Heinrichin tapahtuma
Heinrichin tapahtumat tarkoittavat ilmastovaihteluja, jotka johtuvat jäävuorten äkillisestä lisääntymisestä jääkauden aikana. Niiden aikana valtamereen virtasi suuri määrä viileää vettä, joka salpasi Golfvirran ja Pohjois-Atlantin termohaliinikierron. Seurauksena oli ilmaston voimakas kylmeneminen, sillä termohaliinikierto kuljettaa lämpöä pohjoisille leveysasteille. Nuorempaa dryaskautta pidetään Heinrichin tapahtumana. Sen syynä pidetään Kanadan yllä olleen valtavan Laurentian jäätikön ajoittaisia romahtamisia.
Heinrichin tapahtumat näkyvät valtameren pohjakerrostumissa jäävuorten kuljettaman moreeni- ja muun aineksen määrän kasvuna sekä planktoneliöstön määrän pienenemisenä. Alun perin kerroksista erotettiin kuusi tällaista tapahtumaa, joille annettiin nimet H1–H6. Meri viileni varsinkin subtropiikissa, ja jäätiköt laajenivat kaikkialla maailmassa. Viileneminen tuntui eniten Pohjois-Atlantilla nimenomaan aivan Grönlannin eteläpuolella.
Heinrichin tapahtumia sattui viime jääkaudella noin 3 000–8 000 vuoden välein.
Jakson pituus voi vaihdella jopa välillä 3 000–14 000 vuotta.
Heinrichin tapahtumaan liittyy Bondin kierto, joka on kahden Heinrichin tapahtuman väli. Tapahtumat on nimetty paleoklimatologi Hartmut Heinrichin mukaan.
Tyypillinen Heinrichin tapahtuma jääkaudella:Heinrichin tapahtumat löydettiin, kun havaittiin, että noin 50. leveysasteella oli jäävuorista tulleesta sorasta syntyneitä eri-ikäisiä kerrostumia. Mentäessä Kanadasta Pohjois-Atlantilla Eurooppaa kohti kerrostumat ohenevat kymmenesosaan. Sora on peräisin mannerjäätiköistä irronneista jäävuorista. Heinrichin tapahtumien arvellaan liittyneen Pohjois-Amerikassa jääkaudella olleen suuren Laurentiden jäätikön romahtamiseen, jolloin jäätä irtosi suuria määriä mereen Hudsoninsalmen seutuvilla Kanadassa. Heinrichin tapahtumissa jäävuoria näytti vapautuvan Hudsoninsalmelta valtava määrä, ja mereen on virrannut sulaa vettä arviolta noin 370 km³. Jäävuoret kuljettivat merenpohjaan noin 50 leveysasteelle saakka hyvin suuria, jopa millimetriluokan hiekanjyviä, joita ei kulje merivirtojen mukana.
Sulavista jäävuorista vapautunut suolattoman sulamisveden virta pysäytti lämpötiloja tasaavan termohaliinikierron. Sulaveden pulssi kesti kaiken kaikkiaan 300 vuotta ja oli voimakkaimmillaan noin 150 vuoden kuluttua, jolloin saavutettiin Heinrichin tapahtuman kylmin vaihe. Kylmä kausi jatkui vielä pitkään sen jälkeen, koska termohaliinikierrossa oli viive, joka esti sitä palautumasta alkutilaansa heti. Varsinkin Grönlannin seutu viileni huomattavasti. Samalla pieneni valtamerten syväveden määrä.
Yhteen Heinrichin tapahtumien väliin sattuu noin kolme pienempää vastaavanlaista DO-tapahtumaa. Heinrichin tapahtuma näyttää olevan ikään kuin kylmin DO-tapahtuma. Heinrichin tapahtumia pienemmät DO-tapahtumat on kytketty muun muassa Islannin ja Saint Lawrencen lahden alueen jäätiköiden romahtamisiin.
Heinrichin tapahtuman jälkeen jäätikkö alkaa taas kasvaa. Noin 1 000–2 000 vuotta Heinrichin tapahtuman kylmän vaiheen jälkeen lämpötila nousi äkisti ja alkoi hitaasti viiletä. Heinrichin tapahtumien laukaisijaksi on Laurentiden jäätikön muutosten lisäksi väitetty myös Länsi-Antarktiksen jäävaipan (WAIS) muutoksia. Myös Euroopan jääkenttien on epäilty luoneen Heinrichin tapahtumia.
Erään teorian mukaan Heinrichin tapahtuma johtui Pohjois-Amerikan mannerjäätikön värähtelystä: suureksi paisunut jääkenttä romahtaa oman painonsa alla ajoittain mereen. Syynä voi olla se, että jääkenttä painaa maankuorta kuopalle, mikä lisää jäätikköä lämmittävän maalämmön määrää. Tällöin jää sulaa ainakin pohjastaan ja lähtee liukuun kohti merta. Etelämantereen sisällä tiedetään olevan sulia jään alaisia järviä.
MacAyealin mukaan jäävuorien runsas vapautuminen mereen johtuu siitä, että maasta tuleva lämpö lämmittää aika ajoin jäätikön alla olevaa routakerrosta. Kun routa sulaa, osa jäätiköstä liukuu jäävuoriksi mereen. Kun maasta tuleva lämpö vähenee, jääkenttä alkaa taas kasvaa. Dentonin mallissa ilmaston kylmeneminen aiheuttaa jääkentän kasvua, jonka seurauksena osa jääkentästä valuu lauttajääksi ja jäävuoriksi mereen. Jälkimmäistä ajatusta tukee se, että Heinrichin tapahtumien väli näyttää lyhenevän jääkauden edetessä ja keskimääräisen ilmaston kylmetessä sekä jäämäärän kasvaessa. Viime jääkautta aikaisempien jääkausien Heinrichin tapahtumista on vain jonkin verran julkaistua todistusaineistoa.
Heinrichin tapahtumalle on ominaista jäävuorien suuri määrä verrattuna pienempänä DO-tapahtuman viilenemiseen, joka johtuu termohaliinikierron osittaisesta katkeamisesta. Tapahtuma kesti aina yli 1 000 vuotta ja toistui noin 7 000 vuoden välein. Heinrichin tapahtuman, Golfvirran katkeamisen, laukaisi vain 0,15 sverdrupin suuruinen sulamisvesivirta, ja sen lopetti 0,03 Sv suuruinen sulamisvesivirran väheneminen. Heinrichin tapahtuma edelsi pitkää DO-tapahtumaa, seuraavat DO-tapahtumat lyhenivät asteittain. Tämä näkyy joissakin jääkauden lämpötilakäyrissä vaimenevana lämpötilan värähtelynä. Heinrichin tapahtuma näkyy Atlantilla paksuina jäävuorten tuottamina sorakerrostumina ja Etelämantereen hiilidioksidikäyrässä. Pohjois-Atlantin ympäristössä ilmasto kylmeni mutta Etelä-Atlantilla lämpeni. Antarktis lämpeni hitaasti. Nimenomaan subtrooppisella Atlantilla ilmasto kylmeni voimakkaasti.
Heinrichin tapahtumien ajoitus ei ole tarkkaa. Jotkut tutkijat sanovat, että jääkauden päättyessä alkanut "takatalvi" nuorempi dryas oli Heinrichin tapahtuma H0.
Pienempiä "tapahtumia", jotka muistuttavat Heinrichin tapahtumia: