Chris Argyris
Christopher ”Chris” Argyris (16. heinäkuuta 1923 Newark, New Jersey – 16. marraskuuta 2013) oli yhdysvaltalainen organisaatiotieteilijä. Hänet tunnettiin erityisesti töistään ihmisten ja organisaatioiden välisen vuorovaikutuksen, organisaation oppimisen ja toimintatutkimuksen piirissä.
Argyris varttui Irvingtonissa New Jerseyssä. Toisen maailmansodan aikaan hän liittyi armeijan viestijoukkoihin (), jossa hän saavutti vänrikin () arvon. Sodan jälkeen hän opiskeli Clarkin yliopistossa, jossa hän tapasi Kurt Lewinin. Hän suoritti perustutkinnon psykologiassa 1947 Clarkin yliopistossa ja maisteritutkinnon (MA) psykologiassa ja taloustieteissä Kansasin yliopistossa 1949. Tohtoritutkintonsa hän suoritti organisaatioiden käyttäytymisestä Cornellin yliopistossa 1951 ohjaajanaan William F. Whyte.
Argyris työskenteli Yalen yliopistossa 1951–1971, muun muassa hallintotieteiden professorina ja laitoksen johtajana. Vuonna 1971 hän siirtyi Harvardin yliopistoon organisaatiokäyttäytymisen ja koulutuksen professoriksi. Akateemisen uransa ohella hän toimi myös muun muassa Monitor Companyn johdossa Cambridgessa Massachusettsissa.
Argyriksen varhainen tutkimus käsitteli kysymystä, miten yksilöt reagoivat ja sopeutuvat organisaatiorakenteisiin, ohjausjärjestelmiin ja johdon toimenpiteisiin. Tämän jälkeen hän keskittyi organisaatiomuutokseen ja erityisesti ylimmän johdon käyttäytymiseen muutoksessa.
Argyris keskittyi sittemmin tieteentekijän rooliin sekä tutkijana että toimijana, miltä alueelta hän julkaisi kollegoidensa kanssa useita kirjoja, joilla oli suuri merkitys toimintatutkimuksen, tai hänen käyttämänsä ilmaisun mukaan toimintatieteen (), kenttään. Toimintatiede puoltaa sellaista lähestymistapaa tutkimukseen, joka keskittyy luomaan tietoa, joka on hyödyllistä ratkottaessa käytännön ongelmia. Toimintatiede on yksi Argyrisin yhteisistä töistä Robert Putnamin ja Diana McLain Smithin kanssa ja sitä on ollut mukana kehittämässä myös Donald Schön. Argyrisin käsite toimintatiede alkaa opilla siitä, kuinka ihmiset suunnittelevat käytöksensä vaikeissa tilanteissa. Ihmisen toiminta on suunniteltu saavuttamaan haluttuja seuraamuksia ja sitä hallitsee joukko ympäristötekijöitä. Kuinka niitä hallitsevia tekijöitä kohdellaan suunniteltaessa toimintaa, on avain eroavaisuus yksikehäisen oppimiskäsityksen ja kaksikehäisen oppimiskäsityksen välillä. Kun toiminta on suunniteltu saavuttamaan haluttuja seurauksia ja vaimentamaan hallitsevien tekijöiden ristiriitaa, siitä yleensä seuraa yksikehäinen oppimisjakso. Toisaalta, kun ihminen toimii ei vain saavuttaakseen haluttuja seurauksia, vaan myös avoimesti tiedustellakseen ristiriidasta ja mahdollisesti muodostamaan hallitsevia tekijöitä, seuraa yleensä sekä yksikehäinen että kaksikehäinen oppimisjakso.
Hänen neljäs merkittävä tutkimusalueensa käsitteli organisaation oppimista, jonka piirissä hän teoretisoi erityisesti ihmisten järkeilyn tutkimista, ei vain käyttäytymisen tutkimista sinänsä, tilanteiden analysoinnin ja toiminnan perustana. Tältä alueelta hän teki tunnetuksi muun muassa käsitteet organisaatioiden yksikehäisestä () ja kaksikehäisestä () oppimisesta. Donald Schönin kanssa hän kirjoitti teokset "Theory in practice: Increasing professional effectiveness" ja "Organizational learning: A theory of action perspective". Jälkimmäisestä julkaistiin uusi laitos vuonna 1996 nimellä "Organizational learning II: Theory, method and practice".