Aunuksenkarjalan kieli
Aunuksenkarjala eli livvinkarjala tai livvi on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva itämerensuomalainen kielimuoto, jota pidetään tavallisesti toisena karjalan kielen päämurteista. Jotkut tutkijat ovat pitäneet sitä myös omana kielenään. Aunuksenkarjalan puhujat eli livviköt käyttävät kielestään nimitystä "livvin kieli" ja kutsuvat itseään endonyymillä "liygiläine" ja "livviköi".
Pääasiassa livviä puhutaan Venäjällä sijaitsevan Karjalan tasavallan Aunuksen eteläosissa. Sen historiallista puhuma-aluetta ovat Munjärvi, Säämäjärvi, Tulemajärvi, Vieljärvi, Salmi, Vitele, Kotkatjärvi ja Nekkula-Riipuskala. Puhujien lukumääräksi on arvioitu 14 100–25 000 henkeä. Jälkimmäiseen arvioon sisältyvät myös ne puhujat, jotka asuvat Suomessa, mutta Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan valossa maltillisempaa arviotakin on pidetty liian suurena. Suomessa asuvien puhujien osuudeksi arvioitiin vuonna 2000 noin 5 000 henkeä. Suomen puoleisessa Raja-Karjalassa livvin puhuma-aluetta olivat ennen talvisotaa seuranneita alueluovutuksia Salmi, Impilahti, Suojärven niin kutsuttu Hyrsylän mutka sekä joitakin Suojärven ja Suistamon eteläisimpiä kyliä.
Livvi kuuluu uralilaisen kielikunnan itämerensuomalaisten kielten pohjoisryhmään yhdessä suomen, inkeroisen, varsinaiskarjalan, lyydin ja vepsän kanssa. Eteläryhmään kuuluvat sen muut lähisukukielet liivi, vatja ja viro.
Seuraavaan on koottu piirteitä, joiden osalta livvi eroaa karjalan kielen vienan murteesta.
Kielihistoriallisesti livvi pohjautuu vepsäläiseen kielimuotoon, joka on sittemmin karjalaistunut substraatti-ilmiön myötä. Toisin sanoen vepsäläisten alkujaan asuttamalle Aunuksen kannakselle saapui karjalaisia, joiden puhetapaa he alkoivat tavoitella.
Vepsän pohjalla puolestaan on muinaisvepsän kielimuoto, joka on nykyisen varsinaiskarjalan tavoin saanut alkunsa myöhäiskantasuomen itäisestä haaraumasta. Yleisen teorian mukaan kielimuodon puhujat ovat siirtyneet myöhäiskantasuomen keskuksesta saamelaisten alueille Suomenlahden pohjukkaan ja Laatokan etelä- ja länsirannoille ja muodostaneet näin viimeistään ajanlaskun alun tienoilla itäkantasuomalaisen alkuväestön. Toisen teorian mukaan levikkiä olisi ollut paljon idemmässäkin: Kalevi Wiik on esittänyt, että Äänisen itäpuolisella varhaiskargopolin kulttuurilla olisi ollut esivepsäläinen kielimuoto, jonka perusta oli itäkantasuomalainen. Edelleen Wiikin mukaan kulttuurin kehittyessä myöhäiskargopolilaiseksi sen itäkantasuomalainen pohja sai vaikutteita permiläisistä ja volgalaisista kielistä, ja 500-luvun jälkeen myöhäiskargopolin laajentuva alue saavutti Äänisen länsiseudut, kunnes vuosituhannen loppupuolella slaavilaisekspansio puolestaan tavoitti esivepsäläisen kulttuurin. D. V. Bubrihin mukaan varsinainen vepsäläisten heimo sai alkunsa noin 800-luvulla Laatokan kaakkoisrannikolla ja laajeni Valkeajärvelle, Ääniselle ja Aunuksen kannakselle. Myös Heikki Leskinen esittää, että muinaisvepsäläinen heimo syntyi, kun varjagit, eli viikingit, ja slaavit yhyttivät Laatokan kaakkois- ja etelärannikon itäkantasuomalaiset asukkaat.
Laatokan länsirannikolle puolestaan syntyi 800-luvulla niin kutsuttu Muinais-Karjalan alue ja muinaiskarjalainen kielimuoto, kun länsisuomalainen muuttoliike saavutti itäkantasuomalaisen alueen ja heimot sulautuivat yhteen. Jo 1000-luvun alussa Muinais-Karjala oli kehittynyt vauraaksi kauppa-alueeksi, jolla oli yhteyksiä sekä itään että länteen. Mahdollisesti 1200-luvun puolivälin jälkeen Muinais-Karjalasta alkoi muuttoliike Aunuksen kannakselle, jossa muinaiskarjalaiset kohtasivat kannakselle aiemmin levinneet vepsäläiset. Sukukielten vuorovaikutuksesta saivat alkunsa livvin ja lyydin kielimuodot. Livvin tapauksessa karjalasta tuli kielimuodon hallitseva osapuoli, kun taas lyydi on puolittain vepsää, puolittain karjalaa. Äänisvepsäläisten, lyydiläisten sekä livviköiden endonyymit pohjautuvat kaikki samaan venäläiseen ’ihmisiä’ merkitsevään sanaan "ljudi", mikä osaltaan kertoo asutus- ja kielihistoriallisista yhteyksistä. Livvin puhuma-alueella käsitteet "karjalaine" ja "karjalan kieli" on omaksuttu vasta myöhään, sikäli kuin niitä ylipäänsä on käytetty.
Livviä on tiettävästi kirjoitettu ensimmäisen kerran vuonna 1786, jolloin valmistui Katariina II:n tilaama sanakirja, jonka oli tarkoitus kattaa kaikki maailman kielet. Sanakirja sisälsi 273 sanan käännökset sekä numeraalit 1–10, 100 ja 1000. Varsinaiskarjala ja Aunuksen kielimuoto oli eritelty omiksi kielikseen. Myös 1800-luvulla monet uskonnolliset tekstit käännettiin erikseen karjalaksi ja ”aunukseksi”.
Neuvosto-Karjalassa yhteistä, normitettua karjalan kirjakieltä alettiin valmistella vuonna 1936. Seuraavana vuonna karjalasta tehtiin kolmas virallinen kieli suomen ja venäjän rinnalle, ja 1938 suomi poistettiin perustuslaista kokonaan. Karjalan kielen normatiivisen kieliopin laatimisen sai tehtäväkseen D. V. Bubrih, joka jo aiemmin oli laatinut kieliopin tverinkarjalalle. Tuloksena oli eri murteiden välinen kompromissi, joka pohjasi vahvasti varsinaiskarjalan etelämurteisiin ja josta oli jätetty pois kaikki livville ominaiset äännepiirteet.
Pyrkimys livvin normittamiseksi käynnistyi 1990-luvun alussa, jolloin ilmestyi ensimmäinen livvin aapinen ja jolloin Petroskoissa alettiin julkaista karjalankielistä "Oma Mua" -viikkolehteä. Lehti jakautui myöhemmin livvinkieliseksi "Oma Mua" -lehdeksi ja vienankarjalaiseksi "Vienan Karjala" -lehdeksi, jotka kummatkin tahollaan osallistuivat merkittävästi karjalan kielen kehitykseen standardoimalla murteita ja kehittämällä niille sanastoa. Vuonna 2014 lehdet yhdistettiin uudelleen "Omaksi Muaksi" siten, että uusi lehti sisältää kirjoituksia sekä livviksi että vienaksi.
Vuonna 1998 Karjalan tasavallassa perustettiin kielilautakunta, jonka tehtävänä on kehittää karjalan ja vepsän kielten sanastoa ja oikeinkirjoitusta.
Vuonna 2012 ilmestyi Raija Pyölin kirjoittama "Livvinkarjalan kielioppi", joka perustuu Ljudmila Markianovan aiempaan kielioppiin.
Livviä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Kirjaimistoon kuuluvat Aa, Bb, Cc, Čč, Dd, Ee, Ff, Gg, Hh, Ii, Jj, Kk, Ll, Mm, Nn, Oo, Pp, Rr, Ss, Šš, Zz, Žž, Tt, Uu, Vv, Yy, Ää, Öö. Liudennus merkitään heittomerkillä . Vuoteen 2007 kirjaimistoon kuului , jonka kielilautakunta suositteli korvattavan :llä.
Muiden itämerensuomalaisten ja edelleen uralilaisten kielten tavoin livvi on luonteeltaan agglutinatiivinen, eli sanat taipuvat ja saavat erilaisia päätteitä. Sanajärjestys on melko vapaa, mutta väitelauseessa subjekti tulee ennen predikaattia.
Livvin persoonajärjestelmään sisältyvät seuraavat pronominit:
Livvin nominit taipuvat sijamuodoissa ja luvussa. Nomineilla on joko vain vokaalivartalo tai sekä vokaali- että konsonanttivartalo. Yksivartaloisia ovat sanat, jotka päättyvät pitkään vokaaliin, diftongiin tai muuhun lyhyeen vokaaliin kuin "e":hen.
Pyölin kieliopissa mainittujen 16 sijamuodon lisäksi livvissä esiintyvät terminatiivi "-ssAh" sekä approksimatiivi "-llUo". Alla on lueteltu livvissä esiintyvät sijat siten, että esimerkkinä on käytetty yksivartaloista sanaa "kala" ("kala-") ja kaksivartaloista sanaa "veneh" ("veneh-", "venehe-").
Livvin verbin pääluokat ovat aktiivi ja passiivi. Verbeillä on joko vokaali- tai sekä vokaali- että konsonanttivartalo ja ne taipuvat luvussa, persoonassa ja tempuksessa. Aikamuotoja ovat preesens ("kandoa" ’kantaa’), imperfekti ("kandoi" ’kantoi’), perfekti ("on kandannuh" ’on kantanut’) ja pluskvamperfekti ("oli kandannuh" ’oli kantanut’). Livvin tapaluokat ovat indikatiivi, konditionaali, potentiaali ja imperatiivi.
Oheiseen taulukkoon on taivutettu verbi "syvvä" ’syödä’ eri persoona- ja aikamuodoissa. Aktiivilauseessa monikon kolmannen persoonan verbimuoto on samanmuotoinen kuin passiivi: "hyö syötih" ’he söivät’; "syötih" ’syötiin’.
Refleksiiviverbit ovat verbejä, jotka ilmaisevat toiminnan kohdistuvan lauseen subjektiin. Livvissä refleksiiviverbin infinitiivin tunnus on "-kseh".
Preesensin refleksiivitaivutus sanasta "pestäkseh" ’peseytyä’:
Livvissä sanan pääpaino on aina sanan ensimmäisellä tavulla. Tavut voivat olla lyhyitä (CV) tai pitkiä (VC, CVC, CVV, CVVV). Äänteistä on erotettavissa kaksi kvantiteettia eli pituutta, lyhyt ja pitkä.
Livvin vokaalijärjestelmään kuuluvat yksittäisvokaalisina aineksina takavokaalit /ɑ o u/ ja etuvokaalit /e i y æ ø/.
Vokaaleista vain /i u y/ voivat esiintyä pitkinä, sillä muut pitkät vokaaliäänteet ovat diftongiutuneet. Poikkeuksen muodostavat uudehkot lainasanat, joissa pitkinä voivat esiintyä myös /ɑ e o/. Diftongiutumisen seurauksena livvissä onkin moniääntiöitä viljalti enemmän kuin esimerkiksi suomen yleiskielessä: väljenevät diftongit ovat "ua", "iä", "uo", "yö", "ie" ja suppenevat "ai", "au", "äy", "oi", "ou", "öy", "ui", "eu", "ey", "äi", "iu", "iy", "öi", "yi", "ei", kun taas triftongeja ovat "uau", "iäy", "uou", "yöy", "ieu", "iey".
Pääsääntöisesti livvinkarjalassa vallitsee vokaalisointu, eli yhdessä sanassa voi olla vain joko etu- tai takavokaaleja. Etuvokaaleja ovat /y æ ø/, takavokaaleja /u ɑ o/. Muutoin etuvokaaliset /i/ ja /e/ ovat astevaihtelun suhteen neutraaleja. Poikkeuksen vokaalisointuun muodostavat sanat, joissa on liitepartikkeli "-häi", "-bo", "-go" tai elatiivin tai ablatiivin sijapääte "-späi", "-lpäi". Partikkelit eivät mukaudu sanan vokaalisointuun, eivätkä ne muuta etistä sanaa takaiseksi eikä päinvastoin.
Suomesta ja virosta poiketen livvin konsonantistoon kuuluvat /s/:n lisäksi sibilantit /z ʃ ʒ/ sekä affrikaatat /tʃ dʒ/, jotka ovat syntyneet venäjän vaikutuksesta. Kuten yleensäkin karjalassa ja myös vepsässä, livvin /h/ on tavallisesti soinniton ja lujahälyinen.
Venäjän tavoin useimmilla konsonanteilla on myös liudentunut variantti, mutta useimmiten kyse on allofoniasta. Toisin sanoen liudennuksen aiheuttaa äänneympäristö: etuvokaalien edellä konsonantit liudentuvat aina, joskin liudennuksen aste vaihtelee. Erityisen vahva liudennus on silloin, kun seuraava vokaali on /e/ tai /i/. Joskus liudennus on kuitenkin fonemaattista, kuten esimerkiksi sanaparissa "villu" ’villa’ ja "vil’l’u" ’vilja’.
Useimpien itämerensuomalaisten kielten tavoin livvissäkin esiintyy radikaalia paradigmaattista astevaihtelua eli sanansisäisten konsonanttien vaihtelua. Vepsäläisen substraatin vuoksi astevaihtelu on kuitenkin niukempaa kuin varsinaiskarjalassa.
Konsonanttien astevaihtelua on kahta lajia: kvantitatiivista eli määrällistä ja kvalitatiivista eli laadullista. Kvantitatiivisessa astevaihtelussa kaksoiskonsonantti lyhentyy tietyssä äänneympäristössä, kvalitatiivisessa yksittäiskonsonantti tai konsonanttiyhtymä muuttuu toiseksi.
Kvantitatiivinen astevaihtelu:
Kvalitatiivinen astevaihtelu:
Livvin uusia sanoja on saatu ja saadaan kolmella tapaa: joko muodostamalla uusia sanoja johtamalla tai yhdistämällä niitä jo olemassa olevista sanoista tai lainaamalla niitä muista kielistä.
Johtamisessa kantasanaan, useimmiten substantiiviin tai verbiin, lisätään pääte, jolloin saadaan uusi sana. Nominikantaiset substantiivijohdokset Pyöli jakaa yleisnimiin (esim. "liha" + "-s" > "lihas"), paikkoihin tai niihin kuulumisiin (esim. "kylä" + "-lAine" > "kyläläine"), kollektiivisanoihin (esim. "sieni" + "-žikkO" > "sienižikkö"), deminutiiveihin (esim. "suo" + "-hUt" > "suohut") ja määrää ilmaiseviin (esim. "kobru" + "-lline" > "kobralline" ’kourallinen’). Verbikantaiset substantiivijohdokset puolestaan ilmaisevat tekijää (esim. "kazvua" + "-tti" > "kazvatti") tai tekemistä (esim. "myvvä" + "-ndU" > "myöndy" ’myynti’).
Sekä nomineista että verbeistä voidaan johtaa myös adjektiiveja eli laatusanoja. Adjektiiveja on neljää lajia: laatua korostavat (esim. "vägi" + "-vU" > "vägevy"), karitiiviset (esim. "mieli" + "-tOi" > "mieletöi"), laadun määrää ilmaisevat (esim. "sangei" + "-ččAine" > "sangieččaine" ’lihavahko’) sekä hellittelyadjektiivit (esim. "čoma" + "-ine" > "čomaine").
Verbejä on mahdollista johtaa joko substantiiveista, adjektiiveista tai muista verbeistä. Pyöli erottelee kieliopissaan kaksi nominikantaista ja viisi verbikantaista verbijohdostyyppiä. Nominikantaisia verbijohdoksia ovat faktitiiviset (esim. "höyhen" + "-dA" > "höyhendäy") ja translatiiviset verbit (esim. "pieni" + "-ksi" > "pieneksie"). Verbikantaisia johdostyyppejä puolestaan ovat momentaaniset (esim. "kaččuo" + "-htA" > "kačahtua"), frekventatiiviset ("eččie" + "-ttele" > "ečitellä" ’etsiskellä’), kontinuatiiviset ("hypätä" + "-i" > "hyppie"), kausatiiviset ("seizuo" + "-ttA" > "seizattua") ja refleksiivis-translatiiviset verbit (esim. "jagua" + "-vU" + "jagavuo" ’jakaantua’).
Viimeinen luokka koostuu adverbeista, ja niitä voidaan muodostaa nomineista, verbeistä ja adverbeistä: "harvu" + "-h" > "harvah" ’harvoin’, "muga" + "-lei" > "mugalei" ’sillä tavoin’, "uuzi" + "-ssAh" > "uvvessah" ’uudestaan’ jne.
Pyöli erottaa kaksi erilaista yhdyssanatyyppiä, yhdyssubstantiivit ja yhdysadjektiivit. Yhdyssubstantiiveja on seitsemää eri lajia määritesanan sijamuodon mukaan. Määritesanalle mahdollisia sijamuotoja ovat nominatiivi ("havvu"+"meččy"), genetiivi ("poččin"+"poigu"), inessiivi ("linnas"+"eläi" ’kaupunkilainen’), illatiivi ("hengih"+"jiändy"), adessiivi ("iänel"+"itkii") sekä harvinaisemmat elatiivi ("vieros"+"eruoju" ’kirkosta eroava’) ja allatiivi ("merile"+"lähtii"). Yhdysadjektiivissa määriteosa voi olla substantiivi, adjektiivi tai numeraali, joka on nominatiivissa tai genetiivissä: "kuldukassu", "hyväntahtoine", "kolmekieline".
Venäjän vaikutus karjalan sanastoon on ollut tuntuva. Sanoja on lainattu myös lähisukukielestä suomesta ja livvin substraattikielestä vepsästä. Vanhoja venäläisiä, livviin täysin mukautuneita lainoja ovat esimerkiksi "rodu" ’rotu’, "pajo" ’laulu’ ja "pappi", uudempia "klijentu" ’asiakas’ ja "parikmuaher" ’kampaaja’. Useista sanoista elää rinnakkain sekä lainattu että omaperäinen muoto, joista esimerkkipareja ovat "kirju" ja "kniigu" ’kirja’ sekä "emändy" ja "hoz’aiku".
Livvin vanhimmat lainasanat ovat balttilaisia (esim. "heiny" ’heinä’, "kaglu" ’kaula’, "tytär"), germaanisia (esim. "lammas", "kagru" ’kaura’, "hukku" ’susi’) ja slaavilaisia (esim. "žiäli" ’sääli’, "riähky" ’synti’, "luzikku" ’lusikka’).
Ote Juhani Ahon novellin "Kosteikko, kukkula, saari..." (1891) livvinnöksestä Ljudmila Markianovan teoksessa "Opastummo karjalakse: Lugemistu aiguzile" (2006) (oikeinkirjoitusta nykyaikaistettu):