hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Joulu joka päivä
Joulu joka päivä on Arja Korisevan 12. albumi, joka julkaistiin 2002. Albumi on Korisevan toinen joululauluja sisältävä levy. Ensimmäisen joululevyn, Saa joulu aikaan sen, hän levytti 1991.
M/S Cozumel II
M/S Cozumel II (IMO 7236127) on nimellä M/S Ursula Saksassa vuonna 1973 valmistunut autolautta. Sen rakensi Jos. L. Meyerin telakka Papenburgissa. Se kuuluu kolmen laivan sarjaan, sen sisaralukset ovat M/S Regula ja M/S Betula.Alus luovutettiin 12. maaliskuuta 1973 Linjebuss Internationalille (Rederi Ab Svea). Liikenteen se aloitti Juutinraumassa välillä Helsingborg – Helsingør. Reitin ajoaika oli alle puoli tuntia, joten aluksessa ei ollut hyttejä, ainoastaan kahvila ja verovapaa myymälä. Vuonna 1980 alus siirtyi Scandinavia Ferry Linesin hallintaan. Toukokuussa 1985 alusta uudistettiin Helsingørin telakalla. Vuonna 1991 aluksen ollessa laiturissa M/S Kärnan törmäsi siihen. Saman vuoden lokakuussa alus siirtyi SweFerry AB:lle ja edelleen joulukuussa Scandlinesille. Alusta uudistettiin 1992 Kristiansandissa Norjassa. Alus otettiin liikenteestä 1996 ja jäi odottamaan käyttöä kunnes se myytiin 1997 meksikolaiselle Maritima Chan Kenab S.A. de C.V. Cozumelille, matkalle kohti Meksikoa se lähti 9. toukokuuta. Se aloitti liikenteen Yucatánin ja Cozumelin (Meksikon saari) välillä. Alus sai pohjakosketuksen 2005 sen ollessa matkalla Belizeen. Aluksen omistajat hylkäsivät tiukasti pohjaan juuttuneen aluksen Chinchorron matalikolle. Alus poistettiin rekisteristä. Vuonna 2010 hylky vedettiin irti.
Perieres
Perieres oli kreikkalaisessa mytologiassa Aioloksen ja Enareten poika; tosin useiden kerrotaan pitäneen häntä ennemminkin Kynortaan poikana Aioloksen sijasta. Hänen sisaruksiaan olivat Sisyfos, Kretheus, Salmoneus, Athamas, Deion, Magnes, Makarlos, Kanake, Alkyone, Preisidike, Kalyke ja Perimede.
Kun Polykaon, Messenian kuningas, kuoli ilman perillisiä, Perieres seurasi häntä valtaistuimelle. Hän meni naimisiin Perseuksen tyttären Gorgofonen kanssa, ja he saivat pojat Afareus ja Leukippos.
Radio Salminen
Radio Salminen oli Iisalmessa toimiva paikallisradio. Sen kuuluvuusalueella Pohjois-Savossa asui noin 85 000 kuuntelijaa. Iisalmessa Radio Salminen toimi antenniverkossa taajuudella 89,5 MHz ja kaapeliverkossa 97,3 MHz. Radio Salmisella oli lisäksi kaksi alilähetintä Siilinjärvellä (102 MHz) ja Sonkajärvellä (107,1 MHz). Päätoimittajina toimivat Risto Ryhänen ja Hannu Ala-Pappila.
Radio Salminen aloitti toimintansa paikallisradiotoiminnan niin sanotussa toisessa aallossa 23. syyskuuta 1988. Radio Salminen lopetti oman toimintansa 24. syyskuuta 2007 ja yhdistyi Oikeaan Asemaan.
Alaston satama
Alaston satama on klassikkoelokuva vuodelta 1954. Elokuvan ohjasi Elia Kazan ja siinä oli pääosissa Marlon Brando, Karl Malden ja Eva Marie Saint. Elokuva oli ehdolla aikoinaan kahteentoista Oscar-palkintoon ja se sai niitä peräti kahdeksan. Elokuvaa pidetään nykyään yhtenä kaikkien aikojen suurimmista mestariteoksista. Elokuva perustuu Malcolm Johnsonin kirjoittamaan New York Sun-lehdessä vuonna 1948 julkaistuun 24-osaiseen artikkelisarjaan "Crime on the Waterfront".
Elokuva valittiin vuonna 1989 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Alastoman sataman" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Elokuva kertoo ahtaajien väkivaltaisesta ja korruptoituneesta elämästä. Sataman seutua hallitsee järjestäytynyt rikollisuus; sen näkyvimpiä hahmoja ovat Johnny Friendly (Lee J. Cobb) ja hänen apulainensa Charley Malloy (Rod Steiger). Charleyn veli Terry Malloy (Marlon Brando) on myös mukana rikollisjärjestön toiminnassa. Terry tapatuttaa epämiellyttäviä kysymyksiä kyselleen ystävänsä houkuttelemalla hänet katolle josta hänet työnnetään alas. Myöhemmin Terry tapaa murhatun miehen sisaren, Edie Doylen (Eva Marie Saint) ja rakastuu tähän. Terry alkaa katua tekemisiään ja rikollisjärjestöön kuulumista.
Sataman pappi Isä Barry (Karl Malden) vastustaa aktiivisesti rikollisjärjestöä ja kertoo Terrylle murhan tapahtuneen koska murhattu aikoi paljastaa Johnny Friendlyn ammattiyhdistystoiminnan korruptuneisuuden. Pappi pyytää Terryä asettumaan gangstereita vastaan, mutta Terry on vastahakoinen.
Terry alkaa kiintyä Edieen entistä syvemmin ja päättää sen takia ruveta käymään rikollisjärjestöä vastaan. Terryn veli yrittää saada Terryä luopumaan päätöksestään, mutta Terry ei taivu ja Terryn veli taipuu tämän tahtoon. Vähän myöhemmin Terryn veli tapetaan Johnny Friendlyn miesten murskatessa hänet ja naulatessa hänen ruumiinsa seinään. Silloin Terry päättää todistaa oikeudessa Friendlyä ja hänen rikollisjoukkoonsa vastaan.
Kuulusteluja seuraavana aamuna Friendlyn jengi pieksee hänet henkihieveriin. Terryn uhma ja rohkeus saa kuitenkin satamamiehet hänen puolelleen ja vastustamaan Friendlyn jengiä. Terry on voittanut.
Oulun palo 1652
Oulun palo 1652 oli suuren osan Oulun kaupunkia tuhonnut tulipalo 2. lokakuuta 1652.
"Oulun kaupungin historian" kirjoittaneen Artturi Virkkusen mukaan palossa tuhoutui suurin osa porvariston taloista, proviantti-aitat, joissa oli kruunun jyviä ja rahoja, linnan silta sekä raatihuone.
Kaupunki rakennettiin tulipalon jälkeen uudelleen maanmittari Claes Claessonin vuonna 1651 laatiman suunnitelman mukaan. Uusi suunnitelma kaksinkertaisti kaupunkialueen pinta-alan ja samalla kadut ja korttelit muuttuivat säännönmukaisiksi. Ranta-alueesta muodostettiin tori ja sinne sijoitettiin mittaushuone, vaakahuone ja tietenkin pakkahuone.
Huumausaineneuvottelukunta
Huumausaineneuvottelukunta oli sosiaali- ja terveysministeriön asettama neuvottelukunta, jonka tehtävänä oli määritellä uudelleen Suomen huumausainepolitiikka. Neuvottelukunta asetettiin 1968, ja se istui vuodesta 1969 vuoteen 1971 saakka.
Syynä komitean asettamiseen oli nuorten laajeneva huumeiden käyttö. Jopa 5%-23% nuorista oli paikkakunnasta riippuen ilmoittanut kokeilleensa huumeita 1970-luvun alun tutkimuksissa. Kannabis ja LSD lisäksi yhdistettiin nuorison kannattamiin protestiliikkeisiin. Toimittajat pyrkivät kiinnittämään huomion asiaan tekemällä artikkeleita siitä, miten helppoa huumeiden osto oli, ja miten heikosti poliisi valvoo asiaa. 
Tätä aikaisemmin Suomen huumausainepolitiikka perustui lähinnä terveydenhoitoon ja siihen liittyneisiin pakkokeinoihin.
Vuonna 1996 Sosiaali- ja terveysministeriö asetti Huumausainepoliittisen toimikunnan, jonka tehtävänä oli laatia ehdotus kansalliseksi
huumausaineohjelmaksi. Toimikunnan puheenjohtajana toimi oikeusministeriön ylijohtaja K. J. Lång. Toimikunnan työn tuloksena synti Suomen huumausainestrategia 1997, joka laajuudeltaan ja perusteellisuudeltaan vastaa edeltänyttä komiteamietintöä (KM 1969). Tällä kertaa toimikunnan mietintöön ei sisältynyt konkreettisia ehdotuksia uudeksi lainsäädännöksi, vaan painopiste oli yleisemmällä strategiaohjelman tasolla. Vuoden 1997 huumausainestrategiaa on säännöllisin väliajoin täsmennetty ja yhteistyötä huumehaittojen ehkäisemiseksi on ohjattu valtioneuvoston periaatepäätöksillä.
Paimion lukio
Paimion lukio on Paimiossa toimiva lukio, jossa on noin 250 opiskelijaa. Lukiossa on käytössä kuusijaksojärjestelmä ja rehtorina toimii Olli-Pekka Lehtonen. Paimion lukion nykyinen osoite on Sähköyhtiöntie 2.
Vuonna 1925 Paimioon perustettiin viisiluokkainen yhteiskoulu, ja oma koulurakennus valmistui vuonna 1927. Ensimmäinen lukioluokka aloitti syksyllä 1956, joten lukion ylioppilaita lakitettiin ensimmäisen kerran keväällä 1959. Yhteiskoulu muodostui vuonna 1976 uudeksi peruskouluksi ja kunnan lukioksi. Nykyään Paimion lukio sijaitsee noin kilometrin päästä vanhasta rakennuksesta, nykyään Fortumin vanhassa konttorirakennuksessa.
Phineas Gage
Phineas P. Gage (1823 – 21. toukokuuta 1860) oli yhdysvaltalainen rautatietyöläinen, joka sai aivovaurion rautatien rakentamisen yhteydessä vuonna 1848 tapahtuneessa onnettomuudessa. Häntä on käytetty neurobiologian ja neuropsykologian aloilla laajalti esimerkkitapauksena havainnollistamaan aivojen otsalohkon vaurioitumisen seurauksia.
13. syyskuuta 1848 Gage oli rakentamassa rautatietä Cavendishin kaupungin ulkopuolella Vermontissa, kun hänen rautakangella tiivistämänsä ruuti vahingossa räjähti ja sinkosi rautakangen hänen päänsä läpi sellaisella voimalla, että kanki laskeutui yli 25 metrin päähän. Noin metrin pituinen ja kolmen senttimetrin paksuinen kanki osui Gagen päähän vasemman posken alapuolelta ja poistui kallon yläosasta tuhoten matkallaan suurimman osan aivojen vasemmasta otsalohkosta ja mahdollisesti myös osan oikeasta.
Gage ei kuitenkaan kuollut, vaan toipui yllättävän hyvin. Hänen persoonallisuutensa raportoitiin muuttuneen onnettomuuden jälkeen. Aiemmin vastuuntuntoisesta, suositusta työntekijästä tuli luonteeltaan äkkipikainen, epävakaa ja kärsimätön. Hän ei enää osannut suunnitella tulevaisuuttaan eikä ottanut muita huomioon. Lopulta Gage irtisanottiin työstään ja hän päätyi esittelemään ihmeellistä selviytymistään sirkukseen.
Phineas Gagea hoiti onnettomuuden jälkeen nuori lääkäri John Martyn Harlow, joka myös kirjoitti tapauksesta artikkelin vuonna 1848. Gage kuoli epileptisiin kohtauksiin vuonna 1860. Seitsemän vuotta myöhemmin hänen ruumiinsa kaivettiin ylös; kallo ja sen lävistänyt rautakanki lähetettiin Harlow’lle tutkittavaksi. Harlow julkaisi tutkimustuloksensa ja arvionsa Gagen aivojen kärsimästä vauriosta vuonna 1868. Kallo ja rautakanki ovat nykyään esillä Harvardin yliopiston Warren Anatomical Museum -museon kokoelmissa Bostonissa, Massachusettsissa.
Kermit
Kermit the Frog eli Kermit-sammakko on Muppet, jonka ensiesiintyminen oli vuonna 1955. Sen äänenä oli Jim Henson aina kuolemaansa 1990 asti, ja se olikin Hensonin hahmoista kuuluisin. Hensonin kuoleman jälkeen hahmon äänenä on ollut Steve Whitmere. Kermit-hahmo on yksi tunnetuimpia "The Muppet Show’n" hahmoista ja esiintynyt runsaasti niin televisiossa kuin Muppet-elokuvissakin. Kermit on yksi harvoista fiktiivisistä hahmoista, joka on saanut oman tähden Hollywood Walk of Famelle. Kermitin suomenkielisenä äänenä on lähes aina toiminut Antti Pääkkönen.
Kermit alun perin oli valmistettu Jim Hensonin äidin hylkäämästä vaaleanvihreästä takista, joka sai silmät pingispallon puolikkaista. Leski Jane Henson luovutti kymmenen nukkea Washingtonissa sijaitsevalle Smithsonian-instituutin museolle, mukana meni myös Kermit. Kirkkaamman vihreä Kermit ilmestyi vuonna 1969 Sesame Street -ohjelmassa.
Karlbergin linna
Karlbergin linna () sijaitse Solnan kunnassa lähellä Tukholmaa, Karlbergskanalenin rannalla Ruotsissa. Linnassa toimii nykyisin Militärhögskolan Karlberg.
Ennen nykyistä Karlbergin linnaa samalla paikalla oli valtakunnanamiraali Carl Carlsson Gyllenhielmin rakennuttama suurehko kivitalo. Gyllenhielmin kuoltua vuonna 1650 talo jäi tyhjilleen, kunnes sen yhdeksäntoista vuotta myöhemmin osti herttua Magnus Gabriel De la Gardie. De la Gardie laajensi linnaa ja sisusti sen pääosin uudelleen. De la Gardien luovuttua linnasta taloudellisista syistä se siirtyi valtakunnanmarsalkka Johan Gabriel Stenbockin haltuun.
Vuonna 1688 linnasta tuli Ruotsin kuninkaan omaisuutta, kun Kaarle XI osti linnan Johan Gabriel Stenbockilta. Se toimi kuninkaallisena huvilinnana, kunnes kuningas Kustaa III vuonna 1792 perusti linnaan Kuninkaallisen sota-akatemian (). Vuonna 1795 linnaan rakennettiin Carl Christoffer Gjörwellin piirustusten pohjalta kolmikerroksiset siipirakennukset.
Trikloorietyleeni
Trikloorietyleeni (trikloroetyleeni, trileeni) CHCl on kirkas, helposti haihtuva neste, jonka rakennekaava on ClCH=CCl, moolimassa 131,4 g/mol, ominaispaino 1.466, sulamispiste − 73 °C, kiehumispiste 87 °C, itsesyttymislämpötila 410 °C ja CAS-numero 79-01-6. Trikloorietyleenia liukenee veteen 20 °C:n lämpötilassa 0,1g/100 ml.
Kemian teollisuudessa trikloorietyleenin pohjana on asetyleeni, josta tämä halogeeniyhdiste tuotetaan asetaldehydin kautta. Trikloroetyleenin, trileenin haju muistuttaa kloroformia. Maku on makeahkon kirpeä, polttavakin. Trikloorietyleenista käytetään myös nimityksiä "1,1,2-trikloorietyleeni", "trikloorieteeni", "etyleenitrikloridi" ja "asetyleenitrikloridi".
Ainetta käytetään teollisuudessa rasvojen, hartsien, vahojen, kumien ja värien sekä selluloosaestereiden ja -eetterien liuottimena. Vaatteiden kemiallisessa pesussa aineella on laajalti käyttöä. Sitä on käytetty nukutusaineena synnytyksissä ja pienehköissä leikkauksissa. Anestesia- ja muussa lääketieteellisessä käytössä aine on värjätty siniseksi, jotta se erottuisi kloroformista.
Arkisessa yksityiskäytössä aine on jokseenkin harvinaista, mutta esimerkiksi
auton maalauksessa sillä on osansa sen nimenomaisen voimakkaan rasvanirrotuskyvyn ansiosta: maalattava pinta saadaan taatusti maalia pysyvästi sitovaksi tai koneistettu pinta täysin puhtaaksi ennen asennusta.
Trikloorietyleeniä saa yksityiskäyttöön sopivia määriä yleensä vain apteekeista.
Katso myös 1,1,2-trikloorietaani.
Tyrnikerttunen
Tyrnikerttunen ("Acrocephalus orinus") eli aiemmalta nimeltään intianruokokerttunen on Etelä-Aasiassa elävä erittäin harvinainen ja huonosti tunnettu varpuslintu. Lajin nimesi Harry Church Oberholser 1905. Lajin löysi Allan Octavian Hume 1867, joka antoi sille ensin nimen "Phyllopneuste macrorhyncha", mutta muutti sen 1869 muotoon "Acrocephalus macrorhynchus". Muutokset eivät jääneet tähän, sillä Oberholser osoitti 1905, että nimeä ei voida hyväksyä, ja "Acrocephalus orinus" lopulta voitti nimen "Acrocephalus macrorhynchus" suosiossa.
Linnun pituus on noin 13 cm. Olemukseltaan ja väritykseltään se muistuttaa sekä viitakerttusta että papyruskerttusta, jonka alalajina sitä on pidetty. Joidenkin tutkijoiden mielestä se on ollut olemukseltaan outo viitakerttunen. Lajista tiedetään erittäin vähän, sillä kahden museonäytteen lisäksi se on vain kerran tavattu luonnossa. Kädessä tutkittaessa lajin voi erottaa viitakerttusesta pyöreämmän käsisiiven perusteella.
Hume keräsi ensimmäisen linnun Sutlej'n laaksosta läheltä Rampooria, Himachal Pradeshin osavaltiosta Intiasta 1867. Vuonna 2005 lajin status vahvistettiin DNA-testien ja uusien morfologisten tutkimusten ansiosta. Tutkimuksen teki Staffan Bensch Lundin yliopistossa. Toinen havainto lajista tehtiin Thaimaassa 27. maaliskuuta 2006, kun ornitologi Philip Round, Mahidolin yliopiston apulaisprofessori, pyydysti elävän yksilön "Laem Phak Bia Environmental Research and Development Project"issa Phetchaburissa, Bangkokin lähellä. Lintu rengastettiin, siltä otettiin kaksi höyhentä ja se päästettiin vapauteen. Höyhenistä tutkittu DNA vastasi vuoden 1867 linnun DNA:ta. Tämän havainnon jälkeen löydettiin vanha intiankerttusnäyte Tringin luonnonhistoriallisen museon viitakerttusnäytteiden joukosta. Vuonna 2010 löydettiin lajin Afganistanissa sijaitseva pesimäalue. Siellä oli kevääseen 2010 mennessä havaittu lähes 20 yksilöä, ja lajin laulua on saatu äänitettyä.
Havaintojen vähyydestä johtuen lajin uhanalaisuudesta ja suojelun tarpeesta ei voida vielä esittää arvioita.
Tyrnikerttunen on hyönteissyöjä.
Linux Format
Linux Format on brittiläinen Linuxiin keskittynyt aikakauslehti. Lehteä viedään myös moniin muihin maihin ympäri maailmaa. "Linux Formatia" julkaisee lukuisia tietokonelehtiä kustantava Future Publishing.
Lehden sisältö muistuttaa useimpia muita tietokonelehtiä, mutta se on suunnattu erityisesti Linux-käyttöjärjestelmän käyttäjille. Lehti sisältää katsauksia, teknologia-artikkeleita, kaikentasoisille käyttäjille suunnattuja oppaita ja uutisia.
"Linux Format" ilmestyy 13 kertaa vuodessa, ja jokaisen numeron mukana tulee jonkin Linux-jakelun sekä vapaita ohjelmistoja sisältävä DVD-levy. Lehti aloitti toimintansa epävirallisesti 1999 yhden numeron koekappaleella nimeltä "Linux Answers", ja täysimittainen tuotanto lähti käyntiin toukokuussa 2000. "Linux Formatista" julkaistaan paikalliselle kielelle käännettyjä versioita Italiassa, Kreikassa ja Venäjällä. Lisäksi suuri määrä lehtiä viedään eri puolille maailmaa, erityisesti Yhdysvaltoihin, jossa julkaisua myydään Barnes & Noble -ketjun liikkeissä sekä muissa isoissa kirjakaupoissa.
"Linux Formatin" pani alulle sen nykyinen päätoimittaja Nick Veitch. Lehden oppaista erityisesti Michael J. Hammelin GIMP- ja Paul Hudsonin PHP-tutoriaalit ovat keränneet kiitosta.
Eddie Griffin (koripalloilija)
Eddie Jamal Griffin (30. toukokuuta 1982 – 17. elokuuta 2007) oli yhdysvaltalainen koripallon pelaaja.
Griffin syntyi Philadelphiassa, Pennsylvaniassa, ja opiskeli roomalaiskatolisessa high schoolissa. Hän aloitti NBA-uransa vuonna 2001 ja pelasi viimeisimpänä Minnesota Timberwolvesissa, josta hän lähti 13. maaliskuuta 2007.
Griffin sai vuonna 2004 tuomion tyttöystävänsä törkeästä pahoinpitelystä. Hän oli osallisena auto-onnettomuudessa 30. maaliskuuta 2006 ja kuoli toisessa vastaavassa Teksasissa 17. elokuuta 2007. Hänen ruumiinsa oli niin pahoin palanut, että henkilöllisyys saatiin varmistettua vasta hampaista otetulla testillä.
Griffin oli 2,08 metrin mittainen.
Alte Mainbrücke
Alte Mainbrücke on holvisilta Würzburgin kaupungissa, Baijerin osavaltiossa, Saksassa. Se ylittää Main-joen. Silta rakennettiin vuosina 1473–1543 tuhoutuneen romaanisen sillan tilalle. 1000- ja 1100-luvuilla sillan paikalla liikennöi lautta. Vuonna 1730 silta koristeltiin barokin tyylisuunnan mukaisesti pyhimyspatsailla. Pituudeltaan silta on noin 180 metriä.
Heinäpään jalkapallohalli
Heinäpään jalkapallohalli (sponsorinimeltään Arina Areena) on Oulussa Heinäpään urheilukeskuksessa sijaitseva jalkapallohalli, joka avattiin vuonna 2007. Jalkapallohalli toimii mm. AC Oulun kotikenttänä ja harjoitushallina talvikaudella sekä lukuisten muiden jalkapalloseurojen ja juniorien harjoittelu- ja pelipaikkana. Hallin kapasiteetti on 630 katsojaa.
Jalkapallohallin rakentaminen aloitettiin vuonna 2006 ja halli valmistui marraskuussa 2007. Rakennuskustannukset olivat noin 6,7 miljoonaa euroa. Heinäpään jalkapallohallissa on tekonurmikenttä, joka on jaettavissa väliverhoilla kolmeen osaan, 100 metrin juoksusuora, kuusi pukuhuonetta, siirtokatsomo ja sähköinen kulunvalvonta.
Heinäpään jalkapallohalli on toiminut pelipaikkana myös RoPS:in Liigacupin otteluissa.
Dragon Ball GT: A Hero's Legacy
Dragon Ball GT: A Hero's Legacy (suom. "Sankarin perintö") on viimeinen Dragon Ball -elokuva. Elokuvassa seikkailevat Son Goku Jr. ja Pan ystävineen.
Panista on tullut vanha ja heikko ja hän on kuolemassa. Goku Jr. lähtee etsimään oikean Gokun ensimmäistä kotia Maassa ja aikoo toivoa neljän tähden lohikäärmekuulalla Panin terveemmäksi. Guglo on päävihollinen. Elokuvan alussa Goku Jr. on pelkuri, mutta elokuvan lopussa hänestä tulee urhea soturi, niin kuin esi-isästään Son Gokusta.
Johannes Schefferus
Johannes Schefferus (2. helmikuuta 1621 Strasbourg – 26. maaliskuuta 1679 Uppsala) oli alkujaan elsassilainen tiedemies, sittemmin Uppsalan yliopiston professori, kirjastonhoitaja ja Ruotsin valtakunnan antikviteettikollegion asessori. Hän oli yksi niistä tunnetuista eurooppalaisista tiedemiehistä, jotka kuningatar Kristiina kutsui Ruotsiin kohottamaan valtakunnan sivistyksen tasoa.
Schefferus syntyi strasbourgilaiseen kauppias- ja patriisiperheeseen. Hänen isänsä oli kauppias Johann Scheffer ja äitinsä Elisabeth Kraschel. Vuonna 1648 hän avioitui Ruotsissa tunnetun tiedemiehen Johannes Locceniuksen ja hänen puolisonsa Ulrica Tammin tyttären Regina Loccenian kanssa. Parin lapsista Peter von Scheffer (1657–1731) oli myöhemmin Svean hovioikeuden presidentti, maaherran ja vapaaherra; Ivar Scheffer (1665–1713), vuorikollegion sihteeri.
Koulunsa Schefferus kävi kotikaupungissaan Strasbourgissa ja siellä hän myös jatkoi opintojaan yliopistossa vuosina 1637–1644. Tämän ohessa hän täydensi opintojaan opiskelleen Leidenin yliopistossa Alankomaissa vuonna 1639 ja Sveitsissä vuonna 1643. Strasbourgissa hänen yliopistoprofessoreinaan toimivat muun muassa Johannes Freinsheimius ja Johannes Boeclerus, jotka kuningatar Kristiina myöhemmin kutsui Ruotsiin. Kun hän palasi takaisin Strasbourgiin vuonna 1643, hän julkaisi ensimmäisen teoksensa, "De varietate navium". Tämä antiikin sotalaivoja koskeva tutkimus teki hänestä tunnetun filologin eurooppalaiseen tiedeyhteisöön.
Kun Freinsheimius oli päättänyt luopua virastaan Uppsalan yliopiston skytteaanisena professorina ("professor skytteanus"), niin tehtävää tarjottiin ensiksi toiselle Scheffereuksen entiselle opettajalle Johannes Boeclerukselle, mutta tämä ei ottanut tehtävää vastaan. Tämän suosituksesta Schefferus nimitettiin vuonna 1648. Professuuri oli saanut nimen "skytteanus" perustajansa Johan Bengtsson Skytten mukaan. Sen tavoitteena oli antaa aatelisnuorukaisille opetusta retoriikassa ja valtio-opissa ja valmistaa heitä siten valtion palvelukseen.
Chororapithecus abyssinicus
Chororapithecus abyssinicus on joidenkin tutkijoiden mukaan mahdollisesti vanhin tunnettu gorillojen kehityslinjaan kuuluva laji, joka eli noin kymmenen miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä mioseenikaudella.
Laji tunnetaan vain yhdeksästä hammasfossiilista, jotka löydettiin 2007 Afarin syvängöstä itäisestä Etiopiasta. Löydetyt hampaat ovat lähes samanlaiset kuin nykyajan gorilloiden hampaat. Mikäli "Chororapithecus abyssinicus" todella oli nykyisten gorillojen edeltäjä eikä esimerkiksi jokin erillinen sukuhaara, joka itsenäisesti kehittyi samaan suuntaan kuin gorillat, osoittaa löytö simpanssin ja ihmisen sukuhaaran eronneen gorilloista paljon luultua aikaisemmin, vähintään 10,5 miljoonaa vuotta sitten. Yleisesti on arvioitu, että gorillat erkanivat ihmisiin ja simpansseihin johtaneesta sukuhaarasta vasta noin 8 miljoonaa vuotta sitten ja ihmisten sukuhaara simpansseista noin 5–6 miljoonaa vuotta sitten. Lajin löysi japanilais-etiopilainen tutkijaryhmä.
Nicanor Parra
Nicanor Parra (5. syyskuuta 1914 San Fabián de Alico – 23. tammikuuta 2018 Santiago de Chile) oli chileläinen runoilija.
Parran ensimmäinen kokoelma "Poemas y Antipoemas" (1954) on latinalaisamerikkalaisen kirjallisuuden klassikkoja. Se on myös 1900-luvun tunnetuimpia espanjankielisiä runoteoksia, ja sen tekijä oli useasti ehdolla Nobel-palkinnon saajaksi. Parra sai vuonna 2011 espanjankielisen maailman arvostetuimman Premio Cervantes -kirjallisuuspalkinnon.
Parra pyrki tuotannossaan ulos runouden perinteisistä kaavoista ja nimitti itseään "antipoetaksi". Hänen sisarensa Violeta Parra (k. 1967) on lauluntekijänä maailmankuulu.
Parra valmistui vuonna 1938 Chilen yliopistosta matematiikan- ja fysiikanopettajaksi. Hän jatkoi vuonna 1943 fysiikanopintojaan Brown Universityssä Yhdysvalloissa ja toimi sittemmin kotimaassaan teoreettisen fysiikan professorina.
Death Unlimited
Death Unlimited on metalliyhtye Northerin vuonna 2004 julkaistu kolmas albumi.
Albumi nousi parhaimmillaan Suomen virallisen listan sijalle 17.
M/S Tuizidi
M/S Tuizidi () on vuonna 1968 nimellä "M/S Ofelia" valmistunut autolautta. Sen rakensi Krögerwerft GmbH Saksan Rendsburgista. Kuollutta painoa aluksella on 700 tonnia. Sen sisarlaiva M/S Hamlet (nykyisin M/S Benito Buono) valmistui samana vuonna. Alus tilattiin HH-Linjenin käyttöön välille Helsingborg–Helsingør. Alus valmistui marraskuussa telakalta, mutta sen tilanneen yhtiön johtajan kuollessa yllättäen se myytiin Svenska Rederi Ab:lle. Vuoden 1969 alusta lähtien "M/S Ofelia" liikennöi Juutinraumassa aluksi välillä Malmö–Kööpenhamina, sitten Limhamn (Malmö)–Dragør (Kööpenhamina). Alus myytiin ensin vuonna 1977 AB Sundfartille, sitten 1981 Scandinavian Ferry Linesille. Muutostöitä sille suoritettiin vuonna 1986 Landskronan telakalla ja 1991 alus siirtyi SweFerrylle. Jouluaattona 1996 se liikennöi viimeistä päivää Juutinraumassa, jonka jälkeen se seuraavana kesänä aloitti liikenteen Saarenmaalla Virossa. Vuonna 2012 se myytiin Roris Maritime Co -varustamolle Saint Kitts ja Nevisiin. Nykyään alus liikennöi Afrikan lounaisrannikolla.
Tony Leon
Anthony James Leon (15. joulukuuta 1956–) on eteläafrikkalainen poliitikko ja Demokraattinen allianssi -puolueen entinen puheenjohtaja.
Leonin ensimmäinen työpaikka oli Progressive partyn organisoijana kahdeksantoistavuotiaana. Valmistuttuaan lakimieheksi Witwatersrandin yliopistosta hänestä tuli luennoitsija oikeustieteen laitokselle vuonna 1986. Samana vuonna hänet valittiin Johannesburgin kaupunginvaltuustoon. Vuonna 1989 hänet valittiin Etelä-Afrikan parlamenttiin. Vuosina 1990–1994 Leon toimi Demokraattisen puolueen kansalaisoikeuskomissiossa ja toimi neuvonantajana CODESA:ssa. Vuonna 1994 hänet valittiin Demokraattisen puolueen johtoon ja puolueen yhdistyessä Uuden kansallispuolueen kanssa Demokraattiseksi allianssiksi hän nousi myös uuden puolueen puheenjohtajaksi ja maan keskeisimmäksi oppositiojohtajaksi.
Leon ilmoitti marraskuussa 2006 astuvansa sivuun puheenjohtajan tehtävistä toukokuun 2007 puoluekokouksessa, mutta jatkavansa parlamentissa vuoden 2009 vaaleihin asti.
Eric Szmanda
Eric Kyle Szmanda (s. 24. heinäkuuta, 1975 Milwaukee, Wisconsin) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan CSI:n labrateknikkona Greg Sandersina.
Szmanda vietti lapsuutensa pienessä Mukwonagon kaupungissa. Hänellä on kaksi veljeä, Rob ja Brett. Eric valmistui lukiosta vuonna 1993. Ericin isosetä, Ray Szmanda, on paikallinen radiopersoona Wisconsinissa.
Mob 47
Mob 47 on ruotsalainen vuonna 1982 perustettu hardcore punk -yhtye. Varhaisissa harjoituksissa yhtyeen nimi oli vielä Censur, mutta Mob 47 -nimike vakiintui vuonna 1983. Suurimmat vaikutteet yhtye sai aikalaisistaan hardcorevaikuttajista kuten Discharge ja D.R.I.. Ruotsin ulkopuolella yhtye sai tunnustusta vasta esiinnyttyään vuonna 1985 Pusmort Recordsin "Cleanse the Bacteria" –kokoelmalla. Monen muun hardcore-yhtyeen tavoin Mob 47:kin kuivui kasaan 1980-luvun loppuun mennessä.
Vuonna 2006 yhtye aloitti yhdessä soittamisen uudestaan rikkoen 20 vuoden keikkatauon Tukholman Debaserissä 25. toukokuuta.
Voima Kustannus
Voima Kustannus Oy on vuonna 1999 perustettu suomalainen mediakustantamo. Voima Kustannuksen julkaisemia lehtiä ovat joulukuussa 1999 aloittanut "Voima" ja lokakuussa 2008 käynnistetty verkkolehti "fifi.voima.fi". Voima Kustannus alkoi vuonna 2007 julkaista "Le Monde diplomatiquen" suomenkielistä versiota, jota nykyään kustantaa Into Kustannus. Vuonna 2010 Voima alkoi julkaista ilmaista "NHL – Normihomolehteä".
Voima Kustannus Oy:n toimitusjohtaja ja kustannuspäällikkö on Tuomas Rantanen. Lehdellä on yhdeksän työntekijää.
Yhtiön osakkaita ovat Rosebud Books, Suomen Rauhanpuolustajat, Luonto-Liitto, Maan Ystävät, Heikki Hiilamo sekä Tuomas Rantanen.
Voima Kustannus Oy saa vuosittain avustuksia opetus- ja kulttuuriministeriöltä. Vuonna 2013 avustukset olivat 35 000 € (Voima), 16 000 € (Fifi-verkkolehti) ja 10 000 € (Normihomolehti).
Voiman rinnalle samat osakkaat perustivat vuonna 2007 Into Kustannus Oy:n, jonka toimitusjohtaja on Jaana Airaksinen. Into Kustannus kustantaa taskukirjamuotoisen suomenkielisen Diplon ohella vastaavassa formaatissa suomenkielistä Novaja Gazetan versiota sekä pamfletteja. Into Kustannus on julkaissut myös e-kirjoja ja pitää yllä kansainvälistä e-kirjakauppaa.
Ndebele-kuningaskunta
Ndebele-kuningaskunta oli kuningas Mzilikazin Limpopojoen pohjoispuolelle nykyisen Zimbabwen alueelle vuonna 1837 perustama kuningaskunta. Ndebelet onnistuivat helposti alistamaan alueella aikaisemmin asuneen šona-heimon. 1880-luvulla ndebelet eivät kuitenkaan onnistuneet puolustamaan kuningaskuntaansa etelästä hyökänneitä brittejä vastaan, vaan Mzilikazin pojan Lobengulan oli pakko myöntää Cecil Rhodesille kaivosoikeudet valtakuntansa alueella tuhatta kivääriä ja sadan punnan kuukausittaista vuokraa vastaan.
1890-luvulla Rhodes ajautui vaikeuksiin alueidensa afrikkalaisten kanssa ja vaikka Lobengula pyrkikin säilyttämään rauhan, monet hänen heimonsa jäsenet halusivat ajaa maahantunkeutujat pois. Aluetta hallinnoinut Rhodesin edustaja Leander Jameson käytti tilannetta tekosyynä aloittaakseen vuonna 1893 sodan Lobengulaa vastaan. Jamesonilla oli käytössään viisi maxim-konekivääriä ja hän tunkeutui helposti Lobengulan pääkaupunkiin Bulawayoon. Lobengula joutui pakenemaan ja Ndebele-kuningaskunta tuhoutui.
Ndebele
Ndebele tarkoittaa seuraavia:
Kai-Pekka Kangasmäki
Kai-Pekka Olavi ”Kaikka” Kangasmäki (s. 9. heinäkuuta 1985 Lappeenranta) on suomalainen metallimuusikko, joka tunnetaan erityisesti metalliyhtye Stam1nan basistina ja taustalaulajana. Hän toimi sessiomuusikkona yhtyeen debyyttialbumin julkaisua seuranneilla kiertueilla ennen kuin hänet nimitettiin vakituiseksi jäseneksi Rieskaa tauluun -kiertueen päätöskonsertissa Tavastialla syksyllä 2005. Kai-Pekka oli myös lyhyen aikaa Stam1nan keikkakuskina jo ennen ensimmäisen albumin ilmestymistä. Ensimmäinen Stam1nan albumi, jolla Kangasmäki esiintyy, on vuonna 2006 ilmestynyt "Uudet kymmenen käskyä".
Lisäksi Kangasmäki on soittanut kitaraa yhtyeissä Disease of the Nation ja Devilhorn. Hän on valmistunut Kymenlaakson ammattikorkeakoulun viestinnän osastolta medianomiksi. Kangasmäen voi nähdä esiintyvän hänen bändikaverinsa Antti Hyyrysen ohjaamassa Kotiteollisuuden videossa Iankaikkinen.
Kangasmäki soittaa Mesa/Boogie Big Block 750- vahvistimella, ja Mesa Boogie 8x10 Powerhouse Bass Cabinet ja Mesa Boogie Powerhouse 1000 Bass Cabinet- vahvistinkaapeilla. Kangasmäellä on käytössään kolme bassoa, ESP Lettu, ESP "Teppo Velin" Custom Shop, ja ESP-LTD B-254.
Jan-Christian Söderholm
Jan-Christian ”J-C” Söderholm (s. 7. joulukuuta 1976 Tukholma) on Helsingissä asuva suomalainen freelance-näyttelijä. Tunnetuimmat elokuvat joissa hän on näytellyt ovat Åke Lindmanin elokuvat "Etulinjan edessä" (2004) ja "Tali-Ihantala 1944" (2007). Vuonna 1994 Söderholm aloitti työnsä avustajana Vaasan kaupunginteatterissa ja 1999 opiskelut Teatterikorkeakoulussa ruotsinkielisellä näyttelijäntyönlaitoksella (Svenska institutionen för skådespelarkonst) josta hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2003. Hänen äidinkielensä on suomi.
Enoch Sontonga
Enoch Mankayi Sontonga (1873 Uitenhage, Kapmaa – 18. huhtikuuta 1905) oli eteläafrikkalainen opettaja, maallikkosaarnaaja ja lauluntekijä, joka sävelsi nykyisen Etelä-Afrikan kansallislaulun osana olevan virren ”Nkosi Sikelel' iAfrika” ().
Sontonga kuului xhosa-heimon Mpinga-klaaniin. Arvellaan, että hän sai opettajakoulutuksen Lovedale-instituutissa ja että hänet lähetettiin myöhemmin metodistien lähetyskouluun Nancefieldiin Johannesburgin lähelle. Hän oli naimisissa Diana Mgqibisan kanssa, joka oli Etelä-Afrikan metodistikirkon merkittävän pastorin tytär.
Sontonga kirjoitti ”Nkosi Sikelel' iAfrikan” ensimmäisen säkeistön sanat vuonna 1897 ja myöhemmin samana vuonna sävelsi siihen melodian koulunsa kuoroa varten. Laulu esitettiin ensi kerran julkisesti metodistipappi Bowenin papiksivihkimisessä. 8. tammikuuta 1912 laulu esitettiin ANC:n edeltäjän, "South African Native National Congressin", perustavan kokouksen päätösrukouksena.
Sontonga kuoli vain 32-vuotiaana 18. huhtikuuta 1905 ja hänen hautansa paikka unohtui. Vuonna 1994 Etelä-Afrikan kansallisten muistomerkkien lautakunta sai tietää, että hänet olisi mahdollisesti haudattu Johannesburgin Braamfonteinin hautausmaalle ja halusi paikantaa sen julistaakseen paikan kansalliseksi monumentiksi. Vaikeuksien jälkeen hauta saatiin paikannettua, ja 24. syyskuuta 1996 presidentti Mandela vihki paikalle pystytetyn muistomerkin ja Sontongalle myönnettiin "Order of Meritorious Service" -kunniamerkki.
Sekobarbitaali
Sekobarbitaali ("5-allyyli-5-(1-metyylibutyyli)-barbituurihappo") on barbituraatteihin kuuluva lääkeaine, jota käytetään mm. anestesia-, epilepsia- ja unilääkkeenä ja rauhoittavana lääkkeenä. Lääkettä myydään Eli Lilly and Company -yhtiön valmistamana nimillä "Seconal" ja "Tuinal", joka sisältää myös amobarbitaalia. Käytöstä poistuneessa "Vesparax"-nimisessä yhdistelmälääkkeessä oli 150mg sekobarbitaalia, 50mg brallobarbitaalia ja 50mg hydroksitsiiniä.
Sekobarbitaalia käytetään myös eläinlääketieteessä eutanasiassa.
Sekobarbitaalin kemiallinen kaava on CHNO, moolimassa 238.283 g/mol ja CAS-numero 76-73-3.
Patologinen valehtelu
Patologinen valehtelu, eli mytomania (kreik. "mythos" tarina + "mania") eli pseudologia fantastica (kreik. "pseudos" väärä + "logos" puhe, tieto + "phantasia" mielikuvitus) on sairaalloinen halu valehdella ja keksiä sepitettyjä tarinoita. Mytomaniaa sairastavia kutsutaan mytomaaneiksi, suomeksi yleensä patologisiksi valehtelijoiksi.
Pakonomainen valehtelu ei ole lääketieteellinen diagnoosi, vaan se liittyy muihin mielenterveyden ongelmiin oireena.
Jos ihminen hakee valehtelusta hyötyä, se saattaa olla osa narsistista persoonallisuushäiriötä. Käyttäytymismuodosta voi parantua, jos kokee sen itse ongelmaksi, mutta esimerkiksi narsistiseen persoonallisuushäiriöön liittyvää valehtelua ei voi saada parantumaan, sillä henkilö ei itse koe sitä ongelmaksi.
Vankisairaalan vastaavan ylilääkärin Hannu Lauerman mukaan valehtelu menee sairauden puolelle, jos se on ihmiselle pakonomaista tai jos se palvelee hänen sisäistä tasapainoaan niin, että vaihtoehtoja ei ole.
Eräs patologisen valehtelun muoto on paroni von Münchhausenin mukaan nimensä saanut Münchhausen-syndrooma, jossa potilas on tuntevinaan fyysistä kipua ja valittaa siitä saadakseen huomiota.
Ritariromaani
Ritariromaanit olivat kansankielellä kirjoitettuja, ritareista kertovia runo- tai proosateoksia, joiden kukoistuskausi oli 1100–1300-luvulla. Lajityyppi kehittyi Ranskassa ja levisi sieltä muualle Eurooppaan. Suosittuja aiheita olivat kuningas Arthuriin ja pyöreän pöydän ritareihin liittyvät tarinat sekä kertomukset Tristanin ja Isolden rakkaudesta.
Alun perin ritariromaanit oli kirjoitettu hovipiirien viihdykkeeksi, mutta kirjapainotaidon myötä ne levisivät suuren yleisön ulottuville. Ritariromaanit kuvasivat ritareiden elämää romantisoidulla ja liioittelevalla tavalla. Tärkeitä teemoja olivat keskiaikaiset ritari-ihanteet, rohkeus, jalous ja vasallin uskollisuus herraansa kohtaan. Keskeinen aihe oli myös ritarin ylevä ja palvova rakkaus ylhäiseen naiseen, esimerkiksi Lancelotin rakkaus kuningatar Guinevereen.
Kelttiläiseen taruperinteeseen pohjautuva kuningas Arthur tuli hyvin suosituksi hahmoksi ritariromaaneissa, ja hänen ympärilleen punoutuvaa tarustoa kehittivät Chrétien de Troyes ja Geoffrey Monmouthilainen. Arthurista kasvoi ritariromaaneissa legendaarinen kuningas ja pyöreän pöydän ritareiden keskushahmo, mihin ovat saattaneet vaikuttaa Kaarle Suuren hovia kuvanneet chanson de geste -runoelmat.
Vähitellen uskonnollinen mystiikka tuli ritariromaaneissa keskeisemmälle sijalle. Chrétien de Troyes esimerkiksi kirjoitti ihmeitä tekevästä Graalin maljasta, josta tuli pysyvä teema Arthur-tarinoissa. Saksassa Wolfram von Eschenbach puolestaan loi Parsifal-eepoksen, jossa hän syvensi Graal-mystiikkaa. Ritari-ihanne alkoi myös kehittyä uskonnollisempaan ja siveellisempään suuntaan, eroottissävyisen rakkauden väistyessä taka-alalle ritariromaaneissa.
Myöhäiskeskiajalla ritariromaanit alkoivat menettää suosiotaan, ja muun muassa Miguel de Cervantes parodioi romaanissaan "Don Quijote" aiempia ritariromaaneja. Ritariromaanit ovat kuitenkin jatkuvasti innoittaneet sekä runoilijoita että säveltäjiä, muun muassa Richard Wagner on tehnyt oopperan Tristanista ja Isoldesta.
Monia nykyajan fantasiaromaaneja voidaan pitää ritariromaanien perillisinä.
Suomen Elinkeinoelämän Keskusarkisto
Suomen Elinkeinoelämän keskusarkisto (Elka, ) on arkisto, joka pyrkii turvaamaan suomalaista elinkeinoelämää koskevan ja sivuavan historiatiedon ja -perinteen säilymisen. Elkassa oleva materiaali on tarkoitettu nykyisten ja tulevien eri tieteenalojen tutkijoiden sekä muiden tiedon tarvitsijoiden hyödynnettäväksi. Tätä tarkoitusta varten Elka kerää, käsittelee ja asettaa tarvitsijoiden käyttöön yritysten, yksityisten henkilöiden, liittojen ja yhdistysten toiminnassa syntynyttä asiakirjamateriaalia. Asiakirja-käsite sisältää myös piirustukset, kartat, valokuvat sekä erilaiset ääni- ja kuvatallenteet. Sen toiminnasta vastaa Suomen Elinkeinoelämän Keskusarkiston Säätiö.
Elka on perustettu vuonna 1980. Se toimii Mikkelin Kalevankankaalla. Sillä on käytössään noin 5 300 m²:n tilat sekä 11 vakituisen työntekijän henkilökunta. Elka tarjoaa arkistojaan ja rekistereitään myös sähköisenä arkistona.
Elkalla on ollut sota-arkiston kunnostamisprojekti, joka päättyy 2015, ja sen parissa työskennellyt henkilökunta irtisanotaan.
Juha Hyppönen
Juha Tapani Hyppönen (s. 14. elokuuta 1947 Tampere) on Teatterikoulusta valmistunut suomalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimpia roolejaan on "Metsolat"-televisiosarjan Kari Kaukovaara, jota hän esitti 1990-luvun alkupuolella. Hyppönen on myös suosittu mainosääni, jonka matalaa ääntä on kuultavissa muun muassa useissa Volvon automainoksissa. Hyppönen on tehnyt myös dubbauksia.
Hyppönen oli 1980-luvulla kiinnitettynä Helsingin kaupunginteatteriin.
Cardiff Devils
Cardiff Devils on cardiffilainen jääkiekkoseura, joka pelaa tällä hetkellä Elite Ice Hockey Leaguessa. Seura on perustettu vuonna 1986. Devils pelaa ottelunsa Cardiff Arenalla, jonka kapasiteetti on 2 500 katsojaa.
Cardiff Devils perustettiin kesällä 1986, jolloin Sports Nationwide rakennutti Wales National Ice Rinkin Cardiffin kaupungin keskustaan. Seura nousi heti 2. divisioonasta 1. divisioonan kautta ylimmälle sarjatasolle ja seurasta tuli heti 1980-luvun lopussa ja 1990-luvulla brittiläisen jääkiekon hallitseva seura, jolloin se voitti seitsemän mestaruutta.
Vuonna 1997 Cardiff Devils voitti toistaiseksi viimeisen mestaruutensa, silloisessa Superleaguessa. Tämän jälkeen seura joutui talousvaikeuksiin ja ajautui konkurssiin vuonna 2001.
Seura perustettiin kuitenkin uudestaan terveemmällä taloudella ja vuonna 2003 Devils oli mukana perustamassa Elite Leaguen. Ensimmäinen kausi sarjassa päättyi viidenteen sijaan ja pudotuspeleissä välierätappioon. Vuonna 2006 Devils otti hopeaa Elite Leaguessa. 2007 seura otti kolmannen sijan sarjassa ja hävisi pudotuspeleissä loppuottelun.
Janssoninkiusaus
Janssoninkiusaus () on ruotsalainen perinneruokalaji, joka pitkään tunnettiin vain yöruokana ja on tullut paljon muunnelluksi. Se tehdään raastamalla karkeasti perunaa, laittamalla sitä vuokaan kerroksittain anjoviksen kanssa ja kaatamalla päälle kermaa. Janssoninkiusauksesta on olemassa myös vanhempana pidetty versio, jossa peruna korvataan kananmunalla. Alkuperäinen janssoninkiusaus on valmistettu niin sanotusta skandinaavisesta anjoviksesta eli maustetusta kilohailista eikä aidosta anjoviksesta eli sardellista.
Janssoninkiusaus-sanan alkuperäksi on ehdotettu useaa vaihtoehtoa, mutta varmuutta asiasta ei ole. Ruoka on arveltu nimetyn ruotsalaisen oopperalaulajan Per ”Pelle” Janzonin (1844-1889) mukaan. Toinen teoria on, että nimi olisi annettu ruotsalaisen lahkolaissaarnaajan Erik Janssonin mukaan. Hän vaikutti Yhdysvalloissa 1800-luvulla. Kolmas olettamus on ruoan nimeäminen vuonna 1929 valmistuneen ruotsalaisen elokuvan mukaan; sen nimi oli "Janssons frestelse".
Helmi Biese
Helmi Katharina Biese (o.s. "Ahlman"; 9. elokuuta 1867 Helsinki – 18. lokakuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, joka tunnetaan etenkin maisemamaalauksistaan. Hän kuvasi teoksissaan erityisesti talvista luontoa ja merinäkymiä.
Biesen vanhemmat olivat kielenkääntäjänä työskennellyt filosofian maisteri Frans Ferdinand Ahlman ja venäjänbalttilainen Katarina Grigorjeff. Biese kävi Helsingin ruotsalaista tyttökoulua, missä hänen opettajanaan toimi taidemaalari Hilda Granstedt, joka on arveltu innostaneen häntä taiteen pariin. Vuonna 1884 Biese aloitti opinnot Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa Fredrik Ahlstedtin johdolla. Vuonna 1890 hän siirtyi Gunnar Berndtsonin oppilaaksi ryhmään, jossa vaikuttivat myös symbolistit Magnus Enckell, Väinö Blomstedt ja Beda Stjernschantz.
Biese debytoi Suomen Taiteilijoiden järjestämässä näyttelyssa 1891. Hänen varhaiset maisemamaalauksensa pohjautuivat 1880-luvun realismiin ja ulkoilmamaalaukseen. 1890-luvulla Biesen taiteeseen vaikuttivat symbolismi ja japanilainen taide, ja hänen tyylinsä muuttui koristeellisemmaksi. Biesen tunnetuimpana teoksenaan on pidetty maalausta "Talvinen näköala Pyynikiltä" (1900). Hänen tuotantoaan on verrattu muun muassa Fanny Churbergin töihin. Maisemien lisäksi Biese maalasi myös kukka- ja henkilöaiheita. 1910-luvulla Biesen maalaustapaan tuli impressionistisia piirteitä. Biesen ensimmäinen yksityisnäyttely järjestettiin vuonna 1920. Vuosina 1922 ja 1924 järjestettiin kaksi hänen ja Santeri Salokiven yhteisnäyttelyä.
Vuonna 1888 Biese suoritti Helsingin yliopistossa piirustuksenopettajan tutkinnon Adolf von Beckerille. Hän toimi vuosina 1892–1920 piirustuksenopettajana eri oppilaitoksissa, ensin Porvoon lyseossa 1892–1897, sitten Oulussa 1897–1898 ja lopulta Helsingin käsityöläiskoulussa, jossa hän opetti yli 20 vuoden ajan. Biese opiskeli alaa ulkomaanmatkallaan Ruotsiin ja Tanskaan 1914. Matkalla hän tutustui Tukholman, Malmön ja Kööpenhaminan koti- ja taideteollisuusnäyttelyihin sekä kaupunkien kuvataidetarjontaan. Opettaminen häiritsi Biesen omaa maalaustyötä, mutta hän uskalsi jättää sen vasta 1920-luvulle tullessa.
Pian Biesen kuoleman jälkeen järjestettiin Helsingissä 1935 hänen maalaustensa retrospektiivinen näyttely. Vuonna 2006 hänen töitään oli esillä Hämeenlinnan taidemuseossa.
Helmi Biesen puoliso oli vuodesta 1896 kirjanpitäjä Hjalmar Biese (k. 1925). Heidän poikansa Yrjö Moses Biese (1903–1983) oli kielitieteilijä ja englantilaisen filologian professori.
Rod Steiger
Rodney "Rod" Stephen Steiger (14. huhtikuuta 1925 Westhampton, New York, Yhdysvallat – 9. heinäkuuta 2002 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Steiger aloitti elokuvauransa 1950-luvun alussa. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat "Alaston satama" (On the Waterfront, 1954), jossa vastanäyttelijänä oli Marlon Brando, "Mitä kovemmin he kaatuvat" (The Harder They Fall, 1956), jossa vastanäyttelijänä oli mm. Humphrey Bogart, "Atlantin valli murtuu" (The Longest Day, 1962), jossa näytteli lukuisia elokuvatähtiä, "Tohtori Živago" (Doctor Zhivago, 1965), jossa vastanäyttelijöinä olivat mm. Omar Sharif ja Julie Christie, "Yön kuumuudessa" (In the Heat of the Night, 1967), jossa vastanäyttelijänä oli mm. Sidney Poitier ja "Maahan, senkin hölmö!" (A Fistful of Dynamite, 1972), jossa vastanäyttelijänä oli James Coburn. 1990-luvulla hän näytteli enimmäkseen sivuosissa, mm. elokuvissa "Spesialisti", "The Hurricane" sekä "End of Days". Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi "Biljardihait" (Poolhall Junkies, 2002).
Steiger voitti parhaan miespääosan Oscarin elokuvasta "Yön kuumuudessa". Hän oli Oscar-ehdokkaana myös rooleistaan elokuvissa "Alaston satama" (miessivuosa) ja "Panttilainaaja" (pääosa). Hän on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle (7080 Hollywood Blvd).
Steiger oli viisi kertaa naimisissa. Hänellä oli tytär toisesta avioliitosta ja poika neljännestä avioliitosta. Hän kuoli munuaissairauteen ja keuhkokuumeeseen 77-vuotiaana.
Jakob Fellman
Jaakko (Jacob) Fellman (25. maaliskuuta 1795 Rovaniemi – 8. maaliskuuta 1875 Lappajärvi) oli suomalainen pappi, joka oli myös Lapin ja Venäjän tutkija ja saamelaisten kansanperinteen kerääjä. Hän myös kokosi ensimmäisen (Suomen alueella puhuttujen murteiden) saamenkielisen aapisen.
Fellmanin vanhemmat olivat Rovaniemellä pappina ja kirkkoherrana toiminut "Esaias Fellman" (1745–1819) ja "Katariina Gisselkors" (1753–1829). Fellman valmistui papiksi Turun akatemiassa ja hakeutui tämän jälkeen papiksi Utsjoelle saamelaisten keskuuteen. Utsjoella asuessaan hän opiskeli pohjoissaamen kieltä "Samuel Laitin" johdolla ja käänsi myös joitain tekstejä kuten katkismuksen saamen kielelle. Fellman julkaisi 1825 ensimmäisen saamenkielisen tekstin (kaksi lukua Matteuksen evankeliumista) nimellä "Prima duo capita evangelii Matthei in lingvam Lapponicam translata (i finnmarkisk dialekt.)". Fellman tutki myös Utsjoen kasvistoa ja eläimistöä ja keräsi alueen kansanperinnettä muun muassa saamelaisten joikuja.
Utsjoelta lähdettyään Fellman oli Lappajärven kirkkoherrana 1832–1875, jonne hänet valittiin hallituksen päätöksellä ilman papinvaalia. Hän oli kuitenkin enemmän tutkija ja talousmies ja niinpä hän hoiti papin tehtäviä paljolti käyttämällä apulaisia. Seurakuntalaiset tekivät useita valituksia Fellmanista, syinä olivat muun muassa papin tehtävien laiminlyönti ja heikko lukutaito seurakuntalaisten joukossa. Fellman joutui myös myöhemmin ristiriitoihin herännäisyyttä edustaneiden apulaistensa kanssa. Lappajärvellä asuessaan Fellman harjoitti maanviljelyä usealla eri maatilalla ojittaen soita ja raivaten uutta peltoa. Hän käynnisti myös kalkkikiven louhinnan ja polton Vimpelissä rakennettuaan sinne kalkkiuunin. Fellman omisti myös rautaruukin, paperitehtaan, myllyjä ja sahan.
Fellman jätti jälkeensä laajan kokoelman muistiinpanoja Lapin vuosiltaan jotka hänen poikansa, senaattori ja Vaasan hovioikeuden presidentti Nils Isak Fellman (1841–1919) kokosi ja julkaisi vuonna 1910 nimellä "Anteckningar under min vistelse i Lappmarken I-IV". Jaakko ja Nils Isak Fellman kokosivat myös Lappi-aiheista kirjallisuutta. Tämä "Lapponica" eli "Fellmanin kokoelma" oli pitkään Suomalais-Ugrilaisen Seuran hallussa, mutta vuonna 2009 seura lahjoitti Lapponica-kokoelman Kansalliskirjastolle, missä sitä säilytetään erikoiskokoelmana. Kokoelma on luetteloitu Helka-tietokantaan, ja siitä on olemassa myös painettu luettelo: "Le fonds Lapponica des Fellman : catalogue raisonnné / Sophie Capdeville. - Suomalais-ugrilaisen seuran toimituksia no. 239, Helsinki 2001.
Fellman oli naimisissa "Helena Augustina Tawaststiernan" (1804–1884) kanssa ja heille syntyi kahdeksan lasta joista kaksi kuoli jo nuorina. Fellmanin lapsista tunnetuimpia olivat Lahdessa asunut kartanonomistaja, valtiopäivämies ja tehtailija August Fellman (1839–1912), edellä mainittu Nils Isak Fellman ja senaattori Gustaf Esaias Fellman (1843–1916).
Harper’s Magazine
"Harper’sin" perusti kesäkuussa 1850 New York Cityssä toiminut kirjankustantamo Harper & Brothers, joka perusti myös muotilehden Harper’s Bazaar. Ensimmäistä painosta myytiin lähes välittömästi 7 500 kappaletta. Kuusi kuukautta myöhemmin levikki oli jo noin 50 000.
Vuonna 1962 Harper & Brothers yhdistyi Row, Peterson & Companyyn ja näin syntyi nykyään (2007) HarperCollins-nimellä tunnettu Harper & Row -yhtiö. Myöhemmin lehdestä tuli osa Star Tribunea. 17. kesäkuuta 1980 Star Tribune tiedotti, että "Harper’s Magazinen" toiminta lakkautettaisiin elokuun numeron jälkeen. 9. heinäkuuta Roderick ja John R. MacArthur kuitenkin suostuttelivat Atlantic Richfield Companyn ja John D. and Catherine T. MacArthur Foundationin perustamaan Harper’s Magazine -säätiön, joka ryhtyi hallinnoimaan lehteä.
1970-luku toi mukanaan muun muassa Seymour Hershin My Lain verilöylyä käsitelleet reportaasit. Kiistellyn päätoimittaja Willie Morrisin lähdettyä 1971 Laphamista tuli lehden toimituspäällikkö. Päätoimittajana hän toimi 1976–1981. Lapham astui päätoimittajan rooliin uudelleen 1983 ja jatkoi siinä maaliskuuhun 2006 saakka.
Vuonna 1984 Lapham sekä julkaisija ja säätiön johtaja MacArthur suunnittelivat lehden uudelleen ja lanseerasivat muun muassa suositun Harper’s Indexin, joka on usein ironisen vaikutelman antaviksi järjestellyistä ja valikoiduista tilastoista tehty luettelo.
Laphamin ja MacArthurin johdon alaisuudessa lehti jatkoi John Updiken ja George Saundersin tapaisten tekijöiden kaunokirjallisuuden julkaisemista, ja siitä tuli Yhdysvaltain koti- ja ulkomaanpolitiikan erityisen äänekäs kriitikko. Laphamin kuukausittaiset "Notebook"-kolumnit sättivät niin Bill Clintonin kuin George W. Bushinkin hallintoa, ja vuodesta 2003 lähtien lehti on kiinnittänyt erityistä huomiota Irakin sotaan. Muut reportaasit ovat käsitelleet muun muassa aborttikeskustelua, kloonausta sekä ilmaston lämpenemistä.
Harper’s alkoi julkaista "Harper’s Magazine" -blogia verkkosivuillaan huhtikuussa 2006. Myös "Washington Babylon" -nimellä tunnettu Harper’sin Washingtonin toimittaja Ken Silversteinin kirjoittama blogi tarkastelee korruptiota Yhdysvaltojen politiikassa.