hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Aaron Copland
Aaron Copland (14. marraskuuta 1900 – 2. joulukuuta 1990) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Copland kuuluu niihin amerikkalaissäveltäjiin, jotka ovat kyenneet antamaan Amerikan musiikille kenties osuvimmin oman identiteetin ja äänen. Coplandin tuotanto voidaan jakaa eri tyyleihin. Nuoruutensa teoksissa, kuten pianokonsertossa, Copland hyödynsi jonkin verran jazz-vaikutteita. Sittemmin hän siirtyi jossain määrin vaikeatajuisempaan sävelkieleen, josta näkyy vaikutteita mm. toisessa sinfoniassa ("Short symphony") ja "Pianomuunnelmissa". Modernimman kauden jälkeen Copland erikoistui varsinaisesti kansanomaisempiin amerikkalaisaiheisiin balettiteoksiin, kuten "Appalakkien kevät", "Billy the Kid" ja "Rodeo", jotka puhuttelevat myös ns. suurta yleisöä. Myöhemmällä urallaan, 1950-luvun lopulta alkaen Copland alkoi hyödyntää 12-säveltekniikkaa. Kaikelle Coplandin musiikille on ominaista tanssillinen ja vaihteleva rytmiikka. Kenties tunnetuimman teoksensa, "Fanfare for the Common Man", Copland sävelsi sotavuonna 1942. Samana vuonna syntyi myös lausujalle ja sinfoniaorkesterille sävelletty presidentti Abraham Lincolnin puheteksteihin perustuva teos "Lincoln Portrait". Ei ole sattumaa, että Copland sävelsi sekä "Fanfare for the Common Manin" että "Lincoln Portraitin" aikana, jolloin kansallissosialismi ja kommunismi riehuivat Euroopassa. Molemmat teokset julistavat Coplandin demokraattisia ihanteita. "Lincoln Portraitin" tekstiosuus on saanut useita kuuluisia ja innoittuneita tulkitsijoita, kuten Margaret Thatcherin, Barack Obaman, Adlai Stevensonin, James Earl Jonesin, Gregory Peckin ja Charlton Hestonin. Coplandin muihin tunnettuihin teoksiin kuuluvat mm. Benny Goodmanin tilauksesta syntynyt klarinettikonsertto, kolmas sinfonia, ooppera The Tender Land, kamariorkesteriteos "Quiet City", "El Salón México" sinfoniaorkesterille ja pianosonaatti.
Copland oli taitava pianisti ja hän esiintyi monien pianoteostensa tulkkina. Copland myös johti useiden orkesteriteostensa ensiesitykset ja -levytykset. Myöhemmällä iällään säveltäjä sairastui Alzheimerin tautiin, minkä vuoksi hän joutui lopettamaan työskentelynsä. Uransa aikana hän myös kirjoitti kirjoja ja artikkeleita sekä toimi suosittuna luennoitsijana. Coplandin tunnetuimpiin sävellysoppilaisiin kuuluvat mm. Einojuhani Rautavaara, Ned Rorem ja elokuvasäveltäjä Elliot Goldenthal. Aaron Copland kuoli kotikaupungissaan New Yorkissa joulukuussa 1990.
Benjamin Britten
Edward Benjamin Britten (22. marraskuuta 1913 Lowestoft – 4. joulukuuta 1976 Aldeburgh) oli brittiläinen säveltäjä ja pianisti. Hän aloitti säveltämisen jo lapsena. Vuonna 1927 hän alkoi saada yksityisopetusta säveltäjä Frank Bridgeltä.
Britten sai koulutuksensa Gresham’s Schoolissa ja Royal College of Musicissa.
Brittenin ensimmäinen suosiota saanut teos oli hänen vuonna 1934 säveltämänsä "A Boy was Born". Hänen nykyään tunnetuin teoksensa on ooppera "Peter Grimes" 1940-luvun alusta. Myös muunnelmasarja "Nuoren orkesteriopas" op. 34 ("A Young Person’s Guide to the Orchestra") on tunnettu ja arvostettu teos, ja sillä tutustutetaan usein "ensikertalaisia" orkesteriin.
Brittenin elämänkumppani oli tenori Peter Pears, ja hän sävelsi tälle lukuisia teoksia. Pari kieltäytyi aseista toisen maailmansodan aikana. He perustivat Aldeburghin musiikkijuhlat vuonna 1948.
Nahkiaiset
Nahkiaiset (Petromyzontidae) ovat alkeellisia leuattomia selkärankaisia, joilla on sarveishampaiden reunustama pyöreä imusuu. Nahkiaiset on yksi nahkiaiskalojen (Petromyzontiformes) kolmesta heimosta.
Nahkiaisia tunnetaan yli 40 eri lajia. Aikuiset voivat kasvaa 13–100 cm:n pituisiksi. Suomessa säännöllisesti esiintyviä lajeja ovat nahkiainen ja pikkunahkiainen.
Nahkiaisilla on kidukset, jotka aukeavat ruumiin sivuille muodostaen seitsemän reiän rivin. Niillä on myös yksi sierain pään yläosassa. Nahkiaisilla on leuaton, hampaallinen ja pyöreä suu, jolla ne imevät verta kaloista. Nahkiaisilla ei ole luustoa, suomuja eikä parillisia eviä.
Nahkiaisten matomaisia toukkia kutsutaan likomadoiksi tai ammokeeteiksi, ja ne elävät pohjaliejussa. Toukat syövät pohjan hajoamatonta orgaanista ainesta ja pikkueläimiä.
Suomessa tavataan satunnaisesti merinahkiaista ("Petromyzon marinus"), joka on selvästi nahkiaista suurempi ja väriltään kirjava. Merinahkiaisen varsinaista esiintymisaluetta on Pohjois-Atlantti, josta se on levinnyt myös Pohjois-Amerikan suuriin järviin. Euroopassa tavataan lisäksi kolmea tonavannahkiaislajia, jotka luetaan sukuun "Eudontomyzon".
John Dowland
John Dowland (1563 – 20. helmikuuta 1626) oli englantilainen säveltäjä ja luutunsoittaja. Merkittävä osa hänen sävellyksistään onkin kirjoitettu luutulle tai luutun säestämille lauluäänille. Dowland oli eräs aikansa arvostetuimmista luutunsoittajista ja laulajista.
Tiedot säveltäjän elämänvaiheista ovat vähäiset. Dowland syntyi luultavasti Lontoossa, mutta on myös arveltu hänen olleen syntyjään irlantilainen. Hän vietti melkoisen osan elämästään työskennellen ulkomailla.Pariisiin hän muutti vuonna 1580. Lisäksi hän työskenteli Saksassa ja Italiassa eri hoveissa sekä Tanskan kuninkaan Kristian IV:n hovikapellissa (1598-1606). Vuonna 1606 hän palasi Englantiin tultuaan erotetuksi toimestaan. Syyt erottamiseen olivat todennäköisesti tyytymättömyys säveltäjän elämäntapoihin sekä hänen usein toistuvat vierailunsa kotimaassaan. Vasta vuonna 1612 Jaakko I:n hallituskaudella hän lopulta pääsi Chapel Royalin jäseneksi arvonimenään "musician for the lutes".
Dowlandin tuotanto käsittää enimmäkseen moniäänisiä lauluja (niin maallisia kuin hengellisiäkin) sekä luuttuteoksia. Vastoinkäymiset muusikon uralla - erityisesti se, ettei hän milloinkaan saanut virkaa kuningatar Elisabethin hovista - mahdollisesti vaikuttivat hänen sävellystensä alakuloiseen perussävyyn yhdessä 1500-luvun lopun melankoliaa ihannoivan muodin kanssa.
Dowlandin ehkä tunnetuin teos on "Lachrimae Pavan", myös lauluna "Flow my tears", joka synnytti aikanaan runsaasti transkriptioita. Lukuisat säveltäjät myös käyttivät kappaleen aloittavaa niin sanottua Lachrimea-motiivia (pisteelliseen rytmiin perustuva laskeva kvartti) omien teostensa pohjana. Dowland itse sävelsi vuonna 1604 "Lachrimae Pavanesta" viisiäänisen Lachrimae-sarjan viola da gamba -consortille sekä luutulle. Teos käsittää seitsemän fantasia-pavanea, jotka analysoivat ajan muotitunnetta melankoliaa eri puolilta.
Oliviero Toscani
Oliviero Toscani (s. 1942, Milano) on tunnettu valokuvaaja, joka suunnitteli kohua herättäviä mainoskampanjoita Benettonille 1980- ja 1990-luvuilla. Suurin osa hänen tekemistään mainoksista Benettonille olivat kiistanalaisia valokuvia, joissa näkyi vain pienenä yrityksen logo.
Yksi hänen tunnetuimmista kampanjoista Benettonille sisälsi AIDS:iin kuolevan miehen makaamassa sairaalavuoteella surevien läheisten ympäröimänä. Tärkeimpiä teemoja Toscanin kuvissa olivat rasismi, sota, uskonto ja jopa kuolemanrangaistus.
Toscani opiskeli valokuvausta Hochschule für Gestaltungissa Zürichissä vuosina 1961—1965 ja hän on perustanut kulttuurilehti Colorsin ja kansainvälisen nykytaiteen ja viestinnän tutkimuskeskuksen. Toscani asuu nykyään Toscanassa kolmen lapsensa ja vaimonsa kanssa. Hänellä on kuusi lasta kolmen eri naisen kanssa.
Frank Bridge
Frank Bridge (26. helmikuuta 1879 – 10. tammikuuta 1941) oli englantilainen alttoviulisti ja säveltäjä. Hän opiskeli lontoolaisessa Royal College of Musicissa vuosina 1899–1903.
Bridge tunnetaan nykyään lähinnä kamarimusiikin säveltäjänä.
Mega Man 8
Mega Man 8 (myös nimellä Rockman 8: Metal Heroes, ) on Capcomin julkaisema tasohyppelypeli. Se on klassisen Mega Man -sarjan kahdeksas julkaisu ja toinen PlayStation-konsolille julkaistu Mega Man -peli.
Peli toi klassiseen Mega Man -sarjaan muutamia uudistuksia. Huomattavimpia ovat uusittu sprite-grafiikka ja ensimmäistä kertaa klassisessa sarjassa kuultu ääninäyttely. Pelin tarinaa kuljettavat välivideot on toteutettu anime-animaationa. Pelitilanteen tallennukseen ei käytetä enää salasanoja kuten ennen vaan tallennusta muistikortille. Huomattaviin pelillisiin uudistuksiin kuuluu mm. Mega Manin kyky uida vedessä (tämä ominaisuus jäi ainutkertaiseksi sillä missään muussa sarjan pelissä uiminen ei ole mahdollista). Ensimmäistä kertaa Mega Man 7:ssä nähty kauppa tekee paluun ja Mega Man voi ostaa uusia kykyjä ja varusteita kerättyään tarpeeksi ruuveja.
Pelistä julkaistiin myöhemmin myös versio Sega Saturnille, joka sisälsi uusia tasomusiikkeja (mm. Tengu Man:in tasoon) ja kaksi piilotettua pomovastusta, "Cut Man" ja "Wood Man" ensimmäisistä Mega Man -peleistä.
"Mega Man 8":n sprite-grafiikkaa ja kahta robottimestaria (Tengu Man ja Astro Man) tultiin käyttämään myöhemmin pelissä Mega Man & Bass. Seuraava numeroitu sarjan peli, "Mega Man 9", julkaistiin vasta vuonna 2008.
Mega Man 8 ei ole yhtä suosittu fanien keskuudessa kuin sen edeltäjät, sillä peli jatkoi seitsemännen pelin "karkkimaista" graafista suunnittelua (joka yritti tehdä eroa "X-sarjaan"). Suurin ärtymyksen aihe fanien keskuudessa oli kuitenkin pelin heikko ääninäyttely. Pelin puheet sisältävät lukuisia väärin lausuntoja, mutta eniten faneja ärsytti Mega Man:in ääninäyttelijä, joka oli nainen. Naisen käyttö pikkupoikien äänenä on yleistä japanilaisessa animessa ja niinpä sen uskottiin toimivan myös englanniksi. Esimerkiksi Dr. Lightin ääni on ollut usein fanien naurun kohteena ja puheen on sanottu muistuttavan piirroshahmo Elmerin puhetapaa. Pelin ääninäyttely on myös noussut internet-vitsiksi YouTubessa ja muilla sivustoilla.
Pelisivusto IGN listasi pelin huonoimmiten ääninäyteltyjen pelien listalle Halloween-spesiaalissaan.
Borettslaget
Borettslaget on norjalainen komediasarja. Siinä näyttelijä Robert Stoltenberg näyttelee Piirka Kellivoitea, suomalaista työnhakijaa.
"Borettslaget" sijoittuu Tertitten-nimiseen lähiöön, jossa isännöi typerä mutta leuhka kiinteistönhoitaja Narvestad. Asujaimistoon kuuluvat myös agorafobiaa poteva koiranomistajatar Linda, rappeutunut yläluokkaisen suvun vesa Yngve, aasialainen siirtolainen Ali Silmandar perheineen sekä Piirka. Stoltenberg esittää itse kaikkia näitä ja eräitä muitakin rooleja eivätkä nämä henkilöt kohtaa toisiaan. Stoltenberg ei puhu itse suomea, mutta mongertaa siten, että se norjankielisestä kuulostaa suomelta. Piirka on eräänlainen norjalaisen käsityksen mukainen stereotyyppi suomalaisesta: Hän tarttuu innolla kaikkiin haasteisiin, mutta on täysin oppimiskyvytön.
Borettslagetia on esitetty Suomessa nimellä "Piirka ja naapurit".
Kivikylän Areena
Kivikylän Areena (alkuperäiseltä nimeltään Äijänsuon jäähalli) on Rauman Lukon kotihallina toimiva vuonna 1970 valmistunut jäähalli Raumalla. Jäähalli on Suomen kolmanneksi vanhin. Samoin oli vuonna 1961 valmistunut tekojää, jonka päälle halli rakennettiin. Halliin mahtuu 4 700 katsojaa.
Areena oli alkuperäiseltä nimeltään Äijänsuon jäähalli. Areenaan mahtui 5 867 katsojaa kaudella . Areenan nimeksi tuli Kivikylän Areena kesken kauden . Areenaa alettiin kunnostaa vuonna 2005. Muutostyöt suunnitteli Arcci Oy. Edellisen kerran hallissa tehtiin merkittävämpiä kunnostustöitä vuonna 1992, jolloin hallin toiseen päätyyn tehtiin istumakatsomo ja ravintolatilat. Maan alle louhittiin uusia pukuhuoneita, ja myös vierasjoukkueen pukuhuone sijoitettiin sinne. WC-tiloja tehtiin lisää, ja aulatilojen pinta-ala moninkertaistui. Aitioita on nykyisin kahdessa kerroksessa. Lisäksi valmistui Fosters-ravintola, josta on esteetön näköala jäälle. Puinen seisomakatsomo purettiin ja rakennettiin uusi seisomakatsomo betonista, joka sijoitettiin hallin toiselle sivulle. Entisen seisomakatsomon paikalle tuli kaudeksi istumapaikkoja ja pub, mutta kauden päätteeksi pub purettiin ja tilalle laitettiin lisää tuoleja. Alun perin seisomakatsomo piti jättää pois, mutta vastarinta oli niin kovaa, että seisomakatsomo päätettiin säilyttää. Korjaustyöt valmistuivat syksyllä 2006, ja halli nimettiin sponsorinsa mukaan Lännen Puhelin Areenaksi. Keväällä 2007 Lännen Puhelin myytiin Dna:lle ja areenan nimi vaihtui DNA Areenaksi.
Hallissa järjestetään myös konsertteja, kuten Rauma Rock Rock.
Kaudeksi halliin saatiin vanhan pelikellon tilalle Pomi Finland Oy:n valmistama mediakuutio. Mediakuutio on täysin samanlainen kuin Oulun Kärppien kotihallissa oleva kuutio.
Kaudeksi 2008-2009 rakennettiin myös saunallinen aitio ja kaudeksi 2012-2013 pelaajien perheet saivat oman aition, josta he yhdessä lapsineen voivat seurata peliä ja tutustua toisiinsa.
Ennen kauden 2009–10 pudotuspelien alkua Lukko julkisti uuden nimisponsorin, joka muutti Äijänsuon nimen sponsorin mukaisesti Kivikylän Areenaksi. Sopimus on nelivuotinen.
Soitinmusiikki
Soitinmusiikki eli instrumentaalimusiikki on musiikkia, jonka tuottamiseen käytetään vain erilaisia soittimia eli instrumentteja. Kappaleita, joissa käytetään vain soittimia, kutsutaan instrumentaaleiksi.
Länsimaisessa taidemusiikissa soitinmusiikin arvostus lisääntyi barokin aikana.
Instrumentaali-nimitystä käytetään erityisesti populaarimusiikissa. Levyttäneet rock- ja popartistit tekevät joskus kappaleistaan instrumentaaliversioita, jotka saattavat päätyä musiikkialbumeille bonusraitoina. Tietyissä musiikkityyleissä, kuten taide- ja elektronisessa musiikissa kaikki yksittäisen teoksen kappaleet voivat olla soitinmusiikkia. Metallimusiikissa instrumentaalit ovat yleensä rauhallisia verrattuna albumin muihin kappaleisiin, joten ne on useasti soitettu akustisella kitaralla.
Rillumarei
Rillumarei-nimitystä käytetään sodan jälkeen 1940- ja 1950-luvuilla ohjelmallisissa iltamissa esitetystä kuplettiperinnettä mukailevasta viihteestä. Nimitys tulee ”Rovaniemen markkinoilla” -kappaleen kertosäkeestä. Tärkeitä vaikuttajia olivat Reino Helismaa, Toivo Kärki ja Esa Pakarinen. Rillumarei saavutti kansansuosiota, mutta kriitikot vihasivat sitä. Myös ulkomaisia – lähinnä amerikkalaisia – iskelmiä ja jazzia kuunnellut kaupunkilaisnuoriso halveksi rillumareita, vaikka nuorten ja heidän vanhempiensa musiikkimaussa ei vielä tuohon aikaan ollut yleisesti ottaen kovin suuria eroja. Helismaata ja Kärkeä muun muassa syytettiin kansan maun pilaamisesta. Samoin Olavi Virta ja Tapio Rautavaara pitivät tietoisesti etäisyyttä rillumareihin.
Musiikillisesti rillumareissa ei itse asiassa ollut mitään uutta, koska Suomessa oli jo kauan laulettu rekilauluja ja kupletteja. Toivo Kärki piti amerikansuomalaista Hiski Salomaata yhtenä merkittävimmistä sillanrakentajista vanhoista rekilauluista rillumareihin. Suomalaisen iskelmämusiikin tutkija Kalervo Kärki – Toivo Kärjen poika – on arvellut, että osasyynä jyrkän tuomitsevalle asenteelle rillumareihin on ollut sodanjälkeinen valistusmentaliteetti, jonka mukaan kansa oli yksinkertaista ja tietämätöntä ja sitä piti kasvattaa. Tästä lähtökohdasta myös Yleisradio valitsi kaiken esitettäväkseen kelpuuttamansa musiikin 1960-luvun alkuvuosiin saakka. Toisaalta Suomessa oli 1950-luvun alkupuolella viriämässä kulttuurinen modernismi, jonka näkökulmasta rillumarei oli aivan liian rahvaanomaista, ja ainoa oikea tapa suhtautua siihen oli jättää se kokonaan huomiotta. Räikeimmillään suhtautuminen Toivo Kärkeen ja Reino Helismaahan näkyi heidän vuonna 1954 nimimerkkien suojassa tekemänsä Karjala-aiheisen "Ruoska ja rakkaus" -näytelmän kohtelussa. Näytelmä sai aluksi erinomaiset arvostelut ja elokuvaohjaaja Erik Blomberg suunnitteli sen filmaamista, mutta tekijöiden henkilöllisyyden paljastuttua se katosi julkisuudesta täysin.
Toivo Kärjen omien kokemusten mukaan suhtautumisessa rillumareihin oli melkoinen annos kaksinaismoraalia. Kun hänet kutsuttiin esiintymään erääseen yksityistilaisuuteen ja hän kysyi, mitä hänen odotettiin soittavan, eräs vuorineuvos sanoi: ""Antaa tulla vain 'Rovaniemen markkinoilla', mitäs te turhaan kyselette!"" Julkisuudessa samat vieraat olivat esiintyneet vannoutuneina Beethovenin ja Sibeliuksen kannattajina.
Rillumareikulttuuri sammui 1960-luvulla television yleistyttyä, mutta nousi uudestaan esiin 1970-luvun alussa elokuvassa "Meiltähän tämä käy" (1973), vaikkakin vain hetkellisesti. Rillumarei käsitti myös elokuvia, kuten "Rovaniemen markkinoilla", "Hei, rillumarei!" ja "Lentävä kalakukko".
Toivo Kärki sai elämäntyöstään säveltaiteilijain valtionpalkinnon vuonna 1987, mikä oli ainoa hänen saamansa virallinen kunnianosoitus. Kärjen aisapari Reino Helismaa ja muut rillumarei-kauden tunnetut tekijät eivät saaneet elinaikanaan mitään virallista tunnustusta.
Marie Kinsky von Wchinitz und Tettau
Marie Kinsky von Wchinitz und Tettau on Liechtensteinin ruhtinatar. Hän syntyi Prahassa, Tšekkoslovakiassa 14. huhtikuuta 1940 neljäntenä kreivi Ferdinand Carl Kinsky von Wchinitz und Tettaun ja kreivitär Henrietten seitsemästä lapsesta. Monien muiden saksalaisten perheiden tavoin Kinsky von Wchinitz und Tettaun kreiviperhekin karkotettiin 1945 Tšekkoslovakiasta, ja perhe pakeni Saksaan.
Ensimmäiset kouluvuotensa (1946–50) Marie opiskeli Ering am Innin peruskoulussa, jonka jälkeen hän siirtyi kahdeksaksi vuodeksi Württembergin nunnaluostarin sisäoppilaitokseen. 1957 hän matkusti Englantiin opiskelemaan englannin kieltä. Oltuaan sen jälkeen lyhyen aikaa Pariisissa vahvistamassa ranskan osaamistaan kreivitär Marie toimi mainospiirtäjänä Saksan Dachaussa, kunnes meni kihloihin 1965 Liechtenstein kruununprinssin Hans Adamin kanssa, jolloin hän muutti pieneen ruhtinaskuntaan Alpeille.
1989 Marien appi, ruhtinas Franz Josef II kuoli, Marien miehestä tuli ruhtinas Hans Adam II ja Mariesta ruhtinatar.
Ruhtinatar Marie toimii mm. Liechtensteinin Punaisen Ristin puheenjohtajana. Hän on myös kiinnostunut taiteesta ja kulttuurista. Ruhtinatar Mariella ja ruhtinas Hans Adam II:lla on neljä lasta, joista vanhin, Alois, on ruhtinaskunnan tuleva hallitsija.
Tiiviin aineen fysiikka
Tiiviin aineen fysiikka eli kondensoituneen aineen fysiikka () käsittelee aineen makroskooppisia ominaisuuksia. Erityisesti se tutkii mitä tapahtuu kun suuri määrä hiukkasia "tiivistyy" yhteen olomuotoon. Olomuoto riippuu hiukkasten välisten vuorovaikutusten suuruudesta ja ominaisuuksista sekä ulkoisista olosuhteista kuten lämpötilasta tai paineesta. Tutuimpia tiiviin aineen muotoja ovat kiinteät ja nestemäiset aineen olomuodot.
Tutkijamäärältään tiiviin aineen fysiikka on suurin fysiikan tutkimusalueista. Sen kehitys liittyy suoraan esimerkiksi elektroniikan ja prosessiteollisuuden kehitykseen. Alaa kutsuttiin pitkään kiinteän olomuodon fysiikaksi, koska suurin osa teorioista kehitettiin kiinteissä aineissa tapahtuvia ilmiöitä tutkittaessa selittämään kidemuotoja, johtavuusominaisuuksia ynnä muita. Alan nimi vakiintui kuitenkin tiiviin aineen fysiikaksi, kun havaittiin että suuri osa kiinteän olomuodon fysiikan tutkimuksessa käytettävistä käsitteistä pystyttiin helposti yleistämään myös nesteiden kuvaukseen.
Tärkein tiiviin aineen fysiikan teoreettinen työkalu on kvanttimekaniikka, jota käytetään kaikilla sen tutkimusalueilla.
Suuri osa tiiviin aineen fysiikasta keskittyy sovelluksiin. Tämän lisäksi alan piirissä tutkitaan paljon myös useita eksoottisia ilmiöitä, jotka tyypillisesti ilmenevät matalissa, muutaman kelvinin suuruisissa lämpötiloissa. Näitä ovat
Tiiviin aineen fysiikan tutkimus on läheisesti yhteydessä myös materiaalitieteisiin.
Tiiviin aineen fysiikan tutkimusalueita ovat muun muassa:
Nykyään tiiviin aineen fysiikan tärkeitä tutkimusalueita ovat muun muassa:
Joitain tiiviin aineen fysiikkaan oleellisesti liittyviä historiallisia virstanpylväitä
Niš
Niš ("Ниш") on kaupunki Serbiassa. Vuonna 2004 kaupungissa oli 374 300 asukasta. Niš on Nišavan alueen hallinnollinen keskus. Kaupungissa sijaitsee kansainvälinen lentokenttä "Konstantin Veliki Aerodrom" (Konstantinus Suuren lentokenttä). Kaupunki on Konstantinus Suuren syntymäkaupunki.
Antiikin aikana kaupunki tunnettiin nimellä Naissus ja se sijaitsi Daakian provinssissa.
Anton Webern
Anton Webern (3. joulukuuta 1883, Wien – 15. syyskuuta 1945, Mittersill) oli itävaltalainen säveltäjä. Hän opiskeli sävellystä Arnold Schönbergin johdolla. Tämän ja Alban Bergin kanssa hänet luetaan ns. Toiseen Wienin koulukuntaan.
Webern vietti lapsuutensa Wienin lisäksi Grazissa ja Klagenfurtissa. Hän opiskeli pianon- ja sellonsoittoa ja kirjoitti ensimmäiset sävellyksensä ennen vuosisadan vaihdetta. Vuonna 1902 hän aloitti musiikkitieteen opinnot Wienin yliopistossa opettajanaan muun muassa musiikkitieteilijä Guido Adler. Väitöskirjan Webern kirjoitti jo vuonna 1906 alankomaalaisen renessanssisäveltäjän Heinrich Isaacin musiikista.
Schönbergiin Webern tutustui vuonna 1904, ja tästä alkoi tiivis opettaja-oppilas -suhde. 
Hän ystävystyi myös Schönbergin toisen oppilaan Alban Bergin kanssa. Vuonna 1908 valmistunut "Passacaglia" oli Webernin sävellysopintojen epävirallinen lopputyö. Hän aloitti teatterikapellimestarin työt turvatakseen toimeentulonsa ja työskenteli muun muassa Bad Ischlissä, Wienissä, Teplitzissä, Danzigissa, Stettinissä ja Prahassa.
Webern avioitui helmikuussa 1911 serkkunsa Wilhelmine Mörtlin kanssa. Vuodet 1915–1917 hän palveli armeijassa. Webern asettui kesällä 1918 perheineen Mödlingiin Wienin eteläpuolelle, jossa myös Schönberg noihin aikoihin asui. Webern toimi Wienissä aktiivisesti uuden musiikin puolesta ja auttoi Schönbergiä tämän perustamassa ”Yksityisten musiikkiesitysten yhdistyksessä” ("Verein für Musikalische Privataufführungen"). Hän johti useita orkestereita Wienissä 1920-luvulla ja työskenteli wieniläiselle Universal Editionille, josta tuli vuonna 1921 hänen sävellystensä kustantaja. Webern tutustui vuonna 1926 runoilija-maalari Hildegard Joneen. Heidän ystävyytensä lujittui, ja Webern sävelsi siitä lähtien kaikki lauluteoksensa Jonen teksteihin.
Kansallissosialismin nousu vaikutti myös Webernin asemaan: hänen musiikkinsa (kuten esimerkiksi toisen Wienin koulukunnan musiikki ylipäänsä) julistettiin kulttuuribolshevismiksi ja rappiotaiteeksi vuonna 1938. Sodan loppuaikoina 1945 Webern muutti Wilhelminen kanssa tyttärensä luo Mittersilliin lähelle Salzburgia. Samana vuonna 15. syyskuuta, neljä kuukautta saksalaisten antauduttua yhdysvaltalaissotilas ampui hänet vahingossa.
Webernin teokset jaetaan usein kolmeen osaan. Varhaistuotanto (opukset 1–11), joista mainittakoon Passacaglia op. 1, jossa on vielä tonaalisia piirteitä ja Kuusi bagatellia jousikvartetille op. 9, vokaaliteokset (opukset 12–19), jotka olivat ratkaisu ilmaisun tiivistymiseen, sekä myöhäistuotanto (opukset 20–31), jotka noudattavat tiukkaa dodekafoniaa. Hänen teostensa kokonaiskesto vastaa yhtä Richard Wagnerin oopperaa, mikä kertoo hänen tiiviistä ilmaisustaan.
1950-luvulla hänen musiikkinsa löydettiin uudelleen, kun hänestä tuli Darmstadtin koulukunnan esikuva.
Alois (prinssi)
Alois eli Hänen Korkeutensa prinssi Alois Philipp Maria von und zu Liechtenstein (s. 11. kesäkuuta 1968 Zürichissä) on Liechtensteinin ruhtinaan Hans Adam II:n ja ruhtinatar Marien vanhin poika ja siten maan kruununperijä. Hän on toiminut isänsä sijaishallitsijana vuodesta 2004.
Alois aloitti koulunkäynnin isänsä tavoin Vaduzissa Vaduz-Ebenholzin peruskoulussa, josta siirtyi Liechtensteinin lukioon 1979–1987 kirjallisuushistoriaan painottaen. Lukion jälkeen hän oli sotilaskoulutuksessa Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja palveli brittiarmeijassa puoli vuotta, ja sen jälkeen lokakuussa 1988 siirtyi Salzburgin yliopistoon opiskelemaan lakia. Hän päätti yliopistossa opiskelun 1993 maisterintutkinnon suoritettuaan, minkä jälkeen hän meni töihin lontoolaiseen tilintarkastusfirmaan. Hän palasi kotimaahansa Liechtensteiniin 1996 valmistautumaan tulevaan ruhtinuuteensa.
3. heinäkuuta 1993 prinssi Alois meni naimisiin baijerilaisen herttuatar Sophien kanssa. Parilla on neljä lasta:
Maximinus Daia
Gaius Valerius Galerius Maximinus (20. marraskuuta 270? – heinäkuu/elokuu 313) oli Rooman keisari 1. toukokuuta 305 – 313. Hän oli alkujaan illyrialainen paimen nimeltä Daia. Maximinuksen eno oli keisari Galerius.
Maximinus Daia oli alkujaan paimen, mutta hän pestautui armeijaan ja eteni nopeasti urallaan. Hänen enonsa Galerius nousi vuonna 293 keisari Diocletianuksen apukeisariksi eli caesariksi. Kun Diocletianus ja hänen hallitsijakumppaninsa Maximianus erosivat vuonna 305 nousivat Galerius ja Maximianuksen apukeisari Constantius keisareiksi. Maximinus Daia nimitettiin Galeriuksen caesariksi ja Severus Constantiuksen caesariksi. Maximinus Daia ja Severus ohittivat Maximianuksen pojan Maxentiuksen ja Constantiuksen pojan Konstantinuksen, joita pidettiin luonnollisina seuraajina isilleen. Galerius hallitsi Itä-Roomaa ja Constantius Länsi-Roomaa. Maximinus Daialle Galerius antoi Syyrian ja Egyptin hallittavakseen, ja piti itse Balkanin ja Anatolian tärkeät alueet.
Vuonna 307 Galerius teki ystävästään Liciniuksesta augustuksen ja Maximinus Daia alkoi vaatia itselleen samaa arvoa. Kun Galerius kuoli vuonna 311 Maximinus Daiasta tuli koko valtakunnan itäosan keisari. Kun Konstantinus ja Licinius liittoutuivat Maximinus Daia teki samoin Italiaa hallitsevan Maxentiuksen kanssa. Vuonna 313 Maximinus Daian ja Liciniuksen välille syttyi sota ja Maximinus Daia koki tappion 30. huhtikuuta Heraclea Pontican lähistöllä. Hän pakeni aluksi Nikomediaan ja myöhemmin Kilikian Tarsukseen, jossa hän kuoli.
Botswanalainen musiikki
Botswanalainen musiikki on Botswanan ulkopuolella melko tuntematonta. Siellä on silti sekä kansan- että populäärimusiikkia. Botswanalaisessa kansanmusiikissa kuorot ovat hyvin tärkeitä ja ne ovatkin yleisiä koko maassa. Populäärimusiikin yleisin tyylilaji on monen Afrikan valtion tapaan jazz.
Maailmanmusiikki
Maailmanmusiikki, myös etninen musiikki tai etno, on angloamerikkalaisesta valtavirtamusiikista poikkeavaa musiikkia tai eri maiden kansanmusiikista vaikutteita ottavaa kevyttä musiikkia. Markkinointiterminä käsite luotiin vuonna 1987 sellaiselle länsimaisen rockin, popin ja folkin ulkopuoliselle musiikille, jonka myyntiä luokittelun puuttuminen oli siihen asti vaikeuttanut.
Maailmanmusiikin käsite (engl. "World music") luotiin kesäkuussa 1987 lontoolaisessa Empress of Russia -pubissa. Paikalla olivat muun muassa levy-yhtiön johtaja Roger Armstrong, tuottaja Ben Mandelson, levytuottaja Nick Gold, radiotoimittaja Charlie Gillett, kirjoittaja-tuottaja Joe Boyd ja toimittaja Ian Anderson. He kokoontuivat yhteen keksiäkseen nimen vaikeasti luokiteltavalle ulkomaiselle musiikille, jota ei brittiläisissä levykaupoissa ollut siihen asti voinut myydä omassa hyllyssään. Luokkaan kuului monenlaista vieraskielistä musiikkia, joka ei ollut länsimaista rockia, popia tai folkia. Monet asiakkaat olivat kiinnostuneita tällaisesta musiikista, mutta luokittelun puuttuminen vaikeutti sen löytämistä. Pubiin kokoontunut ryhmä valitsi äänestyksessä tällaiselle musiikille yleisnimen "maailmanmusiikki". Nimityksen katsottiin olevan sellainen, joka ei rajaisi mitään musiikkia ulos, kuten jotkin muut ehdotetut nimet, kuten "maailmanrytmit", "trooppinen" tai "juurimusiikki". Levymerkkien ehdotettiin alkavan käyttää uutta nimitystä kampanjoinnissaan ja luokittelussaan levyjen hyllysijoittelun helpottamiseksi. Ryhmä alkoi hankkia luomalleen käsitteelle julkisuutta ja julkaisi ilmaiskasetin "The World at One", joka esitteli maailmanmusiikkia Britannian suurimman musiikkilehden NME:n lukijoille. Ensimmäisiä maailmanmusiikin alla markkinoituja menestysartisteja olivat israelilainen Ofra Haza ja espanjalais-ranskalainen Gipsy Kings.
Moni tunnettu länsimainen huippumuusikko teki ei-länsimaista musiikkia tunnetuksi jo ennen 1980-luvun loppua. The Beatlesin kitaristi George Harrison esitteli 1960-luvun lopulla länsimaisen musiikin yleisölle intialaisen sitarinsoittajan Ravi Shankarin. Peter Gabriel perusti World of Music, Arts and Dance (WOMAD) -festivaalin 1982. Merkittävä brittiläinen radio-DJ John Peel esitteli ohjelmissaan usein kansainvälistä musiikkia 1960-luvulta alkaen. Paul Simonin "Graceland" (1986) oli merkittävä ja hyvin menestynyt afrikkalaista musiikkia esille tuonut albumi.
Suomalaisia kansanmusiikkitapahtumia, joissa maailmanmusiikki on esillä tärkeänä teemana:
Balalaikka
Balalaikka () on Venäjältä peräisin oleva kielisoitin. Sen kaikukoppa on kolmionmuotoinen ja siinä on tavallisesti kolme tai kuusi kieltä. Sitä käytetään lähinnä venäläisessä kansanmusiikissa. Balalaikkoja tehdään eri kokoisina. Nykyisin käytössä ovat korkeimmasta matalimpaan piccolobalalaikka, primabalalaikka, secondobalalaikka, alttobalalaikka, bassobalalaikka ja kontrabassobalalaikka. Yleisin on primabalalaikka, jonka kielet viritetään sävelille e-e-a eli kaksi alinta kieltä ovat samassa vireessä. Balalaikkaa soitetaan joko sormin tai plektralla.
Balalaikkaa soitetaan monesti eräänlaisissa balalaikkaorkestereissa, joihin kuuluu useita erilaisia balalaikkoja. Balalaikkaorkesterien historia juontaa juurensa 1880-luvulle, jolloin venäläinen Vasili Andrejev esitteli balalaikkasoitinyhtyeen Pietarissa. Vuonna 1897 Andrejev perusti balalaikoista, domrista ja gusleista koostuvan orkesterin. Siitä lähtien on ollut olemassa balalaikkaorkestereja, jotka soittavat sekä kansan- että taidemusiikkia.
Eduard Tubin sävelsi balalaikalle konserton.
Tunnetuimpia suomalaisia balalaikansoittajia on ollut venäläissyntyinen Ivan Putilin. Helsingissä toimii vuonna 1910 perustettu Helsingin balalaikkaorkesteri, joka soittaa alkuperäisillä venäläisillä kansansoittimilla venäläistä kansanmusiikkia, romansseja sekä viihde- ja klassista musiikkia sekä antaa alan koulutusta.
Suomalaisen laulaja-lauluntekijä Litku Klemetin instrumentti on balalaikka.
D-A-D
D-A-D on tanskalainen rock-yhtye, joka perustettiin vuonna 1982. Ensimmäinen albumi ilmestyi vuonna 1986. Sen jälkeen he ovat julkaisseet kymmenen albumia, joista uusin "Dic.nii.lan.daft.erd.ark" ilmestyi vuonna 2011. Alkujaan yhtye toimi nimellä Disneyland After Dark.
Yhtyeen kansainvälinen läpimurto tapahtui "No Fuel Left for the Pilgrims" -albumilla (1989), minkä myötä yhtye lyhensi nimensä D.A.D:ksi välttääkseen Disney-yhtiön kanteen. Vuonna 1995 se muutti kirjoitusasun D:A:D:ksi ja vuonna 2000 D-A-D:ksi. Jokainen lyhenne kuvaa ajanjaksoa yhtyeen historiassa.
1980-luvun alkuvuosina D-A-D aloitti soittamisen Tanskassa alkuperäisellä nimellään Disneyland After Dark. Yhtyeen basisti Stig Pedersen keksi yhtyeen nimen. Nimen ideana on, että kun Disneylandiin on tullut pimeä, mitä tahansa voi tapahtua. Pedersenin mielestä nimi kuvasti hyvin yhtyeen musiikkiaan. Ensimmäisessä kokoonpanossa soittivat Jesper Binzer, Stig Pedersen, Peter Lundholm Jensen ja Stigin tyttöystävä Lene Glumer. Yhtyeen ensimmäinen konsertti oli nuorisoklubilla Kööpenhaminassa. Joulukuussa 1982 muut pakottivat Lene Glumerin lähtemään yhtyeestä, koska katsoivat ettei hän sopinut yhtyeeseen. Glumerin lähdön jälkeen yhtye jatkoi kolmijäsenisenä, kunnes 3.3.1984 Jesperin nuorempi veli Jacob liittyi yhtyeeseen. Muut jäsenet pitivät hänen liittymistään hyvänä ja ajanmyöden hän tuli osaksi yhtyettä. Koska Jacob oli jo liittyessään yhtyeeseen taitava kitaristi, nosti hän musikaalista tasoa merkittävästi.
Yhtye halusi levyttää, joten he alkoivat nauhoittaa demonauhoja treenihuoneessaan. Yhtyeen läheinen ystävä omisti levykaupan ja auttoi heitä etsimään sopivat kontaktit musiikkibisneksessä. Yhtye julkaisi ensimmäisen levyn nimeltään "Call of the Wild" vuonna 1986. 1989 ilmestyi levy "No Fuel Left for the Pilgrims", joka julkaistiin yhtyeen viisivuotispäivänä. Levy oli menestys ja toi heille miljoonaan dollarin sopimuksen Warner Brosin kanssa. Yhtye luotti saavansa menestystä Yhdysvalloissa, mutta läpimurto jäi haaveeksi. Single "Sleeping My Day Away" sai soittoaikaa, mutta loppujen lopuksi he luopuivat toivosta saavuttaa menestystä Yhdysvalloissa ja päättivät keskittyä Euroopan musiikkimarkkinoille. D-A-D julkaisi 11. studioalbuminsa lokakuun 31. päivä 2011. Uusimman levyn tuottaja on aikaisimmilta levyiltä tuttu Nick Foss.
Virustorjunta
Virustorjunta käsittää sellaisia tietokoneohjelmia, joilla etsitään ja tuhotaan paikallisesta järjestelmästä tai etäpisteestä haitallisia prosesseja, niiden tarvitsemia tiedosto tai ajettaviin ohjelmatiedostoihin tarttunutta haittakoodia. Virustorjunnan tehtäviin kuuluu työaseman puhdistamisen lisäksi estää virustartunnan leviäminen muille koneille verkossa tai massamuistien kautta. Useimmat virustorjuntaohjelmat perustuvat tarkistelaskentaan.
Jotkut yritykset myyvät virustorjuntaa nimikkeellä tietoturvaohjelmisto. Tällöin mukana saattaa olla lisätoimintoja, kuten palomuuri ja urkintasivustojen tunnistus.
Käyttäjä voi itse vaikuttaa virusten leviämiseen omaksumalla oikeita työtapoja. UNIX-ympäristössä virusten toiminta hankaloituu, kun kirjautuu sisään pääkäyttäjän sijasta peruskäyttäjänä. Jotkut tietokonevirukset pystyvät kääntämään virustorjunnan pois päältä tai osaavat muulla tavoin häiritä toimintaa. Kiintolevyn sisältämistä työtiedostoista kannattaa pitää varmuuskopiot, sillä virukset voivat hetkessä tehdä niistä käyttökelvottomia.
Tunnettuja virustorjuntaohjelmistojen valmistajia ovat mm. F-Secure, Kaspersky Lab, Norman, Panda ja Symantec. Ilmaisia virustorjuntaohjelmistoja yksityiskäyttöön ovat mm. AntiVir, AVG Free, Avast! ja Windows Defender.
Afganistanilainen musiikki
Afganistanilainen musiikki on Afganistanin ulkopuolella jokseenkin tuntematonta. Tärkein soitin afganistanilaisessa musiikissa on luuttua muistuttava rubab. Afganistanilaisen musiikin yleisin tyylilaji on klasik. Afganistanilainen populäärimusiikki alkoi kehittyä 1950-luvulla. 1970-luvulta alkaen perinteiseen musiikkiin sekoitettiin länsimaalaisia vaikutteita. 1990-luvulla Taliban-liike kielsi Afganistanissa kaikenlaisen instrumentaalimusiikin. Vuoden 2001 jälkeen kiinnostus musiikkiin on kasvanut jälleen.
Markku Veijalainen
Markku ”Mape” Veijalainen (s. 2. maaliskuuta 1947 Hämeenlinna) on suomalainen radio- ja tv- sekä lehtitoimittaja. Hän tuli tunnetuksi 1960-luvulla, jolloin hän juonsi suosittua "Popsävel-65" -radio-ohjelmaa sekä esimerkiksi vuonna 1969 lähetettyä "Jälkipuintia"-nimistä popmusiikkiohjelmaa. Hän myös pyöritti jonkin aikaa Vexi Salmen kanssa "mv-production" -ohjelmatoimistoa, joka myi muun muassa Irwin Goodmania.
Veijalainen työskenteli 1960-luvulla myös toimittajana mm. Apu-lehdessä ja nuortenlehti Introssa, jonka kustantajana myös toimi. Samalla vuosikymmenellä hän toimitti Yleisradiossa radio-ohjelmien lisäksi televisiolle ohjelmia nimeltä "Ohimennen", "Syrjähyppy", "Kertaheitolla" ja "Antaa soittaa", yleensä yhdessä Jyrki Hämäläisen kanssa. 1970-luvun puolivälissä Veijalainen käsikirjoitti Mainos-TV:lle komediasarjaa "Sämpy" yhdessä pääosaa esittäneen Seppo Laineen kanssa. Pekka Parikka ohjasi Veijalaisen romaanin "Kivisydän" (1974) neliosaiseksi tv-sarjaksi vuonna 1985.
Sittemmin Veijalainen toimi vuonna 1985 perustetun helsinkiläisen paikallisradioyhtiön (Radio Ykkönen Oy - Radio Ettan Ab) toimitusjohtajana ja päätoimittajana liki kymmenen vuoden ajan. 1990-luvun puolestavälistä vuoteen 2005 hän päätoimitti Apu- ja Katso-lehtiä. Markku Veijalainen siirtyi huhtikuun 2005 alusta Naantaliin vetämään ”Footsteps Of Elvis” -näyttelyprojektia joka avattiin kesäkuussa 2005. Veijalainen on toiminut myös Suomen UNICEF-järjestön hallituksen jäsenenä vuosina 1998–2008. Vuosina 2009–2016 Veijalainen työskenteli toimittajana MTV3:n "Studio 55" -tv-ohjelmassa yhdessä mm. Pirjo Haapojan kanssa.
Apoptoosi
Apoptoosi eli ohjelmoitunut solukuolema on solujen jakautumista säätelevien geenien määräämä solujen ohjelmoitu kuoleminen, joka on normaali osa yksilönkehitystä ja kudosten uusiutumista.
Tuman kromatiini tiivistyy ja kasautuu tumakotelon reunoille ja DNA hajoaa. Tuma hajoaa osiksi joita tumakotelo yhä ympäröi. Solun tukiranka hajoaa ja solukalvo poimuuntuu. Solu hajoaa solukalvon ympäröimiksi rakkuloiksi. Fagosytoiva solu tuhoaa solun ottamalla sen sisäänsä. Kaikki makromolekyylit tuhoutuvat. Joskus kuitenkin nämä kutistuneet solut/rakkulat voivat säilyä pitkiäkin aikoja tehtävässään, sillä esimerkiksi silmän linssi koostuu lähinnä kuolleista soluista.
Solun pinnalla on reseptoreita, joiden aktivoituminen käynnistää apoptoosiin. Reseptorit aktivoituvat välittäjäaineiden sekä tulehdussolun vastinreseptorien avulla. Jos solu on vaurioitunut se voi sisältäkäsin käynnistää apoptoosin. Mitokondriolla on iso osa apoptoosin säätelyssä. Mitokondriot voivat tunnistaa solussa stressitekijöitä jolloin apoptoosi käynnistyy. Myös DNA:n vaurio voi johtaa apoptoosiin säätelyproteiinin välityksellä. Jos solulta puuttuu elonjäämistä edistäviä tekijöitä apoptoosi käynnistyy. Aiheuttajana voi olla esimerkiksi solulle vieras ympäristö tai solun väärä kiinnittyminen.
On useita tilanteita, joissa soluista on päästävä eroon. Vaurioituneet tai virusten infektoimat solut saadaan apoptoosin avulla tuhottua. Yksilönkehityksen aikana muun muassa sormien synty on apoptoosin ansiota. Sormet muotoutuvat tarpeettomien solujen kuollessa sormien välistä. Myös auringonvalon vaikutuksesta vaurioituneet ihosolut tuhoutuvat apoptoottisesti. Apoptoosi ei aiheuta tulehdusta. Apoptoosilla on myös keskeinen merkitys immuunipuolustuksessa, ja syöpään liittyy usein apoptoosin estyminen.
Aristarkhos
Aristarkhos Samoslainen (, noin 310 – 230 eaa.) oli antiikin kreikkalainen tähtitieteilijä. Hän oli ensimmäinen tunnettu tähtitieteilijä tai filosofi, joka ehdotti heliosentristä eli aurinkokeskistä aurinkokuntaa. Aristarkhoksen idea aurinkokeskisestä maailmankaikkeudesta on säilynyt selvimmin Arkhimedeen teoksessa "Hiekanjyvien laskija", jossa Arkhimedes käyttää Aristarkhoksen hypoteesia esimerkkinä maailmankaikkeudesta, joka olisi valtavasti oman aikansa arvioita suurempi. Aristarkhoksen mahdollinen oma teos ko. hypoteesistä ei ole säilynyt.
Aristarkhoksen ajatukset jäivät geosentristä eli maakeskistä aurinkokuntamallia kannattaneiden filosofien kuten Klaudios Ptolemaios (Almagest, n. 150 jaa.) ja Aristoteleen varjoon. Heliosentrisen mallin keksi uudelleen lähes 2000 vuotta myöhemmin Nikolaus Kopernikus, minkä vuoksi Aristarkhosta kutsutaan joskus nimellä ”Kreikkalainen Kopernikus”.
Lisäksi hän määritti tarkemman arvon aurinkovuodelle ja laski geometrian avulla Auringon ja Kuun koot, jotka ovat epätarkkoja puutteellisista havainnoista johtuen.
Aristarkhos on antanut nimensä kraatterille Kuussa.
Patria Land &amp; Armament
Patria Land & Armament Oy on Patria-konsernin yksi osa, joka suunnittelee ja valmistaa panssaroituja ajoneuvoja sekä asejärjestelmiä. Yritys toimii Tampereella, Hämeenlinnassa ja Sastamalassa.
Maaliskuussa 2008 Patria Weapon Systems sulautui Patria Vehiclesiin. Tällöin Patria Vehicles Oy vaihtoi toiminimekseen Patria Land & Armament Oy.
Attika
Attika () eli Attikan alue (Περιφέρεια Αττικής, "Periféreia Attikís") on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Attikan hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Ateena. Alueen pinta-ala on 3 808 neliökilometriä ja asukasluku 3 827 624 (vuonna 2011).
Attika on myös Kreikan NUTS 1 -alue (EL3) sekä samalla NUTS 2 -alue (EL30).
Attika oli yksi antiikin Kreikan maakunnista. Sen asukkaat olivat joonialaisia. Ateenan kaupunkivaltiosta tuli viimeistään geometrisella kaudella Attikan johtava kaupunki ja muut kaupungit tulivat sen vallan alle. Kreikkalaisessa mytologiassa tapahtuma sijoitettiin jo varhaisempaan aikaan, ja Attikan yhdistäjänä ja kansallisena heeroksena pidettiin Theseusta.
Klassisella kaudella Attikan väestö oli jaettu kymmeneen fyleen eli ”heimoon” ja 139 demokseen, jotka olivat Ateenan kaupunginosia tai Attikan maaseudun kyliä tai kyläkuntia. Tärkeitä keskuksia antiikin aikana Ateenan ohella olivat muun muassa mysteereistään tunnettu Eleusis, Ateenan satamakaupunki Pireus, hopeakaivoksistaan tunnettu Laurion sekä Marathon, jonka alueella käytiin kuuluisa Marathonin taistelu vuonna 490 eaa. Attikaan kuuluivat myös saaret Salamis ja Aigina.
Keskiajalla Attika oli muun Kreikan tavoin osa Bysantin valtakuntaa. 1200-luvulla ristiretkeilijät perustivat Ateenan herttuakunnan, joka käsitti Attikan ja alueita aina Makedonian rajalle asti.
Vuoden 2011 alusta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti:
VL Humu
VL Humu on Brewster 239:stä kehitetty suomalainen hävittäjäkone, jota valmisti Valtion lentokonetehdas.
Brewster 239 oli osoittautunut erinomaiseksi hävittäjäksi neuvostoliittolaisia vastaan jatkosodan alussa. Kun yhteydet Englantiin olivat katkenneet, eikä Saksa toimittanut lentokoneita toivotusti, päätettiin kehittää VL Myrsky -hävittäjän rinnalle Brewsterin klooni.
Kauppayhteyksien katkettua sodan vuoksi Brewsterin varaosien saanti tyrehtyi, jolloin niitä jouduttiin valmistamaan kotimaassa. Brewsterin piirustusten puuttuessa Valtion lentokonetehdas joutui aloittamaan piirustusten laatimisen vuonna 1941. Alkuperäiset piirustukset olivat kyllä olemassa mutta ne oli toimitettu Yhdysvalloista Ruotsiin ja sieltä Suomeen, josta ne löytyivät muiden tavaroiden joukosta keväällä 1942. Vuonna 1941 tilattiin lentokonetehtaalta muun muassa kuusi vararunkoa sekä aloitettiin puisen korvikesiiven suunnittelu.
Alkuperäisten moottorien saannin vaikeuduttua alettiin suunnitella Wright Cyclonesta kehitetyn Shvetsov M-63 -moottorin, joita oli saatu sotasaaliina ja joita voitiin ostaa Saksan sotasaalisvarastoista, asentamista Cyclonen korvikkeeksi Brewsteriin. M-63 asennettiin BW-363:een kesällä 1942. Moottorista ei saatu täyttä tehoa etenkään korkealla ja suoritusarvot jäivät vaatimattomiksi. Vuonna 1943 viiteen Brewsteriin asennettiin M-63-moottori. Moottori osoittautui – paitsi alkuperäistä tehottomammaksi – myös epäluotettavaksi. Pääsyy tehottomuuteen oli säädöissä. Moottorin käsikirja saatiin Saksasta vasta 1943. Oikein säädetty M-63 osoittautui Brewsterin alkuperäistä Cyclonea tehokkaammaksi ja moottorit toimivat tyydyttävästi vielä vuonna 1948.
Valtion lentokonetehdas suunnitteli koneeseen sekä metalli- että puusiiven, joista viimeksi mainittu valmistui ensin ja asennettiin BW-392:een syksyllä 1942. M-63-moottorilla varustettu puusiipi-Brewster osoittautui suoritusarvoiltaan toivottua huonommaksi. Metallisiipi valmistui syksyllä 1942 ja se asennettiin BW-371:een. Koneessa oli M-63-moottori, venäläinen AW-1-potkuri ja aseistuksena kaksi runkokonekivääriä. Tulos ei ollut tyydyttävä.
VL Humun prototyyppi, jossa oli metallirunko, puusiipi ja M-63-moottori, tilattiin lokakuussa 1942. Tarkoitus oli tehdä neljän prototyypin koesarja ja tavoitteena pidettiin 90 koneen suursarjaa. Syksyllä 1943 Humu alkoi kuitenkin vaikuttaa toivottomalta yritykseltä, koska siitä oli tulossa Brewsteriä heikompi hävittäjä. Samaan aikaan Neuvostoliitto oli ottanut käyttöön tehokkaampia koneita. Toisaalta Humulla ajateltiin korvattavan tiedustelulaivueiden vielä hitaammat koneet.
Ilmavoimien esikunta tilasi marraskuussa 1943 90-koneisen Humu-sarjan. Viiden koneen koesarjan tuli valmistustua lokakuussa 1944 ja 85 sarjakonetta elokuun loppuun 1945 mennessä. Humun sarjavalmistustyöt keskeytettiin kesäkuussa 1944 mutta prototyypin rakentaminen jatkui täytetyönä. Se valmistui ja lensi ensilentonsa 8. elokuuta 1944. Koneella lennettiin vain 19 tuntia ja 50 minuuttia. Sarjan rakentaminen peruttiin lopulta kokonaan syyskuussa 1944.
Koneen pääsuunnittelijat olivat Torsti Verkkola, Arvo Ylinen ja Martti Vainio.
Kuusamat
Kuusamat ("Lonicera") on kuusamakasvien ("Caprifoliaceae") suku, johon kuuluu noin 180 lajia. Monet koristepensaat kuuluvat kuusamiin.
Kuusamat ovat yksikotisia pensaita tai köynnöksiä ja tavallisesti kesävihantia. Lehdet sijaitsevat vastakkain ja ne ovat ehyitä ja ehytlaitaisia. Kukinto on kaksikukkainen hankakukinto tai monikukkainen tiheä kärkikukinto. Kukat ovat huulimaisia, lyhytperäisiä ja pitkätorvisia. Hedelmä on monisiemeninen mehevä marja.
Sähkönkuljetusteoria
Sähkönkuljetusteoria on tiiviin aineen fysiikan haara, jossa tarkastellaan miten sähkö kulkeutuu johteissa ja puolijohteissa ja mitkä ovat sähkön kuljetusta kuvaavat pääilmiöt. Teoria pohjautuu 1800-luvulla kokeellisesti havaittuihin lakeihin, niistä tärkeimpänä Ohmin laki. 1900-luvulla kvanttimekaniikan kehityksen myötä nämä havainnot pystyttiin yhdistämään johteiden mikroskooppisiin ominaisuuksiin. Johtavuusominaisuuksien mukaan aineet voidaan jakaa kolmeen pääluokkaan: johteisiin, puolijohteisiin ja eristeisiin. Tyypillinen määritelmä tulee sähkönvastuksen lämpötilariippuvuudesta matalissa lämpötiloissa: jos vastus kasvaa lämpötilan kasvaessa, kyseessä on johde, jos se laskee, joko puolijohde tai eriste. Jälkimmäisten kahden erottelu ei ole yhtä selkeää: Tyypillisesti puolijohteissa johtamiseen tarvittavaa energia saadaan kokoon jo huoneenlämpötilassa tapahtuvista termisistä eksitaatioista, tai se saadaan aikaan rikastamalla puolijohteita epäpuhtausatomeilla. Eristeissä vastuksen oleelliseen pienentämiseen tarvittava energia on tätä suurempi.
Erityisesti metalliatomeista tehdyt kappaleet johtavat sähköä myös matalissa lämpötiloissa: niiden johtavuus on äärellinen myös nollalämpötilassa. Lisäksi tyypillisesti niiden johtavuus riippuu lämpötilasta vain heikosti. Metallien johtavuutta kuvaamaan ensimmäisen toimivan mikroskooppisen teorian teki Paul Drude. Niin kutsutun Druden kaavan mukaan johtimen vastusta kuvaa kaava
missä "n" on johtavuuselektronien tiheys, "e" on elektronin varaus, "m" on elektronin massa ja "τ" kuvaa aikaa jossa elektroni menettää oleellisen osan liikemäärästään. Vaikka teoria tehtiin jo ennen aineen mikroskooppisten ominaisuuksien tarkkaa kuvausta ja kvanttimekaniikan kehitystä, se kuvaa hämmästyttävän hyvin tyypillisten johteiden johtavuusominaisuuksia: tosin toisin kuin Drude oletti, "m":n paikalla pitää käyttää elektronin tehollista massaa sen lepomassan sijaan ja "τ":n paikalla kidehilan hilavirheiden väliseen matkaan elektroneilta kuluvaa aikaa eikä kidehilan hilavakiota vastaavaan matkaan kuluvaa aikaa. Molemmissa suureissa Drude teki samaa luokkaa olevan virheen, mistä syystä hänen teoriansa toimi hyvin.
Tärkeimpiä elektronien kuljetusominaisuuksia kuvaavia mikroskooppisia tai niistä johdettuja teorioita ovatErityisesti matalissa lämpötiloissa tai pienissä johteissa Ohmin lakiin tulee useita korjauksia, tai se ei lainkaan toimi. Tärkeimpiä tällaisista ilmiöistä ovatSähkönjohtavuuden lisäksi on tärkeää kuvata miten metallien johtavuuselektronit kuljettavat lämpöä, tai miten lämpötilaero voi johtaa äärelliseen sähkövirtaan. Tämänkaltaisten lämpösähköisten ilmiöiden teoriassa kuvataan siis sähköisen johtavuuden lisäksi lämpötilaeron aikaansaamaa lämpövirtaa kuvaavaa lämmönjohtavuutta sekä lämpösähkökertoimia kuten lämpösähköinen voima (engl. thermopower tai thermoelectric power), joka kertoo kuinka suuren jännite-eron lämpötilaero saa aikaan kun sähkövirta häviää, sekä Peltier-kerroin, joka määrää jännitteen aikaansaaman lämpövirran.
Keskimääräistä virtaa kuvaavan Ohmin lain lisäksi on kehitetty teorioita virran kohinalle eli aikariippuville muutoksille keskiarvonsa ympärillä.
Voimanosto
Voimanosto on kolmesta eri nostomuodosta koostuva kilpailulaji, jossa lasketaan jokaisen nostomuodon maksimisuoritukset yhteen. Parhaimman yhteistuloksen saavuttanut kilpailija voittaa. Voimanoston kolme nostomuotoa ovat jalkakyykky, penkkipunnerrus ja maastaveto (maastanosto).
Joka nostomuodossa on kolme nostoyritystä ja kilpailijan tulee saada ainakin yksi hyväksytty nosto jokaisesta nostomuodosta. Nostot suoritetaan edellä esitetyssä järjestyksessä siten, että jalkakyykky on ensimmäinen ja maastaveto viimeinen nostomuoto. Jos kaksi kilpailijaa saavuttavat saman yhteistuloksen, ratkeaa sijoitus kevyemmän kilpailijan hyväksi. Kilpailijat jaetaan painoluokkien mukaisiin sarjoihin jonka lisäksi nuorille ja veteraaneille on olemassa omat sarjansa.
Kolmen nostomuodon yhteistuloskilpailujen ohella järjestetään myös erillisiä yhden nostomuodon kilpailuja penkkipunnerruksessa ja maastanostossa sekä näiden lajien yhteistuloskilpailuja (Push-Pull).
Voimanostoa, jossa tukea antavat varusteet ovat kiellettyjä, kutsutaan raw tai klassiseksi voimanostoksi.
Voimanosto eroaa painonnostosta, jossa kilpailija pyrkii kahdella kädellä "temmaten" ja "työntäen" nostamaan mahdollisiman suuren painon. Voimanosto kehittyi painonnoston voimaharjoitteista omaksi lajikseen 1970-luvun alussa. Alun perin maastavedon tilalla voimanostossa oli hauiskääntö.
Suomessa toimii kaksi lajiliittoa: Suomen Voimanostoliitto (SVNL) ja Finland Powerlifting Organisation (FPO).
SVNL toimii kansainvälisen International Powerlifting Federationin (IPF) alaisuudessa. Ammattilaisliitoksi kutsuttu FPO tekee yhteistyötä International Powerlifting Associationin (IPA), World Association of Benchers and Deadlifters (WABDL), Global Powerlifting Alliancen (GPA) ja Global Powerlifting Committeen (GPC) kanssa. Lajiliittojen säännöt eroavat muun muassa varusteiden ja punnitusten osalla. SVNL nostajat kuuluvat Suomen Anti-Doping toimikunnan (ADT) testauksen alle, koska saavat valtion tukea. FPO:n nostajia testataan, mutta testaus ei ole ADT:n alaista.