Pääväri
Päävärit (tai joskus nimellä perusvärit) ovat värjääviä aineita tai värivaloja, joiden värisävyjä ei saada aikaan sekoittamalla muita kyseisen värinmuodostusjärjestelmän sävyjä.
Väriaineiden sekoittamisessa eli subtraktiivisessa, valoisuutta vähentävässä värinmuodostuksessa päävärejä ovat yleensä syaaninsininen (C = Cyan), magentanpunainen (M = Magenta) ja keltainen (Y = Yellow). Näitä päävärejä käyttämällä tehdään muun muassa lehtien (CMYK-)nelivärikuvat ja paperivalokuvat. Ne löytyvät myös väritulostimista. Tosin valoisuuskontrastin lisäämiseksi joukkoon lisätään myös mustaa (K = blacK).
Vuorostaan valovärejä sekoitettaessa eli additiivisessa, valoisuutta lisäävässä värinmuodostuksessa päävärejä ovat yleensä punainen (R = Red), vihreä (G = Green) ja sininen (B = Blue). Näillä päävärivaloilla muodostetaan esimerkiksi television, tietokoneen tai kännykän näyttöruudun (RGB-)värit. Molempien edellä mainitun värinmuodostuksen periaate on osattu johtaa ihmisen värien näkemisestä. Kahden päävärin yhdistelmä on aina kolmannen käänteisväri (ks. havainnekuva oikealla).
Additiivisessa värinmuodostuksessa päävärit ovat valovärejä, joita ei saada aikaan muiden värivalojen sekoituksina. Kun näitä RGB-väreiksi kutsuttuja värejä eli punaista (R = red), vihreää (G = green) ja sinistä (B = blue) sekoitetaan valoina keskenään, valoisuuden eli luminanssin määrä lisääntyy. Näin ei tapahdu väriaineita sekoitettaessa. Ihmisen värien näkemisen mekanismi perustuu juuri additiiviseen värinmuodostukseen. Aivomme tulkitsevat niin värivaloilla kuin millä tavalla tahansa syntyneitä näkökuvan väriärsykkeitä vain ja ainoastaan näkökohteesta saapuvan valoenergian aiheuttamien hermoärsykkeiden keskinäisinä RGB-suhteina. Tästä syystä mainittuja RGB-värejä tulisikin lähtökohtaisesti pitää varsinaisina pääväreinä. Additiivisessa värinmuodostuksessa värivalot vaalentavat toisiaan aina valkoiseksi asti (vrt. havainnekuva yllä).
Valoisuutta eli luminanssia vähentävässä, subtraktiivisessa värinmuodostuksessa päävärejä ovat sinivihreä eli ns. syaaninsininen (C = Cyan), sinipunainen ns. magentanpunainen (M = Magenta) ja keltainen (Y = yellow). Subtraktiivisessa värinmuodostuksessa peittäviä pigmenttejä sekoittamalla syntyy värisävyjä, jotka ovat side- ja liuotinaineista riippuen lähtöväriensä valoisuuksien keskiarvoja tai niitä tummempia. Sen sijaan läpikuultavia kalvovärejä käytettäessä väriyhdistelmät ovat yleensä aina lähtövärejään tummempia, koska valoisuudesta suodattuu pois enemmän kuin läpikuultamattomia pigmenttejä käytettäessä. Valoisuutta vähentävää ns. CMYK-värinmuodostusta käytetään muun muassa paperille tulostetuissa värivalokuvissa sekä kirjapainojen väripainatuksessa ja väritulostimien värikuvissa. Näissä neljäs "väri" on itse asiassa väritön musta pigmentti (K = Key tai blacK), jota tarvitaan valoisuuserojen ja tummuuden voimistamiseen.
Optinen / diffuusi (sumea) värinmuodostus tarkoittaa sitä, että näkökohteen väri koostuu yleensä eri värisistä pienen pienistä osasista, joiden väriä ei aina erikseen pysty erottamaan. Sekoittuneiden osavärien valoisuusaste (tummuus/vaaleus) on tällöin näiden keskiarvo. (Vrt. additiivinen värinmuodostus.)
Samoin nähdään yhtenäinen väri pyörivässä värikiekossa, kun kiekon eri värit vaihtuvat niin nopeasti keskenään, ettei niitä enää havaita erillisinä väreinä.
Värihavaintoa, joka ei synny varsinaisesti värjäävien aineiden eikä värivalojen vaikutuksesta, vaan näkökohteen rakenneominaisuuksien aiheuttaman valon "taittumisesta", "taipumisesta" tai "sirottumisesta", voidaan kutsua rakenneväriksi. Esimerkiksi linnun höyhenissä tai perhosen siipisuomuissa värien välke syntyy mikroskooppisen pienten uurteiden tai ilmarakkuloiden vaikutuksesta, kun näiden välit ovat 400–700 nm:n mittaluokkaa (nm = nanometri = metrin miljardisosa).
Samalla tavoin rakennevärejä ovat sateenkaaren tai dvd-levyn värikirjo, taivaan sinisyys siinä kuin lumen "väritön" valkoisuus. Myös saippuakuplan tai läikkyvät öljykalvon värit ovat rakennevärejä. Niissä havaittavien värien muodostusta ohjailee myös niin kutsuttu interferenssi-ilmiö.
Rakenneväriksi toki voidaan kutsua mitä tahansa väriä silloin, kun näkökohteen pinnan mikrorakenne imee tai suodattaa osan siihen lankeavasta valosta.
Aivoille on joka tapauksessa yhdentekevää, millä fysikaalisella tavalla näkökohteesta saapuvan valon spektrijakaumat ovat alkujaan syntyneet. Värit ovat ihmiselle vain näköaistimuksia ja aivojen tekemän tulkinnan tuotteita.
Varsinkin maalaustaiteessa ja kuvataiteen opetuksessa on perinteisesti pidetty "perusväreinä" punaista, keltaista ja sinistä. Tämä käsitys, joka tunnetaan myös "RYB-mallina" () on vanhempi kuin nykyiset tieteelliset väriteoriat.
Tämän mallin mukaisesti punainen, keltainen ja sininen sijoittuvat väriympyrään tasavälein; toisen kolmikon muodostavat välivärit violetti, oranssi ja vihreä.
Kuvataiteilijat ovat kauan käyttäneet useampaakin "perusväriä" paleteissaan. Esimerkiksi Leonardo da Vincin mukaan neljä perusväriä olivat punainen, sininen, keltainen ja vihreä. Näitä neljää pidetään yhä laajalti neljänä psykologisina perusväreinä, joskin toisinaan vain punaista, keltaista ja sinistä pidetään kolmena psykologisena perusvärinä., toisinaan taas joukkoon lisätään vielä musta ja valkoinen.
Kun teoreetikot 1700-luvulla oppivat tuntemaan Isaac Newtonin valolla ja prismoilla tekemät tieteelliset kokeet, alettiin punaista, keltaista ja sinistä yleisesti pitää kolmena perusvärinä. Niiden otaksuttiin olevan perustavat aistikvaliteetit, joita yhdistämällä voitiin saada kaikki mahdolliset väriaistimukset, ja myös vastaavia väriaineita sekoittamalla kaikki mahdolliset värit. Tästä teoriasta tuli vakiintunut opinkappale, vaikka kokemus osoitti, ettei näitä värejä yhdistämällä voida saada aikaan kaikkia mahdollisia värisävyjä, ja se esiintyy yleisenä käsityksenä laajalti edelleen, myös Suomen koulujen opetuksessa.
Punaisen, keltaisen ja sinisen pitäminen perusväreinä sekä tämän käsityksen soveltaminen käytäntöön on kuitenkin aiheuttanut runsaasti ongelmia. Esimerkiksi vihreän, magentanpunaisen tai syaanin aikaansaaminen pelkästään näitä sekoittamalla ei hevin onnistu. Tämän vuoksi esimerkiksi vesiväripaletteihin on yleisesti sijoitettu vähintään kaksi erilaista keltaista, punaista ja sinistä vesivärinappia, että niitä sekoittamalla saisi syntymään edes riittävän kelvollisia välivärejä kuten oranssia, vihreää ja violettia. Yleisesti käytössä ovat hieman oranssiin vivahtava kromikeltainen ja hieman vihreään vivahtava kadmiumkeltainen, hieman oranssiin vivahtava sinooperinpunainen ja hieman violettiin vivahtava karmiininpunainen sekä hieman violettiin vivahtava ultramariininsininen ja hieman vihreään vivahtava preussinsininen.
Nämä ongelmat onkin nykyaikaisessa neliväripainossa samoin kuin värivalokuvauksessa ratkaistu käyttämällä pääväreinä syaania, keltaista ja magentaa. Myös useimmilla taidemaalareilla on paleteissaan värejä, joita ei voida saada aikaan punaista, keltaista ja sinistä sekoittamalla ja jotka eivät siten sovellu RYB-malliin.
Nykyiseltä kannalta katsottuna käsitys punaisesta, keltaisesta ja sinisestä perusväreinä on harhaan­johtava ja johtuu siitä, ettei eroa addi­tiivisen ja substrak­tiivisen värin­muodostuksen välillä ole ymmärretty. Niinpä: