Ed Belfour
Edward John ”Ed” Belfour (s. 21. huhtikuuta 1965 Carman, Manitoba, Kanada), lempinimeltään "Eddie the Eagle", on entinen kanadalainen jääkiekkomaalivahti ja olympiavoittaja.
Belfour syntyi ja varttui Carmanissa, Manitobassa. Hän pelasi vuodet 1982–1985 juniorikiekkoa Winkler Flyersin riveissä Manitoba Junior Hockey Leaguessa ennen siirtymistään Pohjois-Dakotan yliopiston joukkueeseen, jonka johdatti NCAA-mestaruuteen ensimmäisellä ja ainoalla yliopistokaudellaan 1986–1987. Belfour valittiin kauden jälkeen Western Collegiate Hockey Associationin (WCHA) ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja NCAA:n mestaruusturnauksen tähdistökentälliseen.
Syyskuussa 1987 Belfour teki vapaana pelaajana sopimuksen NHL-seura Chicago Blackhawksin kanssa. Ensimmäisen ammattilaiskautensa hän pelasi kokonaan Chicagon silloisessa farmiseurassa Saginaw Hawksissa IHL:ssä ja seuraavan puoliksi Saginaw'ssa ja puoliksi Chicagossa. Hänet nimettiin vuonna 1988 IHL:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen, minkä lisäksi hänet ja hyökkääjä John Cullen palkittiin liigan vuoden tulokkaan palkinnolla Garry F. Longman Memorial Trophylla. Belfour aloitti kauden Kanadan maajoukkueessa ja kauden lopulla hänet kutsuttiin takaisin Blackhawksin riveihin. Hän pelasi yhdeksässä ottelussa kevään 1990 NHL-pudotuspeleissä, joissa Blackhawks eteni konferenssifinaaleihin.
Kaudella Belfour nousi Blackhawksin ykkösmaalivahdiksi. Hän pelasi tuolla kaudella 74:ssä NHL:n runkosarjaottelussa, joista voitto-otteluja 43, ja hänen torjuntaprosenttinsa oli 91,0 ja päästettyjen maalien keskiarvonsa 2,47. Kauden jälkeen hänet palkittiin Calder Memorial Trophylla NHL:n vuoden tulokkaana, Vezina Trophylla parhaana maalivahtina, William M. Jennings Trophylla maalivahtina, jonka seura oli päästänyt kauden aikana vähiten maaleja sekä parhaan torjuntaprosentin perusteella jaetulla Trico Goaltender Awardilla. Hänet valittiin myös NHL:n tulokkaiden tähdistökentälliseen sekä liigan ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Kaudella hän oli osaltaan johdattamassa Blackhawksia Stanley Cupin loppuotteluihin, joissa seura hävisi mestaruuden Mario Lemieux'n johtamalle Pittsburgh Penguinsille suoraan neljässä ottelussa. Belfour voitti William M. Jennings Trophyn Blackhawksin maalivahtina uudelleen vuosina 1993 ja 1995 sekä Vezina Trophyn vuonna 1993. NHL:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen hänet valittiin toistamiseen vuonna 1993 ja toiseen tähdistökentälliseen ainoan kerran vuonna 1995.
Kaudella Belfourin, joka oli ollut viisi edellistä kautta Chicagon selkeä ykkösvahti, ja seuran toisen maalivahdin Jeff Hackettin välille syntyi kilpailuasetelma. Hackett nousi lopulta Blackhawksin ykkösvahdiksi ja Belfour kaupattiin kesken kauden San Jose Sharksiin. Sharks-kaupassa Chicagoon siirtyivät maalivahti Chris Terreri, puolustaja Michal Sýkora ja hyökkääjä Ulf Dahlén. Pelattuaan verrattain heikon loppukauden Sharksissa, Belfour siirtyi heinäkuussa 1997 vapaana agenttina Dallas Starsiin. Hän pelasi kaudella 61 ottelua uransa parhaalla päästettyjen keskiarvolla 1,88 ja kaudella hän oli johdattamassa joukkuettaan sen historian ensimmäiseen Stanley Cupin mestaruuteen. Stars voitti loppuottelusarjan Buffalo Sabresiä vastaan otteluvoitoin 4–2. Belfour sai kauden päätteeksi neljännen kerran urallaan William M. Jennings Trophyn, tuolloin yhdessä kakkosmaalivahti Roman Turekin kanssa. Stars pääsi Stanley Cupin loppuotteluihin myös kaudella , mutta hävisi tuolla kertaa mestaruuden New Jersey Devilsille. Belfour palkittiin vuonna 2000 Roger Crozier Saving Grace Awardilla runkosarjakauden parhaan torjuntaprosentin, 91,9, perusteella.
Kaudella Belfourin taso laski aiempiin kausiin nähden ja seuran toinen maalivahti Marty Turco pelasi tilastojen valossa häntä paremmin. Sama toistui selvemmin kaudella , jolla hänen torjuntaprosenttinsa laski ensimmäisen kerran Dallasissa pelattujen vuosien aikana alle 90:n, ja jolla Stars jäi ensimmäisen kerran kuuteen vuoteen pudotuspelien ulkopuolelle.
Heinäkuussa 2002, viiden Dallasissa pelatun kauden jälkeen, Belfour siirtyi vapaana pelaajana Toronto Maple Leafsiin. Hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan Torontossa 62 ottelua, joista seura voitti 37, torjuntaprosentilla 92,2 ja päästettyjen maalien keskiarvolla 2,26. Maple Leafs putosi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Philadelphia Flyersia vastaan. Seuraavalla kaudella Belfourin hyvä peli jatkui, huolimatta selkävaivoista. Voitto-otteluja kertyi 34 59:stä ja torjuntaprosentiksi tuli 91,8 ja päästettyjen maalien keskiarvoksi 2,13. Maple Leafs eteni keväällä 2004 pudotuspelien toiselle kierrokselle, mutta putosi jälleen ottelusarjassa Flyersia vastaan. Belfour jatkoi Torontossa myös työsulkuvuoden jälkeisen kauden , joka ei kuitenkaan sujunut kahden edellisen kauden malliin. Hänen torjuntaprosenttinsa laski alle 90:n ollen vain 89,2 ja hänen päästettyjen maalien keskiarvonsa 49:ssä ottelussa oli 3,29. Belfourin kausi päättyi lopulta ennenaikaisesti maaliskuussa 2006 selkävamman vuoksi.
Kesällä 2006 Belfour siirtyi Florida Panthersiin yksivuotisella sopimuksella. Hän pelasi kaudella 58 NHL:n runkosarjaottelua torjuntaprosentilla 90,2 ja päästettyjen maalien keskiarvolla 2,77. Kauden jälkeen hän teki elokuussa 2007 pelaajasopimuksen HockeyAllsvenskanissa, Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, pelanneen Leksands IF:n kanssa. Hän lopetti pelaajauransa Leksandissa pelatun kauden jälkeen vuonna 2008.
Ed Belfour pelasi NHL:ssä 963 runkosarjaottelua, joista hänelle kertyi yhteensä 484 voitto-ottelua, kolmanneksi eniten NHL-historiassa Martin Brodeurin ja Patrick Royn jälkeen, ja 76 nollapeliä. NHL:n pudotuspeleissä hän pelasi 161 ottelua, joista voitto-otteluja 88 ja nollapelejä 14. Hänet palkittiin NHL-urallaan vuoden tulokkaan Calder Memorial Trophylla, kahdesti parhaan maalivahdin Vezina Trophylla, neljästi William M. Jennings Trophylla ja kerran parhaan torjuntaprosentin perusteella jaettavalla Roger Crozier Saving Grace Awardilla sekä vastaavalla Trico Goaltender Awardilla. Lisäksi hänet nimettiin NHL:n tulokkaiden tähdistökentälliseen, kahdesti liigan ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja kerran liigan toiseen tähdistökentälliseen. ssa Belfour pelasi viisi kertaa, vuosina 1992, 1993, 1996, 1998 ja 1999.
Vuonna 2011, kolme vuotta pelaajauransa päättymisen jälkeen, Belfour valittiin Hockey Hall of Famen jäseneksi.
Belfour kuului Kanadan joukkueeseen kolmessa suuressa kansainvälisessä turnauksessa, Kanada-cupissa vuonna 1991, Salt Laken Cityn olympialaisten jääkiekkoturnauksessa 2002 ja jääkiekon maailmancupissa vuonna 2004, ei kuitenkaan yhdessäkään turnauksessa pelaavana maalivahtina. Vuoden 2002 talviolympialaisissa Belfour oli voittamassa olympiakultaa ja vuoden 2004 maailmancupissa Belfourin edustama Kanada voitti myös kultaa.