Kierikki
Kierikki on yleisnimitys Oulun kaupungissa, entisen Yli-Iin kunnan alueella Iijoen varrella sijaitseville arkeologisesti tutkituille muinaiselle asuinpaikkavyöhykkeelle. Asuinpaikkojen ajoitukset vaihtelevat neoliittiselta kivikaudelta varhaismetallikauteen eli noin 5000–500 eaa. Kierikin tutkimusta ja esineistöä esitellään muun muassa Yli-Iin Kierikkikeskuksessa.
Iijoessa ollut Kierikki-niminen koski ja arvellaan, että Kierikki saattaa nimenä viitata joen pyörteeseen eli kierteeseen.
Iijoki vapautui viime jääkauden jälkeen jäästä noin 9300 eaa., mutta jäi aluksi meren alle. Arkeologisesti kiinnostava alue alkoi kohota merestä noin 8500 eaa., koska tämän jälkeen saapuivat Iijoelle ensimmäiset asukkaat.
Pohjanlahdella meren eustaattinen nousu ei saavuttanut koskaan maan isostaattista kohoamista ja siksi rantaviiva pakeni kauemmaksi merelle päin. Vuonna 7000 eaa. merenpinta sijaitsi noin 75 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella (m.p.y.) ja vuonna 4000 eaa. se sijaitsi noin 50 metriä m.p.y. Nykyisellään maa kohoaa Pohjanlahden rannikoilla 7,5−9 millimetriä vuodessa, mutta myös menneisyydessä maankohoaminen on ollut Fennoskandian nopeinta.
Koska maaston muodot ovat olleet jyrkät, eteni merenranta vain noin seitsemän kilometriä tässä ajassa. Joensuun asuinpaikat, jotka rakennettiin näiden 3 000 vuoden aikana, sijaitsevat epätavallisen tiheästi. Koska Pohjanlahti pienenee maankohoamisen myötä, lähentyvät jokien suut toisiaan. Iijoen suu on 7000−4000 eaa. lähentynyt Kemijokea 77 kilometriä ja Oulujokea 25 kilometriä.
Vaikka Kierikin muinaislöydöistä mainitaan jo 1800-luvulla, alkaa alueen arkeologinen tutkimus vasta 1960, kun Pahkakosken voimalaitoksen rakennuksien alle jäävää aluetta ja Kierikinsaarta tutkittiin. Kierikinkosken valjastaminen lisäsi paineita tutkia veden alle jääviä alueita, joihin kohdennettiin pelastuskaivauksia. Tällöin löydettiin myös Kierikinsaaren länsikärjestä suuri kohde, jossa esiintyi asbestisekoitteista keramiikkaa, jota nykyään kutsutaan Kierikin keramiikaksi. Museovirasto ja Oulun yliopisto suorittivat 1990-luvulla kaivauksia Kuuselankankaalla, Kierikinkankaalla, Korvalassa ja Purkajasuolla. Suoarkeologisesti mielenkiintoisia puuesineitä havaittiin suonkaivuun oheella. Oulun yliopiston on tehnyt alueella kaivauksia vuodesta 1993 lähtien jatkuvasti ja vuodesta 2005 lähtien myös Kierikkikeskus. Museovirasto on osallistunut kaivauksiin työllisyysmäärärahoilla.
Iijoen muinaisen alajuoksun ja joensuun seudulla on asuttu tutkimusten mukaan varhaiskampakeraamiselta kaudelta 5000 eaa. aina Pöljän keramiikan kaudelle 2900 eaa. asti. Asutus vaikuttaa olevan katkeamatonta.
Asukasluku näyttää kasvavan. Yläjuoksulla olevilla varhaisilla asuinpaikoilla majojen lukumäärät ja esineistön määrä on pienempi kuin alajuoksun asuinpaikoilla. Tämä saattaa heijastaa elinolojen muuttumista ihmisille suotuisimmiksi. Myös ihmisten toiminnassa tapahtuu muutoksia. Varhaisissa kohteissa kivi-iskokset, keramiikan palasten ja esinelöydöt ovat levinneet tasaisesti asuinpaikan ympäristöön. Myöhemmin havaitaan keskittymiä, jossa esimerkiksi keramiikkaa löydetään yhdestä paikasta paljon, kiven iskennän säleitä toisesta paikasta ja meripihkaesineitä toisaalla. Tämä on tulkittu toimijoiden erikoistumiseksi eli ankarin tulkinta on, että joillakin ihmisillä oli ammatteja. Myös kaukokaupan merkit eksoottisista esineistä viittaavat tähän suuntaan. Täytyyhän kaupattavat esineet olla tavallista taidokkaampia ja niitä pitäisi valmistaa paljon. Erikoistaidot tulevat tällöin tarpeeseen.
Asuminen kehittyy maanpäälisistä kotamaisista asumuksista kohti raskaammin rakennettujen asumusten suuntaan. Kaivauksista on saatu näyttöä hirsien käytöstä tukirakenteiden ja seinien pystyttämisessä. Pysyvien asumusten tekemiseen kannatti nähdä vaivaa, koska niitä ei tarvinnut enää liikutella. Asumuksen käyttöikä kasvoi, kun materiaali valittiin huolella. Lopulta kuitenkin maankohoamisesta johtuvan rannansiirtymän takia jouduttiin rakentamaan uusi asumus miespolven välein. Talvista asumusmukavuutta lisäsi pohjan osittainen kaivaminen maahan. Myöhemmin talot yhdistettiin välikäytävillä ja rivitaloissa saattoi olla yli kuusi taloa yhdessä.
Keraamisen kulttuurien kirjo vaihtelee asuinpaikan korkeuden mukaan. Asuinpaikkaa on siirretty rannansiirtymän takia etenevän joensuun lähelle ja taakse on jäänyt hylättyjä asuinpaikkoja, joista on löydetty tunnistettavia esineitä ja keramiikkaa. Pahkakosken asuinpaikat ovat varhaista kampakeraamista kautta (Ka I). Seuraavaa eli tyypillistä kampakeramiikkaa (Ka II) on löydetty alempaa Kierikkikankaan ja Kotikankaan asuinpaikoilta. Kuuselankankaalta on löytynyt sekä tyypillistä kampakeramiikkaa että Kierikin keramiikkaa (Kie). Viimeksi mainittua tavataan myös Kierikinsaaresta ja Voima-Kuuselan asuinpaikoilta. Korvalasta löytynyttä Pöljän keramiikka (Pö) on kronologisesti nuorinta materiaalia.
Kaivauksia tehdään edelleen vuosittain ja kokonaiskuva laajenee sen myötä. Tunnettuja tutkimuskohteita voidaan luonnehtia lyhyesti seuraavasti.
Tutkimukset ovat muuttaneet merkittävästi kuvaa kivikauden Pohjois-Suomesta. On käynyt ilmi, että 7 000–5 000 vuotta sitten asuneet ihmiset asuivat suurehkoissa kylissä ympäri vuoden, sillä kala- ja hyljesaaliit mahdollistivat sen. Ylijäämällä käytiin jopa kauppaa kauaksikin. Nämä ihmiset eivät siis olleet nomadeja, vuodenaikojen mukaan edestakaisin vaeltavia kansoja, kuten joskus on Suomen kivikautisten asukkaiden ajateltu olleen. Piinuolenkärkiä tuotiin Venäjältä ja meripihkakoruja Baltian maista. Kierikistä löytyi kesän 2007 kaivauksilta muun muassa purupihkaa. Löytö sai suurta kansainvälistä huomiota. 30. toukokuuta 2008 Kierikistä löydettiin ensimmäinen punamultahauta kivikaudelta.
Kierikki on myös tyypillisen kampakeramiikan alatyyppi: kierikinkeramiikaksi kutsuttu asbestikeraaminen keramiikkatyyppi oli käytössä noin 3500–3100 eaa.
Kierikkiin on tehty Suomen suurimpiin kuuluva arkeologinen Kierikkikeskus, joka on suosittu tutustumiskohde arkeologisine näyttelyineen ja kivikauden kylineen. Alueella on myös hotelli.