Kilpikonnat
Kilpikonnat ("Testudines") kuuluvat matelijoihin. Kilpikonnien lahko käsittää niin elävät kuin sukupuuttoon kuolleetkin, vedessä ja maalla elävät kilpikonnalajit.
Kilpikonnille tunnusomaista on kylkiluista kehittynyt, luinen paksu kilpi. Muiden matelijoiden tapaan ne ovat vaihtolämpöisiä ja niiden ihoa peittävät suomut.
Meressä elävillä kilpikonnilla on erityinen kyynelrauhanen silmän takana, jonka avulla ne pääsevät eroon elimistöönsä kertyvästä liiallisesta suolasta. .
Kilpikonnilla ei ole hampaita, vaan teräväreunainen nokka.
Kooltaan kilpikonnat ovat sademetsien parisenttisistä jopa kaksimetrisiin jättiläisiin jotka painavat lähes tonnin. Kilpikonnat ovat pitkäikäisiä, kauimmin elävät lajit voivat elää yli 150 vuotta; ennätystä (188 vuotta) pitää tällä hetkellä hallussa kilpikonna nimeltä Tu'i Malila.
Kilpikonnia tavataan kaikilla mantereilla ja valtamerillä napa-alueita kuten Etelämannerta lukuun ottamatta. Ne puuttuvat myös aavikkoalueilta kuten Arabiasta ja Australian sisäosista, Kaspianmereltä, Mustaltamereltä ja Pohjois-Amerikan suurilta järviltä sekä joistakin vuoristoista kuten Andeilta ja Pyreneiden pohjoisosasta.
Vaikka osa kilpikonnista viettää suuren osan elämästään veden alla, ovat ne kuitenkin ilmaa hengittäviä matelijoita. Niiden täytyy siis tulla pinnalle hengittämään tietyin väliajoin. Kilpikonnat myös viettävät aikaa maalla, useat lajit munivat rantahiekkaan. Maalla elävät kilpikonnat ovat kasvinsyöjiä. Maakilpikonnat ovat rauhallisia eläimiä, jotka eivät tee mitään pahaa ihmisille, mutta jotkin vesikilpikonnat voivat olla aggressiivisia ihmistä kohtaan.
Ensimmäiset kilpikonnat ilmaantuivat jo hirmuliskojen aikana, noin 200 miljoonaa vuotta sitten. Ne elivät vedessä, ja kilpi kehittyi ensiksi vatsapuolelle suojaamaan niitä alhaalta sukeltavilta pedoilta.
Vaikka kilpikonnien kehityshaara koostuukin lukuisista heimoista, ne voidaan luokitella kahteen pääryhmään sen mukaan miten ne vetävät kaulansa sisään. Nämä ovat alalahkot pystytaivuttajat (Cryptodira) sekä sivutaivuttajat (Pleurodira). Ensin mainitut kääntävät kaulansa suoraan selkäkilven etureunan alle S-muodossa, kun taas sivutaivuttavat tekevät saman sivuasennossa. Jotkut sukupuuttoon kuolleet kilpikonnat eivät saaneet kaulaansa selkäpanssarin suojaan lainkaan. Molemmat ryhmät ovat hyvin vanhoja, ja erkanivat toisistaan varhaisliitukaudella. Niiden kantamuoto ulottuu aina triaskauden "Proganochelysiin" asti.
Suomessa lemmikkeinä yleisimmät maakilpikonnalajit ovat kreikankilpikonna ("Testudo hermanni"), nelivarvaskilpikonna ("Testudo horsfieldi" eli "Agrionemys horsfieldii") ja reunuskilpikonna ("Testudo marginata"). Näistä lajeista Suomessa kasvatetaan ainakin nelivarvaskilpikonnia ja kreikankilpikonnia. Useimpia lajeja on myynnissä eläinkaupoissa. Kilpikonnia myyvät myös kasvattajat. Vedessä elävistä lajeista yleisin on punakorvakilpikonna. Nykyisin lemmikkinä tavataan melko paljon myös vaippakilpikonnia, jotka jäävät kooltaan punakorvakilpikonnaa pienemmiksi.
Nykyään kilpikonnien tuonti Suomeen on sallittua, mutta joillain lajeilla täytyy olla asianmukainen CITES-todistus. Näitä lajeja ovat mm. espanjankilpikonna ("Testudo graeca"), leopardikilpikonna, tunisiankilpikonna ja kreikankilpikonna.
Kilpikonnien hoito on vaativaa, sillä ne tarvitsevat paljon liikkumatilaa ja tarkkaan laaditun ruokavalion. Väärin hoidettuna kilpikonnat sairastuvat helposti. Terveen kilpikonnan silmät ovat kirkkaat eivätkä vuoda, iho on kimmoisa ja siinä ei ole loisia, kilpi on kova ja ehjä, peräpää on siisti, nenän ja suun seutu ovat kuivia, kilven muoto on tasaisesti kaareutuva, käytös aktiivinen ja vastustelee nostaessa ja uloste on kiinteää tahmaista ja lähes hajutonta. Kilpikonnat tarvitsevat terraarioonsa uv-lampun sekä lämpölampun.