Bitches Brew
Bitches Brew on Miles Davisin vuonna 1969 levyttämä tupla-LP, jota pidetään fuusiojazzin keskeisenä levytyksenä.
Levy nauhoitettiin kolmena päivänä (19. elokuuta - 21. elokuuta, 1969), välittömästi Woodstock-festivaalin jälkeen New Yorkissa. Kahden vinyylin tai CD:n mittainen julkaisu koostuu pääasiassa hyvin pitkistä kappaleista, jotka ovat improvisaatioon perustuvia ja pitkälti studiossa nauhoitusten aikaan sävellettyjä. Levyllä mukaan otettiin sähköisiä soittimia, kuten sähköpiano ja -kitara, ja hylättiin perinteiset jazz-rytmit hieman funk-vaikutteisempien rytmien tieltä. Samoin perinteinen diatonisuus on jäänyt dissonanssia suosivan soiton alle. Levy jatkaa siis Miles Davisin irtiottoa perinteisestä jazzista edeltäjänsä "In a Silent Wayn" tapaan, mutta vie uudet kehityskulut vielä pidemmälle.
Levyn kansitaiteen on tehnyt Mati Klarwein.
Monien jazz-fanien ja muusikoiden mielestä "Bitches Brew" meni niin pitkälle, ettei se ole enää jazzia lainkaan. Eräs jazz-kriitikko kirjoitti Davisin ylittäneen tässä vaiheessa rajan, jota monet jazzin ystävät eivät itse suostuneet ylittämään, eivätkä antamaan anteeksi sen ylittämistä.
Etenkin fuusiojazzin ystäville albumi on kuitenkin uraauurtava ja maineikas. Esimerkiksi Rytmi-lehti teki albumista 2000-luvulla artikkelin, jonka otsikko kysyi: "Maailman paras jazzlevy?" Joskus levyn on väitetty olleen myös eniten myynyt jazzlevytys, mutta asiasta on kiistelty (esimerkiksi myös Davisin "Kind of Bluen" on sanottu olevan myydyin jazz-levytys). Joka tapauksessa "Bitches Brew" oli Davisin ensimmäinen kultalevy eli yli puoli miljoonaa myynyt julkaisu.
Edeltäjänsä tavoin, useimmat albumin raidat saivat oleellisesti lopullisen muotonsa vasta editointivaiheessa. Varsinkin kaksi ensimmäistä kappaletta koostuvat useista otoista, jotka on yhdistetty editoimalla. Tuottaja Teo Macero oli tässä suhteessa yksi alan uranuurtajista. Levyn nimiraidalla on eräässä kohdassa tuohon aikaan harvinaisia vain parin sekunnin mittaisia luuppeja. Viimeinen raita on itse asiassa kyseisen kappaleen kaksi erillistä ottoa, jotka on yhdistetty yhdeksi kappaleeksi laittamalla kyseiset otot tulemaan peräkkäin. Kitaristi John McLaughlinin mukaan nimetty raita on napattu "Pharaoh's Dance" -kappaleen käyttämättömästä levytysmateriaalista.
Levyn soittajien kokoonpano on hyvin eksoottinen myöhempienkin aikojen standardeilla. Mukana on samanaikaisesti kaksi rumpalia ja basistia. Harvey Brooks soittaa sähköbassoa ja Dave Holland kontrabassoa. Sähköpianossa on eri raidoilla joko kaksi tai kolme soittajaa, jotka on miksattu eri kohtiin (vasen-keskusta-oikea). Oikealla kanavalla oleva Chick Corea soittaa eniten, esimerkiksi kappaleen "Miles Runs the Voodoo Down" soolon, koska hän oli tuohon aikaan Davisin yhtyeen varsinainen pianisti. Mukana on myös kaksi lyömäsoittajaa sekä "multipuhaltaja" Bennie Maupinin soittama bassoklarinetti. Saksofonisti Wayne Shorter pitäytyy koko ajan sopraanosaksofonissa. Eri muusikot antavat toisilleen tilaa runsaasti. Bassoklarinettia ja sähköpianoja käytetään useissa kohtaa jonkinlaisina taustasoittimina basson ja lyömäsoitinten ohella. Välillä soolot ovat selkeitä, toisinaan taas paikalla on kaksi tai useampi solisti samaan aikaan.
Vuonna 1998 Columbia Records julkaisi neljän CD:n mittaisen paketin "The Complete Bitches Brew Sessions", jossa on nimestään huolimatta enimmäkseen vuoden 1970 helmikuussa julkaistua materiaalia.
Levyn nimi on sanaleikki noitien taikajuomasta ("witches brew").
Ensimmäinen puoli:
Toinen puoli:
Kolmas puoli:
Neljäs puoli:
Levyn CD-painos on kahdella CD:llä, ja siinä on bonusraitana "Feio" (11:51) (W. Shorter).