Helkama Raisu
Helkama Raisu on Helkaman mopomalli, jota valmistettiin 1970-luvulta lähtien ja jonka menestys jatkui aina 1990-luvun taitteeseen saakka, jolloin tehtaan AX-malli korvasi sen.
1970-luvun puolessa välissä Helkama alkoi kehitellä omaa maastokelpoista mopomallia. Prototyyppien (RT 50) ja vuosien kehitystyön tuloksena syntyikin ”Helkama Raisu MM”, joka tyyppihyväksyttiin marraskuussa 1977. Raisu olikin ylivertainen maastossa, ja esimerkiksi Minitrial Cup -mestaruuksia vakiomopoluokassa sillä ajettiin ainakin viisi. Ensimmäisen Minitrial-mestaruuden Raisulla voitti Jukka Kuusinen heti mallin esittelyvuonna 1978. Kuusinen ajoi tehdaspyörällä, jonka sai Helkamalta omakseen kauden päätyttyä. Raisulla kilpaileminen kuitenkin loppui hänen osaltaan tähän yhteen kauteen, koska hän siirtyi seuraavana vuonna isompaan luokkaan. Raisun tarina jatkui tästä huolimatta aina vuoteen 1988, jolloin se väistyi uuden AX-mallin tieltä. Raisu oli Helkaman viimeinen ilmajäähdytteinen ja katteeton mopomalli.
Raisu MM -malli oli markkinoille tullessaan selvästi Soliferin ja Tunturin maastomalleja parempi. Se sai muun muassa Minitrial Cupin kolmoisvoiton tulokaskaudellaan.
Mallissa oli Suomessa valmistettu putkirunko, jossa oli italialainen Minarelli-moottori sekä Marzocchin jousitusosat.
MM-merkintään todennäköisin syy löytyy moottorin valmistajasta ja myynninedistämisestä MM-tittelillä. Minarelli-moottorilla nimittäin voitettiin noihin aikoihin mestaruus 125 cc -ratamoottoripyörissä.
Jo toisena tuotantovuotenaan Raisua uudistettiin suhteellisen paljon. Muun muassa Marzocchin jousitusosat vaihdettiin Paiolin osiin, jalkatapit ja vaihdepolkimen pää muutettiin kääntyviksi, käynnistinakselia lyhennettiin ja seisontatuki siirrettiin takahaarukkaan.
Viimeinen aito ”MM-Raisu”. Moottorina oli edelleen Minarelli P4SF. Toisiovälitykset olivat MM-malleissa 13/47 ja niiden kiinnitys tapahtui ”neliökiinnityksellä”.
Tässä vaiheessa Raisua muutettiin eniten. ”MM”-mallista oltiin huomattu joitain puutteita, kuten esimerkiksi runko, joka rikkoontui raskaammassa käytössä, ja moottorin heikko vääntö. Moottori vaihtuikin täten Minarellin P4E:hen, jossa pakoputken kiinnitys tapahtui kolmella pinnapultilla, ja jossa oli isommat sylinterin jäähdytysrivat. Näiden muutosten johdosta moottoreiden sylinterit eivät olleet luonnollisesti vaihtokelpoisia keskenään. Muita uudistuksia olivat muun muassa istuimen ja polttoainetankin uudet muodot, vahvempi runko sekä kolmen pienimmän vaihteen välitysten pienennys 10 %:lla suuremman väännön saavuttamiseksi. Se toteutettiin pidentämällä 4. vaihteen ensiövälitystä ja pienentämällä toisiovälitystä 13/52:ksi. Tässä kohtaa myös nimestä putosi pois ”MM”-merkintä ja virallinen nimi tästä eteenpäin oli pelkkä ”Raisu”. Tämä malli (v. 1981–86) oli ilmeisesti myös kaikista yleisin. Uudistukset onnistuivat hyvin ja tätä Raisua voitaneen pitää myös mallin parhaana kehitysversiona.
Vuosina 1984–1986 valmistettu CR-rinnakkaismalli kokeili Raisun muuntautumiskykyjä ja onnistuikin siinä mainiosti. Luultavasti kirjainyhdistelmä ”CR” tulee sanoista Custom Raisu tai Chopper Raisu. Moottorina oli Minarellin P4R, joka oli hiukan kahta edellistä kehittyneempi muun muassa puristussuhteensa osalta. Eroina perus-Raisuun olivat moottorin ja kaasuttimen lisäksi erilaiset penkki, tarrat sekä paljon pienempi esiintyvyys.
Raisun viimeiset vuodet toivat vielä joitain parannuksia. Esimerkiksi kytkin muuttui järeämmäksi, lokasuojat muovisiksi ja etuvalo neliskanttiseksi. Raisun tuotanto lopetettiin vuonna 1988 uudemman AX-mallin tieltä.
Raisuja näkee tieliikenteessä nykyisin harvoin. Useat yksilöt lienevät peltomopoina tai ovat loppuunajettuina purettuina. Harvoja poikkeuksia kuitenkin löytyy. Ainakin yksi täysin ajamatonkin Raisu Suomesta vielä löytyy (Retro Auto Moto Nro:50)