Reino Helismaa
Reino Vihtori ”Repe” Helismaa, vuoteen 1934 Helenius, (12. heinäkuuta 1913 Helsinki – 21. tammikuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen sanoittaja, säveltäjä, kuplettilaulaja, viihdetaiteilija, elokuvanäyttelijä ja käsikirjoittaja. Erityisesti hänet muistetaan yhteistyöstään Toivo Kärjen, Tapio Rautavaaran ja Esa Pakarisen kanssa. Helismaa teki noin viisituhatta sanoitusta, joista 1 500 levytettiin. Hän oli tuotteliaimpia suomalaisia sanoittajia yhdessä Sauvo Puhtilan, Vexi Salmen ja Juha Vainion kanssa. Hän teki myös muun muassa radiokuunnelmia, elokuvakäsikirjoituksia (muun muassa Pekka ja Pätkä -elokuvat) ja näytelmiä.
Helismaa oli 1950-luvun alusta lähtien hedelmällisessä yhteistyössä säveltäjä Toivo Kärjen kanssa. Tapio Rautavaara levytti monet Helismaan sanoittamista kappaleista, tosin monet tunnetuimmat vasta 1960-luvulla. Useat Rautavaaran kappaleina pidetyt Helismaan sanoitukset on ensimmäisen kerran levyttänyt joku muu. Esimerkiksi Matti Louhivuori (Kulkurin iltatähti, Reppu ja reissumies) ja Kauko Käyhkö (Lapin jenkka). Helismaan sanoituksia ovat vuosien varrella levyttäneet myös muun muassa Olavi Virta, Esa Pakarinen, Henry Theel ja Eemeli. Helismaa teki elämänsä aikana kahdeksan näytelmää, kymmenen revyytä, 104 radiohupailua, 32 elokuvakäsikirjoitusta ja noin 5 000 laulutekstiä. Helismaa käytti oman nimensä lisäksi salanimiä Orvokki Itä (samaa nimeä käytti myös Toivo Kärki), Aarne Lohimies, Rainer Kisko, Väinö Karras, Jukka Roine ja Rauni Kouta.
Tunnetuimpia Helismaan sanoittamia kappaleita ovat ”Hopeinen kuu”, ”Kulkuri ja joutsen”, ”Meksikon pikajuna”, ”Päivänsäde ja menninkäinen”, ”Reissumies ja kissa”, ”Sinun silmiesi tähden” sekä ”Suudelmin suljetut kirjeet”.
Reino Vihtori Helenius syntyi Helsingissä 12. heinäkuuta 1913 Maria ja Vihtori Heleniukselle. Hän oli Ullanlinnassa asuneen kahdeksanhenkisen perheen pojista nuorin. Isä Vihtori oli ammatiltaan puuseppä. Hän kuoli Suomen sisällissodan aikaan huhtikuussa 1918, kun hänet ammuttiin kadulla vaikkei ollut sotimassa eikä edes aseistettu. Perhe lähti pakoon Laukaaseen, jossa Maria-äidillä oli sukulaisia. Samana vuonna he muuttivat Lahteen äidin veljen Augustin luo. Reino kävi Lahdessa neljä vuotta kansakoulua sekä Lahden Lyseossa keskikoulun. Vuonna 1931 hän suoritti armeijan lentokonekorjaajana Viipurissa. Näihin aikoihin hän kiinnostui huumoripitoisista kupleteista ja osti haitarin.
Päästyään armeijasta Reino työskenteli aluksi lautatarhalla ja myöhemmin sähköyhtiössä mittarinlukijana. Vuonna 1935 hän aloitti enonsa Augustin omistaman kirjapainon konelatojana, aluksi harjoittelijana. 1930-luvulla hän oli myös jonkin aikaa Lahden sosialidemokraattien nuoriso-osastossa ja työskenteli myös pankin vahtimestarina.
Tuona aikana oli tapana muuttaa sukunimi suomalaiseksi. Niin teki myös Reino Helenius, joka päätti vuonna 1934 vaihtaa nimensä Helismaaksi. Helismaa meni naimisiin lahtelaisen Lempi Turusen (29.5.1915–4.7.1983) kanssa 13. syyskuuta 1936. Pariskunta muutti Viipuriin, josta Helismaa sai vakituisen työpaikan Karjalan kirjapainossa.
Vuonna 1937 Helismaat saivat ensimmäisen lapsensa, Arto-pojan. Tytär Satu syntyi vuotta myöhemmin vuonna 1938.
Konelatojana ansaitut rahat eivät kuitenkaan riittäneet, joten Helismaan piti löytää myös jokin toinen ansiotulo. Hän rupesi kirjoittamaan "Lukemista kaikille" ja "Seikkailujen maailma" -lehtiin nimimerkeillä Rudi Halla, Masa Palo ja Eemil Arsa. Lisäksi hän alkoi esiintyä erilaisissa tilaisuuksissa kitaransa kanssa. Rahat riittivät lopulta viipurilaisen omakotitalotontin varaamiseen 1939. Viipurissa Helismaa tutustui jo silloin näyttelijöinä ja muusikkoina tunnettuihin Masa Niemeen ja Kale Teuroseen, joiden kanssa hän esitti ohjelmaa paikallisten kirjaltajien juhlissa ja iltamissa.
Vuonna 1939 Helismaa joutui kuitenkin lähtemään ylimääräisiin sotaharjoituksiin. Talvisota alkoi marraskuussa, ja Helismaa komennettiin ilmatorjuntaan. Sota loppui vuoden 1940 maaliskuussa ja Helismaa kotiutui toukokuussa. Viipuri menetettiin Neuvostoliitolle, joten Helismaa menetti kotinsa ja työpaikkansa. Edessä oli muutto takaisin Lahteen, jossa Helismaa sai työpaikan ravintolan vahtimestarina. Pian pariskunta kuitenkin muutti Helsinkiin, kun Helismaa sai työpaikan konelatojana Maalaiskuntien Liiton kirjapainossa; häntä pidettiinkin erittäin nopeana latojana.
Talvisota oli päättynyt, ja Helismaa ryhtyi kirjoittamaan novelleja ja pakinoita Isku-nimiseen lehteen, jota hän Olavi Kanervan kanssa päätoimitti. Kesällä alkoi kuitenkin jatkosota ja miehiä tarvittiin rintamalla. Tällä kertaa Helismaa joutui etulinjaan. Pian hänen taitonsa riimittelijänä ja laulajana huomattiin, ja hänet siirrettiin viihdytysjoukkoihin. Sota päättyi 1944 ja Helismaa palasi takaisin kirjapainoon. Sota oli kuitenkin väsyttänyt häntä ja hän haaveili tavallisesta perhe-elämästä. Esiintymiset rajoittuivat lähinnä kirjapainon omiin juhliin. Vuonna 1945 Helismaan perheeseen syntyi poika Markku, joka myöhemmin tuli tunnetuksi toimittajana. Samaan aikaan Helismaat perustivat kotinsa silloisen Helsingin maalaiskunnan Puistolaan, joka kuitenkin jo vuoden 1946 alussa liitettiin Helsinkiin.
Maaliskuussa 1948 Helismaa pestattiin sosialidemokraattisen ammattiyhdistysmiehen Janne Hakulisen johtaman Työväen Ohjelmapalvelun (TOP) palkkalistoille. Toimiston periaatteena oli välittää ohjelmaa ja esiintyjiä lähinnä sosialidemokraattien eri puolilla maata järjestämiin tilaisuuksiin ja sen kaartissa oli etupäässä helsinkiläisiä taiteilijoita, Helismaan ohella muiden muassa näyttelijä ja laulaja Lulu Paasipuro. Taiteilija suoritti toimistolle esiintymisistään välityspalkkion, mutta sai pitää esiintymispalkkionsa itse. Työskentely TOP:ssa ei ollut Helismaalle poliittinen pesti, vaan hän oli siellä vapaana taiteilijana, joka oli tilattavissa esiintymään vaikkapa Rovaniemelle. Toisaalta hän kirjoitti revyytekstejä ja kisällilauluja sosialidemokraattisille kisälliryhmille ja SDP:n puoluetoimiston tarpeisiin. Samalla kuitenkin myös kansandemokraattien ohjelmatoimisto Ohjelmatyö kääntyi teksti- ja aihepulassaan Helismaan puoleen. Helismaa esiintyi muun muassa sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomitun SDP:n vahvimman miehen Väinö Tannerin vapautumisen kunniaksi järjestetyssä juhlassa elokuussa 1948.
Tapio Rautavaaraan Helismaa tutustui Puistolan työväentalolla. He olivat kuulleet toisistaan jo sodan aikaan, sillä he olivat taistelleet samassa rykmentissä, JR 4:ssä, mutta eivät olleet vielä tuolloin tavanneet. Rautavaara oli kutsuttu esiintymään Puistolan työväentalolle, jolloin hän huomasi Reino Helismaan istuneen eturivissä. Rautavaaran kertoman mukaan Helismaa tuli näyttämön puolelle, paiskasi Rautavaaran kanssa kättä ja sanoi: ”Mä olen sitten se Helismaa.”
Helismaa tuli tunnetuksi sodan jälkeen esittämällä J. Alfred Tannerin kupletteja. Ensimmäinen levytys tehtiin vuonna 1947 Rautavaaran kanssa kappaleella ”Yhteinen Susannamme”. Vuonna 1948 Helismaa levytti yksinään J. Alfred Tannerin kappaleita, muun muassa ”Kekkerit Mäkelän kanatarhassa” ja ”Nujulan talkoopolkka”. Muutamia viikkoja sen jälkeen, kun Rautavaara vuonna 1949 jätti päivätyönsä Osuustukkukaupassa, Helismaa sanoutui irti Työväen Ohjelmapalvelusta ja miehet muodostivat kiertueparin "Iloiset trubaduurit".
Heti alussa "Iloisia trubaduureja" täydennettiin harmonikansoittajalla, jota tarvittiin paitsi säestämään laulajia, myös soittamaan iltamatilaisuuden päättäneet tanssit. Säestäjät vaihtuivat usein, ja eräässä vaiheessa tehtävässä oli Lasse Pihlajamaa, kunnes syksyllä 1949 vakituiseksi säestäjäksi löytyi suurelle yleisölle silloin vielä täysin tuntematon Esa Pakarinen. Pakarisen nimeä ei aluksi mainittu Helismaan ja Rautavaaran kiertueilmoituksissa lainkaan, mutta pian hänen koomikonlahjansa alkoivat näkyä muun muassa hänen kehittämiensä roolihahmojen Severi Suhosen ja Impi Umpilammen muodossa.
Jo ennen sotia mainetta saavuttanut säveltäjä Toivo Kärki oli saanut jatkosodan aikana käsiinsä Olavi Paavolaisen toimittaman rintamamiesten runoantologian, jossa hänen huomiotaan oli herättänyt hänelle täysin tuntemattoman alikersantti Reino Helismaan runo ”Unta ja totta”. Sodan päätyttyä Kärki otti yhteyttä Helismaahan. Kärki tunsi heti löytäneensä sukulaissielun; Helismaa oli impulsiivinen henkilö, joka suorastaan pulppusi ideoita. Heistä tuli työkavereita, ja menestyksekäs yhteistyö jatkui aina Helismaan kuolemaan saakka. Heidän ensimmäisenä yhteisenä kappaleenaan syntyi vuonna 1948 ”Suutarin tyttären pihalla”, jonka Helismaa esitti. Vihjailevan sanoituksensa takia kappale oli kaksitoista vuotta esityskiellossa.
Sotien jälkeen Helismaa esiintyi erityisesti myös Tapio Rautavaaran ja Esa Pakarisen kanssa, mutta Rautavaara sanoutui irti kiertueporukasta syksyllä 1950. Rautavaara perusteli lähtemistään sillä, että isolla porukalla palkkiorahat pitää jakaa eikä kenelläkään jää juuri mitään. Rautavaaran lähtö porukasta oli Helismaalle aluksi kova paikka, mutta myöhemmin hän myönsi Rautavaaran tehneen oikean ratkaisun. Samoihin aikoihin Toivo Kärjen yhteistyö hänen siihenastisen pääasiallisen sanoittajansa Lauri Jauhiaisen kanssa katkesi erimielisyyksiin. Jauhiainen katsoi, että hänelläkin on oikeus säveltämiseen, ja alkoi tarjota töitään kilpaileville levy-yhtiöille. Tästä Kärki suuttui ja antoi saman tien Jauhiaiselle lopputilin. Ennen Jauhiaista Kärjen kappaleita olivat tekstittäneet Kerttu Mustonen ja Helena Eeva. Molemmat olivat erittäin taitavia sanoittajia, mutta he eivät kuitenkaan olleet pysyneet Kärjen nopeassa tahdissa.
Helismaa oli saavuttanut mainetta paitsi sanoittajana, myös säveltäjänä lauluillaan "Päivänsäde ja menninkäinen", "Balladi villistä lännestä" ja "Rakovalkealla". Heti alussa Kärki teki kuitenkin Helismaalle selväksi, että tämä kiinnosti häntä vain sanoittajana eikä säveltäjänä, mutta tekstien tekijänä hänelle tulisi riittämään töitä. Helismaan taidoista esiintyjänä ja koomikkona Kärki ei myöskään ollut lainkaan niin vakuuttunut kuin Helismaa, joka itse oli suunnitellut itselleen uuden J. Alfred Tannerin tai Rafael Ramstedtin tyyliä. Kun miesten yhteistyö käynnistyi toden teolla, kappaleita syntyi tiiviillä tahdilla: ”Katuviertä pitkin”, ”Linjuripolkka”, ”Rovaniemen markkinoilla”, ”Imatran Inkeri”, ”Kaksi vanhaa tukkijätkää”, ”Neljän tuulen tiellä”, ”Reppu ja reissumies”, ”Muhoksen Mimmi”, ”Kaksi ystävää”, ”Kievarin Kirsti”, ”Kulkurin iltatähti”, ”Rekiretki”, ”Lentävä kalakukko” – nämä kaikki ja monta muuta pelkästään vuonna 1951. Vuonna 1951 Helismaa sai levylle kaikkiaan 46 tekstiään. Laulajina olivat Helismaan itsensä lisäksi muun muassa Esa Pakarinen, Jorma Ikävalko, Justeeri (Kauko Käyhkö), Veikko Sato, Erkki Junkkarinen ja Matti Louhivuori. Helismaan oma laulutuotanto rajoittui vain humoristisiin kupletteihin.
Rautavaara levytti paljon Helismaan kirjoittamia lauluja. Muutamat klassikoiksi muodostuneista kappaleista hän levytti vasta Helismaan kuoltua. Aiemmin Rautavaara ei erityisesti ollut innostunut Helismaan iskelmistä, sillä hän itse suosi iskelmän sijasta laulelmaa. Yhteistyö kaksikon välillä jatkui kuitenkin 1960-luvun taitteessa aina Helismaan kuolemaan saakka.
”Rillumarei”-elokuvat saivat alkunsa, kun ohjaaja Toivo Särkkä ehdotti yhteistyötä Helismaan, Pakarisen ja Jorma Ikävalkon kanssa. Vuoden 1951 elokuva "Rovaniemen markkinoilla" oli kansan suosikki mutta kriitikoiden vihaama. Elokuvaa seurasi joukko muita nopeasti kuvattuja rillumarei-elokuvia. Elokuvien käsikirjoitukset tehtiin nopeasti. Tarinat olivat romanttisia, mutta niiden rinnalla kulki huumorijuoni, ja elokuvat sisälsivät runsaasti iskelmiä. Kriitikot vihasivat elokuvia, mutta kansa kuitenkin otti rillumarein avosylin vastaan, ja myöhempi arviointi on osoittanut sen olleen ainakin parhaimmillaan aitoa ja rehellistä katoavan maaseutumaisen elämänmuodon, tukkijätkien ja kulkureiden maailman kuvausta. Kärki ja Helismaa joutuivat armottoman ryöpytyksen kohteeksi, ja heitä pidettiin suomalaisen musiikkimaun pilaajina. Vaikka heidän tuotteistaan vain pieni osa oli rillumareita, kaikki muutkin heitettiin ”virallisen” kritiikin taholta samaan roskakoriin. Kärki puolusteli Helismaata ja hänen töitään, välillä myös silloin kun hän oli arvostelijoiden kanssa osittain samaa mieltä.
Samoihin aikoihin tehtiin runsaasti elokuvia, joihin Helismaa teki käsikirjoituksen ja Kärki musiikin. Lähes kaikki näistä lytättiin suoralta kädeltä, koska tekijänä oli Helismaa. Esimerkiksi Helismaan salanimellä kirjoittamaa näytelmää aluksi kehuttiin, mutta kun selvisi, että nimen takana olikin Helismaa, sen esittäminen lopetettiin. Moni silloinen suosikki-iskelmä oli joko elokuvasta peräisin tai antoi elokuvalle aiheen. Pekka Puupää -elokuvien pitkä sarja alkoi 1953. Suosittu elokuvasarja sai kuitenkin päätöksen vuonna 1960, kun Pätkää näytellyt Masa Niemi teki itsemurhan.
Juhannuksen 1954 alla sai Vallilan kesäteatterissa Helsingissä ensiesityksensä Karjala-aiheinen laulunäytelmä "Ruoska ja rakkaus", jonka tekijöiksi ilmoitettiin Väinö Karras ja Markku Tien'oja. Esityksen ohjasi Saara Ranin ja näyttelijät valmensi Into Lätti. Näytelmä sai kiittävät arvostelut, jopa niin, että Sam Sihvon "Jääkärin morsiamen" todettiin saaneen voittajansa. Ensiesityksen päätyttyä tekijöitä taputettiin esiin, mutta kukaan ei ilmestynyt lavalle. "Helsingin Sanomien" Toini Havu kiitteli näytelmän aitoutta ja iloisuutta ja elokuvaohjaaja Erik Blomberg suunnitteli sen filmaamista. Väinö Karras ja Markku Tien'oja tiedettiin yleisesti nimimerkeiksi, mutta salaisuus säilyi yli puoli vuotta, kunnes tekijöiksi paljastuivat Kärki ja Helismaa ja näytelmä katosi julkisuudesta.
1950-luvun alkupuolen tuotantoa olivat lisäksi muun muassa kappaleet ”Minä soitan sulle illalla”, ”Lauluni aiheet”, ”Laivat puuta – miehet rautaa”, ”Me tulemme taas”, ”Vanhan myllyn taru”, ”Odotin pitkän illan”, ”Hiljainen kylätie”, ”Muista minua”, ”Ohi on”, ”Lapin jenkka”, ”Mummon kaappikello”, ”Virta toi – virta vei” ja ”Keskiyön tango”. Tuotannossaan Kärki ja Helismaa olivat johdonmukaisesti tavallisen kansalaisen puolella ”nappiherroja” vastaan.
Kärjen sävellysten lisäksi Helismaa teki myös muun muassa ulkomaalaisiin kappaleisiin suomenkielisiä sanoja. Hän kirjoitti tekstejä niin kupletteihin, tangoihin, iskelmiin kuin myös rakkauslauluihin.
Helismaan 1960-luvun elokuvakäsikirjoituksia olivat muun muassa "Oho, sanoi Eemeli", "Pekka ja Pätkä neekereinä" ja "Se alkoi omenasta".
Vuosina 1945–1964 Helismaa käsikirjoitti Yleisradiolle – vuodesta 1948 lähtien pääjohtaja Hella Wuolijoen aloitteesta perustetulle Radioteatterille – alun toistasataa radiohupailua, joista tunnetuimpia oli useana jaksona vuodesta 1954 esiintynyt Villi länsi -aiheinen "Laiska-Lassi". Lisäksi hän teki sketsejä ja lauluja muiden käsikirjoittamiin kuunnelmiin. Helismaan ensimmäinen radiolle käsikirjoittama hupailu oli "Härkätaistelu Tiritombassa" vuodelta 1945, joka oli myös ensimmäinen radion viihdetoimituksen hoitajaksi juuri samana vuonna tulleen Antero Alpolan hyväksymä käsikirjoitus. Alpola piti tätä myös ajanvietetoimituksen ohjelmapoliittisena linjauksena. Rakenteeltaan Helismaan kirjoittamat hupailut olivat Alpolan mukaan ”jonkinmoista operettia”, jossa oli melko niukasti repliikkejä, mutta runsaasti musiikkia. Repliikki saattoi ehkä jatkua lauluna tai laulu jatkua repliikkinä; samoin repliikkiin voitiin vastata laululla tai lauluun repliikillä. Myös Helismaalla itsellään oli jokaisessa hupailussaan esitettävänään jokin rooli. Vuodesta 1958 lähtien esitetyn "Kankkulan kaivolla" -hupailun käsikirjoittamiseen Helismaa ei kuitenkaan osallistunut, vaikka eräissä sen arvioinneissa tätä veikkailtiinkin. Helismaan kirjoittamia hupailuja ohjasivat vuorotellen mm. Marja Rankkala, Mauno Hyvönen, Oke Tuuri ja Kauko Käyhkö. "Kankkulan kaivolla" -sarjan tavoin Helismaa oli tarkoittanut hupailunsa nimenomaan harmittomaksi ajanvietteeksi eikä niissä otettu kantaa politiikkaan tai yhteiskunnallisiin ongelmiin. Helismaa itse luonnehti kuunnelmien käsikirjoittamista:
Reino Helismaan radiouran alkuaikoina Yleisradion ohjelmaneuvosto suhtautui häneen erittäin kielteisesti ja Antero Alpola muisteli myöhemmin pitäneensä häntä väkipakolla ohjelmistossa. Alpola puolusti Helismaata eräässä Yleisradion ohjelmakokouksessa vuonna 1949:
Lokakuussa 1961 Reino Helismaa julkaisi kolmen levyn sarjan "Repen nykyaikaiset kansanlaulut", joissa ivan kohteena oli paitsi Yleisradion iskelmiä syrjinyt musiikkipolitiikka, myös Suomen sisäpolitiikan kielteiset ilmiöt ja lukuisat suurta yleisöä kuohuttaneet skandaalit. Ensimmäisen osan alussa Helismaa keskeytti Kai Pahlmanin yhtyeen aloittaman "Rovaniemen markkinoilla" -jenkan alkuunsa:
Sanomalehdet olivat täynnä satiiristen laulujen aiheita. Pääministeri V. J. Sukselainen joutui eroamaan saatuaan tuomion niin kutsutussa Kansaneläkelaitoksen asuntojutussa, ja hieman myöhemmin valtakunnanoikeus tuomitsi Suomen Pankin johtajan Aarre Simosen sakkoihin Kätilöopiston jutussa. Mannerheimin Lastensuojeluliitossa paljastui yli 30 miljoonan markan kavallus, johon syylliseksi todettiin liitossa työskennellyt rouva Karin Sauramo, ja poliittisiakin sävyjä saaneessa margariiniskandaalissa väitettiin margariinin valmistukseen käytetyn jopa kuolleita kissoja. Maalaisliiton puoluesihteerin Arvo Korsimon kerrottiin saaneen Helsingin ja Turun välisen valtatie 1:n uuden linjauksen muutetuksi siten, että se halkaisi hänen oman maatilansa sijasta yhdeksän muuta tilaa ja teki lisäksi viisi tilaa elinkelvottomiksi. Everstiluutnantti Sven Oskar Lindgren pakotti metsästysmailleen Pernajassa eksyneen kultamitaliampuja Pentti Linnosvuon ja tämän seurueen kävelemään aseella uhaten edellään kädet ylhäällä ja housut kintuissa; samoihin aikoihin Ilmari Turjan "Uusi Kuvalehti" nosti esiin Lindgrenin entistä negatiivisempaan valoon saattaneen sotamies Hytin tapauksen jatkosodan ajalta. Julkisuudessa oli niin ikään paljon esillä rautatiehallituksen pääjohtajan Erkki Aallon omavaltainen johtamistyyli. Näitä kaikkia aiheita Helismaa käsitteli lauluissaan, ja osansa saivat myös presidentti Urho Kekkosen sisäpoliittiset otteet ja hänen uudelleenvalintansa estämiseksi perustettu Honka-liitto. Erään Helismaan pilkkalaulun "Ajankohtaista loiskiehuntaa" otsikko viittasi Kekkosen Paasikivi-seurassa pitämään ulkopoliittiseen puheeseen, jossa presidentti kuvaili Suomen puolueettomuuspolitiikkaa horjuttamaan pyrkivien tahojen toimintaa kemiallisin termein.
Reino Helismaa oli kova tupakoimaan, ja hän sairastui keuhkosyöpään 1960-luvun alussa. Syöpä saatiin kuitenkin onnistuneesti leikattua kevättalvella 1964 ja tulevaisuus näytti valoisalta, mutta myöhemmin saman vuoden aikana hänen yleiskuntonsa alkoi uudelleen heiketä ja lopulta jopa tavallinen kävelykin kävi voimille. Helismaalla havaittiin luusyöpä, johon hän menehtyi 51-vuotiaana vuonna 1965. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle. Helismaan muistotilaisuudessa lausuttiin:
Sairaan miehen kärsimyksiä oli lisännyt Kaustisen Purppuripelimanneilta syksyllä 1964 saapunut kirje Tapio Rautavaaran levyttämän "Peltoniemen Hintriikan surumarssin" johdosta. Kirjeessä huomautettiin ensinnäkin, että kyseessä oli Peltoniemen Hintriikki – mies eikä nainen, kuten Helismaa oli käsittänyt. Toiseksi paheksuttiin sitä, että Helismaan kaltainen "rillumarei-mies" oli rohjennut kajota suorastaan pyhänä pidettyyn kaustislaisen kansanmusiikin tunnussävelmään. Pohjalaisina kaustislaiset eivät myöskään hyväksyneet mitään köyhyyttä sävelmiinsä; Hindrik Peltoniemi oli päin vastoin ollut vauras talonpoika. Kaustislaisten kirje loukkasi myös Tapio Rautavaaraa ja kappaleen sovittajaa Toivo Kärkeä, joka oli löytänyt kappaleen eräältä Yleisradion kantanauhalta. Kaustisen Purppuripelimannit lähettivät kirjeestä kopion Yleisradioon, joka pani "Peltoniemen Hintriikan surumarssin" saman tien esityskieltoon.
Helismaan kuoltua hänen paikkansa Toivo Kärjen hovisanoittajana otti Juha Vainio, jota Helismaa ei kuitenkaan koskaan ehtinyt tavata. Myös Vainio kuoli suhteellisen nuorena kuten Helismaakin: 52-vuotiaana vuonna 1990.
Helmikuussa 1979 järjestettiin Helismaata kunnioittava muistokonsertti, jonka juonsi Peter von Bagh. Konsertissa esiintyivät muun muassa Esa Pakarinen ja Tapio Rautavaara.
Vuonna 1984 Helsingin Puistolassa nimettiin katu Helismaan mukaan Reino Helismaan tieksi. Vuonna 1987 julkistettiin Puistolan torilla Helismaan muistomerkki, jonka teki Gunnar Uotila.
Vuodesta 1989 on jaettu Helismaan nimeä kantava sanoittajapalkinto ansioituneille suomalaissanoittajille. Palkintoa jaetaan viiden vuoden välein, ja sen ovat saaneet Vexi Salmi 1989, Jaakko Teppo 1994, Saukki 1999, Martti Syrjä 2004 ja Hector 2009.
Vesa-Matti Loiri levytti albumillisen Helismaan kappaleita, jotka julkaistiin levyllä "Vesku Helismaasta" vuonna 1977. Myös Hector on levyttänyt Helismaan lauluja, ja ne julkaistiin albumilla "Helismaan pikajuna" vuonna 2001. Yksittäisiä Helismaahan viittaavia myöhempiä kappaleita ovat muun muassa Juha Vainion ”Repen muistolle”, Jope Ruonansuun ”Repe kirjoitti” ja Samuli Putron ”Helismaa”.
Peter von Bagh ohjasi vuonna 1979 Helismaasta henkilökuvan "Repe – Pirstaleita Reino Helismaan elämästä". Timo Koivusalo ohjasi Helismaan, Rautavaaran ja Pakarisen kiertue-elämästä kertovan elokuvan "Kulkuri ja joutsen" vuonna 1999. Elokuvassa Helismaata esittää Martti Suosalo. Samana vuonna julkaistiin postimerkki, jossa olivat Helismaa ja Kärki.
Moni tunnetuista suomalaisista sanoittajista on tunnustanut Helismaan esikuvakseen sanoittajana. Heitä ovat muun muassa Juice Leskinen, Hector ja Gösta Sundqvist.
Helismaan mukaan sanoituksissa piti olla mukana ajatuksen lisäksi myös tekniikkaa, mutta hän tinki itse ennemmin tekniikasta kuin ajatuksesta. Lisäksi hänen mielestään nimi on kappaleessa ”melkein A ja O”, sillä yleisö katsoo ensin levyn nimeä. Helismaa katsoi, että kappaleen melodian laadun oli oltava selvillä sanoitusta tehdessä. Muuten ei synny kunnon tekstiä. Teksti oli kuitenkin kirjoitettava ennen sävelmää. Helismaan teksteissä on runsaasti loppusointuja. Hänen suosikkiaiheitaan olivat muun muassa Lappi, Villi länsi ja tukkilaistarinat. Peter von Baghin mukaan Helismaan parhaat tekstit ovat tasoa, jolle suomalaisessa runoudessa ovat yltäneet vain Eino Leino ja Lauri Viita.
Helismaa oli työssään nopea. Kun idea välähti, hän toteutti sen saman tien. Samalla tavalla työskenteli myös Toivo Kärki, ja muun muassa siksi heidän yhteistyönsä sujui niin hyvin. Lisäksi Kärjen mukaan he olivat samalla aaltopituudella ja ymmärsivät toistensa ajatukset ennen kuin niitä oli sanottu ääneen.
Helismaan taitavaan kielenkäyttöön vaikutti muun muassa se, että hän luki paljon erityisesti suomalaista kirjallisuutta.