SIG
SIG on raisiolainen popyhtye. Yhtye oli suosituimmillaan 1980-luvun ensimmäisellä puoliskolla, jolloin se oli yksi suomalaisen uuden aallon tunnetuimmista nimistä. Yhtyeen laulaja ja keulahahmo oli Matti Inkinen, joka on ainoana ollut mukana kaikissa SIG-kokoonpanoissa, lukuun ottamatta viimeisintä, S.I.G VII -kokoonpanoa.
SIG perustettiin vuonna 1978 Raisio Kids -yhtyeen raunioille.
Alkujaan punk-yhtyeenä aloittanut Sig muovautui pian Inkisen ja levy-yhtiön ideoiden mukaan pop-yhtyeeksi. Pääosin Sig yhdisteli poppia ja uutta aaltoa, mutta yhtye suosi monia muitakin tyylejä. Sig vetosi enimmäkseen tyttöihin. Yhtye pyrki ironisoimaan eri musiikkityylejä. Sigin aktiivisin kausi oli 1980-1986. Sen jälkeen yhtye julkaisi vielä kolme levyä. Yhtye ei 1980-luvulla juuri koskaan ollut ykkössijoilla, mutta sen levyt soivat radiossa melko usein. Sig on myynyt ainakin 100 000 albumia.
Sigin tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "Viipuri-pop", ”Tiina menee naimisiin”, ”Vuosisadan rakkaustarina”, "Jos taivas on vain pienille enkeleille", ”Älä sinä huoli”,"Sadan vuoden yksinäisyys" ”Ludwig van Beethoven”, ”Hyvää syntymäpäivää”, ”Leijailen”, "Tähtisadetta", "Näkinkenkä" ja "Kuinka paljon sinua rakastinkaan".
Sigin aktiivisin kausi päättyi 2009 Matti Inkisen sairauteen ja kuolemaan. Yhtye on eri laulajien kanssa silti esiintynyt jonkun verran.
Nimen alkuperä ei ollut vuosikymmeniin laajalti tiedossa, kunnes Inkinen kertoi sen tulevan sanoista "The Sensational of Inksu Group". 
Nimen esikuvana oli ulkomainen "Sensational Alex Harvey Band", josta 
väännettiin huonolla englannilla nimi
"Sensational of Inksu Group". 
Turun Sanomissa julkaistussa keikkailmoituksessa 24. helmikuuta 1979 Hannu Leppäsen keksimässä nimessä oli nolo kirjoitusvirhe, jonka vuoksi yhtye lyhensi sen muotoon SIG. Hannu Leppänen oli erään Sigin lähipiiriläisen veli. Inksu oli Matti Inkisen lempinimi.
Aiemmin Inkinen oli kertonut nimen tulleen joko maantierosvo Sika-Kyöstistä tai Raision tehtailla olevasta margariinikoneesta. Inkisen mukaan tarina margariinikoneesta on osittain totta, sillä tehtaalla olevassa koneessa oli myös kirjaimet SIG.
Matti "Inksu" Inkinen kuunteli nuorena erilaista musiikkia. Hän sai 13-vuotiaana lahjaksi kitaran. Inkinen huomasi pian osaavansa tehdä omia lauluja. 70-luvun alussa suosioon noussut Rauli "Badding" Somerjoki oli Inkisen suuri esikuva. Baddingin esimerkki innosti Inkisen ryhtymään artistiksi. Inkinen teki pohjat moniin myöhempiin kappaleisiinsa jo 70-luvun puolivälissä. Esimerkiksi "Mariannen" Inkinen teki osaksi alle 15-vuotiaana.
Oksanen puolestaan opiskeli jo varhain klassista musiikkia ja toi yhtyeeseen koskettimet. Oksasen taustalla oli Copyright-niminen yhtye. Myös mm "Happy Together Band" eli HTB edelsi Sigiä.
Inkinen kiinnostui punkista, muttei Sex Pistolsin tyyppisestä, enemmän amerikkalaisesta Ramonesista.
Inkinen perusti vuonna 1976 ramopunk-henkisen "Raisio Kids"-nimisen yhtyeen.Raisio Kids myös juhli Pommarissa runsaalla kaljalla. Yhtye teki kymmeniä lauluja, joista osa siirtyi Sigin materiaaliksi.
Kun Karhu Hiltunen lähti kesällä 1977 Inkisen Raisio Kids-yhtyeestä, se luonnollisesti hajosi. Inkinen jäi alussa kahdestaan Maran kanssa. Inkinen potkittiin Pommarista, koska hän käytti vahvistinkaappeja kaljatölkkivarastona aljatölkkivarastona. Uudeksi harjoitustilaksi löytyi Maran isän maatila. Inkinen ei tuntenut kosketinsoittaja Oksasta entuudestaan. Hän kuuli Oksasen olevan soittotaitoinen ja kysyi tätä lukion pihalla mukaan bändiin. Muita yhtyeen jäseniä tuli Esson baarissa aikaa viettäneestä "Musiikinsuojeluyhdistyksestä". Näitä olivat Karttunen, Marisaari ja Kilpinen. Inkinen huusi näihin aikoihin äänensä huonoksi, kun kilpaili huonoilla vahvistinlaitteilla soittajien kanssa. Koskettimet jne muuttivat nopeasti yhtyeen soundin punkista popiksi. Niinpä inkisen SIG alkoi toimia marraskuussa 1978.
Tuottaja Atte Blom halusi tehdä SIG:istä popyhtyeen, ei punkyhtyettä, mikä vaikutti yhtyeen musiikkiin. Toisaalta yhtyeen musiikkikuvaa oli luomassa Inkisen kiinnostus monenlaiseen musiikkiin Phil Spectorista ja muusta 60-luvun popista Brian Enon ja David Bowien kautta New Yorkin punkkiin, skahan ja monenlaiseen muuhun musiikkiin. Inkisen suosikkeja olivat mm Shangri-Las, Robert Johnson, Bo Diddley, Everly Brothers jne.
ja Rauli "Badding" Somerjoki. Inkinen kokosi kappaleisiinsa paljon ideoita muiden yhtyeiden tuotannosta. Ajatuksia tuli vaikkapa pornolehdestä ja virsistä. Mutta "Inksu" piilotti nämä vieraat vaikutteet niin etteivät ihmiset yleensä niitä huomanneet.
SIG-yhtye pyrki alussa soittamaan Ramonesin mallista punk-musiikkia. Se päätyi pian iskelmään ja poppiin.
"Sensational Inksu Group" teki ensimmäisen keikkansa Le Chat -diskossa helmikuussa 1979.
Ensimmäinen levytys ilmestyi "Hilse II" -kokoelmalevyllä saman vuoden loppupuolella. Sig teki osuutensa levylle neljässä tunnissa. Poko Recordisin Epe Heleniusta ei Sig kiinnostanut. Mutta tosin oli Atte Blomin Johanna-levy-yhtiön laita. Ensimmäinen single ""Tiina menee naimisiin"" oli hitti viimeistään elokuussa 1980. Radiossa soi usein myös 50-luvun rockabilly-vaikutteita omannut ""Viipuri-pop"".
SiG nousi Suosikki-lehden karvapäägalleriassa marraskuussa sijalle 6. Yhteensä Sig pysyi galleriassa Top 10:ssa 5 kk lokakuusta 1980-helmikuuhun 1981. Suosikin Grand Prix 1980-äänestyksen mukaan Sig oli sijalla 5. Soundissa Sig oli sijalla 10, laulaja Inkinen sijalla 7. Soundin vuoden 1980 Uusi kyky-listalla 1. sijalla oli Hassisen kone ja toisella sijalla Sig.
Sigin toisella abumilla "Sudet" oli muun muassa kappaleet "Elämä vie mua" ja "Jos sä rakastat mua". Sudet-albumin jälkeen Sig:in miehistö vakiintui klassiseen kokoonpanoonsa. Ensimmäinen rumpali Mara lähti Sigistä pois alkoholismi- ja muiden ongelmien takia. Kilpinen puolestaan erosi parisuhteen takia. Sigin kaksi ensimmäistä levyä myivät molemmat yli 20 000 kappaletta kukin.
Raha-asiat yhtye hoiti melko hyvin, kun perusti alussa Raision Musiikki Ky:n. Sig sai sponsorisopimuksen purukumifirma Wrigleystä vastineeksi siitä, että Bändin piti mm kaikkabussin keltaisella maalauksella teksteillä mainostaa yritystä.
Sig jatkoi linjallaan, josta suurin osa oli poppia, osa rockia. Yhtyeen kolmosalbumin "Vuosisadan rakkaustarina" (1982) tuotti Gösta Sundqvist, ja sen nimikappale nousi suosituksi. Pitkäsoittolevy "Vuosisadan rakkaustarina" myi miltei kultalevyn verran ja viimeistään nosti Sigin tunnetuksi yhtyeeksi. Myös "Jos taivas on vain pienille enkeleille" oli suosittu. SIG ei ollut koskaan aivan levymyynnin huipulla, mutta silti sen kappaleet soivat radiossa usein. Näihin aikoihin yhtye teki 50-80 keikkaa vuodessa. Eräässä ilmaiskonsertissa Kemissä yhtye ei ollut päästä lavalta pois ilman järjestysmiesten apua.
Vuoden 1983 "Syke"-levyn valmistelu oli aiempaa vähäisempää. Se näkyi yhtyeen suosion notkahduksena. Sen menestyskappale oli "Älä sinä huoli", joka ei myynyt hyvin, mutta oli suosittu jokamiehen listalla. Myös "Lapsuus ja lapsellisuus" soi radiossa. Levyllä näkyi koneiden osuuden kasvu musiikin esittämisessä.
Musiikin esittämiseen liittyvä työtaakka oli yhtyeen jäsenille raskasta, mikä näkyi alkukauden henkilönvaihdoksina. Osa Sigin väestä kyllästyi vähäksi aikaa musiikkiin. Inkinen lähti vaellusmatkalle mm liftaamaan. Näin yhtye oli vähän aikaa keikkatauolla 1983-1984.
Inkinen teki 1984 Sigistä riippumatta levyn "Allapäin", joka oli lähempänä perinteistä rockia.
Vuoden 1984 "Sadan vuoden yksinäisyys" ja vuonna 1985 singlen B-puolena ollut "Hyvää syntymäpäivää" kuuluvat tunnetuimpiin SIG-lauluihin. T. T. Oksalan tuottama vuoden 1984 albumi "" on yhtyeen menestynein levy. Levyn tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "Ludwig van Beethoven", "Sadan vuoden yksinäisyys", "Pidä kii unelmistas" ja "Kuunsilta (sinä & hän)". "Sadan vuoden yksinäisyys" pärjäsi hyvin Hittimittari-ohjelmassa.
Vuonna 1986 SIG julkaisi levyn "Purppura", jossa on monia tunnettuja kappaleita, kuten "Leijailen", Pekka Strengille omistettu "Purppura" ja elokuvaa "Baby Love" varten tehty "Sateenkaari". Koko Sig esiintyi tässä elokuvassa, mutta vain Inkinen elokuvassa "Suuri Illusioni".
Sig yhdisti mollimelodian ja syntikkasoundin jonkinlaiseksi teknohumpaksi, johon monesti liittynyt naiivi ote ei ollut kovimpien punkkareiden mieleen. Optimististen lapsellisten laulujen lisäksi Sig toi ahdistustakin esille. SIG:in joissakin kappaleissa näkyvä dingomainen sentimentaalinen tyyli oli muusikoiden itsensä kertoman mukaan huumoria. Inkisen itsensä jälkikäteen kertoman mukaan "mitä kevyempää ja hölmömpää mä tein sen kovempaa meillä meni". Inkinen muisteli, että tähtenä olo oli tietenkin hienoa, mutta keikalta kotiin tultua arki iski vastaan. Myös Inkinen pyrki pitämään jalat maassa, koska näki keikoilla että "on monta jalat ilmassa leijuvaa tyyppiä".
Yhtye hajosi vuonna 1987. Hajoaminen johtui yhtyeen jäsenten keskinäisistä kiistoista ja väsymisestä musiikin tekoon. Inkinen julkaisi vuonna 1990 mm Ismo Laakson kanssa tehdyn konepop-levyn "Ihmeellinen maailma" ilman SIG-kokoonpanoa. Tämän levyn tunnettuja kappaleita ovat mm "Jokin sisälläni kutittaa" ja "Maailman surullisin melodia". Yhtyettä kutsuttiin nimellä Bel Air Inkisen silloisen auton mukaan. Tämän jälkeen Inkinen koetti herätellä henkiin uudestaan Raisio Kidsiä.
Sig-yhtyeen hiljaiseloa kesti vuoteen 1995 saakka, jolloin SIG palasi keikkarintamalle uuden materiaalin ja uuden kokoonpanon kanssa: vanhoista jäsenistä ei enää ollut mukana kuin Inkinen. Yhtyeessä tapahtui miehistövaihdoksia, ja se hajosi jälleen kahden tyyliltään hyvin erilaisen albumin jälkeen. Vuonna 1996 julkaistussa "Rakkauden sävel" albumissa SIG palasi lähelle alkuaikojaan. Yhtyeen nimikkokappaletta soitettiin paljon Ulmanen ja Roiha-ohjelmassa ja se pärjäsi hyvin radion soittolistoilla.
SIG sai kyseenalaista mainetta maalattuaan Tavastian takahuoneen seinät valkoisiksi Lisäksi he maalasivat yhtyeensä nimeä seiniin. Maailmanluokan artistit olivat paikassa vieraillessaan kirjoittaneet seiniin nimikirjoituksensa. Tämän takia Sigin syystä tekoa pidettiin vandaalimaisena. Sigin jäsenten mielestä teko oli oikea, koska rockpiirit väittivät olevansa arvovapaita ja sitten kuitenkin palvoivat ikoneita. SIG sai harkitun tekonsa takia paljon vihamiehiä. Yhtyeen kerrottiin saaneen tempauksen johdosta Tavastialle porttikiellon, mutta klubin toimitusjohtaja Juhani Merimaa on kumonnut tiedon. Merimaan mukaan enemmän asiasta närkästyivät muut muusikot kuin henkilökunta.
Sigin toista 90-luvun kokoonpanoa sanotaan monesti "Sigin Äänekosken kokoonpanoksi", mutta yhtye kutsui itse sitä "teknopoppi-Sigiksi". Tämä alkoi heinäkuussa 1997, kun Inkinen tutustui Duo Tornadoon.
"Kansanlauluja kaupungeista" yhdisti musiikkiperinnettä ja diskopoppia. Levy jäi melko vähälle huomiolle. Tällä levyllä olivat muun muassa kappaleet "Oot sie ollut vatsatauis" ja "Tapani Kansan pieni BMW". Kokoonpano kesti monien kuppilakeikkojen siivittämänä lokakuuhun vuonna 2000.
Molemmat 1990-luvun Sigin uudet kokoonpanot hajosivat erimielisyyksien takia.
Popfinlandiassa vuonna 2000 SIG oli mukana uudella kokoonpanolla, ja alkuperäisjäsenet Inkinen ja Oksanen soittivat pitkästä aikaa yhdessä. Vuonna 2003 yhtye teki comebackin julkaisemalla huhtikuussa sittemmin kultaa (yli 5 000 kpl) myyneen singlen "Tuhannen ja yhden yön tarinat". Lokakuussa 2003 ilmestyi uusi albumi "Suomalainen pop-levy". Tämän tunnettuja kappaleita ovat radiossa usein soitetut "Tähtisadetta", "Kesäsateisiin" ja "Näkinkenkä".
SIG ei tämän jälkeen julkaissut enää kokonaan uutta materiaalia sisältäneitä albumeja.
SIG:n 80-luvun albumeista on julkaistu myös cd-uusintapainoksia. Vuonna 1990 ilmestyi "Vuosisadan rakkaustarina" -levyn cd-versio. Kuluvalla vuosituhannella puolestaan julkaistiin kaikista muista albumeista cd-painos lukuun ottamatta "Matkalla maineeseen" -levyä.
Vuonna 2008 SIG vietti 30. juhlavuottaan. 26. tammikuuta 2008 ilmestyi juhlavuoden single "Kuinka paljon sua rakastinkaan?", joka nousi muun muassa Radio Suomen listoilla sijalle 4. Loppuvuonna yhtyeelle myönnettiin Raision kaupungin vuoden 2008 kulttuuripalkinto. SIG:n oli tarkoitus keikkailla juhlavuoden ympäri Suomea, mutta Matti Inkisen sairastelu pakotti yhtyeen syksyllä keikkatauolle. Sairastelu todettiin lopulta ja yllättäen aivokasvaimeksi. Lokakuun alussa aivokasvain leikattiin TYKS:issä, ja Inkinen toipui leikkauksesta hyvin. Sitä seurasi raskas sädehoitojakso. 
Sädehoito huononsi Inkisen vointia ja mielialaa. Sigin keikkoja suunniteltiin Inkisen kunnon mukaan.
Keikkatauon oli tarkoitus päättyä toukokuussa 2009, ja harjoittelu sitä varten sujui hyvin.
Raision poliisi kuulusteli keväällä Inkistä epäiltynä lapsipornon hallussapidosta ja sen levittämisestä. Poliisi oli havainnut, että Inkisen tietokokoneelle meni lapsipornoa, ja sieltä tuli lapsipornoa. Kyse oli kovan luokan lapsipornoelokuvista.
Aikakauslehti "7 päivää" kertoi 29. huhtikuuta 2009, että Inkistä epäiltiin lapsipornorikoksista.
Inkinen kertoi Seiskalle ladanneensa koneelleen musiikkia eMule-vertaisverkko-ohjelmalla. Hänen mukaansa lapsiporno tuli vahingossa musiikin kanssa. Ohjelma lähetti jako-kansiossa olleen lapsipornon eteenpäin. Näin lapsiporno kulki Inkisen koneen kautta ja varastoitui sinne. Inkinen kiisti syyllistyneensä lapsipornorikoksiin. Inkinen itse ei olisi halunnut asiasta puhua julkisuudessa, ja piti uutista kauheana. Kun uutinen julkaistiin, Sigin kotisivuille alkoi tulla asiatonta palautetta ja netissä velloi kiihkeä keskustelu. Toiset keskustelijat syyttivät Inkistä pedofiiliksi, toiset puolustivat ja kaikkea siltä väliltä. Inkinen katosi kotoaan artikkelin julkaisupäivänä eikä häneen saatu enää yhteyttä. Poliisi pyysi vihjeitä miehen liikkeistä. Inkistä etsittiin Raision maastosta 4. -6. toukokuuta . Itsemurhan hukuttautumalla mereen tehnyt Inkinen löydettiin Raisionlahdelta 25. toukokuuta 2009. Inkisen lähipiiri piti Seiskan juttua syynä Inkisen itsemurhaan. Joku oli vuotanut tiedon Inkisen lapsipornoepäilyistä Seiskalle. Vuotajaksi epäiltiin poliisia, joka olisi rikkonut vaitiolovelvollisuutensa juttupalkkion takia. Sig piti Seiskan ja Iltalehden uutisointia ala-arvoisena ja ehkä laittomanakin loanheittona. Poliisi lopetti Inkisen lapsipornoepäilyjen tutkimisen, ja kysymys Inkisen syyllisyydestä jäi vaille vastausta. Seiskan ja muidenkin journalistien mielestä kohu-uutinen oli asiallinen. Sig pisti Iltalehden ja Seiskan boikottiin. Yhtye teki kantelun poliisille tietovuodostai. Sig myös teki valituksen Julkisen sanan neuvostolle. Poliisi ei löytänyt tietovuotajaa keskuudestaan. Niinpä se lopetti tutkimukset ja rikosepäily jäi avoimeksi, eikä selvinnyt, oliko Inkinen syyllistynyt epäiltyihin rikoksiin vai ei. Seiskan artikkelin kirjoittaja Panu Hörkkö ei kertonut tietovuotajaa lähdesuojaan vedoten. JSN ei pitänyt lapsipornoepäilystä kertonutta artikkelia lehtimiessääntöjen vastaisena. Se katsoi julkisuuden henkilönä pidetyn Inkisen yksityisyyden suojan kaventuneen. Lisäksi Inkinen sai sanoa sanansa juttuun eikä Seiskan jutussa ollut asiavirheitä. Sig ilmaisi luottamuksensa viranomaisiin vähentyneen maasuttamisten, oman edun tavoittelujen ja salailujen takia.
Sigin jäljelle jääneet jäsenet päättivät Inkisen kuolemasta huolimatta jatkaa yhtyeen toimintaa
Sig on 2010-luvulla esittänyt vanhoja kappaleitaan keikoillaan. Näitä on ollut pari vuodessa. Laulajina on ollut mm Korroosion laulaja ja Inkisen tytär Emma. Yhtye oli edelleen keikkatauolla. Inkisen jälkeinen Sig ei enää julkaissut uusia kappaleita sisältäviä levyjä.
sisälsi 4 SIGin kappaletta