Yrjö Kokko
Yrjö Olavi Samuli Kokko (16. lokakuuta 1903 Sortavala – 6. syyskuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen eläinlääkäri ja kirjailija. Hänet tunnetaan sadusta "Pessi ja Illusia" sekä laulujoutsenen suojelemiseksi tehdystä työstä.
Yrjö Kokko valmistui ylioppilaaksi Viipurin Suomalaisesta lyseosta vuonna 1923. Hän opiskeli eläinlääkäriksi Hannoverin, Tarton ja Wienin korkeakouluissa 1923–1930. Rahoitusta opinnoilleen hän sai toimimalla Suomen Kuvalehden kirjeenvaihtajana vuosina 1924–1930. Vuodesta 1930 vuoteen 1945 hän toimi vt. piirieläinlääkärinä Vetelissä ja Kokkolassa sekä vuodesta 1932 Sysmän kunnan kunnaneläinlääkärinä ja 1945–1950 Muonion kunnan piirieläinlääkärinä. Vapaaksi kirjailijaksi hän jäi vuonna 1950, kun hänelle ei lupauksesta huolimatta annettukaan toista vuotta virkavapautta. Hänet palkittiin vuonna 1957 Pro Finlandia -mitalilla.
Kokon vanhemmat olivat tukkukauppias Bruno Henrik Kokko ja Kaarin Kajava. Hän oli naimisissa hammaslääkäri Aune Iluksen kanssa. Kirjailija Anna Ungelo on heidän tyttärensä. Kokko ja hänen vaimonsa on haudattu Lempäälään.
Kokko oli eränkävijä, joka kirjoitti Molli-nimisestä saksanseisojastaan, "maailman viisaimmasta koirasta", kokonaisen kirjan. Metsästystä ja kalastusta hän harrasti muun muassa asuessaan Ungelon torpaksi nimittämässään talossa Enontekiöllä. Kiirunoita hän ei ampunut eikä antanut koiransakaan pyytää. Kokon omat riistareseptit "Riekkoa pakissa" ja "Kokon porokaarre" julkaistiin Suomen Kuvalehden numerossa 9 vuonna 1958.
Kokon varhaisimpia tunnettuja tekstejä on hänen ylioppilasaineensa "Yksimielisyys on voimaa", joka kuvaa leppälintujen puolustautumista variksia vastaan. Aine tunnetaan siitä, että opettaja hylkäsi sen, mutta ylioppilastutkintolautakunta antoi siitä laudatur-arvosanan. 
Kokko muistetaan kirjailijana parhaiten sadustaan "Pessi ja Illusia" ja toiminnastaan Suomen laulujoutsenten pelastamiseksi. Hän teki uupumatta valistustyötä laulujoutsenen puolesta lukemattomin lehtikirjoituksin ja luennoin ja hänen kirjoistaan "Laulujoutsen – Ultima Thulen lintu" ja "Ne tulevat takaisin" tuli suomalaisen luonnonsuojelukirjallisuuden klassikoita. Hän etsi joutsenia yhdessä saamelaisen ystävänsä Sulo Rovan kanssa, jota hän laulujoutsenista kertovissa kirjoissaan kutsuu nimellä Niuniu. Itseään hän kutsuu samoissa kirjoissa nimellä Tiiti. He löysivät kaksi joutsenta ja antoivat niille nimet Marski ja Hanna. Hän on kertonut käyttäneensä joutseniin viisi vuotta työtä ja 3000 kilometriä kävelyä. Tarina kertoo innostuksen joutsenten pelastamiseen syntyneen hänen isänsä ammuttua aikoinaan joutsenen, joka täytettiin ja vietiin siihen kouluun, jota hän kävi Viipurissa. Myöhemmin Kokko riitautui Sulo Rovan kanssa.
Kokko harrasti myös valokuvausta ja kuvitti itse suurimman osan kirjoistaan. Hänen tuotannolleen on ominaista faktan ja fiktion sekoittaminen. Lapin-kirjoissaan hän kuvasi luontoa ja tunturisaamelaista kulttuuria. 1950-luvulla hän tuli surulliseksi siitä, että uusi aika määräyksineen ja rajoituksineen saapui Tunturi-Lappiin ja monet vanhat tavat muuttuivat. Kokko viihtyi hyvin myös Kanariansaarilla. Hänen kirjansa saivat paljon suosiota tavallisten lukijoiden keskuudessa, mutta kirjallisuustieteilijöitä ne eivät juuri innostaneet, paitsi aikuisten satu "Pessi ja Illusia". Siitä tehtiin myös baletti ja elokuva.