Elmer Diktonius
Elmer Rafael Diktonius (20. tammikuuta 1896 Helsinki – 23. syyskuuta 1961 Kauniainen) oli suomenruotsalainen kirjailija, runoilija ja säveltäjä.
Diktonius edusti suomenruotsalaista modernismia. Hän kuului Tulenkantajiin ja kirjoitti "Ultra"-lehteen.
Diktonius oli tuotannossaan modernisti, ja erityisen vahvana hänen teoksissaan näkyvät ekspressionismi ja imagistinen kuvakäsitys. Diktoniuksen on arvioitu vieneen runomuotojen vapautumista eteenpäin ja pidemmälle kuin toinen suomenruotsalainen modernisti Edith Södergran, jonka jalanjäljissä Diktoniuksen on katsottu kulkeneen. Samalla Diktonius mursi viimeisetkin rakenteelliset yhteydet perinteiseen runouteen.
Diktonius soitti myös viulua, ja erityisesti Edith Södergranin vieraana tämä hänen taitonsa antoi uutta elinvoimaa jo varsin huonokuntoiselle runoilijattarelle. Diktoniuksen musiikinopettajana toimi Helsingin musiikkiopiston rehtori Erkki Melartin. Säveltäjänä Diktonius ei menestynyt, koska hänen sävelkieltään pidettiin radikaalina; ensikonsertti toukokuussa 1920 oli lähes fiasko.
"Min dikt" (1921; suom. "Runoni") oli Diktoniuksen esikoisteos ja samalla hänen ohjelmanjulistuksensa. Nimestään huolimatta teos on enemmän proosaruno- tai aforismikokoelma kuin perinteinen runokokoelma. Teoksessaan Diktonius selvittelee suhdettaan taiteeseen. Hän esittää yleisön ja kriitikot varsin kriittisessä valossa ja korostaa uutta ihmisyyttä; samoja teemoja Diktonius käsittelee lehtikirjoituksissaankin.
Diktoniuksen tunnetuimpia teoksia on "Janne Kubik" (1932; tekijän itsensä suomentamana "Janne Kuutio"). Alaotsikon "Ett trädsnitt i ord" (suom. "Puupiirros sanoin") mukaan teos kertoo kuvamaisin katkelmin Jannesta, joka kulkee historian pyörteissä milloin punakaartilaisena, milloin tukkijätkänä, milloin pirtutrokarina. Tässä suhteessa hänessä voi nähdä yhtäläisyyksiä F. E. Sillanpään "Hurskaan kurjuuden" Toivolan Juhaan, joka myös ajautuu olosuhteiden uhrina punakaartiin. "Janne Kubik" nosti esiin Suomen sisällissodan punaisen päähenkilön kautta, joskin Janne hahmona on kaikkea muuta kuin ihanteellinen kuva punakaartilaisesta. Samoin Jannen myöhempi elämä puukkosankarina ("Suomalainen tango"), lapualaiskyyditsijänä ("Monologi muilutusautossa") saati loppu lakonrikkurina satamassa ("Lastiluukku") ovat kaikkea muuta kuin hyvän miehen elämää; tosin Jannen viimeiset ajatukset hänen pudotessaan kuolemaansa kohdistuivat kaipaavina punakaartilaisystävä Järviseen ja ”Suomalaisen tangon” aikakauden rakastettuun Elinaan. Kirjailija itse kutsuu teostaan ”rumimmaksi ja rakkaimmaksi työkseen”.
Tärkeä proosateos on myös "Medborgare i republiken Finland", joka ilmestyi kaksiosaisena 1935 ja 1940.
Diktonius oli yhteiskunnallisesti aktiivinen, vasemmistolaisesti suuntautunut ja tunsi muun muassa Otto Wille Kuusisen. Diktonius opetti Kuusiselle sävellystä ja Kuusinen Diktoniukselle runoutta. Diktonius oli suomenruotsalaisten modernistien joukossa poikkeus siinä mielessä, että hän kirjoitti myös suomeksi, vaikka suurin osa teoksista ilmestyikin ruotsiksi.
"Arbetarbladetissa" vuonna 1936 julkaistu Diktoniuksen pakina johti lehden päätoimittajan Karl-August Fagerholmin saamaan kunnianloukkaussyytteeseen. Fagerholm tuomittiin ”Suomeen ystävällisissä suhteissa olevan valtion päämiehen”, Saksan johtajan Adolf Hitlerin kunnian loukkaamisesta 1050 markan sakkoihin. Syytteen nostamista oli vaatinut Saksan Helsingin-lähettiläs Wipert von Blücher.
Diktonius toimitti postuumisti Edith Södergranin kokoelman "Landet som icke är". Hänen myöhäisvuosiaan varjostivat alkoholismi ja Alzheimerin tauti.