hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Karakalpakia
Karakalpakia (karakalpakiksi Qaraqalpaqstan, uzbekiksi Qoraqalpog'iston) on autonominen tasavalta Araljärven eteläpuolella Uzbekistanin länsiosassa Keski-Aasiassa. Karakalpakia rajoittuu etelässä Turkmenistaniin, lännessä ja pohjoisessa Kazakstaniin.
Karakalpakia on pääasiassa aavikkoa. Alueen pohjoisosassa sijaitsee Araljärven eteläpää. Suurin joki on Amudarja, joka virtaa alueen itäosan halki ja laskee Araljärveen.
Karakalpakian asukasluku vuonna 2009 oli noin 1,6 miljoonaa. Vuoden 1979 väestönlaskennan mukaan alueen väestöstä oli karakalpakkeja 31 %, uzbekkeja 31 %, kazakkeja 27 %, turkemeeneja 5 %, venäläisiä 2 % ja muita 4 %.
Nukusissa on 194 100 asukasta (1997). Muista kaupungeista mainittakoon entinen Araljärven satamakaupunki Mojnaq, joka sijaitsee Araljärven kutistumisen vuoksi sisämaassa sekä Altynkul’ ja Šimbaj.
Amurdarjan laaksossa viljellään kastelun avulla puuvillaa, riisiä ja sinimailasta. Lisäksi harjoitetaan karakullampaiden kasvatusta.
Karakalpakian alue on historian aikana kuulunut moniin valtioihin. Ensimmäiset tunnetut asukkaat ovat olleet hurreja, jotka ovat asuneet alueella ainakin 1 300 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Sittemmin alue tuli kuulumaan iraanilaisten heimojen hallitsemaan Chorasmian valtioon, joka käsitti laajan alueen Keski-Aasiasta. Makedonian hallitsija Aleksanteri Suuri valloitti alueen 300-luvulla ennen ajanlaskun alkua.
Alue tuli kuulumaan 400-luvulla jälleen Chorasmiaan ja arabit valloittivat alueen 700-luvulla. Tällöin väestöä alettiin myös käännyttää islamiin. Mongolit valloittivat alueen 1200-luvulla ja uudelleen 1300-luvulla. Alue tuli kuulumaan 1500-luvulta lähtien Hivan kaanikuntaan, josta tuli Venäjän keisarikunnan vasallivaltio 1873 solmitun rauhansopimuksen nojalla.
Venäjän sisällissodan aikana keski-aasialaiset nousivat kapinaan venäläisiä vastaan. Neuvosto-Venäjä kuitenkin murskasi kapinat ja muodosti Hivasta nimellisesti itsenäisen Horezmin kansantasavallan. Karakalpakian autonominen alue perustettiin 19. helmikuuta 1925, jolloin karakalpakkien asuttama alue erotettiin Turkestanin autonomisesta sosialistisesta neuvostotasavallasta ja Horezmin kansantasavallasta. Aluksi se kuului Kazakkien autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan.
Karakalpakkien autonomisesta alueesta tuli Karakalpakkien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta 20. maaliskuuta 1932 ja se siirrettiin kuulumaan Uzbekistanin sosialistisen neuvostotasavallan alaisuuteen 5. joulukuuta 1936. Neuvostoliiton hajotessa Uzbekistan julistautui itsenäiseksi 1991 ja Karakalpakian ASNT muutettiin autonomiseksi tasavallaksi.
Nukus
Nukus on Karakalpakian autonomisen tasavallan pääkaupunki Uzbekistanin länsiosassa Keski-Aasiassa. Se sijaitsee Karakalpakian eteläosassa Turkmenistanin rajan tuntumassa Amudarja-joen varrella Kyzyl Kumin aavikon länsipuolella Harezmin keitaalla. Kaupungista on matkaa Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin 1 255 km. Nukusin asukasluku on 194 700 (1997).
Nukus on Karakalpakian liikenteellinen keskus. Siellä on lentokenttä ja linja-autoasema sekä rautatieyhteys Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin ja Kazakstanin puolelle Almatyyn. Kaupungissa on kevyttä teollisuutta muun muassa elintarviketeollisuutta.
Kaupungin nähtävyyksistä mainittakoon Igor Savitskyn galleria, jossa on hieno taidekokoelma, jossa on Stalinin kaupunkiin 1920- ja 1930-luvuilla karkottamien taiteilijoiden töitä. Kaupungissa on myös Berdašin kunniaksi pystytetty patsas. Hän oli 1800-luvun suurin karakalpakialainen runoilija ja valtiomies.
Vaikka kaupungista on yli 800 kilometriä Araljärvelle, vaikuttaa Araljärven ympäristökatastrofi myös Nukusissa. Alueen ilmasto on alkanut muuttua ja Nukusissakin kärsitään keskimäärin 10 hiekka- ja pölymyrskystä vuodessa.
Venäläiset perustivat Nukusin 1827, mutta kaupunki alkoi kehittyä ja kasvaa vasta 1930-luvulla. Karakalpakian pääkaupunki siitä tuli 1925.
Samarkand
Samarkand (uzbekiksi: "Samarqand", Самарқанд, tadžikiksi: Самарқанд, persiaksi: سمرقند, venäjäksi: "Самарканд") on Samarkandin alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Zeravšan-joen laaksossa lähellä Tadžikistanin rajaa Keski-Aasiassa. Kaupungin asukasluku on 596 000 (2008).
Kaupungin teollisuus tuottaa teetä, viiniä, tekstiilejä, lannoitteita ja moottoripyörien osia. Samarkand on Keski-Aasian vanhin kaupunki. Se jakaantuu uuteen ja vanhaan kaupunkiin. Vanhassa kaupungissa on muun muassa 1300- ja 1400-luvuilta peräisin olevia moskeijoita ja 1400-luvulla rakennettu Timur Lenkin mausoleumi. Kaupungissa on yliopisto ja antiikin historian museo.
Samarkandin alue asutettiin noin 2000 vuotta eaa. Sittemmin Samarkandista tuli Persian Sogdianan maakunnan pääkaupunki, tosin kaupungista käytettiin tuolloin nimeä Maracanda. Makedonian hallitsija Aleksanteri Suuri valloitti kaupungin 329 eaa. Kaupungista kehittyi sittemmin merkittävä kauppakeskus Kiinan ja Välimeren välisessä kaupankäynnissä. Arabit valloittivat kaupungin 700-luvun alussa, jolloin väestö käännytettiin islamiin. Mongolivalloittaja Tšingis-kaani tuhosi joukkoineen lähes koko kaupungin 1220. 
Samarkandin uusi kukoistusaika alkoi, kun valloittaja Timur Lenk teki siitä valtakuntansa pääkaupungin vuonna 1369. Uzbekit valloittivat kaupungin 1500 ja perustivat Buharan emiirikunnan 1784. Kaupunki joutui Buharan mukana Venäjän vaikutuspiiriin 1868, jolloin sen merkitys kauppapaikkana jälleen kasvoi. Vuonna 1920 kaupunki liitettiin Neuvostoliittoon, jossa se kuului aluksi Buharan neuvostotasavaltaan. Uzbekistanin neuvostotasavalta perustettiin 1924 ja Samarkand oli sen pääkaupunkina vuoteen 1930 asti. Vuodesta 1991 Samarkand on ollut osa itsenäistä Uzbekistania.
Samarkand juhli 2500-vuotispäiviään vuonna 1969, kunnes arkeologit löysivät tekstejä, joiden mukaan kaupunki on tunnettua vanhempi. 2750-vuotispäivät järjestettiin elokuussa 2007.
Samarkand sijaitsee Uzbekistanin itäosassa suuressa keitaassa Zeravšan-joen laaksossa.
Vanhan kaupungin asemakaava on säilynyt ajalta, jolloin kaupunkia ympäröi muuri, jossa oli kuusi porttia, ja kadut kulkivat porteilta kaupungin keskustaan. Muuria ei enää ole. Uudemman venäläisen osan rakentaminen alkoi 1871, ja se laajeni voimakkaasti neuvostoaikana. Tällä alueella on puistoja ja julkisia rakennuksia kuten oppilaitoksia ja teattereita.
Kaupungin keskustassa on laaja Registanin aukio. Bibi Khanumin moskeija on yksi maailman suurimmista. Monet rakennukset liittyvät Timur Lenkin ja hänen pojanpoikansa Ulugh Begin elämään.
Samarkandissa on kesällä kuumaa (kesä-, heinä- ja elokuun keskimääräinen yli yli 32 astetta) ja talvella kylmää (joulu-, tammi- ja helmikuun keskimääräinen alin vähän pakkasen puolella). Sadetta saadaan eniten maalis- ja huhtikuussa, kesäkuusta syyskuuhun ei sada juuri lainkaan.
Kokand
Kokand tai "Quqon" (, ) on kaupunki Ferganan alueella Uzbekistanin itäosassa lähellä Kirgisian rajaa Keski-Aasiassa. Kaupungista on matkaa pääkaupunkiin Taškentiin 228 kilometriä. Kaupungin asukasluku oli noin 203 500 vuonna 2005.
Kokand sijaitsee Ferganan laakson lounaisosassa kahden pääväylän risteyksessä ja on laakson tärkein liikennekeskus. Kaupungissa on tekstiili-, elintarvike- ja kemikaaliteollisuutta. Merkittävistä rakennuksista mainittakoon vuonna 1871 rakennettu kaani Khudayarin palatsi keskellä kaupunkia.
Kokand on ollut olemassa ainakin jo 900-luvulla, jolloin se tunnettiin nimellä Khavakend. Kaupungin kautta kulki tuolloin karavaanireitti Intiasta Kiinaan. Mongolit tuhosivat kaupungin 1200-luvulla. Kaupunki alkoi kehittyä uudelleen, kun sen paikalle perustettiin linnoitus 1732. Kokandista tuli Kokandin kaanikunnan pääkaupunki 1740, joka oli myös tärkeä uskonnollinen keskus. Kaupungissa oli parhaimmillaan yli 300 moskeijaa. Venäjän keisarikunta valloitti kaupungin 1876. Sittemmin alue liitettiin Neuvostoliittoon, jossa se tuli kuulumaan Uzbekistanin neuvostotasavaltaan vuodesta 1924.
Kokand on lannoitteiden, koneiden, puuvillan ja kemikaalien valmistuksen keskuspaikka. Viime vuosikymmeninä kaupunkiin on ilmestynyt uusia asuinalueita, kauppoja, kahviloita ja muita yksityisen sektorin juttuja. Kokand on myös koulutuskeskus, sillä siellä sijaitsee 2 instituuttia, 9 lukiota, 40 peruskoulua ja 5 musiikkikoulua ja 20 kirjastoa.
Qarši
Qarši () on kaupunki Qashqadaryon alueella Uzbekistanin eteläosassa Keski-Aasiassa. Kaupungista on matkaa Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin 520 km ja Afganistanin rajalle 335 km. Vuonna 2006 kaupungin asukasluku oli 217 400.
Qarši on tärkeä maakaasun tuottaja. Šurtan kaasukenttä ja suuri jalostuslaitos sijaitsevat kaupungin luoteispuolella. Qarshissa on suuri muovitehdas Termoplast, jossa tehdään polyetyleenistä vesi- ja kaasuputkia.
Kaupungin ympäristössä viljellään puuvillaa, minkä mahdollisti 1970-luvulla aloitettu suuri kanavien rakennusprojekti, joiden avulla Amudarjan vettä on johdettu alueelle. Kaupungista on ollut rautatieyhteys vuodesta 1970 lähtien maan pääkaupunkiin Taškentiin ja Kazakstanin puolelle Almatyyn. Kaupunki on kuuluisa kudotuista matoistaan. Kaupungissa toimivat teatteri-instituutti sekä musiikki- ja draamateatterit.
Vaikka tiedot ovatkin vähäiset, on kaupunki ainakin 1000 vuotta vanha. Se on syntynyt vanhan Samarkandista Buharan kautta Afganistaniin ja Intiaan kulkevan kauppareitin varrelle. Kaupungin nimenä oli 1300-luvulle asti Nakhsab, jolloin paikalle rakennettiin turkkilainen linnoitus, joka nimettiin Qaršiksi. Kaupungista on käytetty myös nimeä Bek-Budi. Qarši oli Tšagatain kaanikunnan pääkaupunki. Sittemmin Qarši tuli kuulumaan Buharan kaanikuntaan josta vuonna 1920 muodostettiin Buharan sosialistinen kansantasavalta, joka lakkautettiin 1924. Qarši kuului tämän jälkeen Uzbekistanin neuvostotasavaltaan.
Taškent
Taškent () on Uzbekistanin ja Taškentin alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Širšikin varrella lähellä Kazakstanin rajaa Keski-Aasiassa. Kaupungin asukasluku oli vuoden 1989 väestönlaskennassa 2 079 000. Arvio vuodelle 2010 on 2 194 272.
Taškent on Keski-Aasian suurin teollisuus- ja liikennekeskus. Kaupungista johtavat rautatiet Samarkandiin ja Ferganan laaksoon sekä Kazakstaniin. Kaupungissa on tärkeä lentokenttä ja vuonna 1977 avattu metro. Kaupungissa on koneenrakennusta, puuvillan ja silkin tuotantoa sekä kemikaali-, metalli-, kenkä-, tupakka- ja huonekaluteollisuutta. Taškent on uzbekkien kulttuurikeskus. Siellä on useita suuria kirjastoja, yliopisto (perustettu 1917), Uzbekkien tiedeakatemia ja monia muita korkeakouluja sekä astronominen observatorio.
Taškent on yksi alueen vanhimmista kaupungeista. Se oli aikoinaan tärkeä pysähdyspaikka Silkkitiellä, joka johti Kiinasta Eurooppaan. Taškent on todennäköisesti perustettu jo ensimmäisellä vuosisadalla eaa., mutta ensimmäinen kirjallinen maininta siitä on 700-luvulta, jolloin arabit valloittivat sen. Mongolit valloittivat kaupungin Tšingis-kaanin johdolla 1200-luvulla. Mongolivalloittaja Timur Lenk valloitti kaupungin 1300-luvulla ja liitti sen valtakuntaansa, johon se kuului 1400-luvulle asti. Silloin Šaybanids valloitti kaupungin. Sittemmin Taškentista tuli itsenäinen kaanikunta, kunnes se 1809 liitettiin Kokandin kaanikuntaan, jonka keskus oli läheisessä Ferganan laaksossa.
Venäjä valloitti Taškentin 1864 hallitakseen tärkeää kauppareittiä. Venäjällä oli kuitenkin vaikeuksia hallita alueen muslimiväestöä. Venäjän vallankumouksen aikana 1917 bolševikit ottivat vallan Taškentissa ja tekivät siitä Turkestanin autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan pääkaupungin. Vastavallankumouksellinen armeija, joka koostui ”valkoisista” venäläisistä, kansallismielisistä uzbekeista ja brittijoukoista, valtasi kaupungin 1918, mutta pian neuvostojoukot valtasivat sen takaisin. Vuonna 1924 Turkestanin ASNT lakkautettiin ja Taškentin alue liitettiin uuteen Uzbekistanin neuvostotasavaltaan, jonka pääkaupunki siitä tuli 1930.
Neuvostoliiton aikana kaupungin tekstiiliteollisuus kehittyi, varsinkin sen jälkeen kaupunkiin saatiin rautatieyhteys. Tekstiilitehtaat ja muut teollisuudenalat houkuttelivat kaupunkiin tuhansia uusia asukkaita. Kaupungin väkiluku kolminkertaistui 1926-1959 välisenä aikana. Vuonna 1966 valtava maanjäristys tuhosi suurimman osan kaupunkia. Myös suuri osa vanhoista merkittävistä rakennuksista tuhoutui, mutta jäljelle jäi muun muassa useita moskeijoita 1400- ja 1500-luvuilta sekä uskonnollinen koulu. Uudelleenrakennetusta Taškentista tuli tyypillinen neuvostokaupunki. Kaupungin tekstiiliteollisuus toipui nopeasti maanjäristyksestä ja pian se oli taas Neuvostoliiton suurin puuvillantuotantoalue.
Kun Neuvostoliitto hajosi ja Uzbekistan itsenäistyi 1991, Taškentista tuli maan pääkaupunki. Alueen tekstiiliteollisuus joutui vaikeuksiin, kun rajat sulkeutuivat ja kauppatiet Venäjälle menetettiin.
Namangan
Namangan on kaupunki Uzbekistanin itäosassa Kirgisian rajan lähellä Keski-Aasiassa Ferganan laakson pohjoispuolella. Kaupungista on 200 kilometriä maan pääkaupunkiin Taškentiin. Kaupungin asukasluku on 370 500 (1997). Namangan on Namanganin alueen pääkaupunki.
Namanga on tärkeä öljyntuotanto ja –jalostuskeskus. Kaupungin pääteollisuudenala on kuitenkin karjataloustuotteiden jalostus. Pohjois-Ferganan kanava kulkee Namangan läpi, tuoden kaupunkiin vettä Syrdarjasta.
Namangan perustettiin 1400-luvun lopulla ja siitä tuli kaupunki 1610. Kaupunki kuului 1700-luvulla Quqonin kaanikuntaan ja oli yksi alueen tärkeimmistä kaupungeista. Tuona aikana rakennettiin monia merkittäviä rakennuksia muun muassa Hodjmna-Kaban mausoleumi. Ferganan laakso liitettiin Venäjään 1876. Sittemmin alue liitettiin Neuvostoliittoon, jossa se kuului vuodesta 1924 lähtien Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Kaupunki kärsi pahoin maanjäristyksessä 1926. Vuodesta 1991 lähtien osa itsenäistä Uzbekistania.
Mojnaq
Mojnaq on kaupunki Karakalpakian pohjoisosassa Uzbekistanissa Keski-Aasiassa. Se oli aikoinaan Araljärven satamakaupunki, mutta Araljärven kutistumisen myötä se on jäänyt sisämaahan. Kalastus ja kalanjalostus työllistivät aikoinaan 30 000 henkeä. Kaupungissa on nykyään enää noin 13 500 asukasta.
Mojnaq oli virkeä kalastuskeskus ja Uzbekistanin ainoa satamakaupunki, jossa oli kymmeniä tuhansia asukkaita. Nykyään kaupunki sijaitsee noin 150 kilometrin päästä Araljärven rannasta. Kaupungin ympäristö on pahasti saastunut puuvillaviljelmillä käytetyillä myrkyillä. Myrkylliset hiekkamyrskyt nostattavat saastunutta entistä merenpohjaa ilmaan ja aiheuttavat jäljelle jääneille asukkaille sairauksia.
Mojnaqin ympäristössä on lukuisia ruosteisia neuvostoaikaisia kalastusaluksia, jotka ovat jääneet sijoilleen järven kuivumisen jälkeen. Kaupungin keskustassa sijaitsee yksihuoneinen museo, joka on omistettu Mojnaqin perinnölle.
Hiva
Hiva () on kaupunki Horezmin alueella Uzbekistanin länsiosassa Kara Kumin aavikon pohjoisreunalla Keski-Aasiassa lähellä Turkmenistanin rajaa. Kaupungissa on useita historiallisia rakennuksia kuten moskeijoita ja mausoleumi. Hiva oli entisen Horezmin valtakunnan pääkaupunki, josta tuli 1500-luvulla Hivan kaanikunta.
Martin Galway
Martin Galway (s. 3. tammikuuta 1966) on brittiläinen pelimusiikin säveltäjä ja yksi tunnetuimmista Commodore 64:n SID-musiikin säveltäjistä.
Rob Hubbardin ohella Martin Galwayta pidetään ensimmäisenä, joka teki huolellisia sävellyksiä pelimusiikin alalla. Molempien ensimmäiset tunnetummat kappaleet ovat peräisin vuodelta 1985. Galwayn ehkä kuuluisimmat sävellykset ovat peleistä "Comic Bakery" ja "Rambo II". "Comic Bakeryn" musiikki on chiptune-genren arkkityyppi. "Rambo II:n" musiikki alkaa morse-koodituksella (jossa kerrotaan pelin tekijöiden nimet) ja jatkuu alati muuttuvana teemana. Pelialan yhtiöistä Oceanista tuli Galwayn tärkein työnantaja ja hän laati heille esimerkiksi latausmusiikit (versiot 1 ja 2), joita käytettiin eri pelien aikana. Ennen Commodore 64:lle siirtymistä Galway oli tehnyt musiikkia BBC Micron peleihin.
Galway oli tiettävästi ensimmäinen, joka käytti digitoituja ääniä Commodore 64:lle tehdyssä pelissä. Tämä tapahtui vuonna 1987, kun Galway laati latausmusiikkia "Arkanoidiin". Pelissä "Kong Strikes Back" (1985) hän käytti ns. arpeggio-efektiä tiettävästi ensimmäisenä (soinnun toteuttaminen yhdellä kanavalla soittamalla soinnun ääniä erittäin nopeina murtosointuina, jossa äänet eivät oikeasti soi samanaikaisesti, vaikka korva kuuleekin näin).
Fergana
Fergana on Ferganan alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Ferganan laaksossa Keski-Aasian alueella. Kaupungin asukasluku on noin 265 000 asukasta. Kaupunkilaisten tulolähteitä ovat muun muassa puuvilla, riisi, silkki ja hedelmät. Vuosina 1910–1924 kaupunki oli nimeltään "Skobelev" kenraali Mihail Skobelevin mukaan nimettynä.
Buhara
Buhara (, , uzbekiksi kyrillisillä ja ) on Buharan alueen pääkaupunki Zeravšan-joen varrella Uzbekistanin eteläosassa Keski-Aasiassa. Vuoden 1989 laskennassa siellä oli 223 934 asukasta, arvio vuodelle 2014 oli 272 500. Enemmistö asukkaista on tadžikkeja. Lisäksi kaupungissa on huomattava juutalaisvähemmistö.
Kaupungissa valmistetaan tekstiilejä ja mattoja sekä käsitellään astrahanin ja karakullampaiden nahkoja. Buharassa on monia merkittäviä rakennuksia, joista osa on peräisin 800-luvulta. Muun muassa useita moskeijoita, Arkin linnoitus (museona) ja Ismail Samanin mausoleumi. Buharan vanhakaupunki on Unescon maailmanperintökohde. Kaupungissa toimii kasvatustieteellinen ammattikorkeakoulu.
Buhara on perustettu ensimmäisellä vuosisadalla ja siitä kehittyi nopeasti tärkeä kauppa ja kulttuurikeskus. Arabit valloittivat sen 700-luvulla. Buharasta tuli tämän jälkeen myös tärkeä islamilaisuuden keskus. Kaupunki kuului Persian Samanid dynastian hallintaan 800- ja 900-luvuilla. Sittemmin sen valloitti Qarakhanids ja Tšingis-kaani ryösti sen 1219. Vuonna 1555 siitä tuli Buharan kaanikunnan pääkaupunki, jota hallitsivat välillä mongolit, välillä turkkilaiset ja välillä uzbekit. Venäjän keisarikunta valloitti Buharan 1866 ja teki siitä vasallivaltion. Venäjän vallankumouksen jälkeen vuonna 1920 emiiri Mohammed Alim Khan syöstiin vallasta ja kaupungista tuli Buharan kansantasavallan pääkaupunki. Buharan kansantasavalta lakkautettiin 1924, jonka jälkeen Buharan kaupunki tuli kuulumaan Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Vuodesta 1991 Buxoro on ollut osa itsenäistä Uzbekistania.
Andižan
Andižan tai Andijan (aiemmin myös Andijon tai Andidžon, uzbekiksi "Andijon", ) on Andižanin alueen pääkaupunki Uzbekistanin itäosassa Keski-Aasiassa Kirgisian rajan lähellä Ferganan laakson kaakkoisosassa. Kaupungista on matkaa maan pääkaupunkiin Taškentiin 250 km. Kaupungin asukasluku on noin 403 900 (2014).
Andižan on tärkeä teollisuuskaupunki. Kaupungissa on öljyntuotantoa ja -jalostusta sekä sähkötekniikan- ja elintarviketeollisuutta.
Kaupungissa on Baburin kirjallisuusmuseo (avattu 1989), joka on nimetty Baburin mukaan. Babur syntyi kaupungissa 1483 ja perusti Mogulin valtakunnan Pohjois-Intiaan. Kaupungissa toimii myös kasvatustieteellinen ja lääketieteellinen oppilaitos.
Andižan on ollut olemassa ainakin 800-luvulta lähtien. Kaupungin kautta kulki tärkeä kauppareitti Länsi-Kiinaan. Andižan oli 1500-luvulla Ferganan laakson pääkaupunki, ja se kuului 1700- ja 1800-luvuilla Kokandin kaanikuntaan. Venäjän joukot valloittivat Andižanin 1876. Ferganan laakson viimeinen kapina Venäjän valtaa vastaan puhkesi Andižanissa 1898. Suurin osa vanhasta kaupungista tuhoutui maanjäristyksessä 1902, ja yli 4 000 ihmistä kuoli. Se kuului Venäjän vallankumouksen jälkeen Neuvostoliittoon, ja 1924 siitä tuli osa Uzbekistanin neuvostotasavaltaa.
Vuonna 2005 kaupungissa puhkesi hallituksenvastaisia levottomuuksia. Ne kärjistyivät, kun aseistautuneet joukot vapauttivat 23 oikeudenkäyntiä odottanutta liikemiestä. Sotilaat ampuivat väikijoukkoihin. Mahdollisesti satoja kuoli ja satoja pakeni ulkomaille.
Commodore 128
Commodore 128, lyh.C128, on kotitietokone, jonka Commodore julkisti CES-messuilla Las Vegasissa tammikuussa 1985.
Commodore 128:ssa on periaatteessa kolme tietokonetta samoissa kuorissa: perus-C128, Commodore 64 ja Z80-pohjainen CP/M-kone. Koneessa on kaksi suoritinta (6502-yhteensopiva MOS 8502 ja Zilog Z80) sekä kaksi videopiiriä (C64:stä tuttu VIC-II ja tarkempaan grafiikkaan kykenevä VDC). VDC:n kuvaa ei saa näkyviin tavallisella tv:llä tai videomonitorilla, mistä johtuen suuri osa C128:n käyttäjistä ei ole edes nähnyt sitä. C128 kykenee käyttämään suoritintaan 1 MHz:n perustaajuuden lisäksi 2 MHz:n taajuudella, mutta tällöin VIC-II-videopiiri ei ole käytettävissä. RAM-muistia on perusmallissa 128 kilotavua. C128-moodissa on käytössä Commodore BASIC 7.0.
C128 on C64-moodissa lähes täysin C64-yhteensopiva. Muutamien rekisterien toiminnassa pieniä eroja, jotka mahdollistavat joidenkin C128:n ominaisuuksien käytön myös C64-moodista käsin. Tätä ominaisuutta käyttäen jotkin C64-ohjelmista (lähinnä demoja) tunnistavat C128:n ja osaavat hyödyntää esimerkiksi 2 MHz:n kellotaajuutta sinä aikana kun näyttöä ei päivitetä.
Commodore 128:aa myytiin yhteensä 4 miljoonaa kappaletta, mikä oli vähän verrattuna esimerkiksi Commodore 64:n noin 30 miljoonaan. Samana vuonna Commodore 128:n kanssa ilmestyi jo Commodoren seuraavaa sukupolvea edustaneen Amigan ensimmäinen malli.
Commodore 128 oli suhteellisen suosittu, mutta ei yhtä suosittu kuin Commodore 64. C128:n myyntihinta oli C64:ää korkeampi, mutta toisaalta C128:n houkuttimena oli suurempi muistimäärä ja laajempi BASIC. Suuri osa käyttäjistä käytti konetta kuitenkin vain C64-moodissa C64-pelien pelaamiseen, koska nimenomaan C128:lle tehtyjä pelejä ei juuri ollut.
Rob Hubbard
Rob Hubbard (s. 1956, Kingston upon Hull, Englanti) on brittiläinen pelimusiikin säveltäjä.
1970-luvun lopulla Hubbard oli ammattimainen studiomuusikko. Hän innostui kotitietokoneista ja päätti opetella ohjelmoimaan Commodore 64 -tietokoneella, josta tuli hänen keskeinen välineensä musiikin teossa.
Laadittuaan joitakin demoja ja musiikin oppimiseen liittyvää opetusohjelmaa, Hubbard lähestyi Gremlin Graphics -ohjelmistoyhtiötä muutamien työnäytteiden kanssa saadakseen tekeleensä kaupaksi. Gremlin kiinnostui enemmän Hubbardin musiikista kuin ohjelmista ja pyysi häntä tekemään musiikin tasohyppelypeliin "Thing on a Spring" (1985). Samana vuonna tehdyn "Monty on the Run" -pelin musiikin myötä Hubbardin lahjat alettiin huomata alan lehdistössä. Tämän jälkeen seurasi kymmenittäin muita kappaleita, joita tietokonemusiikin ystävät kuuntelevat edelleen. Hubbardin laadukkaina pidettyjen kappaleiden määrä on erittäin laaja verrattuna muihin kotitietokoneille musiikkia tehneisiin säveltäjiin. Hänen ajatellaan olevan yksi niistä varhaisista pelisäveltäjistä, joiden vaikutuksesta peleihin alkoi ilmestyä ajatuksella tehtyä musiikkia.
Hubbardin kappaleista monet on ohjelmoitu suoraan Commodore 64:n konekielellä musiikkiohjelman käytön sijasta. Joissakin kappaleissa, kuten "Ricochet" ja "Skate or Die", on käytetty alkeellisia sampleja soitinäänien ja puhe-efektien aikaansaamiseksi. Ensimmäisissä kappaleissa, kuten "Action Biker" ja "Battle of Britain", oli varsin alkeellinen äänimaailma, mutta pian Hubbard alkoi osoittaa, mitä kaikkea Commodore 64:n SID-piiristä voi saada irti.
Tehtyään hommia eri yhtiöille Hubbard lähti 1989 Newcastleen Electronic Artsin leipiin säveltäjäksi. Hän myös edelleen ohjelmoi kaiken ääniin liittyvän. Myöhemmin hänen tittelikseen firmassa tuli Audio Technical Director, ja työnkuva siirtyi enemmän teknisen päätöksenteon suuntaan. Commodore 64 -aikakauden jälkeen Hubbard teki pelimusiikkia esimerkiksi PC:n ja Sega Megadriven peleihin. Tunnetuimpia näistä ovat PC:n "Budokan"-pelin ja "Ski or Dien" musiikit.
Hubbard on 2000-luvulla osallistunut retrohenkiseen pelimusiikkikulttuuriin esimerkiksi esittämällä itse vanhoja kappaleitaan pianolla, tekemällä niistä uusia sovituksia ja esiintymällä C64-coveryhtye Press Play On Tapen kanssa. "International Karaten" musiikin hän sovitti myös sinfoniaorkesterille, joka soitti sen vuonna 2005 Leipzigissä.
Vuonna 2002 Hubbard jätti Electronic Artsin ja palasi Englantiin Yhdysvalloista, jossa hän oli asunut 1990-luvun ajan. Hän on säveltänyt joitakin kappaleita kännykkäpeleihin ja soittanut musiikkia yhtyeessä.
Vuonna 2007 hollantilainen Ricciotti Ensemble julkaisi levyllisen C64-kappaleita konserttiversioina, mukana muun muassa Rob Hubbardin "Monty On The Run" ja "Commando".
SidStation
SidStation on syntetisaattori, joka perustuu Commodore 64:sta tuttuun SID-äänipiiriin. Sitä valmistaa ruotsalainen syntetisaattorivalmistaja Elektron.
SidStationia käyttää musiikissaan muun muassa Machinae Supremacy -yhtye.
Sega Dreamcast
Sega Dreamcast ( koodinimeltään "Katana" ja "Dural") on Segan viimeiseksi jäänyt pelikonsoli. Se oli Segan yritys vallata konsolimarkkinat takaisin itselleen uuden sukupolven konsolilla, joka suunniteltiin ylittämään Sonyn PlayStationin ja Nintendon Nintendo 64:n ominaisuudet. Laitetta pidettiinkin yleisesti aikaansa edellä olevana, mutta se ei onnistunut saavuttamaan tarpeeksi suurta suosiota ennen Sonyn PlayStation 2:n vuotta myöhemmin tapahtunutta julkaisua. Dreamcastin valmistuksen lopettamisen jälkeen Sega vetäytyi konsolimarkkinoilta.
Sega Dreamcast julkaistiin Japanissa 27. marraskuuta 1998 ja 9. syyskuuta 1999 Yhdysvalloissa. Dreamcast oli ensimmäisiä konsoleja, joissa oli sisäänrakennettuna modeemi ja tuki Internet-yhteydelle moninpelejä varten. Ensimmäisenä vuotenaan se myi hyvin ja oli yksi Segan parhaiten menestyneistä konsoleista. Pelkästään Yhdysvalloissa Sega myi kahdessa viikossa 500 000 konsolia.
Sony julkisti PlayStation 2:n huhtikuussa 1999, mikä söi Dreamcastin suosiota jo ennen PS2:n vuonna 2000 tapahtunutta julkaisua. PS2:lla pystyi pelaamaan Sonyn edellisen konsolin – Sega Saturnin kilpailijan PlayStationin – pelejä.
Tammikuussa 2001 Sega ilmoitti lopettavansa konsolin valmistuksen vuoden loppuun mennessä, mutta julkaisevansa vielä pelejä laitteelle. Viimeinen Segan lisensoima peli oli Karous, joka julkaistiin 8. maaliskuuta 2007. Vuonna 2003 julkaistu Border Down sai vielä vuonna 2008 uusintapainoksen, jota myytiin ainoastaan Messe Sanoh -videopeliliikkeessä. Konsolille julkaistaan yhä epävirallisia lisensoimattomia pelejä, julkaisijoina pääasiassa GOAT Store ja Redspotgames.
Sega Dreamcastin tunnetuimpien pelien joukkoon kuuluivat "Sonic Adventure", "Shenmue", "Soul Calibur", "Phantasy Star Online", "Metropolis Street Racer" ja "Skies of Arcadia". Osa Dreamcastin peleistä on jatkanut elämäänsä muilla pelikonsoleilla sekä PC:llä, joko sellaisenaan tai jatko-osan muodossa. Xbox 360:n julkaisupelinä ilmestynyt "Project Gotham Racing 3" on jatkoa Metropolis Street Racerille.
Sega Dreamcast julkaistiin Euroopassa 12 pelin voimin:
Karakalpakian autonominen alue
Karakalpakian autonominen alue on entinen Neuvostoliiton hallintoalue Keski-Aasiassa. Se käsitti nykyisen Uzbekistaniin kuuluvan Karakalpakian autonomisen tasavallan. Autonomisen alueen pääkaupunki oli Nukus.
Karakalpakian autonominen alue muodostettiin 19. helmikuuta 1925 erottamalla karakalpakkien asuinalue Turkestanin autonomisesta sosialistisesta neuvostotasavallasta ja Horezmin sosialistisesta neuvostotasavallasta. Tämän jälkeen se kuului Venäjän sosialistiseen neuvostotasavaltaan kuuluvaan Kazakkien autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan. Karakalpakkien alue siirrettiin kuulumaan suoraan Venäjän FSNT:n alaisuuteen 20. heinäkuuta 1930. Karakalpakkien autonomisesta alueesta tuli Karakalpakian autonominen sosialistinen neuvostotasavalta 20. maaliskuuta 1932 ja 5. joulukuuta 1936 se siirrettiin Uzbekistanin sosialistiseen neuvostotasavaltaan kuuluvaksi.
Vuonna 1931 Karakalpakian autonomisen alueen pinta-ala oli 119 571 km². Samana vuonna alueen asukasluku oli 346 000, joista oli karakalpakkeja 37 prosenttia, kazakkeja 29 prosenttia ja uzbekkeja 27 prosenttia.
Emil Gilels
Emil Grigorjevitš Gilels (; 19. lokakuuta 1916 Odessa – 14. lokakuuta 1985 Moskova) oli neuvostoliittolainen pianisti. Gilels tunnettiin mietteliäistä tulkinnoistaan, ja hän oli 1900-luvun juhlituimpia neuvostopianisteja.
Kuusivuotiaana piano-opinnot Jakov Tkatšin alaisuudessa aloittanut Gilels piti ensimmäisen julkisen konserttinsa 13-vuotiaana. Vuosina 1935–1938 hän opiskeli Moskovan konservatoriossa Heinrich Neuhausin oppilaana. Neuhaus vertasi mestarioppilaansa soiton metallista sointia Enrico Caruson, Beniamino Giglin ja Fjodor Šaljapinin kaltaisten laulajien ääniin. Gilelsin läpimurtovuosi oli 1938, jolloin hän voitti ensimmäisen palkinnon Ysaÿe-pianokilpailussa Brysselissä. Samana vuonna hänet nimitettiin pianonsoiton opettajaksi Moskovan konservatorioon. Sodan jälkeen hänestä tuli neuvostovaltion "vientituote", jota ihailtiin kaikkialla maailmassa. Gilels tunnettiin mm. Sergei Rahmaninovin, Ludwig van Beethovenin, Robert Schumannin ja Edvard Griegin pianokappaleiden tulkitsijana, mutta kokonaisuudessaan hänen ohjelmistonsa ulottui barokista uuteen klassiseen pianomusiikkiin.
Emil Gilels soitti monien merkittävien kapellimestareiden alaisuudessa, Beethoven- ja Amadeus-kvartettien kanssa sekä muodosti trion Leonid Koganin ja Mstislav Rostropovitšin kanssa. Hänen tavaramerkikseen tulivat yhteisesiintymiset sisarensa viulisti Jelizaveta Gilelsin (myöhemmin Kogan) ja tyttärensä pianisti Jelena Gilelsin kanssa.
Suomeen Gilelsin suhde oli läheinen, ja hän vieraili maassa usein. Hän luonnehti Suomea "hiljaisuuden valtakunnaksi", ja hiljaisuus taas oli hänen mukaansa edellytys musiikin luomiselle ja esittämiselle. Gilels soitti viimeiseksi jääneensä pianokonserttinsa Helsingissä.
Jongleeraus
Jongleeraus on sirkustaiteeseen kuuluva fyysinen taito, jossa esineitä heitellään rytmikkäästi ja näyttävästi ilmaan ja otetaan kiinni niin, että ilmassa on yhtä aikaa useita esineitä. Jonglööriksi kutsuttu esiintyjä käyttää esityksessä yleensä käsiään, mutta niin sanotut antipudistit eli jalkajonglöörit käyttävät jalkojaan. Heiteltäviä esineitä voivat olla pallot, renkaat, keilat tai mitkä tahansa arkiset esineet, tulijongleerauksessa palavat soihdut. Jonglöörit voivat esiintyä paitsi yksin myös pareittain tai isompana ryhmänä, jolloin osallistujat heittelevät esineitä myös toisilleen.
Varhaisimmat jongleeraukset tunnetaan hautapiirroksista muinaisesta Egyptistä noin 1900–1700-luvulta eaa. Myös muissa sivilisaatiossa, kuten Kiinassa, Intiassa, Kreikassa, asteekeilla ja Polynesiassa, on ollut samanlaista esitysperinnettä. Keskiajalla Euroopassa viihdyttäjät esiintyivät matkalaisille etenkin pyhiinvaellusreittien varsilla.
Vuonna 1768 avatussa Philip Astleyn sirkuksessa jonglöörit esiintyivät tiettävästi ensi kerran sirkusnäytöksen päänumerona.
Sana "jonglööri" on ilmeisesti peräisin latinan sanoista "iocus" ’vitsi’ ja "ioculor" ’pilailla’ tai ’ilvehtiä’. Niistä on muodostunut muinaisranskan "jogler" ja keskiajan englannin "jogelen".
Tatu Vanhanen
Tatu Vanhanen (17. huhtikuuta 1929 Vuoksenranta – 22. elokuuta 2015 Nurmijärvi) oli suomalainen politiikantutkija ja professori.
Vanhanen syntyi Vuoksenrannassa Karjalankannaksella ja vietti nuoruutensa Someron Kaurakedossa, mihin hänen vanhempansa asettuivat sotien jälkeen.
Vanhanen opiskeli Alkio-opistossa ja suoritti sanomalehtimiestutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa vuonna 1955 ja työskenteli 1950- ja 1960-luvulla toimittajana mm. "Keskisuomalainen"-lehdessä ja päällikkönä Maalaisliiton sanomalehdille uutisia välittäneessä Sanomakeskuksessa sekä Keskustapuolueen tiedotus- ja tutkimusosaston päällikkönä. Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa hän suoritti myös yhteiskuntatieteiden kandidaatin tutkinnon 1958 ja lisensiaatintutkinnon 1963 ja oppilaitoksen muututtua Tampereen yliopistoksi väitteli siellä tohtoriksi vuonna 1968.
Tieteellisellä urallaan hän toimi valtio-opin apulaisprofessorina Jyväskylän yliopistossa vuosina 1969–1972 ja Tampereen yliopistossa vuosina 1974–1992. Hän oli myös Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin dosentti vuosina 1972–1995.
Tatu Vanhasen poika on Suomen entinen pääministeri, kansanedustaja Matti Vanhanen.
Vanhasen pääasiallisena tieteellisen mielenkiinnon kohteena oli 1970-luvulta 2000 luvulle demokratisoitumisen edellytysten tutkimus, josta hän julkaisi tänä aikana useita kirjoja englanniksi, viimeisimmät 2000-luvulla. Tästä aiheesta Vanhanen keräsi enimmillään parin sadan vuoden ajalle ulottuvan aikasarja-aika-aineiston, jossa oli laskettuna hänen kehittämänsä demokratisoitumisindeksin arvoja eri maista. Eräs hänen läheisistä tutkimuskohteistaan oli Intia.
Vanhasen toinen, paljon kiistelyä herättänyt tutkimusaihe, johon hän keskittyi eläkkeellä ollessaan, oli sosiobiologian ja evoluutioteorian soveltaminen yhteiskuntatieteisiin. Tästä aihepiiristä hän kirjoitti yhdessä Yrjö Ahmavaaran kanssa teoksen "Geenien tulo yhteiskuntatieteisiin".
Yhdessä Richard Lynnin kanssa Vanhanen julkaisi kaksi kirjaa "IQ and the Wealth of Nations" ja "IQ and Global Inequality", joissa esitetään erojen eri valtioiden vauraudessa selittyvän valtioiden väestöjen välisillä älykkyysosamäärän eroilla. Yhteiskuntatieteiden tutkimusmetodien professori Pertti Tötön mukaan Lynnin ja Vanhasen määrittämät valtioiden keskimääräiset älykkyysosamääräarviot ennustavat erittäin hyvin valtioiden menestystä kouluosaamista mittaavassa PISA-testissä, mikä hänestä viittaa siihen, että nämä valtioittaiset älykkyysosamääräarviot olisivat melko oikeita.
Vanhasen mukaan myös Etelä-Euroopan maiden velkaongelmat selittyvät eteläeurooppalaisten muita eurooppalaisia matalammalla ÄO:lla. Hänen mukaansa korkeamman keskimääräisen ÄO:n maat ovat hoitaneet asiansa paremmin kuin matalamman ÄO:n maat. Vanhanen viittaa tässä Richard Lynnin kanssa kirjoittamaansa kirjaan "Intelligence: A Unifying Construct for the social Sciences" jonka mukaan Espanjan, Italian, Kreikan, Kyproksen ja Portugalin, ja 11 muun euromaan välillä on 3.7 pisteen ero. Välimeren maiden ÄO:n keskiarvo on 94.6 ja muiden 98.3.
Ivan Hlinka
Ivan Hlinka (26. tammikuuta 1950 Most, Tšekkoslovakia – 16. elokuuta 2004 Karlovy Vary, Tšekki) oli tšekkiläinen jääkiekkoilija ja valmentaja. Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista tšekkiläiskiekkoilijoista ja hänet on valittu IIHF:n Hall of Fameen vuonna 2002.
Hänen saavutuksiinsa pelaajana kuului kolme maailmanmestaruutta vuosina 1972, 1976 ja 1977. Olympialaisissa hän saavutti pronssia vuonna 1972 ja hopeaa vuonna 1976. NHL:ssä hän pelasi Vancouver Canucksissa. Hän lopetti pelaajauransa Sveitsissä.
Valmentajana Hlinka voitti olympiakultaa Naganon talviolympialaisissa 1998. Hän oli Alpo Suhosen jälkeen toinen eurooppalaisvalmentaja NHL:ssä. Siellä hän valmensi Pittsburgh Penguinsia kaudella 2000–2001. Penguins-pestin jälkeen Hlinka valmensi Tšekin jääkiekkomaajoukkuetta.
Hlinka kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 2004. Vuodesta 2007 lähtien U-18 Junior World Cupin nimi on ollut Ivan Hlinkan muistoturnaus.
Strukturalismi
Strukturalismi on useissa – varsinkin humanistisissa ja yhteiskunnallisissa – tieteissä vaikuttanut lähestymistapa, joka korostaa rakenteen merkitystä kokonaisuuden ymmärtämisessä. Strukturalismissa huomio kiinnitetään peruselementteihin, joista korkeamman tason kielellisten, sosiaalisten tai kulttuuristen rakenteiden voidaan ajatella muodostuvan. 1900-luvun strukturalismin lähtökohtana pidetään monesti sveitsiläisen kielitieteilijän Ferdinand de Saussuren postuumissa, vuonna 1916 ilmestyneessä kirjassaan "Yleisen kielitieteen kurssi" ("Cours de linguistique générale") esittämiä ajatuksia.
Esimerkiksi psykologiassa strukturalistit yrittävät hajottaa psyykkiset prosessit joihinkin peruselementteihin, jotka sitten muodostavat monimutkaisempia mentaalisia rakenteita. Aikanaan psykologeja innosti tähän fyysikkojen ja kemistien menestys, kun nämä pystyivät analysoimaan monimutkaisten molekyylien atomirakennetta. Kirjallisuudentutkimuksessa strukturalismi on tekstin rakennetta korostava tutkimussuunta. Strukturalismi on vaikuttanut voimakkaasti myös kulttuuriantropologiassa, jossa suuntausta edustaa muun muassa Claude Lévi-Strauss. Arkkitehtuurissa strukturalismi tarkoitti sitä, että tukirakenteita tai esimerkiksi ilmastointia ei yritetty peittää vaan jätettiin ulkoasuun luomaan ilmettä. Taloustieteessä strukturalismi oli valtavirran ulkopuolella ollut suuntaus, joka oli lähestymistavaltaan valtavirtaa selvästi vähemmän matemaattinen, historiallisempi ja sosiologisempi, poliittisesti radikaalimpi, ja enemmän yhteiskunnan rakenteisiin keskittyvä.
Metsämaa
Metsämaa oli Varsinais-Suomessa sijainnut Suomen kunta. Se erotettiin aikoinaan omaksi kunnakseen Loimaan pitäjästä, mutta liitettiin Loimaan maalaiskuntaan 1. tammikuuta 1976. Loimaan kunnan liityttyä Loimaan kaupunkiin vuoden 2005 alussa Metsämaasta tuli osa Loimaan kaupunkia.
Metsämaan naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Alastaro, Humppila, Loimaan kunta, Punkalaidun ja Ypäjä.
Metsämaa kuului entiseen Turun ja Porin lääniin ja sijaitsi entisten Hämeen läänin ja Turun ja Porin läänin rajalla. Aiempina vuosisatoina Metsämaa - kuten koko muukin Loimaan seutu - katsottiin kuuluvaksi Ala-Satakuntaan. Turun vaikutuksen lisäännyttyä 1800- ja 1900-luvuilla alue sulautui kuitenkin osaksi Varsinais-Suomea.
Metsämaan läpi virtaa Kojonjoki (puhujasta riippuen joko Koijoki, Koenjoki tai Kojonjoki), joka saa alkunsa Koijärvestä. Joki yhtyy Loimijokeen lähellä Alastaron kirkonkylää. Alueen asutus on tiheintä juuri Kojonjoen varrella. Metsämaa on pinnanmuodoiltaan vaihtelevaa ja vähäjärvistä seutua. Alueelle ovat tyypillisiä ennen muuta lukuisat kalliomäet ja harjut.
Vuonna 1969 Metsämaalla asui 1430 henkeä, ja kunnan tärkein elinkeino (60 %) oli maa- ja metsätalous. Alueen nähtävyyksiä ovat vuonna 1777 valmistunut puinen Metsämaan kirkko Metsämaan kirkonkylässä sekä Leppijärvet valtatie 2:n varrella.
Metsämaata halkoo Valtatie 9 ja alueen pohjoislaitaa pitkin kulkee valtatie 2. Entisen kunnan etelärajaa sivuaa Toijala–Turku-rata ja lähimmät rautatieasemat ovat Loimaalla ja Humppilassa.
Metsämaa lienee saanut pysyvän asutuksensa keskiajan lopulla. Uuden ajan alussa Metsämaan, Kallion ja Korven kylät kuuluivat Loimaan pitäjän Kojon neljännekseen. Vuoden 1571 hopeaveroluettelon mukaan Metsämaan kylässä oli kolme, Kalliossa neljä ja Korvella neljä taloa. Vuonna 1810 taloluku oli 28. Vuonna 1910 Metsämaalla oli yhteensä 212 viljelmää, joista suurin osa oli vuokramaalla; torppia oli 75 ja mäkitupia 92.
Anottuaan Turun tuomiokapitulilta turhaan lupaa oman saarnahuoneen rakentamiseen, metsämaalaiset ryhtyivät vuonna 1776 omin päin rakentamaan puukirkkoa, joka valmistui seuraavana vuonna. Metsämaasta tehtiin Loimaan kappeli vuonna 1778 ja ensimmäinen kappalainen astui virkaansa vuonna 1799. Senaatin päätöksellä Metsämaa määrättiin itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1914. Metsämaan osuusmeijeri perustettiin vuonna 1903 ja säästöpankki vuonna 1919. Metsämaan ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1879. Metsämaalle asutettiin jatkosodan jälkeen Kurkijoen siirtoväkeä.
Kallio, Korpi, Majanoja ja Metsämaa.
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajausten mukaan Metsämaalla oli yksi taajama: kirkonkylä, jossa oli 314 asukasta vuonna 1960 ja 265 asukasta vuonna 1970. Sitä ei enää nykyään luokitella taajamaksi.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Metsämaan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Olof Eriksson
Olof Werner William Eriksson () oli suomalainen heraldikko. Hän suunnitteli useita suomalaisia kunnallisvaakunoita ja yhteisöjen tunnuksia sekä piirsi nykyisin käytössä olevan Suomen vaakunan vuodelta 1978, joka perustuu Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä olevaan vaakunaan. Eriksson suunnitteli myös vuoden 1964 markan kolikon vaakunapuolen. Hänet palkittiin vuonna 1965 Pro Finlandia -mitalilla.
Olof Eriksson on suunnitellut myös useita sukuvaakunoita, exlibriksiä ja liike- ja järjestömerkkejä. Hän piirsi postikortteja Suomen Punaiselle Ristille sekä muille järjestöille. Partiolaisten rantasipi-aiheinen lippu on tehty Erikssonin partiolaisille antaman taulun pohjalta.
Olof Eriksson oli taidemaalari Verner Thomén poika.
Olof Erikssonin kirjallisia teoksia:
Olof Eriksson suunnitteli Suomessa yhteensä 80 maalaiskunnan, 16 kaupungin ja 10 kauppalan vaakunat ja oli siten Suomessa eniten kuntien vaakunoita suunnitellut heraldikko. Hän piirsi muun muassa seuraavien kuntien vaakunat:Lisäksi Olof Eriksson on suunnitellut seuraavat käytöstä poistuneet vaakunat:
Antero Laine
Antero Laine (s. 10. toukokuuta 1935 Kotkassa) on toimittaja ja ammattiyhdistysjohtaja. Hän oli myös journalistiliiton puheenjohtaja vuosina 1974 – 1992 ja hän on työskennellyt myös Hymyn päätoimittajana, toimittajana Yleisradiossa ja Eteenpäin-lehdessä sekä myös UPOn tiedotuspäällikkönä.
Laine on ollut kansainvälisen lehtimieskomitean jäsen sekä pohjoismaisen toimittajajärjestön NJS:n puheenjohtaja 1974 – 1979 ja 1985 – 1987.
William Lawes
William Lawes (1602–1645) oli englantilainen säveltäjä, joka vaikutti Kaarle I:n hovissa.
Hänen musiikkiaan pidetään hyvin hämmästyttävänä monella tavalla. Rakenteellisesti hänen musiikkinsa ei noudata ajan sääntöjä ja ilmaisua. Melodisesti hän oli aikaansa edellä ja toteutti hyvin monimutkaisia sävelkulkuja ja yhdisti sävellajeja epäsovinnaisella tavalla.
Lawesin tuotanto on laajaa ja hyvin dokumentoitua, mutta sitä esitetään hyvin harvoin. Syitä tähän on muun muassa säveltäjän tuntemattomuus suurelle yleisölle, sitä pidetään hyvin vaikeana soittaa sekä senaikaisten soittimien harvinaisuus (esimerkiksi luuttu ja gamba) ja soittajien vähäisyys.
Lawes kuoli 1645 taistelukentällä taistellessaan Oliver Cromwellin joukkoja vastaan.
Jan Hammer
Jan Hammer (s. 17. huhtikuuta 1948) on tšekkiläinen jazzpianisti, kosketinsoittaja ja säveltäjä.
Hammer loikkasi Tšekkoslovakiasta Amerikkaan 1960-luvulla. Hammer pääsi mukaan John McLaughlinin perustamaan Mahavishnu Orchestran ensimmäiseen kokoonpanoon. Hammer soittaa Mahavishnu Orchestran kahdella ensimmäisellä levyllä, joita pidetään rock-vaikutteisen fuusio -musiikin klassikoina ("Inner Mounting Flame", 1971 ja "Birds of Fire", 1972).
Mahavishnun jälkeen Hammer soitti rumpali Billy Cobhamin tunnetuimmalla levyllä, "Spectrum" (1973) ja muun muassa Niemenin albumilla "Mourner's Rhapsody" (1974). Hammer julkaisi 1970-luvulla myös soololevyjä, jotka julkaistiin CD-painoksina vasta 2000-luvulla. Yksi Hammerin tavaramerkeistä 1970-luvulla oli Moog-syntetisaattorin soittaminen särkijän läpi ja ääntä liu'uttaen. Lopputulos kuulosti sähkökitaralta (esimerkiksi Mahavishnu Orchestran kappaleessa ”Birds of Fire”).
1980-luvulla hän sävelsi uransa tunnetuimmat kappaleet, TV-sarja Miami Vicen tunnuskappaleen ja sarjassa käytetyn ”Crockett's Themen”. Miami Vicen tunnusmusiikista tuli ensimmäinen listaykköseksi noussut TV-sarjan kappale. Usein Hammer tunnetaankin juuri näistä kappaleistaan.
Jazzhistorioitsija Joachim-Ernst Berendt mainitsi 1980-luvun alussa Hammerin yhtenä tärkeimmistä fuusiojazzpianisteista.
Eurocorps
Eurocorps (Eurooppa-armeijakunta) on Ranskan ja Saksan 59. huippukokouksessa (21. ja 22. toukokuuta 1992) perustettu eurooppalainen armeijakunta. Eurocorpsiin on liittynyt myös Belgia (1993), Espanja (1994) ja Luxemburg (1996). Se aloitti toimintansa 30. marraskuuta 1995 Pegasus-95-sotaharjoituksen päätteeksi. Armeijakunnan vahvuus on tällä hetkellä noin 60 000 sotilasta.
Vuonna 2001 Eurocorps muutettiin EU:n ja Naton alaisuudessa toimivaksi nopeantoiminnan iskuryhmäksi. Eurocorps on myös osa Länsi-Euroopan unionin (WEU) joukkoja. Se voi toimia WEU:n (V artikla) tai Naton (5. artikla) aloitteesta. Sitä käytetään humanitaarisiin tehtäviin, kuten väestön evakuoimiseen sekä rauhan turvaamiseen kriisialueella Yhdistyneiden Kansakuntien tai ETYJin alaisuudessa.
Eurocorpsin esikunnassa Strasbourgissa on edustajia Italiasta, Kreikasta, Puolasta ja Turkista.
Musée Picasso
Musée Picasso on Pariisissa sijaitseva taidemuseo, joka esittelee espanjalaisen taidemaalari Pablo Picasson tuotantoa. Museossa on yli 3 000 Picasson taideteosta. Kokoelmassa on piirroksia, keramiikkaa ja maalauksia. Museossa on myös Picasson henkilökohtainen taidekokoelma, joka sisältää muun muassa Cézannen ja Matissen töitä.
Kokoelma on aikajärjestyksessä alkaen toisesta kerroksesta, jossa esitellään Picasson sinistä ja vaaleanpunaista kautta sekä kubismia ja klassismia. Esillä on myös Picasson tunnetuimpia maalauksia, muun muassa "Veljekset", "Kaksi naista juoksee rannalla" ja "Suudelma".
Museorakennuksena toimii Hôtel Salé -niminen barokkityylinen kaupunkipalatsi, joka on rakennettu vuosina 1656–1661 suolaveronkerääjä Pierre Aubert de Fontenayn asunnoksi. Talon suunnitteli arkkitehti Jean Boullier. Porraskäytävää koristavat Martin Desjardinsin veistokset. Palatsi takavarikoitiin Ranskan valtiolle vallankumouksen jälkeen, ja se toimi 1800-luvulla muun muassa poikakouluna. Pariisin kaupunki osti rakennuksen vuonna 1962, ja se peruskorjattiin vuosina 1976–1979 Picasso-museon käyttöön. Museo avattiin vuonna 1985.
Joe Pesci
Walter Joseph ”Joe” Pesci [peʃi] (s. 9. helmikuuta 1943 Newark, New Jersey) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko. Hänet tunnetaan parhaiten mafioson rooleistaan Martin Scorsesen elokuvissa Mafiaveljet (1990) ja Casino (1995) sekä murtovaras Harryn roolista Chris Columbuksen perhekomedioissa Yksin kotona (1990) ja Yksin kotona 2 – Eksynyt New Yorkissa (1992).
Newarkissa New Jerseyssä syntynyt amerikanitalialainen Pesci työskenteli ennen näyttelijänuraansa parturina. Hän julkaisi 1960-luvulla myös musiikkialbumin nimeltä "Little Joe Sure Can Sing" taiteilijanimellä Joseph Richie. Yksi levyllä esiintyneistä soittajista oli Frank Vincent, joka sittemmin loi Pescin tavoin näyttelijänuran ja on esiintynyt tämän kanssa monissa samoissa elokuvissa.
Pesci teki ensimmäiset elokuvaesiintymisensä 1960-luvulla ilmestyneissä elokuvissa "Twistin hurmaa" (avustajana) ja "Out of It" ja ensimmäisen isomman roolinsa hän sai vuonna 1976 ilmestyneestä elokuvasta "Kuoleman rahastaja". Läpimurtonsa suuren yleisön tietoisuuteen hän teki vuonna 1980 Robert De Niron vastanäyttelijänä elokuvassa "Kuin raivo härkä". Hän sai Joey La Mottan roolistaan ehdokkuuden sekä Golden Globen että Oscarin saajaksi kategoriassa paras miessivuosa. Vuonna 1991 hän sai parhaan miessivuosan Oscarin ja oli ehdolla Golden Globen saajaksi roolistaan Tommy DeVitona elokuvassa "Mafiaveljet", jonka pääosassa esiintyi niin ikään De Niro. De Niro ja Pesci ovat esiintyneet yhteensä kuudessa samassa elokuvassa.
Edellä mainittujen elokuvien lisäksi Pesci tunnetaan myös muun muassa kolmesta "Tappava ase" -elokuvasta ja kahdesta "Yksin kotona" -elokuvasta. Hän on näytellyt myös monissa muissakin arvostetuissa elokuvissa kuten "Once Upon a Time in America" (1984), "JFK – avoin tapaus" (1991) ja "Casino" (1995). 2000-luvun alussa Pesci piti pitkän tauon näyttelemisestä, mutta vuonna 2006 hän teki kahdeksan vuoden tauon jälkeen paluun elokuvassa "The Good Shepherd", jonka ohjasi Robert De Niro.
Pesci asuu nykyään Lavalettessa New Jerseyssä. Hän oli naimisissa vuosina 1988–1992 Claudia Harron kanssa, jonka kanssa hänellä on yksi yhteinen lapsi.
Balikpapan
Balikpapan on Itä-Kalimantanin provinssin toiseksi suurin kaupunki Borneon saarella, Indonesiassa. Vuoden 2000 väestönlaskennassa kaupungin väkiluku oli 396 909, vuoden 2010 arvio oli 458 934. Balikpapan on tärkeä raakaöljyn ja puutavaran tuotannon keskus. Kaupungissa on myös jonkin verran turismia.