Suojatyö
Suojatyö on vammaisten ja vajaakuntoisten henkilöiden erityistyöllistämisen perinteinen muoto. Toimintana se on säilyttänyt viimeisten 40 vuoden aikana kehittyneen sisältönsä, vaikka itse sanaa suojatyö pidetäänkin leimaavana eikä sitä enää ole alan lainsäädännössä.
Huhtikuun 1. päivänä 2002 voimaan tulleella sosiaalihuoltolain muutoksella suojatyö siirrettiin sosiaalihuollon toimintakentässä vammaispalvelulaista sosiaalihuoltolakiin. Sosiaalipalvelut, joihin suojatyö kuuluu, ovat sosiaalihuoltolain 17 §:n mukaan seuraavat:
Työllistymistä tukeva toiminta vastaa työsuhteista suojatyötä ja vammaisten henkilöiden työtoiminta muuta työntekoa sisältävää toimintaa. Sosiaalihuoltolain 27d §:n mukaan vammaisten henkilöiden työllistymistä tukevalla toiminnalla tarkoitetaan erityisien työhön sijoittumista edistävien kuntoutus- ja muiden tukitoimien järjestämistä. Tällaisesta työstä voidaan säätää myös valtakunnallisella työehtosopimuksella.
Vastaavasti 27e §:n mukaan vammaisten henkilöiden työtoiminnalla tarkoitetaan toimintakyvyn ylläpitämistä ja sitä edistävää toimintaa. Työtoimintaa järjestetään työkyvyttömille henkilöille, joilla vammaisuudesta johtuen ei ole edellytyksiä osallistua 27d §:ssä tarkoitettuun työhön ja joiden toimeentulo perustuu pääosin sairauden tai työkyvyttömyyden perusteella myönnettäviin etuuksiin. 
Työhallinto käyttää työnhakijan ohjaamista suojatyökeskuksiin hyvin vähän. Työhallinnon tulkinnan mukaan suojatyöhön työllistyminen ei ole työvoimapoliittisesti tarkoituksenmukainen ratkaisu. Useimmat suojatyöntekijät eivät ole työhallinnon tarkoittamalla tavalla työmarkkinoiden käytettävissä. Työhallinnon uusin painoalue vaikeasti työllistyvien työnhakijoiden palveluissa ovat sosiaaliset yritykset.
Suomessa vammaisten työllistämisen kehitys jakautuu suojatyön näkökulmasta kolmeen jaksoon: Vuosina 1963-1966 työskennellyt kuntoutuskomitea oli jo tehnyt ehdotuksen suojatyölaiksi. Ratkaisuksi tuli kuitenkin liittää suojatyötä koskevat säännökset invalidihuoltolakiin. Ennen lain säätämistä eräiden järjestöjen ylläpitämät työkeskukset saivat erillistä tukea valtion budjetista.
Suojatyön pykälät säädettiin aluksi viiden vuoden koeajaksi (1971-75), jonka aikana kerättiin käytännön kokemuksia palvelujärjestelmän toimivuudesta.
Vuoden 1975 jälkeen suojatyöpykälien väliaikaista voimassaoloa jatkettiin kahteen otteeseen yhteensä kolmeksi vuodeksi, ja sitten vuoden 1979 alusta invaliidihuoltolain suojatyöpykälät jäivät pysyviksi, aina vuoden 2002 maaliskuun loppuun saakka. 1970-luvun alussa suojatyökeskukset pieniä ja aivan ensimmäisinä vuosina ne olivat kaikki järjestöjen ylläpitämiä. Kun viiden vuoden kokeilujakson puolivälissä tehtiin mahdolliseksi myös kuntien suojatyökeskukset, toiminta alkoi hitaasti laajeta. Suojatyökeskusten määrä viisinkertaistui 25:stä 125:een.
Vajaakuntoisten henkilöiden työllistäminen nousi aika ajoin kehittämisen kohteeksi ja uusia kehittämisehdotuksia tehtiin harvakseltaan. Yksi toistuva keskustelun aihe oli suojatyön hallinnollinen sijainti; pitäisikö se siirtää sosiaali- ja terveysministeriöstä työministeriöön. 
Suojatyötoimikunta 1985 halusi erottaa toisistaan vajaakuntoisten työllistämisen ja sosiaali- ja terveyspalveluina toteutettavan työtoiminnan. Tämä erottelu on toistunut sen jälkeen kaikissa esityksissä.
Sosiaali- ja terveysministeriön Suojatyö 92-työryhmä työskenteli maata vaivaavan talouslaman aikana eikä vajaakuntoisten työllistäminen saanut osakseen juuri mitään yleisempää huomiota. Vuoden 1993 alusta voimaan tullut kuntien valtionosuusuudistus siirsi sosiaali- ja terveyspalvelujen ratkaisuvallan käytännössä kokonaan kunnille eikä valtionhallinnolla ollut enää vaikutuskeinoja sosiaalihuollon toteuttamaan työllistämiseen. Suojatyö 92-työryhmä ei tehnyt mitään säädösmuutosesityksiä. Työryhmän hahmottelema ”työkeskusten uusi toimintamalli” sisälsi työkeskuksille kaksi tehtäväaluetta: kuntoutustavoitteinen työllistäminen ja erilaisten kuntoutuspalvelujen järjestäminen. Mallin mukaan työkeskusten tulisi järjestää muutoin avoimille työmarkkinoille sijoittumattomille vajaakuntoisille kuntoutusta ja työhön osallistumisen mahdollisuus.
Kuntien kokema talouslama ja työvoimapolitiikan yleisemmät intressit johtivat 1990-luvun puolivälistä lähtien erillisen suojatyökeskusverkoston supistumiseen. Monet järjestöpohjaiset työkeskukset siirtyivät kuntien palvelujärjestelmän osaksi, esimerkiksi työvalmennuskeskuksiksi. 
Nykytilan kannalta merkittävä seuraava, viimeisin vaihe oli sosiaali- ja terveysministeriön entisen osastopäällikön Matti Marjasen selvityshenkilöraportti ja ehdotus, joka muodosti hallituksen esityksen (169/2001) vammaisten ja vajaakuntoisten henkilöiden työllistymistä edistäväksi lainsäädännöksi. Esityksen mukainen laki tuli voimaan vuonna 2002.
Euroopan unionin jäsenyys ja erityisesti Euroopan sosiaalirahaston tuki avasi 1990-luvun puolivälistä lähtien runsaasti projektimuotoisia mahdollisuuksia uusille vammaisten ja vajaakuntoisten työllistämiskeinoille. Suojatyötä korvaavia tai täydentäviä uusia toimintamalleja ovat mielenterveyskuntoutujien klubitalot, tuetun työllistymisen järjestelmä, työvalmentajapalvelut sekä oman lakinsa (Laki sosiaalisista yrityksistä) turvin käynnistyneet sosiaaliset yritykset.