hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Sicán
Sicán (Lambayeque) oli muinainen perulainen inkoja edeltänyt intiaanikulttuuri ja valtio, joka kukoisti Pohjois-Perun rannikkoseuduilla Lambayequen laaksossa noin 700—1375. Sicánin alku liittyi Mochen, Warin ja Tiwanakun luhistumiseen. Kulttuuri jätti jälkeensä kaupunkeja, pyramideja ja hautoja.
Sicánia ei saa sotkea Sipániin, josta on tehty hautalöytöjä.
Sicánin arvellaan saaneen alkunsa mochekulttuurista. Varhaisia keskuksia olivat muun muassa Pampa Grande ja Batan Grande. Sicán-keskukset tunnetaan pyramideistaan, kanavistaan ja metallitöistä, mm uhriveitsiä ja naamioita. 
On löydetty lukuisia kuninkaanhautoja.
1050—1100 oli tulvia, Sicánin ympäristö paloi ja painopiste siirtyi El Purgatorioon.
Noin 1375 inkojen kilpailija Chimor valloitti Sicánin alueen.
Inkat pitivät aluetta vallassaan 40 vuotta 1438-71 hallinneesta suuresta inkavalloittaja Pachachutista alkaen.
Sicanissa oli ehkä noin 75000 asukasta, ja sen ala oli noin 14000 km².
Sicánin metallitöitä tehtiin "kadonnut vaha"-manetelmällä, jossa
muotti tehdään ensin vahasta, se ympäröidään savella ja savea poltettassa keramiikaksi vaha sulaa pois. Vasta keramiikkainen 
on lopullinen muotti.
Metalli oli mm. kultaa, hopeaa tai arsenikkikuparia. Varsinaista pronssia ei tunnettu. Sicanin arsenikkikupari oli lähimpänä vanhan maailman pronssia.Mochen asutus Pampa Grande Lambayequen laaksossa
paloi noin 700 Mochen kaudella V.
Moche luhistuttua alueella Cajamarca perusti alueelle asutuskeskuksia.
Cajamarca ja ylängön Wari vaikuttivat alueella voimakkasti 700-900. Näin ollen Sicánin kulttuurissa on Mochen, Cajamarcan ja Warin vaikutusta.
Keski-Sicánin (900-1100) aikana kumpuja rakennettiin aikaisempaa enemmän, suuria pyramidikumpuryhmiä mm. Chornacapiin ja Chotunaan meren rannalle.
Ns. Sicánin herran kuvat saattavat esittää Naymlapia, Sicánin dynastian perustajaa. Lambayequen alueella oli kymmenen suurta keskusta.
Batán Grande (Poma) oli lopulta suurin Sicánin keskittymä La Lechen laaksossa varhaisella ja keskisellä Sicánin kaudella vuosina 700 tai 800-1100. Monumenttikeskustassa oli 12 kumpua ja se peitti 4 km² alan. Kummut tehty myöhäisen Mochen (Pampa Grande) tyylillä tekemällä reunus ja täyttämällä seinien väli. Batán Grande oli metalliseppien keskus.
Sepät tuottivat kultapaloja nimeltä "naipes" ("pelikortit").
Ne olivat pieniä I:n muotoisia metallipaloja joita käytettiin ehkä rahoina. Muualla Perussa ei yleensä käytetty 
rahaa, myös Ecuadorista on löydetty merkkejä 
metallipalojen käytöstä rahoina.
Batán Granden tuhosivat tulva (voimakas El Niño
pitkine sateineen) ja tulipalo.
Samoihin aikoihin muualla Tiwanaku tuhoutui ja Chan Chania Chotunia, Pacatnamua kohtasi katastrofi, mutta nämä rakennettiin uudestaan.
Myöhäinen Sicán 1100-1370 rakentui El Purgatorion (Tucumen) ympärille. Sicánin herraa ei enää nähty taiteessa, mikä voi johtua tulvaan liittyvästä Sicánin herran arvostuksen romahtamisesta. Muinaisilla Andeilla nimittäin johtaja oli vastuussa sadon onnistumisesta.
Aristoksenos
Aristoksenos (, n. 370–290 eaa.) oli antiikin kreikkalainen peripateettiseen kouluun kuulunut filosofi. Hänen kirjoituksensa käsittelivät lähinnä henkilöhistorioita (mm. Pythagoras, Sokrates, Platon) ja musiikin teoriaa.
Aristoksenos syntyi Taraksessa Suur-Kreikassa nykyisen Italian eteläosassa. Häntä opetti ensin hänen isänsä Spintharos, Sokrateen oppilas, ja myöhemmin pythagoralaiset Lampros ja Ksenofilos, joilta hän oppi musiikin teoriaa. Lopulta hän opiskeli Aristoteleen alaisuudessa Ateenassa. Sanotaan, että hän oli syvästi harmissaan, kun Theofrastos valittiin Lykeionin koulun johtoon Aristoteleen kuoltua.
Hänen sanotaan kirjoittaneen 453 teosta Aristoteleen tyyliin. Ne käsittelivät filosofiaa, etiikkaa ja musiikin teoriaa. Hänen empiiriset pyrkimyksensä näkyvät hänen kehittämässään teoriassa, jonka mukaan sielun suhde ruumiseen on samanlainen kuin harmonian suhde soittimeen. Ei ole säilynyt todisteita siitä, millä menetelmällä hän johti tämän teorian.
Hänen mukaansa musikaalisen skaalan nuotit tulee arvioida korvalla, eikä niiden matemaattisilla suhteilla, niin kuin pythagoralaiset opettivat. Ainoa, mikä hänen tuotannostaan on säilynyt, on kolme kirjaa hänen teoksestaan "Harmonian elementit", joka on keskeneräinen musikaalinen tutkielma. Grenfellin ja Huntin Oksyrhynkhoksesta löytämä papyrus ("Oxyrhynchus Papyri" vol. i., 1898) sisältää viisipalstaisen katkelman, tutkielman runomitasta, joka on todennäköisesti osa tätä Aristoksenoksen tutkielmaa.
Straton
Straton (, n. 330–270 eaa.) oli antiikin kreikkalainen peripateettiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.
Straton oli kotoisin Lampsakoksesta. Hän toimi Lykeionin peripateettisen koulun johtajana 18 vuotta Theofrastoksen jälkeen. Hän testamenttasi koulun Lykonille. Tämä ei kuitenkaan ollut kovin kiinnostunut filosofiasta, ja koulun opetus alkoi vähitellen taantua.
Filosofiassa Straton laajensi Aristoteleen fysiikkaa, pannen merkille muun muassa, että putoavat objektit (kuten sadevesi talon katolta) kiihdyttävät nopeuttaan pudotessaan, sen sijaan että ne putoaisivat tasaisella nopeudella, niin kuin Aristoteles oli sanonut painovoimateoriassaan. Eräs Stratonin oppilaista oli tunnettu tähtitieteilijä ja matemaatikko Aristarkhos.
Stratonia voidaan myös pitää ensimmäisenä filosofina, joka muotoili täysin ateistisen maailmankuvan, jossa maailmankaikkeutta käsitellään mekanismina ja kaikkia yliluonnollisia voimia kuten jumaluuksia olemattomina.
Sokrateen puolustuspuhe
Sokrateen puolustuspuheet eli apologiat () ovat tietynlainen filosofisen kirjallisuuden tyylilaji. Tällaiset puolustuspuheet on kirjoitettu jälkikäteen puolustuspuheiksi länsimaisen filosofian isälle Sokrateelle, joka tuomittiin oikeudenkäynnissä kuolemaan vuonna 399 eaa. Kirjoitusten tyylilajina on oikeuden edessä pidettävä puhe.
Tunnetuimman Sokrateen puolustuspuheen kirjoitti Platon, ja muista Sokrateen aikalaisista muun muassa Ksenofon.
Sokrates tuomittiin kuolemaan melko kevyin perustein, syytettynä nuorison turmelemisesta ja jumalanpilkasta. Yhtenä kuolemantuomion syynä on pidetty huonoa puolustusta. Ksenofonin mukaan Sokrates oli kyllä ryhtynyt suunnittelemaan puolustuspuhetta parikin kertaa, mutta hänen "daimonioninsa" oli estänyt häntä. Lysiaan kerrotaan kirjoittaneen filosofille puolustuspuheen oikeuden istuntoa varten, mutta Sokrates ei halunnut sitä käytettävän, koska piti sitä liian hienona hänelle.
Sokrateen oikeudenkäynnistä käytiin Ateenassa paljon jälkipyykkiä 390- ja 380-luvuilla eaa. Sitä ruokki muun muassa sofisti Polykrateen kirjoitus "Sokrateen syyte", joka esitti olevansa Sokratesta syyttäneen Anytoksen oikeudessa pitämä puhe. Ksenofonin on arveltu vastanneen tähän teoksellaan "Muistelmia", ja Platonin dialogillaan "Gorgias". Myös Isokrates hyökkäsi Polykrateen retoriikkaa vastaan teoksellaan "Busiris".
Varsinaisia Sokrateen puolustuspuheita 300-luvulta eaa. tunnetaan vain kaksi, Platonin ja Ksenofonin versiot. Platonin "Sokrateen puolustuspuhe" esittää olevansa se puhe, jonka Sokrates piti oikeudessa, ja Platon mainitsee kahdesti olleensa itse paikalla oikeudenkäynnissä. On kuitenkin mahdollista, että Platon käytti puhetta kirjoittaessaan kirjallista vapautta enemmän tai vähemmän. Ksenofon sen sijaan ei ollut itse paikalla. Hänen "Sokrateen puolustuspuheensa" kertoo, mitä hän oli kuullut Hermogeneeltä oikeudenkäyntiä koskien.
Myöhemmistä antiikin aikaisista kirjailijoista puolustuspuheen kirjoittivat ainakin reetori Theodektes, filosofit Demetrios Faleronlainen, Zenon Sidonlainen, Theon Antiokialainen ja Plutarkhos, sekä vielä seitsemänsataa vuotta myöhemmin reetori Libanios. Myöhemmin kirjoitetut puheet ovat enemmän retorisia harjoituksia, sen sijaan että ne esittäisivät olevansa historiallisia Sokrateen pitämiä puheita. Esimerkiksi Theodektes laittoi puheen omiin nimiinsä, eikä Sokrateen itsensä esittämäksi puheeksi.
Puolustuspuheiden kirjoittaminen oli suosittua mahdollisesti juuri siksi, että se tarjosi haasteen retorisen harjoituksen muodossa. Lajityyppi oli niin suosittu, että puolustuspuheiden laatimiselle muodostui ajan kuluessa tietynlaiset säännöt. Myöhemminkin useiden vuosisatojen aikana tällaisen puolustuspuheen kirjoittaminen on kuulunut filosofian opiskelijoiden koulutukseen. Opiskelijoiden tehtävänä on ollut perustella esimerkiksi, miksi filosofian opiskelu on tarpeellista.
Nykyaikaan on säilynyt kolme antiikin aikana kirjoitettua puolustuspuhetta Sokrateelle:
Geli Raubal
Geli (Angelika) Raubal (4. kesäkuuta 1908 – 8. syyskuuta 1931) oli Adolf Hitlerin sisarpuolen, Angela Hitlerin ja tämän miehen Leo Raubalin tytär. Hitlerin sisar ryhtyi vuonna 1928 hänen taloudenhoitajakseen, jolloin Geli Raubal eli Hitlerin kanssa samassa asunnossa Obersalzbergissa ja Wienissä. 23-vuotias Geli Raubal löydettiin kuolleena Hitlerin asunnosta Münchenistä 8. syyskuuta 1931, ammuttuna Hitlerin aseella. Hitler itse oli matkustanut Hampuriin.
Hän teki ilmeisesti itsemurhan mustasukkaisuudesta Hitlerin toista naisystävää Eva Braunia kohtaan.
Vaihtoehtoinen syy Geli Raubalin itsemurhaan saattoi olla Hitlerin parafiliat häntä kohtaan.
Yksi teoria väittää Gelin ampuneen itsensä riideltyään Hitlerin kanssa.
Firebird
Firebird (tai FirebirdSQL) on Firebird Foundationin kehittämä avoimen lähdekoodin relaatiotietokantajärjestelmä Linux-, Windows- ja Unix-käyttöjärjestelmille. Firebird perustuu Borlandin InterBase-tietokannan koodiin.
Firebird 1.0 perustui täysin Borlandin InterBase 6.0 -tietokannan lähdekoodiin, lukuun ottamatta pieniä bugikorjauksia ja muutamaa lisättyä ominaisuutta. Firebird 2 -haaran kehitystyön aikana koko ohjelmisto portattiin C++-ohjelmointikielelle ja lähdekoodi siivottiin suurelta osin. Firebird 1.5 oli ensimmäinen Firebird 2 -koodipohjaan perustuva julkaisu.
Pachacamac
Pachacamac oli oraakkelistaan tunnettu kulttuuri muinaisella Perun rannikolla 200-600 jaa. Se liittyy ns. varhaiseen välikauteen. Tätä kulttuuria kutsutaan myös Lima-nimellä.
Perun keskirannikolla vallitsi Mochen kukoistuskautena valtio. Pachacamac tunnettiin vanhana inkojenkin arvostamana oraakkelipaikkana ja siellä oli suuri pyramidi. Pachacamacissa asuttiin jatkuvasti ainakin vuodesta 500 eaa. Paikka oli intiaanien vallitessa merkittävä pyhiinvaelluskohde.
Hard rock
Hard rock on musiikkigenre, joka kehittyi garage rockista ja blues rockista 1960-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Hard rockille ovat tyypillisiä aggressiiviset tulkinnat, kitaran särö sekä voimasoinnut. Merkittäviä alkuaikojen hard rock -yhtyeitä olivat esimerkiksi Cream, Deep Purple, The Who ja Led Zeppelin.
Hard rockia hyökkäävämpää ja raskassointisempaa musiikkia kutsutaan metallimusiikiksi (heavy metal).
Hard rock -termiä käytetään usein kevyehkön metallimusiikin synonyyminä. Käsitteet on kuitenkin yritetty eriyttää toisistaan siten, että varsinainen metalli olisi raskaampaa ja yleensä tyyliltään ja sanoituksiltaan hard rockia synkempää. Karkeasti ottaen hard rockin sanoitukset ovat yleensä valtavirran rockin kaltaisia ja käsittelevät esimerkiksi kitaransoittoa, seksiä ja moottoripyöräilyä. Metallimusiikissa esiintyy useammin kauhuromantiikkaa, painajaisia ja synkkiä ydinsotamaisia visioita. Musiikillisesti hard rock edustaa metallimusiikkia selkeämmin 1960-luvun rhythm and blues -pohjaisen rockmusiikin jatkumoa, kun taas perinteisen heavy metalin tunnuspiirteitä olivat bluesvetoisuuden tuoma hitaus ja raskaus. Suurin tekninen ero metallimusiikin ja hard rockin välillä on sointujärjestyksissä.
Hard rockin juuret ovat muun muassa blues rockissa, The Whon tuotannossa, sellaisissa 1960-luvun rock-kappaleissa kuin "You Really Got Me" (The Kinks) ja "Helter Skelter" (The Beatles) sekä garage rockissa. Tunnettuja 1970 - 80-luvun hard rock -yhtyeitä olivat muun muassa AC/DC, Aerosmith, KISS, Rainbow, Status Quo, Thin Lizzy, Van Halen ja Scorpions. Varsinkin Aerosmith ja KISS omaksuivat imagoonsa voimakkaita vaikutteita myös glam rockista. Vastaavasti glam rock -yhtyeiden, kuten Alice Cooperin, Sladen ja Queenin, kappaleissa oli usein hard rock -vaikutteita.
1980-luvulla sellaiset glam-henkiset hard rock -yhtyeet kuin Whitesnake, Guns N' Roses, Def Leppard, Skid Row ja Europe saavuttivat suurta suosiota. Uuden sukupolven hard rock -yhtyeistä tunnetuimpiin lukeutuvat esimerkiksi Velvet Revolver, The Answer, Buckcherry ja Airbourne.
Suomen ensimmäinen heavy rock yhtye oli 70-luvulla aloittanut seinäjokelainen Hard Rock Sallinen. Suomalaisista hard rock -yhtyeistä tunnetuimpia olivat muun muassa Zero Nine, Peer Günt ja Hanoi Rocks sekä 1980-luvun puolivälissä esille tullut suomenkielinen hard rock -yhtye O.S.S.Y.
Garage rock
Garage rock (”autotallirock”, viittaa yhtyeiden tyypillisiin harjoittelutiloihin) on yksi rockmusiikin tyylilajeista. Garage rockin käsite keksittiin 1970-luvun alussa kuvaamaan Yhdysvalloissa 1960-luvun puolivälissä ja jälkipuoliskolla esiintynyttä yksinkertaista ja raakasointista ”ruohonjuuritason” rockmusiikkia. Garage rockin esikuvia olivat 1950-luvun rock and roll sekä The Rolling Stonesin ja The Yardbirdsin kaltainen brittiläinen rhythm and blues. Alkuperäistä 1960-luvun garage rockia leimasivat pikemminkin innostus ja energisyys kuin virtuoosimainen soittotaito. Tästä syystä sitä on usein pidetty 1970-luvulla syntyneen punkrockin esimuotona. Monien garage rock -yhtyeiden musiikissa oli myös vaikutteita 1960-luvun psykedeelisestä rockista. Psykedeelisen rockin kokeellisimmat ja sisäänpäin kääntyneimmät edustajat on kuitenkin usein nähty vastakohtana garage rockin intensiivisyydelle, suoraviivaisuudelle ja rajuudelle.
1960-luvulla rockin soittaminen oli high school -ikäisten amerikkalaispoikien keskuudessa tavattoman suosittu harrastus, joten garage rock -yhtyeitä oli tuhansia. Useimmat niistä jäivät parhaimmillaankin vain paikallisiksi kuuluisuuksiksi. Garage rock -ilmiö kuitenkin synnytti muutaman Yhdysvaltain laajuista huomiota herättäneen hittikappaleen. Sellaisia olivat muun muassa ? & the Mysteriansin ”96 Tears”, Count Fiven ”Psychotic Reaction”, The Seedsin ”Pushin’ Too Hard” ja Music Machinen ”Talk Talk”.
Muita tunnettuja 1960-luvun garage rock -yhtyeitä olivat muun muassa The Wailers, The Sonics, The Standells, Shadows of the Knight, The Chocolate Watchband, The Amboy Dukes, Electric Prunes ja 13th Floor Elevators. Garage rock -aallon loppuvaiheessa syntyivät kuuluisat detroitilaiset yhtyeet MC5, Alice Cooper ja The Stooges.
Useimmat näistä yhtyeistä lopettivat toimintansa 1960-luvun lopulla. Lenny Kayen vuonna 1972 kokoama "Nuggets"-kokoelmalevy nosti ne uudelleen esille. Vasta tämän jälkeen ilmiöstä alettiin puhua ”garage rockina”.
1980-luvulla sellaiset yhtyeet kuin The Droogs, The Fuzztones, Chesterfield Kings, The Fleshtones, The Nomads, Miracle Workers ja Smack tekivät 1960-luvun garage rockin innoittamaa musiikkia. Toinen garage rockin paluu koettiin 2000-luvun alkuvuosina The Strokesin, The White Stripesin, The Hivesin ja The Vinesin myötä.
Plesetsk
Plesetsk () on kaupunkimainen taajama, kaupunkikunta ja Plesetskin piirin hallinnollinen keskus Arkangelin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Konošan ja Obozerskin välisen rautatien varrella 290 kilometriä Arkangelista etelään. Taajamassa on 11 000 ja kunnassa 11 900 asukasta (vuonna 2012). Taajaman lähellä Mirnyin suljetussa kaupungissa toimii Plesetskin avaruuskeskus.
Plesetskin kunnan pinta-ala on 596,32 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Plesetskin piirin Oksovskin, pohjoisessa Savinskin ja idässä Puksoozeron kuntiin, etelässä Arkangelin alueen Njandoman piiriin ja koillisessa Mirnyin kaupunkipiirikuntaan. Pinta-alasta 95,1 % on metsää, 2,1 % asuinaluetta ja 2,0 % maatalousmaata.
Kunnan alue on kumpuilevaa tasankoa. Suurempia jokia tai järviä ei ole. Seudulla on paljon karsti-ilmiöitä ja soita. Hyötykaivannaisiin kuluvat savi, hiekka ja sora.
Seudun ilmasto on leudon mannermainen. Talvi on melko kylmä, pilvinen ja tuulinen, kesä kohtalaisen lämmin ja sateinen. Tammikuun keskilämpötila on –12,5 ja heinäkuun +17,4 astetta.
Plesetskin lisäksi kuntaan kuuluu Puksan taajama, jossa on reilut 800 asukasta.
Taajaman asukasluvun kehitys
Arkangelin kuvernementin Onegan kihlakunnan Navolokin volostiin kuulunut paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1894. Se on saanut nimensä entisestä Plesetskajan kylästä sekä lähellä sijaitsevasta Plestsyn järvestä. Vuonna 1897 Vologdan ja Arkangelin väliselle rautatielle rakennettiin Plesetskajan asema. Vuonna 1926 asemasta tuli volostin ja vuonna 1929 Pohjoisen aluepiirin Arkangelin piirikuntaan kuuluneen piirin keskus. Asemakylä sai kaupunkimaisen taajaman statuksen ja nimen Plesetsk vuonna 1932.
Kunnan läpi kulkee etelästä Arkangeliin johtava rautatie, jolla on Plesetskajan ja Puksan asemat. Plesetskin kautta kulkee myös Arkangelin ja Kargopolin välinen asfaltoitu maantie. Taajamasta on linja-autoyhteydet piirin tärkeimpiin asutuskeskuksiin ja Arkangeliin.
Seudun pääelinkeinot ovat metsäteollisuus ja liikenne. Kunnassa toimii useita puunhankintaa ja -jalostusta harjoittavia yrityksiä, kaksi metallipajaa, leipomo, kaasu- ja öljyalan laitoksia, tielaitos ja kaksi maatalousyritystä.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat keskikoulu, ammattikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja piirisairaala poliklinikkoineen. Julkisia palveluja on myös Puksassa.
Convair B-58 Hustler
Convair B-58 Hustler oli ääntä nopeampi Yhdysvaltain ilmavoimien Strategic Air Commandin pommikone, joka kehitettiin 1950-luvulla. Se oli käytössä vuodesta 1960 16. tammikuuta 1970 asti.
B-58 on pyrstötön deltasiipinen lentokone. Siiven etureunan delta-kulma on 60 astetta. Lentokoneessa on neljä General Electric J79-GE-5 tai -5A suihkumoottoria. Kone pystyi lentämään jatkuvasti kaksinkertaisella äänennopeudella. Se soveltui myös nopeaan, alisooniseen matalalentoon. Siinä oli kolmen hengen miehistö: ohjaaja, pommittaja/navigaattori ja omasuojausoperaattori. Sen pelastautumismenetelmänä oli ohjaamokapseli, jossa miehistö pystyi erkanemaan lentokoneesta jopa sen lentäessä 21 kilometrin korkeudessa 2 450 km/h lentonopeudella.
B-58 kuljetti yleensä yhden atomipommin, joka sijaitsi pohjan MB-1C-"podissa" rungon alla. 1961 alkaen koneisiin lisättiin siipiin ripustimet, joihin voitiin asettaa B43- tai B61-ydinpommi. Koneen pyrstössä oli yksi M61 Vulcan-tykki koneen puolustamiseksi.
Kone saavutti useita nopeusennätyksiä. Sen hyötykuorman kuljetuskyky ja kantama olivat kuitenkin B-52 Stratofortressia paljon huonommat ja vaati huomattavan paljon huoltoa. Vaikean suunnitteluvaiheen vuoksi rakennettiin aluksi 30 koneen koesarja ja 86 tuotantomallia B-58A. Osa koekoneista päivitettiin myös lopulliseen malliin.
26 konetta, eli 22,4 prosenttia kaikista 116 rakennetusta B-58-koneesta menetettiin erilaisissa onnettomuuksissa. B-58 Hustlerin lempinimi olikin: "James Dean-pommittaja"; "Going Fast - Dying Young".
Koneen lyhyeen elinikään vaikutti ilmatorjuntaohjusten kehitys ja Neuvostoliiton suurissa määrin käyttöönottama S-75 Dvina (SA-2 Guideline). Ratkaisu ohjusuhkaan on lentää matalalla tutkakatveessa, kun B-58 oli suunniteltu täysin vastakkaiseen käyttötarkoitukseen. Matalalla tiheämmässä ilmassa se ei pystynyt yliääninopeuksiin ja koneen lyhyt lentomatka lyheni entisestään. Hustler kärsi koko käyttöikänsä erilaisista "lastentaudeista", jotka olivat monelta osin seurausta liian monimutkaisesta teknistä toteutuksesta. Vuonna 1965 puolustusministeri Robert McNamara määräsi koneen poistettavaksi käytöstä viiden vuoden kuluessa. Viimeiset koneet poistettiin käytöstä ja varastoitiin Davis–Monthanin lentotukikohtaan, kunnes ne 1977 myytiin romuksi.
Romutettujen koneiden joitakin osia käytettiin sittemmin uusien konetyyppien prototyyppikappaleissa. Esimerkiksi YF-16 eli myöhemmän F-16 -hävittäjäkoneen tuotantoprototyyppien laskutelineissä käytettiin B-58 -koneista peräisin olleita renkaita 
Koneen seuraajaksi suunniteltiin matalalentoon tarkoitettu, siiviltään muuttuvageometrinen F-111 Aardvark.
Phil Lynott
Phil Lynott (oikealta nimeltään Philip Parris Lynott; 20. elokuuta 1949 – 4. tammikuuta 1986) oli irlantilainen rockmuusikko ja hard rock -yhtye Thin Lizzyn perustajajäsen.
Hän syntyi irlantilaiselle äidille ja brasilialaiselle isälle vuonna 1949 Birminghamissa, Englannissa. Phil Lynott vietti nuoruutensa Irlannissa. Hän alkoi laulaa ensimmäisessä yhtyeessään The Black Eaglesissä 1960-luvun puolivälissä. Noin vuonna 1969 hän perusti Dublinissa hard rock -yhtyeen Thin Lizzy. Lynott julkaisi vuonna 1980 ensimmäisen sooloalbuminsa, "Solo in Sohon". Samana vuonna hän avioitui Caroline Crowtherin kanssa. He saivat kaksi tytärtä, Sarah’n ja Cathleenin. Sarah’n mukaan on nimetty Thin Lizzyn laulu ”Sarah”, jonka sanoituksissa Lynott kuvaa lapsen syntymisen herättämiä tuntemuksia.
Lynott julkaisi vuonna 1982 "Solo in Sohon" seuraajaksi toisen sooloalbuminsa "The Philip Lynott Albumin".
Thin Lizzy hajosi vuonna 1983. Viimeisinä vuosinaan Lynott tuli riippuvaiseksi huumausaineista. Häntä kaavailtiin pääosaan Jimi Hendrixistä kertovaan draamaelokuvaan, mutta hän kuoli tammikuussa 1986 jouduttuaan sairaalaan rajun heroiinin ja alkoholin käytön jälkeen. Lynott vajosi tajuttomuuteen 25. joulukuuta 1985 sekä maksan että munuaisten vioituttua infektion vuoksi. Kuolinsyyksi on ilmoitettu keuhkokuume ja sydänvika. Lynott oli kuollessaan 36-vuotias.
Rooman provinssit
Provinssit () olivat Rooman valtakunnan suurimpia hallinnollisia alueita Italian niemimaan ulkopuolella. Provinsseja hallitsivat yleensä entiset konsulit (prokonsuli) tai preettorit (propreettori).
Sisiliasta tehtiin ensimmäinen provinssi vuonna 241 eaa. ensimmäisen puunilaissodan jälkeen. Toisen puunilaissodan jälkeen Espanjasta tehtiin kaksi provinssia. Makedonialaissotien aikana Makedonia ja Kreikka joutuivat Rooman vallan alle ja niistä tehtiin provinsseja.
Tasavallan aikana provinssien hallitsijat toimivat viroissaan vuoden ajan kerrallaan. Aina vuoden alussa provinssit jaettiin tuleville viran haltijoille joko arpomalla tai suoraan nimittämällä. Provinsseihin joissa odotettiin ongelmia, esimerkiksi kapinoita tai barbaarien hyökkäyksiä, lähetettiin yleensä entisiä konsuleja. Myös provinsseihin sijoitettujen legioonien määrä riippui siitä minkälaisia uhkia provinssia kohti kohdistui. Esimerkiksi vuonna 14 jaa. Lusitaniassa ei ollut yhtään pysyvää legioonaa, kun taas Germania Inferiorissa legioonia oli neljä rauhattoman Reinin vastaisen rajan takia. Ongelmalliset provinssit olivat haluttuja senaattorien keskuudessa koska sodan mukana saatiin aina sotasaalista.
Keisariajalla provinssit jaettiin keisarillisiin provinsseihin ja senaatin hallitsemiin provinsseihin. Keisari määräsi keisarillisten provinssien hallitsijat ja senaatti omien provinssiensa hallitsijat. Senaatti valitsi kahden provinssin (Asia ja Africa) hallitsijan virkaan entisten konsulien keskuudesta ja kahdeksan provinssin entisten preettorien keskuudesta. Kummassakin tapauksessa viran haltijaa kutsuttiin prokonsuliksi. Keisari nimitti vuorostaan 24 provinssin hallitsijaksi legaatteja entisten konsulien (11 provinssin) ja preettorien (13 provinssia) keskuudesta. Jäljelle jääviä provinsseja hallitsivat ritarisäätyyn kuuluneet prefektit. Näistä tärkein oli vaurasta Egyptin provinssia hallinnut prefekti.
Septimius Severus muutti provinssien hallintoa jonkin verran. Syrian, African ja Britannian provinssit jaettiin kahtia. Uusia provinsseja olivat Syria Coele ("Ontto Syyria"), Syria Phoenice, Numidia, Britannia Superior ja Britannia Inferior. Huomattavaa on että Severus jakoi juuri Syyrian ja Britannian pienempiin osiin koska usurpaattorit Pescennius Niger ja Albinus olivat niitä hallinneet. Idässä uudet vallatut alueet järjestettiin myös provinsseiksi. Uusia provinsseja olivat pienempi Osrhoene ja Mesopotomia.
Provinssien hallinto pysyi lähes samana prinsipaatin ajaoista aina 300-luvun kriisiin asti. Vasta Diocletianuksen aikana provinssien hallintoa uudistettiin merkittävästi. Aluksi hän jakoi valtakunnan noin 50 provinssia, joiden koko vaihteli suuresti, sataan pienempään provinssiin. Yli puolet näistä provinsseista sijaitsi valtakunnan itäosassa, joka oli pinta-alaltaan pienempi, mutta väkirikkaampi. Provinssien kuvernöörit, jotka olivat aikaisemmin voineet komentaa alueillaan olleita joukkoja, saivat tästedes hoitaa vain siviilihallintoa. Valtakunta jaettiin kahteentoista diokeesiin (kreik. dioikesis), joiden johtajaksi tuli vicarius.
Tampereen Gunners
Tampereen Gunners on vuonna 1989 perustettu tamperelainen salibandyn erikoisseura. Keväällä 2008 miesten ja poikien toiminta siirtyi Kooveen alaisuuteen. Näin ollen seuralla on toimintaa ainoastaan naisten sarjoissa. Pietarsaarelaisen FBC Jeppiksen luovuttua sarjapaikasta naisten edustusjoukkue pelaa kaudella 2017–2018 Sisä-Suomen II-divisoonassa.
Eeva Joenpelto
Eeva Elisabeth Joenpelto (vuodesta 1945 Hellemann; 17. kesäkuuta 1921 Sammatti – 28. tammikuuta 2004 Lohja) oli palkittu suomalainen kirjailija. Hän käytti myös salanimiä Eeva Helle ja Eeva Autere.
Joenpelto sai kuudesti valtion kirjallisuuspalkinnon ja Finlandia-palkinnon vuonna 1994. Hänelle myönnettiin vuonna 1968 Pro Finlandia-mitali.
Eeva Joenpellon isä oli kauppias Johan Joenpelto (ent. Wirilander). Joenpelto valmistui ylioppilaaksi vuonna 1940 ja opiskeli Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa 1940–1942. 1940-luvulla hän työskenteli mainos- ja lehtialalla. Joenpellon esikoisromaani "Seitsemän päivää" ilmestyi salanimellä Eeva Helle vuonna 1946. Seuraava romaani "Tulee sittenkin päivä..." julkaistiin Eeva Autereen salanimellä vuonna 1950.
Joenpelto muistetaan eritoten 1970-luvun Lohja-sarjastaan. Häntä on pidetty vahvojen naisten kuvaajana – leima, jota vastaan kirjailija itse usein pyristeli. Keskeinen arvo Joenpellon työssä ja elämässä oli kunniallisuus: ”Että oltaisiin ihmisiksi.” Joenpelto myös suomensi kirjallisuutta, muun muassa Enid Blytonin ensimmäisen "Viisikko"-kirjan "Viisikko aarresaarella" Lea Karvosen salanimellä. Hänen teoksiaan on käännetty ainakin ruotsiksi, norjaksi, tanskaksi, viroksi, venäjäksi, unkariksi, islanniksi, puolaksi, tšekiksi, romaniaksi ja englanniksi.
Joenpelto oli kirjailijoiden sananvapausjärjestö Suomen PENin puheenjohtaja vuosina 1964–1967. Hän toimi taiteilijaprofessorina vuosina 1980–1985.
Joenpellon oli 1945–1975 naimisissa kustannusyhtiö Tammen toimitusjohtajan Jarl Hellemannin kanssa. Heillä oli kaksi lasta. Joenpelto testamenttasi Sammatissa sijaitsevan kotitalonsa kirjailijoiden käyttöön nimeään kantavaksi kirjailijakodiksi.
XChat
XChat on graafinen IRC-keskusteluohjelma, joka toimii useissa käyttöympäristöissä, joihin lukeutuvat BSD-, Linux-, Solaris- ja Windows-pohjaiset järjestelmät. XChat on tunnettu erikoisesta hinnoittelu- ja lisensointipolitiikastaan.
XChatin lähdekoodia ja ajettavia versioita jaetaan ilmaiseksi ohjelman virallisella kotisivulla. Tästä käytännöstä poikkeaa ohjelman ajettava Windows-versio, josta on jaossa vain kokeiluversio, joka on rekisteröitävä viimeistään 30 vuorokauden käytön jälkeen. Ohjelman kotisivujen mukaan rekisteröintimaksuilla rahoitetaan lähdekoodin kääntämisestä ajettavaksi Windows-versioksi aiheutuvaa työtä.
Myös Windows-versiosta on saatavilla ilmaisia versioita. Tarkempaa tietoa muiden kääntämistä versioista löytyy lisenssiointi osiosta.
Ohjelman lähdekoodi ja useimmat ajettavat versiot ovat GNU GPL -lisenssin alla julkaistuja ja kuuluvat näin ollen vapaisiin ohjelmistoihin. Poikkeuksen tähän tekee Windowsille tarjolla oleva 30 vuorokauden kokeiluversio, jonka käyttöehdot vaativat käyttöoikeuden ostamista viimeistään 30 vuorokauden käytön jälkeen. Kokenut käyttäjä voi hankkia täyden Windows-version itselleen myös ilmaiseksi kääntämällä sen ohjelman sivustolla julkaistuista lähdekoodeista. Lisäksi käyttäjä voi hankkia ajettavan ohjelman kolmannelta osapuolelta.
Maksulliseksi muuttuneen Windows-version lisensointi nostatti keskustelua siitä, oliko julkaisevalla taholla lupa käyttää kaikkien kehitykseen osallistuneiden tekemää lähdekoodia ohjelmassa, joka ei ole vapaa. GNU GPL -lisenssi ei aseta vaatimuksia ohjelman käännetyn version lisenssille, mutta GNU GPL -lisensoituja osia sisältävän ohjelman täytyy olla kokonaan GNU GPL -lisensoitu. Levitettävän käännösversion lähdekoodin saatavuudelle ei tällöin saa asettaa rajoituksia.
Raahen Ponnistus
Raahen Ponnistus (lyh. RaaPo) on vuonna 1906 perustettu raahelainen urheiluseura. Seura on historiansa aikana kokeillut useita eri urheilulajeja, mutta keskittyy nykyisin salibandyyn. Toimintaa salibandyssa on ollut 1990-luvun puolivälistä asti. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2009–2010 III-divisioonassa. Jalkapallotoiminnan Raahen Ponnistus on siirtänyt FC Raahelle.
Soluhengitys
Soluhengitys on aerobisissa oloissa elävien solujen aineenvaihdunnallinen reaktio, jonka avulla solut vapauttavat ravinnon sisältämää energiaa käyttöönsä. Soluhengityksen keskeisimmät vaiheet ovat glykolyysi, sitruunahappokierto ja elektroninsiirtoketju.
Yksinkertaistettuna soluhengityksen lähtöaineina ovat hiilihydraatti, joka on usein glukoosia, ja happi. Lopputuotteena syntyy hiilidioksidia ja vettä. Reaktioissa vapautuu ATP-molekyylien sidoksien purkautuessa energiaa (36 ATP).
Glykolyysi tapahtuu solulimassa. Glykolyysivaiheessa glukoosimolekyyli pilkotaan kahdeksi pyruvaattimolekyyliksi, minkä seurauksena vapautuu pieni määrä energiaa (2 ATP). Koska glykolyysi ei vaadi happea, se voi tapahtua myös anaerobisissa oloissa.
Pyruvaattimolekyylit hapetetaan pyruvaattidehydrogenaasikompleksin avulla, jolloin syntyvät yhdisteet ovat asetyylikoentsyymi-A ja hiilidioksidi. Reaktiot voivat tapahtua vain aerobisissa oloissa. Pyruvaatin dekarboksylaatio tapahtuu eukaryooteilla mitokondrion matriksissa. Pyruvaatin dekarboksylaatiossa ei synny ATP:tä.
Pyruvaattimolekyylien hapettamisen seurauksena syntynyt asetyylikoentsyymi-A siirtyy kahdeksanvaiheiseen reaktiosarjaan, sitruunahappokiertoon (myös Krebsin sykli tai trikarboksyylihappokierto), joka pyruvaatin dekarboksylaation tavoin on aerobisia oloja vaativa reaktiosarja ja tapahtuu myös mitokondrion matriksissa. Reaktiosarjan seurauksena syntyy vetyioneja ja elektroneja, jotka kuljetetaan vedynsiirtäjien avulla mitokondrion sisäkalvolle soluhengityksen seuraavaa vaihetta varten. Sitruunahappokierrossa vapautuu jälleen pieni määrä energiaa (2 ATP). Sivutuotteena syntyy hiilidioksidia.
Elektroninsiirtoketju tarkoittaa nimensä mukaisesti sitruunahappokierrossa syntyneiden elektronien kuljettamista elektroninsiirtäjältä toiselle mitokondrion sisäkalvolla. Se vaatii happea. Suurin osa soluhengityksessä syntyvästä energiasta (32 ATP) vapautuu elektroninsiirtoketjun aikana ja lisäksi happi pelkistyy, jolloin syntyy vettä. Yhdestä glukoosimolekyylistä saadaan näin ollen koko soluhengityksen aikana energiaa 36 ATP.
Anaerobisissa olosuhteissa soluhengitys ei pääse etenemään glykolyysivaihetta pidemmälle, jolloin tapahtuu käymistä. Käyminen voi olla joko maitohappo- tai alkoholikäymistä. Käymisessä saatavan ATP:n määrä on hyvin pieni (2 ATP) verrattuna aerobisissa oloissa tapahtuvaan soluhengitykseen.
Serkku
Serkkuja ovat keskenään henkilöt, joilla on yhteinen isoäiti tai isoisä eli serkku on isän tai äidin sisaruksen lapsi. Äidinpuoleisesta serkusta voidaan käyttää myös vanhempaa nimitystä "orpana", isänpuoleisesta vastaavasti "nepas".
Serkkupuoliksi ihmisiä voidaan kutsua silloin, kun vanhempien vanhemmista toinen on eri, esimerkiksi sama isänisä mutta eri isänäiti. Serkkua voidaan käyttää nimityksenä myös jos ihmiset eivät ole biologisesti sukua mutta avioliiton kautta, esimerkiksi äitipuolen siskonpoika tai biologisen velipuolen biologinen serkku.
Kahden serkun lapset ovat keskenään pikkuserkkuja, heillä on yhteinen isoisoäiti ja isoisoisä. Pikkuserkkua sanotaan myös toiseksi serkuksi. Tästä kaukaisempia, mutta toisiinsa samassa suhteessa olevia sukulaiset ovat kolmas serkku, neljäs serkku ja niin edelleen. Kolmannen polven serkkuja kutsutaan myös sokeri- tai varttiserkuiksi, neljännen polven taas sirpaleserkuiksi.
Kaksoisserkkuja ovat keskenään henkilöt, joilla on yhteiset isovanhemmat sekä isän että äidin puolelta. Kaksoisserkku jakaa henkilön kanssa kaikki isovanhemmat, tädit, enot, sedät ja serkut. Kun yhden perheen sisarukset saavat lapsia toisen sisarusparin kanssa, heidän lapsensa ovat keskenään kaksoisserkkuja. Kaksoisserkut ovat keskenään normaalia serkkuja genettisesti läheisempiä. Tavallisen serkun kanssa jaetaan keskimäärin 12,5 prosenttia geeneistä, mutta kaksoisserkun kanssa 25 prosenttia (olettaen, että sisarukset molemmissa perheissä ovat täyssisaruksia). Kaksoisserkukset ovat geneettisesti yhtä läheisiä sukulaisia kuin sisarpuolet.
Maailmanlaajuisesti serkusten väliset avioliitot ovat yleisiä: on arvioitu, että maailmanlaajuisesti jopa 20 prosenttia avioliitoista solmitaan serkkujen välillä. Arabien keskuudessa serkusavioliittoja avioliitoista on keskimäärin 40 prosenttia. BBC:n mukaan Isossa-Britanniassa asuvista pakistanilaisista 55 prosenttia on naimisissa serkkunsa kanssa.
Synnynnäisiä epämuodostumia esiintyy 4,5–6 prosentilla serkkujen välisistä lapsista, kun muulla väestöllä luku on 3 prosenttia.
Myös Suomessa serkukset voivat solmia avioliiton. Ruotsin valtakunnan Vuoden 1734 lain Naimiskaaren säännös määritteli, että serkkujen avioituminen vaati kuninkaan luvan: ”Orpanat ei mahda otta toinen toistans awioxi, ellei Cuningas sijhen lupaa anna.” Venäjän vallan aikana keisarillinen asetus kumosi tämän 1872 ja serkut saivat normaalin avioliitto-oikeuden.
Joissakin kulttuureissa serkusten välisiä sukupuolisuhteita pidetään insestinä: serkusavioliitot ovat laittomia esimerkiksi eräissä Yhdysvaltain osavaltioissa sekä Etelä-Koreassa. Serkusavioliitot eivät ole kiellettyjä missään Euroopan valtiossa, mutta niiden osuus maanosan avioliitoista laski huomattavasti 1900-luvun toisella puoliskolla.
Olavi
Olavi on Suomessa yleinen miehen etunimi. Se on yleinen varsinkin toisena tai kolmantena etunimenä. Se on suomalainen muoto muinaisskandinaavisesta nimestä, joka on esiintynyt muodoissa Aleifr, Anleifr ja Olafr ja tarkoittaa esi-isien jälkeläistä, sukunsa vesaa. Nykyisin nimi esiintyy Ruotsissa ja Norjassa muun muassa muodoissa Olaf, Olav ja Olof. Suomessa nimeä Olavi käytetään myös Ruotsin, Norjan ja Tanskan kuninkaista, joiden omakielinen nimi on ollut Olav, Olof tai Oluf.
Erityisen suosituksi nimen eri muodoissaan on varsinkin pohjoismaissa tehnyt Norjan ensimmäinen kristitty kuningas Olavi Pyhä (), jonka kuolin- ja muistopäivä, Pyhän Olavin päivä 29. heinäkuuta, on nykyisinkin Olavin nimipäivä. Hänen mukaansa on saanut nimensä myös Olavinlinna.
Olavin lempinimi on usein Olli tai Ola.
1800-luvun lopulta vuoden 2012 loppuun mennessä nimi Olavi on Suomessa annettu 224 528 miehelle ja alle 20 naiselle. Kaikkein yleisin nimi on 1940- ja 1950-luvulla syntyneillä.
Olli (nimi)
Olli on suomalainen miehen etunimi. Se perustuu ruotsalaiseen nimimuotoon Olle, joka on Olof-nimen muoto. Ollin nimipäivä on 29. heinäkuuta. Se on yleinen sekä virallisena etunimenä että Olofin toisen suomalaisen muodon Olavin lempinimenä. Virallisena etunimenä Olli alkoi huomattavasti yleistyä 1950-luvulla. Olli on myös sukunimi.
Olli oli myös Uuden Suomen pakinoitsija Väinö Nuortevan nimimerkki.
1800-luvun lopulta vuoden 2012 loppuun mennessä nimi Olli on Suomessa annettu 22 563 miehelle ja muutamalle naiselle.Olli-Matti:Olli-Pekka:Muita:
Joe Satriani
Joseph "Joe" Satriani (s. 15. heinäkuuta 1956) on yhdysvaltalainen rock-kitaristi. Hän on menestynyt hyvin instrumentaalimuusikolle vaikealla saralla. Satriani on saanut 15 Grammy-ehdokkuutta ja myynyt yli 10 miljoonaa levyä. Hänen ei-muusikkoystävänsä kutsuvat häntä nimellä ”Satch”.
Satriania pidetään eräänä rockin teknisesti taitavimmista kitaristeista. Hän hallitsee lähes kaikki instrumenttinsa tekniikat. Hän on myös maineikas kitaransoiton opettaja, oppilaita ovat olleet esimerkiksi Steve Vai, David Bryson (Counting Crows), Kirk Hammett (Metallica), Larry LaLonde (Primus), Charlie Hunter, Alex Skolnick (Testament), Tom Morello (Rage Against the Machine) ja John Petrucci (Dream Theater).
Joe Satriani aloitti kitaransoiton tosissaan kuultuaan jalkapalloharjoituksissa, että Jimi Hendrix oli kuollut. Hän sanoi heti valmentajalleen jättävänsä jalkapallon, koska haluaa alkaa tehdä uraa musiikilla. 1970-luvulla Satriani muutti Berkeleyhyn Kaliforniaan jatkaakseen musiikkiuraansa. Vuonna 1986 hänen ystävänsä ja entinen oppilaansa Steve Vai, joka oli niittänyt mainetta David Lee Rothin kanssa, ylisti Satriania useissa kitaralehtien haastatteluissa. Sana levisi nopeasti ja pian Satrianin maine kitaristina kasvoi merkittäväksi.
Vuonna 1989 Satrianin levytys "One Big Rush" (alkujaan Flying in a Blue Dreamin kappale) oli elokuvan "Loistokaveri" ("Say Anything", 1989) soundtrackilla. Vuonna 1994 Satriani liittyi Deep Purpleen korvatakseen Ritchie Blackmoren yhtyeen kiertueella. Vuonna 1996 Satriani perusti G3:n, kolmen rock-kitaristin konserttikiertueen, alkuperäisinä esiintyjinä Satriani, Steve Vai ja Eric Johnson.
Vuonna 2008 Satriani liittyi samalla perustettuun Chickenfoot-superyhtyeeseen, jossa hänen lisäksi soittavat Van Halenista Sammy Hagar (laulu) ja Michael Anthony (basso) sekä Red Hot Chili Peppersin Chad Smith (rummut).
Satriani on mainostanut Ibanezin "JS Series" -kitaroita ja Peaveyn "JSX"-vahvistimia. Molemmat tuotesarjat on suunniteltu erityisesti Satrianin nimikkotuotteiksi.
Pohjantähti
Pohjantähti ("α UMi" tai "α Ursae Minoris"), myös Polaris, on Pienen karhun tähdistön kirkkain tähti. Se on pohjoinen napatähti eli hyvin lähellä taivaannapaa. Tällä hetkellä taivaannapa on vajaan asteen sivussa Pohjantähdestä, vaikkakin se siirtyy vähitellen prekession vuoksi yhä lähemmäs tähteä. On ennustettu, että kaikista lähimpänä taivaannapaa Pohjantähti on vuonna 2100.
Todellisuudessa Pohjantähti ei ole yksittäinen tähti vaan useasta tähdestä koostuva tähtijärjestelmä. Sen pääkomponentti keltainen ylijättiläistähti α UMi A, joka on myös kefeidi eli muuttuva tähti. Järjestelmän kaksi pienempää komponenttia ovat hyvin lähellä päätähteä sijaitseva α UMi Ab ja kauempana sijaitseva α UMi B.
Muinaissuomalaisessa maailmankuvassa Pohjantähteä onkin kutsuttu myös pohjannaulaksi, sillä napatähtenä se näyttää kiinnittyneen taivaankanteen tai jopa toimivan taivaankannen kiinnikkeenä muiden tähtien kiertäessä sitä. Nykyään tähden suomenkieliseksi nimeksi on vakiintunut Pohjantähti.
Pohjantähden englanninkielinen nimi on "Polaris". Sillä on myös Bayerin designaatio "α Ursae Minoris" sekä useita muita designaatiota.
Pohjantähti on yötäivaan 50. kirkkain tähti. Se sijaitsee hyvin lähellä pohjoista taivaannapaa, ja sitä onkin käytetty apuna suunnan löytämisessä. Helppo, yleisesti tunnettu tapa Pohjantähden löytämiseen on etsiä se Otavan avulla. Otavan kahden kirkkaimman tähden, Dubhen ja Merakin, kautta piirretty suora on linjassa Pohjantähden kanssa.
Pohjantähteä kiertää renkaan muotoinen asterismi, jota kutsutaan timanttikaulakoruksi. Kaulakorun kirkkaimpana timanttina on Pohjantähti itse. Se on nähtävissä kaukoputkella ja valovoimaisella kiikarilla.
Pohjantähti on tunnettu useissa kulttuureissa esihistoriallisista ajoista asti. William Herschel löysi α UMi B:n vuonna 1780. Vuonna 1929 α UMi A:n spektriä analysoitaessa arvioitiin, että se koostuu todellisuudesta kahdesta tähdestä, joista toinen on kääpiötähti. Tämä kääpiötähti, α UMi Ab, kuvattiin ensimmäistä kertaa Hubble-avaruusteleskoopilla vuonna 2006.
Järjestelmän pääkomponentti α UMi A on luokan F7 keltainen ylijättiläinen, jonka massa on noin 4,5 Auringon massaa ("M"). Sen säde on 4,6 Auringon sädettä ja pintalämpötila noin 6 000 K. Hyvin lähellä sitä kiertää 1,26 "M":n massainen luokan F6 pääsarjan tähti α UMi Ab. α UMi Ab:n radan isoakselin puolikas on 18,8 AU. Kauempana sijaitseva α UMi B on luokan F3 pääsarjan tähti, jonka massa on noin 1,39 "M" a säde 1,38 "R". Se puolestaan kiertää pääkomponenttia 2 400 AU:n päässä. Lisäksi on olemassa kaksi huomattavasti kauempana sijaitsevaa tähteä α UMi C ja α UMi D, jotka vaikuttavat olevan gravitaationaalisesti sitoutuneita tähtijärjestelmään.
Pohjantähden etäisyyden Maasta on usein arvioitu olevan noin 430 valovuotta. Joidenkin uudempien tutkimusten mukaan todellinen etäisyys saattaa kuitenkin olla yli 100 valovuotta vähemmän: 323 valovuotta.
Pohjantähti on sykkivä muuttuva tähti, joka kuuluu kefeidien luokkaan. Sen kirkkaus siis vaihtelee ”sykkivästi” noin neljän päivän ajanjaksolla. Poikkeuksellista tähden kirkkauden vaihtelussa on se, että se on erittäin vähäistä, vain 0,03 magnitudia 3,97 päivän aikana.
Mega Man 2
Mega Man 2 on Capcomin vuonna julkaisema toiminta–tasohyppelypeli, joka on suoraa jatkoa ensimmäiselle "Mega Man" -pelille.
Capcom ei pitänyt ensimmäisen Mega Man -pelin myyntilukuja erityisen vaikuttavina. Kehitystiimi sai luvan jatko-osan kehitykseen sillä ehdolla, että he tekivät sitä muiden projektien ohessa. Lopulta pelistä tuli silti suurempi menestys kuin edeltäjästään.
Pelin musiikit sävelsi Takashi Tateishi, ja soundtrack sai hyvän vastaanoton.
Mega Man 2 on toiminnallinen tasohyppely, kuten edeltäjänsäkin. Pelin alussa voi valita vaikeustason normaalin ja vaikean välillä. Mega Man 2 myös esitteli lukuisia elementtejä, joita käytettiin myöhemmissä Mega Man -peleissä. Näitä olivat:
Ensimmäisessä pelissä nähty pistelaskin on poistettu täysin.
Kun Mega Man voitti Tohtori Wilyn ensimmäisessä pelissä, Wily päätti kostaa tämän ja rakensi 8 omaa robottiaan tuhotakseen Mega Manin.
Pelin robottimestarit nähtiin myöhemmin sarjan Game Boy -peleissä. Flash Man, Quick Man, Bubble Man ja Heat Man nähtiin ensimmäisessä Game Boyn Mega Man pelissä samana vuonna. Air Man, Wood Man, Metal Man ja Crash Man nähtiin puolestaan GB-pelissä Mega Man II vuonna 1992.
Kameraoperaattori
Kameraoperaattori (myös kameraoperatööri ja "apulaiskuvaaja") on elokuva- ja televisio-alan ammattinimike kameran käyttäjälle. Operaattori toimii usein varsinaisessa taiteellisessa vastuussa olevan kuvaajan alaisuudessa, mutta kuvaaja voi myös itse käyttää kameraa.
Louis Pasteur
Louis Pasteur (27. joulukuuta 1822 Dole, Jura – 28. syyskuuta 1895 Marnes-la-Coquette, Seine-et-Oise) oli ranskalainen mikrobiologi ja kemisti, joka osoitti bakteerien ja rokotuksen merkityksen sairauksien hoidossa. Pasteur kehitti ensimmäisen rokotteen vesikauhuun.
Louis Pasteur syntyi Dolessa, Juran departementissa, itäisessä Ranskassa. Hänet hyväksyttiin École normale supérieuren opiskelijaksi 1843, ja vuonna 1847 hän suoritti tohtorin tutkinnon. Pasteur ei aluksi menestynyt opinnoissaan, mutta lopulta hänestä tuli historian tuntema tiedemies. Vuonna 1852 hänet nimitettiin Strasbourgin yliopiston kemian apulaisprofessoriksi.
Pasteurin ensimmäiset tutkimukset koskivat viinihappoa ja sen suoloja. Jo ennestään tiedettiin, että viinihapon suolat ovat optisesti aktiivisia, paraviinihapon suolat sen sijaan eivät. Pasteur selitti optisen aktiivisuuden johtuvan molekyylien epäsymmetrisyydestä ja osoitti, että paraviinihapolta tämä ominaisuus puuttuu, koska se on kahden, valon polarisaatiotasoa vastakkaisiin suuntiin kiertävän aineen seos.
Myöhemmin Pasteur siirtyi tutkimaan mikrobeja. Vuonna 1857 hän osoitti, että käymisen saavat aikaan pieneliöt sen sijaan, että sitä aikaisemmin oli pidetty puhtaasti kemiallisena tapahtumana. Hän havaitsi myös, että eräät toiset mikrobit saattoivat häiritä käymisilmiötä. Tämä sai hänet päättelemään, että ne saattaisivat olla vahingollisia myös ihmisille ja eläimille. Bakteerit oli löydetty jo 1600-luvulla, ja jo ennen Pasteuria niitä oli epäilty sairauksien aiheuttajiksi, mutta vasta Pasteur sai tutkimuksillaan tiede­yhteisön asiasta vakuuttuneeksi. Tämä teki hänelle mahdolliseksi kehittää myös rokotteet paiseruttoa ja vesikauhua vastaan. Pasteur osoitti myös, että mikrobit eivät synny spontaanisti elottomasta aineesta, alku­synnyn kautta, toisin kuin hänen aikaansa saakka oli oletettu.
Pasteur keksi myös bakteereja tuhoavan lämpö­käsittelyn, pastöroinnin. Aluksi menetelmää käytettiin viinin säilymisen parantamiseksi, nykyisin tunnetuin kohde lienee maito.
Ensimmäinen Pasteurin vesikauhurokotteen pelastama ihminen, Joseph Meister (1876–1940), teki myöhemmin elämäntyönsä Pasteur-instituutin vahtimestarina. Meister eli 64-vuotiaaksi ja oli loppuun asti elävä todiste Pasteurin nerokkuudesta.
Yngwie Malmsteen
Yngwie Johan Malmsteen (oikealta nimeltään Lars Johan Yngve Lannerbäck, s. 30. kesäkuuta 1963 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen kitaristi, joka saavutti 1980-luvulla mainetta soittotekniikallaan ja yhdistämällä klassisen musiikin elementtejä raskaan rockin kitaransoittoon. Hänet tunnetaan erittäin teknisestä ja nopeasta soittotaidostaan.
Malmsteen on naimisissa April Malmsteenin kanssa ja heillä on poika Antonio, joka on nimetty klassisen musiikin säveltäjän Antonio Vivaldin mukaan. He asuvat Miamissa Floridassa. Yngwie pitää Rolex-rannekelloista ja omistaa niitä nelisenkymmentä kappaletta. Hän pitää myös Ferrari-autoista.
Musikaaliseen perheeseen syntyneenä Malmsteen sai vaikutteita klassisesta musiikista jo lapsena ja aloitti kitaransoiton viisivuotiaana, kun hänen äitinsä tuli kotiin kitara mukanaan. Kun hän yhdeksänvuotiaana näki televisiosta Jimi Hendrixin hajottamassa kitaroitaan, hän ajatteli, että se oli hienoa ja alkoi soittaa kitaraa tosissaan. Kymmenvuotiaana Yngve otti myös käyttöönsä hänen äitinsä tyttönimen Malmsteen ja muutti etunimensä englantilaisempaan muotoon Yngwieksi.
Teini-ikäisenä Malmsteen tutustui viulutaituri Niccolò Paganinin musiikkiin, jota hän pitää yhtenä tärkeimmistä klassisista vaikutteistaan. Muokatessaan Paganinin kappaleita kitaralle Malmsteen kehitti tunnetun soittotaitonsa. Malmsteen pitää tärkeinä innoittajinaan myös klassisen musiikin säveltäjiä, kuten Johann Sebastian Bachia ja Antonio Vivaldia, sekä rock-muusikoita, kuten Al Di Meolaa, Genesiksen Steve Hackettia ja Deep Purplen Ritchie Blackmorea.
Malmsteenin debyyttisooloalbumi "Rising Force" (1984) poiki Yhdysvaltain "Billboard"-listan sijoituksen nro 60 sekä Grammy-ehdokkuuden. Ura oli kuitenkin vähällä katketa vuonna 1987 vakavaan auto-onnettomuuteen, jossa kitaristin oikean käden hermot vaurioituivat. Määrätietoinen kuntoutus palautti soittokyvyn, ja vuonna 1988 sooloura jatkui albumilla "Odyssey". Sitten 1980-luvun Malmsteenin suosio Yhdysvalloissa on hiipunut, mutta muualla maailmassa hänen levynsä ja kiertueensa ovat aina löytäneet yleisönsä. Etenkin Japanissa ja Etelä-Amerikassa hänen suosionsa jatkoi nousuaan 1990-luvulla.
Vuonna 1989 Yngwie Malmsteen konsertoi Neuvostoliitossa peräti 20 kertaa peräkkäin: kymmenen kertaa Moskovassa ja toiset kymmenen Leningradissa, jossa äänitettiin albumi "Trial By Fire". Kaikkiaan konserteissa kävi yhteensä yli 240 000 kuulijaa.
Klassisen musiikin vaikutteiden kautta Malmsteen on antanut rockille oman panoksensa. Hän on neoklassisen metallin edelläkävijöitä ja esiintuojia muun muassa Randy Rhoadsin ja Eddie Van Halenin ohella. Musiikinharrastajien ja eritoten ”metallistien” keskuudessa ”Ynkkä” on jonkinlainen käsite – häneen yhdistetään usein taiturimainen nopea kitaransoitto eli tilutus.
Kitaravalmistaja Fenderin ensimmäiset nimikkomallit tehtiin Yngwie Malmsteenille ja Eric Claptonille. Malmsteenin malli on Stratocaster, jossa otelauta on koverrettu nauhojen välistä (ns. scalloping), ja hän käyttää kitaroissaan hyvin ohuita kieliä.
Pop’n Music
Pop’n Music (ポップンミュージック) on Konamin "Bemani"-sarjaan kuuluva musiikkipeli. Pelin ominaispiirteisiin kuuluu iloinen musiikki, värikkäät grafiikat ja söpöt hahmot. Vaikka peli näyttäisi olevan lapsille suunnattu, sen vaikeammat kappaleet ovat houkutelleet monia beatmanian pelaajia. Peli lanseerattiin alun perin 1999 ja pelistä on sittemmin tullut 13 koti- ja 12 kolikkopeliversiota.
Biwa
Biwa (琵琶) on japanilainen lyhytkaulainen luuttusoitin. Biwan katsotaan kehittyneen kiinalaisesta pipa-soittimesta.
Japanissa on monenlaisia biwoja. Niiden rakenne muistuttaa toisiaan. Kaikukoppa on halkaistun kananmunan muotoinen, johon kaula on liitetty. Virityskotelo taipuu noin 90 asteen kulmassa alaspäin. Länsimaiseen luuttuun verrattuna biwan otelaudan "nauhat" ovat hyvin korkeat. Soitettaessa äänen korkeutta voidaan vaihdella painamalla voimakkaammin kieltä vasemman käden sormella kahden otenauhan välissä. Soittimen ääni on hyvin erikoinen ja hieman särisevä. Biwaa soitetaan suurikokoisella viuhkan muotoisella plektralla, joka on perinteisesti valmistettu kovasta puksipuusta tai norsunluusta.