Havis Amanda
Havis Amanda on vuonna 1908 Helsinkiin Kauppatorin laidalle pystytetty suihkulähde, jonka keskuksena on kuvanveistäjä Ville Vallgrenin Pariisissa muovailema alastonta naista esittävä hahmo. Kaupungin tilaaman teoksen aihe symboloi merestä nousevaa Helsinkiä. Paljastuksen jälkeen veistoksen nimeksi vakiintui Havis Amanda, mutta ajan mittaan se sai myös useita muita kutsumanimiä. Suihkulähdekokonaisuudessa on naisfiguurin lisäksi neljä altaan reunustaa kiertävää merileijonaa sekä vettä suihkuttavia kaloja. Veistososat ovat pronssia ja allas punaista rapakivigraniittia. Altaan suunnittelija on Eliel Saarinen. Veistos on yksi Helsingin suosituimpia ja tunnetuimpia taideteoksia. Vappuna patsas on ylioppilaiden juhlinnan keskipiste, kun se pestään ja lakitetaan. Tapahtuma tunnetaan nimellä ”Mantan lakitus”.
Viisi metriä korkea patsas kuvaa merenneitoa, joka on päättänyt jättää kotinsa meressä ja astua maihin. Pronssiin on ikuistettu tilanne, jossa neito on noussut alastomana vedestä ja seisoo kalliopaadella. Vallgrenin ajatuksissa Havis Amanda oli Helsingin ruumiillistuma, joka saa voimaa rantojen aalloista. Teos on Vallgrenin tunnetuin.
Merenneito Havis Amanda on Vallgrenin pariisilaista art nouveau -henkistä tuotantoa, jonka ominaispiirteitä ovat viehättävä ja taitava muovailu. Monumentaalisuudestaan huolimatta Havis Amandassa on katsottu olevan samaa herkkyyttä kuin Vallgrenin pienoisveistoksissa.
Ranskassa opiskellut ja siellä jo paljon meriittiä kuvanveistäjänä hankkinut Ville Vallgren oli kauan saanut odottaa Suomesta merkittävää patsastilausta. Vihdoin vuonna 1904 Suomen Taideyhdistyksen johto, erityisesti Albert Edelfeltin ja Leo Mechelinin aloitteesta, esitti Helsingin kaupunginvaltuustolle ehdotuksen, että Vallgrenilta tilattaisiin ulkoilmaveistos. Tilaus tehtiin vuonna 1905, valettiin pronssiin 1906 ja kaksi vuotta myöhemmin "Merenneito" (Havis Amanda) -suihkukaivo paljastettiin Helsingin Kauppatorilla. Vuonna 1907 Havis Amanda oli ollut näytteillä Pariisin taidesalongissa ja ranskalaiset olivat kaavailleet jo sen sijoittamista Champs-Élysées’n varrelle.
Vaikka patsas merileijonineen valettiin Ranskassa, se kuljetettiin laivalla Suomeen osiksi paloiteltuna. Patsaan paljastustilaisuus oli varhain sunnuntai-aamuna 20. syyskuuta 1908 ilman juhlallisuuksia. Patsasta ympäröivä allas on Eliel Saarisen suunnittelema ja veistetty Vehmaan punaisesta graniitista.
Kirjeessään Porvoon museoyhdistykselle Ville Vallgren kertoo naisfiguurin malleina olleen kaksi 19-vuotiasta pariisitarta, Léonie Tavier ja Marcelle Delquini.
Sopimuksessa suihkulähteen tekemisestä sen aiheeksi määritellään ”Helsingfors uppstigande ur havet”. Pääfiguurin tuli olla nainen ja myös kalat ja merileijonat mainitaan. Heti julkistamisen jälkeen veistosta alettiin kutsua "Havis Amandaksi" ja erityisesti suomen kielellä myös "Haaviston Mantaksi" ja "Kaivo-Mantaksi", myöhemmin tuttavallisesti pelkäksi "Mantaksi". Teosta on myös kutsuttu nimillä "Merenneito", "Vallgrenin merenneito", "Vedenneito", "Neiti Helsinki", "Helsinki-neito" sekä erityisesti pilakuvien yhteydessä "Suihku-Manta", "Haaviston Manta" tai "Havis Manta".
Voittajaksi nimikiistassa tuli lopulta Vallgrenin itsensä muotoilema ”Havis Amanda”. Ruotsin sana "hav" tarkoittaa merta ja "amanda" latinaksi rakastettua, eli kokonaisuudessaan nimi merkitsee ”meren rakastettua”. ”Havis-Amanda oli piika hukkuessaan, mutta syntyi uudelleen merenneidoksi ylenneenä”, Vallgren tarinoi. Vallgrenin itsensä mukaan merestä nousseen naisen hahmo symboloi Helsinkiä ja sen syntyä. Hän itse käytti suihkulähteestä nimityksiä ilmaisuja ”min fontän” ja ”Havis Amanda fontän”. Vallgren ilmoitti myös, että Havis Amandan laillisena isänä hän tuntee olevansa velvollinen antamaan tyttärelleen ohjeita. Nämä hän antoi runossaan ”Till min dotter”.
Nimi Havis Amanda esiintyi julkisuudessa tiettävästi ensi kerran eräässä pilalehti "Fyrenin" pakinassa, joka julkaistiin vain muutamaa päivää suihkukaivon paljastamisen jälkeen. Nimen innoittajana on saattanut olla ”Amanda och Herman” -niminen kansanballadi, joka oli tunnettu Uudenmaan rannikkoseudun ruotsinkielisten keskuudessa, myös Vallgrenin lapsuudenmaisemissa Porvoossa. Balladin lopussa Amanda-neito hukkuu myrskyävään mereen. Merta tarkoittavasta "hav"-sanasta johdettu "havis" saattaa olla alkujaan Porvoon seudun ruotsinkielisten 1800-luvulla käyttämä murteellinen sana.
Nimi Havis Amanda tuli entistä tunnetummaksi, kun Viipurissa toiminut saippuatehdas Havi alkoi 1920-luvun lopulla valmistaa Amanda-nimistä saippuamerkkiä, jonka nimi oli ruotsiksi "Havis Amanda tvål", ja jonka käärepaperissa käytettiin Vallgrenin luvalla kuvaa patsaasta.
Valmistuttuaan teos herätti ristiriitaisia tunteita ja sysäsi alkuun yhden Suomen ensimmäisistä laajamittaisista kulttuurikiistoista. Liian ranskalaisena ja keimailevana pidetyssä leveälanteisessa naishahmossa ei nähty tippaakaan Suomi-neidon ylevästä ja luonnollisesta kauneudesta. Monissa lehtikirjoituksissa vaadittiin jopa patsaan poistamista julkiselta paikalta. Patsasta koskeva keskustelu alkoi jo kinasteluna sijoituspaikasta, kunnes Albert Edelfeltin päättäväinen esiintyminen johti Kauppatorin valitsemiseen.
Varsinainen mielipiteenvaihto käynnistyi patsaan paljastamisen jälkeen syyskuussa 1908. Lokakuussa Helsingin Suomalainen Seura ja Naisasialiitto Unioni ilmaisivat paheksuntansa Helsingin kaupungin viranomaisille, jotka olivat veistoksen tilanneet. Nähtiin, että ylevän ja puhtaan alastomuuden sijaan Vallgrenin ”naikkonen” yllytti toriyleisöä siveettömiin ajatuksiin naista kohtaan ”pienistä poikapahasista ja rantajätkistä totiseen maalaiskansaan”. Tuoreet naiskansanedustajat näkivät Havis Amandan hyökkäykseksi ajamaansa siveyslainsäädäntöä ja prostituution rajoittamista vastaan. Naisasialiike vaati Lucina Hagmanin johdolla mielestään rietasta katunaista kuvaavan teoksen poistamista. Alastomuus julkisella paikalla, vaikka taideteoksena, kauhistutti. Hagman paheksui patsasta ”koristuslaitoksena ja säädyttömänä kokottina”.
Naisasialiikkeen kritiikki sisälsi myös arvostelua patsaan tilannutta ”miesklikkiä” kohtaan. "Naisten Ääni" -lehti valitti: ”Kaiken, mitä taide- ja intelligenssi-aristokratia tuottaa, pitää olla mukisematta kaunista, hyvää ja ensiluokkaista, eivätkä plebeijit saisi sitä siis arvostella.” Miehinen osapuoli kävi vastahyökkäykseen, jossa muun muassa "Hufvudstadsbladetin" taidekriitikko Gustav Strengell totesi, että ”Vallgrenin ’pronssityttö’ oli tällaiselle yleisölle kuin helmi sioille ja monumentaalisinta koko taideteosasiassa oli naisasianaisten monumentaalinen typeryys”.
Myös työväenliikkeen lehdistössä julkaistiin kritiikkiä veistoskiistan alussa. Sosialidemokraattisen puolueen "Työmies"-lehden mielestä "Havis Amanda" oli ruokoton, ruumiltaan ”kerrassaan ruma” ja asennoltaan ”mitä luonnottomin”. Myös teoksen hinta aiheutti närkästystä: ”Ja vieläpä on tullut tämä maksamaan Helsingin kaupungille 80 000 markkaa; sillä summalla olisi jo voinut pelastaa monta Helsingin neitosta vankilasta ja vaivaistalosta.”
Patsaskiistan taustalla oli myös jännite suomen- ja ruotsinkielisen sivistyneistön välillä. Ruotsinkieliset liberaalit halusivat antaa Suomesta kuvan modernina, teollistuvana, eurooppalaisena maana, kun taas fennomaanit korostivat suomalais-ugrilaisen erityislaadun merkitystä. Havis Amandan taakse asettuivat alusta asti äänekkäimmin ruotsinkieliset kosmopoliitit, joille Vallgren edusti modernia eurooppalaista kulttuuria. Vastapuolella olivat fennomaanit, joille suihkulähteen nais- ja eläinfiguurit olivat tekijänsä tavoin (Vallgren asui suurimman osan elämästään Pariisissa ja oli Ranskan kansalainen vuodesta 1902 alkaen) ”epäkansallisia” ja ”vieraita keskuudessamme” vailla suomalaista omalaatuisuutta.
Kulttuurilehti Arguksessa kaksitoista keskeistä suomalaista kulttuurivaikuttajaa – muun muassa Akseli Gallen-Kallela, Eliel Saarinen, Pekka Halonen ja Armas Lindgren – antoi suihkulähteelle siunauksensa vaatien, että veistosta tulisi arvioida taiteellisin eikä moraalisin perustein.
Alun perin pyrkimyksenä oli saada Helsinkiin eurooppalaista ilmettä ja elävöittää kaupunkikuvaa.
Taide-eliitti, joka tuohon aikaan oli hyvin miesvaltaista, vertasi näkemäänsä italialaisen Botticellin teokseen "Venuksen syntymä". Puolustajat painottivat teosta urbaanina metropolin symbolina eikä minään kalevalaisena neitona. Ville Vallgren seurasi kiistaa hämmästyneenä: ”Kysehän on merenneidosta, joka juuri nousee aalloista. On itsestään selvää, että hän sellaisissa olosuhteissa on alaston. Hän kääntyy, luonnollisestikin sanoakseen hyvästit elementille, jonka on jättämässä. [--] Jaa-a, minkä minä voin sille, että yleisö Suomessa ymmärtää niin vähän taidetta?”
Perinteen mukaan ylioppilaat lakittavat patsaan suurella valkolakilla joka vuosi vapun aattona. Ensimmäisen kerran lakitus tapahtui joko vuonna 1909 tai joidenkin lähteiden mukaan vuonna 1921. Alkujaan patsas lakitettiin luvattomasti, mikä kuitenkin toistui lähes joka vuosi. Vuodesta 1951 lähtien siihen on ollut virallinen lupa. Keskiyöllä vappuyönä tapahtuneesta lakituksesta muodostui suosittu yleisötapahtuma. Siihen liittyi kuitenkin myös paljon järjestyshäiriöitä, joiden vuoksi tilaisuus siirrettiin vuonna 1978 alkuiltaan, kello 18:aan.
Uudemman tradition mukaan ylioppilaat panevat valkolakin päähänsä vappuaattona kello 18 heti Havis Amandan saatua oman lakkinsa, mutta teekkarit painavat lakin päähänsä edelleen vasta keskiyöllä. 1980-luvulla perinteeseen lisättiin lakitusta edeltävä patsaan pesu. Se on kunniatehtävä, jonka yleensä saavat hoitaakseen ahkerat tapahtuman järjestelijät tai vanhat ylioppilaskunta-aktiivit.
Nykyään pääkaupunkiseudun ylioppilaskunnat vuorottelevat lakittamisessa. Pronssin haurastumisen takia patsaalle kiipeäminen on nyttemmin kielletty, joten niin lakitus kuin sitä edeltävä Mantan pesu hoidetaan nosturin varassa.
Vuonna 2014 japanilainen taiteilija Tatzu Nishi rakensi Havis Amandan ympärille väliaikaisen hotellihuoneen. Huone toimi öisin hotellina ja päivisin näyttelytilana, johon kaikki pääsivät tustustumaan. Teos oli esillä osana Helsingin Juhlaviikkojen ohjelmaa 15. elokuuta – 12. lokakuuta 2014.