Sofi Oksanen
Sofi-Elina Oksanen (s. 7. tammikuuta 1977 Jyväskylä) on suomalainen kirjailija ja näytelmäkirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti palkitusta romaanistaan "Puhdistus", joka sai Finlandia-palkinnon (2008), Runeberg-palkinnon (2009), Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon (2010) ja ranskalaisen Prix Femina -palkinnon (2010). Romaani oli ehdolla myös ranskalaisen Prix Médicis -palkinnon saajaksi.
Oksanen on lisäksi kirjoittanut kolumneja useisiin lehtiin ja Imbi Pajun kanssa Viron historian vaiheista neuvostomiehityksen aikana kertovan artikkelikokoelman "Kaiken takana oli pelko". Viron lähihistoriaa hän on käsitellyt myös kaunokirjallisissa teoksissaan "Stalinin lehmät", "Puhdistus" ja "Kun kyyhkyset katosivat". Oksasen tyylistä on sanottu, että hänen teostensa naispäähenkilöiden kautta historia muuttuu henkilökohtaiseksi kokemukseksi. Lisäksi hän itse on kertonut pitävänsä autofiktion kirjoittamisesta.
Sofi Oksanen syntyi Jyväskylässä vuonna 1977. Hän vietti lapsuutensa Halssilan kaupunginosassa suomalaisen sähköasentajaisän ja virolaisen diplomi-insinööriäidin ainoana lapsena. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1996 Voionmaan lukiosta kirjoittaen neljä laudaturia ja kaksi eximiaa. Oksanen on opiskellut kirjallisuustiedettä Helsingin yliopistossa, kirjoittamista Jyväskylän yliopistossa ja dramaturgiaa Teatterikorkeakoulussa.
Aatemaailmaltaan hän on feministi. Oksanen kuuluu näkyvästi goottialakulttuuriin. Hän on kertonut kärsineensä nuorempana syömishäiriöstä.
Elokuussa 2011 Oksanen avioitui tietotekniikka-alalla työskentelevän Juha Korhosen kanssa. Hän katsoo olevansa vapaaehtoisesti lapseton.
Esikoisromaanissaan "Stalinin lehmät" (2003) Oksanen käsitteli Neuvosto-Viroa ja maahanmuuttajuuden aiheuttamia ongelmia syömishäiriöiden kautta. Romaani oli virolais-suomalainen kehityskertomus, joka kyseenalaistaa pohjoismaisen tasa-arvoihanteen todellisuuden. Se kuvaa virolaisten elämää Suomessa aikana, jolloin virallista historian kirjoitusta sävytti suomettuminen, virolaisia pidettiin ryssinä ja virolaisia naisia prostituoituina. Teos kertoo virolaiseen arkeen kuulunutta vaikenemista seuranneesta ihmissuhteiden mykistymisestä ja kärjistymisestä. Romaani oli ehdokkaana Runeberg-palkintoon ja Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkintoon. Sen käännösoikeudet on myyty 20 kielelle.
Toisessa romaanissaan "Baby Jane" (2005) Oksanen käsitteli paniikkihäiriötä, sen seurauksia läheisten elämässä ja väkivaltaa naisten välisissä parisuhteissa. Toisin kuin Oksasen muut romaanit, "Baby Jane" sijoittuu 1990-luvun Helsinkiin ja kaupunkilaiseen elämänmenoon. Romaanin nimi viittaa Robert Aldrichin ohjaamaan elokuvaan "Mitä tapahtuikaan Baby Janelle?" Romaanista on tekeillä elokuva. Tuotantoyhtiö on Oktober ja ohjaaja Katja Gauriloff.
Näytelmällä "Puhdistus" Oksanen jatkoi Viron lähimenneisyyden parissa. Vanha Aliide Truu löytää pihaltaan naiskaupan uhriksi joutuneen nuoren Zaran. Naisten menneisyys avautuu takaumina. Näytelmä sai ensi-iltansa Kansallisteatterissa helmikuussa 2007. Sen ohjasi Mika Myllyaho ja pääosassa esiintyi Tea Ista (Aliide Truu). Esitystä kuvattiin kauden teatteritapaukseksi. Loppuunmyydyt esitykset jatkuvat kolme kautta. Näytelmä muuttui myös romaaniksi "Puhdistus" (2008). Romaanissa naisen ruumis vertautuu miehitettävään maahan – valtion ja naisen ruumiin välistä suhdetta Oksanen käsitteli myös esikoisromaanissaan. "Puhdistuksen" kirjoitustyyliä on verrattu Helvi Hämäläiseen. "Puhdistus" oli ensimmäinen romaani, joka sai sekä Finlandia- että Runeberg-palkinnon. Se oli vuoden 2008 myydyin kotimainen kaunokirja (102 200 kpl).
Oksanen totesi 28. lokakuuta 2009 kolumnissaan "Helsingin Sanomien" verkkosivuilla, ettei hän pidä siitä, että hänen kirjojensa kanssa ”tekemisissä olevat ihmiset työskentelevät piinallisissa olosuhteissa, että heitä pompotellaan järjettömästi tai että irtisanomisuhka roikkuu niskassa koko ajan”. Hän arvosteli WSOY:n johtoa välinpitämättömyydestä.
WSOY ilmoitti 15. kesäkuuta 2010, ettei se enää julkaise yhtiön ”tähtikirjailijaksi” luonnehditun Oksasen teoksia. Syyksi yhtiön toimitusjohtaja Anna Baijars ilmoitti molemminpuolisen luottamuksen puutteen. Ratkaisua pidettiin yleisesti poikkeuksellisena ja yhtiölle imagotappiona, kun se menetti palkitun suomalaisen kaunokirjailijan. Oksanen puolestaan ilmoitti, että välirikon syynä oli WSOY:n tekemä sopimusrikkomus, josta hän oli jo aikaisemmin ollut yhteydessä Suomen Kirjailijaliittoon. "Apu"-lehden haastattelussa hän kritisoi jälleen voimakkaasti kustannusyhtiön johdon toimintaa ja piti yhtiön käännös- ja markkinointitoimintaa amatöörimäisenä.
Vuonna 2011 ilmestyi Oksasen ja Maija Kaunismaan yhteinen teos "Liian lyhyt hame – Kertomuksia keittiöstä" Bonnier Booksin kustantamana. Teoksessa on laululyriikkaa ja näytelmätekstejä, ja siihen liittyy kaksi cd:tä.
Oksanen perusti vuonna 2011 oman kustantamon Silberfeldt Oy:n, jonka kautta hän julkaisee teostensa taskukirjapainoksia. Sen ensimmäinen julkaisu oli "Baby Janen" taskukirjapainos. Lisäksi Oksanen osti vuonna 2011 julkaisuoikeudet suomeksi pienenä painoksena 1970-luvulla julkaistuun Aleksandr Solženitsynin teokseen "" ja julkaisi siitä uuden laitoksen Silberfeldtin kautta huhtikuussa 2012. Oksanen julkaisi Silberfeldtin kautta myös Niilo Koljosen laatiman "Vankileirien saariston kartan" ja järjesti 2012 Gulag-seminaarin Kansallisessa audiovisuaalisessa arkistossa. Vuonna 2012 Silberfeldt Oy teki miljoonatuloksen.
Oksanen siirtyi joulukuussa 2011 Otavan omistaman Liken kirjailijaksi. Kustantajan vaihdoksen taustalla oli Oksasen kustannustoimittaja Harri Haanpään siirtyminen Liken kustannuspäälliköksi.
Oksasen teos "Kun kyyhkyset katosivat" ilmestyi 2012. Romaani on Oksasen Viron lähihistoriaa käsittelevän sarjan kolmas osa. Se oli vuoden 2012 myydyin kotimainen kaunokirja (107 800 kpl).
Oksasen teos "Norma" ilmestyi 2015. Romaani kertoo Helsingin Kalliossa elävästä nuoresta naisesta Norma Rossista. Siitä tehtiin käännös- tai julkaisusopimus 22 maahan jo samana vuonna. Lisäksi Yhdysvalloissa kirjan julkaisee arvostettu Knopf-kustantamo.
Oksanen on kirjoittanut kolumneja ("Sihteeri & Assistentti", "Sunnuntaisuomalainen", "Metro", Aamulehden "Asiat"-liite) ja käsitellyt niissä muun muassa monikansallista identiteettiä, ihmisoikeus- ja sananvapauskysymyksiä ja arvostellut verkkosensuurin puolustajia. Laajemmissa lehtikirjoituksissaan Oksanen on arvostellut vasemmistolaisen totalitarismin ihailua ja kannatusta sekä puhunut virolaisten naisten tarinattomuudesta, kaksoisidentiteetistä ja neuvostonaisen roolin varjosta.
Oksanen toimitti 2009 yhdessä Imbi Pajun kanssa artikkelikokoelman "Kaiken takana oli pelko" Viron historian vaiheista neuvostomiehityksen aikana. Kirjan johdannossa Oksanen perusteli sen julkaisemista sanoen, että 1900-luvun kommunistiset järjestelmät olivat historian tuhoisimpia ilmiöitä laajuutensa ja pitkäkestoisuutensa vuoksi. Silti niistä on kirjoitettu suhteellisen vähän kansallissosialistien toimeenpanemaan holokaustiin verrattuna. Oksanen on syyttänyt suomalaisia poliitikkoja, erityisesti Matti Vanhasta suomettuneisuudesta Vanhasen 1985 julkaistun lehtikirjoituksen perusteella.
Oksasen lausunto suomalaisen kulttuurin ja varsinkin miesten väkivaltaisuudesta ja masentuneisuudesta Tanskan television ajankohtaisohjelmassa marraskuussa 2009 synnytti Suomessa kohua.
Bazar Kustannus vaati Oksaselta yli miljoonan euron korvauksia sopimusrikkomuksista. Yrityksen mukaan Oksanen teki sen kanssa vuonna 2005 sopimuksen, joka koskee useita teoksia. Bazarin mukaan sen oli määrä kustantaa seuraava Oksasen kirjoittama teos, kun taas Oksasen mukaan kyse oli työnimellä "Ranskalainen päärynä" kulkeneesta romaanista, jota hän ei ole ainakaan toistaiseksi kirjoittanut. Kansallisteatteri tilasi Oksaselta näytelmän "Puhdistus", ja hän keskittyi sen kirjoittamiseen. Sen pohjalta Oksanen kirjoitti menestysromaanin "Puhdistus", joka ilmestyi WSOY:n kustantamana.
Toinen oikeudenkäynti koski Oksasen ja ruotsalaisen Bazar AB:n tekemiä käännössopimuksia romaanien "Stalinin lehmät" ja "Baby Jane" ruotsinkielisistä versioista. Oksanen purki osaltaan romaanien myyntisopimuksen vedoten kustantamon toiminnan epäselvyksiin; muun muassa tilitykset kirjoista olivat vääränsuuruisia eivätkä tulleet ajallaan. Kustantamon mukaan Oksanen purki sopimukset oikeudetta ja yritys jatkoi teosten myyntiä Ruotsissa. Helsingin käräjäoikeus velvoitti heinäkuussa 2015 Oksasen maksamaan Bazarille 35 000 euroa vahingonkorvauksena sopimusrikkomuksesta. Käännösoikeutta koskevassa kiistassa oikeus hylkäsi Bazarin kanteen ja määräsi Bazarin maksamaan Oksasen 15 000 euron oikeudenkäyntikulut. Molemmat osapuolet valittivat tuomioista hovioikeuteen.
Oksanen on kertonut kirjoittavansa mielellään ”autofiktiota”, jossa elämäkerrallista aineistoa käsitellään kaunokirjallisuuden keinoin. Suomessa muiden muassa Anja Snellman ja Pirkko Saisio ovat kirjoittaneet tätä lajia.
Oksasta ja Olga Tokarczukia on verrattu toisiinsa: molemmat tematisoivat historiaan toistumista nykyisyydessä. Myös se heillä on yhteistä, että heidän naispäähenkilöidensä kautta historia muuttuu henkilökohtaiseksi kokemukseksi. Steve Sem-Sandberg toteaa, että kumpikin yrittää sitoa ”konkreettisen elämänkokemuksen Historiaksi kutsuttuihin abstrakteihin poliittisiin tapahtumiin”.Suluissa ainoastaan teatteri, jossa näytelmä on saanut kantaesityksensä.
Suluissa ainoastaan teatteri, jossa ooppera on saanut kantaesityksensä.