Vanhurskaus
Vanhurskaus on tärkeä käsite juutalaisessa, kristillisessä ja islamilaisessa uskossa ja teologiassa. Vanhurskaus on Raamatun mukaan Jumalan ominaisuus ja tarkoittaa täten ihmisen kohdalla ulkopuolelta, Jumalalta, tulevaa hurskautta eli oikeamielisyyttä. Uuden Testamentin mukaan tämä ulkopuolelta tuleva hurskaus tulee ihmiselle, kun hän uskoo Kristuksen sovitustyöhön ristillä ja saa syntinsä anteeksi. Kristillisyydessä ihminen on sydämen uskolla vanhurskauden omistaja ja suun tunnustuksella pelastuva, Jumalalle kelpaava. Vanhurskaus mahdollistaa uskovan pyhityksen.
Kysymys siitä, miten ihmisestä tulee Jumalalle kelpaava, pelastuksesta osallinen eli vanhurskas, on kristinuskon opinmuodostuksessa pelastusopin eli soteriologian sisältö. Kristinuskon sisällä on jonkin verran eroavaisuutta siinä, mikä on jumalallisen armon ja inhimillisen myötävaikuttamisen osuus ihmisen vanhurskaudessa (synergismi - monergismi). Siihen liittyy myös kysymys vanhurskauden vastaanottamisen välineistä, kuten sakramentit sekä uskon ja rakkauden tekojen suhde.
"Omavanhurskaus" tarkoittaa hurskautta, johon ihminen pyrkii omilla teoillaan tai saavutuksillaan. Omavanhurskaus voi olla ainakin lain noudattamisen kautta koettavaa omavanhurskautta. Myös omavanhurskautta, joka on ylpeyttä siitä, että ei tarvitse kenenkään tai minkään muun vanhurskautta kuin omaa tai itse tuotettua tunnetta tai kokemusta siitä, että uskoen pelkästään itseensä kelpaisi Jumalalle.
Suomen sana "vanhurskas" on yhdyssana, jonka alkuosa, alkujaan "va'an", on genetiivi varmaa tai lujaa takoittavasta sanasta "vaka", ja loppuosa "hurskas", joka sekin on nykyisin etupäässä uskonnollinen termi, mutta lienee alkujaan tarkoittanut viisasta, kuten edelleenkin sanonnassa "ei tullut hullua hurskaammaksi". Täten sana tarkoittaa "oikealla tavalla viisas", ja sitä voidaan pitää käännöslainana ruotsin sanasta "rättvis".
Suomen kielessä sanoja "vanhurskas" ja "vanhurskaus" käytti jo Mikael Agricola, joka käänsi niillä kreikankielisessä Raamatussa esiintyneet sanat "dikaiosynee" (δικαιοσύνη, subs.) ja "dikaios" (δικαιος, adj.). Sana "dikaiosynee", (), oli aikoinaan Rooman valtakunnan lakikoneiston käyttämä nimitys oikeudenmukaisuudelle.
Raamatussa termi "vanhurskaus" kuuluu alun perin liittoa sekä liiton solmimista käsittelevään kielenkäyttöön. Taustalla on ajatus kahden henkilön välisestä liitosta, jossa "vanhurskaaksi" sanotaan sitä, joka pitää kiinni solmimansa liiton velvoituksista. Raamatussa on selvää, että Jumala on liitossaan Israelia kohtaan aina "vanhurskas".
Vanhassa Testamentissa useassa kirjassa Jumalaa kuvataan vanhurskaaksi. Mooses puhuu Jumalasta: "Hän on turvamme, kalliomme, teoissaan täydellinen. Kaikki hänen tiensä ovat oikeat. Hän on uskollinen Jumala, ei hän vääryyttä tee. Hän on vanhurskas, tuomioissaan oikea."
Kuningas Daavid mainitsee myös Jumalan vanhurskaaksi ja useasti rukoilee sitä, että vanhurskas Jumala tuomitsisi hänen vainoajansa ja viholliset eikä hän itse. Daavid mainitsee myös, että vanhurskas Jumala rakastaa oikeutta ja oikeamieliset saavat nähdä Jumalan kasvot. Vanhurskas on myös antelias, hyväsydäminen, anteeksi antava ja laupias. Daavidin mukaan Jumala, joka on vanhurskas, vapauttaa ihmisen pahuuden vallasta(sanatarkasti "pahuuden köysistä").
Jesajan mukaan vanhurskas on onnellinen ja tämä saa nauttia "tekojensa hedelmää".
Jeesus mainitsee ensimmäisenä vanhurskauden Johannes Kastajalle juuri ennen kastettaan, kun tämä oli ensin torjunut kastamasta Jeesusta sanoen: "Minun tarvitsee saada sinulta kaste, ja sinä tulet minun tyköni!". Tähän Jeesus vastasi sanoen: "Salli nyt; sillä näin meidän sopii täyttää kaikki vanhurskaus". Tällöin Johannes kastoi Jeesuksen. Matteuksen evankeliumin mukaan kasteen jälkeen taivaasta kuului ääni: "Tämä on minun rakas Poikani, johon minä olen mielistynyt".
Jeesus liittää "vanhurskauden" vuorisaarnaansa seuraavissa kohdissa:Muita Jeesuksen mainintoja vanhurskaudesta ovat:Lars Aejmelaeuksen mukaan termillä "vanhurskaus" tarkoitetaan tilaa, jossa ihmisen asiat ovat Jumalan kanssa pelastuksen kannalta kunnossa. Paavali kysyy, kelpuutetaanko ihminen Jumalan yhteyteen ja pelastuksen osallisuuteen uskon vai lain eli juutalaisen tooran täyttämisen välityksellä. Paavalin vastauksena on: uskon kautta.
Ortodoksisessa kirkossa ei ole tehty reformaattoreiden vastakkainasettelua uskon ja tekojen välille. Ortodoksisen kirkon opetuksen mukaan ne, jotka ovat kastettu Kristukseen, ovat kutsuttu uskomaan häneen sekä tekemään hyviä tekoja.
Ortodoksinen näkemys vanhurskauttamisesta voidaan jakaa kolmeen osaan.
1. "Vanhurskauttaminen ja Uusi liitto"
Kun protestanttinen teologia korostaa lain ja evankeliumin eroa, ortodoksinen teologia korostaa Uuden ja Vanhan liiton eroa. Vanhurskauttaminen on liittymistä Jumalan kanssa liittosuhteeseen. Ortodoksinen teologia korostaa, että juutalaiset elivät vanhassa liitossa lain alla, kun sen sijaan kirkko elää uuden liiton aikaa. Pelastus tapahtuu uskossa Kristukseen, joka täyttää lain. Ortodoksisen kirkon mukaan kristityt saavat mirhallavoitelussa Pyhän Hengen lahjan, joka asuu heissä ja opettaa tuntemaan Isä Jumalan. Ortodoksinen kirkko ei korosta vanhurskauttamista lakitermein, vaan pitää sitä ennen kaikkea liittosuhteena.
2. "Vanhurskauttaminen ja Jumalan armo"
Ortodoksinen kirkko korostaa, että Jumalan armo pelastaa, ei kristityn usko. Ortodoksisen opetuksen mukaan Jumala tekee liiton ihmisen kanssa, ei ihminen itse.
3. "Uskon vanhurskauttaminen on luonteeltaan dynaamista, ei staattista"
Ortodoksisen kirkon opetuksessa usko on luonteeltaan elävää, dynaamista ja jatkuvaa. Siksi ortodoksinen kirkko ei korosta uskoon tulemista, vaan korostaa todellisen uskon olevan elämäntapa, ei hetken päätös. Siksi ortodoksinen kirkko opettaa uskovan pelastuksesta seuraavaa:
a) Uskova on pelastettu, koska hänet on kastettu Kristukseen.
b) Uskova pelastuu, koska hän kasvaa Kristukseen kirkon sakramentaalisessa elämässä
c) Uskova tulee pelastumaan Jumalan armosta viimeisellä tuomiolla.
Ortodoksinen kirkko ei vastusta protestanttista uskonvanhurskauttamisesta sinällään, mutta se korostaa, että Jaakobin kirjeen mukaan "usko ilman tekoja on kuollut.
Martti Lutherin mukaan kristinuskon korkein pääkappale on, että yksin usko tekee vanhurskaaksi ja autuaaksi. Kuinka ihminen saa vanhurskauden? Tähän Luther vastaa että "Ainoastaan sillä tavalla, että Jumala puhuu ja Aabraham uskoo hänen puheensa. - - Tämän Jumala uskovalle lukee ja pitää vanhurskautena edessään." Lutherin mukaan tämän samanlaisuuden Paavali esittää, että vanhurskaus tulee uskon kautta Jeesukseen Kristukseen.
Billy Joe Daughertyn mukaan ihmisen omavanhurskauden ja Jumalalta saadun vanhurskauden välillä on valtava ero. Omavanhurskaus kehuu itseään, kun taas lahjaksi saatu vanhurskaus voi kerskua vain Kristuksen täytetystä työstä. Kyse on oikeasta asemasta Jumalan edessä, jonka Jeesus ansaitsi olemalla kuuliainen kuolemaan asti. Uskon kautta meillä osallisuus tähän Jumalalle kelpaavaan vanhurskauteen, Daugherty toteaa.
Vanhurskauden kuvaus Koraanissa: