hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Hämeenlinnan vaakuna
Hämeenlinnan vaakuna on Hämeenlinnan kaupungin virallinen tunnus.
Vaakunan heraldinen selitys: ”punaisessa kentässä alareunaltaan aaltokoroinen, kilven reunasta toiseen ulottuva muuri, josta nousee kaksi jyrkkäkattoista tornia ja näiden välissä rakennus; kaikki hopeaa, ikkuna-aukot ovat mustat ja linnan yläpuolella saatteena kultaiset auringonkasvot.”
Vaakuna perustuu 1600-luvun kaupunginsinettiin. Tunnus viittaa keskiajalla Vanajaveden äärelle rakennettuun Hämeen linnaan, jonka tuntumaan kaupunki vuonna 1639 perustettiin. Nykyisen vaakunan on vanhan, heraldisesti ongelmallisen vaakunan pohjalta suunnitellut Gustaf von Numers, ja se on vahvistettu 21. syyskuuta 1956.
Olennaisin ero uuden ja vanhan vaakunan välillä on väritys. Vanhassa vaakunassa oli hopeisella kilvellä sinisen aaltokoroisen hirren (Vanajavesi) päällä punainen linna ja sen yläpuolella kultaiset (eräissä versioissa punaiset) auringonkasvot. Linnan väri viittasi suoraan Hämeen linnan rakennusmateriaaliin, joka on punatiili. Numers selkeytti vaakunaa ja vaihtoi linnan ja kilven värit toisin päin. Vanajavettä symboloi nyt alareunan aaltokoro, ja muurin kuvioinnin voi tulkita viittaavan linnan tiilirakenteeseen.
Eveliina Ala-Kulju
Eveliina Ala-Kulju (ent. "Poikonen", o.s. "Ojala"; 27. lokakuuta 1867 Lehtimäki – 3. kesäkuuta 1940 Seinäjoki) oli suomalainen oikeistopoliitikko ja kansanedustaja.
Ala-Kulju kävi kansakoulun ja kiertokoulunopettajan kurssin, jonka jälkeen hän toimi kiertokoulunopettajana Kuortaneella ja Karstulassa, talonemäntänä Kuortaneella ja Yhdysvalloissa sekä kaupanhoitajana Kuortaneella. Kotikasvatusyhdistyksen puhujana hän toimi vuosina 1912–1940.
Ala-Kulju valittiin Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä Suomalaisen puolueen edustajaksi ensimmäiseen eduskuntaan vuosiksi 1907–1910. Hän palasi eduskuntaan Vaasan läänin eteläisestä vaalipiiristä saman puolueen edustajaksi vuosiksi 1914–1918 jatkaen kokoomuksen edustajana 1918–1919.
Ala-Kulju kuului eduskunnassa maatalous- ja sivistysvaliokuntaan sekä suureen valiokuntaan. Hänen muihin luottamustehtäviinsä kuuluivat Suomalaisen puolueen lisätyn puoluevaltuuskunnan ja SOK:n lastenkotien johtokunnan jäsenyydet sekä kokoomuksen naisvaliokunnan lisäjäsenyys.
Ala-Kuljun vanhemmat olivat suntio, kanttori ja kiertokoulunopettaja Isak Isakinpoika Ojala ja Susanna Koivisto. Ala-Kulju solmi ensimmäisen avioliittonsa Juho Poikosen (k. 1894) kanssa vuonna 1890 ja toisen liiton Aleksanteri Ala-Kuljun kanssa vuonna 1897. Ala-Kuljun poika Reino Ala-Kulju toimi IKL:n ja kokoomuksen kansanedustajana 1930–1960-luvuilla.
Renault 15 ja 17
Renault 15 ja Renault 17 ovat kaksi muunnosta samasta coupésta, joita valmisti Renault vuosina 1971–1979. R17 oli mallimerkinnältään R177 Italiassa, sillä Italiassa 17 on epäonnen luku. Renault 15 ja 17 esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä lokakuussa 1971.
R15 ja R17 olivat coupé-versioita Renault 12 -mallista. Näkyvimmät erot autojen välillä olivat etuvalot (15:ssä oli kaksi kulmikasta etuvaloa ja 17:ssä neljä pyöreää etuvaloa) ja takasivuikkunat.
Alustarakenne pohjautui Renault 12 malliin, ja 1 565 cm³ 108 hevosvoiman ruiskumoottori tehokkaammassa R17 TS- ja R17 Gordini -malleissa johdettiin Renault 16 TS:n voimanlähteestä. R17 Gordini tuli olemaan viimeinen malli, jossa käytettiin Gordini-nimeä. Vaikka tekniikka johdettiin muista Renaulteista, kori oli täysin uusi.
R15 ja R17 säilyivät tuotannossa vuoteen 1979, jolloin molemmat korvasi Renault Fuego.
Oscar Lewis
Oscar Lewis (syntyjään Lefkowitz, 25. joulukuuta 1914 – 16. joulukuuta 1970) oli yhdysvaltalainen antropologi. Hän tutki muun muassa köyhyyttä kulttuurisena ilmiönä. Lewisin tunnetuin teos on "Sánchezin lapset", joka kertoo köyhästä perheestä Meksikossa. Kirjan pohjalta tehtiin elokuva "Sanchezin perilliset" (1978).
Luettelo televisiosarjan Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat (vuoden 2003 animaatiosarja) jaksoista
Tämä on luettelo 2000-luvun Turtlesien jaksoista. Jaksot ovat tuotantokausikohtaisessa luettelossa Yhdysvaltain alkuperäisessä esitysjärjestyksessä. Viidettä tuotantokautta ei lainkaan esitetty Suomessa. Lisäksi kolmas tuotantokausi nähtiin Suomessa vasta kuudennen ja seitsemännen kauden välissä eli 2000-luvun lopulla.
Suuntavilkku
Suuntavilkku on ajoneuvoon pareittain, kummallekin puolelle, asennettu valaisin, joka syttyy ja sammuu tasaisin väliajoin. Sillä ajoneuvon kuljettaja osoittaa, mihin suuntaan hän aikoo vaihtaa kaistaa tai kääntyä. Suuntavilkku käynnistetään kytkimestä, joka on tavallisesti sijoitettu ajoneuvon ohjauspylvääseen. Nykyaikaisissa ajoneuvomalleissa suuntavilkku kytkeytyy automaattisesti pois päältä kääntymisen jälkeen. Suuntavilkku on liikenteen sujumisen kannalta tärkeä, koska sen ansiosta muut tielläliikkujat saavat tiedon ajoneuvon kulkusuunnasta.
Jos ajoneuvossa – kuten useimmissa polkupyörissä – ei ole suuntavilkkua, voidaan aiottu kääntymissuunta sen sijasta osoittaa kädellä viittaamalla.
Suuntavilkkujen yhteydessä on yleensä myös hätävilkkutoiminto.
Annie-gaala 2004
Annie-gaala 2004 oli 31. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain ASIFA-Hollywood jakoi vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 2003 parhaille animaatioille. Gaala järjestettiin 7. helmikuuta 2004 Alex-teatterissa Glendalessa, Kaliforniassa, jossa tapahtuman juonsi Steve Marmel.
Pääluokkien ehdokkaat ja voittajat (lihavoituna):
Irtolastialus
Irtolastialus, bulkkialus tai bulkkeri on rahtilaiva, joka kuljettaa pakkaamatonta irtolastia, kuten viljaa, kivihiiltä, malmia tai sementtiä. Alusten täytyy olla tarkasti suunniteltuja ja ylläpidettyjä, sillä niiden on kestettävä muun muassa syövyttäviä aineita ja ne saattavat joutua alttiiksi lastin siirtymiselle. Lastin siirtyminen taas voi johtaa koko aluksen kaatumiseen. Aluksen suuret kansiluukut ovat tärkeitä lastin tehokkaalle käsittelylle, mutta lisäävät tulvimisen riskiä.
Norjalaisen Bergesen d.y. ASAn omistama M/S Berge Stahl on maailman suurin irtolastialus.
Maailman ensimmäinen irtolastialus valmistui vuonna 1852. Tätä ennen ei ollut irtolastin kuljettamiseen erikoistuneita laivoja, vaan lasti pakattiin säkkeihin ja säkit pakkauslavoille, jotka sitten nostettiin nosturilla laivaan.
Eskobar
Eskobar on Ruotsin Åkersbergasta kotoisin oleva indie rock -yhye. Yhtye perustettiin vuonna 1996 ja sen jäseniin kuuluvat Daniel Bellqvist (laulu), Frederik Zäll (kitara) ja Robert Birming (rummut).
Eskobar sai ensimmäisen levysopimuksensa lähetettyään kolme demoa V2 Music -levy-yhtiölle, joka aiemmin oli tuottanut mm. Mobyn ja The White Stripesin levyjä. Eskobarin ensimmäinen single, "On A Train", julkaistiin marraskuussa 1999 ja albumi "'Til We're Dead" maaliskuussa 2000. Yhtyeen jäsenillä oli hankaluuksia keksiä yhtyeelle nimi ennen levyn julkaisua, kunnes eräs heidän ystävistään kysyi apua tuntemaltaan amerikkalaiselta managerilta ja tämä ehdotti nimeä Escobar. Yhtye muutti nimessä esiintyvän c-kirjaimen k:ksi, mutta otti sen lopulta käyttöönsä.
Vuodesta 2006 Eskobar on tuottanut albuminsa itse perustamallaan levy-yhtiöllä "Gibulchi Records".
Jason Gray-Stanford
Jason Gray-Stanford (s. 19. toukokuuta 1970 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen näyttelijä. Hän on näytellyt lähinnä televisiosarjoissa ja hänet tunnetaan parhaiten Randy Disherin roolista televisiosarjassa Monk. Gray-Stanford oli Donatellon äänenä vuosina 1997–1998 televisiosarjassa "".
Executive Committeen vuoristo
Executive Committeen vuoristo on viiden sammuneen tulivuoren muodostama, noin 80 kilometrin mittainen vuorijono Etelämantereen Tyynenmeren-puoleisessa osassa, Marie Byrdin maalla. Vuorijonon koordinaatit ovat . Vuorijonon löysi yhdysvaltalaisen Antarctic Servicen (USAS) retkikunta lentokoneesta käsin 15. joulukuuta 1940. Alue on erittäin syrjäinen ja kartoitettiin vasta vuosina 1958–1960.
Executive Committee -vuoristoon kuuluvat huiput ovat:
Naiskalat
Naiskalat ("Albuliformes") on viuhkaeväisten luokkaan kuuluva kalalahko, johon joissakin luokituksissa sisällytetään vain yksi heimo, naiskalat ("Albulidae"), jossa on kaksi sukua ja ainakin viisi lajia. Käsitykset lahkon laajuudesta kuitenkin vaihtelevat. On esitetty paluuta laajempaan lahkorajaukseen, jossa myös liskoankeriaat ("Halosauridae") ja piikkiankeriaat ("Notacanthidae") sisältyvät naiskaloihin eivätkä erilliseen piikkiankeriaskalojen lahkoonsa ("Notacanthiformes").
Naiskalojen läheisimpiä sukulaisia ovat tarponikalojen lahkon ("Elopiformes") tarponit ("Megalopidae") ja lady- eli hopeakalat ("Elopidae"). Tarponeista poiketen naiskalojen suu avautuu selvästi kuonon alapuolelle, joten kuono ei ole tarponimaisesti ylös työntyvä. Naiskalat kykenevät ladykalojen ja tarponien tapaan hengittämään ilmaa uimarakkoonsa, minkä ansiosta ne voivat tulla toimeen vähähappisissakin vesissä. Samaan "Elopomorpha"-ylälahkoon kuuluvat myös ankeriaskalat. Kaikkien näiden elämänkiertoon kuuluu nauhamainen "leptocephalus"-toukka, joka ei lainkaan muistuta aikuista kalaa.
Naiskalojen heimon lajit ovat vaelluskaloja. Niitä tavataan kaikkialta maailmasta lämpimistä valtamerten rannikkovesistä, murtovedet mukaan lukien. Kalat asuvat pääasiassa jokien suualueilla, mutta ne vaeltavat merelle kutemaan kuun kierron mukaisissa sykleissä. Ne käyttävät ravinnokseen matalahkojen rannikkovesien pohjassa eläviä matoja, nilviäisiä ja äyriäisiä. Naiskalojen havaitaan usein heilauttavan pyrstöään merenpinnan yläpuolella.
Naiskalojen vartalo on hopeanhohtoinen ja solakka, ja niiden selkäpuoli on yleensä sinertävä tai vihertävä. Selkä- ja rintaevät ovat mustat. Aikuisten naiskalojen pituus on yleensä 40–100 cm, mutta jotkut lajit voivat kasvaa runsaan metrin mittaisiksikin. Kalojen paino on tavallisesti yhdestä kolmeen kiloa.
Renault 16
Renault 16 on suurikokoinen, omana aikanaan epätavallisella hatchback-korilla varustettu perheauto, jota Renault valmisti vuosina 1965-1979 Le Havressa, Ranskassa. Autoa valmistettiin yhteensä yli 1 845 959 kappaletta ja eurooppalaisista autotoimittajista koostuva tuomaristo äänesti sen Euroopan Vuoden Autoksi vuonna 1966.
Auto myi hyvin suurimmassa osassa Eurooppaa ja sai kehuja tilavista ja mukavista sisätiloistaan. R16 kallisteli kaarteissa lähes pienempien Renaultien tapaan mutta ajotuntuma oli erittäin hyvä sekä erillisvääntösauvajousitus, edessä kolmiotukivarret, nielivät epätasaisuudet tehokkaasti joten matkanopeudet olivat aikanaan aika korkeita, erityisesti 1968 markkinoille tulleella TS mallilla. Sen varustelu oli hintaan nähden hyvä. Aluksi Renault myi 16-mallia ainoastaan 1,5-litraisella alumiinilohkoisella bensiinimoottorilla GL-varustein; v. 1970 tuli 1,6-litrainen TL. Vuonna 1969 Renault 16 -malli sai automaattivaihteiston jonka huippunopeus oli 142 km/h (TA) tai 165 km/h (TS). Huippumalli oli TX, joka esiteltiin 1973 ja jossa oli 5-vaihteinen vaihteisto (tai vaihtoehtoisesti automaatti). Varusteluun kuului sähköikkunat ja keskuslukitus, molemmat ennennäkemättömiä varusteita eurooppalaisessa perheautossa.
Renault 16:n tuotanto jatkui vuoteen 1979 asti, jolloin sen korvasi heikommin menestynyt isompi Renault 20. Vielä tässä vaiheessa, ollessaan jo lähes 15 vuotta vanha, Renault 16 oli edelleen yksi suosituimmista Euroopassa myydyistä perheautoista. Renault’n nykyinen muotoilujohtaja Patrick le Quément ei ole peitellyt ihailuaan 16-mallia kohtaan – hän sisällytti hienovaraisen kunnianosoituksen sen ”linnunnokka”-maskille moniin Renault’n 1990-luvulla esittelemiin malleihin (Laguna, Mégane, Scénic).
Renault 16:n tuotannon päättymisen aikaan useimmilla eurooppalaisilla valmistajilla oli vähintään yksi hatchback myynnissä. Samaan aikaan Renault'lla oli myynnissä kuusi hatchback-mallia: R4, R5, R6, R14, R20 ja R30.
Renault 18
Renault 18 oli perheauto, jota Renault valmisti 1978-1993 sedanina ja farmarina (Break). Se korvasi Renault 12:n vuonna 1978. Euroopassa valmistus päättyi 1986 Renault 21:n tullessa markkinoille. Argentiinassa sen valmistus jatkui vuoteen 1993.
George Grosz
George Grosz (26. heinäkuuta 1893 Berliini – 6. heinäkuuta 1959 Länsi-Berliini) oli saksalainen taidemaalari. Hän oli näkyvä hahmo Berliinin dadaskenessä ja "Neue Sachlichkeit" -liikkeessä.
Grosz sai syntyessään nimen Georg Ehrenfried Groß, mutta hän muutti sen nykyisin tunnettuun muotoon vuonna 1916. Hän sai vapautuksen palveluksesta kesken ensimmäistä maailmansotaa mutta joutui sodan jälkeen kahnauksiin viranomaisten kanssa saksalaista yhteiskuntaa parodisoivilla maalauksillaan.
Grosz kuului kommunistipuolue KPD:hen vuosina 1919–1922. Hän lähti tammikuussa 1933 Saksasta ja asettui ihannoimiinsa Yhdysvaltoihin ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1938. Hänen omaelämäkertansa "A Little Yes and a Big No" ilmestyi vuonna 1946. Hänet nimitettiin Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian jäseneksi vuonna 1954.
Grosz päätti 1950-luvun lopussa palata Saksaan ja asettui Länsi-Berliiniin, jossa hän kuoli tapaturmaisesti kaaduttuaan portaissa 65-vuotiaana.
Ball’s Pyramid
Ball’s Pyramid on noin 200 metriä leveä ja 562 metriä korkea jyrkkä kalliomuodostuma 16 kilometriä Lord Howen saaren kaakkoispuolella, Tasmaninmerellä. Saari kuuluu muiden Lord Howen saarten kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon.
Ball’s Pyramid on saanut nimensä brittiläisen luutnantti Henry Ballin mukaan, joka löysi saaren vuonna 1788. Ensimmäisenä saarelle rantautui kuitenkin geologi Henry Wilkinson vasta vuonna 1882. Basaltista muodostuva Ball’s Pyramid on jäänne seitsemän miljoonaa vuotta sitten paikalla sijainneen kilpitulivuoren kalderan reunasta. Pyramid ja sitä ympäröivät matalammat kalliomuodostelmat ovat tulivuoren ainoa yhä merenpinnan yläpuolelle nouseva osa. Saari on dramaattisen muotonsa vuoksi suosittu vuorikiipeilypaikka.
Lord Howen saarelle kulkeutuneiden rottien takia Lord Howen sauvasirkan ("Dryococelus australis") uskottiin kuolleen sukupuuttoon 1930-luvulla, kunnes eräs Ball’s Pyramidin huipulle pyrkinyt vuorikiipeilijä onnistui ottamaan hyönteisestä kuvan vuonna 1964. Useiden epäonnistuneiden etsintäyritysten jälkeen Ball’s Pyramidilta löydettiin vuonna 2001 noin 30 yksilön suuruinen sauvasirkkapopulaatio.
Soile Yli-Mäyry
Soile Siviä Johanna Yli-Mäyry (s. 14. toukokuuta 1950 Kuortane) on suomalainen kuvataiteilija.
Pääteemana Yli-Mäyryn töissä on ihmisyys ja ihmisen vieraantuminen luonnosta.
Yli-Mäyry kävi Vapaan taidekoulun vuosina 1971–1972, minkä jälkeen hän opiskeli Saksassa Stuttgartin taideakatemiassa vuosina 1972–1975. Hän jatkoi sittemmin opintoja Helsingin yliopistossa valmistuen valtiotieteiden kandidaatiksi vuonna 1987 ja lisensiaatiksi vuonna 1994. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 2011. Sosiologian väitöskirjassaan Yli-Mäyry tutki taiteilijan, taideteoksen ja taiteen vastaanottajan kohtaamisen kokemusta. Yli-Mäyry lähestyi aihettaan samalla kertaa sekä tutkijana että taiteilijana: hän analysoi omien teostensa vastaanottoa ja kulttuurisia erityispiirteitä eri maissa.
Yli-Mäyryn ensimmäinen taidenäyttely oli Lahden taidemuseon debytanttikilpailussa vuonna 1976. Sen jälkeen hän on pitänyt (elokuuhun 2012 mennessä) 270 yksityisnäyttelyä 25 maassa, muun muassa Japanissa, Kiinassa ja Yhdysvalloissa. Vuodesta 1993 lähtien hän on pitänyt vuosittain kesänäyttelyn taidehallissaan, synnyinseudullaan Kuortaneen Mäyryssä. Samasta vuodesta alkaen hänellä on ollut pysyvä näyttely taidelinnassaan Orimattilassa. Kesällä 2016 Yli-Mäyryn töitä on nähtävillä Tampereella Viihdepalatsin Taidekesässä.
Yli-Mäyry on Taidemaalariliiton ja Lahden Taiteilijaseuran jäsen. Hän kuului Valtion kuvataidetoimikuntaan vuosina 2001–2003.
Yli-Mäyry asuu Lahdessa.
Lähde
Aioni
Aioni () tarkoittaa ajanjaksoa ja maailmankautta. Uudessa testamentissa ja alkukristillisyydessä esiintyy aionin ajattelu voimakkaana: Kristuksessa nimenomaan hänen ylösnousemuksessaan, on alkanut uusi pelastuksen ja elämän aioni, vaikka tämä maailma samanaikaisesti vielä kuuluu myös vanhan synnin ja kuoleman aioniin. Aionien jännitys "jo nyt – ei vielä" antaa selityksen moniin alkukristillistä eskatologiaa ja etiikkaa koskeviin ongelmiin. Hellenistisessä uskonnollisuudessa, erityisesti gnostilaisuudessa, aionit on personifioitu jumaluuksiksi.
1. jääkäripataljoona
1. jääkäripataljoona eli Pohjois-Pohjanmaan jääkärit oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 1. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärimajuri Gustaf Taucher, ja pataljoonan 1., 2. ja 4. komppania muodostettiin Oulussa ja 3. komppania Torniossa.
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan osin Lempäälästä ja osin Tampereelta 17. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 18.–19. huhtikuuta 1918. 
Päällikkö: jääkärikapteeni Runar Lilius. Komppania koottiin Oulun miehistä.
Päällikkö: jääkärikapteeni Arvi Grönberg myöh. Kalsta (siirrettiin 13. maaliskuuta 3. jääkäripataljoonaan), jääkärikapteeni Mikko Kohonen (26. maaliskuuta alkaen). Komppania koottiin Oulun miehistä.
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Carl Gustaf Robert Wolff, jääkärikapteeni Unio Sarlin (sirrettiin 19. huhtikuuta Karjalan 3. rykmentin komentajaksi). Komppania koottiin Tornion miehistä.
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Björn Damstén (komennettiin 24. maaliskuuta komppanioineen 6. jääkäripataljoonaan), jääkärikapteeni Selim Isakson (siirrettiin 21. huhtikuuta 1. jääkärirykmenttiin konekivääriupseeriksi), jääkäriluutnantti Aksel Vuokko (21. huhtikuuta 1918 alkaen). Komppania koottiin Oulun miehistä.
Talouspäällikkönä ja rahastonhoitajana jääkärivänrikki Matti Ahonen, kuormaston päällikkönä jääkärivaravääpeli Jakob Alfred Brams, pataljoonan adjutanttina jääkäriyliluutnantti Osmo Grönroos, muonitusupseerina jääkärivänrikki John Hellman, joukkueen varajohtajana jääkärivääpeli Kaarle Kustaa Hietala (siirrettiin 13. maaliskuuta 3. jääkäripataljoonaan), työskenteli pataljoonan esikunnassa jääkärialiupseeri Väinö Karvonen (siirrettiin 1. toukokuuta rykmentin esikuntaan), jääkärivääpeli Matti Kokko (siirrettiin 6. jääkäripataljoonaan), pataljoonan asemestari jääkärivaravääpeli Johan Henrik Matikka myöh. Örn myöh. Metsäsissi, ryhmänjohtajana jääkärivaravääpeli Viktor Fride Tallgren ent. Michaelsson (siirrettiin 13. maaliskuuta 3. jääkäripataljoonaan), jääkärialiupseeri Yrjö Huru (siirrettiin 13. maaliskuuta 3. jääkäripataljoonaan), lähettitehtävissä ja kengitysseppien esimiehenä jääkärialiupseeri Mårten Ericsson (komennettiin 13. maaliskuuta 1918 3. jääkäripataljoonaan samoihin tehtäviin).
Kirjotäpläkoi
Kirjotäpläkoi ("Ethmia quadrillella") on täpläkoiden alaheimoon kuuluva perhoslaji. Kirjotäpläkoin siipiväli on 15–19 millimetriä. Lajin ravintokasveja ovat lemmikit, rohtoimikkä ja rohtoraunioyrtti. Lajia esiintyy Euraasiassa ja Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU)..
Nanne Bergstrand
Nanne Bergstrand (s. 28. huhtikuuta 1956) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Kesäkuusta 2017 lähtien hän on toiminut Kalmar FF:n päävalmentajana.
Bergstrand aloitti uransa Markaryds IF:n joukkueessa 1970-luvun loppupuolella. Hän pelasi 1977–1982 Halmstads BK:ssa ja Kalmar FF:ssä kunnes palasi takaisin Markarydiin, jossa lopetti uransa vuonna 1988.
Valmennusuransa Bergstrand aloitti Markaryds IF:ssä 1985 pelaajavalmentajana. Hän luotsasi joukkuetta vuoteen 1991 ennen siirtymistään Växjö Norraan. 1994 Bergstrand siirtyi Östers IF:n päävalmentajaksi. Bergstrandin johdolla Östers IF sijoittui parhaimmillaan viidenneksi Allsvenskanissa.
Kalmar FF:n päävalmentajaksi Bergstrand tuli ensimmäisen kerran 1998. Joukkue pelasi tuolloin alemmilla sarjatasoilla, ja vuonna 2000 Bergstrand palasi pääsarjatason valmentajaksi Helsingborgiin. Bergstrand luotsasi HIF:n toiseksi kaudelle 2000, mutta seuraavalla kaudella Mestarien liigassakin pelannut HIF jäi Allsvenskanissa viidenneksi ja Bergstrand jätti tehtävänsä.
2003 Nanne Bergstrand palasi takaisin valmennustehtäviin Kalmariin. Bergstrandin johdolla KFF on vakiinnuttanut asemansa liigan kärkipäässä. Kaudella 2007 se taisteli mestaruudesta loppuun saakka, mutta joutui tunnustamaan IFK Göteborgin paremmakseen. Ruotsin Cupissa KFF oli kaatanut IFK Göteborgin ja seura nappasi ensimmäisen pokaalinsa 20 vuoteen.
Kaudella 2008 Kalmarin hyvät esitykset saivat jatkoa. Seura eteni toista kertaa peräkkäin Ruotsin Cupin loppuotteluun. Vastassa oli jälleen IFK Göteborg. Tiukan taistelun jälkeen cupvoitto lipsahti IFK:lle rangaistuspotkukilpailun jälkeen 5–4. Allsvenskanissa koko kauden kärkisijoilla viihtynyt Kalmar kuitenkin kuittasi cup-finaalin tappion pettymyksen ja juhli seurahistoriansa ensimmäistä liigamestaruutta. Kaudella 2011 Bergstrand luotsasi Kalmarin cupin finaaliin kolmannen kerran. Loppuottelussa tuplamestaruuden vienyt Helsingborgs IF oli kuitenkin vahvempi maalein 3–1.
Heinäkuussa 2013 Bergstrand ilmoitti jättävänsä Kalmar FF:n kauden jälkeen. Hänen viimeinen kautensa seuran päävalmentajana päättyi Allsvenskanin neljänteen sijaan. Sijoitus oli seuran paras sitten mestaruuden jälkeisen nelossijan kaudella 2009. Marraskuussa 2013 Bergstrandin kerrottiin siirtyvän Superettanissa pelaavan Hammarbyn päävalmentajaksi tavoitteenaan nostaa seura mahdollisimman pian Allsvenskaniin. Bergstrand onnistui tavoitteessaan heti debyyttikaudellaan 2014, kun Hammarby voitti Superettanin mestaruuden ja palasi viiden kauden jälkeen takaisin pääsarjatasolle. Kaudella 2015 Hammarby säilytti Bergstrandin johdolla sarjapaikkansa ollen 11:s. Kauteen 2016 seura lähti kovemmilla odotuksilla, mutta kausi sujui samaan tahtiin edellisen kanssa. Lopulta Bergstrandin suojattien sarjasijoitus oli sama, 11:s. Kauden jälkeen "Bajen" päätti yhteistyön Bergstrandin kanssa.
Kesäkuussa 2017 Bergstrand palasi Kalmar FF:n päävalmentajaksi.
PelaajanaValmentajana
Renault 20 ja 30
Renault 20 ja Renault 30 olivat Renault’n vuosina 1975–1984 valmistamia edustusautoja, jotka korvasivat suositun Renault 16:n. Ne olivat aikansa ylellisimmät ja kalleimmat Renaultit, ja pitkälti identtiset; 30 oli kalliimpi ja siinä oli suuremmat moottorit. Autot erottaa helposti erilaisista etuvaloistaan – Renault 20:ssä on kaksi kulmikasta umpiota, kun taas Renault 30:ssä on neljä pyöreää umpiota. Yli 622 000 R20 ja R30-mallia valmistettiin Sandouvillessa, Le Havressa, Ranskassa. Vuonna 1984 mallit korvasi Renault 25.
Renault 30:n moottori oli Renault’n, Peugeot’n ja Volvon yhdessä suunnittelema 2,7-litrainen V6 nimeltä PRV, jossa ei kuitenkaan käytetty suoraruiskutusta kuten Volvon 200-sarjassa. Edustuskäyttöön suunnattu 30 varustettiin pienempien Renault-mallien tapaan hatchback-takaluukulla. Se oli myös luokassaan poikkeuksellisen kevyt, omapainoltaan 1 320 kiloa.
3. jääkäripataljoona
3. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 1. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan perustaja ja komentaja oli jääkärikapteeni Eric Schauman. Pataljoona muodostettiin rintamalle lähdettäessä 1. ja 2. jääkäripataljoonan miehistä.
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan osin Lempäälästä ja osin Tampereelta 13. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 14.–15. huhtikuuta 1918.
Päällikkö: jääkärikapteeni Arvi Grönberg myöh. Kalsta (siirrettiin 27. huhtikuuta 2. jääkäripataljoonan komentajaksi), jääkärikapteeni Martin Berg (27. huhtikuuta alkaen)
Päällikkö: jääkärikapteeni Birger Lemberg (12. maaliskuuta alkaen).
Päällikkö: jääkärikapteeni August Mäkiniemi.
Päällikkö: jääkäriluutnantti Berndt Dyhr (toimi päällikkönä 11. maaliskuuta – 19. maaliskuuta 1918, siirrettiin samaan komppaniaan joukkueenjohtajaksi), jääkärikapteeni Alfred Karlberg (21. maaliskuuta alkaen).
Pataljoonan varastonhoitajana jääkärialiupseeri Runar Ahlstedt (toimi myöhemmin 1. komp. joukkueenjohtajana), lähettitehtävissä ja kengitysseppien esimiehenä jääkärialiupseeri Mårten Ericsson, pataljoonan adjutanttina jääkäriluutnantti Jonas Hydén, pataljoonassa rehumestarina jääkärialiupseeri Juho Iisakki Peltonen, esikuntavääpelinä ja myöhemmin lähettiupseerina jääkärivänrikki Karl Ruda, palveluksessa pataljoonan esikunnassa jääkärialiupseeri Arvid Lindeqvist (9. toukokuuta 1918 alkaen).
4. jääkäripataljoona
4. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 2. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkärimajuri Gabriel von Bonsdorff (siirrettiin 23. maaliskuuta alkaen 2. jääkärirykmentin komentajaksi), jääkärikapteeni Edvard Hanell (19. maaliskuuta alkaen), jääkärikapteeni Paul Kirilow myöh. Kirilo (6. toukokuuta 1918 alkaen).
Pataljoonan esikunta sijaitsi 3. maaliskuuta 1918 Vaasassa ja se muodostettiin kokonaisuudessaan Vaasassa.
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan osin Savonlinnasta ja osin Elisenvaarasta 11. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 14.–15. huhtikuuta 1918.
Pataljoonasta muodostettiin sodan jälkeen Savon Jääkärirykmentti.
Päällikkö: jääkärikapteeni Johan Ahlroth myöh. Arajuuri (haavoittui Kalevankankaalla 28. maaliskuuta 1918), jääkärivänrikki Sigurd Söderberg (27. maaliskuuta alkaen, siirrettiin 19. huhtikuuta 13. jääkäripataljoonaan), jääkäriluutnantti Julius Saaristo. Komppania koottiin Vaasassa.
Päällikkö: jääkärikapteeni Eino Koskimies (haavoittui 28. maaliskuuta 1918), jääkäriluutnantti Johannes Väisänen (28. maaliskuuta 1918 alkaen, siirrettiin joukkueenjohtajaksi 14. huhtikuuta 1918 12. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan), jääkärikapteeni Alexander Mellblom (12. huhtikuuta alkaen). Komppania koottiin Vaasassa, jääkärivänrikki Ejwind Ahonius (ajalla 3. huhtikuuta – 12. huhtikuuta 1918).
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Rafael Kajander (haavoittui 28. maaliskuuta 1918, palveli myöhemmin 2. ja 5. jääkärirykmentin täydennyspataljoonan komentajana), jääkärivänrikki Julius Saaristo (28. maaliskuuta alkaen), jääkäriluutnantti Aarne Blick. Komppania koottiin Vaasassa.
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Gunnar Melin (siirrettiin 19. maaliskuuta komppaniansa mukana 6. jääkäripataljoonaan), jääkärikapteeni Claës Winell (siirrettiin 5. jääkäripataljoonan komppanianpäälliköksi), jääkäriluutnantti Nestori Karhula. Komppania koottiin Vaasassa.
Pataljoonan adjutanttina jääkärivänrikki Ejwind Ahonius (siirrettiin 3. huhtikuuta 2. komppanian päälliköksi), esikuntavääpelinä jääkärivääpeli Alfred Camis (komennettiin myöhemmin 3. jääkäriprikaatiin), pataljoonan esikunnassa muonitus- ja lähettiupseerina jääkäriluutnantti Harry Gustafsson-Guster, 5. komppanianpäällikkönä jääkäriyliluutnantti Johan Harald (siirrettiin 3. jääkäriprikaatin esikuntaan), pataljoonan lääkintävääpelinä jääkärivääpeli Abel Ikonen, pataljoonan lähettialiupseerina jefreitteri Toivo Johannes Jatkola, komppanian ja pataljoonan vääpelinä jääkärivääpeli Kaarlo Kauppila, pataljoonan esikunnassa adjutanttina jääkäriluutnantti Ruben Lagus (siirrettiin rykmentin esikuntaan adjutantiksi), kuormastoaliupseerina jääkärivaravääpeli Sulo Wilho Lindberg, jääkärivänrikki Väinö Tojkander (siirrettiin 24. maaliskuuta 11. jääkäripataljoonaan), joukkueenjohtajana jääkäriluutnantti Sten Holm (siirrettiin 17. maaliskuuta 1918 6. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan).
Seung Eun Kim
Seung Eun Kim on televisioanimaatioiden ohjaaja ja animaattori. Hän tuli tunnetuksi Batmanin myötä voitettuaan Daytime Emmyn vuonna 2006. Hän oli myös ohjaamassa Jackie Chan seikkailee jaksoja.
6. jääkäripataljoona
6. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 2. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkärikapteeni Per Wilhelm Zilliacus (pataljoona oli hänen perustamansa, haavoittui 3. huhtikuuta Tampereella ja siirrettiin Päämajaan sotatoimienosastolle), jääkärikapteeni Viktor Alonzo Sundman (3. huhtikuuta alkaen).
Pataljoona muodostettiin rintamalle lähdettäessä 4. ja 5. jääkäripataljoonan miehistä.
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan osin Kuopiosta ja osin Sortavalasta 19. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 20.–21. huhtikuuta 1918.
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Erik Gunnar Melin (19. maaliskuuta alkaen).
Päällikkö: jääkärikapteeni Viktor Alonzo Sundman (toimi aikaisemmin Ahvenanmaalla valkoisten joukkojen komentajana, siirrettiin 3. huhtikuuta pataljoonan komentajaksi), jääkärivänrikki Gustaf Arne Stjernberg (3. huhtikuuta lähtien).
Päällikkö: jääkärikapteeni Björn Gustaf Waldemar Damstén.
Päällikkö: jääkärivänrikki Jarl Anton Bertil Heinrichs (siirrettiin 13. jääkäripataljoonan konekiväärikomppanian päälliköksi), jääkäriluutnantti Auno Antero Kaila (1. maaliskuuta alkaen, toimi aikaisemmin joukkueenjohtajana).
Pataljoonan adjutanttina jääkäriluutnantti Johan Leonard Knaapi, pataljoonan esikuntavääpelinä jääkärivääpeli Matti Kokkonen, joukkuenjohtajana jääkärivänriki Börje Lennartson Söderström (siirettiin 1. jääkäriprikaatiin), muonitusmestarina jääkärialiupseeri Ernst Arvid Trontti, joukkueenjohtajana Emil Edvard Björkas (siirrettiin komppanianpäälliköksi 14. jääkäripataljoonaan), pataljoonankomentajan lähettinä jääkärivaravääpeli Johan Sanfrid Kankkonen.
Hufelandstraße
Hufelandstraße on katu Berliinissä, Prenzlauer Bergin kaupunginosassa Pankowin hallintoalueella. Se sijaitsee lähellä Volkspark Friedrichshainin puistoa ja Friedrichshain-Kreuzbergin hallintoalueen rajaa. Katu ulottuu Am Friedrichshain -kadulta kadulle Greifswalder Straße. Katu on noin yhden kilometrin pituinen, ja sen poikkikatuihin lukeutuvat Hans-Otto-Straße, Bötzowstraße ja Esmarchstraße.
Katu on nimetty tunnetun saksalaisen lääkärin Christoph Wilhelm Hufelandin (1762–1836) mukaan vuonna 1904. Katua reunustavat rakennukset edustavat Gründerzeit-ajan arkkitehtuuria useine parvekkeineen ja erkkereineen. Rakennukset on rakennettu vuoden 1900 tienoilla. Ne selviytyivät suhteellisen hyvin toisen maailmansodan ilmapommituksista.
Pauli Siitonen
Pauli Siitonen (s. 3. helmikuuta 1938 Simpele) on entinen suomalainen maastohiihtäjä. Ammatiltaan hän oli poliisi ja hänen edelleenkin edustamansa seura on Helsingin Poliisi-Voimailijat. Pitkän matkan hiihtoihin erikoistunut Siitonen voitti Vasaloppetin vuonna 1973, Finlandia-hiihdon vuosina 1976–1980 sekä Saksassa käytävän König-Ludwig-Lauf-kilpailun vuosina 1974, 1976–1979 ja 1981.
Siitosta pidetään hiihdon luistelutyylin kehittäjänä. Hän oppi tyylin seuratoveriltaan Alpo Virtaselta Helsingin Poliisi-Voimailijoista. Kerran jäätyään kärjestä hän lepuutteli puutuneita jalkojaan ja otti hiihdossaan Virtasta matkien sivuaskelia – eli luisteli. Hän ällistyi vauhdista ja voitti kyseisen hiihdon. Siitonen kiersi 1970-luvulla paljon ultrapitkien matkojen hiihtokisoja Keski-Euroopassa ja niinpä saksaksi luistelutyyli tunnettiin pitkään nimellä "Siitonen-schritt".
Pro Urheilu -palkinnon Siitonen sai vuonna 2009.
Renault 25
Renault 25 on Renault'n vuodesta 1983 vuoteen 1992 valmistama edustusauto, joka korvasi mallit 20 ja 30. Se oli siihen mennessä ylellisin Renault’n malli ja sijoittui toiseksi valittaessa Euroopan Vuoden Autoa 1985. Autossa oli edelläkävijävarusteina muun muassa keskuslukitus kaukosäätimellä sekä isompimoottorisissa malleissa varoitusvaloja täydentävä puhesyntetisaattori.
Renault 25 myi hyvin kotimaassaan Ranskassa, mutta hävisi taistelun saksalaisten dominointia vastaan muiden Euroopan maiden markkinoilla. Renault 25 tunnettiin miellyttävästä matkustus- ja ajokokemuksestaan ja luotettavuudestaan. Se osoittautui myös korroosionkestävyydeltään aikakautensa parhaisiin kuuluvaksi.
Kaikki 25-mallin autot valmistettiin Le Havren lähellä Sandouvillessä, Ranskassa. Renault 25:n korvasi vuonna 1992 Renault Safrane.
12. jääkäripataljoona
12. jääkäripataljoona aikaisemmalta nimeltään Pioneeripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 2. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkärimajuri Maximilian Lars Helge Savonius (haavoittui 28. maaliskuuta 1918, siirrettiin 15. huhtikuuta 6. jääkärirykmentin komentajaksi, johti Wilkmanin ryhmään kuuluvaa Savoniuksen osastoa), 28. maaliskuuta alkaen oli jääkärikapteeni Edvard Gabriel Kumlin myöh. Kairela (haavoittui 23 huhtikuuta 1918). Hänen sijalleen komentajaksi tuli jääkäriluutnantti Johannes "Jussi" Väisänen.
Pataljoona muodostettiin aluksi Pioneeripataljoonaksi maaliskuun alussa vuonna 1918 ja se käsitti aluksi kolme komppaniaa ja ne kaikki muodostettiin Jyväskylässä.
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan Tampereelta 18. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 19.–20. huhtikuuta 1918.
Päällikkö: jääkärikapteeni Knut Isak Solin (siirrettiin 19. maaliskuuta 10. jääkäripataljoonaan), jääkäriyliluutnantti Ossian Rurik Wikström (haavoittui 28. maaliskuuta Kalevankankaalla), jääkärivääpeli Yrjö Gabriel Ahlberg myöh. Haussila, jääkärivänrikki Ville Lauri Kosola (11. huhtikuuta alkaen), Johannes Väisänen (15. huhtikuuta – 23. huhtikuuta 1918 välisen ajan, siirrettiin pataljoonan komentajaksi ylennyksen saatuaan).
Päällikkö: jääkärikapteeni Edvard Fritjof Hanell (siirrettiin 19. maaliskuuta 4. jääkäripataljoonan komentajaksi), jääkäriyliluutnantti Hjalmar Palmgren (haavoittui 28. maaliskuuta, siirrettiin 14. maaliskuuta 1. jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan, jääkärivänrikki Onni Toivo Harlin (11. huhtikuuta 1918 alkaen, kaatui 23. huhtikuuta 1918), jääkärivaravääpeli Iivari Akseli Kauranen (23. huhtikuuta – 29. toukokuuta 1918).
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Otto Emil Avenir Bonsdorff (23. maaliskuuta alkaen), jääkärivääpeli Gustaf Bergman (aikana 28. maaliskuuta – 11. huhtikuuta 1918), jääkärivänrikki Tor Axel Chryscinicz (26. huhtikuuta alkaen, palveli aikaisemmin 2. jääkärirykmentin konekiväärikomppaniassa).
Päällikkö: jääkärivänrikki Vilho Lindén (20. huhtikuuta alkaen).
Adjunanttina jääkäriyliluutnantti Otto Emil Avenir Bonsdorff (siirrettiin 23. maaliskuuta 3. komppanian päälliköksi), esikunnan ampumatarvikeupseerina jääkäriluutnantti Herman Wilhelm Holmberg (siirrettiin huhtikuussa 1918 intendentiksi 2. jääkärirykmenttiin, pataljoonan lähettiupseerina ja myöhemmin adjutanttina jääkäriyliluutnantti Edvard Gabriel Kumlin myöh. Kairela (myöhemmin siirrettiin komentajaksi), kuormastopäällikkönä jääkärialiupseerina Alfred Sandberg, jääkärialiupseeri Johan Albert Valli (siirrettiin 5. jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan), varusmestarina jääkärialiupseeri Emil Johannes Vanninen, vääpelinä ja pataljoonan adjutanttina jääkärivaravääpeli Joakin (Ade) Järvi, jääkärivääpeli Matti Vilkas Tapio Sippola (adjutanttina 5. toukokuuta 1918 alkaen).
Renault Alliance
Renault Alliance oli kompakti perheauto, jota valmisti ja myi Pohjois-Amerikassa American Motors Corporation (AMC) yhteistyössä omistajansa Renault'n kanssa vuodesta 1982 vuoteen 1987, jolloin Chrysler otti haltuunsa AMC:n. Alliance perustui Renault 9/11 -malliin, mutta sen muotoili AMC:n Richard Teague. Sitä valmistettiin 2- ja 4-ovisena sedanina ja cabrioletina. Alliancen rinnalle tuli mallivuodelle 1984 Renault Encore -niminen hatchback, jonka osista monet olivat yhteisiä Alliancen kanssa.
Gabriel Agbonlahor
Gabriel Agbonlahor (s. 13. lokakuuta 1986 Erdington, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka edusti toistakymmentä vuotta Aston Villaa. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Aston Villan oma juniori Agbonlahor debytoi edustusjoukkueessa 18. maaliskuuta 2006 ottelussa Evertonia vastaan. Kyseisessä debyyttiottelussa Agbonlahor teki myös joukkueensa ainoan maalin 4–1 tappioon päättyneessä ottelussa Goodison Parkilla.
Ennen kauden 2006–2007 alkua Agbonlahor teki vakuuttavaa jälkeä harjoitusotteluissa ja Villan manageri Martin O'Neill päätti laittaa hänet kauden alkaessa oikealle laidalle. Agbonlahorin kauden ensimmäinen maali tuli ottelussa Charlton Athleticia vastaan. Seuraavassa ottelussa Chelseaa vastaan 30. syyskuuta englantilainen teki toisen maalin peräkkäisessä ottelussa. Kauden aikana alle 21-vuotiaiden maajoukkueen pelaaja Agbonlahor yhdistettiin oikeastaan kaikkiin Englannin huippuseuroihin, viimeiseksi Manchester Unitediin, kun hän onnistui maalinteossa Old Traffordilla tammikuussa 2007. Kaudella 2006–2007 Agbonlahor viimeisteli yhteensä seitsemän valioliigamaalia.
Seuraavalla kaudella Agbonlahorin nimi alkoi löytyä jo maalipörssin alkupäästä, kun joulukuuhun mennessä maaleja on kertynyt jo kuusi. Marraskuussa 2007 hänet nimettiin Valioliigan kuukauden pelaajaksi.
Dokumentti Pelle Haminast – Pelle Miljoona &amp; Polla Rules Live
Dokumentti Pelle Haminast – Pelle Miljoona & Polla Rules Live on Pelle Miljoonan dokumentti-DVD, joka julkaistiin 25. lokakuuta 2007. Se sisältää kerrontaa Pellen nuoruudenajasta, dokumenttia Haminan historiasta sekä Pellen valmistautumisista muutaman vuoden takaisille Haminan konserteille. DVD:llä on myös yli tunnin mittainen live-taltiointi Haminan Hovin konsertista (6. huhtikuuta 2007), jolla Pelle soittaa nuoruudenajan soittokavereidensa kanssa.
DVD on tehty kaakkoissuomalaisin voimin, ja sen on tuottanut kotkalainen Mediaympyrä Oy. Projektiin on osallistunut yhteensä yli 60 henkilöä.
Oscar Wirkkala
Oscar Wirkkala (lokakuussa 1880 Kaustinen – 25. tammikuuta 1959 Naselle, Washington, Yhdysvallat) oli amerikansuomalainen metsuri ja keksijä.
Hänen isänsä Abraham ja veljensä Andrew saapuivat Amerikkaan ensin ja työskentelivät sahalaitoksella Cosmopoliksessa, Washingtonissa säästääkseen rahaa muun perheen maahanmuuttoon. Oscar saapui seuraavana, vuonna 1898, ja häntä seurasivat nopeasti äiti, sisko ja kolme nuorempaa veljeä. Perhe asui Nasellessa ja Deep River-alueella Washingtonissa vuodesta 1899 vuoteen 1905, jonka aikana Oscar keksi ja kehitti High Lead -metodin tukiuitossa. Tämä parrumetodi, joka oli suunniteltu jyrkkiin maastoihin, mullisti alan. Hän keksi myös tärkeitä osia alan koneistosta, joita käytettiin 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla.
Hän sai ensimmäisen patenttinsa 1917. Se oli nelitelaiselle apukoneelle, jota käytettiin hänen High Lead -metodissaan. Seuraavina vuosina useita hänen patentoiduista laitteistaan tuotettiin Wirkkala-brändin alla South Bendissä. Muutamia hänen laitteistaan oli vielä tuotannossa 1900-luvun toisella puoliskolla. Wirkkala haastoi oman patenttiasianajajansa oikeuteen patenttirikkomuksesta erästä laitettaan kohtaan ja monien vuosien käräjöinnin jälkeen juttu päätettiin Wirkkalan hyväksi.
Uransa aikana hän patentoi ainakin 18 keksintöä. Wirkkala ei koskaan oppinut puhumaan tai kirjoittamaan englantia ja tarvitsikin useissa tilaisuuksissa tulkin.
Oscar Wirkkala meni naimisiin kahdesti. Hänen nuorin tyttärensä, Elizabeth, on yhä elossa (vuonna 2006). Wirkkala oli yksi alkuperäisestä viidestäkymmenestä henkilöstä, jotka pääsivät Washingtonin osavaltion Hall of Fameen.
Näkemiin – kuulemiin
Näkemiin – kuulemiin oli samannimisen kappaleen mukaan nimetty Hectorin vuonna 2007 suurilla areenoilla tekemä jäähyväiskonserttikiertue. Hector ilmoitti 60 vuotta täytettyään lopettavansa suurten areenoiden kiertämisen ja keskittyvänsä elämäkertansa kirjoittamiseen ja uuden musiikin tekemiseen. Pienimuotoista konsertointia hän ilmoitti kuitenkin jatkavansa.
Kiertue alkoi 16. lokakuuta Lahden Lahti Hallista ja päättyi 29. marraskuuta Helsingin Hartwall-areenaan. Se keräsi Suomen suurimmille areenoille yli 40 000 kuulijaa ja veti kaikkialla salit täyteen niin että lippujen kysyntää pidettiin historiallisena. Kiertueen päätöskonsertti on ainoa kotimaisen artistin konsertti, jossa artisti on yksin myynyt koko Hartwall-areenan 12 000 paikkaa loppuun.
Kiertueella kuultiin sekä hittejä että myös tuntemattomampia lauluja yllätysnumeroina. Hectorin 18-vuotiaana levyttämä menestyskappale "Palkkasoturi" oli edelleen mukana ohjelmistossa. Kiertuetta varjostivat Hectorin ystävien Anki Lindqvistin, Juice Leskisen, Eeki Mantereen ja Kirkan kuolemat.
Eri paikoissa kuultiin hieman eri kappaleluettelot, mutta mukana olivat muun muassa seuraavat kappaleet:
7. jääkäripataljoona
7. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatin 3. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärimajuri Axel Erik Heinrichs.
Pataljoonan esikunta sijaitsi muodostamisvaiheessa Mikkelissä, ja sen 1. ja 4. komppania muodostettiin Jyväskylässä ja 2. ja 3. komppania Mikkelissä.
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan Tampereelta 18. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 19.–20. huhtikuuta 1918.
Päällikkö: jääkäriluutnantti Hugo Henrik Turunen (siirrettiin 25. maaliskuuta komppanioineen 11. jääkäripataljoonaan 2. komppaniaksi), jääkäriluutnantti Lauri Kalervo Groundstroem myöh. Kurkiala ja jääkäriyliluutnantti Kosti Sundberg.
Päällikkö: jääkärikapteeni Lauri Kalervo Groundstroem (25. maaliskuuta alkaen), jääkärikapteeni Leonard August Mathias Grandell (komennettiin 15. huhtikuuta 5. jääkäripataljoonan komentajaksi).
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Arvid Johannes Wennerström (siirrettiin 18. maaliskuuta 9. jääkäripataljoonaan), jääkärikapteeni Johannes (Jussi) Sihvo (18. maaliskuuta alkaen, toimi myöhemmin 10. huhtikuuta alkaen Laatokan puolustuksen järjestelytöissä) ja jääkärikapteeni Paavo Johannes Palkén myöh. Paalu (11. huhtikuuta alkaen, haavoittui Talissa 24. huhtikuuta 1918).
Päällikkö: jääkärikapteeni Viljo Einar Tuompo (siirrettiin 8. maaliskuuta 4. komppanian siirron yhteydessä 9. jääkäripataljoonaan), jääkärikapteeni Oscar Bjarne Hugo Nordenswan (siirrettiin 25. maaliskuuta 18. jääkäripataljoonan komentajaksi), jääkärikapteeni Frans William Leppanto ent. Leppälax (25. maaliskuuta 1918 alkaen).
Jääkärivänrikki Onni Toivo Harlin (siirrettiin 11. huhtikuuta 12. jääkäripataljoonaan komppanianpäälliköksi), adjutanttina jääkäriluutnantti Lauri Kalervo Groundstroem myöh. Kurkiala (siirrettiin 25. maaliskuuta komppanianpäälliköksi), jääkärivaravääpeli Johan Guido Mikkola (siirrettiin 29. maaliskuuta 16. jääkäripataljoonaan), pataljoonan kirjurialiupseerina jääkärivaravääpeli Kalle Edvard Rokala (siirrettiin 5. huhtikuuta 2. komppaniaan), esikuntavääpelinä jääkärivaravääpeli Edvard Sirkkunen (29. maaliskuuta alkaen, siirrettiin 12. huhtikuuta joukkueenjohtajaksi 3. komppaniaan), pataljoonan koulutusaliupseerina jääkärivaravääpeli Rikhard Vilkman (siirrettiin joukkueenjohtajaksi 9. jääkäripataljoonaan), pataljoonan kuormastonjohtajana jääkärivaravääpeli Lauri Johannes Virtanen, adjutanttina jääkäriluutnantti Gunnar von Wright.
Hakalanmäki
Hakalanmäki on Hyvinkään kaupunginosa. Hakalanmäelle alettiin 1970-luvulla rakentaa omakoti- ja rivitaloasuinaluetta. Se valmistui pääosin 1980-luvulla. Alue oli pitkään ilman palveluita ja kouluja tukeutuen pääosin lähellä olevien Aarnivan kioskin, Uuno Helvan kyläkaupan ja Raijan Baarin (myöhemmin Kruunubaari) palveluiden varaan.
Maasto, johon kaupunginosa rakentui, oli soista maastoa. Korkeana kohtana olivat Hakalanmäki, Savimäki ja nk. Pippurimäki. Kesäisin ja talvisin urheilua harrastettiin Kuokkalan kentällä. Alueen eteläpuolella oli laaja metsä- ja suoalue, joka asukkaiden suussa sai nimen Susimetsä. Kyseisellä alueella sijaitsee nykyisin Hakalan kaupunginosa asutuksineen ja palveluineen.
McMurdon kuivat laaksot
McMurdon kuivat laaksot on lumettomista laaksoista muodostuva alue Etelämantereella Victorianmaalla McMurdon salmen rannalla. Laaksojen yhteenlaskettu pinta-ala on 4 800 neliökilometriä, mikä vastaa noin kahta prosenttia Etelämantereen pinta-alasta, ja ne ovat mantereen suurin lumeton alue.
Laaksot muodostuvat kolmesta isosta (merkitty seuravassa i:llä) ja muutamasta pienemmästä itä-länsisuuntaisesta laaksosta. Laaksot ovat noin 5–10 km leveitä ja 15–80 km pitkiä. Pohjoisesta etelään lueteltuna kuivat laaksot ovat: Jonkin matkaa laaksoista kaakkoon on lisäksi huonosti tutkittu Garwoodin, Marshallin ja Miersinlaaksoista muodostuva alue, joka ekologisesti muistuttanee enemmän tutkittuja laaksoja.
Laaksojen kuivuus johtuu katabaattinen tuuliista. Laaksojen länsipuolella sijaitsevalta Itä-Antarktiksen jäätiköltä laskeutuva kylmä ja kuiva tuuli aiheuttaa vähäisenkin lumen sublimoitumisen ja estää näin jäätikön muodostumisen. Mannerjäätikkö itse ei pääse työntymään laaksoihin, sillä laaksojen länsipäässä oleva harjanne estää sen.
Vuoden keskilämpötila alueella on noin −20 °C kuukausittaisen keskilämpötilan vaihdellessa −23,7 °C ja +0,7 °C välillä. Tuulennopeus laaksoissa on kesäisin 10–15 km/h mutta voi saavuttaa talvella jopa 320 km/h. Tuuli on muokannut laaksoihin monia erikoisia kalliomuodostumia.
Täysin vedetön ei ympäristö laaksoissa kuitenkaan ole, sillä niissä on muutamia hypersuolaisia järviä ja Etelämantereen kesän aikana alueella virtaa joitakin jokia. Näistä merkittävin on Wrightin laakson pohjalla virtaava mantereen pisin joki, Onyx. Laaksot ovat tieteelliseltä kannala hyvin mielenkiintoisia, sillä kylmyyden ja kuivuuden vuoksi ne luultavasti muistuttavat Marsin pintaa maapallolla eniten.
Ankarista oloista huolimatta alueella kasvaa jäkäliä, leviä sekä bakteereita ja arkeoneja. Laakson erikoisuutena voidaan mainita endoliittiset mikrobikasvustot. Eläimistö muodostuu mikroskooppisista punkeista, rataseläimistä, karhukaisista, sukkulamadoista ja alkueliöistä. Läheiseltä rannikolta laaksoihin vaeltaneiden weddellinhylkeiden muumioituneita jäänteitä löytyy Wrightin ja Taylorin laaksoista.
Alueella on runsaasti tutkimustoimintaan liittyvää infrastruktuuria, mutta pysyviä tutkimusasemia siellä ei enää ole. Uudella-Seelannilla oli vuosina 1968–1995 Wrightinlaaksossa kesäaikaan toimiva tutkimusasema Vanda, mutta ympäristön suojelemiseksi asema purettiin. Lähimmän asutuksen muodostavat McMurdon ja Scottin tutkimusasemat noin sadan kilometrin päässä.
10. jääkäripataljoona
10. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatin 3. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärikapteeni Knut Solin (19. maaliskuuta 1918 alkaen).
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan Tampereelta 18. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 19.–20. huhtikuuta 1918.
Pataljoonasta muodostettiin sodan jälkeen Uudenmaan Rykmenttin 3. pataljoona
Päällikkö: jääkärikapteeni Sven Selander (24. maaliskuuta alkaen).
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Alexander Mellblom (siirrettiin 12. huhtikuuta 4. jääkäripataljoonaan), jääkäriluutnantti Carl Erik Hilding Wolff (12. huhtikuuta alkaen).
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Allan Clayhills (24. maaliskuuta alkaen).
Päällikkö: jääkärikapteeni Claës Winell (siirrettiin 25. maaliskuuta 4. jääkärirykmenttiin esikuntaan), jääkärikapteeni Taavetti Kaunisto (25. maaliskuuta alkaen), jääkäriyliluutnantti Karl Enquist (siirettiin 30. maaliskuuta 3. Täydennyspataljoonaan ja edelleen 16. jääkäripataljoonaan).
Joukkueen varajohtajana 7. komppaniassa? jääkärivääpeli Aarne Antero Alfving myöh. Alvi, pataljoonassa adjutanttina jääkärivänrikki Kosti Palmqvist, pataljoonan adjutantti jääkärivänrikki Aarne Putkonen, joukkueenjohtajana jääkärivaravääpeli Väinö Teivonen (siirrettiin 31. maaliskuuta 14. jääkäripataljoonaan), ryhmänjohtajana jefreitteri Kalle Vihtori Härkönen (Siirrettiin 30. maaliskuuta 16. jääkäripataljoonaan).
Glenn Shadix
William Glenn Shadix (15. huhtikuuta 1952 Bessemer, Alabama – 7. syyskuuta 2010 Birmingham, Alabama) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi elokuvan "Beetlejuice" myötä.
Shadix opiskeli kaksi vuotta Birmingham-Southern Collegessa, jonka jälkeen hän muutti 1970-luvun lopulla Hollywoodiin pyrkiäkseen näyttelijän uralle. Shadix kuitenkin esiintyi yhteensä 17 vuotta Broadwaylla ennen kuin esiintyi varsinaisesti televisiossa ensi kerran 1980-luvun lopulla. Elokuvan "Beetlejuice" jälkeen hän esiintyi useissa elokuvissa tehden myös vierailevia rooleja televisiosarjoihin "Tyttökullat", "Bel-Airin prinssi", "Hercules" ja "Sabrina, teininoita".
Shadix teki satunnaisia äänirooleja 1990-luvulta lähtien animaatiosarjoihin ja elokuviin, kuten "Tosi viilee haamujengi", "Jackie Chan seikkailee", "Batman", "Xiaolin Showdown", "Justice League Unlimited" ja "Teen Titans".
Shadix kuoli 7. syyskuuta 2010 kaaduttuaan kotonaan Birminghamissä.