Asunnottomuus
Asunnottomuus on vakituisen asunnon jatkuvaa tai ajoittaista puuttumista.
Maailman kodittomien määrän arvioidaan olevan noin 100 miljoonaa.
Suomessa asunnottomuus keskittyy suuriin kaupunkeihin ja erityisesti pääkaupunkiseudulle. Aran kunnille teettämän kyselyn mukaan marraskuussa 2012 Suomessa oli 7 850 asunnotonta, joista yli puolet oli helsinkiläisiä. Neljä viidesosaa asunnottomista on miehiä. Asunnottomuuden määrä laski 2000-luvun alkuvuosina, mutta on kääntynyt jälleen nousuun Esimerkiksi pääkaupunkiseudulla vuokra-asunnon löytämistä vaikeuttaa se, että niistä on pula ja vuokrat nousevat muuta maata nopeammin.
Suomen perustuslain 19. pykälä antaa kaikkia koskevan perusoikeuden välttämättömään huolenpitoon: "Jokaisella, joka ei kykene hankkimaan ihmisarvoisen elämän edellyttämää turvaa, on oikeus välttämättömään toimeentuloon ja huolenpitoon" sekä "julkisen vallan tehtävänä on edistää jokaisen oikeutta asuntoon ja tukea asumisen omatoimista järjestämistä". Kunnilla ja valtiolla on siis velvollisuus järjestää lämmin yösija, ja jokaisella yksilöllä kotipaikkaan katsomatta oikeus saada se.
Asunnottomuutta on yritetty helpottaa useilla eri tavoilla kuten järjestämällä asunnonhankkimista edistäviä sosiaalisia ohjelmia asunnottomia varten, sekä ylläpitämällä erilaisia paikkoja, joissa kodittomat voivat nukkua yön yli ja peseytyä. Kaikki ihmisryhmät, kuten asuntoa vailla olevat ulkomaalaiset eivät kuitenkaan pääse hätämajoitukseen useaksi yöksi edes kovilla pakkasilla, sillä esimerkiksi Helsingissä sovelletaan kaupungin sosiaaliviraston elokuussa 2014 antamaa ohjetta, jonka mukaan ulkomaalaisten hätämajoitus sidotaan maasta poistumiseen. Ohje saattaa olla perustuslain vastainen. Perustuslaki velvoittaa viranomaiset jättämään soveltamatta säännöstä, joka on ristiriidassa lain tai perustuslain kanssa. Helsingin kaupungin maahanmuuttajille tarkoittama Infopankki ohjeistaa, että kuntien tuottamiin tai rahoittamiin kriisiasumispalveluihin on tavallisesti oikeus vain henkilöillä, joilla on kotikunta Suomessa, ja muiden on käännyttävä maansa edustuston puoleen Suomessa.
Yksi majoituskeino ovat halvoista rakennusmateriaaleista tehdyt asumukset. Suomessa esimerkiksi Lahdessa, Helsingissä ja Tampereella kaupunki asutti aiemmin kodittomia, myös lapsiperheitä, parakkeihin, koska ratkaisun ajateltiin jäävän vain tilapäiseksi ensisuojaksi. Samat ihmiset asuivat niissä kuitenkin joskus vuosikausia ja tilapäisratkaisut venyivät vuosikymmenten pituisiksi. Poliittiseen viivyttelyyn saattaa vaikuttaa nimby-ilmiö, sillä usein naapurien vastustuksen vuoksi on poliittisesti epäsuosittua rakentaa pysyväksi tarkoitettuja asuntoja ja asuntoloita.
Asunnottomien asiaa ajaa muun muassa Vailla vakinaista asuntoa ry. Se osallistuu syksyisin Asunnottomien yön järjestämiseen 17. lokakuuta, joka on myös YK:n kansainvälinen päivä köyhyyden poistamiseksi. Pieni osa asunnottomia elää omasta tahdostaan asunnottomina, kuten eräät vaihtoehtoista elämäntapaa eri syistä tavoittelevat yksilöt ja alakulttuurit.
Pääsääntöisiä syitä asunnottomuuteen on dokumentoitu useassa tutkimuksessa Seuraavat tekijät lisäävät huomattavasti kodittomuuteen joutumista:
Englannissa yritettiin ensimmäistä kertaa 1500-luvulla antaa asunnottomille kodin mahdollisuus (tätä ennen asunnottomuudesta rangaistiin), sekä kouluttamalla heitä työläisiksi. 1800-luvulla tämä korvattiin työläistaloilla, joiden tarkoitus oli vähentää asunnottomien tarvetta valtion apuun.
Suomessa toisen maailmansodan jälkeen väestöstä yli 11 % oli ilman asuntoa ja asuntoa tarvitsevaa siirtoväestöä oli yli 400 000 ihmistä. Helsingissä oli kova asuntopula, ja ihmisiä asui tilapäisasunnoissa kuten pommisuojissa, kellareissa, pannuhuoneissa ja puutarhamökeissä aina vuoteen 1956 asti. Vuosien ajan kiireellisessä asunnon tarpeessa oli 4 000–6 000 perhettä. Helsingissä otettiin käyttöön huone ja henkilö -periaate lokakuuta 1944. Sen mukaan asunnonhaltijalla oli oikeus pitää vain yhtä huonetta yhtä vakituista asukasta kohti, muihin tiloihin huoneenvuokralautakunnat osoittivat alivuokralaisia. Keskimääräinen asunnon odotusaika oli 7–13 kuukautta. Perheettömät hakijat eivät välttämättä päässeet edes jonoon. Tilanne parani 1940-luvun lopulla, kun perustettiin Asuntorakennustuotannon valtuuskunta Arava järjestämään halpakorkoisia lainoja asuntotuotantoon. Sodanjälkeisen asuntopulan aikaan Turussa köyhät ihmiset majailivat kurjissa oloissa Pikku-Berliinissä eli parakkikylässä, joka oli sodan aikana ollut saksalaissotilaiden kasarmialuetta. Pikku-Berliini purettiin 1960-luvun alussa.
1960-luvulla Bodominjärven murhatutkinnan yhteydessä Helsingin metsissä laskettiin majailevan toistasataa ihmistä, joiden kotina toimivat ensimmäisen maailmansodan aikaiset bunkkerit tai hökkelit, jotka oli kyhätty pellistä, laudoista, risuista ja peitteistä.
Vuonna 1967 asunnottomuus nousi otsikoihin, kun loka-marraskuussa pakkasyöt surmasivat Helsingissä 44 asunnotonta miestä. He eivät päässeet yömajoihin, koska niihin ei otettu humalassa olevia. Asunnottomuuden poistamiseksi syntyi Marraskuun liike. Helsingissä avattiin niin sanottu Liekkihotelli sittemmin Lepakko-nimen saaneessa entisessä Suomen Väri- ja Vernissatehtaan varastossa Ruoholahdessa. Yömaja avasi ovensa 5. joulukuuta 1967.
Lahden Launeella sijaitsevassa Keijupuistossa oli 1970-luvulta vuoteen 2007 kaupungin järjestämä kodittomien asuntola, joka koostui 10 parakista. Parakit oli alun perin tuotu 1970-luvulla siirtotyöläisten väliaikaisasunnoiksi. Myös asuntola ajateltiin tilapäisratkaisuksi ja sen purkaminen oli pitkään suunnitteilla, mutta parakit olivat lopulta paikallaan 37 vuotta ennen niiden purkamista. Asukkaiden oli tarkoitus asua parakeissa, kunnes he saisivat vuokra-asunnon, mutta monella odotus venyi vuosien mittaiseksi. Suuri osa asukkaista oli alkoholisteja. Parakeissa asui myös muista syistä vuokra-asunnon menettäneitä, psykiatrisista sairaaloista tuotuja potilaita sekä vankilasta vapautuneita ihmisiä.
Helsingin Herttoniemessä sijaitsi vuosina 1988-2008 kaupungin parakkikylä, joka purettiin eduskunnan oikeusasiamiehen todettua sen ala-arvoiseksi paikaksi.
Myös Tampereen kaupunki majoitti asunnottomia vuosina 1991-2013 Nekalassa tilapäisiksi tarkoitetuissa viidessä parakissa . Ne oli tuotu ydinvoimalatyömaalta, jonka vuoksi parakkikylä nimettiin Atomikyläksi. Parakit jäivät lopulta 25 vuoden ajaksi, kunnes ne purettiin vuonna 2013. Köyhien ja päihdeongelmaisten ihmisten asuttaminen samaan paikkaan erillään muista ihmisistä aiheutti väkivallan ja levottomuuksien kertymistä Atomikylään. Parakeissa asui myös lapsia.
Asunnottomat voivat kohdata väkivaltaisia rikoksia. Vuoden 2007 tutkimuksen mukaan tämä on lisääntyvä ongelma asunnottomien keskuudessa. Joissain lakijärjestelmissä maailmalla, kuten eräissä Yhdysvaltojen osavaltioissa, äänioikeuden saamisen yksi kriteeri on pysyvän osoitteen omistaminen. Tällöin asunnottomilla on muita kansalaisia huonommat mahdollisuudet vaikuttaa yhteiskuntajärjestelmäänsä.