai muita palavia kohteita kuten lähipuiden lehviä. Nuotio voi vaurioittaa myös sen alla olevaa juuristoa, vaikka ne olisi suojattu pienellä multakerroksella. Havupuiden kuten kuusten ja katajain juuret ovat suurimmassa vaarassa, koska niiden juuret kasvavat lähellä maanpintaa.
Nuotiota ei välttämättä kannata perustaa kiven päälle. Kiven pinta hiiltyy, eikä sitä ole helppo puhdistaa. Nuotion lämmöstä voi koitua kivelle pahempiakin seurauksia; sen pinta laajenee kuumetessaan ja saattaa näin haljeta.
Varmuuden vuoksi mukaan kannattaa ottaa hiekkaa tai vettä. Niillä nuotio saadaan tukahdettua tai sammutettua, mikäli tuli pääsee leviämään nuotiosta. Nämä kannattaa ottaa mukaan jo ennen kuin tositilanne koittaa.
Löydettyään sopivan paikan ja kerättyään polttopuut nuotion pystyttäjällä on muutama vaihtoehto nuotion pystyttämiseen. Hyvä suunnittelu on tärkeää tulen palamisen kannalta. Polttopuita ei yleensä koskaan aseteta tuleen ennen kuin sytykkeet loimuaa kunnolla.
Tärkeää on myös muistaa, että yksi puu ei pala, se tarvitsee vierelleen toisen puun. Palamiseen tarvitaan lämpöä, jota ei yksinäisen puun palamisesta riittoisasti synny.Nuotion sytytyskäytäntöjä on kaksi perustyyppiä: voi joko kasata ensin nuotiopuut, sitten asettaa pohjalle sytykkeet ja sytyttää tai ensin sytyttää sytykkeet ja sitten asetella varsinaisia nuotiopuita sijoilleen. Molemmissa tekniikoissa on omat vahvuutensa.Mikäli nuotionsytyttäjällä on välineet puiden pätkimiseen ja pilkkomiseen, niitä kannattaa hyödyntää ainoastaan kohtuullisissa määrin.
Ohuemmat polttopuut palavat nopeammin ja kirkkaammalla sekä kuumemmalla liekillä, tämä kannattaa huomioida paitsi iltanuotioissa (nuotion tuottama valo) niin esimerkiksi puukiukaan tai puulieden lämmityksessä, tulisijan lämpeneminen nopeasti käyttölämpötilaansa tuottaa merkittävää säästöä polttopuun tarpeessa.
Paksummissa polttopuissa etuna on säästyneen vaivan lisäksi että puut antavat pitemmän aikaa tasaista liekkiä ja nuotiosta jää puiden palettua hehkuva hiillos, jossa voidaan esimerkiksi paahtaa ruokaa.
Mikäli nuotion tekijällä ei ole sahaa käytettävissä, voi nilkanpaksuisista orsista pätkiä polttopuita ainakin kahdella eri tavalla:
Tuoreet tai muuten kosteat polttopuut kannattaa pilkkoa pieniksi jo hyvissä ajoin ennen nuotion sytyttämisajankohtaa jotta ne ehtivät kuivaa. Tukin kuivaminen kestää useita kuukausia, pilkkomattomien pöllien kuivaminen joitain viikkoja, klapeiksi pilkottujen päiviä, pieniksi pilkotut klapit kuivavat tunneissa.
Nuotion sytyttämisessä pyritään kohdistamaan sytykkeiden tuottama lämpö pistemäisesti johonkin osaan nuotiota. Sytyttipä nuotion kummalla käytännöllä hyvänsä, kannattaa pyrkiä sijoittelemaan sytykkeiden yläpuolelle polttopuut siten, että niistä muodostuu vastakkaisia pintoja, jolloin pinnoista alkuvaiheessa säteilevä lämpö "ruokkii" toinen toistaan ja nämä puut syttyvät huomattavasti helpommin. Sytykkeiden päälle voidaan asettaa suoraan paksut halot näin välttyen vaivalta pilkkoa pieniä välivaiheen polttopuita.
Nuotion kokoamisessa valmiiksi ennen sytykkeiden sytyttämistä pyritään saavuttamaan se etu, että nuotio rakenteensa (sytykkeet, ohuet polttopuut, paksummat polttopuut, päällä paksuimmat) ansiosta syttyisi sytykkeiden sytyttämisen jälkeen ilman apua täyteen liekkiinsä. Sytykkeet usein asetellaan niille alimpaan puukerrokseen varattuun onkaloon vasta juuri ennen niiden sytyttämistä. Onkalon etuna on että sytykkeitä voidaan syöttää lisää mikäli aiemmat palavat loppuun ennen nuotiopuiden syttymistä.
Sytykkeiden liekin kärjen (kuumin osa) olisi hyvä juuri ja juuri yltää sytytettävien puiden tasalle.
Nuotiopiirissä usein ihmetellään miksi savu seuraa tiettyjä henkilöitä. Ilmiölle on olemassa ainakin kaksi virallista selitystä, niiden jälkikäteisen päivittelyn sijaan kannattaa jo ennen nuotion sytyttämistä huomioida muutama tekninen aspekti jolloin kaikki nuotiopiirissä voivat välttyä savulta. Kun nuotio palaa kunnolla, silmille mahdollisesti puskeva lämmin palokaasu ei ole häiriöksi.Sääolosuhteista – tarkemmin ottaen tuuliolosuhteista sekä maaperän ja alailmakehän lämpötilajakaumasta – johtuen savu joko nousee ylös tai sitten pyrkii jäämään lähelle maanpinnan tasoa. 
Puolestaan jos maan pinnan tasolla lämpötila on viileämpi kuin ylempänä, savu kohoaa ylöspäin. Tällainen tilanne on esimerkiksi viileinä öinä ja usvaisina iltoina (usvan yläpinnassa on ns. lämpötilainversiokerros, jonka yläpuolelle pääsevä savu jatkaa nousuaan).
Tasainen puhallus oikeaan kohtaan saattaa olla hyväksi yllättäen hiipumaan alkaneelle nuotiolle, mutta nuotio saattaa sammua puhaltamisesta, jos se tehdään varomattomasti.
Nuotioon puhalluksen kohdistamisessa oikeaan kohtaan kannattaa käyttää apuna kämmeniä tai jos mahdollista, esimerkiksi paperilappusesta käärittyä putkiloa, niin ei tarvitse kumartua nuotioon eikä myöskään puhaltaa niin voimakkaasti palamisen avustamiseksi.
Käden ulottuvilla kannattaa pitää pientä keppiä, jolla nuotion puita voi tarvittaessa siirrellä paremman palamisen aikaansaamiseksi.
Ruoan valmistamisen ja lämmön ylläpitämisen lisäksi nuotiolla istuskeleminen on myös sosiaalinen tilanne, jossa ystävät ja perheenjäsenet voivat leppoisaan turinoida sekä keskustella luontevasti esimerkiksi elämänasioihin liittyvistä aiheista. Nuotiolla myös sukupolvien välinen "juttuperintö" voi luontevasti siirtyä isältä lapselle, mikä muuten arjen tuohinnassa jäisi helposti sivusuun.
Metsänuotiolla käyntiin voi liittyä salaperäinen, jopa "maaginen" tunnelma. Tunnelmaan voi olla myötävaikuttamassa tulen loimunnan rauhoittava vaikutus sekä ihmisten välinen kanssakäyminen, vitsien ja tarinoiden auvo kerronta. Eritoten iltamyöhään lähipuutkin punervoi, mikä omalta osaltaan tuo iltahetkeen lisätunnelmaa.