hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Carmen Gray
Carmen Gray vuonna 2000 perustettu suomalainen hard rock -yhtye.
Yhtyeen ensimmäinen albumi, "The Portrait of Carmen Gray", julkaistiin syyskuussa 2006. Yhtyeen toinen albumi, "Welcome to Grayland", julkaistiin 10. syyskuuta 2008. Yhtyeen kolmas albumi, "Gates of Loneliness" julkaistiin keväällä 2011.
Kakatiya
Kakatiya oli dynastia, joka hallitsi Intian eteläosia nykyisen Andhra Pradeshin osavaltion tienoilla vuosina 1083–1323. Se oli yksi teluguiden satoja vuosia kestäneistä valtioista.
Kakatiyat nousivat valtaan Länsi-Chalukyan valtakunnan perillisinä.
Dynastian merkittävin hallitsija oli kuningatar Rani Rudrama Devi eli Rudramadevi, joka oli vallassa 1262–1295. Hän voitti Chola-kuningaskunnan. Rudramadevin isä oli Ganapatideva voittanut Hoysala-kuningaskunnan. Rudramadevin seuraaja oli hänen pojanpoikansa Pratapadura, joka laajensi maata vielä hiukan länteen, mutta joutui keskittymään paljon sisäpolitiikkaan ja kapinoiden tukahduttamiseen. Hän loi uusia hallintokäytäntöjä, josta kestävimmät periytyivät Vijayanagara-imperiumille.
Dynastian valta alkoi murentua kun Delhin sulttaanikunta levitti valtapiiriään Deccanin ylängölle 1200-luvun loppupuolella.
Kakatiyan aika oli yksi teluguiden kultakausista. Hindulaiset telugua puhuvat hallitsijat suosivat kuvataiteita, kirjallisuutta ja arkkitehtuuria. Hanumakundan ja Ramappan temppelit lähellä Warangalia ovat tästä osoituksena. Kuuluisa Koh-i-Noor-timantti löydettiin heidän valtakaudellaan.
Mikromaksu
Mikromaksu tarkoittaa hyvin pientä rahallista korvausta jostain palvelusta. Mikromaksuja käytetään useiten verkon välityksellä, kuten erilaisissa verkkopalveluissa ja videopeleissä; etenkin pelien yhteydessä puhutaan mikromaksuihin perustuvasta ansaintamallista mikrotransaktioina. Mikromaksulla voi esimerkiksi ostaa musiikkikappaleen internetistä ladattavaksi omalle koneelle tai hankkia verkkopelin hahmolle uusia vaatteita. PayPal on määritellyt mikromaksun suuruudeksi korkeintaan 12 dollaria.
Useita mikromaksujärjestelmiä kehitettiin 1990-luvulla, mutta mikromaksut eivät vielä tällöin menestyneet. Mikromaksujen toinen aalto tapahtui 2010-luvulla.
Käytännölliset järjestelmät alle 1 euron maksujen suorittamiseen eivät ole menestyneet hyvin välityskulujen vuoksi. 2010-luvulla suosiota saavuttaneet erilaiset virtuaalivaluutat kuten Bitcoin mahdollistavat kuitenkin hyvinkin pienten mikromaksujen maksamisen ilman suuria välityskuluja.
Vilma Melasniemi
Vilma Anna Uljana Melasniemi (s. 30. maaliskuuta 1973 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Melasniemi näyttelee KOM-teatterissa. Hän on näytellyt myös Ylioppilasteatterissa.
Melasniemen vanhemmat ovat Eero Melasniemi ja Kristiina Halkola. Muusikko Joel Melasniemi on hänen veljensä. Melasniemi on naimisissa näyttelijä Juho Milonoffin kanssa. Hänellä on kaksi lasta.
Melasniemi on vaikuttanut myös Ultra Bra -yhtyeessä.
Kemijärven Kiekko
Kemijärven kiekko eli KeKi on vuonna 1978 perustettu pohjoissuomalainen jääkiekkojoukkue, jonka kotipaikka on Kemijärven kaupunki. KeKi pelaa nykyisin III divisioonassa.
Vuoden 1983 alkuun saakka Kemijärvellä pelattiin luonnonjäillä. Silloin nykyisen jäähallin paikalle valmistui paineilmahalli. Vuonna 2000 entisen paineilmahallin tilalle rakennettiin nykyinen kiinteä rakennus, jonka omistaa Kemijärven Jäähalli Oy, jossa KeKi on vähemmistöosakkaana.
Helmikuussa 2010 Kuusamon Pallo-Karhujen ja KeKin kohtaamisessa KeKin pelaaja Dmitry Korovin sai huomiota hankkimalla ennätykselliset 127 jäähyminuuttia. Ottelurangaistus 3 × 25 minuuttia, 2 × 20 minuuttia, automaattinen pelirangaistus käytöksestä, 5 minuuttia poikittaisesta mailasta ja 5 minuuttia väkivaltaisuudesta. Nämä kaikki tuomittiin Koroville samaan aikaan. Ennen tätä Korovin oli saanut vain yhden kahden minuutin jäähyn väkivaltaisuudesta. Paikallaolijan mukaan Korovin olisi lyönyt tuomaria, heittänyt tätä hammassuojillaan sekä näytellyt kansainvälisiä käsimerkkejä. Tilanne oli käynnistynyt, kun Korovin oli lyönyt poikittaisella mailalla kiekotonta pelaajaa.
Yhtäsuuruus (matematiikka)
Yhtäsuuruudella voidaan tarkoittaa matematiikassa useita asioita, kyse on kuitenkin aina vertailusta. Esimerkiksi kahden luvun sanotaan olevan yhtä suuret, kun niiden erotus on nolla. Kaksi vektoria ja vastaavasti matriisia ovat yhtä suuret, kun niiden toisiaan vastaavat komponentit ovat yhtä suuret.
Matematiikassa yhtäsuuruutta kuvataan "="-merkillä, ohjelmointikielissä vertailuoperaattorina myös "=="-merkillä. Yhtäsuuruuden vastakohta on erisuuri, jota kuvataan "<>"-merkinnällä (useissa ohjelmointikielissä myös "!=").
WAT (albumi)
WAT on syyskuussa 2003 julkaistu Laibach-yhtyeen albumi. Kappale "Reject or Breed" on vain levyn LP -versiolla. Levyn CD-versio sisältää myös "Tanz Mit Laibach" -kappaleen videon. Sävellykset: Laibach ja Iztok Turk, paitsi "B Mashina" Tomi Meglič, "Tanz Mit Laibach" ja "Ende" Laibach, Iztok Turk ja Umek, "Du Bist Unser" ja "Satanic Versus" Laibach ja Umek, "WAT" Laibach, Iztok Turk, Umek ja Slavko Avensik nuorempi sekä "Anti-Semitism" Temponauta (Dj Bizzy & Dj Dojaja); kappale sisältää teemoja John Scottin sävellyksistä "War of Nerves" ja "Full Alert". Sanoitukset: Laibach, paitsi "B Mashina" Tomi Meglič (englanninkielinen käännös Laibach), "Du Bist Unser" Peter Mlakar sekä "Achtung!" Laibach ja Peter Mlakar. "B Mashina"n sovitus Srečko Bajda ja Laibach. "Anti-Semitism" tuottanut ja miksannut Temponauta. Haastattelu albumiin liittyen
Tannenbergin taistelu
Tannenbergin taistelu viittaa kahteen taisteluun:
Love Land
Love Land tai Jeju Loveland on Etelä-Korean Jeju-saarella sijaitseva veistospuisto, jonka teemana on seksi.
Puistossa on 140 ihmisiä eri seksiasennoissa esittävää veistosta ja muun muassa suuria fallos-patsaita, kiviset häpyhuulet sekä erilaisia näyttelyitä. Puiston Internet-sivut kuvaavat aluetta "paikaksi, jossa seksuaalisesti suuntautunut taide ja erotiikka kohtaavat".
Vuonna 2002 Soulin Hongikin yliopiston oppilaat alkoivat valmistaa lopputyökseen puiston veistoksia. Puisto avattiin 16. marraskuuta 2004. Alue on kahden jalkapallokentän kokoinen, ja kaikki veistokset pystyy näkemään tunnin mittaisen vierailun aikana. Puistossa on myös kuukausittain vaihtuva näyttely, jossa esitellään eri korealaisten taiteilijoiden teoksia.
Puiston ikäraja on 18 vuotta. Erillinen leikkipaikka on tarjolla lapsille.
Žitomirin päähallintopiiri
Žitomirin päähallintopiiri () oli Ukrainan valtakunnankomissariaatin hallinnollinen osa. Sen johtajina toimivat kenraalikomissaari Kurt Klemm 1941]]-1942 ja Waldemar Magunia 1941–1944. Saksan voitettua toisen maailmansodan alueelle suunniteltiin siirrettäväksi saksalaisperäistä väestöä Idän yleissuunnitelman mukaisesti.
Krimin päähallintopiiri
Krimin päähallintopiiri () oli osa toisen maailmansodan aikaista Saksan valtakunnan Ukrainan valtakunnankomissariaattia. Sitä johti kenraalikomissaari Alfred Eduard Frauenfeld. Päähallintopiiri sijaitsi Krimin alueella.
Liettuan päähallintopiiri
Liettuan päähallintopiiri () oli 1941-1944 Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan alueella ollut Saksan siviilihallintoalue. Päähallintopiirin pääkomissaari oli Adrian von Renteln (15. syyskuuta 1897, Hodz, Georgia - 1946 Neuvostoliitto).
Entisen Liettuan tasavallan valtionalue ja Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan alue jakautui näin neljään aluekomissariaattiiin (): Kaunasin (, Panevėžysin (), Šiauliain () ja Vilnan aluekomissariaattiin (). Niiden päähallintopaikat olivat kaupunkiensa nimien mukaiset.
Latvian päähallintopiiri
Latvian päähallintopiiri oli toisen maailmansodan aikana Latvian sosialistisen neuvostotasavallan käsittävä alue, joka kuului osana Ostlandin valtakunnankomissariaattiin. 
Latvian päähallintopiirin kenraalikomissaarina toimi Otto-Heinrich Drechsler.
Latvian päähallintopiiri oli jaettuna Dünaburgin (Daugavpilsin), Libau (Liepājan), Mitaun (Jelgavan), Riaan (Riika) ja Wolmarin (Valmieran) alapiireihin.
Latvian päähallintopiirissä hävitettiin noin 18 000 latvialaista, 70 000 juutalaisia ja 2 000 romaania. Lähes koko Latvian juutalaisväestö kuoli. Noin 25 000 juutalaista oli tuotu Saksasta, Itävallasta sekä Böömin ja Määrin protektoraatista. Heistä surmattiin noin 20 000. Tehtävään osallistuivat latvialaiset yhteistoimintamiehet, Sicherheitsdienst sekä Einsatzgruppe A.
Latvialaiset jakautuvat kahtia. Osa liittyi saksalaismiehityksen alettua Neuvostoliiton johtamaan noin 1 500 hengen Latvian partisaaniliikkeeseen, joka teki erilaisia sabotaaseja saksalaiskohteisiin.
Toisaalta saksalaiset muodostivat latvialaisista 15. Waffen-SS-divisioona (1. latvialainen). Puna-armeija valtasi Riian 13. lokakuuta 1944 edettyään halki maan heinäkuun puolessa välissä 1944. Latvialaisjoukko hävisi taistelun Kurzemessä ja loput joukot olivat pääasiassa Kuurinmaan saarroksessa sodan loppuun asti.
Koska Latvia oli hyväksytty jäseneksi elokuussa 1940 Neuvostoliittoon, piti Neuvostoliitto Saksan puolella vapaaehtoisesti tai pakko-otoin taistelleita latvialaisia maanpettureina sekä rankaisi heitä. Latviassa on edelleen joidenkin SS-veteraanien ja venäläisten kesken suuri erimielisyys Saksan riveissä taistelleiden oikeutuksesta, mikä näkyy muun muassa erimielisyyksinä muistoparaateissa ja -merkeissä.
Shintarō Abe
Shintarō Abe (, 29. huhtikuuta 1924 Yamaguchin prefektuuri – 15. maaliskuuta 1991) oli japanilainen poliitikko.
Hän lopetti koulunsa vuonna 1944 ja hakeutui koulutukseen kamikaze-lentäjäksi, mutta sota loppui ennen kuin Aben erikoiskoulutus päättyi. Hän opiskeli Tokion yliopistossa oikeustiedettä ja valmistui vuonna 1949.
Abe toimi maansa hallituksen maa-, metsä- ja kalatalousministerinä ja sittemmin kauppaministerinä. Hän oli sodanjälkeisen Japanin pitkäaikaisin ulkoministeri vuosina 1982–1986. Tuohon aikaan Japanin ja Yhdysvaltojen välit kehittyivät läheisemmiksi.
Abe oli vahva ehdokas myös pääministeriksi, mutta syytökset sisäpiirin osakekaupoista estivät tämän.
Abe oli Japanin liberaalidemokraattisen puolueen (LDP) johtohenkilöitä. Hänen poikansa Shinzō Abe oli Japanin pääministerinä 2006–2007 ja 2012–. Hänen appensa Nobusuke Kishi oli toiminut Japanin pääministerinä ja hänen isänsä Kan Abe kuului Japanin parlamenttiin. Shintarō Abe kuoli maksasyöpään.
Keltasarvikka
Keltasarvikka ("Calocera viscosa"), vanhalta nimeltään kantohaarakas, on hyytelösienten lahkoon kuuluva hyvin yleinen metsäsienilaji. Se on kooltaan pieni, korkeintaan viiden sentin mittainen. Se sekoitetaan toisinaan maukkaaseen keltahaarakkaaseen ("Ramaria flava").
Keltasarvikkaa on helppo löytää kirkkaan oranssinkeltaisen värinsä vuoksi. Se on sitkeä eikä sovi ruokasieneksi, mutta sitkeytensä takia sitä voi halutessaan kokeilla purukumin korvikkeeksi.
Mikko Mäkeläinen
Mikko Mäkeläinen (s. 11. tammikuuta 1982 Turku) on suomalainen muusikko, joka voitti Ponnahdus pinnalle -kilpailun vuonna 1999. Vuonna 2000 Mäkeläinen voitti Suomen Tähti -kisan. Kahdesti Mikko on yrittänyt myös Seinäjoen Tangomarkkinoille, ja on sijoittunut sinne myös kymmenen parhaan joukkoon. Mikolta löytyy laulutaidon lisäksi myös soittotaidot, joita hän pääsee esittelemään kiertäessään lavoja ympäri Suomea. Mikko aloittikin jo 5-vuotiaana pianon soitolla, mutta siitä lähtien on tullut eri instrumentteja mukaan.
Mikko Mäkeläisen takana tuikkii hänen oma bändinsä nimeltä Myrskylyhty, joka on toiminut musiikin parissa jo ihan 1990-luvulta lähtien. Alun perin Mikko soitti Myrskylyhdyssä bassoa, mutta myöhemmin alkoi keskittymään enemmän kitaraan ja haitariin, jolloin Riku Nummela (ainut alkuperäisjäsen enää Myrskylyhdyssä) tarttui puolestaan kitaran sijasta Fenderin jazz bassoon. Myrskylyhty on mukana Mikon viidellä albumilla (yhteensä albumeja on kuusi kappaletta)). Bändi on ollut säestämässä myös muuallakin kuin bändin omilla keikoilla, mm. Ile Vainion konserteissa sekä Sinitaivas-konserttikiertueella vuonna 2010.
Mikko Mäkeläinen on järjestänyt monta vuotta joulukonsertteja kirkoissa monilla paikkakunnilla, näissä useimmiten säestäjänä bändin entinen urkuri Samuli Jokinen. Osa bändin entisistä jäsenistä tekee yhteistyötä vielä nykyäänkin Mikon ja Myrskylyhdyn kanssa kappaleiden ja tarvittavien tuurausten merkeissä.
Mikko Mäkeläinen ja Myrskylyhty on palkittu kahdesta kultalevystä vuonna 2010. Ensimmäinen kultalevy tuli ensimmäisestä albumista "Mikko Mäkeläinen" vuodelta 2002. Toinen kultalevy tuli Mikon toisesta, mutta koko bändin ensimmäisestä yhteisestä albumista "Piru irti" vuodelta 2003.Mäkeläinen on asunut vuodesta 2011 avoliitossa Turussa ja heillä on vuonna 2016 ja 2018 syntyneet tyttäret.
2000 - Moskovan valot, CDS 
2000 - Neliapila/Mustaa samettia, CDS
2000 - Tähtiparaati, kokoelma-CD
2000 - Hittiparaati, kokoelma-CD
2001 - Tähtitaivas 4, kokoelma-CD
2001 - Myrskylyhty, CDS
2001 - Iskelmä vol 1, kokoelma-CD
2002 - Mikko Mäkeläinen, CD
2002 - Tähtitaivas 5, kokoelma-CD
2002 - Olen suomalainen, kokoelma-CD
2002 - Iskelmä vol 2, kokoelma-CD
2003 - Loitsu, CDS
2003 - Piru irti, CDS
2003 - Piru irti CD
2003 - Iskelmä vol 3, kokoelma-CD
2004 - Tanssikansan suosikit, kokoelma-CD
2004 - On tullut moni, on mennyt moni, CDS
2004 - Hittiparaati 9, kokoelma-CD
2004 - Iskelmä vol 4, kokoelma-CD
2005 - Tähtitaivas 8, kokoelma-CD
2005 - Tanssisuosikit - 40 tanssihittiä, kokoelma-CD
2005 - Kuumaa asfalttia, CDS
2005 - Kuumaa asfalttia, CD
2005 - Joulun Tähtitaivas 2, kokoelma-CD
2006 - Toisella tähdellä, CDS
2006 - Iskelmä vol 5, kokoelma-CD
2006 - Kovaa ja korkealta, radiopromo
2006 - Kovaa ja korkealta, CD
2006 - Viimeinen mahdollisuus, radiopromo
2007 - Se maa on kaunis, radiopromo
2008 - Jalat tukevasti ilmassa, radiopromo
2010 - Vain tuhkaa jää, CD Sony BMG/Spiral Music
Hyperdelic Housers
Hyperdelic Housers oli turkulainen rave-tapahtumia järjestänyt ryhmä, joka toimi aktiivisesti noin vuosina 1989–1993. Sen ytimen muodostivat Tommi Grönlund, Esko Routamaa ja Mika Vainio. Ryhmän jäseniä yhdisti kiinnostus niin kokeelliseen musiikkiin kuin myös futurismiin. Rave-toiminnassa kyse ei siis ollut vain hauskanpidosta, vaan haluttiin tehdä jotain uutta ja merkittävää, pitäen samalla tietty pesäero esimerkiksi kaupallisuuteen. Levynsä ryhmä hankki lähinnä Berliinistä ja Lontoosta, koska Suomessa ei 1980-luvun lopulla ja vuosikymmenen vaihteessa vielä juurikaan dance- ja teknoäänitteitä kaupoista saanut.
Housers järjesti Suomen ensimmäiset varastoreivit kesällä 1989. Vuosikymmenen vaihtuessa ryhmä järjesti useita vastaavanlaisia, usein luvattomia tapahtumia, joita pidettiin yleensä Turun Itäharjun hylätyissä teollisuusrakennuksissa.
Lisäksi he olivat mukana varhaisissa reiveissä Neuvostoliiton Leningradissa. Myöhemmin järjestettiin myös esimerkiksi "Odd Zone" -tapahtuma Leningradin kokemusten inspiroimana Down By The Laiturin yhteydessä vuonna 1990 ja siitä eteenpäin muun muassa joitakin vuotuisia suuria Typpihappo-reivejä Turkuhallissa osana Ruisrockia.
Vuoden 1992 tienoilla Housersien toiminta alkoi hiipua, kun samaan aikaan elektronisen tanssimusiikin suosio kasvoi nopeasti ja äänitteiden saatavuus parani oleellisesti. Ryhmän jäsenten kiinnostus elektroniseen musiikkiin ei loppunut, vaan seuraavana vuonna Grönlund perusti maailmalla sittemmin tiettyä kulttimainetta niittäneen Sähkö Recordingsin ja Vainio puolestaan Houserseissa samoin vaikuttaneen Ilpo Väisäsen kanssa Sähkölle levyttäneen kokeellisen musiikin Pan sonic-yhtyeen. Routamaa taas on työskennellyt pääsääntöisesti valokuvaajana, mutta tekee 2000-luvulla edelleen myös DJ-keikkaa.
Rautia
Rautia oli suomalainen Keskon omistama rautakauppaketju, jolla oli myymälöitä noin sadalla paikkakunnalla Suomessa. Eteläisin myymälä sijaitsi Tammisaaressa ja pohjoisin Ivalossa. Kesko luopui Rautia-tuotemerkistä keväällä 2017, jolloin myymälät siirtyivät K-Rauta-brändin alle.
Rautia kuului aiemmin Tukolle, ja oli pitkään K-raudan pahin kilpailija. Tukon hajottua Rautia päätyi vuonna 1997 K-raudan omistajalle Keskolle, joka teki siitä K-rautaa pienempien rautakauppojensa brändin. Vähitellen Kesko rakensi Rautiasta noin sata liikettä käsittävän ketjun, jossa kukin liike yhdistetään vahvasti paikkakunnan kauppiaaseen.
Taustamusiikkina Rautian TV-mainoksissa on soinut Leevi and the Leavingsin kappale "Vasara ja nauloja". Rautian tunnuslause oli ""Jotta onnistuisit kerralla"".
K-Rauta
K-Rauta (aiemmin "K-rauta") on suomalaisen Keskon kansainvälinen rautakauppaketju ja osa K-ryhmää. K-Rauta toimii Suomen lisäksi Ruotsissa, Virossa ja Latviassa. Osana K-Rauta-ketjun uudistusta, Rautiat yhdistyivät osaksi uutta K-Rauta-ketjua keväällä 2017, ja uudessa ketjussa on noin 140 kauppaa Suomen laajuisesti. Uudistukseen kuului myös uusi logo, joka on yhdenmukainen koko Keskon uuden ilmeen kanssa.
Ruotsissa K-Raudalla on 20 kauppaa ja Virossa ja Latviassa kummassakin kahdeksan kauppaa.
Suomessa K-Raudat toimivat kauppiasliiketoimintamallilla, eli jokaista kauppaa vetää K-kauppiasyrittäjä. Muissa toimintamaissa toiminnasta vastaa Kesko.
Kesko ilmoitti myyvänsä Venäjällä toimivat K-Raudat keväällä 2018.
André Niklaus
André Niklaus (s. 30. elokuuta 1981, Berliini) on saksalainen kymmenottelija.
Niklaus sijoittui 1999 Riian nuorten EM-kisoissa kymmenottelussa neljänneksi tuloksella 7339. Seuraavana vuonna hän voitti pronssia Santiago de Chilen nuorten MM-kisoissa tuloksella 7712. Hän voitti 2001 Amsterdamin alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa kultaa pistein 8042. Kaksi vuotta myöhemmin hän sijoittui Pariisin MM-kisoissa kahdeksanneksi. Helsingin MM-kisoissa 2005 hän oli neljäs tuloksella 8316. Seuraavana vuonna Moskovan sisäratojen MM-kisoissa hän voitti MM-kultaa tuloksella 6192. Niklaus sijoittui Osakan MM-kisoissa 2007 viidenneksi pistein 8371. Pekingin olympialaisissa 2008 hän oli kahdeksas pistein 8220 ja Torinon sisäratojen EM-kisoissa 2009 viides pistein 5981.
CBERS
CBERS eli China Brazil Earth Resources Satellite eli Zi Yuan (ZY) satelliitit ovat kiinalais-brasilialaisia kaukokartoitussatelliitteja, joiden mittalaitteet toimiva näkyvän valon aallonpituuksilla. Niitä käytetään globaalin ympäristötiedon keräämiseen. Ohjelma aloitettiin vuonna 1998.
Tämän sarjan satelliittien mittalaitteisiin kuuluvat
Satelliitti kuluttaa 1100 W sähköä ja sen massa on 1450 kg Sen aurinkosynkronisen naparadan korkeus on 778 km. Se tekee 14 kierrosta Maan ympäri vuorokaudessa. Se ylittää ekvaattorin aina klo 10:30 paikallista (aurinko)aikaa. Satelliitin nominaalinen toiminta-aika on kaksi vuotta.
CBERS-1 laukaistiin vuonna 1999 ja se toimi neljän vuoden ajan elokuuhun 2003.
CBERS-2 laukaistiin vuonna 2003 ja toimii edelleen kuudentena vuonnaan avaruudessa.
CBERS-2B laukaistiin avaruuteen 19. syyskuuta 2007.
Brasilian INPE-avaruustutkimusinstituutti testaa vuosina 2010 ja 2013 laukaistavat CBERS-3 ja CBERS-4 satelliitit. Vuonna 2011 uskotaan, että CBERS-3 laukaistaan marraskuussa 2012.
CBERS on noussut optisten siviilisatelliittien kärkeen, jossa on NASAn Landsat, Ranskan SPOT ja Intian IRS. Brasilia luovuttaa CBERS-satelliittien kuva-aineistoa ilmaiseksi Etelä-Amerikan ja Afrikan maille. Kiina on aloittanut ensi kertaa kaukokartoitusdatan viennin alkamalla yhdessä Brasilian kanssa antaa Afrikan maille ilmaista kaukokartoitusdataa.
Hallituksen politiikkaohjelma
Hallituksen politiikkaohjelma on Matti Vanhasen I hallituksen käyttöön ottama uusi ohjelmajohtamisen toimintamalli, joka perustui Paavo Lipposen II hallituksen käynnistämään valtion keskushallinnon uudistushankkeeseen. Politiikkaohjelmalla tarkoitetaan hallitusohjelmaan sisältyvien laajojen useampia ministeriöitä koskevien tehtäväkokonaisuuksien valmistelua. Politiikkaohjelmien käyttöönottoa ja alkuvaiheen kokemuksia selostetaan yksityiskohtaisesti Valtioneuvoston kanslian julkaisussa "Verkostojohtamisen mahdollisuudet valtioneuvostossa"
Matti Vanhasen I hallituksella (2003-2007) oli neljä politiikkaohjelmaaTietoyhteiskuntaohjelman ohjelmajohtaja oli Katrina Harjuhahto-Madetoja, työllisyysohjelman Harri Skog ja hänen jälkeensä Maire Mäki, yrittäjyysohjelman Raimo Luoma ja hänen jälkeensä Markus Sovala sekä kansalaisvaikuttamisen politiikkaohjelman ohjelmajohtajana toimi ensin Kaija Majoinen ja hänen jälkeensä Seppo Niemelä.
Vanhasen II hallitus (2007-2011) käynnisti kolme ohjelmaa:Kaikille politiikkaohjelmille nimitettiin ohjelmajohtajat. Työn, yrittämisen ja työelämän politiikkaohjelman johtajaksi valittiin Rauno Vanhanen, terveyden edistämisen politiikkaohjelman johtajaksi Maija Perho ja lasten, nuorten ja perheiden politiikkaohjelman johtajaksi Georg Henrik Wrede.
Politiikkaohjelmien tarkemmat sisällöt ja toteutusaikataulut vahvistetaan hallituksen ensimmäisessä strategia-asiakirjassa syksyllä 2007.
Hannes Pulkkinen
Hannes "(Johannes") Pulkkinen (29. elokuuta 1885 Rautjärvi – 3. huhtikuuta 1938 Karhumäki, Neuvostoliitto) oli kansakoulunopettaja ja Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustaja.
Rautjärven Lahdenkylässä syntyneen Pulkkisen vanhemmat olivat talollinen Heikki Pulkkinen ja Anna Maria Vento. Hän kävi kansakoulun ja valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1908. Pulkkinen oli kansakoulunopettajana Suomussalmella 1908–1909, Sotkamossa 1909–1912, Lappeella 1912–1919 ja Rautalammilla 1921–1923. Vuonna 1920 hän oli Työväen Lehden päätoimittajana Kajaanissa ja Savon Kansan toimittajana Kuopiossa.
Pulkkinen oli Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustajana 1922–1923 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä. Vuoden 1923 kommunistipidätysten jälkeen Pulkkinen tuomittiin 1924 vankeuteen yhdeksi vuodeksi seitsemäksi kuukaudeksi. Hän siirtyi elokuussa 1924 SKP:n lähettämänä salaa Neuvosto-Karjalaan, jossa hän toimi vuoteen 1929 saakka suomen kielen opettajana Petroskoin opettajaopistossa.
Vuosina 1929–1934 Pulkkinen oli Leningradin alueen Vsevolozhskin piirin Työ-nimisen kommuunin maatilan johtajana, 1934–1936 Kirja-kustantamon maatalouskirjallisuuden osaston toimittajana ja 1936 Kontupohjan paperikombinaatin aputalouden johtajana. Muutettuaan elokuussa 1936 Petroskoihin Pulkkinen työskenteli piirtäjänä suksitehtaalla. Pulkkinen oli aikaisemmin erotettu puolueesta Kontupohjan piirikomitean päätöksellä 23. lokakuuta 1935 toimettomuudesta syytettynä.
Pulkkinen vangittiin 25. tammikuuta 1938 vakoilusta ja vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta syytettynä. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla 3. huhtikuuta 1938 Karhumäen lähistöllä. Hänen maineensa palautettiin 1957.
Filemon Savenius
Filemon Savenius (8. maaliskuuta 1883 Mallusjoki, Orimattila – 1939 jälkeen Neuvostoliitto, julistettu kuolleeksi 1. tammikuuta 1974) oli maanviljelijä ja puutavaramies sekä sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja.
Saveniuksen vanhemmat olivat itsellinen Johan Savenius ja Maria Sofia Vilèn. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sitten renkinä, työnjohtajana ja kiertävänä koneasiamiehenä sekä harjoitti maalaistuotteiden ostoa ja myyntiä. Hän toimi maanviljelijänä ja puutavara-alan yrittäjänä Reisjärvellä vuoteen 1930 saakka. Hän kuului myös Reisjärven kunnanvaltuustoon ja kunnallislautakuntaan, minkä lisäksi hänellä oli lukuisia muita kunnan luottamustoimia. Hänet tunnettiin aktiivisena "toiminnan miehenä" kotipaikkakuntansa työväenliikkeessä. Sisällissodan alla hän oli organisoimassa paikallisen punakaartin toimintaa ja sodan aikana hän oli myös vangittuna. Savenius oli työväen ja pienviljelijäin vaaliliiton kansanedustajana 1924–1926 ja sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajana 1927–1929 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli myös SKP:n jäsen vuodesta 1926 lähtien ja oli jäsenenä Reisjärven kunnanvaltuustossa ja -hallituksessa.
Vuonna 1930 Savenius joutui piileskelemään Lapuan liikkeen kannattajia, jotka aikoivat muiluttaa hänet. Hän päätti lopulta siirtyä Neuvostoliittoon ja myi ennen lähtöä omaisuuttaan maksaakseen velkansa. Savenius ylitti Neuvostoliiton rajan salaa kahden muun henkilön kanssa 4. joulukuuta 1930 Suomussalmella. Savenius toimi Perushkin työpunktin leirinjohtajana Neuvosto-Karjalassa 1932, hänet erotettiin puolueesta 1933 ja hän oli sitten rakennustyömiehenä Petroskoissa 1936–1939.
Savenius oli naimisissa Hilda Leppälän kanssa 1906–1921. Jäätyään leskeksi hän meni uusiin naimisiin Milja Fredrika Kantolan kanssa 1922. Haapajärven kihlakunta julisti Saveniuksen kuolleeksi 7. joulukuuta 1977, jolloin hänen kuolinpäiväkseen määrättiin 1. tammikuuta 1974.
Tyyne Salomaa
Tyyne Siviä Salomaa (o.s. Eloranta, 4. huhtikuuta 1891 Kuorevesi – 26. helmikuuta 1938 Petroskoi, Neuvostoliitto) oli ompelija ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Salomaan vanhemmat olivat itsellinen Heikki Eriksson ja Manda Matintytär. Hän toimi ompelijana Kuorevedellä ja meni naimisiin 1916 Jeremias Salomaan kanssa. Salomaa oli SDP:n jäsen vuodesta 1906 ja oli puolueen kansanedustajana 1917 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Suomen sisällissodan jälkeen hän siirtyi Venäjälle. Salomaa oli aluksi suomalaisten pakolaiskodin taloudenhoitajana Petroskoissa, Petroskoin suomenkielisen puoluekoulun johtajana 1920 ja agitaatiokurssien johtaja 1921. Hän toimi 1922 puolueen Karjalan aluekomitean naisasiain osaston toimitsijana, 1923–1929 lastenkodin johtajana Petroskoissa ja 1930–1936 Kansanperinnekeskuksen kulttuurijaoston johtajana.
Huhtikuussa 1937 Salomaa määrättiin Pioneerien palatsin suomalaisosaston kirjastonhoitajaksi, mutta jo lokakuussa 1937 hänet erotettiin puolueesta syytettynä kansalliskiihkoisesta käyttäytymisestä ja kansanvihollisena vangitun miehensä suojelemisesta. Salomaa itse vangittiin 17. tammikuuta 1938. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla 26. helmikuuta 1938 Petroskoin lähistöllä. Salomaan maine palautettiin 1957.
Salomaan puoliso Jeremias Salomaa (1891–1937) työskenteli Neuvostoliitossa Karelgranitin Kivimännistö-nimisen louhoksen johtajana. Hänet vangittiin vastavallankumouksellisen kansalliskiihkoisen järjestön jäsenyydestä syytettynä ja ammuttiin 28. joulukuuta 1937 Sandarmohissa Karhumäen lähellä. Myös Jeremias Salomaan maine palautettiin 1957. Salomailla oli yksi poika ja yksi tytär.
Kalle Toppinen
Kalle Petter (Pekka) Toppinen (; 1. lokakuuta 1892 Iisalmen maalaiskunta – 5. maaliskuuta 1938 Petroskoi) oli puutyömies, liittosihteeri ja Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustaja.
Toppisen vanhemmat olivat mäkitupalainen Paavo Toppinen ja Anna Liisa Mod. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sen jälkeen puutyömiehenä Iisalmessa ja Kuopiossa. Toppinen oli SDP:n jäsenenä vuodesta 1911 ja puoluetoimitsijana vuodesta 1917. Hänet vangittiin Suomen sisällissodan aikana helmikuussa 1918 ja vapauduttuaan hän oli perustamassa kommunistista nuorisojärjestöä Kuopioon. Toppinen liittyi SKP:n jäseneksi 1919 ja toimi Kajaanissa puolueen järjestäjänä. Hän oli Sosialistisen työväenpuolueen luennoitsijana 1920, piirisihteerinä 1921 sekä Suomen tie- ja vesirakennustyöläisten liiton sihteerinä ja luottamusmiehenä 1922.
Toppinen oli Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustajana 1922–1923 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä. Toppinen vangittiin elokuussa 1923 yhdessä muiden ryhmän jäsenten kanssa ja hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen. Toppinen vapautui vankilasta 1926 ja hän oli sitten agitaattorina Kuopiossa, Savon Työ -lehden ja työväentalon talouden hoitajana sekä 1929 Rakennustyöväen liiton järjestäjänä.
Pelätessään joutuvansa uudestaan vangituksi Toppinen siirtyi salaa Neuvostoliittoon yhdessä veljensä Taunon (Tauno muutti Alman ja lasten kanssa passilla Neuvostoliittoon) ja muutamien muiden kommunistien kanssa. Hän työskenteli kirvesmiehenä Petroskoissa ja Hiilisuon neuvostotilan rakennusmestarina 1933. Toppinen lähetettiin helmikuussa 1934 Uhtualle jossa hän toimi Teollisen kombinaatin-puusepänverstaan johtajana.
Toppinen vangittiin 20. tammikuuta 1938 vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä. Hän sai kuolemantuomion ja hänet teloitettiin ampumalla 5. maaliskuuta 1938 Petroskoin lähistöllä. Toppisen maine palautettiin vuonna 1958.
Toppinen oli naimisissa vuodesta 1918 Alma Serafina Hyvösen kanssa. Heillä oli kaksi poikaa ja tytär.
Arthur Usenius
Arthur Fredrik Usenius (7. syyskuuta 1888 Helsinki – 27. marraskuuta 1937 Leningrad, Neuvostoliitto) oli suomenruotsalainen sähköasentaja, toimitsija ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Useniuksen vanhemmat olivat tynnyrintekijä Adolf Fredrik Usenius ja Maria Emilia Strandberg. Suoritettuaan teknisen koulun Usenius työskenteli asentajana Helsingin kaupungin sähkövoimalassa vuoteen 1910 saakka. Vuosina 1910–1912 hän asui ja työskenteli Yhdysvalloissa ja palasi sitten Suomeen ollen vielä kolme vuotta Helsingin kaupungin sähkövoimalan palveluksessa mekaanikkona.
Usenius oli SDP:n jäsen ja hän kuului myös jäsenenä Ruotsalaisen nuorisoliiton keskuskomiteaan ja Ruotsalaisen työväenliiton toimeenpanevaan komiteaan. Usenius oli vuodesta 1915 Metalliliiton keskuskomitean jäsen ja vuonna 1917 hän oli SDP:n kansanedustajana edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Vuonna 1917 Vladimir Lenin käytti Kustaa Rovion suosituksesta Useniusten asuntoa piilopaikkanaan oleskellessaan Suomessa. Lenin kirjoitti silloin teostaan "Valtio ja vallankumous" ja lahjoitti myöhemmin tästä teoksesta nimikirjoituksella varustetun kappaleen Useniukselle.
Suomen sisällissodan alettua Usenius lähetettiin tammikuussa 1918 Tukholmaan, jossa hän oli sodan ajan Suomen kansanvaltuuskunnan edustajana. Sodan päätyttyä Usenius jäi Ruotsiin maanpakolaiseksi vuoteen 1920 saakka. Hän liittyi Ruotsissa SKP:n jäseneksi ja kuului SKP:n Ruotsin toimiston johtoon. Joulukuussa 1920 Usenius lähti Moskovaan Kominternin palvelukseen. Edvard Gyllingin pyynnöstä hän siirtyi huhtikuussa 1921 Neuvosto-Karjalaan, jossa hän toimi aluksi tilastoviraston toimitsijana ja myöhemmin Ulkomaankauppalaitoksen tarkastajana. Usenius oli 1923 Karjalan Toimeenpanevan komitean valtuutettuna rajavyöhykkeen kehittämisasioissa, vuodesta 1924 alkaen Petroskoin maatalouspankin johtajana sekä vuosina 1929–1930 Karjalan sähkölaitoksen palveluksessa. 1930-luvulla Usenius toimi 1933 kevyen teollisuuden ministerinä ja 1934 Petroskoin kansankomissariaatin talouskomissaarina ja Karjalan paikallisen teollisuuden viraston tarkastajana. Hän oli SKP:n edustajana Kominternin 7. kongressissa Moskovassa 1934–1935 ja kirjoitti artikkeleita Vapaus-lehteen 1935.
Usenius vangittiin 18. lokakuuta 1935 vakoilijana ja syytettynä vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta. Hänet tuomittiin kuolemaan 31. lokakuuta 1937 ja teloitettiin ampumalla Leningradissa 27. marraskuuta 1937. Useniuksen maine palautettiin 1957.
Usenius oli naimisissa sairaanhoitaja Maria (Maija) Vilhelmina Karpin (s.1884) kanssa vuodesta 1915 ja heillä oli yksi poika. Maija Usenius oli vuonna 1936 Petroskoin vankilassa 11 kuukautta syytettynä siitä, ettei ollut ilmiantanut miestään. Hän palasi Suomeen Neuvostoliitosta 1957 asuttuaan viimeksi Suojun kylässä Karjalassa. Arthur Useniuksen veli oli amerikansuomalainen toimittaja Adolf Usenius.
Siina Urpilainen
Siina Armida Urpilainen (os. Ihalainen) (2. tammikuuta 1893 Pihtipudas – 10. lokakuuta 1962 tai 1963 Petroskoi, Neuvostoliitto) oli sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja vuosina 1927–1930.
Urpilaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Efraim Ihalainen ja Eliisa Adolfiina Kumpulainen. Hän kävi kansakoulun ja käsityökoulun ja meni 1916 naimisiin kirvesmies Ilmari Matti Urpilaisen kanssa. Urpilainen oli SDP:n jäsenenä vuodesta 1913 ja vuonna 1920 hän liittyi SKP:n jäseneksi. Urpilainen toimi puhujana Saloisissa ja piirijärjestön johtajana Oulussa. Hän oli sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajana 1927–1930 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Urpilainen oli myös Saloisten kunnanvaltuuston jäsen ja toimi presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa.
Urpilainen ja hänen vastikään vankilasta vapautunut miehensä siirtyivät joulukuussa 1931 salaa rajan yli Neuvostoliittoon. Heidän lapsensa tulivat Neuvosto-Karjalaan muutamaa vuotta myöhemmin 1935 Ruotsin kautta. Urpilainen oli 1932 naisasiainjärjestäjänä Tunkuan piirissä ja 1935–1936 Punainen Karjala -lehden toimituksessa. Hän opiskeli myös jonkin aikaa Petroskoin maatalouskorkeakoulussa mutta joutui keskeyttämään opinnot heikentyneen terveyden takia. Hän oli ennen pidätystään vielä tehdastyössä Leningradissa 1937 ja työssä Vilkan punktilla 1938.
Urpilainen vangittiin 4. tammikuuta 1938 syytettynä vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta vakoilutoiminnasta. Hän sai 10 vuoden tuomion ja suoritti sen Karagandan leirillä Kazakstanissa. Urpilainen vapautui leiriltä 1948 ja hänen maineensa puhdistettiin 1955. Vapautumisensa jälkeen hän työskenteli parin vuoden ajan Aunuksessa näyttelijä Toivo Lankisen perheen lastenhoitajana, mutta ei saanut vuonna 1950 lupaa muuttaa heidän mukanaan Petroskoihin. Viimeiset vuotensa Urpilainen vietti eläkeläisenä Tšalnassa ja kuoli eri lähteiden mukaan joko 1962 tai 1963.
Urpilaisen mies Ilmari Urpilainen (1896–1938) vangittiin syytettynä vakoilusta ja teloitettiin ampumalla 22. syyskuuta 1938 Petroskoin lähellä. Myös heidän poikansa mekaanikko Taisto Urpilainen (1919–1938) teloitettiin 25. syyskuuta 1938. Sekä isän että pojan maine palautettiin 1955. Perheen kaksi muuta poikaa säilyi hengissä, toinen oli jäänyt Suomeen ja toinen pääsi palaamaan sinne.
Aino Forsten
Aina ”Aino” Aleksandra Forsten (o.s. Rainio, 2. huhtikuuta 1885 Maaria – 27. marraskuuta 1937 Petroskoi) oli suomalainen kansanvalistaja ja opettaja, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1918. Suomen sisällissodan jälkeen hän pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hänet teloitettiin Stalinin vainojen yhteydessä vuonna 1937. Suomessa hänet tunnettiin erityisesti toiminnastaan vähävaraisten naisten ja lasten hyväksi.
Maariassa syntyneen Forstenin vanhemmat olivat itsellinen Reinhold Rainio ja Augusta Serafia Liisantytär. Kansakoulun käytyään hän liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen Turussa vuonna 1904 ja muutti pari vuotta myöhemmin Poriin, missä Forstenin veli Jussi Rainio oli "Sosialidemokraatti"-lehden toimittajana. Hän työskenteli kaupungissa aluksi myyjänä ja myöhemmin SDP:n puhujana sekä vuodesta 1909 lähtien puolueen nuorisojärjestön sihteerinä. Lisäksi hän oli Porin sosialidemokraattisen paikallisyhdistyksen johtokunnan jäsen 1907–1918. Porissa Aino myös tutustui puoluetoiminnassa mukana olleeseen postinkantajaan Kaarlo Verner Forsteniin, ja pariskunta solmi avioliiton vuonna 1909.
Porissa Forsten toimi aktiivisesti SDP:n paikallisosaston naisjaostossa. Hän oli erityisen kiinnostunut työläisnaisten ja heidän lapsiensa aseman parantamisesta. Forsten kuului muun muassa yhdistyksen kesäsiirtolatoimikuntaan, joka järjesti heille lomanviettomahdollisuuksia, virkistäytymistä ja valistusta. Hän oli myös mukana valtakunnallisen Työläisnaisten liiton toiminnassa. Eduskuntaan Forsten valittiin vuoden 1917 vaaleissa.
Suomen sisällissodan aikana Forsten valittiin punaisen Suomen parlamentaarisen elimen Työväen pääneuvoston jäseneksi. Hänen puolisonsa Verner Forsten puolestaan oli Porin punakaartin johtohahmoja. Sodan jälkeen he pakenivat Neuvosto-Venäjälle, jossa pariskunta heinäkuussa 1918 asettui Pietariin.
Forsten työskenteli aluksi Moskovassa perustetun SKP:n keskuskomitean kirjanpitäjänä. Kesällä 1920 Forsten sai puolisonsa kanssa työmääräyksen Neuvosto-Karjalaan, jossa hän toimi vuoteen 1923 saakka Petroskoin kansanvalistusosastossa, 1923–1930 Uhtuan piirin kulutusosuuskunnan johtajana sekä 1930–1936 Petroskoin suomalaisen tyttökoulun johtajana. Forstenin viimeiseksi työpaikaksi jäi valistusministeriön tilastotietojen käsittelijän tehtävä. Verner Forsten puolestaan toimi muun muassa Neuvosto-Karjalan talousministerin sijaisena sekä Uhtuan piiritoimikunnan puheenjohtajana.
Aino ja Verner Forsten vangittiin heinäkuussa 1937 syytettynä vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta. Verner tuomittiin kahdeksaksi vuodeksi työleirille Siperiaan, mutta Aino sai marraskuun lopulla kuolemantuomion ja hänet teloitettiin välittömästi. Pariskunta rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen heinäkuussa 1955.
Herman Hurmevaara
Herman Hurmevaara (vuoteen 1906 Pietikäinen; 19. helmikuuta 1886 Kiuruvesi – 16. helmikuuta 1938 Petroskoi, Neuvostoliitto) oli muurari ja sosialidemokraattien piirisihteeri ja kansanedustaja.
Hurmevaaran vanhemmat olivat tilallinen Abram Vilhelm Pietikäinen ja Saara Kokkonen. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli muurarina Oulussa ja Helsingissä. Vuosina 1910–1918 Hurmevaara oli Helsingin sos.dem. kunnallisjärjestön sihteerinä sekä Uudenmaan läänin vaalipiirin sos.dem. piirisihteerinä ja rahastonhoitajana. Hän oli SDP:n kansanedustajana vuonna 1917 edustaen edellä mainittua vaalipiiriä.
Suomen sisällissodan aikana Hurmevaara toimi Uudenmaan lääninhallituksen ja telefoonilaitoksen komissaarina ja Suomen kansanvaltuuskunnan raha-asiainosaston kamreerina. Sodan jälkeen hän siirtyi Venäjälle ja sieltä edelleen Ruotsiin lokakuussa 1918. Hurmevaara oli Ruotsissa Suomi-komitean sihteerinä ja "Viesti"-lehden toimittajana. Vuonna 1921 hän toimi Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoonan esikunnan taloudenhoitajana, vuosina 1923–1924 Karjalan Sosialistisen Neuvostotasavallan kauppavaltuutettuna Ruotsissa, vuonna 1926 tehtailija Oscar Larssonin kirjanpitäjänä, ja viimeksi Hurmevaara oli "Politiken"-lehden arkistonhoitajana 1929–1930.
Hurmevaara karkotettiin Ruotsista 1930, ja hän siirtyi perheineen Neuvostoliittoon. Hurmevaara toimi 1930–1932 Moskovassa MOPR:n komiteassa esittelijänä, ja vuonna 1933 hän oli Kominternin suomalaisjaoston kassanhoitajana. Hän siirtyi Edvard Gyllingin suosituksella Petroskoihin 1933 ja työskenteli siellä ensin tilastovirastossa ja vuodesta 1936 Kirja-kustantamon oikolukijana.
Hurmevaara vangittiin 23. joulukuuta 1937 syytettynä vastavallankumouksellisesta vakoilutoiminnasta. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla 16. helmikuuta 1938 Petroskoin lähistöllä. Hänen maineensa palautettiin 1956.
Hurmevaara oli naimisissa vuodesta 1914 Anna Sigrid Paunulan kanssa. Heillä oli kaksi tytärtä.
Kissat (alaheimo)
Kissat ("Felinae") on kissaeläinten ("Felidae") heimon alaheimo. Useimmat alaheimoon kuuluvista lajeista ovat pieniä tai keskikokoisia kissaeläimiä, mutta lajeissa myös suurempia kuten puuma ja gepardi.
Wang Liping
Wang Liping (, s. 8. heinäkuuta 1976 Fengcheng, Liaoning, Kiina) on kiinalainen kävelijä.
Wang sijoittui 1997 kävelyn maailmancupissa silloisella naisten virallisella arvokisamatkalla 10 kilometriä kymmenenneksi.
Hän voitti olympiakultaa vuoden 2000 Sydneyn olympialaisten 20 kilometriltä. Vuonna 2004 kävelyn maailmancupissa hänen sijoituksensa oli kymmenes 20 kilometrillä ja samana vuonna Ateenan olympialaisissa hän sijoittui vastaavalla matkalla kahdeksanneksi.
Wang Liping painaa 46 kilogrammaa ja on 164 senttimetriä pitkä.
Tammerkosken sillalla (festivaali)
Tammerkosken sillalla on Tampereella järjestettävä kevyen musiikin tapahtuma, joka pidetään vuosittain kesä-heinäkuun vaihteessa. Päätapahtumat ovat Keskustorilla, jossa on juhlateltta ja paljon ilmaista ohjelmaa. Tapahtumaan osallistui vuonna 2007 kaikkiaan 65 000 henkeä, juhlateltassa noin 29 000 henkeä.
Gösta Björkenheim
Gustaf Adolf Alfons (Gösta) Björkenheim (26. heinäkuuta 1866 Tuusula – 28. huhtikuuta 1918 Koria) oli suomalainen aatelissukuun kuuluva kauppaneuvos ja teollisuusmies, joka toimi 1900-luvun alussa kahden metsäteollisuusyhtiön, Kaukas Oy:n ja Kymin Oy:n, johdossa.
Björkenheim pääsi ylioppilaaksi 16-vuotiaana ja oli pari vuotta viipurilaisen kauppahuone Hackman & Co:n palveluksessa. Hän oleskeli jonkin aikaa ulkomailla Saksassa, Ranskassa ja Englannissa ja palasi sitten Suomeen Vientiyhdistyksen palvelukseen Helsinkiin. Vuosina 1893–1911 Björkenheim toimi Kaukas Oy:n toimitusjohtajana. Yhtiön oli perustanut hänen isänsä Robert Björkenheim, mutta Björkenheimin suku oli myynyt omistuksensa yhtiöstä jo 1880-luvulla, ja Gösta Björkenheimin johtajakaudella yhtiön pääomistajana oli Hugo Standertskjöld.
Vuonna 1908 Björkenheimista tuli pahoin velkaantuneen Kymin Oy:n hallituksen puheenjohtaja, ja yhtiön toimitusjohtajaksi hänet nimitettiin 1913 Gösta Serlachiuksen jälkeen. Kymin Oy:stä tuli Björkenheimin kaudella Suomen suurin paperinvalmistaja, ja yhtiö hankki myös merkittävät metsäomistukset. Erityisesti paperin vienti Venäjälle kasvoi nopeasti, ja vuonna 1916 Kymin Oy toimitti 100 000 tonnia paperia 300 venäläiselle sanomalehdelle. Venäjän omien paperitehtaiden tuotanto oli romahtanut ensimmäisen maailmansodan puhjettua, ja myöhemminkin kaikki huomio siellä keskittyi sotateollisuuden tuotantoon, eikä oma paperintuotanto päässyt elpymään.
Björkenheim osallistui myös monien teollisuus- ja työnantajajärjestöjen toimintaan ja oli mukana perustamassa työnantajien keskusjärjestöä Yleistä Työnantajaliittoa. Vuonna 1912 Kymin Oy:ssä oli lakko, jonka seurauksena yhtiössä muun muassa siirryttiin 1914 edelläkävijänä kahdeksantuntiseen työpäivään ja kehitettiin sosiaalista toimintaa, kuten ammattikoulutusta, sairaanhoitoa ja asuntojen rakentamista.
Suomen sisällissodan alkaessa Björkenheim jäi johtamaan yhtiön tehtaita Kuusankoskelle. Punaiset asettivat hänet arestiin tammikuussa 1918, ja huhtikuun lopulla 1918 punaiset ampuivat Björkenheimin ja muita Kymin Oy:n johtajia ja virkailijoita Korialla.
Maurizio Damilano
Maurizio Damilano (s. 6. huhtikuuta 1957 Scarnafigi, Italia) on italialainen entinen kävelijä, jonka matkana oli pääasiassa 20 kilometriä.
Damilano on olympiavoittaja vuodelta 1980 ja kaksinkertainen maailmanmestari vuosilta 1987 ja 1991. Lisäksi hänellä on kaksi olympiapronssia vuosilta 1984 ja 1988, MM-hallikilpailujen hopea 5 000 metriltä vuonna 1985, hopea EM-kilpailuista vuodelta 1986 sekä kulta ja hopea EM-hallikilpailujen 5 000 metrillä vuosilta 1982 ja 1981.
Damilano on maailmanennätyksen haltija 30 000 metrin ratakävelyssä (ei ole arvokisamatka); ennätyksen hän käveli Cuneossa 1992. Italian mestaruuden hän voitti 10 kilometrillä vuosina 1979 ja 1981–1985, edellä mainitun korvanneella 15 kilometrillä vuonna 1987, 20 kilometrillä vuosina 1978–1986, 1988 ja 1992 sekä 50 kilometrillä vuosina 1985–1986 ja 1990. Hän on 183 senttimetriä pitkä ja painoi kilpavuosinaan 70 kilogrammaa.
Jan Jongbloed
Jan Jongbloed (s. 25. marraskuuta 1940 Amsterdam, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän saavutti MM-hopeaa vuosina 1974 ja 1978.
Jongbloed oli Alankomaiden maajoukkueen ykkösmaalivahtina MM-kisoissa vuosina 1974 ja 1978, joissa molemmissa joukkue saavutti hopeaa. Ennen vuoden 1974 MM-kisoja Jongbloed oli pelannut vain yhdessä maaottelussa viiden minuutin ajan. Hänen pelinumeronsa maajoukkueessa oli 8.
Jongbloedin seuroja olivat DWS, FC Amsterdam, Roda JC ja Go Ahead Eagles.
Hartwig Gauder
Hartwig Gauder (s. 10. marraskuuta 1954 Vaihingen, Länsi-Saksa) on saksalainen entinen 50 kilometrin kävelijä.
Gauder voitti olympiakultaa Moskovassa 1980. Vuonna 1986 hän voitti euroopanmestaruuden Stuttgartissa. Seuraavana vuonna hän saavutti maailmanmestaruuden Rooman MM-kilpailuissa. Vuonna 1988 Gauder saavutti olympiapronssia Soulin Olympialaisissa. 1990 hän saavutti EM-kilpailuissa Splitissä pronssia ja seuraavana vuonna oli vuorossa MM-pronssia Tokion maailmanmestaruuskilpailuissa.
Arne Tiselius
Arne Wilhelm Kaurin Tiselius (10. elokuuta 1902 Tukholma – 29. lokakuuta 1971 Uppsala) oli ruotsalainen biokemisti. Tiselius sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1948 elektroforeesin ja adsorptioanalyysin käyttämisessä molekyylimassaltaan suurien aineiden ja erityisesti monimutkaisten veriseerumiproteiinien tutkimuksesta.
Tiselius syntyi Tukholmassa. Kun hänen isänsä kuoli, perhe muutti Göteborgiin. Myöhemmin Tiselius opiskeli Tukholman yliopistossa erikoistuen kemiaan. Vuonna 1925 hänestä tuli avustava tutkija Theodor Svedbergin laboratorioon. Vuonna 1930 hän saavutti tohtorin arvon kehiteltyään uraauurtavan toimintatavan proteiinien elektroforeesin tutkimiseen. Vuoteen 1935 Tiselius julkaisi useita tutkimuksia zeoliittien diffuusiosta ja adsorptiosta. Nämä tutkimukset jatkuivat vuoden, jonka hän vietti Princetonissa Hugh Stott Taylorin laboratoriossa. Palattuaan Uppsalaan hän jatkoi proteiinien tutkimista ja biokemiallisten ongelmien fysikaalisten ratkaisutapojen kehittelemistä. Tutkimukset johtivat huomattavasti kehittyneempään toimintatapaan elektroforeesitutkimuksissa myöhempinä vuosina.
Tiselius toimi aktiivisesti tieteellisen tutkimuksen uudelleenjärjestämisessä Ruotsissa toisen maailmansodan jälkeen. Hän myös toimi IUPACin presidenttinä vuosina 1951–1955.
Tiselius oli naimisissa ja sai kaksi poikaa. Hän kuoli sydänkohtaukseen 29. lokakuuta 1971 Uppsalassa.
Bernhard Wuolle
Kustaa Bernhard Wuolle (ent. Wennerblom, 20. huhtikuuta 1876 Tampere – 3. marraskuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen professori, Rautatiehallituksen pääjohtaja ja ministeri.
Wuolteen vanhemmat olivat puuseppä Karl Gustaf Wennerblom ja Maria Kristina Stenros. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1896 ja valmistui koneinsinööriksi 1900 Polyteknisestä opistosta. Hän opiskeli sitten muun muassa sähkötekniikkaa Charlottenburgin teknillisessä korkeakoulussa Saksassa 1902–1904 ja toimi rautatiehallituksen sähköinsinöörinä 1904–1907 sekä Helsingin kaupungin sähkölaitoksen rakennuspäällikkönä 1907–1909. Vuosina 1910–1916 hän oli tämän rakennuttamansa sähkölaitoksen toimitusjohtaja. Etelä-Suomen Voima Oy:n toimitusjohtaja hän oli 1917. Wuolle oli 1900-luvun alkupuoliskolla Suomen johtavia sähkötekniikan asiantuntijoita.
Wuolle oli Rautatiehallituksen ja Valtionrautateiden pääjohtaja 1917–1922 ja yritti johtajakaudellaan saada alkuun rautateiden sähköistämistä, perehdyttyään jo 1902–1904 Saksassa sikäläiseen rautateiden sähköistykseen. Wuolteen raportin perusteella asetettiin kaksi valtion komiteaa, jotka tutkivat rautateiden sähköistysmahdollisuuksia Suomessa käyttäen joko turvetta tai vesivoimaa tarvittavan sähkön tuottamiseen. Wuolteen erottua pääjohtajapaikaltaan ja Koskivoimatoimikunnan jäsenyydestä osin poliittisista syistä rautateiden sähköistyshanke hautautui ja siihen palattiin uudelleen vasta 1960-luvulla.
Wuolle oli yleisen koneopin ja teollisuustalouden professori Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1922–1946. Hän kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon 1924–1946, Yleisradion hallitukseen 1928–1946 ja oli Suomen Ilmailuklubin puheenjohtaja 1928–1934. Hänellä oli useita muitakin luottamustoimia eri komiteoissa, valiokunnissa yhdistyksissä ja liikelaitosten johtokunnissa. Hän oli Ruotsin Insinööritiedeakatemian jäsen vuodesta 1924 ja julkaisi muun muassa historiikin "Suomen teknillinen korkeakouluopetus 1849–1949" (1949). Hän sai tekniikan kunniatohtorin arvon 1949.
Kokoomusta edustanut Wuolle toimi Suomen Berliinin lähetystön lähetystöneuvoksena vuonna 1918 ja kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Ingmanin I hallituksessa 1918–1919.
Wuolteen puoliso vuodesta 1905 oli Dagmar Maria Karell (k. 1931).
Milton Campbell
Milton Campbell (s. 15. toukokuuta 1976) on yhdysvaltalainen 400 metrin juoksija.
Campbell voitti Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 1999 MM-hopeaa 400 metrillä ajalla 45,99. Hän oli samoissa kisoissa mukana Yhdysvaltain joukkueessa, joka voitti MM-kultaa 4 x 400 metrin viestijuoksussa uudella maailmanennätysajalla 3.02,83. Kaksi vuotta myöhemmin Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa hän voitti hopeaa 400 metrin henkilökohtaisessa kilpailussa. Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 2003 hän oli mukana kultaa alun perin voittaneessa viestijoukkueessa, mutta IAAF hylkäsi Yhdysvaltain joukkueen voiton myöhemmin Jerome Youngin tunnustettua käyttäneensä dopingia urallaan.
Campbell voitti vuonna 2004 Yhdysvaltain sisäratojen mestaruuden 400 metrillä ja sijoittui samana vuonna Budapestin sisäratojen MM-kisoissa matkan viidenneksi. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti maansa sisäratojen mestaruuden ja juoksi Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 400 metrillä viidenneksi. Hän oli samoissa kisoissa Yhdysvaltain joukkueessa, joka voitti viestissä MM-kultaa.
Torsten Malinen
Torsten Henrik Malinen (synt. Malin, 14. marraskuuta 1877 Pirkkala – 12. helmikuuta 1951 Jämsä) oli suomalainen juristi, joka toimi oikeusministerinä vuosina 1927–1928.
Malisen vanhemmat olivat Pirkkalan kirkkoherra, rovasti Henrik Malin (1824–1898) ja Sofia Eleonora von Platen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Tampereen lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon 1902. Malinen sai varatuomarin arvon 1905.
Malinen oli 1915–1919 Porin pormestarina ja sen jälkeen Turun hovioikeudessa asessorina 1927–1932. Hän oli kihlakunnantuomarina Jämsässä 1932–1943 ja Ilmajoella 1943–1947 ja lainvalmistelukunnan jäsenenä 1924–1933. Malinen toimi myös Jämsän kauppalanjohtajana. 
. Oikeusministerinä hän oli Sunilan I hallituksessa 1927–1928. Malinen toimi hallituksessa ammattiministerinä. Hän sai laamannin arvonimen vuonna 1939.
Torsten Malinen oli naimisissa vuodesta 1910 Hilma Dagmar Kentän (entinen Avenius) kanssa.