Saarijärven Paavo
Saarijärven Paavo (, myös "Högt bland Saarijärvis moar") on J. L. Runebergin alun perin ruotsiksi kirjoittama runo, joka ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1830. Se kertoo vaikeuksien koettelemasta Paavosta, kuvitteellisesta saarijärveläisestä talonpojasta. Yhdeksi Runebergin tunnetuimmista noussut runo loi aikanaan suomalaiselle sivistyneistölle ihanteellisen kuvan työteliäästä ja hurskaasta suomalaisesta talonpojasta.
”Saarijärven Paavo” ilmestyi alun perin nimettömänä runona numerolla 25 Runebergin kokoelmassa "Dikter" (1830). Sen ja kokoelman muiden epigrammien esikuvana toimivat serbialaiset kansanrunot, joita Runeberg oli lukenut Vuk Karadžićin saksantamasta kokoelmasta "Serbische Volkslieder" (1827) ja joita Runeberg itsekin ruotsinsi. Runo on kirjoitettu syksyllä 1829 tai talvella 1830.
”Saarijärven Paavo” tunnetaan kuitenkin parhaiten itsenäisenä runona. Se on suomennettu lukuisia kertoja useilla eri nimillä. Ensimmäinen suomennos julkaistiin vuonna 1851 Suomen Talousseuran lehdessä "Suomen Huoneenhallitusseuran Sanomia". Runo sisältyy myös 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella kouluissa laajasti käytettyyn Zacharias Topeliuksen "Maamme kirjaan" nimellä ”Kärsivällisyys”. Runosta oman suomennoksensa ovat laatineet muun muassa Elias Lönnrot, August Ahlqvist, Agathon Meurman, Johan Bäckwall (tosin vain hiukan aikaisemmasta suomennoksesta korjailtuna), Kaarlo Forsman, Paavo Cajander, Otto Manninen ja Risto Ahti. Lisäksi runo on käännetty ainakin englanniksi, unkariksi, saksaksi, viroksi, liettuaksi ja latinaksi.
Paavo asuu Saarijärven hallanaroilla mailla vaimonsa ja lastensa kanssa. Siellä hän viljelee peltoaan luottaen Jumalaan. Keväällä kuitenkin tulva vie puolet oraista, kesällä raekuuro kaataa toisen puolen maahan, ja syksyllä halla vie lopunkin sadon. Paavon vaimo on menettää toivonsa koettelemusten vuoksi:
Sen sijaan Paavo itse pysyy vakaana ja järkkymättömänä rohkaisten vaimoaan:
Perhe selviytyy leipomalla leivän puoliksi petäjänkuoresta, siis tekemällä pettua. Paavo kaivaa suuremmat ojat ja myy lampaat siemenviljaa saadakseen. Ojien ansiosta kevättulva ei vahingoita oraita. Sen sijaan kesän raekuuro kaataa oraat ja syksyn halla vie taas loputkin.
Paavon vaimo on vaipua taas epätoivoon, mutta jälleen mies rohkaisee häntä:
Paavo levittää pellolle enemmän lantaa ja myy karjan saadakseen siemenviljaa. Tällä kertaa luonnonilmiöt eivät vahingoita satoa lainkaan. Vaimo riemuitsee ajatellessaan selvän leivän ajan koittaneen. Paavo kuitenkin muistuttaa solidaarisuudesta vähemmän onnekkaita kohtaan:
”Saarijärven Paavon” taustana ovat Suomessa koetut katovuodet, joita runon tapahtumat heijastelevat. Aihe oli ajankohtainen Saarijärvellä siksi, että paikkakuntaa oli juuri ennen Runebergin tuloa kohdannut ankara kato. Runon käytännöllinen opettavaisuus nousee esiin ojankaivussa: se patisti talonpoikia parantamaan viljelytekniikkaansa. Runeberg oli nimittäin Turussa ollessaan tutustunut Suomen talousseuran uusiin maatalousoppeihin ja saattoi siksi Saarijärven oloja tarkastellessaan havaita, että ojittaminen oli pitäjässä kovin puutteellista.
Runeberg kuvasi samaan tapaan Saarijärven kansaa myös vuoden 1832 kesällä "Helsingfors Morgonbladissa" ilmestyneessä artikkelissaan ”Några ord om nejderna, folklynnet och lefnadssättet i Saarijärvi socken”, jossa hän vetoaa kansaa auttamaan kadoista kärsineitä.
Runon sävy on aikansa pohjoismaisessa taiderunoudessa hyvin arkirealistinen: se kuvaa jokapäiväistä raatamista, joka nähtiin runon ilmestymisaikana rahvaan hiljaisen sankaruuden ilmentymänä. Se loi suomalaiselle sivistyneistölle ihanteellisen kuvan kansasta, joka luottaa Jumalaan, mutta tekee myös ahkerasti työtä. Runon loppuhuipentumana esiin nousi lähimmäisenrakkaus, kun kovia kokenut Paavo muistaa aivan pyytämättä naapuriaankin.
Myöhemmin ”Saarijärven Paavo” on kritisoitu todellisuuden vääristelystä, erityisesti marxilaisten kirjallisuusteorioiden kautta tarkasteltuna. Kritiikki runon osaltaan vakiinnuttamaa idealistista kansankuvaa kohtaan oli taustalla myös Väinö Linnan "Täällä Pohjantähden alla" -trilogian ensimmäisessä osassa, jonka ruotsinnos "Högt bland Saarijärvis moar" (1959) osoittaa yhteyden jo nimensä kautta. Trilogian Koskelan Jussi asettuu Saarijärven Paavon rinnakkaishahmoksi, joka osoittautuu kuitenkin anteliaisuudessa aivan Paavon vastakohdaksi. Saarijärven talonpojat eivät myöskään todellisuudessa harrastaneet peltojen ojittamista vielä 1820-luvulla.
”Saarijärven Paavo” voidaan jakaa kolmeen vaiheeseen. Kukin vaihe päättyy dramaattiseen nousuun, joista kahdessa ensimmäisessä sato menetetään ahkeruudesta ja hurskaudesta huolimatta. Kolmas vaihe huipentuu Paavon solidaarisuuden osoitukseen naapuriaan kohtaan. Vaikutelma luodaan kielellisesti yksinkertaisilla keinoilla ja vähäeleisesti, eikä siinä ole edeltävän aikakauden koristeellisuutta lainkaan.
Alun perin Lönnrot käänsi Suomi-aikakauskirjassa Saarijärven Paavon nimellä "Saarijärven Martti".
Runoon on olemassa kaksi mainittavaa kuvitusta, Hanna Frosterus-Segerstrålen kuvitus vuodelta 1887 ja Björn Landströmin kuvitus vuodelta 1947.
Saarijärven kirkon viereisessä puistossa sijaitsee kuvanveistäjä Heikki Varjan toteuttama pronssiveistos "Saarijärven Paavo", joka esittää Paavoa ja hänen polvilleen vajonnutta vaimoaan. Muistomerkkihanke käynnistettiin vuonna 1953 ja patsaan paljasti presidentti Urho Kekkonen 16. heinäkuuta 1961. Patsaan jalustan etupuolelle on hakattu runon säe ”mutta Jumalalta kasvun toivoi”. Monien mielestä tämä ei ollut runon ydinajatus, joten paikallisen kulttuurivaikuttajan Eeti Hännisen aloitteesta jalustan takapuolelle lisättiin vuonna 1977 kuuluisampi runon viimeinen säe ”pane leipään puolet petäjäistä veihän naapurimme touon halla”. Paikkakunnalla on myös useita Paavon mukaan nimettyjä alueita kuten Paavonrinteet, Paavon aukio, Paavontie. Lisäksi vuosittain kesällä valitaan Saarijärven Paavo.
Kun oikeusministeri Ernst von Born kertoi radiopuheessaan 19. syyskuuta 1944 Suomen kansalle Moskovan välirauhan ehdoista, hän päätti puheensa lainaukseen "Saarjärven Paavosta" valaakseen suomalaisiin uskoa tulevaisuuteen: ”Älkäämme siis antako tämän päivän raskaiden uutisten masentaa mieltänne, vaan muistakaamme runoilijan vakuutusta: ’Vaikka kokee, ei se hylkää herra’”. Puheen oli kirjoittanut pääministerin sihteeri V. J. Sukselainen.
Vuonna 1958 esitettiin radion "Tuohikontti"-ohjelmassa parodiaruno "Säärijärven Paavo", jossa talonpoika selviytyy kadosta tukiaisilla. Historiantutkija Raimo Salokankaan mukaan tällainen rienaus valtion omistamassa Yleisradiossa oli Maalaisliiton hegemonian aikana tavatonta. Yleisradion hallintoneuvoston maalaisliittolainen puheenjohtaja ja eräät jäsenet marssivat radion pääjohtajan Einar Sundströmin luo esittämään vastalauseensa, ja johtokunta antoi ohjelman tekijälle Aune Haarlalle huomautuksen, jonka mukaan tämä oli ”käsikirjoituksen hyväksymällä osoittanut erittäin suurta arvostelukyvyn puutetta”. Haarla määrättiin siitä lähtien alistamaan kaikkien hoidossaan olevien ohjelmien käsikirjoitukset teatteriosaston päällikön (silloin Olavi Paavolainen) tarkastettaviksi. Haarlan lähimmän esimiehen Antero Alpolan mukaan tätä määräystä ei koskaan peruttu. Alpola on katsonut, ettei Haarlalla ollut maalaistalon tyttärenä mitään maaseutuväestöä vastaan, mutta hän oli sopivuuden rajoja tapansa mukaan koetellessaan eksynyt politiikan alueelle, mikä oli ristiriidassa Einar Sundströmin ja ohjelmapäällikkö Jussi Koskiluoman linjaamien periaatteiden kanssa. Pyhäinhäväistyksen suuruutta Maalaisliitolle osoitti se, että puolueen eduskuntaryhmä teki eduskuntakyselyn ”Yleisradion maalaisväestöä syvästi loukkaavista ohjelmanumeroista”. Tapauksen johdosta Haarla valitti "Radiokuuntelija"-lehdessä: ”Ohjelmamme on melkein kokonaan vesitetty. Ei voi laskea leikkiä juuri mistään, ja sitä meiltä kuitenkin vaaditaan.”
Samaa parodiateemaa jatkoi kahdeksan vuotta myöhemmin Irwin Goodman laulussaan ”Uusi Paavo” ja Juha Vainio laulussaan "Paavo, Paavo", jotka kumpikin joutuivat Yleisradiossa kiellettyjen levyjen listalle. Laulujen esittäminen radiossa kiellettiin Yleisradion hallintoneuvoston päätöksellä. Näin jyrkkä kappaleeseen kohdistuva toimenpide oli varsin harvinainen; useimmiten käytettiin ohjelmaneuvoston määräämää esitysrajoitusta, jonka kohteeksi joutuivat muiden muassa monet muut Goodmanin kappaleet.