hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Taistelutoverit
Taistelutoverit () on vuonna 2001 valmistunut kymmenenosainen toiseen maailmansotaan sijoittuva draamasarja. Sarja perustuu historioitsija Stephen E. Ambrosen kirjoittamaan romaaniin "Band of Brothers: E Company, 506th Regiment, 101st Airborne from Normandy to Hitler’s Eagle’s Nest". Sarja kertoo Yhdysvaltain 101. maahanlaskudivisioonan 506. rykmentin E-komppanian vaiheista ennen sotaa ja sen aikana. Sarjan tuottivat Steven Spielberg ja Tom Hanks sotaelokuvan "Pelastakaa sotamies Ryan" (1998) menestyksekkään yhteistyön innoittamina.
Sarjan tapahtumat, aivan kuten henkilöhahmotkin, perustuvat Ambrosen tutkimuksiin ja tallennettuihin haastatteluihin E-komppanian veteraaneista. Joidenkin veteraanien haastatteluja nähdään osien alussa, mutta heidän henkilöllisyyttään ei paljasteta ennen sarjan viimeistä osaa.
Taistelutoverit oli valmistuessaan kallein koskaan tehty minisarja. Sarjan budjetti oli noin 125 miljoonaa dollaria. Sarja palkittiin kuudella Emmy-palkinnolla sekä yhdellä Golden Globella kategoriassa "Paras minisarja tai televisiota varten tehty elokuva". Internet Movie Databasen käyttäjät ovat äänestäneet sen kaikkien aikojen toiseksi parhaaksi televisiosarjaksi (9,5/10).
Sarja on esitetty Suomen televisiossa viidesti: kesällä 2002, syksyllä 2003, Yle Fem -digikanavalla kesällä 2005, Yle TV1:llä 4. kesäkuuta – 6. elokuuta 2008 sekä syksyllä 2009.
Vuonna 2005 sarjasta julkaistiin kaikki kymmenen jaksoa sisältävä DVD-kokoelma, jossa oli mukana myös televisiossa esittämätöntä lisämateriaalia.
Spielberg ja Hanks ovat tuottaneet myös sarjan "", joka kertoo Tyynenmeren tapahtumista toisessa maailmansodassa. Sarjan ensiesitys oli keväällä 2010, ja Suomessa se esitettiin 28. joulukuuta 2010 – 1. maaliskuuta 2011 Yle TV1:llä.
Sarjan englanninkielinen nimi "Band of Brothers" tulee William Shakespearen historiallisesta näytelmästä "Henrik V", jossa Englannin kuningas Henrik V pitää kuuluisan puheen ennen Agincourtin taistelua. Lainauksen lyhennetty versio on myös Ambrosen kirjan ensimmäisellä sivulla, jonka lisäksi Carwood Lipton lainaa tekstiä sarjan viimeisessä osassa.
Lisäksi myynnissä olevasta DVD-sarjasta löytyy lisämateriaalina dokumentti "We Stand Alone Together", jossa on E-komppanian veteraanien haastatteluja sekä näyttelijän muokkaama videopäiväkirja näyttelijöiden saamasta armeijan pikakurssista.
James Burton
James Burton (1788–1862) oli englantilainen arkeologi ja egyptologi. Kuuluisaksi hänet tekivät hänen piirtämänsä kopiot Kuninkaiden laakson hautojen seinämaalauksista.
James Burton syntyi Lontoossa vuonna 1788. Hänen isänsä oli James Haliburton, joka muutti nimensä Burtoniksi. Hänen äitinsä oli Elizabeth Westly.
Burton opiskeli Trinity Collegessa Cambridgessä. Vuonna 1810 hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi ja 1815 hänestä tuli filosofian maisteri. Vuosien 1815 ja 1822 välillä hän toimi apulaisena arkkitehdille Sir John Soane. Burton matkusteli ympäri Italiaa Soanen ja tämän sihteerin, Charles Humphreysin kanssa. Matkoillaan hän tapasi useita tuon ajan merkittävimpiä egyptologeja kuten Sir John Gardner Wilkinson, Edward William Lane ja Sir William Gell.
Vuonna 1822 Burton sai kutsun Pasha Mohammed Alilta ryhtyä mineralogiksi hiiltä etsivään Egyptin geologiseen kartoitukseen. Burton, jolla ei ollut minkäänlaista kokemusta mineralogiasta, erosi tehtävistään 1824. Tällöin hän kiinnostui Egyptin muinaisista monumenteista.
Vuonna 1825 Burton matkusti Niiliä pitkin Kairosta Abu Simbeliin. Matkansa varrella Burton vietti useita kuukausia muinaisen Theban alueella. Hän oli mukana Medinet Habun, Kom Ombon, Assuanin, Philaen sekä Karnakin arkeologisissa tutkimuksissa. Lisäksi hän tutki useita Kuninkaiden laakson hautoja. Tuolloin hän löysi KV5:n sisäänkäynnin ja laati alustavan piirustuksen haudan ensimmäisistä huoneista.
Vuosien 1825 ja 1828 välillä Burton julkaisi hieroglyfejä käsittelevän teoksen ("Excerpta Hieroglyphica"). Burtonin olinpaikasta vuosien 1825 ja 1834 välillä ei ole juurikaan tietoa. Joulupäivänä 1835 hän kuitenkin palasi kotiinsa Englantiin mukanaan eksoottisia eläimiä sekä orjia. Burton oli mennyt naimisiin kreikkalaisen orjan, Andreanan kanssa, jonka hän oli ostanut ensimmäisinä vuosinaan Egyptissä. Hiukan Burtonin kotiinpaluun jälkeen hänen perheensä hylkäsi hänet.
James Burton kuoli Edinburghissa vuonna 1862. Hänen mukanaan hautaan laskettiin hautakirjoitus, jossa luki "innokas Egyptin kielen ja muinaisesineiden tutkija".
Burton tuli kuolemansa jälkeen parhaiten tunnetuksi useista piirroksista ja hahmotelmista, joita hän laati useista monumenteista ja Kuninkaiden laakson haudoista. Piirrokset ovat erikoisen tärkeitä, koska niitä tutkien voidaan vertailla egyptiläisten monumenttien kuntoa 1800-luvun ja nykypäivän välillä. Burton ei kuitenkaan koskaan julkaissut piirroksiaan, vaan ne tulivat British Museumin haltuun hänen kuolemansa jälkeen.
Viettäessään aikaansa Thebassa hän myös suoritti arkeologisia tutkimuksia Ramses II:n, Ramses III:n ja Amenhotep III:n kuolintemppeleissä sekä Amon-Ra:n temppelissä. Osa hänen löytämistään esineistä, mm. kupariset saranat, ovat yhä näytteillä British Museumissa. Hän oli myös ensimmäinen nykyajan ihminen joka vieraili KV5:ssä. Lisäksi hän saattoi loppuun Giovanni Battista Belzonin aloittamat vallit, jotka suojasivat KV17:ää tulvavedeltä.
Burton keräsi myös laajan kokoelman erilaisia muinaisesineitä, jotka hän joutui kuitenkin huutokauppaamaan 1836 saadakseen velkansa maksetuksi. Vain yksi muumio arkkuineen jäi Burtonin haltuun. Ne ovat nykyisin Liverpoolin museossa.
Dynamiikka
Dynamiikka (< , "dynamis") on mekaniikan osa, joka tutkii voimien vaikutusta kappaleiden liikkumiseen. Dynamiikka jaetaan kinematiikkaan ja kinetiikkaan. Kinematiikka tutkii liikettä geometrisesti välittämättä liikkeen syistä. Kinetiikka taas tutkii systeemiin vaikuttavien voimien ja niiden aiheuttamien liikkeiden välisiä suhteita.
Tietokonekerroskuvaus
Tietokonekerroskuvaus, tietokonetomografia, TT-kuvaus tai CT-kuvaus (lyhenne CAT, TT tai CT) on radiologian alaan kuuluva lääketieteellinen kuvantamismenetelmä, joka perustuu röntgenkuvauksen tavoin röntgensäteiden erilaiseen absorptioon eri kudoksissa ja eri elimissä.
Godfrey Hounsfield aloitti kerroskuvauslaitteiston kehittämisen vuonna 1967. Aikaisemmin hän oli kehittänyt EMI-yhtiölle Britannian ensimmäisen transistoroidun tietokoneen. EMI-yhtiö oli varoissaan Beatlesin menestymisen johdosta ja pystyi sijoittamaan kehitystyöhön. Yhteistyökumppanina ja ensimmäisen laitteen käyttäjänä oli Atkinson Morley Hospital Lontoossa. Hounsfield sai protolaitteen toimimaan vuonna 1971. Ensimmäisten kuvien tarkkuus oli vielä huono, vain 80x80 pikseliä. Ensimmäinen laite oli suunniteltu aivojen kuvantamiseen ja siihen mahtui vain ihmisen pää. Vuonna 1973 oli jo olemassa koko kehon kuvaava laitteisto. Ensimmäisissä laitteissa kuvausaineisto kerättiin nauhalle ja siirrettiin sitten tehokkaalle tietokoneelle analysoitavaksi. Algebrallisella rekonstruktiotekniikalla (ART) luotiin kerroskuvat ja kuvausaineiston käsittelyyn kului aluksi 2,5 tuntia. Ensimmäinen kaupallinen laite pystyi käsittelemään kuvausaineiston noin seitsemässä minuutissa.
Tietokonetomografian julkistivat vuonna 1972 brittiläinen Godfrey Hounsfield ja alkujaan eteläafrikkalainen, mutta Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1966 saanut, Allan McLeod Cormack toisistaan tietämättä. He saivat työstään myöhemmin jaetun Nobelin lääketieteen palkinnon. Hounsfieldiä pidetään kuitenkin nykyisen tietokonetomografian luojana.
Tietokonetomografia on kehittynyt omaksi kuvausmodaliteetiksi erillään perinteisestä röntgenkuvauksesta, ja on nykyisin erittäin tärkeä osa radiologista diagnostiikkaa. TT-kuvauksen avulla päästään nykyisin jopa lähes patologisen näytteen tarkkuuteen joissain keuhkojen sairauksissa.
Kuvannettavan kohteen joka puolelta kerätään mittauksia kohteen läpi eri suuntiin kulkevan röntgensäteilyn vaimentumisesta. Koska röntgensäteilyn vaimentuminen kudoksessa riippuu kudoksen tiheydestä voidaan kerätystä havaintoaineistosta laskea ns. suodatetulla takaisinprojektiolla (tai muilla algoritmeilla) aineen avaruudellinen tiheysjakauma kuvauskohteessa ja esittää se poikkileikkauskuvana. TT-kuvissa nähdään tietenkin luut, mutta myös pehmytkudoksia pystytään erottelemaan toisistaan niiden tiheyserojen perusteella.
Tietokonekerroskuvauksessa voidaan myös käyttää samankaltaisia kontrastiaineita kuin röntgenkuvauksessa. Potilaan saama säteilyannos TT-tutkimuksissa on suurempi kuin vastaavissa natiivitutkimuksissa.
Tietokonetomografia on tärkeä syövän diagnostiikan sekä seurannan kuvantamismenetelmä. Se on myös välttämätön sädehoidon suunnittelun apuväline.
Positroniemissiotomografia
Positroniemissiotomografia eli PET-kuvaus on isotooppilääketieteen alaan kuuluva kuvantamismenetelmä, jossa käytetään lyhytikäisiä radioisotooppeja. Radioaktiivinen merkkiaine koostuu positroneja lähettävistä radionuklideista. Kun positiivisessa beetahajoamisessa vapautuvat positronit törmäävät elimistön elektroneihin tapahtuu annihilaatio ja vapautuu gammasäteilyä, joka pystytään havaitsemaan kehon ulkopuolelta.
Radioaktiivinen merkkiaine annetaan kuvattavalle henkilölle laskimon tai keuhkojen kautta, jonka jälkeen vartalo kuvataan erikoiskameralla. Tietokoneella muodostetaan kolmiulotteinen kuva radioaktiivisen aineen jakaantumisesta elimistössä. Kuvauksessa käytettävät radionuklidit ovat isotooppeja, joiden puoliintumisaika on lyhyt:
PET-kuvausta käytetään muun muassa syöpätautien alalla, kun etsitään elimistössä olevaa syöpää tai sen lähettämiä etäpesäkkeitä. Kuvauksessa annetaan potilaalle radioaktiivisella aineella leimattua glukoosin kaltaista ainetta, joka hakeutuu runsaasti glukoosia käyttäviin soluihin ja elimiin, kuten aivoihin, maksaan ja syöpäkasvaimiin. Hajotessaan aine alkaa tuottaa ympäristöönsä positroneja, jotka törmäilevät elimistön elektroneihin. Törmäyksen tapahtuessa törmäyskohdasta lähtee samanaikaisesti kaksi gammakvanttia vastakkaisiin suuntiin. Nämä voidaan havaita gammakameralla, jolloin säteilyn lähtöpiste voidaan paikantaa ja siten muodostaa kuva tutkittavasta kohteesta.
PET-kuvausta käytetään myös yhdessä tietokonetomografian kanssa, jolla voidaan tarkentaa sairastunut kohta elimessä. PET-kuvauksen etu on, että sillä voidaan havaita sairaus jo aikaisessakin vaiheessa.
Koska kuvauksessa käytetään fluorin F-isotooppia, siitä käytetään termiä FDG-PET-kuvaus (lyhenne termistä fluorodeoksiglukoosi).
PET-kuvaus on käytössä neurologiassa, jossa sillä mitataan aivojen toiminnan aktiivisuutta. Toiminta perustuu siihen, että aivojen aktiivisten osien verenkierto ja glukoosin käyttö kasvavat, mikä näkyy kuvassa.
Richard Pococke
Richard Pococke (1704–1765) oli englantilainen arkeologi ja egyptologi. Hän oli yksi ensimmäisistä Kuninkaiden laaksoa nykyaikana tutkineista ihmisistä.
Richard Pococke syntyi Southamptonissa Englannissa vuonna 1704. Hänen isänsä, joka oli myös nimeltään Richard, oli southamptonilaisen kansakoulun rehtori. Käytyään kansakoulunsa Southamptonissa Pococke siirtyi opiskelemaan Corpus Christi Collegeen Oxfordissa. Vuonna 1731 hän valmistui lakitieteen kandidaatiksi.
Pococke piti paljon matkustelusta. Ensimmäisen ulkomaanmatkansa jälkeen hän ei enää halunnut palata toimistotyöhönsä Irlannissa. Vuonna 1737 hän lähti pitkälle matkalle tutkimaan mm. Egyptiä. Hän piti koko matkansa ajan varsin yksityiskohtaista päiväkirjaa löydöistään ja kokemuksistaan. Lopulta Pococke palasi Englantiin vasta 1742, jolloin hän julkaisi matkastaan kertovan kirjan ("A Description of the East and of Some Other Countries").
Matkansa aikana Pococke teki varsin perusteellista tutkimusta Sakkaran ja Dahshurin pyramideista. Pococke oli myös yksi ensimmäisistä nykyajan ihmisistä, jotka tutkivat Kuninkaiden laaksoa. Hän kartoitti useita hautoja, vaikkakin hänen laatimansa piirrokset ovat usein enemmänkin taiteellisia kuin tieteellisiä.
Richard Pococke kuoli yllättäen vuonna 1765. Juuri ennen kuolemaansa hänet valittiin Meathin läänin piispaksi.
Virta
Virta voi tarkoittaa esimerkiksi jokea, merivirtaa tai sähkövirtaa. Virta ja Wirta ovat käytössä myös erisnimenä.
HBO
HBO (Home Box Office) on yhdysvaltalainen kaapelitelevisioverkko. HBO:n ohjelmistoon kuuluvat pääosin viimeisimpien elokuvien lisäksi yhtiön omaa tuotantoa olevat tv-sarjat. HBO on tullut tunnetuksi laadukkaista alkuperäisohjelmistaan. HBO on maksullinen eikä se näytä normaaleja mainoksia, joten sensuuri ei sido niin voimakkaasti sen ohjelmatarjontaa. Kanava on perustettu vuonna 1972 ja se on Yhdysvaltain vanhin maksu-tv -palvelu.
HBO:lla ja sen sisarpalvelulla Cinemaxilla oli vuonna 2014 noin 127 miljoonaa tilaajaa maailmanlaajuisesti.
Suomessa HBO:n sarjoja ovat näyttäneet C More, Nelonen ja Yleisradio. Ylen esitysoikeudet alkavat kunkin sarjan kohdalla yhdeksän kuukautta ja C Moren 1–3 kuukautta Yhdysvaltain ensi-illan jälkeen. Yle näyttää sarjoista valikoidusti muutaman, kun taas C More näyttää kaikki uudet HBO:n tuotantoa olevat sarjat. Joulukuussa 2012 HBO lanseerasi HBO Nordic-nimisen palvelun, jota voidaan käyttää Mac- ja Windows-tietokoneilla, Applen ja Androidin puhelimilla sekä tableteilla ja Samsungin älytelevisioilla.
Lämpökapasiteetti
Lämpökapasiteetti (tunnus C) kuvaa, miten paljon lämpöenergiaa kappaleeseen sitoutuu lämpötilaeroa kohti. SI-järjestelmän mukainen lämpökapasiteetin yksikkö on joulea kelviniä kohti eli J/K. Joskus lämpökapasiteetista käytetään ilmaisua ""lämpökapasitanssi"", koska suureella on analogia elektronisten piirien kapasitansseihin (lämpöresistanssi vastaa puolestaan sähköistä resistanssia).
Kappaleen lämpötilanmuutos ("ΔT") lasketaan lämpöenergiasta, joka siihen siirtyy ("E"), ja kappaleen lämpökapasiteetista ("C") seuraavasti:
formula_1
Materiaalille ominainen kyky varastoida lämpöä on puolestaan nimeltään ominaislämpökapasiteetti (yksikkö J/(K·kg)).
Lämpökapasiteetti "C" jollekin kappaleelle, jonka massa on "m", voidaan laskea materiaalin ominaislämpökapasiteetin "c" avulla:
formula_2
Ideaalikaasulla on kaksi lämpökapasiteettia formula_3 ja formula_4 eli lämpökapasiteetti vakiopaineessa ja lämpökapasiteetti vakiotilavuudessa.
formula_5
formula_6
formula_7
formula_8
Andreas Baader
Andreas Baader (6. toukokuuta 1943 – 18. lokakuuta 1977) oli saksalaisen terroristiryhmittymä Punaisen armeijakunnan johtohahmo. Lukionsa kesken lopettaneena Baader oli yksi harvoja ryhmittymän jäseniä, jotka eivät olleet opiskelleet yliopistossa.
Vuonna 1968 Baader ja hänen tyttöystävänsä Gudrun Ensslin tuomittiin vankeuteen tuhopolttoon johtaneesta frankfurtilaisen tavaratalon pommi-iskusta. Kaksi vuotta myöhemmin Baader pakeni vankilasta muun muassa tunnetun vasemmistojournalisti Ulrike Meinhofin avustamana. Paon jälkeen muodostettiin ryhmä, joka tunnettiin julkisuudessa yleisesti nimellä Baader-Meinhof, mutta joka kutsui itseään nimellä Punainen armeijakunta ().
Vuosina 1970–1972 Baader ja RAF ryöstivät pankkeja ja tekivät pommi-iskuja rakennuksissa. Ryhmä sai lähtöpassit PLO:n isännöimältä harjoitusleiriltä Jordaniasta, jonne RAF oli mennyt hiomaan kaupunkisissin tarvitsemia taitoja.
1. kesäkuuta 1972 Baader ja hänen toverinsa Jan-Carl Raspe ja Holger Meins pidätettiin pitkän tulitaistelun jälkeen Frankfurtissa. Baader ja Raspe olivat linnoittautuneet autotalliin, josta heidät saatiin ulos vasta sen jälkeen, kun Baaderia oli ammuttu jalkaan ja talli ammuttu täyteen kyynelkaasua.
Ryhmän oikeudenkäynti oli pisin ja kallein Saksan historiassa ja ryhmää varten rakennettiin oma erityinen siipensä Stammheimin vankilaan. Oikeudenkäynnissä Baader esiintyi vähättelevästi ja häiritsi kaikin tavoin käsittelyn etenemistä, ja hänet jouduttiin poistamaan pitkiksi ajoiksi oikeussalista. Samasta syystä säädettiin myös erityinen laki, Lex Baader-Meinhof, jonka tarkoitus oli mahdollistaa ensinnäkin terroristien kanssa yhteistyössä olevien puolustusasianajajien toimiminen virassa ja toisaalta mahdollistaa oikeudenkäynti vastaajien ollessa poissa oikeussalista - ryhmän tapauksessa joko jatkuvan häiriökäyttäytymisen tai nälkälakosta aiheutuneen heikkouden takia. Lopulta, lähes kahden vuoden oikeudenkäynnin jälkeen, Baader, Raspe ja Ensslin tuomittiin elinkautiseen neljästä murhasta ja yli kolmestakymmenestä murhayrityksestä.
17. – 18. lokakuuta välisenä yönä 1977 Andreas Baader ampui itseään niskaan Stammheimin vankila‎ssa, Stuttgartissa, selliinsä salakuljetetulla pistoolilla. Samaan aikaan selleissään myös Raspe ampui itsensä, Ensslin hirttäytyi ja ryhmän jäsen Irmgard Möller teki itsemurhayrityksen iskemällä itseään veitsellä useita kertoja.
Viranomaisten mukaan ampuma-aseet sekä veitsen olivat salakuljettaneet vangeille näiden asianajajat. Asianajajat väittivät, että kyseessä olivat murhat eivätkä itsemurhat.
Ohjaaja Uli Edel on ohjannut Punaista armeijakuntaa käsittelevän vuonna 2008 valmistuneen elokuvan "Baader Meinhof Komplex".. Vuonna 2002 valmistunut elokuva Baader Meinhof oli Christopher Rothin ohjaama.
Ulrike Meinhof
Ulrike Marie Meinhof () oli saksalainen toimittaja ja sittemmin radikaali vasemmistolainen terroristi. Hän oli mukana perustamassa saksalaista Punaista armeijakuntaa (Rote Armee Fraktion, RAF), joka tuli julkisuudessa tunnetuksi nimellä Baader-Meinhof.
Ennen radikalisoitumistaan Meinhof vaikutti ydinaseiden vastaisessa liikkeessä tiedottajana (1957) ja toimi vasemmistolaisen "Konkret"-lehden toimittajana (1959–1969, päätoimittajana 1962–1964). Hän meni naimisiin tunnetun kommunistin Klaus Rainer Röhlin kanssa 1961 ja sai kaksoset Bettinan ja Reginen 21. syyskuuta 1962. Avioliitto päättyi eroon 1968.
Meinhof alkoi liikkua yhä radikaalimmissa piireissä Berliinissä. Vuonna 1970 hän siirtyi maan alle auttaessaan Andreas Baaderia pakenemaan vankeudesta ja otti osaa pankkiryöstöihin ja pommi-iskuihin, joiden kohteina toimivat lähinnä poliisiasemat ja Yhdysvaltain armeijan tukikohdat. Saksan konservatiivilehdistö nimesi ryhmän nopeasti Baader-Meinhofiksi, vaikka Meinhof ei todellisuudessa ollut ryhmän toiminnallinen johtohahmo, vaan keskeinen henkilö Baaderin ohella oli Gudrun Ensslin. Meinhofia voidaan kuitenkin yhdessä Horst Mahlerin kanssa pitää RAF:n ideologisina johtohahmoina. Meinhof kirjoitti monia ryhmän julistuksista. Näissä ryhmä hyökkäsi tavallisten ihmisten riistoa ja kapitalistisen järjestelmän imperialismia vastaan. Horst Mahler ja Ulrike Meinhof ottivat vallankumoukselliseen teoriaansa vaikutteita muun muassa Leniniltä, Maolta, Carlos Marighellalta sekä Jean-Paul Sartrelta ja Frantz Fanonilta.
1972 Meinhof jäi kiinni Langenhagenissa ja hänet tuomittiin kahdeksaksi vuodeksi vankeuteen. Meinhof oli muun ryhmän ohella syytettynä neljästä murhasta, 30 murhayrityksestä ja rikollisen ryhmittymän perustamisesta.
9. toukokuuta 1976 viranomaiset ilmoittivat Ulrike Meinhofin itsemurhasta. Meinhof löydettiin sellistään hirttäytyneenä. Virallisten tiedotteiden sisältämien lukuisten ristiriitaisuuksien takia asiaa tutkimaan perustettiin kansainvälinen tutkintalautakunta, joka päätyi kyseenalaistamaan, oliko kyseessä itsemurha: ”Tutkimustulosten perusteella on epäiltävissä, että Ulrike Meinhof oli jo kuollut, kun hänet ripustettiin roikkumaan, ja on huolestuttavia viitteitä, joiden mukaan joku ulkopuolinen on sekaantunut kuolemaan.”
Ruotsalainen kirjailija Steve Sem-Sandberg on kirjoittanut Ulrike Meinhofin elämästä romaanin "Theres - Romaani Ulrike Meinhofin elämästä". Suomalainen historioitsija Katriina Lehto on kirjoittanut Meinhofista elämäkerran 'Lähemmäs totuutta - ei todellisuutta' ja tehnyt hänestä väitöskirjansa. Ohjaaja Uli Edel on ohjannut Punaista armeijakuntaa käsittelevän vuonna 2008 valmistuneen elokuvan "Baader Meinhof Komplex".
Loesje
Loesje on kansainvälinen sananvapautta vaaliva organisaatio, joka perustettiin Arnhemissa, Alankomaissa vuonna 1983. Järjestö kansainvälistyi vuonna 1989. Se on ottanut tehtäväkseen levittää luovuutta, positiivista kriittisyyttä, poliittisia ideoita, filosofisia pohdintoja ja ajatuksia ajankohtaisista aiheista julisteilla, joissa on lyhyitä ja iskeviä sloganeita. Julisteissa on allekirjoituksena fiktiivinen "Loesje", joka on hollantilainen tytön nimi.
Järjestön toiminnan laajuudesta ei ole tarkkoja tietoja, mutta se on aktiivinen yli 20 maassa. Kansainvälistä uutiskirjettä tilaa 200 ihmistä, ja hollantilaista 500.
Syyskuusta 2005 asti Loesjen keskuspaikka on ollut Berliinissä, josta järjestö organisoi useita tapahtumia ja projekteja ympäri maailman.
Warren Spector
Warren Spector (s. 2. lokakuuta 1955) on yksi arvostetuimmista tietokonepelisuunnittelijoista.
Ennen liittymistään tietokonepelialalle hän työskenteli "Steve Jackson Gamesilla" tuottaen roolipelejä. Myöhemmin hän työskenteli Origin Systemsilla ja Looking Glass Studiosilla muun muassa "Ultima Underworld", "System Shock" ja "Thief" pelien parissa. Vuonna 1997 hän siirtyi Ion Stormille, joka kehitti muun muassa "Deus Ex", "Deus Ex: Invisible War" ja "Thief: The Dark Project" pelit.
Vuonna 2004 hän lähti Ion Stormilta henkilökohtaisista syistä.
Ilmanvastus
Ilmanvastuksella tarkoitetaan kappaleen liikettä vastustavaa voimaa, joka aiheutuu kappaleen pinnan ja ilman välisestä vuorovaikutuksesta.
Ilmanvastuksella on paljon merkitystä varsinkin suurissa nopeuksissa, koska ilmanvastus kasvaa nopeuden neliössä. Se otetaankin aina huomioon, kun suunnitellaan esimerkiksi lentokoneita, autoja tai ohjuksia. Sellaista kohdetta, jonka suunnittelussa on pyritty ilmanvastuksen minimoimiseen, sanotaan "virtaviivaiseksi" (muoto, jolla on mahdollisimman vähän ilmanvastusta).
Esimerkiksi kun meteori syöksyy Maan ilmakehään, ilmanvastuksen aiheuttama kuumuus sulattaa tai jopa höyrystää kappaleen. Saman seikan vuoksi avaruussukkulan keulassa, siipien etuosissa ja pohjassa käytetään vahvistettuja hiilipohjaisia lämpötiiliä suojaamaan sukkulan rakenteita kuumuudelta.
Newtonin vastuslaki:
missä "F" on vastusvoima, "ρ" ilman senhetkinen tiheys, "v" kappaleen senhetkinen nopeus, "A" kappaleen poikkipinta-ala liikettä kohtisuorassa suunnassa ja "C" ilmanvastuskerroin (niin sanottu muotokerroin), jonka arvo riippuu kappaleen muodosta, eli geometriasta. Kaava pätee, kun kappaleen nopeus on äänen nopeutta pienempi. Erilaisten kappaleiden aiheuttama ilmanvastus määritellään kokeellisesti tuulitunnelissa.
Vastuksen komponentit (erityisesti lentokoneessa):
Litorinameri
Litorinameri oli Itämeren nykyistä suolaisempi ja jonkin verran laajempi varhaisvaihe Ancylusjärven jälkeen noin 8 500 – 4 000/2 000 vuotta sitten.
Litorinameri syntyi, kun jääkauden jälkeinen valtameren pinnan nousu ylti Tanskan salmien tasolle, ja niiden kohdalle syntyi uomia, joista aiemmin makeaan Ancylusjärveen pääsi suolaista vettä. Litorinakauden aikana Tanskan salmista muodostui syvemmät ja leveämmät kuin nykyisin, ja tämän takia meri oli huomattavasti nykyistä suolaisempi. Litorinakausi on jääkauden jälkeisen ajan merellisin vaihe Itämeren historiassa. Litorinameren aikana myös ilmasto Suomessa oli pari astetta nykyistä lämpimämpi ja kasvillisuutena lehtipuita nykyistä enemmän. Kauden alussa oli lämmin, kostea atlanttinen ilmasto, joka viileni kauden loppupuolella nykyistä viileämmäksi subboreaaliseksi.
Litorinameri oli nykyistä Itämerta jonkin verran laajempi. Merivaihe on saanut nimensä litorinakotilosta, joka viihtyy suolaisessa vedessä. Litorinakaudella kotilo yleistyi koko Itämeren alueella. Nykyisin, suolapitoisuuden laskettua Tanskan salmien madalluttua maankohoamisen vaikutuksesta, litorinakotiloa tavataan lähinnä Tanskan Bornholmin eteläpuolella. Litorinamerta seurasi Post-Litorinameri eli nykyinen Itämeri.
Pohjanmaalla tavataan yleisesti ns. alunamaita, jotka ovat Litorinameren aikaan muodostuneita sulfidipitoisia savikkoja. Nämä savikot aiheuttavat ongelmia sadevesien hapettaessa sulfideja rikkihapoksi, joka puolestaan alentaa vesistöjen pH:ta ja liuottaa metalleja. Sateen jälkeen tapahtuva äkkinäinen veden happamoituminen on aiheuttanut mm. kalakuolemia Kyrönjoen alueella.
Keskeytetty yhdyntä
Keskeytetty yhdyntä (lat. "coitus interruptus") tarkoittaa yhdyntää, joka keskeytetään ennen kuin mies saa siemensyöksyn. Keskeytetyn yhdynnän tarkoituksena on estää siittiöiden pääsy emättimeen ja siten raskaaksi tuleminen.
Keskeytetyssä yhdynnässä mies pyrkii vetämään siittimensä ulos naisen emättimestä ennen kuin hän saa siemensyöksyn. Tämän jälkeen siitintä usein vielä stimuloidaan siemensyöksyn saamiseksi, mikäli siemensyöksy ei tule välittömästi. Purkautuva siemenneste myös ohjataan pois naisen sukuelimien luota.
Keskeytetty yhdyntä on ilmainen ehkäisymenetelmä. Se sopii myös henkilöille, jotka uskonnollisten vakaumusten vuoksi eivät voi käyttää muita ehkäisymenetelmiä. Keskeytetyllä yhdynnällä ei myöskään ole sivuvaikutuksia. Keskeytetty yhdyntä ei kuitenkaan suojaa sukupuolitaudeilta ja sen luotettavuus on heikko verrattuna muihin menetelmiin. Yhdynnän oikea-aikainen keskeyttäminen on vaikeaa, koska yhdyntä pitäisi keskeyttää juuri kun kiihottuminen on voimakkaimmillaan. Toisaalta myös siemensyöksyn ennustaminen voi olla joillekin vaikeaa.
Nykyään ollaan yleisesti sitä mieltä, että keskeytetty yhdyntä ei ole luotettava ehkäisymenetelmä. Riskinä on, että orgasmin lähestyessä mies saattaa vetää siittimensä liian myöhään pois. Myös jos seuraava yhdyntä tapahtuu pian edellisestä, voi siittimen päässä yhä olla siittiöitä edellisen siemensyöksyn jäljiltä, jolloin raskauden riski kasvaa. Keskeytetty yhdyntä vähentää riskiä tulla raskaaksi, muttei ole turvallinen ehkäisymenetelmä.
Israelilaistutkimuksessa Cowperin rauhasten kiihottumisen aikana erittämää kirkasta limaa testattiin 12 miehellä. Näistä kolmella esiintyi erittäin voimakasta Cowperin rauhasten erittämän liman eritystä. Viisi miehistä kärsi nopeasta siemensyöksystä ja neljällä koehenkilöistä oli normaali seksuaalireaktio. Ryhmä oli poikkeuksellisen pieni, mutta tutkijoiden mukaan se edusti kattavasti erilaisia miestyyppejä. Tutkimuksessa analysoitiin miesten kiihottumisen aikana erittämä neste eikä sen havaittu sisältävän siittiöitä.
Blizzard Entertainment
Blizzard Entertainment on yhdysvaltalainen videopelien kehittämiseen ja julkaisuun keskittynyt yritys. Yhtiön päämaja sijaitsee Kalifornian Irvinessä.
Blizzard Entertainmentin perustivat Michael Morhaime, Allen Adham ja Frank Pearce vuonna 1991 nimellä "Silicon & Synapse". Yhtiö kehitti pelejä, kuten "Rock & Roll Racing" ja "The Lost Vikings" (julkaisijana Interplay Productions). Vuonna 1994 levittäjä "Davidson & Associates" osti Blizzardin alle 10 miljoonalla dollarilla. Vain vähän myöhemmin Blizzard julkaisi läpimurtopelinsä Warcraftin.
Blizzard on tämän jälkeen vaihtanut omistajaa useita kertoja: "CUC" osti "Davidson & Associatesin" vuonna 1996, ja "CUC" yhdistyi "HFS Corporationin" kanssa muodostaakseen "Cendant Softwaren" vuonna 1997. Kun vuonna 1998 kävi ilmi, että "Cendant" oli syyllistynyt kirjanpitorikoksiin vuosien ajan ennen fuusiota, koko yhtiö, myös Blizzard, myytiin ranskalaiselle julkaisijalle "Havasille", jonka ranskalainen "Vivendi" osti vielä samana vuonna. Activision, "Vivendi Games" sekä Vivendin omistama Blizzard Entertainment yhdistyivät maailman suurimmaksi videopelijulkaisijaksi vuonna 2008. Tämä sai nimekseen Activision Blizzard.
Vuonna julkaistu "Overwatch" on kahdeksas miljardin dollarin myyntiin yltänyt peli.
Spartakistiliitto
Spartakistiliitto () oli vasemmistolainen, marxilainen ja vallankumouksellinen järjestö, joka organisoitiin Saksassa ensimmäisen maailmansodan ja sen jälkeisinä poliittisesti epävakaina vuosina. Liitto nimettiin Rooman tasavallan suurimman orjakapinan johtajan Spartacuksen mukaan.
Spartakistiliiton perustivat Rosa Luxemburg (lempinimeltään Punainen Rosa) ja Karl Liebknecht. Sen aktiivisinta aikaa oli Saksan vallankumouksen aika vuonna 1918, jolloin se pyrki nostattamaan Venäjän bolševikkivallankumouksen kaltaisen vallankumouksen levittämällä laittomaksi julistettuja julkaisuja, kuten esimerkiksi sanomalehteä "Spartakuskirjeet".
Sekä Luxemburg että Liebknecht olivat tunnettuja vasemmistosiiven jäseniä Saksan Sosiaalidemokraattisessa Puolueessa (SPD). He perustivat yhdessä itsenäisen organisaation vuonna 1914, kun SPD päätti tukea Saksan hallituksen päätöstä julistaa sota Venäjälle, mikä johti ensimmäiseen maailmansotaan. Heidät tunnettiin aluksi ”internationaalin ryhmänä”. Sen lisäksi, että he vastustivat imperialistiseksi katsomaansa sotaa, he kannattivat myös vallankumouksellisten menetelmien käyttöä – keinoja, jotka eivät tulisi toteutumaan parlamentaariseen prosessiin sitoutuneessa SPD:n johdossa.
Venäjän vallankumouksen jälkeen spartakistit päättivät pyrkiä samanlaiseen kehityskulkuun Saksassa. Vallankumouksellisen hallinnon oli määrä koostua Venäjän mallin mukaan paikallisista työläisten neuvostoista. Liebknecht ja Luxemburg olivat vangittuina vuosina 1916–1918, koska he olivat organisoineet julkisen mielenosoituksen Saksan sotaan osallistumista vastaan. Kun marraskuun vallankumous syöksi keisarin vallasta ja johti ensimmäisen maailmansodan päättymiseen, alkoi epätasapainon ja vallankumouksien aika, joka jatkui aina vuoteen 1923 asti. Liebknecht julisti sosialistisen tasavallan perustetuksi Berliinin kaupunkilinnan parvekkeelta marraskuussa 1918, samana yönä kuin Philipp Scheidemann SPD:stä ilmoitti Valtiopäivätalon parvekkeelta Weimarin tasavallan syntyneeksi.
Joulukuussa 1918 järjestö liittyi Kominterniin ja muutti nimekseen 31. joulukuuta Saksan kommunistinen puolue. 1. tammikuuta 1919 kommunistiset spartakistit nousivat kapinaan Berliinissä, oman johtonsa määräyksiä vastaan. Esimerkiksi Luxemburgin mielestä vallankumous oli ennenaikainen, koska spartakisteilla ei ollut tarpeeksi kannatusta työläisten keskuudessa.
Nationalistiset voimat murskasivat spartakistien vallankumousyrityksen nopeasti. Yhteistyössä toimineet SPD:n joukot, Saksan armeijan jäänteet ja oikeistolaiset puolisotilaalliset Freikorpsit hajottivat kommunistien yrityksen kansleri Friedrich Ebertin määräyksestä. Monien muiden ohella Luxemburg ja Liebknecht joutuivat Freikorpsin surmaamiksi ja heidän ruumiinsa heitettiin jokeen. Satoja spartakisteja teloitettiin kansannousua seuranneina viikkoina. Eloon jääneet jatkoivat kommunistipuolueen toimintaa.
Weimar
Weimar on kaupunki Saksassa Thüringenin osavaltiossa. Sen nykyinen väkiluku on arviolta 62 000. Vanhin merkintä kaupungista on vuodelta 899.
Weimar on yksi Euroopan merkittävistä kulttuuripaikoista, ja se valittiin Euroopan kulttuuripääkaupungiksi vuonna 1999. Weimar on ollut saksalaisen älymystön pyhiinvaelluskohde ainakin myöhäiseltä 1700-luvulta lähtien. Kaupungissa sijaitsevat Johann Wolfgang von Goethen, Friedrich Schillerin ja Friedrich Nietzschen hautapaikat, samoin kuin Goethen ja Schillerin arkistot.
Aikakautta 1919–1933 Saksan historiassa kutsutaan Weimarin tasavallaksi, koska tasavallan perustuslain hyväksynyt kansalliskokous kokoontui Weimarissa pääkaupungin Berliinin ollessa katumellakoineen liian epävakaa.
Weimar oli myös arkkitehtonisen Bauhaus-liikkeen keskus. Kaupungissa sijaitsee useita taidegallerioita, museoita, Saksan kansallisteatteri ja Bauhaus-yliopisto. Toisen maailmansodan aikaan Weimarissa oli keskitysleiri, joka tunnetaan nimellä KZ Buchenwald. Buchenwald on pieni metsä, jossa Goethen kerrotaan mielellään käyneen.
3. syyskuuta 2004 tulipalo ryöstäytyi valloilleen kreivitär Anna Amalian kirjastossa. Kirjasto sisälsi 13 000 nidettä käsittävän kokoelman Goethen mestariteosta Faustia ja kreivittären laajan musiikkikokoelman. Autenttinen luterilainen Raamattu vuodelta 1534 pelastettiin tulipalolta. Rahallisesti vahingot nousovat miljooniin euroihin. Historiallisen kirjaston yli 200 000 niteestä 50 000 tuhoutui. Kirjasto on yksi Euroopan vanhimmista julkisista kirjastoista. Tulipalon aiheuttamat tuhot merkitsevät suurta kulttuurillista tappiota Saksalle, Euroopalle ja koko maailmalle. Osa kirjoista oli kuivapakastettuna Leipzigissä, suojattuna mätänemiseltä.
Kirjasto on yksi kahdestatoista rakennuksesta Weimarin klassiselta ajalta, jotka muodostavat Unescon maailmanperintökohteen.
Wilhelm Groener
Karl Eduard Wilhelm Groener (22. marraskuuta 1867 Ludwigsburg, Württemberg, Saksa – 3. toukokuuta 1939 Potsdam, Saksa) oli saksalainen sotilas ja poliitikko. Hänet nimitettiin marraskuussa 1916 Preussin sotilasministeriöön varasotaministeriksi. Seuraavan vuoden elokuussa hän otti kenttäkomennon Ukrainassa. Erich Ludendorffin erottua hänestä tuli yleisesikunnan varapäällikkö Paul von Hindenburgin alaisuuteen. Tässä virassa hän kehotti keisari Vilhelm II:sta luopumaan kruunusta Saksan tappion uhatessa. Hän myös valvoi vetäytymis- ja demobilisaatioprosessia ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Wolfgang Kapp
Wolfgang Kapp (24. heinäkuuta 1858 – 12. kesäkuuta 1922) oli itäpreussilainen virkamies ja journalisti, kovan linjan nationalisti ja Weimarin tasavallassa 1920 ns. Kapp Putschin, sotilasvallankaappausyrityksen nimellinen keulahahmo. Putsch kuitenkin epäonnistui, koska uhattu hallitus kehotti kansalaisia yleislakkoon, joka lamautti maan ja putsch luhistui kokoon.
Kapp pakeni epäonnistuneen vallankaappauksen jälkeen Ruotsiin. Kahden maanpakolaisvuoden jälkeen hän sai palata takaisin Saksaan 1922 huhtikuussa. Pian paluunsa jälkeen hän kuoli syöpään Leipzigissä 12. kesäkuuta.
Gustav Stresemann
Gustav Stresemann (10. toukokuuta 1878 Berliini – 3. lokakuuta 1929 Berliini) oli saksalainen poliitikko ja tärkeä valtiomies Weimarin tasavallan aikaan. Hän palautti Saksan aseman kansainvälisessä diplomatiassa hävityn ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Hän toimi Saksan 19. kanslerina lyhytaikaisesti vuonna 1923 ja oli Saksan ulkoministeri vuosina 1923–1929. Hän kannatti sovittelupolitiikkaa ja voitti ulkovaltojen luottamuksen kertomalla Saksan kunnioittavan Versailles’ssa solmittua rauhansopimusta. Stresemann sai vuoden 1926 Nobelin rauhanpalkinnon.
Stresemann pääsi kansallisliberaalin puolueen edustajana vuonna 1907 Saksan parlamenttiin. Hän nousi ensin kansallis-liberaalien puoluejohtajaksi ja vuonna 1918 perustamansa Saksan kansanpuolueen johtoon.
Stresemann lopetti saksalaisten passiivisen vastarinnan Ruhrin alueen miehitykselle ja sai tämän jälkeen neuvotteluilla ranskalaiset lopettamaan Ruhrin miehityksen vuonna 1924. Saksan kärsimän hyperinflaation lopettamiseksi hän nimitti Hjalmar Schachtin valtakunnanvaluuttakomissaariksi.
Stresemann solmi vuonna 1924 ensimmäisen maailmansodan voittajavaltojen kanssa Dawesin suunnitelman, jolla järjesteltiin niiden sotakorvaussaatavia. Hän näki sopimuksen mahdollisuutena poistaa ympärysvaltojen miehitysjoukot Saksasta ja taata talouden toipumiselle tärkeiden ulkomaalaisten lainojen saatavuus. Dawesin suunnitelman jälkeen hän solmi uuden Youngin suunnitelman vuonna 1929, jolla järjesteltiin edelleen sotakorvauksia.
Stresemann oli tärkeä tekijä Locarnon sopimuksia edeltäneissä neuvotteluissa ja Saksan pääsyssä Kansainyhteisön jäseneksi vuonna 1926. Lisäksi hän allekirjoitti vuonna 1926 Kellogg–Briand-sopimuksen.
Vaikka Stresemann hyväksyi Saksan uuden läntisen rajan Ranskan ja Belgian kanssa hän ei hyväksynyt Saksan uutta itärajaa ja toivon Danzigin, Puolan käytävän ja Sleesian osan palauttamista Saksalle.
Stresemann ystävystyi henkilökohtaisella tasolla muiden eurooppalaisten poliitikkojen kanssa. Hänen toimintansa Saksan ulkopolitiikassa loi Euroopan maiden välille vakautta 1920-luvun lopulla, mutta samalla Saksan uuden itärajan vastustaminen kertoo saksalaisten yleisestä vaikeudesta hyväksyä Versailles’n rauhansopimuksen uusia rajoja.
Kappin vallankaappaus
Kappin vallankaappaus () oli äärioikeiston yritys kaataa Weimarin tasavallan hallitus vuonna 1920. Se oli suora seuraus Versailles’n rauhansopimuksen hyväksymisestä.
Varhain vuonna 1919 Saksan armeijan vahvuudeksi arvioitiin 350 000 miestä. Sen lisäksi maassa oli ylimääräiset 250 000 miestä jäsenenä eri Freikorps-joukoissa, vapaaehtoisissa puolisotilaallisissa oikeistoryhmissä. Versailles’n rauhansopimuksen mukaan Saksan piti pienentää asevoimiensa kokoa 100 000 mieheen. Tämän takia odotettiin, että Freikorps lakkautettaisiin.
Maaliskuussa 1920 annettiin määräys, että merijalkaväkiprikaati Ehrhardt tuli lakkauttaa. Sen johtajat olivat kuitenkin vakaasti päättäneet vastustaa määräystä ja vetosivat kenraali Lüttwitziin, Berliinin Reichswehrin komentajaan. Lüttwitz, joka oli aikaisemmin organisoinut Freikorps-joukkoja 1918–1919 ja oli vakaumuksellinen monarkisti, vastasi kehottamalla Friedrich Ebertiä ja puolustusministeri Gustav Noskea luopumaan koko joukkojenvähennysohjelmasta. Kun Ebert kieltäytyi, Lüttwitz määräsi merijalkaväkiprikaatin marssimaan Berliiniin. Se valloitti pääkaupungin 13. maaliskuuta. Lüttwitz oli siis kantava voima vuoden 1920 vallankaappauksen taustalla. Sen nimellinen johtaja oli Wolfgang Kapp, 62-vuotias virkamies ja intomielinen nationalisti.
Tässä vaiheessa Noske, Saksan puolustusministeri, kutsui armeijaa kukistamaan vallankaappausta. Hän sai vastaukseksi kuitenkin kieltäytymisen. "Chef des Heeresleitung" kenraali Hans von Seeckt, yksi Reichswehrin vanhemmista komentajista totesi hänelle: ”Reichswehr ei ammu Reichswehriä kohti.” Hallitus, jonka oli pakko jättää Berliini, siirtyi Stuttgartiin. Samalla se antoi työläisiä yleislakkoon kehottavan julistuksen. Lakkokutsu sai massiivisen tuen ja koko maan lamaantuessa vallankaappausyritys romahti. Kapp ja Lüttwitz, jotka olivat näin ollen kyvyttömiä hallitsemaan, joutuivat pakenemaan Ruotsiin.
Weimarin tasavalta pelastui vuodesta 1920 kahden syyn takia. Ensinnäkin työläiset yhdistivät voimansa puolustaakseen sitä. Toisekseen Kappilla ja Lüttwitzillä oli puolellaan vain vähemmistö äärioikeistosta. Monet potentiaaliset kannattajat, mukaan lukien suurin osa Freikorpsien johtajista, katsoivat, että vallankaappausyritys oli huonosti ajoitettu ja siten kieltäytyivät liittymästä siihen.
Kotimaisten kielten keskus
Kotimaisten kielten keskus (lyh. Kotus, , , , , ) on opetus- ja kulttuuriministeriön alainen asiantuntijalaitos. Kotuksen tehtäviä ovat suomen ja ruotsin kielen huolto, neuvonta ja sanakirjatyö sekä kielenhuoltoon ja sanakirjoihin liittyvä tutkimus. Kotuksen tehtävänä on lisäksi koordinoida saamen kielten, viittomakielen ja romanikielen huoltoa.
Keskuksen työntekijämäärä on noin 80. Kotus sijaitsee Helsingin Hakaniemessä.
Kotimaisten kielten keskus perustettiin vuonna 1976 nimellä Kotimaisten kielten tutkimuskeskus. Tuolloin yhdistettiin valtion tutkimuslaitokseksi erillisiä suomen ja sukukielten kielentutkimusyksiköitä ja -laitoksia, muun muassa E. N. Setälän perustama tutkimusarkisto Suomen suku, Nykysuomen laitos (kielitoimisto), Sanakirjasäätiö ja Suomen nimiarkiston säätiö. Tutkimuskeskukseen liitettiin myös ruotsin kielen huolto (Språkvård), murteiden ja nimistöntutkimus omaksi osastokseen. Suomen opetusministerinäkin toiminut fennougristi Lauri Posti oli tärkeä aloitteentekijä tutkimuskeskuksen toiminnan alkuvaiheessa. Laitoksen johtajina ovat toimineet Esko Koivusalo, Tuomo Tuomi, Pauli Saukkonen ja Pirkko Nuolijärvi. Nykyinen johtaja on professori Ulla-Maija Forsberg. Laitoksen nykyinen nimi Kotimaisten kielten keskus otettiin käyttöön vuonna 2012.
Kotimaisten kielten keskuksessa on laaja kirjasto sekä laajat kielitieteelliset arkistot; muun muassa Nimiarkisto, johon on kerätty suurin osa Suomen alueen muistinvaraista paikannimistöä; Suomen murteiden sana-arkisto, jonka pohjalta laaditaan "Suomen murteiden sanakirja"; sekä Suomen kielen nauhoitearkiston puhutun kielen aineistot. Keskuksen julkinen aineistopalvelu Kaino avattiin vuonna 2006.
Kotimaisten kielten tutkimuskeskus julkaisi vuosina 1990–1995 kolmiosaisen, lähes 100 000 hakusanaa sisältävän "Suomen kielen perussanakirjan", joka kuvaa nykyisen yleiskielen sanastoa ja antaa ohjeita sanojen käytöstä. "Perussanakirjan" CD-ROM-versio ilmestyi vuonna 1997 ja sen seuraaja "Kielitoimiston sanakirja" vuonna 2004. Kielitoimiston palvelupuhelin neuvoo kielenkäytön ja yleiskielen ongelmissa.
Keskukseen kuuluvat seuraavat yksiköt ja niiden tehtäväalueet:
"Suomen kielen tulevaisuus -palkinto" on Kotimaisten kielten keskuksen jakama suomalainen tunnustuspalkinto.
Palkinto on tarkoitus jakaa sellaiselle organisaatiolle, järjestölle tai henkilölle, joka toiminnallaan edistää suomen kielen monipuolista käyttöä ja vahvistaa siten suomen kielen roolia monikielisessä maailmassa.
Palkinto jaettiin vuonna 2012, ja sen sai Wikimedia Suomi ry. Kotimaisten kielten keskus tiedotti: ”Wikimedia Suomi -yhdistyksen ansiona on, että se kannustaa eri alojen asiantuntijoita ja harrastajia levittämään tietoa kaikkien käyttöön suomen kielellä.” Lisäksi palkinnon perusteluissa mainittiin: ”Toiminnallaan Wikimedia Suomi pitää osaltaan huolta siitä, että suomen kieli säilyy yhteiskunnan kaikilla aloilla toimivana kielenä.” Palkinto luovutettiin Wikimedia Suomi ry:n edustajille 24. toukokuuta 2012 Kotimaisten kielten keskuksen toimitiloissa. Palkinto on ulkoasultaan kunniakirja.
Viinirypäle
Viinirypäle on viiniköynnöskasveihin ("Vitaceae") kuuluvien viiniköynnösten ("Vitis") hedelmä. Viinirypäleistä valmistetaan viiniä, mehua, hilloa, rusinoita ja korintteja tai niitä voidaan syödä sellaisenaan. Rypäleet ovat yksi vanhimpia viljelyskasveja ja noin puolet maailmassa kasvatetuista hedelmistä on rypäleitä.
Viinirypäleitä on useita lajikkeita:
"Vitis berlandieri" (eli "Vitis cinerea" var. "helleri"), "Vitis cinerea", "Vitis rupestris" ovat lajeja joita käytetään lähinnä hybridien kasvatukseen.
Hybridit eli usean lajin risteymät ovat suosittuja, koska ne kestävät hallaa ja tuholaisia paremmin kuin puhtaat lajit.
Viinirypäleitä tuotetaan maailmassa vuosittain noin 75 miljoonaa tonnia, josta noin 40 prosenttia Euroopassa. Suurimmat tuottajamaat olivat vuonna 2016 Kiina, Italia ja Yhdysvallat.
Kiinassa rypäleet syödään pääosin (83 % vuonna 2015) sellaisenaan. Saksassa, Ranskassa ja Italiassa yli 80 prosenttia rypäleistä käytetään viinin valmistukseen. Erityisesti Turkissa iso osa rypäleistä kuivataan rusinoiksi. Kaiken kaikkiaan maailman viinirypäleistä noin puolet (47 % vuonna 2015) käytetään viinin valmistukseen, kolmannes (36 %) syödään sellaisenaan ja kymmenennes (8 % vuonna 2014) kuivataan.
Rypäleiden jatkojalostuksessa tarvittavat rypälemäärä vaihtelee:
Viinirypäleistä on löydetty antioksidantteja. Yksi näistä on pterostilbeeni, jonka on aiemmissa tutkimuksissa todettu tehoavan joihinkin syöpäsairauksiin sekä alentavan ns. huonoa kolesterolia. Erityisesti rypäleen siemenillä on terveyttä edistäviä vaikutuksia. Suomen kaupoissa myytävistä rypäleistä on nykyisin valtaosa siemenettömiä.
Amon-Ra
Amon-Ra oli muinaisessa Egyptissä palvottu jumala, jonka palvonta keskittyi alun perin Thebaan, mutta laajeni sieltä myös muuhun Egyptiin. Amon tunnettiin myös nimillä Amen, Amin ja Amun.
Amon-Ra on synkretisoitu muoto kahdesta muinaisen Egyptin jumalasta, Amonista ja Rasta. Amonin merkitys kasvoi Uuden valtakunnan aikana erityisesti Thebassa, vaikkakin Akhenatenin hallituskaudella suosio laski väliaikaisesti hieman. Amonin palvonnan levitessä laajemmalle alueelle papit kokivat tarpeelliseksi vahvistaa Amonin asemaa entisestään. Amoniin liitettiin ikivanha egyptiläinen auringonjumala Ra. Liitoksesta syntyneestä Amon-Rasta tuli näin yksi Egyptin mahtavimpia jumalia.
Farao Amenemhat I rakennutti Amon-Ran päätemppelin Karnakiin.
Monet egyptologit uskovat, että kahden jumalan liittäminen johtui pääasiassa papistojen välisestä liitosta.
Looking Glass Studios
Looking Glass Studios (alun perin Blue Sky Productions, myöhemmin Looking Glass Technologies) oli videopelien kehittäjä 1990-luvulla. Yhtiön pelit tunnettiin innovatiivisesta pelimekaniikasta, kehittyneestä fysiikkamallinnuksesta ja erittäin laadukkaista tarinoista.
Alkujaan yhtiö tunnettiin nimellä Looking Glass Technologies, kun Blue Sky Productions ja Lerner Research yhtiöt fuusioituivat vuonna 1990. Toiminta alkoi Lexingtonissa, Massachusettsissa, mistä yhtiö siirtyi Cambridgeen vuonna 1994. Huomattava osa henkilökunnasta oli valmistunut MIT:stä. Yhtiöllä oli sivutoimipisteet Redmontissa, Washingtonin osavaltiossa, Austinissa Texasissa ja Huntington Beachilla Kaliforniassa.
Vuonna 1997 yhtiö sulautui Intermetricsiin, minkä jälkeen yhtiön nimeksi tuli Intermetrics Entertainment Software. Intermetricsin hankittua omistukseensa Pacer Infotechin vuonna 1998 muuttui nimi AverStariksi. Maaliskuussa 1999 Intermetricsistä irtaantui itsenäiseksi osakseen Looking Glass Studios.
Toukokuussa 2004 yritys ajautui taloudellisesti ahtaalle osana pääjakelijana toimineen Eidos Interactiven omien talousvaikeuksien seurauksena. Warren Spectorin onnistui saada useita Looking Glassin entisiä työntekijöitä Ion Stormin Austinissa, Teksasissa sijainneelle pelistudiolle. Yhtiön lakkauttamisen jälkeen yhtiön henkilökunta hajaantui useisiin pelialan yrityksiin mukaan lukien Ion Storm, Irrational Games, Harmonix, Mad Doc Software, Arkane Studios, Westwood Studios ja Valve. Floodgate Entertainment ja Digital Eel ovat entisten Looking Glass Studiosin työntekijöiden perustamia nykyisiä videopeliyrityksiä.
Ion Stormin Austinin yksikkö kehitti "Deus Ex" - ja "" -pelit, joista muodostui "Deus Ex" -pelisarjan alku, sekä pelin "", joka on "Thief"-pelisarjan kolmas osa.
Arkane Studios kehitti yhteistyössä Floodgaten kanssa "Dark Messiah of Might and Magic" -pelin sekä itsenäisesti "Arx Fataliksen", joka on saanut vahvoja vaikutteita Looking Glassin kulttiklassikosta "Ultima Underworldista".
A Coruña (maakunta)
A Coruña () on maakunta Atlantin rannikolla luoteisessa Espanjassa Galician itsehallintoalueella. Sen rajanaapureita ovat Lugon ja Pontevedran maakunnat.
Maakunnan asukasluku oli 1 120 294 vuonna 2017. Viidesosa väestöstä asuu pääkaupungissa A Coruñassa. Toinen tärkeä kaupunki on itsehallintoalueen pääkaupunki Santiago de Compostela.
Maakunta jakaa As Illas Atlánticas de Galician kansallispuiston Pontevedran kanssa. A Coruña on Pontevedran ohella tärkeimpiä kalan ja äyriäisten tuottajia koko Espanjassa.
Pikkujoulu
Pikkujoulu, josta käytetään yleensä monikollista muotoa "pikkujoulut", on ennen varsinaisia joulunpyhiä järjestettävä vapaamuotoinen, usein jouluteemainen juhla, joita järjestävät tyypillisesti erilaiset yhteisöt, yritykset, yhdistykset ja organisaatiot. Pikkujoulun vietto poikkeaa varsinaisesta joulunvietosta usein vapaamuotoisuudellaan ja varsinaista joulua vähäisemmällä hartaudellaan. Suomalaiseen pikkujouluun yhdistetään usein muun muassa runsas alkoholinkäyttö. Perinteisesti pikkujouluissa on tarjottu ensimmäisen kerran jouluruokia, erityisesti riisipuuroa ja glögiä.
Pikkujoululla on juuret adventin vietossa: adventista alkoi Kristuksen odotus ja paasto, joka päättyi jouluna. 1800-luvulla adventtia kutsuttiin toisinaan pikkujouluksi. Varsinaisen pikkujoulun vietto alkoi vakiintua Helsingissä ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Lähtökohtana olivat koulujen kuusijuhlat. Adventin aikaan vietetyistä ylioppilasosakuntien syyskauden viimeisistä iltamista vähitellen muotoutui nykyinen pikkujoulu. Opiskelijoiden viettämiä pikkujoulujuhlia alettiin juhlia 1930-luvulla myös muissa yhteisöissä. Ennen toista maailmansotaa käytettiin myös termiä puurojuhla.
Kotien pikkujoulu juontunee tavasta, jonka mukaan Tuomaan päivänä, 21. joulukuuta, saa alkaa maistella itse pantua olutta. Ruotsissa Tuomaan päivän iltaa kutsuttiin pikkujouluksi. Ajan saatossa perinne muuttui Lucia-juhlaksi, joka edelleen muistuttaa suomalaista pikkujoulua.
Suomenruotsalaisen vakiintuneen tradition mukaan ”lilla jul” (kirjoitetaan joskus myös ”lillajul”) vietetään ennen ensimmäistä adventtia olevana lauantaina. Sama pätee myös Ahvenanmaalla.
Artakserkses I
Artakserkses I Makrokheir (latinaksi "Longimanus") oli Persian kuningas 464–424 eaa. Hän kuului Akhaimenidien hallitsijasukuun ja oli Kserkses I:n poika. Hänen aikanaan valtakunnan rajat pysyivät ennallaan ja persialainen kulttuuri levisi valtakunnan sisällä. Artakserkseen kuoltua alkoi valtataistelu hänen poikiensa Kserkseen, Sogdianuksen ja Dareios II:n välillä.
Kserkses II
Kserkses II nousi Persian kuninkaaksi vuonna 424 eaa., mutta pian hänen velipuolensa Sogdianus murhautti hänet. Sogdinianuksen taas murhautti Dareios II.
Tietomme Kserkseestä perustuvat suurimmaksi osaksi kreikkalaisen Ktesiaan kirjoituksiin. Ktesiaan mukaan Kserkses oli Artakserkses I:n ja kuningatar Damaspianin poika. Hänen kuoltuaan Kserkseestä tuli kuningas, mutta hänen velipuolensa Sogdinianus, joka oli Artakserkseen ja babylonialaisen Alogyneen poika, aikoi kaapata vallan. Hallittuaan 45 päivää Kserkses murhattiin, kun hän oli juovuksissa. Kserkseen kuoltua hänen velipuolensa Ochus, Artakserkseen ja Cosmartideneen poika, murhautti Sogdinianuksen ja otti uudeksi nimekseen Dareios.
Persialaisissa kirjoituksissa selviää, että Artakserkses oli kuningas vielä 24. joulukuuta 424 eaa. Dareios II taas mainitaan kuninkaana ensimmäisen kerran 10. tammikuuta 423 eaa. Kserkses II:n ja Sogdinianuksen valtakaudet eivät mahdu tähän lyhyeen väliin. Oletetaan, että Artakserkseen kuoltua käytiin lyhyt valtataistelu, jonka Dareios II voitti.