Bosnian sodan aikajana
Jugoslavian hajoamissotiin kuuluneen Bosnian sodan tapahtumat olivat usein verisiä ja julmia. Etenkin serbien suorittamien joukkomurhien laajuutta selvitetään yhä. Sekavien sotatapahtumien käännekohtia olivat serbien aseman heikkeneminen Serbian antaman tuen loppuessa sekä länsivaltojen epäröivä puuttuminen sodan kulkuun.
Bosniaan oli kertynyt liittoarmeijan joukkoja mm. Sloveniasta ja Kroatiasta. Serbit valtasivat Bosnia ja Hertsegovinan itäosissa useita kaupunkeja ja suorittivat niissä etnisiä puhdistuksia. Kolmen kuukauden kuluessa monet olivat pakosalla. Serbeillä oli keväällä ja kevätkesällä itäisessä Bosniassa käynnissä "Operacija Koridor", "Operaatio käytävä" alueen puhdistamiseksi muista kuin serbeistä. Serbit toimivat tässä operaatiossa itäisessä Bosniassa Podrinjen alueella, Bosanska Posavinassa ja Bosanska Krajinassa.
Kyliä tyhjennettiin ja kymmeniä vankileirejä perustettiin eri puolille Bosniaa. Tynkä-Jugoslavia asetettiin öljynvientikieltoon ja kauppasaartoon, jota ei tosin valvottu ja joka ei toiminut kunnolla. Kesän aikana piiritettyyn Sarajevoon satoi valtavat määrät kranaatteja. Sarajevon lisäksi myös Tuzla ja Goražde olivat saarroksissa.
25. huhtikuuta 1992 Jugoslavia oli kutsuvinaan liittoarmeijan pois Bosnia ja Hertsegovinasta. Käytännössä liittoarmeijan vetäminen merkitsi sen muuttamista Bosnian serbien armeijaksi BSA:ksi. Näin ollen Bosnian sota pysyi virallisesti sisällissotana, johon YK:n jäsenvaltiot eivät saaneet viedä aseita. Jugoslavian liittoarmeija itsenäistyneessä Bosnia ja Hertsegovinassa olisi ollut vieraan vallan armeija, jota vastaan Bosnia ja Hertsegovina olisi saanut ostaa aseita. Bosniakkien asepula oli suuri: esimerkiksi Sarajevossa heillä oli yksi rynnäkkäkivääri kolmea sotilasta kohti.
Toukokuun alussa serbeillä oli maasta hallussaan 70 %, kroaateilla 20 % ja bosniakeilla (muslimeilla) 10 %, kun alueen kansasta oli bosniakkeja 70 %. Näinä aikoina tynkä-Jugoslavia joutui YK:n ja EY:n kauppasaartoon. Kroatia, Slovenia ja Bosnia ja Hertsegovina hyväksyttiin YK:n jäseniksi.
Kesällä 1992 sodan riehuessa kiivaana kroaattien Länsi-Hertsegovina julistautui itsehallintoalueeksi. Tämä ennakoi sotaa myös bosniakkien ja kroaattien kesken. Kansallismielisestä Dobrica Ćosićista tuli tynkä-Jugoslavian ensimmäinen presidentti ja liberaalista Milan Panićista pääministeri. Sekä Cosic että Panic ajautuivat syksyllä ilmiriitaan Miloševićin kanssa, ja poistuivat 1993 politiikasta, Panic presidentinvaalitappion jälkeen.
Loppukesällä entistä enemmän kansallismielistynyt Serbia oli taloussaarrossa YK:n, EY:n ja ETYK:n julistusten takia. Serbiaa ei oltu tuomittu hyökkääjäksi, eikä mikään valtio halunnut asettaa sotilasjoukkojaan NATO:n tai EY:n tueksi. Heinäkuussa alettiin lopulta puhua etnisistä puhdistuksista entisessä Jugoslaviassa. Julki tuli monia kertomuksia kokemuksista serbien keskitysleireiltä, joiden kaltaisten luultiin jääneen historiaan. Alueelta pakeni 2,25 miljoonaa ihmistä. Uusia pakolaisia tuli 10 000 päivässä.
t
EY:n kokouksessa Itävalta tuomitsi Serbian niin kuin Bosnian ulkoministeri Haris Silajdžić.Syyskuussa Bosnia-Hertsegovinaan lähetettiin 6 000 rauhanturvaajaa lisää, kun siellä ennestään oli ollut 1 500. Kroatiaa suojaavien UNPROFOR-joukkojen toiminta-alue laajennettiin Bosnia-Hertsegovinaan suojaamaan avustusjärjestöjen toimintaa. YK oli aloittanut avustuskuljetukset piiritettyyn Sarajevoon.Talvi 1992–1993 oli lauha Jugoslaviassa, eikä ihmisiä kuollut sadoin tuhansin kylmään ja nälkään kuten oli pelätty. Sarajevoa pommitettiin ankarimmin juuri tänä talvena.
Vuonna 1993 alkoivat sodan pitkälliset ja monta kertaa epäonnistuneet rauhanneuvottelut. Haagiin perustettiin entisen Jugoslavian sotarikoksia tutkinut tuomioistuin ICTY. Rauhanneuvottelujen alettua tammikuussa 1993 vain kroaatit allekirjoittivat rauhansopimuksen. 25. maaliskuuta sen allekirjoittivat kroaatit ja bosniakit, serbit eivät. Serbit hylkäsivät ajatuksen rauhasta myös huhtikuussa, samoin YK:n rauhansuunnitelman 6. toukokuuta. Kesäkuussa erotettiin Jugoslavian presidentti Dorrica Ćosić.
Keväällä 1993 alkoi sota myös bosniakkien ja kroaattien välillä. Tähän asti serbejä vastaan liittoutuneiden bosniakkien ja kroaattien väliset vihamielisyydet saivat alkunsa rauhansopimuksen suunnitellusta maajaosta ja yltyivät nopeasti verisiksi taisteluiksi mm. Mostarissa.Heinäkuussa rauhanneuvottelut alkoivat uudemman kerran. Serbit, kroaatit ja bosniakit sopivat maan jakamisesta kolmesta tasavallasta koostuvaksi liittovaltioksi.
Elokuussa serbit ja kroaatit suostuivat ehdotukseen maan jakamisesta, bosniakit eivät. Ehdotus suosi serbejä joiden valtaamasta alueesta vähennettiin vain 3%. YK:n rauhansovittelija Thorvald Stoltenberg syytti bosniakkeja rauhansopimuksen kaatamisesta. Serbialue oli yhtenäinen, sillä Banja Lukan ympäristön serbialue yhdistyi Brcon käytävän kautta muslimeista puhdistettuun Itä-Bosniaan. Kroaattialueet puolestaan rajoittuvat Kroatiaan. Näin Serbia ja Kroatia jakoivat Bosnia-Hertsegovinan jättäen bosniakeille alueen, johon he eivät olleet tyytyväisiä. Bosniakkien sotatilanne oli tuolloin hyvin heikko. Syyskuussa muslimeille luvattiin käytävä Adrianmerelle, mutta he vaativat silti lisää alueita.
Vuonna 1994 alkoi näkyä merkkejä asetelmien muuttumisesta serbejä vastaan. Serbeillä oli Bosniassa kolme ryhmittymää, joiden väliset ristiriidat tulivat esille. Krajinan serbitasavalta oli ajoittain huonoissa väleissä tynkä-Jugoslavian kanssa. Helmikuussa 1994 bosniakit ja kroaatit pääsivät sopimukseen ja näiden kahden kansan taistelut taukosivat viimeistään maaliskuussa 1994. Mutta samaan aikaan ajettiin Bosnian serbialueilta pois miljoona ihmistä ns toisessa puhdistusaallossa, ensimmäinen oli ollut 1992. Yhdysvallat painosti Mate Bobanin pois Bosnian kroaattien johtajan paikalta. Kroaatit saivat salaa lännestä aseita esim. CIA:n kautta.
Tammikuussa 1994 serbit vetäytyivät Sarajevon ympäristöstä, kun NATO suunnitteli iskuja maakohteisiin Bosnia-Hersegovinassa. Helmikuussa YK ehdotti ilmaiskujen laajentamista Sarajevon suojelemiseksi. Serbit hyökkäsivät Gorazeen 10. huhtikuuta ja hävittivät mm. kaupungin vesilaitoksen. Nato iski heti YK:n pyynnöstä siellä oleviin serbiasemiin ja 6. kesäkuuta serbit vetäytyivät Gorazesta kolmen kilometrin päähän. Serbia lakkasi myös antamasta tukeaan Bosnian serbeille.13. toukokuuta suurvallat esittivät rauhansuunnitelman, joka sopi Miloševićille muttei Bosnian serbeille, koska heille jäi siinä vain 40 % Bosnian alueesta. Serbiparlamentti hylkäsi suunnitelman 20. heinäkuuta ja järjesti kansanäänestyksen, jossa 90 % serbeistä vastusti uutta rauhansuunnitelmaa. Slobodan Miloševićin mielestä äänestys oli farssi. Luultavasti Milošević halusi jo eroon Bosnian sodasta, sillä se nakersi Jugoslavian taloutta.
26. heinäkuuta serbit vaativat kaiken Sarajevoon menevän liikenteen sulkemista, YK halusi jättää väylät auki humanitaariselle avulle. Heinäkuun lopulla ilmestyikin Miloševićin valvomassa "Politika"-lehdessä Miloševićin luottohenkilön Tynkä-Jugoslavian presidentin Zoran Lilićin haastattelu, jossa tämä syytti Bosnian serbejä monista laittomuuksista ja moraalittomuudesta. Lilić syytti mm Bosnian serbitasavaltaa laittoman rahan painamisesta ja siten inflaation kiihdyttämisestä, mikä piti paikkaansa. Lilić syytti Bosnian serbejä Sarajevon piirityksistä ja pommituksita "vastoin lupauksia", samoin kuin siviiliväestän terrorisoimisesta ja ei-Serbian karkotuksista omilta alueiltaan. Lilićin mukaan Karadžić oli kieltäytynyt tukemasta Miloševićin tukemaa rauhanaloitetta ollen kiittämätön emämaan serbiveljiä kohtaan. Miloševićin ohjaama Karadžićin vastainen propaganda aiheutti hämmennystä Balgradissa, hänhän hylkäsi Suur-Serbia-hankkeen. Seseljin radikaalipuolue tuomitsi Serbian Bosnian serbialueisiin kohdistaman taloussaarron laittomaksi, toinen oppositiomies Vuk Draškovic, joka oli vastustanut Bosnian sotaa turhana ja vaarallisena, sanoi Miloševićin tulleen lähemmäs hänen kantojaan. Serbian demokraattinen oppositio, Kostunican DSS ja Djindjicin DS vastustivat Miloševićin tukemaa Bosnian rauhansuunnitelmaa. Kroatian serbivaltiossa Krajinassa Miloševićin kannatus romahti, ja suuri osa alueen eliittiä pakeni Kroatian hyökkäyksen pelossa serbiaan.
5. elokuuta NATO hyökkäsi serbien kimppuun tuhoten Sarajevon lähellä serbien miehistönkuljetusvaunun, kun serbit olivat vieneet YK:lta aseita. Serbit palauttivat aseet seuraavana päivänä. Viiden kuukauden mittainen tulitauko Sarajevossa päättyi 10. elokuuta kranaattituleen. Kostoksi ilmaiskusta serbit katkaisivat YK:n sotilaalliset ja avustuskuljetukset. Sarajevon lentokenttä suljettiin ja kaupunki jäi ilman vettä ja sähköä. Syyskuun lopulla Sarajevossa oli ruokaa enää kahdeksi viikoksi.
4. elokuuta Milošević veti näkyvän tukensa Bosnian serbeiltä ja antoi YK-joukkojen asettua rajavartijoiksi Drina-joelle, sillä Bosnian serbit olivat jo kolmannen kerran hylänneet kansainvälisen rauhansuunnitelman. Bosnian serbitasavallan johtajat eivät enää päässeet asuinsijoilleen Serbiaan ja Montenegroon. Serbian ja Bosnian välinen raja sulkeutui virallisesti muilta kuin humanitaarisilta kuljetuksilta. Milošević asettui Bosnian serbejä vastaan, sillä kansainvälinen kauppasaarto oli ajanut Jugoslavian talouden alas. Bosnia-Hertsegovinan serbialueesta oli tullut Serbialle rasite sodan pitkittyessä. Noin 20 % Jugoslavian kansantuotteesta oli mennyt Bosnian serbien auttamiseen.
Bosnian serbijohtaja Radovan Karadžićin mielestä Jugoslavian aloittama saarto oli vielä ankarampi kuin Jugoslavian kansainvälinen kauppasaarto. Yhdysvallat uhkasi purkaa bosniakkien asesaarron jos serbit edelleen hangoittelevat. Yhdysvaltain ulkoministeri Warren Christopher lupasi Serbialle kauppasaarron lieventämistä, jos se ei enää auta Bosnian serbejä ja päästää kansainväliset tarkkailijat valvomaan Jugoslavian ja Bosnian serbialueiden välille.Marraskuussa serbit kaappasivat jopa 400 YK:n UNPROFOR-joukkojen sotilasta panttivangeikseen, kun NATO oli pommittanut Kroatiassa olevaa Ubdinan lentokenttää 24. marraskuuta. Venäjäkin oli tukenut ilmaiskuja.1. tammikuuta 1995 julistettiin tulitauko Bosniaan serbien ja bosniakkien välille. 7. helmikuuta Bihacissa taistelivat serbien tukemat Fikret Abdićin muslimit ja Bosnian hallituksen joukot. Bihacissa kärsittiin nälästä ja lääkepulasta, ja 15. helmikuuta YK:n avustussaattue pääsi lopulta sinne auttamaan 200 000 saarrettua. 28. helmikuuta bosniakit hyökkäsivät Keski-Bosniassa ja sadat serbit pakenivat. Bihacissa taisteltiin ankarasti.
Bosnian hallityksen mukaan sodassa oli 18. maaliskuuta mennessä kuollut 250 000 muslimia ja kroaattia. Kadonneitten lukumääräksi ilmoitettiin 11 000 ja pakolaisten ja 1,7 miljoonaa. Maaliskuussa Bosnian serbit suorittivat täydellisen liikekannallepanon vastauksena muslimijohtoisen bosniakkihallituksen hyökkäyksiin. 27. maaliskuuta YK uhkasi aloittaa ilmaiskut serbejä vastaan, jos sebien saartamien YK:n suoja-alueitten Sarajevon, Bihacin, Tuzlan ja Gorazen piiritys ei lopu.Toukokuussa serbit ottivat 375 YK:n sotilasta panttivangeikseen heinäkuuhun asti. Panttivenkien otto toistui kesällä 1995. Tämä romahdutti tyystin 23 000 miehen vahvuisten YK-joukkojen arvovallan. Serbit varastelivat YK-joukoilta aseita ja hyökkäilivät rauhanturvaajien kimppuun. YK-joukot eivät kyenneet edes puolustamaan itseään, saatikka puuttumaan sotatoimiin Bosnia-Hertsegovinassa. Tämän takia Yhdysvallat ja muutamat Euroopan maat sopivat 3. kesäkuuta alle 10 000 miehen raskasti aseistettujen ns. nopean vastaiskun joukkojen sijoittamisesta. Ensimmäiset nopean toiminnan joukot saapuivat Sarajevoon heinäkuussa. NATO:kin kannatti YK-joukkojen vahvistamista, mutta oli haluton sekaantumaan suoraan Bosnia-Hertsegovinan taisteluihin.
11. heinäkuuta Bosnian serbijoukot hyökkäsivät Srebrenicaan ja hieman myöhemmin myös Zepaan surmaten ainakin 3 000 bosniakkia. Seuraavana päivänä alkoivat etniset puhdistukset Srebrenicassa ja Potocarissa. Länsimaiden johtajat jatkoivat kokouksessaan 21. heinäkuuta entistä uhkailulinjaansa ja halusivat ilmaiskuin estää serbejä valtaamasta Gorazea.
23. heinäkuuta kroaatit ja bosniakit sopivat yhteisistä toimista serbejä vastaan. Sarajevossa räjähti kranaatti surmaten 37 henkeä. YK päätti siirtää raskaasti aseistettuja nopean toiminnan joukkoja Sarajevoon, ja islamilaisten maiden järjestö IOC päätti lopettaa asevientikiellon Bosnia-Hertsegovinan osalta. Kaksi päivää myöhemmin serbit valtasivat saarretun Zepan kaupungin ajaen 16 000 bosniakkia pakoon. Samana päivänä kansainvälinen Jugoslavia-tuomioistuin asetti Bosnia-Hertsegovinan serbivaltion johtajan Radovan Karadžićin syytteeseen samoin kuin serbikenraali Ratko Mladićin. Syytteissä mainittiin mm. siviiliväestöön kohdistuvat murhat, ryöstäminen, rikokset ihmisyyttä vastaan sekä kansanmurha.
Heinäkuussa pelättiin Bosnia-Hertsegovinan sodan laajenevan Balkanilta muualle, mm. Turkin ja Kreikan välille ja myös häirisevän USA:n, EU:n ja Venäjän välejä. Asevientikiellon purkamisesta alettiin puhua, mikä merkitsi sitä, että sodan realiteetit oli täysin tajuttu kansainvälisesti. Ajateltiin Venäjän alkavan aseistaa serbejä, jos asevientikielto puretaan kroaattien ja bosniakkien osalta. Siksi Ranska ja Iso-Britannia vastustivat asevientikiellon purkamista. Ranska oli viiden suurvallan yhteysryhmästä se, joka kannatti kovempia otteita serbejä vastaan. USA tuki ainoastaan ilmaiskuja. 26. heinäkuuta USA:n senaatti päätti purkaa Bosnia-Hertsegovinan aseidenvientikiellon. Seuraavana päivänä Bosnia-Hertsegovinan YK:n ihmisoikeustarkkailija erosi tehtävästään, koska länsimaat olivat olleet niin saamattomia.
Muslimien koulutus ja aseistus olivat parantuneet, samoin kuin yhteistyö kroaattien kanssa. 5. elokuuta kroaatit ja muslimit hyökkäsivät leveällä rintamalla sekä Kroatiassa että Bosniassa yhteistyötä tehden ja vallaten 48 tunnissa valtavan alueen. Tämä oli Operaatio Myrsky. Hyökkäyksen aikaan Nato teki alueelle ilmaiskuja Bosnian serbien tutka- ja ilmatorjunta-asemia vastaan. NATO myös häiritsi hyökkäyksen aikana serbien viestiyhteyksiä. Näillä toimilla oli operaatiossa kuitenkin vain häviävän pieni merkitys.
28. elokuuta serbien ampuma kranaatti tappoi Sarajevon torilla 38, minkä takia Nato käynnisti seuraavana päivänä ilmahyökkäykset Bosnia-Hertsegovinaan. Pari päivää myöhemmin Nato hyökkäsi moniin serbikohteisiin saarretuissa Sarajevossa, Goradzessa, Tuzlassa ja Mostarissa sekä serbipääkaupunki Paleen haluten painostaa serbejä vetämään aseensa suoja-alueitten ympäriltä, lopettamaan hyökkäykset niitä vastaan ja avaamaan Sarajevon lentokentän sekä tieyhteydet. Tämä oli Naton operaatio Harkittu voima ("Deliberate Force"). Rauhanturvaajat oli lähes poistettu pommituskohteista, joten NATO:a ei voitu niin helposti kiristää. Venäjä ja Jugoslavia tuomitsivat ilmaiskut, joita jatkettiin 20. syyskuuta asti, kun serbit eivät suostuneet poistamaan aseitaan Sarajevon ympäriltä. Yhdysvallat tuki nyt muslimeja ja kroaatteja, mikä mahdollisti ilmaiskut täydessä laajuudessa.
Lopulta 8. syyskuuta hyväksyttiin Richard Holbrooken esitys rauhasta, ja 20. syyskuuta serbit vetivät raskaat aseensa Sarajevon ympäriltä. Samana päivänä Iso-Britannia lupasi lisää joukkoja Bosnia-Hersegovinaan. Tähän mennessä bosniakit olivat vallanneet jo yli puolet Bosnia-Hertsegovinasta, ja kroaatit olivat päässeet Banja Lukan lähelle. Milošević ei enää auttanut bosniakkeja. Länsimaat peinostivat kroaatteja keskeyttämään hyökkäyksensä.
Sota Bosniassa oli tullut päätökseensä. Ratkaisevaa oli ollut Serbian tuen loppuminen Bosnian serbeille. Kun vielä kroaatit ja bosniakit valtasivat suuren osan Bosniasta ja olivat valmiita valtaamaan lisää, oli sota muuttunut siellä serbeille kannattamattomaksi. Suurimman osan ajasta serbit olivat olleet vähiten rauhaa haluava osapuoli.
Daytonin rauhanneuvottelut käytiin Ohiossa Yhdysvalloissa marraskuussa 1995 ja rauhansopimus allekirjoitettiin Pariisissa 14. joulukuuta 1995. 18. joulukuuta UNPROFOR korvattiin IFOR-joukoilla.