Kulttuurien kamppailu ja uusi maailmanjärjestys
Kulttuurien kamppailu ja uusi maailmanjärjestys () on yhdysvaltalaisen politiikan tutkijan Samuel P. Huntingtonin vuonna 1996 julkaisema kirja, jossa hän hahmottelee kylmän sodan maailmanhistoriallisesti poikkeuksellisen kaksinapaisuuden jälkeistä maailmaa. Kirjan pääväitteen mukaan maailmanyhteiskunta jakautuu kahdeksaan kulttuuripiiriin (alkuteoksessa "civilization", suomeksi 'sivilisaatioon'), jotka kylmän sodan aikaisen, koko maailman kahtia jakaneen poliittisen vastakkainasettelun poistuttua ovat saaneet tai saamassa entistä suuremman merkityksen kuhunkin kulttuuripiiriin kuuluvien ihmisten laajimpana samastumiskohteena. Näiden kulttuuriltaan ja todellisuuskäsitykseltään toisistaan poikkeavien kulttuuripiirien törmäykset, erityisesti rajavyöhykkeillään, olisivat siten tulevaisuuden selkkausten alkuperä.
Käsitystään Huntington esitteli ensimmäisen kerran "Foreign Affairs" -lehdessä 1993 julkaistussa artikkelissa ”The Clash of Civilizations?”. Artikkeli ja kirja on nähty vastauksena Francis Fukuyaman kirjoitukselle ”The End of History?” (Historian loppu) ja samaa aihetta jatkaneelle kirjalle "Historian loppu ja viimeinen ihminen" (1992). Niiden mukaan länsimainen kansanvalta ja markkinatalous leviäisivät koko maailmaan, jolloin perinteinen aatteiden välinen kamppailu loppuisi.
Termistä "clash of civilization" käytetään suomeksi usein muodon ”kulttuurien kamppailu” ohella muotoa ”sivilisaatioiden yhteentörmäys”.
Huntingtonin mukaan maailma jakautuu selvästi kahdeksaan tai yhdeksään suureen kulttuuripiiriin, jotka ovat länsimainen, latinalaisamerikkalainen, ortodoksinen, islamilainen, intialainen, kiinalainen, japanilainen ja afrikkalainen kulttuuri, mahdollisesti lisäksi buddhalainen kulttuuri.
Huntingtonin jaottelu poikkeaa jonkin verran esimerkiksi Arnold J. Toynbeen aikaisemmin esittämästä, jossa latinalaisamerikkalaista kulttuuria ei pidetty länsimaisesta erillisenä. Useimpia näistä kulttuureista Huntington kuitenkin käsittelee kirjassaan vain lyhyesti, ja eniten huomiota osakseen saavat länsimaisen ja islamilaisen kulttuurin väliset suhteet.
Todisteena käsitykselleen Huntington piti sitä, että useimmat nykyajan pahimmat selkkauspesäkkeistä kuten Bosnia, Kosovo, Palestiina sekä Intian ja Pakistanin raja ovat sijainneet eri kulttuuripiirien rajoilla ja kiistojen osapuolet kuuluvat eri kulttuuripiireihin. Lisäksi hän toteaa, että useimmissa tapauksissa toisena osapuolena on jokin islamilaiseen kulttuuriin kuuluva kansa.
Huntington kirjoittaa:
Kritiikkiä Huntingtonin näkemyksille on esittänyt muun muassa Noam Chomsky, jonka mukaan Huntingtonin hahmottelemat kriisit ja ristiriidat juontavat juurensa aina kylmän sodan aikoihin (kuten muun muassa Burundissa ja Ruandassa), joten ne eivät ole uusi ilmiö eivätkä merkki kulttuurien yhteentörmäyksestä. Chomsky ei myöskään näe perusteltuna näkemystä lännen ja islamin yhteentörmäyksestä. Tueksi väitteelleen Chomsky mainitsee lännen tuen fundamentalistiselle islamilaiselle valtiolle, Saudi-Arabialle, jota länsi tukee varmistaakseen öljyn saatavuuden. Muina esimerkkeinä lännen tuesta islamilaiselle valtiolle tai ääri-islamistisille tahoille Chomsky mainitsee tuen Indonesian sotilasjuntalle ja Mujahideen-taistelijoille Afganistanissa. Chomsky näkeekin Huntingtonin teorian keinona hallita suuria ihmismassoja.