hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Ernst Johann von Biron
Ernst Johann von Biron (, 23. marraskuuta 1690 – 17. joulukuuta 1772) oli Kuurinmaan saksalaiseen aatelistoon kuulunut Venäjän keisarinna Anna Ivanovnan suosikki. Biron oli lisäksi Kuurinmaan herttua vuosina 1737–1740 ja 1763–1769. Hänellä oli hyvin suuri vaikutusvalta Venäjän hovissa Annan keisarinnakaudella 1730–1740, ja tuota aikaa kutsutaan Venäjän historiassa myös Bironin ajaksi. Biron oli Annan kuoltua vuonna 1740 vähän aikaa Venäjän sijaishallitsijana, kunnes hänet syrjäytettiin.
Biron oli vuodesta 1718 silloisen Kuurinmaan herttuattaren Annan kamariherra Riiassa. Hänen vaimonsa Benigna oli Annan hovinainen. Bironista tuli pian Annan rakastaja, ja kun Anna nousi Venäjän keisarinnaksi 1730, sai Biron hovista vaikutusvaltaisen ylikamariherran aseman. Annan valta luisui Bironille, joka nimitti korkeimpiin virkoihin muita saksalaisia. Ulkopolitiikkaa johti Andrei Ostermann, sotakollegiota Burkhard Christoph von Münnich ja kauppakollegiota K. L. von Mengden. Vuonna 1737 Biron valittiin Kuurinmaan herttuaksi. Tätä Bironin aikakautta kutsutaan nimellä "bironovštšina" (, Bironin aika).
Monet Bironin nimittämistä virkamiehistä olivat epäpäteviä ja käyttivät asemaansa henkilökohtaisen varallisuuden kasvattamiseen. Hovin merkittävimmät saksalaiset kuitenkin kilpailivat keskenään katkerasti. Korkeasta asemastaan huolimatta Biron ei yrittänyt puuttua hallituksen asioihin eikä oppia venäjää. Vaikka hallituksen politiikkaa johtivat venäläiset, vastusti venäläinen aateli Bironin valtaa.
Keisarinna Anna määräsi vuonna 1731, että kenestä tahansa hänen sisarentyttärensä Anna Leopoldovnan lapsesta voisi tulla vallanperijä. Biron yritti vahvistaa asemaansa naittamalla poikansa Anna Leopoldovnalle, mutta keisarinna valitsi puolisoksi Braunschweig–Wolfenbüttelin herttua Anton Ulrichin. Anna Leopoldovna synnytti elokuussa 1740 pariskunnalle pojan. Huonossa kunnossa ollut keisarinna Anna nimitti heti pojan vallanperijäksi ja Bironin mahdolliseksi sijaishallitsijaksi.
Kun Anna kuoli 28. lokakuuta 1740, seuraajaksi tuli kaksikuukautinen Iivana VI ja Bironista tuli sijaishallitsija. Tämä järjestely ei kuitenkaan käynyt Münnichin johtamalle armeijalle, ja hänen johtamansa kaartin upseerit vangitsivat Bironin 9. marraskuuta. Biron tuomittiin kuolemaan, mutta tuomio muutettiin Siperiaan karkotukseksi. Uudeksi sijaishallitsijaksi valittiin lapsikeisarin äiti Anna Leopoldovna, mutta hän ei kyennyt hoitamaan tehtäviään ja valta luisui takaisin saksalaisten käsiin, joita johti nyt Münnich. Saksalaiset menettivät valtansa, kun Elisabet teki venäläisen aatelin ja ulkovaltojen tukemana vallankaappauksen marraskuussa 1741. "Bironovštšina"-termiä alettiin käyttää vasta tämän jälkeen, kun Elisabet perusteli kaappaustaan mustamaalaamalla edeltäjiensä mainetta.
Keisari Pietari III kutsui Bironin Siperiasta ja antoi hänelle takaisin Kuurinmaan herttuan arvon.
Tikkaat
Tikkaat eli tikapuut ovat rakenne, jota käytetään kiipeämiseen. Yleensä tikapuut koostuvat vaakasuuntaisista puolista, jotka ovat kiinni yhdessä tai kahdessa pystytuessa. Pystytukina voivat toimia myös riippuvat köydet tai ketjut. Tikkaat voivat tosin muodostua myös suoraan seinästä ulkonevista puolista, jolloin erillistä pystytukea ei tarvita.
Tikkaita on kolmentyyppisiä: seinään tai vastaavaan pintaan kiinteästi asennettuja, ylhäältä riippuvia (esimerkiksi köysitikkaat) sekä irrallisia, liikuteltavia. Viimeksi mainitut voivat olla vapaasti seisovia (yleensä A-mallisia) tai seinää vasten nojaamaan asetettavia.
Palotikkaat ovat lähinnä rakennuksen ulkoseinässä olevat kiinteät tikkaat, jotka mahdollistavat hätätilanteessa – kuten tulipalon aikana – poistumisen ylemmistä kerroksista ulkokautta. Ne johtavat yleensä maan pinnalta katolle saakka, joskus ikkunoiden vierestä. Joissakin malleissa tikkaat voidaan säilyttää normaalioloissa kokoon vedettyinä ylhäällä ikkunan luona ja laskea hätätilanteessa täyteen pituuteensa ulottumaan lähelle maan pintaa.
Rakennuksen katolle kiinteästi asennettavia tikkaita voidaan käyttää huolto- ja palontorjuntatehtävissä. Tällaiset tikkaat voivat johtaa seinätikkailta katon harjalle tai myös vaakasuoraan pitkin katon harjaa.
Köydestä valmistetut tikkaat tunnetaan myös nimillä "jaakopinportaat" ja "köysiportaat".
Njassajärvi
Njassajärvi eli Malawijärvi on itäisessä Afrikan sijaitsevan Ison hautavajoaman eteläisin järvi, joka luetaan yhdeksi Afrikan suurista järvistä. Se on maailman yhdeksänneksi suurin järvi ja siinä on enemmän kalalajeja kuin missään muussa maailman järvessä. Järven eteläpäässä sijaitseva Malawijärven kansallispuisto kuuluu Unescon maailmanperintökohteisiin.
Järvi tunnetaan myös nimillä "Lake Nyasa", "Lake Nyassa", "Lake Niassa" ja "Lake Malawi". Järven ”löysi” tunnettu skotlantilainen tutkimusmatkailija ja lähetyssaarnaaja David Livingstone, siksi järveä kutsutaankin joskus "Livingstonen järveksi" (Livingstone’s Lake). Livingstonen kerrotaan kysyneen 1860-luvulla paikallisilta ihmisiltä järven nimeä. Vastaukseksi hän sai ”njassa”, joka tarkoittaa järveä. Livingstone merkitsi järven nimeksi Njassajärvi.
Järvi on noin 560 km pitkä ja leveimmältä kohdaltaan 75 km leveä. Järven pinta-ala on 29 600 km². Järven keskisyvyys on 292 metriä ja syvin kohta ylettyy 706 metrin syvyyteen. Njassajärveä ympäröivät Mosambikin, Malawin ja Tansanian valtiot. Suunnilleen kolme neljännestä järvestä kuuluu Malawille, loput Mosambikille.
Järvi laskee eteläpäästään Shirejokeen, joka johtaa Malombejärveen ja edelleen Sambesiin, joka laskee Intian valtamereen.
Järvessä on useita saaria. Niistä asutusta on ainoastaan Likomassa ja Chizumulussa. Asumattomiin saariin kuuluvat muun muassa Mumbo, Thumbi West, Mbenji ja Katale.
Kalaisa Njassajärvi tarjoaa suotuisat mahdollisuudet kalastukseen. Kala on Malawin asukkaille yksi tärkeimmistä ravinnonlähteistä. Koska Malawi on bruttokansantuotteella mitattuna maailman kymmenen köyhimmän maan joukossa, Njassajärven mahdollistama luontomatkailu tuo maalle arvokasta valuuttatuloa. Kalastus tehostui 1960-luvulla brittiläisten siirtomaaisäntien tuotua mukanaan perämoottorit. Niiden avulla kyläläiset pääsivät kalastamaan aiempaa laajemmalla alueella, mutta tulivat myös riippuvaisiksi kalliista polttoaineesta. Nykyisin liikakalastus on ongelma Njassajärvellä ja sitä yritetään rajoittaa, koska kalakannat eivät kestä tehostunutta pyyntiä. Liikakalastuksen seurauksena Malawan asukkaat sairastavat bilhartsiaa eli skistosomiaasia. Hoitamattomana tauti voi johtaa kuolemaan, eikä tavallisilla malawilaisilla useinkaan ole varaa lääkkeisiin. Suomen WWF on yksi suurimmista järven tukijoista.
Järvessä elää noin tuhat kalalajia. Levinnein kalaheimo on kirjoahvenet. Ravinnonsaannin lisäksi Njassajärven värikkäitä kaloja pyydetään myös akvaariokaloiksi.
Bornholm
Bornholm on Tanskalle kuuluva saari Itämeressä, Ruotsin Skånen ja Puolan Pommerin rannikon välillä sekä saarella sijaitseva samanniminen kunta. Saari on syntynyt lohkoliikunnan tuloksena horstimuodostumaksi. Saaren pinta-ala on 587 neliökilometriä ja suurin pituus 40 kilometriä. Saaren pohjois- ja keskiosat ovat pääosin gneissigraniittia, etelästä löytyy kerrostuneita kivilajeja. Bornholmin pääelinkeinoja ovat maanviljely, sikojen ja lampaiden hoito, kalastus, saviteollisuus ja turismi. Saarella on 39 922 asukasta (2014). Suurin taajama on Rønne. Hallinnollisesti saari muodostaa Bornholmin kunnan (), joka kuuluu Pääkaupunkialueen hallintoalueeseen.
Rautakaudella saarelle pystytettiin bautakiviä, joita on luetteloitu yli 1 000.
Historiansa aikana Bornholm on kuulunut Tanskalle, paitsi vuosina 1525–1575, jolloin se oli läänitettynä Lyypekille ja 1658–1660, jolloin Bornholm oli Ruotsin hallussa. Toisen maailmansodan lopussa Neuvostoliitto pommitti saarta sen saksalaisen varuskunnan halutessa antautua länsiliittoutuneille Neuvostoliiton sijaan. Saksan antauduttua miehitti Neuvostoliitto saarta 5. huhtikuuta 1946 saakka. Nykyisin saarella on Naton tutka-asema.
Bornholmin kunta luotiin 1. tammikuuta 2003 yhdistämällä viidestä entisestä kunnasta (Allinge-Gudhjem, Hasle, Nexø, Rønne ja Aakirkeby) ja silloisesta maakuntahallituksesta. Samalla Bornholm sai amtin () aseman. 1. tammikuuta 2007 Tanskan kuntauudistuksen yhteydessä Bornholmin erityisasema omana amtinaan lakkasi ja se liitettiin Pääkaupunkialueen hallintoalueeseen.
Iso Orjajärvi
Iso Orjajärvi () on Kanadan Luoteisterritorioiden toiseksi suurin järvi Ison Karhujärven jälkeen ja Pohjois-Amerikan syvin järvi (614 m). Sen pituus on 480 km ja leveys suurimmillaan 109 km. Järven pinta-ala on 27 200 km² ja tilavuus 1 580 km³. Järven laskujoki on Kanadan pisin joki, Beaufortinmereen laskeva Mackenzie. Järven nimi on peräisin pohjoisamerikkalaisesta Slavey-intiaanikansasta.
Englantilainen turkkuri Samuel Hearne tutki Ison Orjajärven aluetta vuonna 1771. 1930-luvulla alueelta löydettiin kultaa, mikä johti territorion pääkaupungin Yellowknifen perustamiseen. Järven rannoilla sijaitsevat nykyisin myös Fort Providencen, Hay Riverin ja Fort Resolutionin pikkukaupungit.
Talviaikana järvi jäätyy kauttaaltaan niin vahvaan jäähän, että se kestää ajoneuvoyhdistelmän painon. Järvi on pohjoiseen Kanadaan, Copperminen kylään johtavan rekkareitin varrella.
Boris Godunov
Boris Fjodorovitš Godunov (; 1552 – 23. huhtikuuta 1605 Moskova) oli Venäjän tsaari vuosina 1598–1605. Hän oli jo edeltäjänsä Fjodor I:n aikana "de facto" valtakunnan asioiden johtaja. Godunov-suvun alkuperä on tataariväestön parissa, ja siten Boris oli ensimmäinen tsaari, jolla ei ollut sukulaisuussidettä myyttiseen Rurikiin. Tämä aiheutti hänelle jatkuvia sisäpoliittisia vaikeuksia, varsinkin hänen poikiensa periytymiskysymyksessä. Hänen hallitusaikaansa leimasivat monet vaikeat kriisit kuten esimerkiksi Vale-Dimitrin tapaus.
Godunov aloitti valtion palvelemisen jo Iivana Julman hovin alaisuudessa. Vuonna 1571 hän vahvisti asemaansa naimalla tsaarin suosikin Maljuta Skuratovin tyttären Marian. 1580 valitsi Iivana Boriksen sisaren, Irinan, kruununperijä Fjodorin vaimoksi, minkä myötä Boris sai pajarin arvon. Kuolinvuoteellaan Iivana nimitti Boris Godunovin yhdessä Nikita Romanovitšin ja Vasili Šuiskin kanssa tuolloin jo täysi-ikäisen kruununperijän kaitsijaksi - määräys, joka pohjautui pitkälti tämän heikkoihin älynlahjoihin.
Fjodorin hallitsijakausi alkoi kapinan merkeissä. Sen tarkoitus oli nostaa prinssi Dmitri Ivanovitš valtaistuimelle Fjodorin sijaan, mutta lopputuloksena hänet ja hänen perheensä karkotettiin Uglitšiin. Fjodorin kruunauksen yhteydessä myös Boris sai osansa kullasta ja kunniasta, ja Godunovin tärkeimmän kilpailijan Nikita Romanovitšin kuoleman jälkeen ei hänellä ollut merkittäviä kilpailijoita. Käytännössä valta keskittyi Boriksen käsiin kun heikosta Fjodorista ei ollut valtionasioiden hoitajaksi.
Ilman miespuolista jälkeläistä jääneen Fjodorin kuoltua tammikuussa 1598 Boris näki tilaisuutensa tulleen, ja anasti vallan itselleen. Vaikka Boris ei ennenkuulumattomasti ollutkaan rurikilaista sukujuurta, puolsi ortodoksisen kirkon patriarkka Job silti hänen valintaansa, koska uskoi Boriksen olevan oikea vaihtoehto luotsaamaan maan läpi senhetkisestä epävakaasta kaudesta. Boris ei kuitenkaan suostunut ottamaan tsaariutta vastaan ilman maapäivien (Zemski sobor) tukea. Maapäivät kuitenkin valitsi Boriksen hallitsijakseen yksimielisesti ja Godunov kruunattiin syyskuussa 1598 tsaariksi. Tsaarina hän muun muassa perusti Tobolskin kaupungin ja kutsui avukseen asiantuntijoita Länsi-Euroopasta..
Aleksandr Puškin kirjoitti Boris Godunovista kuuluisan näytelmän ja Modest Musorgski tähän perustuen oopperan.
Vaimo noin vuodesta 1570 Maria Grigorjevna Skuratova, murhattiin vuonna 1605. Liitosta syntyi kaksi lasta:
Lucio Fulci
Lucio Fulci (17. kesäkuuta 1927 – 13. maaliskuuta 1996) oli italialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän on tunnettu väkivaltaisten kulttielokuvien tekijänä.
Fulci opiskeli elokuvan tekoa 1950-luvulla Experimental Film Studiosilla. Varsinaisen elokuvauransa hän aloitti toimimalla juoksupoikana, käsikirjoittana, leikkaajana, lavastajana, meikkaajana, näyttelijänä, apulaisohjaajana ja lopulta ohjaajana kymmenissä projekteissa. Näihin elokuviin kuului komediota, musikaaleja, westernejä ja jännityselokuvia, mutta Fulcin todellinen intohimo olivat kauhu- ja gialloelokuvat. Näistä "Una sull'altra" (1969), "Una lucertola con la pelle di donna" (1971) ja "Kauhujen kylä" ("Non si sevizia un paperino", 1972) herättivät jo jonkinlaista huomiota.
Fulcin kulta-aika oli vuosina 1979-82, jolloin hän ohjasi monia kauhuelokuvan kulttiklassikkoja, kuten "Zombie Flesh Eaters", "City of the Living Dead", "The Beyond", "The House by the Cemetery" ja "Viiltäjä". Monissa hänen elokuvissaan kuvataan yksityiskohtaisesti äärimmäisen väkivaltaisia rikoksia. Elokuvat herättivät yleistä paheksuntaa, mutta myös pienen piirin ihailua. Fulcilla oli myös suuria ongelmia sensuuriviranomaisten kanssa. Tilannetta ei auttanut Fulcin intensiivinen viha katolista kirkkoa kohtaan. Elokuvissaan hän pyrki esittämään katolisen kirkon edustajat aina mahdollisimman epäedullisessa valossa, esimerkiksi kannibaaleina ja lastenmurhaajina.
1980-luvun puolivälissä Fulcin maine olikin jo sillä tolalla, että hän ei enää saanut kunnollisia työtarjouksia vaan joutui tekemään elokuvia ankarien aikataulujen, huonojen käsikirjoitusten ja pienten budjettien rasittamana. Vähitellen Fulcin terveyskin alkoi luhistua ja katkerana hän katkaisi lähes kaikki suhteensa elokuva-alaan. Poikkeuksena tästä Fulci alkoi työstää vuonna 1996 yhdessä Dario Argenton kanssa elokuvaa "Wax Mask - Vahanaamio" ("M.D.C. - Maschera di cera", 1997), mutta juuri ennen kuvausten alkamista Fulci löytyi kuolleena kotoaan.
Tres
Tres on kuubalainen kielisoitin. Tres on jo kauan ollut tärkeä soitin son- ja changui-musiikissa. Myös nykyaikaisessa salsamusiikissa saattaa kuulla tresiä.
Son
Son on kuubalainen musiikkilaji ja tanssi. Sonin katsotaan kehittyneen changüí-musiikista, joka oli sekoitus espanjalaista canciónia ja afrikkalaista rytmimusiikkia.
Son syntyi hieman ennen vuotta 1910. Radiossa sonia alettiin soittaa vuonna 1922. Vuonna 1928 julkaistu Rita Montanerin kappale ”El Manisero” sai suuren suosion myös Euroopassa ja Yhdysvalloissa. 1930-luvulla sonista kehittyi uudempi genre, son montuno.
Suomessa sonia on esittänyt vuosina 1982–2003 toiminut Septeto Son sekä vuodesta 1999 toiminut Kuukumina. Septeto Son -yhtyeen johtaja, tres-kitaristi Tero Toivanen asui aikanaan yhdeksän vuotta Santiago de Cubassa ja toimi siellä valtion muusikkona
Son montuno
Son montuno on son-musiikin uudempi muoto. Se syntyi, kun kuubalainen muusikko nimeltään Arsenio Rodriguez lisäsi 1930-luvulla son-musiikkiin vaikutteita guaguanco-musiikista ja lisäsi soniin uusia soittimia, kuten pianon ja congat. Hänen musiikissaan myös trumpeteilla ja tresillä oli entistä tärkeämpi asema.
Hula
Hula on perinteinen havaijilainen tanssi. Sen ovat kehittäneet saarten alkuperäisasukkaat, ja tanssi on saanut melko vähän vaikutteita saariston uudemmilta tulokkailta.
Sana "hula" viittaa liikkeeseen ja eleisiin. Hulan säestys "mele" tarkoittaa runoutta, joka voi olla rukouksia, nimien lausuntaa, rakkauslauluja tai maata ylistäviä lauluja. Hula voidaan luokitella "melen" tyypin mukaan.
Perinteisimmän hulatyylin mukaisia lausunnalla säestettyjä tansseja voidaan esittää seisten tai istuen. Seisten esitetyssä tanssissa tanssijat tunnetaan nimellä "ʻolapa" ja säestäjät nimellä "hoʻopaʻa". Käsien eleet tulkitsevat tekstiä ja jalkaliikkeet tekevät toistuvaa sarjaa. Liikkeitä ovat esimerkiksi astuminen sivulta toiselle, astuminen paikallaan, lanteen pyöritys sekä eteen- ja taaksepäin astuminen. Istumatanssissa tanssijat säestävät itseään.
Yleisiä lausutussa "melessä" käytettyjä soittimia ovat ʻuliʻuli (kurpitsahelistin), puʻili (bambuhelistin), ʻiliʻili (kastanjetin kaltaiset kivet) ja kalaʻau (kepit). Laulettuja melejä voidaan säestää ukulelella tai kitaralla.
Hulan synnystä kerrotaan erilaisia legendoja. Yhden eepoksen mukaan jumalatar Hiʻiaka tanssi hulaa lepyttääkseen sisartaan, tulivuorijumalatar Peleä.
Ennen kuin eurooppalaiset tulivat Havaijille ja aina 1900-luvun alkuun asti, hula liittyi läheisesti havaijilaisen uskonnon harjoittamiseen. Erityisen pyhää oli pahu-rummulla säestetty hula. Hulan opettajat ja oppilaat omistautuivat hulan jumalatar Lakalle, jolle myös uhrattiin.
Havaijille vuonna 1820 saapuneet protestanttilähetyssaarnaajat pitivät hulaa pakanallisena ja kielsivät sen. Sen seurauksena seuraavilla vuosikymmenillä hulan harjoittaminen väheni ja se pidettiin salassa. Kuningas David Kalakaua (1874–1891) suosi jälleen hovissaan hulan tanssimista. Tanssista luotiin myös uusi muoto, hula kuʻi, jossa käytettiin kurpitsasta tehtyä ipu-rumpua mutta ei pahua.
1900-luvun alussa hulan lausuttuun säestykseen tuli melodisuutta, ja uusi tyyli herätti turistien ja Hollywoodin kiinnostuksen. Lauluihin alettiin tehdä englanninkielisiä sanoja, eleistä tuli vähemmän vihjailevia, ja seksikkäitä lantionliikkeitä alettiin korostaa. Hula menetti samalla uskonnollisen merkityksensä.
1970-luvulla vanhasta hulatyylistä alettiin jälleen kiinnostua. Nykyisin hula jaetaan vanhaan hulaan ("hula kahiko"), jossa säestys on lausuntaa, ja uuteen hulaan ("hula ʻauana"), jossa on laulettu säestys.
Hula on Havaijilla hyvin näkyvässä asemassa nykyisinkin. Saarilla järjestetään vuosittain kaksi suurta hulakilpailua, joissa kilpailevat mies- ja naisryhmät, sekaryhmät sekä yksintanssijat.
Hula kahiko
Hula kahiko on havaijilaisen hula-tanssin perinteinen muoto. "Kahiko" tarkoittaa havaijin kielessä vanhaa. Ei tiedetä, milloin hula kahiko kehittyi. Hula kahikoa tanssittiin sekä uskonnollissa yhteyksissä, että tarinoiden eteenpäin kuljettamiseksi. Siinä tanssijaa säesti lyömäsoitin nimeltään pahu. 1800-luvun lopulla hula kahikosta kehittyi hula auana, tanssin modernimpi tyylisuunta.
Kacapi
Kacapi on Indonesian sundalaisten musiikkiperinteeseen kuuluva 18-kielinen, sitran kaltainen soitin. Sitä voidaan soittaa sekä yksinään että osana orkesteria. Kacapi-musiikkia kuuntelevat sekä tavallinen kansa että yläluokka. Soittimesta on erilaisia muotoja, myös sähköisiä versioita.
Kacapia käytetään säestämään kertovaa "pantun"-esitystä, joka on yleensä osa paastorituaalia. Jo ennen 1400-lukua syntyneessä genressä tyypillisesti sokea mieslaulaja esittää mytologisia tarinoita ja muuta aineistoa. "Tembang Sunda" on vuorostaan 1800-luvun lopulla yläluokan viihdemuotona kehittynyttä laulurunoutta, jossa kacapi, pienempi sitra "rincik" ja bambuhuilu "suling" säestävät yhtä tai useampaa laulajaa. Kaupungeissa tembang Sundasta syntyi myöhemmin 1970-luvulla instrumentaalinen "kacapi-suling"-musiikki.
Suling
Suling on Indonesiassa ja muualla Kaakkois-Aasiassa tunnettu, bambusta valmistettu puhallinsoitin. Sulingissa on neljä, viisi tai kuusi sormireikää käyttötarkoituksesta riippuen. Sitä käytetään esimerkiksi erilaisissa "gamelan"-orkestereissa.
Sundalaisten musiikissa sulingin ääni yhdistetään vahvasti maaseutuun. Sitä käytetään esimerkiksi yhdessä "kacapi"- ja "rincik"-sitrojen kanssa säestämään 1800-luvulla yläluokan piirissä syntynyttä "tembang Sunda" -laulurunoutta ja siitä 1970-luvulla kaupungeissa kehittynyttä "kacapi-suling"-instrumentaalimusiikkia. Tembang Sundassa käytetty suling on kuusireikäinen ("suling panjang").
Kacapi-suling
Kacapi-suling on yksi Indonesian sundalaisten musiikin tyylilajeista. Se kehittyi 1970-luvulla aiemman, 1800-luvulla syntyneen "tembang Sunda" -musiikkiperinteen instrumentaaliversiona. Toisin kuin tembang Sunda, se on urbaania musiikkia ja levinnyt äänitallenteiden välityksellä.
Kacapi-sulingissa käytetään samoja soittimia kuin tembang Sundassa: "kacapi"- ja "rincik"-sitroja sekä "suling"-huilua. Kacapi-suling-kappaleilla on määrätty, syklinen rakenne, joka muistuttaa "gamelan degung" -kappaleita. Kacapin soittaja määrittää kappaleen rakenteen, kun taas rincik esittää rakenteesta variaatioita kacapia tiiviimmällä tahdilla ja suling-huilu improvisoi sen puitteissa.
Luk thung
Luk thung (), joka kääntyy suomeksi kirjaimellisesti "peltojen lapsi", on alun perin thaimaalaista maalaismusiikkia, sittemmin perinteisesti esitettyä pop-musiikkia. Länsimaissa vastaavaa kutsuttaisiin country-musiikiksi. Kappaleissa on yleensä hidas tempo ja laulussa käytetään paljon vibratoa. Yhden teeman toisto ja sen variaatiot ovat musiikkityylille ominaisia piirteitä. Yleiset aiheet kuvailevat maaseudun elämää, ihmissuhteiden ailahtelevaisuutta ja kohtalon kovuutta.
Vaikka musiikkityyli on kehittynyt jo aiemmin, termi "luk thung" tuli käyttöön vasta 1960-luvulla. Suphanburista tuli luk thungin keskus, sillä monet kuuluisat esittäjät olivat sieltä kotoisin. Isanissa laon kielellä esitettyä versiota kutsutaan "luk thung Isan" tai "luk thung prayuk" mikä on saanut vaikutteita "mor lamista" (). Tämä eroaa valtavirta-luk thungista paitsi esityskielensä myös nopeamman temponsa ansiosta. Mor lamista on edelleen 1980-luvulla kehittynyt nykyaikaisempi "mor lam sing" (), jossa tempo ja tunnelma on viety äärimmilleen.
Tärkeimpiä luk thungin kehittäjiä 1950- ja 1960-luvulla oli Suraphon Sombatcharoen (). Moderni luk thung -musiikki on omaksunut paljon vaikutteita länsimaisesta popista, ja sitä soitetaan sähköisillä instrumenteilla. Enää luk thung ei ole pelkästään maaseudun musiikkia, vaan on levinnyt kaupunkeihin, radioon ja televisioon maanlaajuisesti. Entisestä maalaismusiikista on tullut suuren luokan liiketoimintaa ja sen esittäjistä palvonnan kohteita. Grammy Entertainment (G"MM" Grammy) on Thaimaan suurin mediayhtiö, johon kuuluva "Grammy Gold" on erikoistunut luk thung -musiikin julkaisuun.
Tunnetuin luk thung -artisti ja supertähti on Pumpuang Duangchan (). Hän kehitti perinteisestä luk thungista sähköisen version, jota muut ovat sittemmin jäljitelleet. Muita lajityylin edustajia ovat esimerkiksi Apaporn Nakornsawan (), Pimpa Pornsiri (), Yui Yaat-Yer () ja Jintara Poonlarb (). Nok Noi Uraiporn () edustaa mor lam sing-tyylisuuntaa. Hän on kuulu erityisesti kiertueistaan maaseudulla ja lavashowstaan, johon kuuluu kymmeniä tanssijoita ja vierailevia laulajia. Mieslaulajista mainittakoon Pornsak Songsaeng (). Monet luk thung -laulajista ovat samalla suosittuja filmitähtiä, kuten Apaporn. Tai Orathai () on uuden sukupolven luk thung -laulajista tällä hetkellä suosituimpia.
Pinpeat
Pinpeat on eräs kambodžalaisen kansanmusiikin tyylilajeista. Sitä esitetään yhtyeissä, joihin kuuluu pääasiassa lyömäsoittimia, kuten ksylofoneja ja rumpuja. Pinpeatilla voidaan tarkoittaa myös tällaista musiikkia esittävää yhtyettä. Pinpeat-yhtyeessä on tyypillisesti yhdeksästä kahteentoista soittajaa.
Pin Peat -nimisiä yhtyeitä on ollut Thaimaassa, Laosissa, Burmassa ja Malesiassa. Ilmeisesti kuitenkin vanhin niistä on khmerien Pin Peat, jonka juuria voidaan seurata Angkorin valtakunnan ajoille asti. Kambodžassa Pin Peat -yhtye säesti Nang sbek -varjoteatteria, kuninkaallisia tanssiaisia ja muita merkittäviä tapahtumia.
Miss Bikini
Miss Bikini on suomalainen vuosittain järjestettävä kauneuskilpailu. Miss Bikini -tavaramerkin omistaa Hollywood Smile Oy. Miss Bikini -kilpailun järjestäjinä toimii Miia Nikunen.
Velvet Revolver
Velvet Revolver oli hard rock -superyhtye, jossa soittivat kolme entistä Guns N’ Roses -muusikkoa: Slash (kitara), Duff McKagan (basso) ja Matt Sorum (rummut), Stone Temple Pilotsin laulajana tunnettu Scott Weiland sekä yhtyeissä kuten Wasted Youth ja Loaded vaikuttanut kitaristi Dave Kushner.
Velvet Revolver esiintyi vuoden 2005 Live 8 -konsertissa Lontoossa soittaen kolme kappaletta (”Do It For The Kids”, ”Fall to Pieces” sekä ”Slither”). Esiintyminen oli viiteen vuoteen ensimmäinen, jossa Slash käytti vanhaa silinterihattuaan.
Velvet Revolverin ensimmäinen albumi "Contraband" julkaistiin vuonna 2004. Albumin kappaleista "Slither" ja "Fall to Pieces" nousivat singleinä myyntimenestyksiksi. Toinen albumi "Libertad" julkaistiin 4. heinäkuuta 2007.
Laulaja Scott Weiland erotettiin yhtyeestä vuonna 2008 huumeiden käytön seurauksena. Tämän jälkeen Slash keskittyi omaan soolouraansa, Duff McKaganin keskittyessä niin ikään sooloprojekteihinsa ja Loaded-yhtyeeseensä. Weiland puolestaan liittyi erottamisen jälkeen takaisin Stone Temple Pilotsin laulajaksi. Tammikuussa 2012 Velvet Revolver teki yhden esiintymisen mittaisen paluun, Weiland laulajanaan. Seuraavana vuonna Weiland erotettiin Stone Temple Pilotsista.
Joulukuussa 2015 Weiland löydettiin kuolleena sooloyhtyeensä keikkabussista. Seuraavana vuonna Slash ja McKagan palasivat Guns N' Rosesiin.Velvet Revolver esiintyi Suomessa 10. elokuuta vuonna 2004, mutta perui Turun Ruisrock-konserttinsa kesällä 2005. Yhtyeen viimeisin Suomen vierailu tapahtui 16. kesäkuuta 2007 Seinäjoella järjestetyssä Provinssirockissa.
Piccolo
Piccolo (it. ”pieni”) tai pikkolo on pienikokoinen huilu. Sen ääni on hyvin korkea ja ylärekisterissä kimeän läpitunkeva. Piccoloa käytetään puhallinorkestereissa ja isoissa sinfoniaorkestereissa. Piccolo soi oktaavia korkeampaa kuin mitä sille nuottiviivastolle kirjoitetaan. 
Sinfoniaorkesterissa on yleensä kaksi tai kolme huilistia, joista yksi soittaa myös piccoloa. Tavallisessa poikkihuilussa on oktaavia matalampi ääniala ja se on kaksi kertaa piccolon pituinen. Piccolon ääniala on kaksiviivaisesta c:stä viisiviivaiseen c:hen. On myös olemassa des-vireisiä jokseenkin harvinaisia piccoloja. Niiden ääniala on kaksiviivaisesta desistä viisiviivaiseen desiin.
Piccolo on alun perin ollut sotilassoitin, ja monissa marssilauluissa, tunnetuimpana John Philip Sousan "Tähtilipun alla", trio-osuus soitetaan piccololla.
Dietrich Buxtehude
Dietrich (Dieterich tai Diderik) Buxtehude (1637 (?) – 9. toukokuuta 1707 Lyypekki) oli saksalainen urkuri ja säveltäjä. Buxtehuden elämänvaiheista ei ole säilynyt kovinkaan paljon tietoa.
Buxtehude syntyi todennäköisesti Helsingborgissa, Juutinrauman itärannalla noin vuonna 1637. Hän piti Tanskaa isänmaanaan, vaikka eli valtaosan elämästään Pohjois-Saksassa Lyypekin Marian kirkon urkurina.
Dietrich Buxtehude sävelsi muun muassa urkumusiikkia ja kantaatteja, mutta suurin osa sävellyksistä on kadonnut. Hänen urkumusiikkiaan pidetään nykyään pohjoissaksalaisen barokin huipentumana. Nuori Johann Sebastian Bach käveli vuonna 1705 lähes 300 kilometriä kuullakseen Buxtehuden urkujensoittoa, ja myös Georg Friedrich Händel matkusti kuulemaan maineikasta muusikkoa.
Urkurinvirassaan Buxtehude sävelsi ja johti myös soitin- ja lauluyhtyemusiikkia.
Isänsä Johannes Buxtehuden työn jatkajana Dieterich aloitti urkurin viroissa Juutinrauman molemmilla puolilla, Helsinborgin ja Helsingørin Marian kirkoissa. Opetusta hän ilmeisesti sai pääosin isältään, joskin hän saattoi opiskella myös Hampurissa tai Lyypekissä. Noin 30-vuotiaana Buxtehude kutsuttiin Lyypekin Marian kirkon urkuriksi, jota virkaa Buxtehude hoiti kuolemaansa asti.
Buxtehude avioitui Lyypekissä edeltäjänsä, urkuri Franz Tunderin tyttären Anna Margaretan kanssa. Buxtehude nosti jo Tunderin perustamat adventtiajan iltamusiikit ("Abendmusik") kukoistukseensa. Viitenä peräkkäisenä joulua edeltävänä sunnuntaina pidetyssä vuosittaisessa konserttisarjassa tiedetään esitetyn laajojakin oratoriotyyppisiä teoksia, mutta yhtään varmasti Buxtehudeen säveltämäksi todistettua teosta ei ole säilynyt. Tallella on kuitenkin toista sataa kantaattia tai pienempää vokaaliteosta eri kokoelmissa.
Buxtehudea pidetään 1600-luvun pohjoissaksalaisen urkuri- ja urkusäveltäjäperinteen huipennuksena. Buxtehuden urkuteoksia on säilynyt erityisesti Bachin lähipiirin kopioimina. Suurelle pohjoissaksalaiselle urkutyypille luodut teokset ovat säilyttäneet asemansa keskeisenä barokin urkuohjelmistona.
Buxtehuden säilyneet urkusävellykset (muun muassa preludeja, fuugia, passacaglioita ja koraalialkusoittoja) julkaistiin painettuina vuosina 1876–1878 ja valikoima kirkkokantaatteja vuonna 1904. Kiinnostus Buxtehudea ja hänen musiikkiaan kohtaan virisi uudelleen vietettäessä hänen syntymänsä 300-vuotisjuhlaa vuonna 1937.
Benga (musiikki)
Benga on kenialaisen populaarimusiikin tyylilaji, joka alkoi kehittyä 1950-luvulla perinteisisten musiikkityylien ja kongolaisen rumban pohjalta. Benga oli suosionsa huipulla 1970-luvulla, jolloin sitä kuunneltiin ympäri Afrikkaa.
Bengan juuret ovat 1940-luvulla, kun nairobilaisen radiokanavan suosio aloitti kenialaisen musiikkiteollisuuden laajenemisen. Maahan levisi radion kautta Belgian Kongosta kongolaista rumbaa, erityisesti Jean Bosco Mwendan ja Edouard Masengon musiikkia.
Bengamusiikin pohjan loi kenialainen Fundi Konde, joka sai vaikutteita Bosco Mwendan näppäilytekniikasta ja alkoi yhdistellä sitä paikallisiin musiikkityyleihin. Myös muut muusikot seurasivat trendiä ja kenialaiset luomuusikot yhdistävät perinteistä tanssimusiikkia ja perinteisiä soittimia, kuten nyatitin ja oruton, akustisen kitaran kanssa.
Kenialaiskitaristi John Ogara oli varhaisen bongan merkittävimpiä kehittäjiä. Hän sekoitti 1960-luvun alussa maaseudun rytmejä kaupunkien musiikkiin. Ogaran jälkeen bengan merkittävimmäksi nimeksi nousi Daniel Owino Misiani, joka oli tyylin lipunkantajia 1970-luvulta kuolemaansa 2006 saakka. Misianin yhtye Shirati Jazz ja Ochieng Nellyn Victoria Kings siirsivät bengatyylin sähköisiin soittimiin.
Poliitikko ja levy-yhtiö EMIn Kenian-toimiston johtaja Phares Oluoch Kanindo alkoi 1970-luvulla tuottamaan benga-albumeita myös vientiin. Kotimaassaan Keniassa albumit olivat 1970-luvulla todella suosittuja ja myivät enemmän kuin mikään muu afrikkalainen populaarimusiikki. Albumeita myytiin kuitenkin myös muualla Afrikassa. Tyyli oli erityisen suosittua Zimbabwessa.
Shirati Jazz
Shirati Jazz oli kenialainen bengaa soittanut yhtye. Daniel Owino Misiani perusti sen vuonna 1967. Shirati Jazz oli ensimmäinen kansainvälistä suosiota saavuttanut benga-yhtye. Sen suosio alkoi hiipua 1980-luvulla, mutta se on yhä toiminnassa.
Motorola
Motorola oli yhdysvaltalainen viestintävälineitä valmistava suuryritys. Paul Galvin perusti sen nimellä Galvin Manufacturing Corporation vuonna 1928. Alussa yhtiön tuotteita olivat autoradiot.
Yhtiön nimi muutettiin Motorolaksi vuonna 1947, mutta sanaa on käytetty tavaramerkkinä jo 1930-luvulta lähtien. Yhtiön pääpaikka oli Chicagon esikaupunkialueella Schaumburgissa, Illinoisissa.
Motorola on ollut suuri puolijohdevalmistaja. Se on tehnyt muun muassa mikroprosessoreita ja suorittimia (esimerkiksi 68000).
Yrityksen puolijohdevalmistus eriytettiin omaksi yhtiökseen Freescale Semiconductoriksi vuonna 2004.
Yhtiö osti brittiläisen matkapuhelinvalmistajan Sendon vuonna 2005.
Motorola osti Symbol Technologies yrityksen vuonna 2007.
Motorola jaettiin tammikuussa 2011 kahdeksi erilliseksi yhtiöksi: Motorola Mobility ja Motorola Solutions.
Monet Motorolan tuotteista liittyvät radioon, tunnetuimpana matkapuhelimet ja radiopuhelimet.
Motorola on ollut mukana puolijohteiden valmistuksessa, joka on irrotettu Freescale Semiconductor -yritykseen.
Motorola pyrki 1990-luvulla rakentamaan satelliitti-matkapuhelinjärjestelmän, jonka nimi on Iridium. Alkuaineen iridium järjestysluvun mukaan siinä piti olla 77 satelliittia tukiasemina. Järjestelmä toteutettiin 66 satelliitilla. Se oli kaupallinen fiasko. Iridium-järjestelmä on edelleen olemassa, mutta sen omistus on vaihtunut useita kertoja ja käyttäjien määrä vähäinen.
Ariel 1
Ariel 1 oli Yhdistyneen kuningaskunnan ensimmäinen satelliitti, joka laukaistiin 26. huhtikuuta 1964 Thor-Delta-kantoraketilla . Se mittasi Auringon röntgen- ja UV-säteilyä ja mittasi samalla kosmisen säteilyn energiaspektrin. Satelliitti suunniteltiin ja rakennettiin NASAn Goddard Space Flight Centerissä. Vain sen mittalaitteet olivat brittiläisiä. Satelliitti oli osa brittiläis-yhdysvaltalaista Ariel-satelliittien sarjaa.
27. maaliskuuta 1964 laukaistiin Ariel 2, joka oli radioastronomiaa tutkiva satelliitti, kuten Ariel 3, joka laukaistiin 5. toukokuuta 1967, ja Ariel 4, joka laukaistiin 11. joulukuuta 1971. Ariel 5 (laukaisu 15. lokakuuta 1974) oli röntgensäteilyä tutkiva satelliitti, kuten 2. kesäkuuta 1976 laukaistu Ariel 6.
Cevan lause
Cevan lauseella voi geometriassa osoittaa kolmiossa kolmen kulmanjakajan leikkaavan kaikki toisensa yhteisessä pisteessä. Ylemmän kuvan tapauksessa leikkauspiste sijaitsee kolmion sisällä, mutta mikään ei estä leikkauspisteen sijaitsemasta kolmion ulkopuolella. Silloin kulmanjakajien voivat olla mitä tahansa kärkien kautta kulkevia suoria.
Kun kolmiolle formula_1 on merkitty kantapisteet sivulle siten, että A' sijaitsee janalla BC, B' sijaitsee janalla AC ja C' janalla AB, leikkaavat kulmanjakajat AA', BB' ja CC' toisensa yhteisessä pisteessä, mikäli
Toinen esitysmuoto, jota käytetään tälle ehdolle, on
On huomattavaa, että yhtälön janat ovat suunnattuja janoja eli esimerkiksi formula_4. Kun kolmion sivuja luetellaan yhtälöön, tulee ensin valita "kiertosuunta", jota myöten luetellut janat saavat positiivisia arvoja ja jota vastaan luetellut janat saavat negatiivisia arvoja.
Trigonometrinen versio Cevan lauseesta kuuluu seuraavasti:
Olkoon "D", "E" ja "F" pisteitä kolmion sivuilla "BC", "CA" ja "AB". Tällöin "AD", "BE" ja "CF" leikkaavat samassa pisteessä jos ja vain jos
Cevan lauseen avulla voidaan siis todistaa useita kolmion kärkien kautta kulkevien suorien leikkaavan samassa pisteessä mikäli onnistutaan laskemaan kolmion sivujen jakosuhteet.
Varhaisimman säilynyeen teoreeman ja sen todistuksen on esittänyt Yusuf ibn Ahmad al-Mu'taman ibn Hūd (kuoli vuonna 1085), joka hallitsi Espanjassa Zaragosassa. Kirjassaan "Kitab al-Istikmal" ( eli suomeksi ""Täydellisyyksien kirja"") hän esitti lauseen lähes nykymodossaan. Espanjalainen jesuiitta, joka käytti nimeä José Zaragozà, julkaisi Toledossa teoksen "Geometría magna in minimis" vuonna 1674, missä hän esitteli laajan teorian geometriasta sisältäen todistelut Cevan lauseesta. Zaragozàn todistelut perustuivat eri menetelmään kuin aikalaisellaan italialaisella Giovanni Cevalla. Hän esitti lauseen todistuksen neljä vuotta myöhemmin vuonna 1678 julkaisemassaan teoksessa "De lineis rectis", jossa hän todisti lauseen edellä esitetyssä muodossa. Myöhemmin lause on merkitty hänen nimelleen muodossa "Cevan lause".
Cevan lauseessa käytetty geometrinen konstruktio ei poikkea kovinkaan paljon Menelaoksen lauseen konstruktiosta. Menelaos (noin 70−140 jaa.), joka vaikutti Egyptin Aleksandriassa, käytti lausettaan todistaakseen muita geometrisia väitteitään. Se lienee tunnettu lause jo tuolloin ja mahdollisesti myös Eukleides (noin 300 eaa.) tunsi Menelaoksen esittämän tuloksen. Voidaan olla varmoja, että Menelaoksen lause on toiminut inspiraationa Cevan lauseen keksijöille.
KGhostView
KGhostView on KDE-työpöytäympäristöön kuuluva PostScript- ja PDF-tiedostojen lukuohjelma. Se on käännetty myös suomenkielelle. KGhostView on vapaa ohjelmisto ja sitä voi levittää ja käyttää GNU GPL -lisenssin ehtojen mukaisesti. Ohjelman tulostusjärjestelmänä voidaan käyttää muun muassa CUPS:ia ("Common Unix Printing System") ja BSD lpd:tä.
Syncom
Syncom oli NASAn vuonna 1961 aloittama tietoliikennesatelliittiohjelma, jossa kehitettiin geosynkronisella kiertoradalla toimiva tietoliikennesatelliitti. Tarkoituksena oli toteuttaa kolme tällaista satelliittia. Syncom on lyhenne ohjelman nimestä "synchronous communication satellite".
Hughes Aircraft Companyn Culver Cityssä, Kaliforniassa, sijaitseva tehdas kehitti ja rakensi kolme satelliittia pitkälle NASAn ohjelman ulkopuolella yhtiön etsiessä uusia markkinoita.
Satelliitit olivat sylinterimäisiä, halkaisijaltaan 71 cm ja 39 cm korkeita. Tankattuna niiden massa oli 68 kg ja kiertoradalla 39 kg, josta 25 kg oli varsinaista radiohyötykuormaa. Niissä oli kaksi transponderia, joilla oli 2 W lähetysteho. Yksi satelliitti pystyi välittämään vain yhden kaksisuuntaisen puhelun tai 16 teletype-linkkiä.
Syncom 1 laukaistiin 14. helmikuuta 1963 Delta-kantoraketilla Cape Canaveralista, Floridasta. Satelliitti menetettiin matkalla geosynkroniselle kiertoradalle sen elektroniikan pettäessä, kun satelliitin rakettimoottori käynnistettiin.
Syncom 2 -satelliitista tuli ensimmäinen GEO-radan satelliitti, kun se laukaistiin 26. heinäkuuta 1963 Delta-kantoraketilla. Sen ratatason kaltevuus ei ollut nolla astetta.
Yhdysvaltain laivaston alus Kingsport toimi satelliitin lennon alkuvaiheessa sen ohjaus- ja seuranta-asemana, josta myös signaali lähetettiin satelliitille.
Syncom 3 oli ensimmäinen aidosti geostationaarinen tietoliikennesatelliitti. Se laukaistiin 14. elokuuta 1964 Delta-kantoraketilla. Se välitti Yhdysvaltoihin Tokion olympialaisten TV-kuvaa, joka oli ensimmäinen Tyynen valtameren ylittänyt suora TV-lähetys.
Leasat-ohjelman viisi satelliittia 1980-luvulla nimettiin Syncom IV-1–Syncom IV-5. Nämä olivat paljon suurempia tietoliikennesatelliitteja painaen 1300 kg.
Eriejärvi
Eriejärvi on eteläisin, matalin ja tilavuudeltaan pienin Pohjois-Amerikan viidestä Suuresta järvestä, ja se on maailman 11:nneksi suurin järvi. Järven pinta-ala on 25 700 km², keskisyvyys 19 m ja tilavuus 484 km³. Järven pinta on 174 metriä merenpinnan tason yläpuolella.
Eriejärveen laskee Detroitjoki Huronjärvestä ja siitä laskee Niagarajoki ja Wellandin kanava Ontariojärveen. Järven eteläpuolella sijaitsevat Yhdysvaltojen osavaltiot Ohio, Pennsylvania ja New York, länsipuolella Michigan ja pohjoispuolella Kanadan Ontarion provinssi.
Järvi on saanut nimensä erie-intiaaneista, jotka elivät järven etelärannoilla. Nimi tulee irokeesikielten sanasta "erielhonan", mikä tarkoittaa pitkää häntää.
Eriejärvi oli erittäin saastunut 1960- ja 1970-luvulla. Nykyään järven tila on kuitenkin kohentunut luonnonsuojelulakien ansiosta. Ongelmana on kuitenkin rehevöityminen levämassoineen.
Eriejärven keskimääräinen pinnankorkeus on 174 metriä. Se on pisimmiltään 388 km ja leveimmiltään 92  km. Järven keskisyvyys on vain 19 m ja syvimmiltäänkin järvi on vain 64 metriä. Vertailuksi Yläjärvi on keskisyvyydeltään 147 metriä. Koska Eriejärvi on Suurista järvistä matalin, se on niistä myös lämpimin kesäisin ja jäätyy talvisin ensimmäisenä.
Suurista kaupungeista muun muassa Buffalo ja Cleveland sijaitsevat Eriejärven rannalla.
Useat intiaaniheimot elivät Eriejärven itärannoilla ennen eurooppalaisten saapumista Amerikan mantereelle. Eriet asuivat järven eteläpuolella ja attiwendaronkit asuivat itäreunan pohjoispuolella. Port Stanleyn lähellä on jo 1500-luvulla perustettu pieni kylä, jossa asui parhaimmillaan jopa 800 intiaania. Eurooppalaiset kutsuivat attiwendaronkeja "neutraaleiksi intiaaneiksi", sillä he kieltäytyivät taistelemasta muita heimoja vastaan. Molemmat suurista Eriejärven rantoja asuttaineista intiaaniheimoista valloitettiin irokeesisotien aikaan. Sotien jälkeen irokeesit asuttivat Eriejärven itäpuolta ja sitä käytettiin metsästysalueena.
Eriejärven leuto lämpötila ja planktonin riittävyys tekevät siitä oivan paikan kalastukselle. Eriejärvessä on kaikista Suurista järvistä eniten kaloja. Järvi on aiemmin kärsinyt ylikalastuksesta, minkä takia kalastusta säännellään nykypäivänä tarkemmin. Järvestä kalastetaan muun muassa kirjolohta, valkosilmäkuhaa, haukia, isoaurinkoahvenia, valkobasseja ja pikkubasseja. Järvestä on aiemmin kalastettu myös sampia, mutta nykyään kalastetut sammet palautetaan takaisin järveen, jotta niiden populaatio voisi kasvaa takaisin.
Eriejärven rannat ovat hedelmällistä maaperää maanviljelylle. Erityisesti New Yorkin osavaltion länsiosassa kasvatetaan paljon viinirypäleitä ja alueella onkin paljon viinitiloja. Viinityypeistä valmistetaan erityisesti pinot noiria, chardonnayta ja rieslingiä.
Tru64 UNIX
Tru64 UNIX on 64-bittinen Alpha-suorittimella toimiva ￼￼Unix-käyttöjärjestelmä, jonka omistaa nykyisin HP.
Sen historia alkaa Digital Equipment Corporationin (DEC) 1980-luvulla kehittämästä BSD-tyyppisestä Ultrix-käyttöjärjestelmästä, joka oli tarkoitettu käytettäväksi VAX- ja MIPS-alustoilla.
Kun Digital kehitti 64-bittisen Alpha-prosessorinsa 1990-luvun alussa, tarvittiin sillä toimiva Unix-versio. Kehittämisessä otettiin lähtökohdaksi Open Software Foundationin OSF/1. Nimeksi tuli Digital OSF/1 joka oli ensimmäinen 64-bittinen Unix-käyttöjärjestelmä. Sitä kehitettiin edelleen versioon 3.2 asti, kunnes 1990-luvun puolessa välissä julkaistussa versiossa 4.0 nimi muuttui Digital Unixiksi. Samalla käyttöjärjestelmä sai isompia muutoksia kuten CDE-käyttöliittymän. Muutaman 4.x-aliversion jälkeen Digitalin vuonna 1998 ostanut Compaq julkaisi 2000-luvun vaihteessa merkittävästi muuttuneen 5.0:n, jolle tuli nimeksi Tru64 UNIX.
Viimeinen versio on 5.1B-6, jonka tuki päättyi 31.12.2012.
Tru64 UNIX perustuu Open Software Foundationin referenssitoteutukseen OSF/1 ja siinä on osia BSD:n versioista 4.3 ja 4.4 sekä System V:stä sekä muista lähteistä. Käyttöliittymänä käytetään Motifia.
Tru64 UNIX on moniajokäyttöjärjestelmä, jolla voidaan käyttää hyväksi symmetristä moniprosessointia (SMP) ja mm. monisäietekniikkaa.
Käyttöjärjestelmässä voi käyttää sekä BSD-pohjaisia että System V -pohjaisia sovelluksia.
Yleisin tiedostojärjestelmä on Digitalin kehittämä Advanced Filesystem (AdvFS). Se on ns. journaloiva tiedostojärjestelmä, joka kirjoittaa kaikki muutokset lokiin ja suorittaa ne vasta sitten levytaltiolle. Muita tuettuja tiedostojärjestelmiä ovat: NFS, MFS, CDFS, DVDFS, FFM ja proc. Tietoliikenteeseen käytetään pääsääntöisesti TCP/IP-protokollaa, kuten Unixeissa yleensä. Muita tietoliikenneprotokollia ovat: DECnet, OSI ja LAT.
Langgam jawa
Langgam jawa on indonesialaisen musiikin tyylilaji, joka on syntynyt "kroncong"-musiikista Jaavan saarella, tarkemmin Surakartan kaupungissa ja sen ympäristössä.
Langgam jawassa kroncong-orkesteri imitoi "gamelanin" seitsensävelistä "pelog"-asteikkoa. Musiikin rytmikuviot muistuttavat alueen paikallista musiikkia, ja myös kroncongin "bel canto" -tyylinen laulu yhdistyy siinä jaavalaiseen laulutapaan. Sillä oli merkittävä vaikutus "campursari"-musiikin kehitykseen 1990-luvun lopulla. Langgam jawa -artisteihin kuuluu esimerkiksi Waldjinah.
Trio
Trio tarkoittaa mitä tahansa yhtyettä, johon kuuluu kolme muusikkoa. Klassisessa musiikissa yleisin trion kokoonpano on piano, viulu ja sello. Trioksi (tai tertsetoksi) kutsutaan myös teosta, joka on sävelletty kolmelle muusikolle.
Trio (triotaite) on myös tanssien, marssien ja scherzojen itsenäinen väliosa, joka on rauhallisempi ja intiimimpi kuin sävellyksen ääriosat. Triotaitteen ominaislaatua korostetaan yleensä sävellajinvaihdoksella ja erilaisella soitinnuksella.Englannin kielessä nimityksellä "power trio" tarkoitetaan kolmihenkistä rock-yhtyettä (kitara, basso ja rummut) tai yhtyettä jossa on kolmihenkinen rytmiryhmä ja laulusolisti. Tästä esimerkkeinä mm.
Duo
Duo tarkoittaa yhtyettä, jossa on kaksi muusikkoa. Joskus termillä tarkoitetaan myös tällaiselle yhtyeelle sävellettyä kappaletta. Kahdelle muusikolle sävellettyä kappaletta kutsutaan kuitenkin useimmiten duetoksi.
Kukko (täsmennyssivu)
Kukko voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Solisluu
Solisluu eli klavikula () kuuluu yläraajan luihin ja se muodostaa hartiakaaren yhdessä lapaluun kanssa. Solisluu kiinnittyy rintalastan yläosaan rintalasta-solisluunivelen () välityksellä. Lapaluuhun solisluu niveltyy olkalisäke-solisluunivelessä (). Solisluu murtuu ja katkeaa herkästi. Kotieläimistä ainoastaan kissalla on täysin kehittynyt solisluu. Koiralla solisluu on surkastunut ja muilla kotieläimillä solisluu näkyy kalkkeutumana yläraajan lihaksen jänteessä. Lapaluu puuttuu kokonaan valailta, mutta on hyvin kehittynyt jyrsijöillä ja lepakoilla. Linnuilla solisluut ovat yhtyneet hankaluuksi, jota saatetaan kutsua myös toivomusluuksi.
Clive Burr
Clive Ronald Burr (8. maaliskuuta 1957 Lontoo, Englanti – 12. maaliskuuta 2013 Lontoo, Englanti) oli brittiläinen muusikko, joka muistetaan parhaiten heavy metal -yhtye Iron Maidenin entisenä rumpalina.
Burr vaikutti Samson-yhtyeen rumpalina vuosina 1977–1978, minkä jälkeen hän liittyi Iron Maidenin rumpaliksi vuoden 1979 joulukuussa korvaten yhtyeestä eronneen Doug Sampsonin. Burr levytti Iron Maidenin kanssa kolme studioalbumia; yhtyeen debyyttialbumin "Iron Maiden" (1980), "Killers" (1981) ja läpimurtoalbumin "The Number of the Beast" (1982). Burr joutui lähtemään yhtyeestä Beast on the Road -kiertueen päätyttyä, koska hänen soittonsa kärsi kiertue-elämän vapaa-ajan vietosta. Hänen paikkansa Iron Maidenin rumpalina täytti edelleen yhtyeessä vaikuttava Nicko McBrain.
Iron Maidenin jälkeen Burr soitti ranskalaisessa Trust-yhtyeessä, josta McBrain oli siirtynyt Iron Maideniin. Tämän jälkeen Burr oli osallisena lyhytikäisessä Gogmagog-projektissa, jossa olivat mukana muun muassa Iron Maidenin entinen laulaja Paul Di’Anno ja tuleva Maiden-kitaristi Janick Gers. Gogmagogista Burrin tie vei Twisted Sister -laulaja Dee Sniderin perustamaan Desperado-yhtyeeseen, jonka valmiiksi levytetty albumi jäi lopulta pölyttymään levy-yhtiön hyllylle. Albumi julkaistiin viimein kesällä 2006.
2000-luvun alussa Burr ilmoitti sairastavansa MS-tautia, jonka hoito rasitti hänen talouttaan merkittävästi. Iron Maiden teki erikoisjulkaisuja ja perusti vuonna 2002 Clive Burr MS Trust -rahaston keräämään rahaa hänen hyväkseen.
Jason Truby
Jason Truby on yhdysvaltalainen rock-kitaristi. Hän aloitti uransa 1990-luvun alussa yhtyeessä Living Sacrifice. Vuonna 1997 Truby lähti yhtyeestä. 2003 nu metal-yhtye P.O.D. tarvitsi kitaristia ja Jason Truby liittyi yhtyeeseen. Vuonna 2004 Truby teki sooloalbumin nimeltään "String Theory".
Roger Glover
Roger Glover (s. 30. marraskuuta 1945, Brecon, Wales) on brittiläinen lauluntekijä, basisti ja tuottaja. Parhaiten hänet tunnetaan Deep Purplen basistina. Glover asuu vaimonsa Lasleyn kanssa Connecticutissa Yhdysvalloissa.
Gloverin musiikkiura alkoi Lontoossa, jonne hän oli muuttanut perheensä mukana 10-vuotiaana. Kouluaikaisesta yhtyeestä kehittyi hänen ensimmäinen ammattimainen yhtye, Episode Six, joka julkaisi joitain singlejä, mutta ei kuitenkaan menestynyt mainittavammin. Vuonna 1965 yhtyeen laulajaksi tuli Ian Gillan, josta tuli Gloverin pitkäaikainen bändikaveri ja joka vaikutti Gloverin uraan merkittävästi.
Hieman jo mainetta saavuttaneen Deep Purplen jäsenet pyysivät Gillania laulajakseen vuonna 1969. Gillanin myötävaikutuksesta myös Glover liittyi tuolloin yhtyeeseen, ensin basistiksi äänityssessioon ja sen jälkeen vakinaiseksi jäseneksi. Glover toimi Deep Purplen basistina ja yhtenä lauluntekijänä vuoteen 1973 asti. Tuona aikana Deep Purple julkaisi menestyneimmät albuminsa; "Deep Purple in Rock" ja "Machine Head". Gloverin lähdön syynä Deep Purplesta oli yhtyeen kitaristi Ritchie Blackmoren halu vaihtaa basisti.
Seuraavina vuosina Glover keskittyi pääasiassa musiikin tuottamiseen, mutta julkaisi myös muutaman sooloalbumin. Vuonna 1979 Blackmore pyysi Gloveria aluksi tuottajaksi ja myöhemmin basistiksi aiemmin perustamaansa Rainbow -yhtyeeseen. Glover toimi Rainbowssa vuoteen 1984 asti, jolloin yhtye hajosi, koska Glover ja Blackmore siirtyivät uudelleen kasattuun Deep Purpleen. Gloverin ura jatkuu edelleen Deep Purplessa.
Kvintetti
Kvintetti on yhtye, johon kuuluu viisi muusikkoa. Tällaiselle yhtyeelle sävellettyä teosta kutsutaan kvintetoksi. Tyypillisin kvintetti on jousikvintetti, johon kuuluu kaksi viulistia, alttoviulisti, sellisti ja kontrabasisti.
Annikka Konttori-Gustafsson
Annikka Konttori-Gustafsson (s. 1953) on suomalainen pianisti, joka on toiminut vuodesta 1983 Sibelius-Akatemian pianomusiikin lehtorina. Hän on myös Sibelius-Akatemian tohtorikoulutusyksikön DocMusin johtaja.
Annikka Konttori-Gustafsson opiskeli pianonsoittoa Lahden musiikkiopistossa 1966–72 ja Sibelius-Akatemiassa 1972–74 ja 1978–79 Izumi Tatenon johdolla. Lisäksi hän on opiskellut Detmoldin musiikkikorkeakoulussa 1974–76 ja Berliinissä Hochschule der Künste -musiikkikorkeakoulussa 1976–78 Klaus Schilden johdolla. Hän suoritti pianonsoiton diplomitutkinnon Sibelius-Akatemiassa 1978 ja loppututkinnon Berliinissä samana vuonna. Vuonna 2001 hän suoritti musiikin tohtorin tutkinnon Sibelius-Akatemiassa.
Konttori-Gustafsson piti ensikonserttinsa vuonna 1978 Helsingissä. Hän on pitänyt soolo- ja kamarimusiikkikonsertteja Suomessa, ympäri Eurooppaa ja Yhdysvalloissa sekä tehnyt radio- ja TV-nauhoituksia kotimaassa ja ulkomailla. Hän sai neljännen palkinnon vuoden 1973 Maj Lind -pianokilpailussa ja osallistui kansainväliseen Géza Anda -pianokilpailuun Zürichissä vuonna 1982.
Konttori-Gustafssonin aviomies, Kaj-Erik Gustafsson, on säveltäjä, kirkkomuusikko ja pedagogi.
GÄA
GÄA oli saksalainen krautrock-kulttiyhtye. Se perustettiin Saarlandissa vuonna 1973. GÄA:n ensimmäinen levy "Auf der Bahn zum Uranus" ilmestyi vuonna 1974. Yhtye ei saanut kovin paljoa suosiota ja se hajosi jo vuonna 1978.