Isänmaallinen kansanliike
Isänmaallinen kansanliike (IKL) oli suomalainen oikeistoradikaali puolue. Se perustettiin 5. kesäkuuta 1932 Hämeenlinnassa jatkamaan Lapuan liikkeen toimintaa. IKL pyrki kuitenkin pitäytymään laillisissa ja parlamentaarisissa menettelytavoissa. Liike julkaisi Ajan Suunta -nimistä lehteä. Sen nuorisojärjestö oli Sinimustat lakkauttamiseensa vuoteen 1936 asti ja sen jälkeen Mustapaidat. Puolue oli kommunismi- ja demokratiavastainen ja sen päämääränä oli Akateemisen Karjala-Seuran tavoin toteuttaa unelma yksikielisestä Suur-Suomesta.. Talouspoliittisesti IKL oli voimakkaasti korporatiivinen.
IKL oli vuoden 1933 vaaleissa vaaliliitossa Kokoomuksen kanssa ja se sai 14 kansanedustajaa. Kokoomus koki murskatappion ja sai vain 18 paikkaa edellisvaalien 42 paikan sijaan. Tämän jälkeen Kokoomuksen johtoon valittu Paasikivi poisti IKL:n sympatisoijat puolueesta. Puolueen kannattajat olivat varakkaita maanviljelijöitä, opiskelijoita, keskiluokkaisia akateemisen koulutuksen saaneita ja pappeja. Toimittaja Sakari Virkkusen luonnehdinnan mukaan IKL:n kansanedustajat olivat eduskunnassa "alituisessa käsirysyssä muiden puolueiden kanssa", kunnes IKL alajärjestöineen lakkautettiin Moskovan välirauhansopimuksen nojalla syksyllä 1944.
Isänmaallisen kansanliikkeen perustamista edelsivät monivaiheiset ja usein riitaiset neuvottelut. Erimielisyyksiä syntyi muiden muassa kielikysymyksestä ja siitä, pitäisikö perustaa porvarikenttää yhdistävä liike vai erillinen yhdistys, jota ei kuitenkaan saisi sanoa puolueeksi. Voimakkaasti mukaan tullut Akateeminen Karjala-Seura ajoi liikkeeseen Suur-Suomi-aatteen ja aitosuomalaisuuden, mikä vieraannutti siitä ruotsin- ja kaksikieliset, muiden muassa kenraali Gustaf Mannerheimin. IKL:n tuomio vapaamuurareille karkotti sen piiristä tiukasti oikeistolaisen teollisuusmiehen Rafael Haarlan. IKL:n avainhahmoja olivat Akateemisen Karjala-Seuran johtaja Vilho Helanen, puoluesihteeri Reino Ala-Kulju, Ajan Suunnan päätoimittaja Rauno Kallia sekä Helsingin yliopiston taloushistorian professori Vilho Annala ja rikosoikeuden professori Bruno Salmiala. Salmiala vakuutti presidentti P. E. Svinhufvudille valvovansa liikkeen toiminnan pysymistä lain puitteissa. Tämä aiheutti närää Pohjanmaalla, mutta Lapuan liikkeen aikaiset kyyditykset jäivät historiaan. IKL:n perustaminen merkitsi äärioikeiston johdon siirtymistä Pohjanmaan talonpoikaistaloista Helsingin kabinetteihin, vaikkakin jo Lapuan liikettä oli ohjailtu myös Helsingistä käsin.
IKL:n esikuvina olivat lähinnä Italian fasistit. Italian Helsingin lähetystö pyrki saamaan IKL:n Italian fasistipuolueen vaikutuspiiriin toimittamalla sille italialaista fasismia ja Mussolinia esittelevää ja ylistävää propagandamateriaalia. IKL:n aktiiveja oli myös mukana Italian lähetystön tukemassa Nuoret Italian Ystävät -järjestössä. Italian lähetystö järjesti myös Ajan Suunnan päätoimittaja Arne Somersalolle audienssin Benito Mussolinin kanssa Roomassa heinäkuussa 1933. Somersalo antoi Mussolinille lahjaksi "lapualais-fasistisella" tunnuksella varustetun puukon.
Italian johtaja Mussolini ei aluksi korostanut antisemitismiä, mutta sitä oli havaittavissa useissa IKL:n teksteissä. Ennen muita IKL halveksi venäläisyyttä, mutta se vieroksui myös "neekerien jazzmusiikkia" ja muuta "läntistä rappiokulttuuria". Tärkein ero suomalaisen äärioikeiston ja Saksan kansallissosialismin välillä oli suhde uskontoon. Suuri osa Suomen papistosta oli IKL:n kannattajia, kun taas natsit korostivat germaanista uuspakanuutta ja ahdistelivat Saksan kirkon riippumattomia osia.
Samaan aikaan IKL:n perustamisen kanssa kärjistyi Kokoomuksen sisäinen kriisi. Aluksi erotettiin "Uuden Suomen" päätoimittaja Kaarlo Koskimies ja pääkolumnisti K. N. Rantakari ja tilalle nostettiin S. J. Pentti. Seuraavaksi Eino Suolahden ja Edwin Linkomiehen johtama "lapualaissiipi" nosti puolueen puheenjohtajaksi professori Kyösti Haatajan tilalle pappispoliitikko Paavo Virkkusen. Valmistauduttaessa vuoden 1933 eduskuntavaaleihin IKL päätti salaa, että vaaleihin lähdettäisiin vaaliliitossa Kokoomuksen ja ehkä muidenkin ryhmien kanssa, mutta niiden jälkeen liike muodostaa oman eduskuntaryhmänsä. "Isänmaallinen vaaliliitto" sai vain 16,9 prosenttia annetuista äänistä ja 32 kansanedustajaa. Kokoomukselle jäi ainoastaan 18 eduskuntapaikkaa, mikä oli sen historian heikoin tulos; jopa Ruotsalaisella Kansanpuolueella oli kolme kansanedustajaa enemmän. Korostaakseen omaperäisyyttään IKL.n eduskuntaryhmä saapui valtiopäivien avajaisiin uudessa järjestöpuvussa, johon kuuluivat musta pusero ja sininen solmio. Oma eduskuntaryhmä teki IKL:stä puolueen, vaikka liike ei itse koskaan käyttänyt eikä halunnut käytettävän itsestään tätä nimitystä. Liikkeen keulakuvaksi oli vuonna 1932 nostettu vankilassa istunut Lapuan liikkeen johtohahmo Vihtori Kosola, mutta hän muodostui liikkeelle vähitellen painolastiksi ja hänet syrjäytettiin lopullisesti vuonna 1936.
Isänmaallisen kansanliikkeen toiminta muiden eduskuntaryhmien kanssa oli ongelmallista. IKL:n ideologiassa oli viitteitä Italian ja myöhemmin myös Saksan autoritaarisista liikkeistä. Erityisesti IKL:n ensimmäisellä eduskuntakaudella eduskunnan istunnot, jopa budjettikeskustelut, joutuivat näyttämöksi IKL:n ja sen vastustajien väliselle kiivaalle sananvaihdolle. Sosiaalidemokraattien ja porvarillisten puolueiden muodostama laillisuusrintama IKL:ää vastaan syntyi kuitenkin varsinaisesti vasta IKL:n sotkeuduttua ulkopoliittiseen selkkaukseen.
Virossa oli 1930-luvun alussa vahva oikeistolainen Viron vapaussoturien liiton eli vapsien suuntaus. IKL:n kansanedustaja Elias Simojoen johtama nuorisojärjestö Sinimustat osallistui vapsien liikehdintään ja laittomuuksiin vuonna 1934, mikä herätti kansainvälistä huomiota. Konstantin Päts muutti Viron hallintoa autoritäärisempään suuntaan. Seuraavana vuonna Viron äärioikeisto kuitenkin jatkoi vallankaappauksen suunnittelua, ja Sinimustat tukivat tätä muun muassa asetoimituksilla Suomesta. IKL:n nuorisojärjestön osuuden paljastuttua Suomen oikeuslaitos lakkautti järjestön. IKL perusti tilalle saman tien uuden nuorisojärjestön, Mustapaidat.
IKL säilytti 14 paikkaansa vuoden 1936 vaaleissa. Vuonna 1938 sisäministeri Urho Kekkonen, jonka hampaissa IKL oli ollut perustamisestaan saakka, aloitti IKL:n kieltämiseen tähtäävän hallinnollisen prosessin, vaikka hankkeen juridinen pohja vaikutti hyvin kyseenalaiselta. Kansainvälisen tilanteen kiristyessä Kekkonen korosti kansan yhtenäisyyden tärkeyttä ja piti äärioikeiston eristämistä yhtä välttämättömänä kuin Suomen Kommunistisen Puolueen kieltäminen oli aikoinaan ollut. Hän vetosi prosessissa vuoden 1930 alussa tehtyyn yhdistyslain muutokseen, jonka mukaan lakkautetun yhdistyksen tilalle perustettu uusi yhdistys voitiin lakkauttaa ilman erillistä päätöstä. Kekkonen pyrki osoittamaan IKL:n jatkavan Lapuan liikkeen ja Sinimustat-järjestön toimintaa.
Prosessi päättyi Helsingin raastuvanoikeuden hylkäävään päätökseen pari kuukautta ennen vuoden 1939 eduskuntavaaleja. Tämän jälkeen lakkautusyritys jatkui erillisenä oikeusprosessina vaalien yli; lopullisesti Kekkonen luopui hankkeesta vasta talvisodan alettua. Pääasiassa lakkautusyritysten ja väliaikaisten toimintakieltojen ja takavarikkojen vuoksi, mutta osin punamultayhteistyön vahvistuessa IKL:n paikkaluku eduskunnassa supistui 8 paikkaan. Vaalien alla toukokuussa Korkein oikeus vahvisti IKL:n oikeuden toimia. Epäonnistuneet ja lainmukaisuudeltaan kyseenalaiset kieltopyrkimykset saivat kansan suussa nimityksen Kekkosen konstit. IKL:n kansanedustaja Kaarlo Kares oli hieman nolosti ehtinyt ennen raastuvanoikeuden päätöstä julistaa eduskunnassa, että se tuomio, jonka oikeus antaisi, olisi väärä.
IKL:n lopettamiseen varauduttiin perustamalla "varaliike" Suomen Valtakunnan Liitto.
IKL:n puheenjohtajina toimivat Vihtori Kosola (1932–1936) ja Vilho Annala (1937–1944). Järjestö käytti univormunaan mustaa kauluspaitaa ja sinistä solmiota. Toisia tervehdittiin roomalaisella tervehdyksellä eli natsitervehdyksellä Italian Fasistipuolueen ja brittiläisen Sir Oswald Mosleyn liikkeen esikuvan mukaan. Toisaalta musta paita tuli järjestöön sen vahvalta uskonnolliselta jäsenistöltä, sillä körtit olivat käyttäneet mustaa paitaa jo pitkään. 5. huhtikuuta 1934 astui voimaan puserolaki, jolla hallitus pyrki vaikuttamaan hillitsevästi IKL:n julkiseen toimintaan.
Dosentti Mikko Uolan mukaan IKL:n vahvimpia kannatusalueita olivat monet pikkukaupungit ja kauppalat sekä niihin verrattavat maaseudun asutuskeskukset. Kaupungeista IKL:n kannatus oli vuoden 1936 eduskuntavaaleissa annettujen äänien perusteella suurinta Hämeenlinnassa ja kauppaloista Vammalassa; viimeksi mainitussa IKL sai kaikista tuolloin annetuista äänistä 32,3 prosenttia. Uolan mukaan näillä paikkakunnilla asiaan vaikuttivat suurelta osin vuoden 1918 sisällissodan kokemukset.
Yksittäisistä kunnista IKL:n kannatus vuoden 1936 eduskuntavaaleissa oli suurinta Kuortaneella, jossa puolue sai 51,4 prosenttia äänistä. IKL:n puoluesihteeri Reino Ala-Kulju oli kotoisin Kuortaneelta. IKL:n kannatus myös muissa Etelä-Pohjanmaan kunnissa oli huomattavaa.
Saksan tunkeutuminen Tšekkoslovakiaan maaliskuussa 1939 ja Italian hyökkäys Albaniaan saman vuoden huhtikuussa hämmensivät Isänmaallista kansanliikettä, koska ne paljastivat suurvaltojen piittaamattomuuden pienten kansojen oikeuksista eikä valloituksia voinut perustella kansallisuusaatteella. Saksan ja Neuvostoliiton 23. elokuuta 1939 solmima Molotov-Ribbentrop-sopimus oli järkytys IKL:lle ja sen kannattajille. Palvotun ja "nerokkaan" Adolf Hitlerin katsottiin pettäneen Suomen luovuttamalla sen Josif Stalinin etupiiriin. Max Jakobsonin mukaan Saksa ei ollut pettänyt Suomea, koska se ei ollut antanutkaan Suomelle mitään konkreettisia sitoumuksia Suomen olemassaolon turvaamiseksi, paitsi ehkä joitakin ylimalkaisia propagandistisia vihjailuja. Sen sijaan suomalaiset olivat pettäneet itseään luottaessaan siihen, että Saksan etu vaatisi kaikissa tilanteissa Neuvostoliiton etenemisen vastustamista Itämeren piirissä. Talvisodan aikana Suur-Suomi-aate ja IKL:n järjestökoneisto lamaantuivat ja puolueen lehtien ilmestyminen keskeytyi. IKL:n vetoomuksiin suhtauduttiin Saksassa kylmästi.
Talvisota ja erityisesti Moskovan rauha nähtiin IKL:ssä parlamentaarisen hallituksen epäonnistumisen merkkinä. Talvisodan jälkeen Suomen ulkopolitiikka muuttui dramaattisesti ja saksalaissuuntauksen siivellä IKL otettiin mukaan hallitukseen. Vaaleja ei tosin järjestetty, joten puolueen tosiasiallinen kannatus jäi mittaamatta. Välirauhan aikana puolueen puheenjohtaja Vilho Annala nimitettiin toiseksi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriksi vuoden 1941 alussa muodostettuun Rangellin hallitukseen. Jatkosodan kestäessä puolueen poliittinen noste väheni, eikä IKL:ää otettu enää Edwin Linkomiehen hallitukseen keväällä 1943.
IKL tuki hyvin voimakkaasti Suomen ja Saksan liittoa ja keräsi syksyllä 1943 yhdessä Rintamamiesliiton kanssa presidentti Rytille osoitetun tuhansia nimiä käsittäneen kansalaisadressin, jossa vastustettiin Suomen erillisrauhaa ja vaadittiin taistelun jatkamista Saksan rinnalla. Suomen katkaistua suhteensa Saksaan syyskuun alussa 1944 sisäministeri Kaarlo Hillilä kutsui IKL:n johdon luokseen. Tässä tapaamisessa puoluejohtaja Annala lupasi myös IKL:n hyväksyvän irtautumisen Saksasta ja pysyvän lojaalina Suomen hallitukselle sekä välttävän rauhanneuvotteluja haittaavia provokaatioita, minkä lupauksen hän toisti myös Valpolle. Vastineeksi sisäministeriö ja Valpo hävittivät hallussaan olleet IKL:n jäsenluettelot, jotteivat ne päätyisi vastaisuudessa venäläisten käsiin – vuoden 1943 adressi sen sijaan jätettiin Annalan pyynnöstä huolimatta hävittämättä. IKL:n kansanedustaja, professori Bruno Salmiala käytti puolueen viimeisen poliittisen puheenvuoron eduskunnan käsitellessä välirauhansopimusta myöhemmin syyskuussa 1944. Salmiala sanoi, ettei IKL voinut "historian tuomion edessä" hyväksyä sopimusta, jonka ehdot merkitsivät hänen mielestään käytännössä Suomen ehdotonta antautumista sekä "tuhoa ja kuolemaa".
Jatkosodan päättäneen välirauhansopimuksen 21. artiklassa edellytettiin Suomelta fasististen sekä Neuvostoliitolle vihamielistä propagandaa levittävien järjestöjen lakkauttamista. IKL kuului niihin järjestöihin, jotka lakkautettiin välittömästi rauhansopimuksen astuttua voimaan 23. syyskuuta 1944 ennen venäläisten erillistä vaatimusta (ks. Välirauhansopimuksen perusteella lakkautetut järjestöt). Muodollisesti tosin lakkautettiin vain IKL:n kannatusyhdistys ja sen paikallisjärjestöt. Varsinainen IKL jäi rekisteröimättömänä yhdistyksenä viranomaisten huolimattomuuden vuoksi lakkauttamatta. Puolueen kansanedustajat saivat kuitenkin jatkaa valtiopäivien loppuun luopumalla eduskuntaryhmän nimestä. Puolueen pää-äänenkannattaja "Ajan Suuntaa" ei myöskään lakkautettu, mutta lehden julkaiseminen lopetettiin vapaaehtoisesti 4. lokakuuta hallituksen ilmoitettua lehden johdolle Neuvostoliiton tätä vaativan. Useat puolueen omistamat Musta karhu -ravintolat saivat jatkaa vielä tämän jälkeenkin. Helsingin Musta Karhu Oy poistui kaupparekisteristä vasta 1955.
Jatkosodan jälkeen IKL:n merkkihenkilöitä painostettiin jättämään virkansa, mutta harvan kohdalla painostustoimet onnistuivat. Muun muassa professori Rolf Nevanlinna joutui eroamaan Helsingin yliopiston rehtorin virasta, kun taas Bruno Salmiala jatkoi virassaan rikosoikeuden professorina. Ketään ei Suomessa rangaistu äärioikeistoon kuulumisesta ja useimmat entiset IKL:n johtohenkilöt sopeutuivat muuttuneisiin oloihin. Vain muutamat ajautuivat IKL:n lakkautuksen myötä henkiseen umpikujaan. Moni nimitettiin myöhemmin korkeisiin virkoihin kuten professoreiksi ja piispaksi.
IKL:ssä toimineiden asettuminen ehdokkaiksi kevään 1945 eduskuntavaaleissa estettiin. Lupa ehdokkuuteen palautui vuoden 1951 vaaleissa. Moni jatkoi poliittista toimintaansa Kokoomuksessa – muiden muassa kansanedustajat Iisakki Nikkola ja Reino Ala-Kulju sekä Vihtori Kosolan poika Niilo Kosola. Muutamia henkilöitä siirtyi myös muiden puolueiden riveihin.
Vuonna 1953 perustettiin Suomen 1920–1940-lukujen historian säätiö tutkimaan ja edistämään tuon ajan historian tutkimista. Käytännössä sen päätehtävä oli IKL:n historian kirjoittaminen. Perustamisessa olivat aktiivisesti mukana Annala ja Salmiala. Säätiön toimeksiannosta Paavo Susitaival keräsi 1950-luvulla Lapuan liikkeen ja IKL:n toimintaan liittyneitä asiakirjoja ja haastatteli toiminnassa mukana olleita henkiöitä. Myöhemmin nämä asiakirjat ja haastattelut talletettiin Kansallisarkistoon. Säätiö myös kustansi vuonna 1982 ilmestyneen Mikko Uolan kirjan "Sinimusta Veljeskunta. Isänmaallinen Kansanliike".
IKL:n tavoitteista toteutuivat – tosin vasta vuosikymmeniä myöhemmin – tasavallan presidentin valinta suoralla kansanvaalilla ja kansalaisaloite. Nykyisessä tulopoliittisessa kolmikannassa – työnantaja- ja työntekijäjärjestöt sekä hallitus – on piirteitä IKL:n korporatismista.