Euroopan unionin turvallisuus- ja puolustuspolitiikka
EU:n yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka korvasi NATO:on kuuluvien EU-maiden "yhteisen ulko- ja turvallisuuspoliittisen identiteetin (ESDI)". Ulko- ja turvallisuuspolitiikka kuuluu ministerineuvostolle ja EU:n ulko- ja turvallisuuspoliittiselle edustajalle Javier Solanalle, joka valmistelee ministerineuvoston keskusteluja.
1948: WEU perustettiin, mutta jäi NATO:n varjoon (jäsenet olivat NATO-maita), WEU:lla ei ollut omia joukkoja. Euroopan puolustusyhteisö kaatui 1950-luvulla Ranskan parlamentissa.
Maastrichtin sopimusta neuvoteltaessa ja sopiessa vuonna 1992, joka johti Euroopan Unionin ja Euron perustamiseen yhteistä puolustusta ei vielä uskallettu kirjata, mutta myöhemmin WEU:n tultua perustetuksi ja muodostettiin yhteinen Euroopan turvallisuus- ja puolustuspolitiikka Naton rakenteisiin perustuen Euroopan Unionissa Naton ministereiden kokouksessa Berliinissä vuonna 1996.
Päätökset NATO:n ministerikokouksessa Berliinissä olivat, että WEU valvoo ESDI:n luomista NATO-rakenteiden sisällä. Idea oli, että EU maat voivat toimia silloin, kun NATO ei halua osallistua Euroopan puolustamiseen (taustalla myös USA:n rahahuolet Euroopan tukikohtien kanssa). Berliinin-sopimus antoi EU-maiden käyttää NATO:n joukkoja WEU:n kautta. WEUn kehittämä kriisinhallinta tuotiin unioniin (ei sen puolustusvelvoitetta, Suomi tarvitsee yhä YK:n tai ETYJ:n mandaatin).
Vuonna 1992 Itä-Euroopan maiden epästabilisuuden varalle perustettu Petersbergin työryhmä päätti periaatteeista Amsterdamissa Periaatteet ovat:
ja mahdollisuus pidättäytyä äänestyksistä.
Amsterdamin sopimuksessa sovittiin:
EU:n kyettävä autonomiseen toimintaan jota tukee uskottava sotilaallinen voimaa. Kesäkuussa 1999 Kölnin huippukokouksessa päätettiin sulauttaa WEU EU:hun. Tällöin myös Solanasta tuli ulko- ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja.
Sovittiin myös Helsinki Headline Goalsista, joka oli ensimmäinen sopimus lisätä EU:n sotilasvoimaa. Niihin kuuluu tietty määrä joukkoja Petersbergin tehtäviä varten. Toukokuussa 2004 puolustusministerit hyväksyivät Headline Goal 2010:n, jossa annettiin lisäaikaa projektille, joka eteni odotettua hitaammin. Pelätessään NATO:n heikkenemistä Euroopan turvallisuuspolitiikan vahvistuessa Albright määritteli Yhdysvallan odotuksia: ei pidä kopioida mitään, mikä toimii jo hyvin NATO:n alaisuudessa; ei irrottautumista (no decoupling) USA:sta ja NATO:sta; ei syrjintää ei EU-maille (kuten Turkki).
Maaliskuussa 2003 EU:n ja NATO:n institutionaalista yhteistyötä päivitettiin Berlin plus -sopimuksella. Se antaa EU:n käyttää NATO:n rakenteita, mekanismeja ja antaa käyttää niitä sotilasoperaatioihin, jos NATO päättää olla toimimatta. Sopimukseen kuuluu myös tiedon jakaminen NATO:n ja EU:n välillä. EU:n yhteydenpitoyksiköt ovat NATO:n strategisessa keskuksessa ja Napolin NATO:n komentokeskuksessa (Joint Force Command). EU:lla ja NATO:lla on pitkälti samat joukot, mutta niitä voidaan jakaa järjestöjen kesken tilanteen mukaan. NATO on sikäli ensisijainen, että EU toimii silloin, kun NATO ei halua.
Brysselissä vuoden 2003 joulukuussa hyväksytty Euroopan Turvallisuusstrategia on asiakirja, joka ohjaa EU:n kansainvälistä turvallisuusstrategiaa. Euroopan keskeiset uhat ovat asiakirjan mukaan:
Heinäkuu 2004: European Defence Agencyn suunnittelu loppui. 27 EU maata käyttävät yhteensä 160 miljardia euroa puolustukseen.
Perustuslaki yritti määritellä Euroopan turvallisuus ja puolustuspolitiikan pidemmälle, mutta itse perustuslaki hylättiin. Perustuslaki puhui 
yhteisestä puolustuksesta
Lissabonin sopimus luo vanhan yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan korkean edustajan tilalle ulkosuhteiden Korkean Edustajan viran.