hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Johan Christopher Toll
Johan Christopher Toll (1. helmikuuta 1743 – 21. toukokuuta 1817) oli ruotsalainen sotamarsalkka ja poliitikko.
Tollilla oli merkittävä rooli kuningas Kustaa III:n vuonna 1772 tekemässä vallankaappauksessa, sillä hän suostutteli Etelä-Ruotsissa sijaitsevan Kristianstadin varuskunnan kuninkaan puolelle. Vallankaappauksen jälkeen Tollista tuli eräs kuninkaan tärkeimmistä avustajista, ja hän sai merkittävän aseman Ruotsin puolustus- ja ulkopolitiikassa. Vuonna 1786 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi.
Kun Kustaa III hyökkäsi Venäjälle vuonna 1788 (ns. Kustaan sota), turvautui hän paljolti Tollin laatimiin hyökkäyssuunnitelmiin. Sota sujui huonosti, ja niinpä Toll joutui kuninkaan epäsuosioon. Vastoinkäymisistä ei kuitenkaan olisi pitänyt syyttää Tollia, sillä hän oli alun perin pitänyt hyökkäyksen ajoitusta huonona. Ruotsin armeija olisi hänen mielestään tarvinnut enemmän aikaa sotaan valmistautumiseen.
Tollin vastoinkäymiset jatkuivat 1790-luvulla: maanpetoksesta syytetyn Gustaf Mauritz Armfeltin vastaisen oikeudenkäynnin yhteydessä myös Toll joutui epäilyksenalaiseksi, ja hänet tuomittiin melko huterin perustein kahdeksi vuodeksi vankilaan. Kuningas Kustaa IV Aadolf palautti kuitenkin pian Tollin kunnian ja nimitti tämän tärkeisiin diplomaattisiin tehtäviin. Vuonna 1801 Toll siirtyi hoitamaan Skånen kenraalikuvernöörin virkaa.
Vuonna 1807 Ruotsi tarvitsi jälleen Tollin diplomaattisia taitoja: Napoleonin joukot olivat saartaneet Ruotsin armeijan Rügenin saarelle Pohjois-Saksaan, mutta Toll onnistui neuvottelemaan ruotsalaisille kunniallisen vetäytymisen. Ruotsalaiset saivat pitää kaikki aseensa ja kalustonsa. Kustaa IV Aadolf palkitsi hänet tästä hyvästä sotamarsalkan arvolla. (Kuninkaalla oli syytäkin kiitollisuuteen, sillä tuon sotilaallisen katastrofin partaalle oli päädytty hänen taitamattoman politiikkansa vuoksi.)
Vuonna 1814 Toll korotettiin kreivin arvoon.
Punapiraija
Punapiraija ("Pygocentrus nattereri", ent. "Serrasalmus nattereri") on piraijoiden heimoon "Serrasalmidae" kuuluva tetrakalalaji, joka on ryhmänsä tunnetuin ja pelätyin laji. Punapiraijan pituus on noin 20–30 cm. Lajin luonnollinen esiintymisalue on Amazonin alueella.
Punapiraijat elävät parvissa. Kun tilaa on riittävästi, ne elävät suhteellisen sopuisasti. Kuivalla kaudella jolloin ne voivat jäädä vangiksi lammikkoon, ne käyvät aggressiivisiksi. Sadekaudella parvet vaeltavat lähinnä soilla ja tulvametsissä.
Punapiraijat syövät lähinnä kaloja, mutta löytäessään kuolleen tai haavoittuneen eläimen, ne kaluavat sen hetkessä paljaaksi. Veden ollessa korkealla terveen ihmisen ei tarvitse pelätä piraijoita. Kuivan kauden aikaan lammikkoon loukkuun jääneet piraijat käyvät armotta jokaisen sopivankokoisen uhrin kimppuun.
Punapiraija on luontaisella elinalueellaan suosittu ruokakala. Myös leukoja on käytetty hyödyksi. Sen leukaluita on käytetty jo kauan hiusten leikkaamiseen saksien tapaan. Amazonin alueella "piranha" tarkoittaa saksia.
Isla Fisher
Isla Lang Fisher (s. 3. helmikuuta 1976 Masqat, Oman) on australialainen näyttelijä ja kirjailija.
Fisher syntyi skotlantilaisille vanhemmille Omanin pääkaupungissa Masqatissa, ja hänellä on neljä sisarusta. Fisher sai etunimensä Skotlannissa sijaitsevan Islayn saaren mukaan. Perhe muutti takaisin kotikaupunkiinsa Bathgateen, Skotlantiin ja sitten Perthiin, Australiaan Fisherin ollessa kuusivuotias. Hän kävi koulunsa Swanbourne Primary Schoolissa ja Methodist Ladies’ Collegessa. Fisherillä oli päärooleja koulunsa näytelmissä, kuten "Pieni kauhukauppa". Hän alkoi esiintyä australialaisissa televisiomainoksissa yhdeksänvuotiaana.
Fisher teki debyyttinsä televisiossa Robyn Devereaux’n roolissa vuonna 1993 australialaisessa lasten seikkailusarjassa "Paradise Beach". Hänen läpimurtoroolinsa oli Shannon Reed sarjassa "Home and Away", jossa hän näytteli vuosina 1994–1997. Sinä aikana hän kirjoitti kaksi kirjaa, "Seduced by Fame" ja "Bewitched".
Vuonna 2002 Fisher esitti Mary-Janea elokuvassa "Scooby-Doo ja salaperäinen saari". Isomman roolin hän teki vuoden 2005 elokuvassa "Kuokkavieraat", josta hän voitti MTV Movie Awards 2006 -tapahtumassa jaetun palkinnon kategoriassa ”vuoden läpimurtonäyttelijä”.
Fisher esiintyi Aprilin roolissa elokuvassa "Ehdottomasti ehkä" vuonna 2008. Hänen tunnetuimmat roolinsa lienevät pääosa elokuvassa "Himoshoppaajan salaiset unelmat" (2009) sekä Henley Reeves elokuvassa "Suuri puhallus" (2013).
Nykyään Fisher asuu Los Angelesissa ja on naimisissa koomikko Sacha Baron Cohenin kanssa. Pari avioitui juutalaisessa seremoniassa Pariisissa maaliskuussa 2010. He olivat tavanneet eräissä juhlissa Sydneyssä vuonna 2002 ja alkaneet seurustella. Pariskunnalle syntyi tytär Olive vuonna 2008 ja toinen tytär Elula 2010. Vuonna 2015 he saivat pojan nimeltä Montgomery.
Hohtimet
Hohtimet ovat kirvesmiehen käyttämät erikoispihdit, joilla irrotetaan nauloja. Hohtimissa on periaatteena, että niillä saadaan samaan aikaan luja ote naulasta ja suuri vääntömomentti. Kärjet on muotoiltu myös niin, että lähes umpeen lyödyn naulan kannasta saadaan ote. Perinteisesti hohtimet olivat kokonaan raudasta valmistettuja. 
Aiemmin maataloudessa hohtimet olivat oiva apu piikkilanka-aidan rakentamisessa ja kunnostuksessa.
Jean-Marie Roland de La Platière
Jean-Marie Roland de La Platière (1734–1793) oli lyonilainen tehtaiden tarkastaja. Hän perusti Lyoniin jakobiiniyhdistyksen. Myöhemmin hän oli myös lakiasäätävän kansalliskokouksen jäsen, sisäministeri girondistihallituksessa ja uudelleen Tuileries'n valtauksen jälkeen.
Roland erosi ministerin tehtävästä päästäkseen konventtiin, jossa hän turhaan taisteli Robespierreä ja Vuoripuoluetta vastaan vapaamielisyyden puolesta. Hän yritti pelastaa kuninkaan hengen ja erosi tämän mestauksen jälkeen konventista. Hän joutui vainon kohteeksi samalla kertaa kuin muutkin girondistit mutta pakeni ja piileksi Normandiassa.
Kuultuaan vaimonsa mestauksesta Roland teki miekkakepillään itsemurhan. Hän jätti jälkeensä hyvin katkeran kirjeen, ja hänet haudattiin kuolinpaikalle.
Jean Marie Rolandin vaimo Jeanne Manon eli Madame Roland, kuten häntä yleensä kutsuttiin, piti maineikasta poliittista salonkia, jossa aluksi lakiasäätävän kansalliskokouksen aikana kokoontui koko vasemmisto, sittemmin vain girondistit. Häntä kutsuttiin "girondistien hengettäreksi": hän oli intomielinen vallankumouksellinen, mutta ei yhtä kiihkomielinen kuin Versaillesin retkellä kuuluisaksi tullut Théroigne de Méricourt, vaan pikemminkin kuin Charlotte Cordayn vanhempi sisar. Madame Roland ihaili suuresti antiikin tasavaltoja, vihasi kruunupäitä, kannatti vapaamielisiä uudistuksia ja vaikutti suuresti miehensä päätöksiin.
Kaksi päivää girondistien mestauksen jälkeen oli Jeanne Manonin vuoro. Hänkin tahtoi kuolla, koska oli ollut heidän hengettärensä, vaikka tuomitsikin nämä aivan loppuvaiheessa. Kuitenkin hän koki vastuukseen sen, että kiihkomielisyydellään, kostonhalullaan ja suuriin asioihin tottumattomuudellaan hän oli vienyt läheisensä – myös miehensä – turmion teille. Hän oli stoalainen loppuun asti ja meni giljotiiniin pää pystyssä ja vaieten.
PDP-10
PDP-10 (lyhenne sanoista "Programmed Data Processor") oli Digital Equipment Corporationin 36-bittinen suurtietokone, jota valmistettiin eri malleina (muun muassa DECsystem-10, DECSYSTEM-20 ja niiden eri alamallit) 1960-luvulta 1980-luvulle. Siitä tuli varsin suosittu erityisesti Yhdysvaltain akateemisessa maailmassa, ja se oli yksi niistä koneista, jotka käytännössä popularisoivat tietokoneiden osituskäytön 1970-luvulla; aikaisemmin tietojenkäsittelyä oli suoritettu lähinnä eräajoina. Koneen tunnetuimpia käyttöjärjestelmiä ovat ITS, TENEX, TOPS-10 ja TOPS-20.
PDP-10-arkkitehtuurin pääsuunnittelija oli insinööri Alan Kotok, ja se sai vaikutteita PDP-6:sta, Digitalin edellisestä 36-bittisestä koneesta. Ensimmäiset PDP-10-mallit esiteltiin vuonna 1967. Ne perustuivat KA10-suorittimeen, jossa oli käytännössä sama käskykanta kuin PDP-6:ssa. Käyttöjärjestelmänä koneissa toimi Digitalin oma, PDP-6:ta varten alun perin kehitetty "Monitor", joka myöhemmin nimettiin TOPS-10:ksi.
DECsystem-10 esiteltiin vuonna 1971 ja uusi suoritin, KI10, seuraavana vuonna. KL10, PDP-10:n pääsuorittimista tehokkain (Digitalin mukaan neljä kertaa KA:ta nopeampi), esiteltiin puolestaan 1974. Aikaisemmista PDP-10-suorittimista poiketen sen käskykanta oli mikrokoodattu, ja se käytti PDP-11-minitietokonetta eräänlaisena esitietokoneena, muun muassa itsensä käynnistämiseen.
DECSYSTEM-20 esiteltiin vuonna 1976. Se perustui KL10-suorittimeen, ja käyttöjärjestelmänä pyöri TOPS-20. Kaksi vuotta myöhemmin Digital esitteli KS10-suorittimen ja siihen perustuvan huokean DECsystem-2020-tietokoneen. KS10 jäi PDP-10-perheen viimeiseksi varsinaiseksi pääprosessoriksi. Vuosikymmenen vaihteessa Digital käynnisti Jupiter-hankkeen, jonka tarkoituksena oli uuden PDP-10-järjestelmän kehittäminen, mutta se keskeytettiin. Vuonna 1983 yhtiö lakkautti virallisesti koko PDP-10-tuotelinjan, lähinnä kilpailevan 32-bittisen VAX-arkkitehtuurin hyväksi.
Josien Elzerman
Josina "Josien" Alida Elzerman (s. 2. huhtikuuta 1956, Haag, Etelä-Hollanti), on entinen alankomaalainen uimari, joka osallistui kotimaansa riveissä kesäolympialaisiin 1972. Siellä hän karsiutui alkuerissä 200 metrin rintauinnissa ajalla 2.28,18. Lisäksi hän osallistui 4 x 100 metrin vapaauintiviestiin, jossa hän oli viides. Hänen kummatkin veljensä Hans sekä Henk olivat myös kansainvälisen tason uimareita.
Julie Adams
Julie Adams (syntyi Betty May Adamsiksi s. 17. lokakuuta 1926, Waterloo, lowa, Yhdysvallat) on amerikkalainen elokuvanäyttelijä, joka tunnettu joskus myös nimillä Julia Adams tai Betty Adams.
Suurimman osan ajasta hän toimi elokuvasihteerinä Arkansasissa, hän aloitti hänen ensimmäisen elokuvan kuvaukset B-movie lännenelokuvassa.
Hän käytti hänen oikeaa nimeään Betty Adamsia vuoteen 1949 saakka, jonka jälkeen hän aloitti työskennellä Universal Picturesilla. Sen jälkeen hänestä tuli Julie ja Julie Adams. Tiettävästi hänet tunnetaan parhaiten vuonna 1954 valmistuneesta elokuvasta "Mustan laguunin hirviö".
Myöhemmin hän näytteli jonkin verran televisiossa, hänet muistetaan etsiväsarjasta Murhasta tuli totta "Eve Simpsonina". Lost-sarjasta hänet tunnetaan "Amelian" roolista.
Vuonna 2006 valmistuneessa World Trade Center elokuvassa Julie Adams näyttelee "Julian" roolissa.
SB Vaasa
Salibandyseura Vaasa ry (lyh. SB Vaasa) on vaasalainen salibandyn erikoisseura, joka on perustettu vuonna 2002. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa salibandyn Divaria. Naisten edustusjoukkue pelaa niin ikään I-divisioonaa. Juniorijoukkueita on pojissa B-junioreista G-junioreihin asti sekä tytöissä D- ja E-juniorit.
SB Vaasa perustettiin virallisesti keväällä 2002. Seura syntyi kun Wizards, Wunder Team ja Challengers 93 yhdistyivät. Heti seuraavalla kaudella miesten edustusjoukkueen onnistui nousta I-divisioonaan. Naiset nousivat I-divisioonaa vastaavalle sarjatasolla kaudella 2003-2004. Tuolloin sarjaa kutsuttiin nimellä superykkönen. Vuonna 2012 vaasalaiset seurat SB Vaasa ja Woodcutters-96 yhdistyivät. Seura jatkaa toimintaa SB Vaasan nimen alla.
Kuokka
Kuokka on varrellinen kahden käden maanmuokkaus- ja kaivutyökalu, jonka päässä on kookas, levymäinen terä. Kuokassa on metalliterä ja kirveen vartta muistuttava varsi kohtisuorassa levyterää vastaan. Suomessa kuokalla kuokittiin ennen suota, kun siitä tehtiin viljelymaata. Kuokalla käännettiin kuivatun suon pinta, joka oli rahkasammalta, niin että se kuivui ja lakkasi kasvamasta sammalta. Suomessa tehtiin kuokalla suosta viljelymaata syrjäkylillä vielä 1940- ja 1950-luvulla. Lisäksi kuokkaa voi käyttää puiden istutukseen. Esim. koivua istutettaessa kuokka on sopivampi istutusväline kuin pottiputki koska koivun taimi ei välttämättä mahtuisi verraten ohkaiseen pottiputkeen.
Perunakuokka on kuokkamalli, jossa levyterä on korvattu muutamalla piikillä. Perunakuokka soveltuu pienen perunamaan sadonkorjuuseen, mutta isoilta pelloilta perunat nostetaan perunannostokoneella.
Rikkaruohojen kitkemiseen, pienten kasvien istuttamiseen, istutuspenkkien muotoiluun ja moniin muihin puutarhatöihin valmistetaan eri muotoisia ja kokoisia kuokkia. Myös eräät kokoon taitettavat kenttälapiot voidaan lukita väliasentoon, jolloin ne toimivat kuokan tavoin.
Pellon raivaukseen kuokalla viittaa Väinö Linnan romaanin "Täällä Pohjantähden alla" tunnettu aloituslause: ""Alussa olivat suo, kuokka – ja Jussi.""
Gerry Geran
George Pierce ”Gerry” Geran (22. helmikuuta 1895, Holyoke, Massachusetts - syyskuu 1981 Brooklyn, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli keskushyökkääjä.
Geran aloitti jääkiekkouransa 1915 pelaamalla kaksi vuotta Dartmouth Collegen joukkueessa. Hän pelasi Montreal Wanderersissa kuusi ottelua ensimmäisellä NHL-kaudella 1917–1918. Hän pelasi Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkueessa Antwerpenin kesäolympialaisissa 1920 ja oli voittamassa olympiahopeaa. Kaudella 1921–1922 Geran pelasi Ranskassa tehden 88 maalia kahdeksassa ottelussa. Kaudet 1922–1925 hän pelasi USAHA-liigassa Boston A.A. Unicorns -joukkueessa. 1925 hän teki sopimuksen Boston Bruinsin kanssa ja pelasi kaudella 1925–1926 33 ottelua NHL:ssä tehden viisi maalia ja antaen yhden maalisyötön. Seuraavalla kaudella Geran pelasi vielä AHA-liigassa, jonka jälkeen hän lopetti uransa.
Heike Kamerlingh Onnes
Heike Kamerlingh Onnes (21. syyskuuta 1853 Groningen – 21. helmikuuta 1926) oli alankomaalainen kokeellinen fyysikko. Hän tutki materiaalien matalan lämpötilan ilmiöitä lähellä absoluuttista nollapistettä ja menetelmiä, joilla jäähdyttää aine niin kylmäksi. Kamerlingh Onnesia pidetään suprajohtavuuden löytäjänä.
Kamerlingh Onnesin vanhemmat olivat tiilitehtaan omistaja Harm Kamerlingh Onnes ja Anna Gerdina Coers Arnhemista. Hän aloitti opiskelut Groningenin yliopistossa vuonna 1870 ja jatkoi opintojaan Heidelbergin yliopistossa vuosina 1871–1873 Robert Bunsennin ja Gustav Kirchhoffin oppilaana. Palattuaan Groningeniin Kamerlingh Onnes suoritti filosofian maisteria vastaavan tutkinnon 1878 ja sai tohtorin arvon 1879.
Kamerlingh Onnes meni naimisiin 1887 Maria Adriana Wilhelmina Elisabeth Bijleveldin kanssa ja perheeseen syntyi yksi poika.
Kamerlingh Onnes julkaisi 1881 artikkelin "Algemeene theorie der vloeistoffen" (Yleinen teoria nesteistä), mikä oli alku hänen uralleen matalissa lämpötiloissa olevien materiaalien tutkijana. Vuonna 1882 hänet nimitettiin kokeellisen fysiikan ja meteorologian professoriksi Leidenin yliopistoon. Hänen mottonsa oli "Door meten tot weten" (vapaasti käännettynä "tietoa saadaan mittauksilla"), mikä kuvasti hänen arvostustaan kvantitatiivisia mittauksia kohtaan.
Järjesteltyään uudelleen fysiikan laboratorion nimityksensä jälkeen, hän ryhtyi kokeellisesti todentamaan Hendrik Lorentzin ja Johannes Diderik van der Waalsin teorioita. Hän rakensi matalan lämpötilan tutkimuksiin soveltuvan laboratorion, jossa tehtyjen tutkimusten ensimmäinen huippuhetki oli vuonna 1908 heliumin nesteyttäminen kryostaateilla.
Myöhemmin laboratoriossa tutkittiin muun muassa radioaktiivisuutta, fluoresenssia, fosforesenssia ja optisia, magneettisia, ja sähköön liittyviä ilmiöitä kuten Hallin ilmiötä. Vuonna 1911 Kamerlingh Onnes löysi elementaalisten metallien suprajohtavuuden tutkiessaan niitä matalissa lämpötiloissa. Toisin kuin esimerkiksi William Thomson, hän uskoi, että johteiden resistanssi pienenisi tasaisesti lämpötilan aletessa. Lämpötilan laskiessa alle 4,2 K elohopean resistanssi kuitenkin katosi kokonaan. Hän kuvasi ilmiötä sanalla "suprajohtavuus" (engl. "supraconductivity") ja omaksui vasta myöhemmin nykyään englannin kieleen jääneen nimityksen "superconductivity".
Näistä matalan lämpötilan tutkimuksista (erityisesti heliumin nesteyttämisestä) hänelle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1913.
Temple (Pariisi)
Temple oli ristiretkien jälkeen noin vuonna 1240 Pariisiin rakennettu linnoitus. Sen rakennutti Temppeliherrain ritarikunta.
Keskeinen osa tätä linnoitettua luostaria oli tornimainen päälinna. Päälinnan muurit olivat metrin paksuiset ja kaikki ikkunat kalterein vahvistettuja, koska linna rakennettiin ritariston harjoittaman pankkiiriliikkeen rahaston säilytyspaikaksi.
Temppeliherrojen tuhon jälkeen linna oli Ranskan suureen vallankumoukseen asti Johanniittain ritarikunnan käytössä.
Vanha tornimainen linna, erittäin kolkko ja epämukava asunto, määrättiin Tuileriesin valtauksen jälkeen kuningasperheen sijoituspaikaksi. Ludvig XVI lähti sieltä viimeiselle matkalleen. Kuningatar Marie-Antoinette siirrettiin myöhemmin Pariisin oikeuspalatsin yhteydessä olevaan Conciergerien vankilaan.
Templen linnoitus hävitettiin purkamalla vuonna 1811.
Macaulay Culkin
Macaulay Carson Culkin (s. 26. elokuuta 1980 Manhattan, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Culkin teki läpimurtonsa vuonna 1990 Chris Columbuksen perhekomediassa "Yksin kotona". Vuonna 1994 valmistuneen "Riku Rikkaan" jälkeen Culkin vietti hiljaiseloa vuoteen 2003 saakka, jolloin hän esiintyi elokuvassa "Party Monster".
Culkin on seitsenlapsisen perheen kolmas lapsi, hänen veljiään ovat näyttelijät Kieran Culkin (1982) ja Rory Culkin (1989). Hänen tätinsä on näyttelijä Bonnie Bedelia. Culkinin sisko Dakota kuoli auto-onnettomuudessa 2008.
Culkin meni 18-vuotiaana naimisiin Rachel Minerin kanssa, mutta avioliitto päättyi pian eroon.
Vuonna 2004 poliisit löysivät Culkinin autosta marihuanaa ja Xanax-pillereitä. Culkin tuomittiin yhden vuoden ehdolliseen vankeusrangaistukseen sekä maksamaan 540 dollarin sakot. Lisäksi Culkin määrättiin huumevieroitushoitoon.
Vuonna 2005 Culkin puolusti kummipoikansa isää Michael Jacksonia kohuoikeudenkäynnissä, jossa Jacksonia syytettiin pedofiliasta. Culkin sanoi, ettei ole koskaan joutunut Jacksonin ahdistelun kohteeksi ja piti syytöksiä perättöminä. Jackson todettiinkin sittemmin syyttömäksi.
Culkin seurusteli näyttelijä Mila Kunisin kanssa vuosina 2002–2010.
Culkin on kirjoittanut elämästään kirjan nimeltä "Junior".
Paul R. Thagard
Paul Thagard (s. 1950) on tietojenkäsittelytieteen ja psykologian alalla toimiva kanadalainen filosofian professori Waterloon yliopistossa. Hänellä on loppututkinto Saskatchewanin, Cambridgen, Toronton ja Michiganin yliopistoista.
Thagard on toiminut "Cognitive Science Societyn" johtokunnassa 1998–1999, ja "Society for Machines and Mentalityn" toimitusjohtajana 1997–1998. Hän on ollut "Canada Councilin" jäsen ja 1999 hänet valittiin "Royal Society of Canada"n jäseneksi. Vuonna 2003 hän sai "University of Waterloo-palkinnon" erinomaisesta tutkimuksesta, ja 2005 hänet nimitettiin yliopiston tutkimusprofessoriksi.
Vaikka Thagard itse pitääkin astrologiaa näennäistieteenä, hän on kirjoituksessaan "Why Astrology Is A Pseudoscience" pyrkinyt selventämään luokittelun perusteita. Hän sanoo muun muassa, että jonkin tieteenlajin alkuperä on merkityksetön sen tieteellisen aseman kannalta, koska esimerkiksi kemian alkemiallinen ja lääketieteen okkulttinen alkuperät ovat yhtä lailla taikuudessa kuin astrologiankin. Epäolennaista on myös se että kyse on yleisestä uskomuksesta, eikä myöskään fyysisen perustan puuttumista voida pitää merkkinä teorian epätieteellisyydestä. Tästä Thagard käyttää esimerkkinä väitteitä, joiden mukaan astrologia olisi näennäistiede siksi, että sen perustaksi ei voida löytää fyysisiä vaikutusmekanismeja, eli esimerkiksi planeettojen painovoiman tai jonkin mitattavan säteilyn ei uskota voivan saada aikaan astrologien väittämiä vaikutuksia.
Gustavo Manduca
Gustavo Manduca (s. 8. kesäkuuta 1980 Criciúma, Santa Catarina, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, jonka pelipaikka on hyökkääjänä. Hän edustaa tällä hetkellä AEK Ateenaa.
Keväällä 1998 Manduca siirtyi Helsingin Jalkapalloklubiin. Hän jäi kuitenkin vähälle peliajalle pelaten vain kahdessa ottelussa. Suurimman osan kaudesta Manduca viettikin lainalla Atlantiksessa, jossa hän pelasi 10 ottelua tehden kaksi maalia. Syksyllä HJK:n pelatessa Mestarien liigaa, Manduca oli taas HJK:n miehistössä mukana. Hän ei kuitenkaan päässyt kertaakaan kentälle.
HJK:sta Manduca siirtyi Portugalin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle FC Felguirasin paitaan. Samassa sarjassa Manduca edusti myös AD Esposendea ja GD Chavesia ennen siirtoa pääsarjaan FC Paços de Ferreiraan vuonna 2003. Hän pelasi 29 ottelua tehden niissä kolme maalia. Kauden jälkeen Manduca vaihtoi jälleen seuraa tällä kertaa Madeiralle CS Marítimoon. Siellä hän pelasi puolitoista kautta ennen siirtoa maineikkaiseen Benficaan kevääksi 2006. Kauden 2006/07 Manduca pelaa AEK Ateenassa lainalla Benficasta.
Täss on Rauli, moi!
Täss on Rauli, moi! (LXCD 624) on Rauli Somerjoen kokoelmalevy vuodelta 1999. Kappaleet ovat kahdella CD-levyllä.
Tereftaalihappo
Tereftaalihappo on aromaattinen dikarboksyylihappo, joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan kiteistä valkoista jauhetta. Sen kemiallinen kaava on CHO ja rakennekaava CH(COOH). Tereftaalihaposta käytetään myös nimityksiä "1,4-bentseenidikarboksyylihappo" ja "para-ftaalihappo".
Tereftaalihapon moolimassa on 166,1 g/mol, härmistymislämpötila 402 °C, suhteellinen tiheys 1,51 g/cm (vesi = 1,0 g/cm), liukoisuus veteen 20 °C lämpötilassa 0,28 g/100 ml, leimahduspiste 260 °C, itsesyttymislämpötila 496 °C ja CAS-numero 100-21-0.
Tereftaalihappoa valmistetaan hapettamalla p-ksyleeniä joko neste- tai kaasufaasissa. Nestefaasihapetuksessa hapettimena käytetään typpihappoa tai happea ja koboltti-mangaani-bromi-katalyyttiä. Muodostuva tuote puhdistetaan esteröimällä se metanolin kanssa ja näin syntynyt dimetyylitereftalaatti hydrolysoidaan tereftaalihapoksi. Tärkein tereftaalihapon käyttökohde on polymeerien valmistus. Tereftaalihaposta valmistettavia tärkeitä polymeerejä ovat muun muassa polyetyleenitereftalaatti, polybutyleenitereftalaatti ja erilaiset polyamidit. Siitä valmistetaan myös polymeeriteollisuuden raaka-aineenaan käyttämää dimetyylitereftalaattia.
Lyhytaikainen altistuminen tereftaalihapolle ärsyttää silmiä ja ihoa.
Tereftaalihapon (para-ftaalihappo, 1,4-bentseenidikarboksyylihappo) isomeerisia muotoja ovat:
Jyvitys
Jyvitys tarkoittaa Suomessa maa-alan tai huoneiston suhteellisen arvon määräämistä verrattuna toisiin samanlaisiin. Jyvityksellä määrätään jyväluku.
Jyvitys tarkoittaa maanjaoissa ja tilusvaihdoissa toimitettavaa tilusten suhteellisen arvon määräämistä, jonka kautta saadaan oikea peruste jaettavien tilusten vertaamiselle toisiinsa. Kullekin erilaatuiselle tilukselle määrätään "jyväarvo", joka riippuu muun muassa maan luonnollisesta laadusta ja asemasta, sen viljelemisen vaikeudesta tai kalleudesta sekä siitä saatavasta hyödystä. Jyväarvon tulee ilmaista oikein tiluksen arvo suhteessa muihin tiluksiin.
Vuoden 1951 jakolain 15. luvussa säädettiin, että jyvityksessä on tilukset tutkittava ja sen nojalla määrättävä kullekin tiluskuviolle jyväluku, joka osoittaa tiluksen pysyvän arvon verrattuna toisten tilusten samanlaiseen arvoon.
Voimassa olevassa kiinteistönmuodostamislaissa on säännökset "jyvityksestä ja muusta arvioinnista" sen 195–198 §:ssä.
Jyvityksellä voidaan tarkoittaa myös asunto-osakeyhtiöissä käytettävää jyvitettyä pinta-alaa.
Sofia ja karhunkynsi
Sofia ja karhunkynsi on WSOY:n julkaisema Silja Kiehelän kirjoittama lastenromaani, joka kertoo Sofia-nimisestä tytöstä. Tarina on viisas ja syvällinen, joka käsittelee ajankohtaista ongelmaa monitasoisesti.
Kirja alkaa, kun Sofialle ja hänen parhaalleen ystävälleen Tanjalle tulee riita. Riitaa ystävykset eivät kuitenkaan sopineet, kuten tavallisesti. Tanja ei ole enää Sofian ystävä, vaan on liittynyt ilkeän Sari-nimisen tytön porukoihin. Sari on luokan "kingi" ja kukaan ei uskalla väittää vastaan hänen kanssaan. Pienestä riidasta alkoi Sofian painajainen. Häntä pelottaa mennä kouluun ja hänestä tulee hyvin yksinäinen. Hän on kaikki välitunnit yksin, eikä kukaan tunnu välittävän hänestä! Sofia kuitenkin ystävystyy Mikaeliin, jonka kanssa hän alkaa ratkoa ongelmiaan. Asiat eivät kuitenkaan ratkea helposti ja avuksi täytyy ottaa muut keinot. Onneksi Sofialla on "unisisko", jonka kanssa hän juttelee ja puhuu murheistaan.
North American B-25 Mitchell
North American B-25 Mitchell (North American NA-62) oli yhdysvaltalainen kaksimoottorinen keskiraskas pommikone, jonka valmistaja oli North American Aviation. Lentokone oli nimetty "Mitchelliksi" kenraali Billy Mitchellin mukaan. Tuotannon loppuessa sitä oli eri malleina rakennettu yli 10 000 kappaletta. Tähän joukkoon kuuluivat myös muutamat erikoismallit, kuten Yhdysvaltain merivoimien PBJ-1-partiopommikone ja Yhdysvaltain ilmavoimien F-10-valokuvaustiedustelukone. Tyynenmeren taisteluiden alkuvaiheessa Mitchell joutui kamppailemaan Zerojen kanssa ilman hävittäjäsuojaa, mutta selvisi niistä hyvin nopeutensa ja aseistuksensa ansiosta. 
Lentokonetta käyttivät useat Liittoutuneiden ilmavoimat Yhdysvaltain ilmavoimien ja merivoimien lisäksi. Näihin maihin kuuluivat Australia, Iso-Britannia (joka vastaanotti yli 900 lentokonetta), Kiina, Alankomaat ja Neuvostoliitto.
B-25 sai mainetta huhtikuun 1942 Doolittle Raidissa, jossa 16 B-25-pommikonetta everstiluutnantti Jimmy Doolittlen johdolla lähti lentotukialus USS Hornetin kannelta ja pommitti Tokiota ja neljää muuta japanilaista kaupunkia ilman omia tappioita. Hyökkäykseen osallistuneista koneista 15 teki kotimatkalla pakkolaskun itäisen Kiinan lentokentille. Tappiot johtuivat polttoaineen loppumisesta, myrskyisestä yöstä, huonosta näkyvyydestä ja elektronisten suunnistuslaitteiden puutteesta vastaanottavilla lentokentillä. Yksi pommikoneista laskeutui ehjänä Neuvostoliittoon, jossa sen viisihenkinen miehistö internoitiin ja lentokone takavarikoitiin. Suurin osa 80:stä Doolittle Raidiin osallistuneesta miehistön jäsenestä selvisi historiallisesta tehtävästään ja pääsi takaisin omien joukkojensa pariin.
B-25 oli aiemman 1930-luvun keskivaiheilla kehitetyn XB-21 (North American-39) -projektin jälkeläinen. XB-21-mallin kehitystyössä saatuja kokemuksia hyödynnettiin B-25-pommikoneen (yhtiön nimi koneelle oli NA-40) suunnittelussa. Yksi NA-40 rakennettiin prototyypiksi ja siihen tehtiin myöhemmin useita muutoksia, joilla testattiin potentiaalisia parannuksia.
Vuonna 1939 muunneltu ja paranneltu NA-40B luovutettiin Yhdysvaltain ilmavoimille arviointia varten. Koneen alkuperäinen tehtävä oli toimia rynnäkköpommituskoneena Ison-Britannian ja Ranskan ilmavoimissa. Kummallakin maalla oli toisen maailmansodan alkuvaiheissa tarve rynnäkköpommituskoneille. Nämä maat kuitenkin muuttivat suunnitelmiaan ja valitsivat pommikoneeksi myös uuden A-20 Havoc -mallin. Yhdysvaltain ilmavoimat määrittelivät NA-40B:n keskiraskaaksi pommikoneeksi ja malli määrättiin tuotantoon yhtä aikaa armeijan toisen uuden keskiraskaan pommikoneen, Martin B-26 Marauderin, kanssa.
NA-40B:n kehitelty versio, NA-62, oli pohja ensimmäiselle varsinaiselle B-25:lle. Armeijalla oli kova kiire saada keskiraskaita pommittajia ja tästä syystä koneesta ei rakennettu versioita palveluskäytön testaukseen eikä siitä tehty kokeellisia malleja. Kaikki tarpeelliset muutostyöt tehtiin tuotantoajojen aikana tai olemassa oleviin lentokoneisiin kenttämuutoksina ympäri maailmaa.
Covilhã
Covilhã on kaupunki ja kunta Portugalissa. Kaupungin pinta-ala on 555,6 km² ja väkiluku 52 000. Väestötiheys on 93/km². Kunnan vapaapäivä on 20. lokakuuta. Kunnan pormestari on Vítor Pereira. Kunta on Castelo Brancon piirin suurin kaupunki.
Kerran vielä palaan
Kerran vielä palaan on Jukka Kuoppamäen vuonna 1992 julkaistu albumi. Hän on myös sanoittanut ja säveltänyt kappaleet. Taustalaulajana toimi Jukan tytär Inka.
Albumin tunnetuimmat kappaleet lienevät ”Juuret Suomessa” ja ”Radiosta rokin kuulen”.Sovitukset:
Metsuri
Metsuri eli metsätyöntekijä on metsäalan suorittava ammatti. Sana metsuri syntyi jo 1950-luvulla, mutta yleiseen käyttöön se tuli vasta 1970-luvulla. Tätä ennen puhuttiin metsätyömiehistä ja jätkistä. Hakkuukonetta kuljettavaa työntekijää kutsutaan joskus konemetsuriksi, mutta yleensä puhutaan metsäkoneenkuljettajasta.
Metsurin toimenkuvaan kuuluu yleensä
Metsuri joutuu lisäksi yleensä huoltamaan ja korjaamaan käyttämänsä työkalut metsässä. Työ on yleensä yksinäistä ja fyysisesti rasittavaa.
Metsurit voivat työskennellä joko toisen palveluksessa tai yrittäjinä. Yrittäjämetsurin on oman ammattitaitonsa lisäksi ymmärrettävä liiketaloudellisia ja kirjanpitoon liittyviä asioita. Metsurien ammattiliitto on Puu- ja erityisalojen liitto.
Vielä 1960-luvulla Suomen metsissä työskenteli talvisin ainakin 100 000–200 000 metsätyöntekijää eli jätkää. He tekivät metsätyötä talvisin, uittotyötä keväisin ja maatalous- tai sahaustyötä kesäisin ja syksyisin. Pohjois-Suomessa tämä synnytti suorastaan jätkänkierron:
1960-luvulla traktorien ja moottorisahojen yleistymisen myötä metsureita tarvittiin entistä vähemmän, mikä johti maaseudun työpaikkojen vähenemiseen ja laajamittaiseen maaltamuuttoon. Entisestään metsätyövoiman tarve väheni 1980-luvulla alkaneen hakkuukoneiden eli motojen kehityksen myötä. Nykyään Suomessa työskentelee nykyisin enää 5 000–10 000 metsuria. Työnkuva on muuttunut siten, että pääosa metsurien työstä tapahtuu lumettomana aikana ja talvella moni metsuri joutuu lomautetuksi. Tähän on päädytty useastakin eri syystä, joista päällimmäisinä ovat turhan työn tekemisen aiheuttama ruumiillinen ja henkinen väsymys (lumessa työskentely on sitä hankalampaa, mitä enemmän sitä on), ja niin sanotun lumilisän maksaminen metsurille, mikä nostaa puunkorjuun kustannuksia selvästi.
Puhekielessä käytetään joskus sanaa citymetsuri (arboristi) kaupungissa toimivasta metsurista, joka poistaa vaaraa aiheuttavat puut latvaan kiiveten ja pätkinä kaataen.
René van Eck
René van Eck (s. 18. helmikuuta 1966) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.
Pelaajana van Eck pelasi muun muassa kotimaassaan Excelsiorissa, FC Den Boschissa, Sveitsissä FC Luzernissa ja FC Winterthurissa sekä Saksassa Nürnbergissä 38 ottelua, joista 16 Bundesliigassa.
Valmennusuransa van Eck aloitti FC Luzernissa, jonka hän nosti pääsarjatasolle. Van Eck ei kuitenkaan päässyt jatkosopimukseen seuran kanssa, joten hän oli vapailla markkinoilla ennen kuin Veikkausliigan putoamiskamppailussa ollut FC Inter palkkasi miehen korvaamaan Kari Virtasta syksyllä 2006. Van Eck onnistui hilaamaan joukkueen kuiville ja hänet arvostettiin Veikkausliigassa myös syyskuun parhaaksi valmentajaksi.
Neuvotteluista huolimatta van Eck ei tehnyt jatkosopimusta FC Interin kanssa vaan siirtyi taas Sveitsin kakkosliigaan, tällä kertaa putoamiskurimuksessa olleeseen FC Wohleniin . Hän onnistui taas putoamistaistelussa ja Wohlen pelastui. Kaudeksi 2007/08 van Eck siirtyi FC Thunin valmentajaksi.
Van Eck sai potkut FC Thunista toukokuussa 2008 seuran pudottua Sveitsin pääsarjasta. Hän palasi valmennustehtäviin syyskuussa 2008, kun Saksan 3. Bundesliigan hännille juuttunut FC Carl Zeiss Jena palkkasi hänet päävalmentajakseen. Van Eckin johdolla seura ei onnistunut parantamaan juurikaan otteitaan ja rämpi 3. Ligan hännillä. Maaliskuussa 2009 seurajohto saikin tarpeekseen ja erotti van Eckin.
Seuraajaksi palkattu Mark Fascher ei kuitenkaan onnistunut kääntäämään seuran kelkkaa riittävästi ja sarjapaikan säilyttyä Carl Zeiss Jena palkkasi van Eckin uudelleen päävalmentajaksi toukokuun lopussa 2009. Toinen yritys Carl Zeissin peräsimessä päättyi 3. Ligan sijalle viisi. Van Eckin sopimusta ei kuitenkaan jatkettu kauden jälkeen.
Syyskuussa 2012 van Eckin ura jatkui Saksan 3. Ligassa Alemannia Aachenin peräsimessä. Joukkueen kausi sujui van Eckin alaisuudessa kehnosti ja tuloksena oli sarjan jumbosijan myötä putoaminen Regionalligaan. Van Eck jätti seuran kauden jälkeen.
Helmikuussa 2015 van Eck sai ensimmäisen valmentajapestinsä kotimaassaan, kun Eerste Divisiessä pelannut FC Den Bosch teki hänen kanssaan sopimuksen. Seura sijoittui van Eckin johdolla sijalle 16 ja pelastui putoamiselta. Kaudella 2015/16 Den Boscin menestys ei ollut olennaisesti parempaa, vaikkei joukkue ajautunutkaan putoamisuhan alle. Alemman keskikastin sijoitukset eivät seurajohtoa tyydyttäneet ja van Eck sai helmikuussa 2016 potkut.
Ari Lahti (muusikko)
Ari Samuel Lahti (s. 28. toukokuuta 1960, Valkeakoski) on suomalainen muusikko, taidekehystäjä, valokuvaaja ja yrittäjä. Lahti on toimittanut Irwin Goodmanin elämästä kertovan kirjan ja DVD:n. Muusikkona Lahden yhtyeistä tunnetuin on vuonna 1981 perustettu Irwinin Lapset, joka keikkaili myös Irwinin taustaorkesterina. Lahti johtaa myös Irwin-aiheista Irwin-klubi, Irwin Goodman ry:tä.
Laulaja-kitaristi Lahden muita yhtyeitä Irwinin Lasten lisäksi ovat olleet muun muassa Ari Goodman Big Band, The Yhtye, The Pop-Yhtye, The Beathovens, The Commotion, Valkeakosken Paras Soitinyhtye, Custom Mary ja Pojat tulee. Musiikkituotantoa varten Lahdella on yritys Valkeakoski Media.
Barbro Smeds
Barbro Christina Smeds (s. 18. kesäkuuta 1950 Helsingissä) on suomenruotsalainen kirjailija, dramaturgi ja teatteriohjaaja. Hän on työskennellyt Ruotsissa vuosina 1969–1975 ja 1984–.
Smeds opiskeli ohjaajaksi Suomen Teatterikorkeakoulussa. Hän työskentelee freelance-näytelmäkirjailijana, viime vuosikymmenen aikana enimmäkseen Tukholman kaupunginteatterissa, jossa on esitetty viisi hänen teostaan. Hänen näytelmiään on myös esitetty Moderna Dansteaternissa Tukholman Skeppsholmenilla. Hän on myös ollut teatterinjohtajana Norrköpingin Östgötateaternissa.
Vuodesta 2006 Smeds on ollut professori Dramatiska Institutetissa Tukholmassa.
Apulaispiispa (katolinen)
Apulaispiispa on katolisessa kirkossa piispa, joka on vihitty avustamaan hiippakuntaa johtavaa hiippakuntapiispaa. Latinankielinen nimitys viralle onkin "episcopus auxiliaris". Apulaispiispalla ei ole hallintovaltaa, vaan hän edustaa hiippakunnan piispaa vain vihkitoimituksissa (kirkkojen vihkimiset, vahvistuksen sakramentti jne.). Hallinnon alueella piispan tukena toimii yleisvikaari. Apulaispiispat ovat myös edustettuina paikallisissa piispainkokouksissa.
Toinen nimitys apulaispiispalle on "episcopus in partibus infidelium" ("piispa uskottomien alueella"). Tämä nimitys johtuu siitä, että jokainen apulaispiispa on muodollisesti nimitetty jonkin vanhan, nyttemmin käytännössä hajonneen hiippakunnan titulaaripiispaksi. Kyseessä ovat yleensä kirkon ensimmäisinä vuosisatoina syntyneen hiippakunnat, jotka sijaitsivat nykyään islaminuskoisilla alueilla Lähi-idässä, Vähässä-Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Koska kyseiset hiippakunnat eivät nykyään käytännössä enää ole olemassa, on niiden piispanistuimista tullut arvonimiä. Apulaispiispaksi vihittävä vihitään jonkin tällaisen "kadonneen hiippakunnan" titulaaripiispaksi.
Kuten hiippakuntapiispatkin, esittävät apulaispiispat paaville eronpyyntönsä täyttäessään 75 vuotta. Vihkipiispojen kohdalla eroanomus hyväksytään poikkeuksetta ja piispa saa siirtyä eläkkeelle. Toisin kuin hiippakuntapiispat, apulaispiispat säilyttävät titulaarihiippakuntansa myös eläkkeelle siirtymisensä jälkeen. Mikäli hiippakuntapiispalla ei eläkkeelle siirtyessään ole titulaarihiippakuntaa, hänelle annetaan sellainen.
Kuten kaikki katolisen kirkon piispat, apulaispiispat käyttävät arvonsa merkkeinä violettia kaftaania eli sutaania ja violettia päähinettä eli mozettaa. Lisäksi heillä on myös piispanristi ja piispansormus. Liturgiassa apulaispiispat käyttävät piispanhiippaa ja paimensauvaa paimenvirkansa merkkinä.
Apulaispiispojen määrä määräytyy hiippakunnan koon mukaan. Sen määrittelee hiippakunnan piispa yhdessä Pyhän istuimen kanssa. Eniten vihkipiispoja on Ciudad de Méxicon arkkihiippakunnalla (9), Rooman hiippakunnalla (8), Milanon arkkihiippakunnalla (7), Chicagon arkkihiippakunnalla (6), Los Angelesin arkkihiippakunnalla (6), New Yorkin arkkihiippakunnalla (5) sekä saksalaisella Münsterin hiippakunnalla (5).
Herbert Drury
Herbert Drury (2. maaliskuuta 1895 Midland, Ontario – 1. heinäkuuta 1965) oli yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, jonka pelipaikka oli puolustaja.
Kanadalaissyntyinen Drury pelasi Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkueessa Antwerpenin kesäolympialaisissa 1920 ja Chamonixin talviolympialaisissa 1924. Yhdysvallat voitti molemmissa kisoissa olympiahopeaa. Drury aloitti NHL-uransa 1925 Pittsburgh Piratesissa, jossa hän pelasi vuoteen 1930 saakka. Kauden 1930–1931 hän pelasi vielä Philadelphia Quackersissa. Yhteensä hän pelasi NHL:ssä 213 ottelua tehden 24 maalia ja 13 syöttöä eli yhteensä 37 tehopistettä. Jäähyminuutteja hän keräsi yhteensä 203.
Don Carlos
Don Carlos on Giuseppe Verdin viisinäytöksinen ranskankielinen ooppera, jonka kantaesitys oli Pariisin oopperassa 11. maaliskuuta 1867. Oopperan libreton ovat laatineet Joseph Mery ja Camille Du Locle Schillerin näytelmän "Don Karlos, Infant von Spanien" pohjalta. Verdi muokkasi oopperasta 1882–1883 italiankielisen version Don Carlo Achille de Lauzières’n ja Angelo Zanardinin kääntämään librettoon. Ensimmäisen italiankielisen, nelinäytöksisen version ensi-ilta oli 10. tammikuuta 1884 Milanon La Scalassa. Pois jätetty ensimmäinen näytös palautettiin toiseen, vuoden 1886 italiankieliseen versioon. Suomen ensi-esitys oli 14. tammikuuta 1932 Suomalaisessa oopperassa.
Josef Šroubek
Josef Šroubek (2. joulukuuta 1891 – 29. elokuuta 1964) oli böömiläinen ja tšekkoslovakialainen jääkiekkoilija ja jalkapalloilija. Jääkiekossa hänen pelipaikkansa oli hyökkääjä.
Šroubek aloitti jalkapalloharrastuksen nuoruudessaan ja liittyi 1905 Sparta Prahaan. Hän pelasi lisäksi uransa aikana joukkueissa Slavia Praha, FK Viktoria Žižkov ja 1. FC Brünn. Hän esiintyi myös Böömin jalkapallomaajoukkueessa.
Šroubek alkoi pelata jääkiekkoa vuonna 1910. Hän nousi nopeasti Böömin jääkiekkomaajoukkueeseen ja oli mukana voittamassa Euroopan mestaruutta 1911. Ensimmäinen maailmansota katkaisi hänen urheilu-uransa, mutta hän jatkoi pelaamista sodan jälkeen voittaen olympiapronssia Antwerpenin kesäolympialaisissa 1920 Tšekkoslovakian paidassa. Šroubek teki pronssiottelussa Ruotsia vastaan ottelun ainoan maalin ja ratkaisi näin maalleen olympiamitalin. Hän voitti myöhemmin EM-kultaa myös vuosina 1922, 1925 ja 1929. Yhteensä hän pelasi 40 maaottelua tehden niissä 18 maalia. Seuraurallaan hän siirtyi 1923 Sparta Prahaan ja seuraavana vuonna Slavia Prahaan.
Yleisvikaari
Yleisvikaari eli ylivikaari eli kenraalivikaari (, "vicarius" tarkoittaa ”sijaista”) on katolisessa kirkossa hiippakuntapiispan sijainen hiippakunnan hallinnossa. Tapa asettaa yleisvikaareita avustamaan piispoja hallinnollisissa asioissa on peräisin keskiajalta. Tuolloin yleisvikaari saattoi edustaa piispaa myös liturgisissa asioissa. Nykyään näitä asioita hoitaa apulaispiispa.
Yleisvikaari on piispan henkilökohtainen edustaja kaikissa hallintoon liittyvissä asioissa. Hänellä on samat valtuudet ja sama toimeenpanovalta kuin piispallakin. Usein puhutaankin piispan ”alter egosta”, toisesta minästä. Koska yleisvikaari toimii piispan valtaoikeuksin ja hänen valtuuttamanaan, ei hänen päätöksistään voida valittaa hiippakunnan sisällä mihinkään, ei edes piispalle itselleen. Yleisvikaari johtaa hiippakunnan keskuskansliaa, jota kutsutaan nimellä yleisvikariaatti tai ordinariaatti.
Erityisen merkittävä on Rooman hiippakunnan yleisvikaarin tehtävä. Koska Rooman piispa, paavi, vastaa koko yleismaailmallisen kirkon johdosta ja hallinnosta, on Rooman hiippakunnan yleisvikaari käytännössä vastuussa hiippakunnan hallinnosta. Hiippakunnan yleisvikaarina toimii yleensä kardinaali, jonka arvonimenä on kardinaalivikaari. Toisin kuin suurin osa paavillisista virkamiehistä ja yleisvikaarit yleensä, kardinaalivikaari ei menetä arvoaan paavin kuollessa.
Suomessa Helsingin katolisen hiippakunnan yleisvikaarina toimii tällä hetkellä isä Raimo Goyarrola, lääketieteen lisensiaatti ja teologian tohtori.
Katolisen kirkon kanonisen lain kaanonin 477 mukaan hiippakunnan piispa saa kutsua yleisvikaarinsa vapaasti, oman päätöksensä mukaan. Hänellä on myös milloin tahansa oikeus vapauttaa yleisvikaari tehtävistään. Yleisvikaarin on kanonisen lain mukaan oltava ”papiksi vihitty, ei 30 ikävuotta nuorempi, kanonisen lain tai teologian tohtori tai lisensiaatti tai vähintäänkin todella harjaantunut näissä tieteissä”. Tämän lisäksi yleisvikaarin on oltava ”tunnettu oikeauskoisuudestaan ja hurskaasta elämästään, oikeamielisyydestään, viisaudestaan ja käytännön hallintokokemuksestaan” (Can 478,1 CIC). Hän ei saa olla piispalle lähempää verisukua kuin kolmannen asteen serkku (Can 778,2 CIC).
Yleisvikaarin virka lakkaa virkamääräyksen päättyessä, hänen erotessaan tai piispan vapauttaessa hänet tehtävistään. Koska yleisvikaari on piispan henkilökohtainen edustaja, hän menettää välittömästi virkansa, mikäli piispa kuolee, eroaa tehtävästään, siirtyy eläkkeelle tai toisiin tehtäviin tai mikäli hänet erotetaan (Can 481 CIC).
Myös Englannin anglikaanisessa kirkossa on keskiajalta peräisin oleva yleisvikaarijärjestelmä.
Keskiajalla myös maalliset vallanpitäjät saattoivat nimittää itselleen yleisvikaarin. Erityisesti yleisvikaari oli keisarin tai kuninkaan edustaja alueella, joka ei ollut herttuan suorassa hallintavallassa.
Motu proprio
Motu proprio (latinaksi "omasta aloitteesta") on paavin julkaisema apostolinen kirjoitus, jota ei ole muodollisesti anottu ja jonka paavi on päättänyt henkilökohtaisesti (eikä siis joku kardinaaleista tai toisista neuvonantajista). Yleensä on kysymys kirkkolain tulkinnoista ja hallinnollisista päätöksistä, kirkkolain vähäisistä muutoksista tai täsmennyksistä tai yksityisille tai yhteisöille myönnettävistä erivapauksista. Motu proprio alkaa sen syyn kuvailemisella, miksi asiakirja on annettu. Sen jälkeen seuraa päätös mahdollisine perusteluineen. Paavi allekirjoittaa asiakirjan henkilökohtaisesti latinalaisella nimellään. Asiakirjan alla on päiväys, mutta yleensä ei paavin sinettiä eikä varmennusta. Motu proprio on pätevä, kun se on julkaistu. Se on pätevä ja sitova silloinkin, kun se ei ole kanonisen lain tai paavin aikaisempien päätösten mukainen. Ensimmäisen motu proprion antoi paavi Innocentius VIII vuonna 1484.
Viime aikojen merkittävin motu proprio on paavi Benedictus XVI:n 7. heinäkuuta 2007 antama "Summorum Pontificum", jossa hän helpotti tridentiinisen messun viettämistä katolisessa kirkossa.
Mikkelin urheilupuisto
Mikkelin urheilupuisto on Mikkelissä Nuijamiehen kaupunginosassa sijaitseva yleisurheilu- ja jalkapallostadion, joka avattiin vuonna 1916. Stadion toimii Kakkosessa pelaavan MP:n kotikenttänä. Stadionin kapasiteetti on 7 000 katsojaa.
Urheilupuiston katsomo on rakennettu vuonna 1959. Lähiliikuntapaikan tarjontaan kuuluu sähly-, koripallo-ja petankipelipaikat, sulkapallo- ja jalkapallokentät sekä tasapainorata. Talvisin urheilukentän ympärillä voi hiihtää 1,3 kilometrin pituisella ladulla. Kentältä löytyy valaistus, kuuluttamo sekä pukeutumistilat suihkuineen ja sauna. Urheilupuiston yleisökapasiteetti on 7 000 katsojaa.
Urheilupuistoon on sijoitettu mikkeliläisen yleisurheilijan ja olympiavoittajan Eero Lehtosen patsas. "Urski" on Mikkelin Palloilijoiden kotikenttä.
Aikaisemmin kenttä jäädytettiin talvella pika- ja taitoluistelijoille sekä jääpalloilijoille.
Urheilupuistossa on
Yleisurheilun Suomen mestaruuskilpailut, Kalevan kisat, on järjestetty Urheilupuistossa kaksi kertaa: 1961 ja 1993.
Jääpallon vuoden 1967 ja vuoden 1975 maailmanmestaruuskisojen otteluja pelattiin myös Urheilupuistossa.
Urskin yleisöennätys on 6 678 katsojaa, jotka seurasivat Veikkausliigan ottelua Mikkelin Palloilijat – Tampereen Palloveikot 16. toukokuuta 1993. Urheilupuistossa on pelattu myös yksi Suomen jalkapallomaajoukkueen A-maaottelu, 0–0 tasapeli Tanskaa vastaan 29. elokuuta 1979. Kyseistä ottelua seurasi 4 900 katsojaa.
In pectore
In pectore (lat. "rinnassa", merkityksessä "salaisesti") on katolisessa kirkossa käytössä oleva kirkko-oikeudellinen termi, joka viittaa paaville kanonisessa laissa (can 351 § 3 CIC) annettuun oikeuteen nimittää kardinaali, jonka nimeä hän ei anna julkisuuteen. Paavi siis kertoo nimittäneensä kardinaalin, mutta hänen henkilöllisyytensä pidetään salassa. Teoriassa sen tuntevat vain paavi ja Jumala. Edes kardinaaliksi nimitetylle itselleen ei ole tarpeen kertoa nimityksestä, vaikka näin ilmeisesti yleensä tehdäänkin. Koska kardinaalina toimiminen edellyttää, että nimitys on julkinen, ei kardinaalilla in pectore ole kardinaalin oikeuksia ja etuoikeuksia, ellei hänen nimeään ole julkistettu joko suullisesti (esimerkiksi konsistoriumissa) tai kirjallisesti (esimerkiksi paavin hengellisessä testamentissa). Kun salaisen kardinaalin nimi julkistetaan, hänen katsotaan kuitenkin toimineen kardinaalina jo nimityshetkestä saakka. Mikäli paavi kuolee julkistamatta kardinaalin in pectore nimeä, nimitys raukeaa.
Paavi voi päättää pitää kardinaalinimityksen salaisena, mikäli:
Kummassakin tapauksessa kyse on alueista, jotka ovat vihamielisiä katolilaisuudelle tai kristinuskolle yleensä tai kielteisiä uskonnollisuudelle sinänsä. Kardinaaleja in pectore arvellaan nimitetyn Kiinan kansantasavallan, Neuvostoliiton ja entisten Itä-Euroopan kansandemokratioiden alueelle.
Paavi Johannes Paavali II nimitti hallituskaudellaan neljä kardinaalia in pectore, joista kolmen henkilöllisyys on sittemmin kerrottu julkisuuteen:
Edellisen kerran kardinaalien in pectore henkilöllisyys jäi salaiseksi vuonna 1963, jolloin paavi Johannes XXIII kuoli julkistamatta kolmea salaista kardinaalia, jotka hän oli nimittänyt 1960. On kuitenkin arveltu heidän olleen Prahan arkkipiispan Josef Beranin (1888-1969), romanilaisen Cluj-Gherian piispan Iuliu Hossun (1885-1970) ja ukrainalaisen Lvovin suurarkkipiispan Josif Slipyjin (1892-1984). Johannes XXIII:n seuraaja Paavali VI ilmoitti Iuliu Hossun kuoleman jälkeen nimittäneensä tämän kardinaaliksi in pectore.
Sipoonkorpi
Sipoonkorven () metsäalue sijaitsee Sipoon, Vantaan ja Helsingin kuntien alueilla, Porvoonväylän pohjoispuolella. Metsän 5 400 hehtaarin alueesta 1 267 hehtaaria kuuluu Natura 2000-suojelualueisiin ja 2 300 hehtaaria Sipoonkorven kansallispuistoon. Alueen metsät ovat pääosin kuusikoita, mutta monin paikoin esiintyy myös lehtoja ja kalliomänniköitä.
Alueella on kallioiden lomassa lukuisia erilaisia suotyyppejä, kuten luonnontilaista isovarpurämettä, neva-, ruoho- ja saniaiskorpea, luhtaista sarakorpea, lyhytkorsinevaa sekä suojuottia (kapeaa sammalta kasvava suo). Flatbergetin kalliometsä on rauhoitettu. Eteläosassa sijaitsevan Gumböle träskin ympärillä on rämekasvillisuutta ja luonnontilaisena säilynyt rantametsä. Metsäalueilla esiintyy varsin runsaasti haukkoja (nuoli-, hiiri- ja varpushaukka), pöllöjä (huuhkaja, lehtopöllö) ja tikkoja (harmaapää- ja pohjantikka).
Sipoonkorven koillisosassa, natura-alueeseen kuuluvissa Hindsbyn metsissä, sijaitsee Byabäckenin purolaakso perinnemaisemineen ja lehtoineen. Monet Sipoonkorven kallioylängöt ovat valtakunnallisestikin arvokkaita kohteita.
Maisemallisesti Sipoonkorpea verrataan usein Nuuksion kansallispuistoon.
Päre
Päre on puun rungosta pituussuuntaan kiskomalla tai höyläämällä valmistettu ohut levymäinen suikale. Päre on ohuempi kuin paanu. Kiskotut ja höylätyt päreet eroavat toisistaan sekä rakenteeltaan että käyttötarkoitukseltaan. Kiskotussa päreessä puun syyt kulkevat ehjinä päreen päästä päähän, mutta höylätyssä päreessä syyt katkeilevat päreen pinnassa. Kiskottuista päreistä punotaan koreja ja niitä on käytetty valaisemiseen. Pärekatossa taas käytetään useimmiten höylättyjä päreitä.
Kiskotut päreet tehdään männystä. Puu on valittava huolella, sen on oltava suorasyistä, oksatonta ja tiheälustoista. Sopivanpituiseksi katkaistu pärepölkky halotaan ensin kelleksiksi, sitten lohkoiksi. Näistä lohkaistaan vielä sydänosa pois. Pintaosa lohkotaan puukon avulla aina kahteen osaan niin monta kertaa, että lopulta saadaan ohuita päreitä. Halkaistaessa puuta täytyy taivuttaa oikeaan suuntaan, jotta halkeaminen tapahtuisi suoraan. Koripäreet ovat yleensä 3–4 cm leveitä, 2–3 mm paksuja ja hyvinkin pitkiä ja ne viimeistellään vuolemalla.
Valaisupäreet valmistettaan samalla tavalla kuin koripäreetkin. Jos pärepölkkyjä säilytetään ennen kiskontaa vedessä, niiden pihkaisuus vähenee ja päreet palavat tasaisemmin. Valaisupäreen tyypillinen paloaika on noin 15 minuuttia.
Aiemmin myös pärekattoja tehtiin kiskotuista päreistä, mutta pärehöylien kehittyessä 1860-luvulta lähtien kattoihin ryhdyttiin käyttämään höylättyjä päreitä. Kiskotun päreen etuna höylättyyn päreeseen nähden on se, että vesi valuu paremmin rikkoutumattomia puunsyitä pitkin pois. Ne ovatkin nykyisin käytettyjä höylättyjä kattopäreitä kestävämpiä.
Höylättyjä kattopäreitä valmistetaan kuusesta, männystä ja haavasta. Kattoon tarvitaan noin 45–50 cm pitkiä, 15 cm leveitä, 3–5 mm paksuja päreitä, jotka tehdään tavallisesti koneellisesti eli höylätään pärehöylällä. Päreillä voidaan päällystää myös seinäpintoja lautavuorauksen sijaan. Päre on perinteinen puusta tehty valmiste, jota on kevyt käsitellä ja helppo huoltaa.