Väkivalta
Väkivalta on vallan tai ruumiillisen voiman tahallista käyttöä tai sillä uhkaamista, joka kohdistuu ihmiseen itseensä, toiseen ihmiseen tai ihmisryhmään tai yhteisöön ja joka johtaa tai joka voi hyvin todennäköisesti johtaa kuolemaan, ruumiillisen tai henkisen vamman syntymiseen, kehityksen häiriytymiseen tai perustarpeiden tyydyttymättä jäämiseen ("Maailman terveysjärjestön määritelmä").
Kielitoimiston sanakirjan mukaan väkivalta on ruumiillista koskemattomuutta, oikeuksia tai etuja loukkaavaa tai vahingoittavaa voimakeinojen käyttöä.
Väkivalta erotellaan yleensä henkiseen väkivaltaan, ruumiilliseen väkivaltaan ja seksuaaliseen väkivaltaan. Todellisuudessa käsitteet voivat olla päällekkäisiä. Useimmiten sanalla ”väkivalta” viitataan nimenomaan ruumiilliseen voimankäyttöön. Väkivalta voi olla taloudellista väkivaltaa, jos tekijä hyväksikäyttää eli riistää, tuhoaa tai kontrolloi kohteena olevan henkilön taloudellisia voimavaroja.
Henkisellä väkivallalla viitataan toisen ihmisen loukkaamiseen tai pelotteluun esimerkiksi sanallisesti. Henkiseen väkivaltaan kuuluu myös esimerkiksi uhkaava ruumiinkieli (äkkinäiset liikkeet, äänen korotus, epämiellyttävä lähestyminen) jonka uhri voi kokea erittäin pelottavana, vaikkei varsinaista fyysistä kontaktia tapahtuisikaan.
Rakenteellinen väkivalta tarkoittaa epäsuoraa väkivaltaa, jossa pysyvähköt käyttäytymistä ohjaavat rakennelmat (esim. eduskunta ja sosiaaliset rakenteet kuten oikeus, politiikka, uskonto, kasvatus) vahingoittavat ihmisryhmiä estämällä perustarpeiden, kuten ravinnon, terveyden tai suojan, täyttymistä. Rakenteellisella väkivallalla on yhteys ilman välivaiheita tapahtuvaan suoraan väkivaltaan, koska rakenteellinen väkivalta usein altistaa fyysiselle väkivallalle. On myös puhuttu kulttuurisesta väkivallasta, joka viittaa kaikkeen sellaiseen kulttuurissa esiintyviin asioihin, jotka antavat syyn väkivallan käyttöön.
Väkivalta liittyy useissa tapauksissa läheisesti aggression ja aggressiivisuuden käsitteisiin. Esimerkiksi Hannu Lauerman ja Kirsti Lagerspetzin mukaan
Eräs aggression motivoiman käyttäytymisen johdannaisista on väkivalta, jota paheksutaan ja kammoksutaan samalla kun sen viihteellinen, stimuloiva merkitys on populaarikulttuurin keskeinen osa. On muun muassa mediakasvatuksellisesti mielenkiintoista, että väkivallalla ja väkivaltaviihteellä ei ole rajoittajanaan samanlaista tabuluonnetta kuin seksillä, vaan kulttuurimme on sen kyllästämää lasten sotaisista leluista alkaen. Pienen lapsen ei kuitenkaan tarvitse oppia väkivaltaa sosiaalisten konfliktien ratkaisumallina, vaan se on eräs kasvusuunnan potentiaali ihmisen myötäsyntyisessä käyttäytymisvalikossa. Sosiaalistumisen eräänä keskeisenä osana onkin aggressiokasvu ja -kasvatus, oppia säätelemään aggressioitaan ja aggressiivisuuteen ohjaavia sisäisiä yllykkeitään hyvinkin monimutkaisen sääntöverkoston, rangaistuksen pelon, empatian ja yhteishengen määrittelemällä tavalla. Parhaimmillaan aggressio voi tällöin kesytettynä ja muuntuneena voimana palvella hyvinkin erityyppisiä päämääriä.
On arvosteltu, että ihmisen mieltä tutkimalla ei voi ratkaista yhteisöille ja niiden jäsenille pahimmillaan tuhoisan käyttäytymisen, kuten väkivallan tai laajemmin rikollisuuden olemusta tai muitakaan yhteiskunnallisia ongelmia. Erityisesti 1990-luvulla onkin kritisoitu sitä, että poliittisia ja yhteiskunnallisia virtauksia on pyritty selittämään vain yksityisten ihmisten henkisillä erityispiirteillä. Siitä huolimatta väkivallan hyvin merkittäviä yksittäisiä taustasyitä ovat väkivaltaisten miesten ja naisten lapsuudenkohtelu, kasvatus ja perintötekijöistä johtuvat alttiudet.
Eräs hyvin merkittävä syy perheväkivallalle on väkivallan sukupolvinen kierre, eli hoivan ja huolenpidon sekä väkivaltaisuuden psykologis-sosiaalis-yhteiskunnallisen periytyminen oppimisen kautta. Tämä pätee paitsi ihmiseen, niin myös ainakin hiiriin ja useisiin apinalajeihin. Kirsti Lagerspetzin kokoaman useiden tutkimusten mukaan sekä väkivaltaan että perheväkivaltaan altistavat seuraavat taustatekijät:Yleensä tällaiset seikat ovat yhteydessä juuri perheväkivaltaan ja perheen sisäisiin ongelmiin, mutta lapsi voi joutua kokemaan niitä myös muun ympäristön taholta. Erityisesti Patricia Crittenden ja James Garbarino ovat puhuneet muun muassa väkivaltaisista ympäristöistä (slummit, sota-alueet, konfliktipesäkkeet) "väkivaltaisesti myrkyllisinä ympäristöinä". Myös median mallien on todettu vaikuttavan erityisesti lapsiin, joilta puuttuu väkivallattomuuteen ohjaavia vastavoimia. Väkivallan sukupolvien kierteen takia juuri lasten kokemaan ja näkemään perheväkivaltaan tulisi kyetä puuttumaan erityisen hyvin.
Elbogenin ja Johnsonin tekemän tutkimuksen mukaan väkivaltaisen käytöksen riskiä ennustavat Yhdysvalloissa tilastollisesti merkitsevästi nuori ikä, aikaisemmat väkivallanteot, miessukupuoli, joutuminen nuorisorangaistuslaitokseen, viimeisen vuoden aikana koettu avioero, pienituloisuus, masennus yhdessä päihteiden väärinkäytön tai riippuvuuden kanssa, vanhempien väkivaltatausta, kaksisuuntainen mielialahäiriö yhdessä päihteiden väärinkäytön tai riippuvuuden kanssa, työttömyys, rikoksen uhriksi joutuminen, piilotettujen uhkien havaitseminen muiden sanoissa tai teoissa, vanhempien välisen väkivallan todistaminen ja päihteiden väärinkäyttö tai riippuvuus. Näistä muuttujista koostetun mallin selitysaste on kuitenkin vain 0,24.
Väkivaltaan voivat altistaa tietyt persoonallisuuden piirteet. Tämä pitää paikkansa sekä miehillä että naisilla. Näitä ovat muun muassa antisosiaalinen persoonallisuushäiriö, sekä erityisesti psykopatian piirteet ja varsinainen psykopatia. Voimakas päihteiden käyttö lisää väkivaltaisuuden riskiä huomattavasti. Väkivaltaa käyttäville on myös ominaista empatiakyvyn puute. Monet väkivaltaa käyttävät ovat tunne-elämältään epävakaita ja ihmissuhteissaan epäonnistuneita.
Osalla ihmisistä lihasten verensokeri laskee tavallista matalammalle tasolle. Heillä saattaa olla tällöin muita suurempi taipumus käyttäytyä väkivaltaisesti etenkin jos he ovat nauttineet alkoholia.
Henkinen väkivalta on tahallisesta henkisesti satuttavaa kohtelua. Se on yleensä toistuvaa. Henkistä väkivaltaa voi olla vaikea tunnistaa ja nimetä väkivallaksi, minkä takia siihen ei aina haeta apua. Se ei myöskään jätä ulkoisia tuntomerkkejä, vaan kaihertaa sisältä päin mielenterveyttä.
Henkisen väkivalta eroaa riitelystä menemällä henkilökohtaisuuksiin, mikä on satuttavaa. Väkivaltainen ihmissuhde eroaa muista siinä, että uhri tuntee pelkoa tai uhkaa.
Henkinen väkivalta on usein toisen alistamista. Se voi olla esimerkiksi välinpitämätöntä kohtelua tai välinpitämättömyyttä toisen tunteita kohtaan, nöyryyttämistä (haukkumista, arvostelua, syyttelyä), toisen kohtelua epätasa-arvoisesti tai vaatimuksia sekä pakottamista toimimaan tahtonsa mukaisesti.
Henkisesti väkivaltainen ihminen voi pyrkiä toisen hallintaan kiristämällä, pelottelemalla tai uhkaamalla esimerkiksi ruumiillisella väkivallalla, itsemurhalla tai lasten menettämisellä. Tekijä voi hallita myös valvomalla ja rajoittamalla uhrin tekemisiä tai liikkumista (jopa valvontalaitteilla), vaatien häneltä esimerkiksi tilivelvollisuutta tekemisistään, estäen oman rahan käytön, määräten milloin tulee olla kotona ja miten käyttäytyä siellä ja päättäen hänen puolestaan mitä uhrin tulee tehdä ja miten. Hallinta voi olla osa uskonnollista fanatismia.
Eristäminen on henkistä väkivaltaa, jossa tekijä kontrolloi tai mustamaalaa uhrin ihmissuhteita tai kieltää kokonaan muut ihmissuhteet, kuten ystävät, sukulaiset tai työtoverit, kieltämällä esimerkiksi töissäkäynnin. Mustasukkainen kumppani taas on aiheetta korostuneen epäluuloinen kumppaniaan kohtaan. Laiminlyönti tarkoittaa toisen tarpeiden tahallista ja jatkuvaa huomiotta jättämistä.
Henkinen väkivalta on tavallista perheväkivallassa sekä työpaikka- ja koulukiusaamisessa.
Väkivallan kierre alkaa yleensä vaivihkaa, ja väkivaltaiseen parisuhteeseen mahtuu yleensä hyviä hetkiä ja suvantovaiheita, joiden aikana pyydetään ja annetaan anteeksi ja tekijä lupaa muutosta.
Parisuhde etenee nopeasti ja puoliso on omistushaluinen ja vaativa, mutta käyttäytyy eri lailla kun muita on paikalla. Puoliso saa kohdehenkilön tuntemaan, ettei tämä tee mitään oikein ja hänen täytyy koko ajan pyydellä anteeksi. Henkilö sensuroi omia mielipiteitään puolisonsa seurassa. Puoliso vaatii seksiä rakkauden osoitukseksi. Uhri samaan aikaan toivoo ja pelkää, että joku puuttuisi hänen elämäänsä tai on huolissaan lastensa hyvinvoinnista, turvallisuudesta tai tapahtumien vaikutuksista heihin.
Henkinen väkivalta kehittyy usein ruumiilliseksi ja ruumiillista väkivaltaa edeltää lähes aina henkinen väkivalta. Pahimmillaan se johtaa uhrin kuolemaan.
Usein uhrit kokevat henkisen väkivallan ruumiillista raskaammaksi. Ihminen saattaa huomaamattaan kehittää selviytymiskeinoja, eli tehdä asioita mahdollisimman varoen, jotta toinen ei suuttuisi. Syyttely voi saada uhrin käsittämään itsensä syylliseksi saamaansa kohteluun ja vähitellen tapahtuva eristäminen estää turvautumasta ystävien apuun, mikä helpottaa kontrollointia.
Henkinen väkivalta saattaa aiheuttaa uhrissa pelkoa väkivallan tekijöitä kohtaan, yleistä pelkoa, ahdistusta, masennusta, arvottomuutta, syyllisyyttä, murentunutta itsetuntoa tai riittämättömyyttä. Väkivalta perheessä aiheuttaa vahinkoa myös lapsille.
Vääristynyt vallankäyttö harvoin loppuu itsestään. Jos henkisen väkivallan tekijä käyttäytyy muita ihmisiä kohtaan miellyttävästi, heidän voi olla vaikea uskoa uhrin kertomusta. On hyvä keskustella ja purkaa tilannetta jonkun luotettavan henkilön kanssa.
Fyysisen väkivallan piiriin kuuluva voimankäyttö voi tapahtua pelkkien raajojen varassa, tai siihen voidaan käyttää apuvälineitä (puukepeistä ydinaseisiin). Väkivaltaisen käytöksen motiivina voi olla melkein mikä tahansa. Äärimmäistä väkivaltaa esiintyy sodissa. Myös kulttuurissa esiintyy hallittuja väkivallan ilmiöitä, kuten erilaiset urheilulle sukua olevat kamppailut tai vaikka härkätaistelut. Väkivaltaa voidaan kulttuurista ja yksilöstä riippuen joko ihannoida tai sitä voidaan paheksua. Länsimaisessa kulttuurissa väkivalta näkyy myös toimintaelokuvissa.
Ruumiillisella väkivallalla on perustavanlaatuinen merkitys yhteiskunnan toiminnassa ja vallankäytössä. Max Weberin yhä suosittu määritelmä valtiolle on, että valtio on taho, jolla on yksin oikeutus käyttää väkivaltaa tietyllä alueella. Ajatus on sukua Thomas Hobbesin näkemykselle siitä, että luonnontilassa ei ole valtioita, vaan vallitsee väkivaltainen tila, kaikkien sota kaikkia vastaan ja vahvimman oikeus. Hobbesin teoriassa yksilöt sitten sopivat valtion perustamisesta päästäkseen eroon mielivaltaisesta väkivallasta. Weberin näkemykseen liittyen voidaan myös katsoa, että korkein valta yhteiskunnassa perustuu aina viime kädessä väkivallan hallintaan, vaikka tämä väkivalta olisi vain potentiaalista. Esimerkiksi jos joku ei suostu maksamaan laskua, rahat viedään häneltä lopulta vaikka väkivalloin. Samoin kansainvälisissä suhteissa peitetty mahdollisuus väkivallan käyttöön on erittäin suuressa roolissa.
Seksuaalista väkivaltaa on teko, jossa tekijä tai tekijät eivät kunnioita uhrin oikeutta päättää itse omasta seksuaalisuudestaan (seksuaalinen itsemääräämisoikeus)..
Seksuaaliseen väkivaltaan voi kuulua ruumiillista tai henkistä väkivaltaa (pelottelua, kiristystä tai muuta uhkailua, esimerkiksi uhkailua ruumiillisella väkivallalla, työstä erottamisella tai haetun työpaikan saamatta jäämisellä). Henkilön itsemääräämisoikeuden rikkomista on myös se, että teon kohteena oleva henkilö on kykenemätön antamaan suostumustaan esimerkiksi päihtymyksen tai unitilan vuoksi tai jos hän on henkisesti kykenemätön ymmärtämään tilannetta.
Esimerkkejä seksuaalisesta väkivallasta:
Seksuaalinen väkivalta voi johtua siitä että tekijä haluaa a. tyydyttää itsensä seksuaalisesti, b. tuntea hallinnan eli vallan tunnetta alistamalla uhria c. nöyryyttää uhria (myös järjestelmällisenä osana sodankäyntiä) d. rangaista uhria, koska tämä on tekijän mielestä rikkonut sosiaalista tai moraalista sääntöä (esim. ei suostu seksiin, vaikka on parisuhteessa tekijän kanssa, on pettänyt eli "tehnyt aviorikoksen", nähty humalassa tai uhmannut poliisia tai vanginvartijaa, joka haluaa kostaa).
Seksuaalinen väkivalta voi aiheuttaa uhrille syvää pahoinvointia, mielen ja ruumiin vammoja, lisätä seksuaali- ja raskausongelmien todennäköisyyttä joko välittömästi tai kauan teon jälkeenkin. Seksuaalisen väkivallan jälkeiset kuolemantapaukset saattavat olla itsemurhan, hiv-tartunnan tai murhan aiheuttamia. Murhat tapahtuvat joko raiskauksen aikana tai jälkeenpäin ”kunniamurhina”. Seksuaalinen väkivalta voi vaikuttaa syvällisesti uhrien hyvinvointiin: he saattavat joutua perheensä ja yhteisönsä leimaamiksi ja hylkäämiksi.
Seksuaalinen väkivalta voi olla joko laillista tai laitonta. Laiton seksuaalinen väkivalta on seksuaalirikos. Perinteisesti valtiot ovat sallineet suurimman osan seksuaalisesta väkivallasta laillisena. Yleensä lainsäädännöllä on kielletty raiskaaminen, mutta raiskauksen määritelmä on ollut ja on monissa maissa vieläkin hyvin kapea. Esimerkiksi Suomessa seksuaalirikoslainsäädäntö ei ole pysynyt muuttumattomana, vaan seksuaalirikosten määritelmiä on laajennettu ja uusia rikosnimikkeitä lisätty vielä 2010-luvullakin.
Poliisille ilmoitetut seksuaaliset väkivaltatapaukset ovat hyvin pieni osa kaikesta seksuaalisesta väkivallasta. Rikosuhritutkimusten ja kansalaisjärjestöjen kautta on saatu selville, että seksuaalinen väkivalta on paljon yleisempää. Rikosuhritutkimustenkaan avulla ei saada selville koko totuutta, koska kaikki eivät kerro väkivallasta tutkijoillekaan. Kun arvioidaan seksuaalisen väkivallan esiintyvyyttä eri puolilla maailmaa, on huomioitava, että eri kulttuureissa on merkittäviä eroja sen suhteen, miten avoimesti tutkijoille puhutaan seksuaalisesta väkivallasta. Useimmissa maailman maissa seksuaalista väkivaltaa oli 2000-luvun alussa tutkittu varsin vähän.
Taloudellinen väkivalta tarkoittaa vallankäyttöä, jossa toinen osapuoli hallitsee eli kontrolloi, hyväksikäyttää eli riistää, tai tuhoaa toisen henkilön taloudellisia voimavaroja. Tekijän tavoite voi olla alistaa, heikentää uhrin taloudellista tilannetta ja hallita eli kontrolloida uhria rahan avulla. Kohde ei saa esimerkiksi itse päättää mihin käyttää rahansa.
Esimerkkejä taloudellisesta väkivallasta:Pitkäkestoinen, kontrollointiin tai alistamiseen pyrkivä taloudellinen väkivalta on keino ylläpitää ylivaltaa. Taloudellinen väkivalta heikentää kohteen ruumiillista terveyttä ja henkistä hyvinvointia, huonontaa taloudellista tilannetta ja johtaa toisinaan köyhyyteen. Väkivalta saattaa vaikeuttaa kohteen mahdollisuutta ansaita rahaa ja työllistyä.
Taloudellinen väkivalta aiheuttaa taloudellista epätasa-arvoa. Erot varallisuudessa lisäävät rikoksiksi luokiteltujen tekojen tekemistä, vallan väärinkäyttöä sekä väkivaltaisia yhteenottoja Taloudellinen väkivalta luo turvattoman ympäristön, vaikka ihmisillä on oikeus elää turvallista elämää.