Carl Rogers
Carl Ransom Rogers (8. tammikuuta 1902 Oak Park, Illinois − 4. helmikuuta 1987 La Jolla, Kalifornia) oli vaikutusvaltainen yhdysvaltalainen psykologi, joka yhdessä Abraham Maslow’n kanssa perusti humanistisen psykologian tutkimussuunnan. Rogersilla oli myös keskeinen rooli henkilökeskeisen psykoterapian kehityksessä. Yhdysvaltalaiset nykypsykologit (2000-luvun alussa) mainitsevat hänet itseensä kaikkein eniten vaikuttaneena psykologina Sigmund Freudin ohella. Toinen, yhdysvaltalaisia psykologeja korostetusti esilletuova vertailu (2002) listasi Rogersin kymmenen merkittävimmän psykologin joukkoon.
Hän opiskeli aluksi maataloutta, historiaa ja teologiaa Wisconsinin yliopistossa Madisonissa (alempi korkeakoulututkinto 1924 pääaineena historia) ja oli sitten kaksi vuotta New Yorkissa teologisessa seminaarissa (Union Theological Seminary). Tämän jälkeen hän jatkoi Columbian yliopiston opettajakoulutuksen (Teachers College) yhteydessä, josta valmistui ensin psykologian maisteriksi (1928) ja sittemmin psykologian tohtoriksi (1931). Väitöskirjatyönsä aikana hän teki tutkimustyötä Rochesterissa sijaitsevassa Society for the Prevention of Cruelty to Children -tutkimuslaitoksessa ja eteni laitoksen johtajaksi vuonna 1930. Vuosina 1935–1940 hän luennoi Rochesterin yliopistossa ja vuonna 1939 hän julkaisi kirjan "The Clinical Treatment of the Problem Child". Tohtori Rodgers työskenteli kliinisen psykologian professorina Ohion osavaltionyliopistossa (1940–) ja Chicagon yliopistossa (1945–1957). Ohion aikana syntyi teos "Counseling and Psychotherapy" (1942). Chicagon ajan julkaisuja ovat "Client-Centered Therapy" (1951) ja "Psychotherapy and Personality Change" (1954). Vuonna 1947 hän toimi myös Amerikan psykologisen yhdistyksen (American Psychological Association, APA) puheenjohtajana. Rogers siirtyi Wisconsinin yliopiston Madisonin kampukselle psykologian ja psykiatrian professoriksi vuosiksi (1957–1963) ja teos "On Becoming a Person" (1961) syntyi. Vuonna 1963 tohtori Rogers muutti Kalifornian La Jollaan ja asettui Center for Studies of the Person -tutkimuskeskukseen. Tämän aikakauden julkaisuja ovat esimerkiksi "Freedom to Learn: A View of What Education Might Become" (1969) ja "Carl Rogers on Encounter Groups" (1970). Postuumisti Carl Rogersin kirjoituksia on julkaistu esimerkiksi teoksissa "On Becoming an Effective Teacher" (2014).
Carl Rogersia voidaan pitää keskeisenä asiakkaan ja psykoterapeutin välistä terapiaprosessia koskevien yleisten mallien kehittäjänä ja aihepiiriä koskevan tutkimuksen alullepanijana. Rogersin mukaan terapeuttista yhteistoimintaa edistävät varaukseton arvostus (unconditional positive regard), johdonmukaisuus (congruence) ja osuva autettavan näkökulman tavoittaminen (accurate emphaty). Psykoterapiassa rakentava persoonallisuuden muutos edellyttää Rogersin mukaan seuraavia kuuden osatekijän olemassaoloa ja säilymistä muutosprosessin ajan:
Rogers kannatti ajatusta, että ihmisellä on syntyessään positiivisia, sosiaalisia mahdollisuuksia ja voimakas pyrkimys toteuttaa niitä. Lapsella on kehittyvä minäkuva, eli käsitys itsestään, joka pääosin on sosiaalisesti muovautunut.
Rogersin vaikutteiden yhtenä lähteenä on mainittava fenomenologia. Tämä filosofinen suuntaus tutki maailmaa ensimmäisen persoonan näkökulmasta, luottaen ilmeisyyteen tai itsestäänselvyyteen ensisijaisena kriteerinä.
Fenomenologiset vaikutteet näkyvat erityisesti siinä, että Rogers pyrkii selittämään ihmisen toimintaa hänen välittömästä kokemuksestaan käsin, kun vaikkapa psykoanalyysi kuvaa ihmistä pääosin kolmannesta persoonasta käsin. Näin ihmisten toiminta tulee ymmärrettäväksi, mikäli se vain suhteutetaan hänen henkilökohtaiseen kokemusmaailmaansa.
Rogersin kuvaama asiakaslähtöinen psykoterapia perustui asiakkaan kokemusmaailman ymmärtämiseen. Kun terapeutti osaa arvostaa ja eläytyä asiakkaansa tilanteeseen, johtaa tämä myönteiseen muutosprosessiin. Tämän avulla asiakas voi taas integroida itseensä syrjään tai huomiotta jääneet puolet kokemusmaailmansa.