Kuningas Arthur
Kuningas Arthur oli Englannin myyttinen kuningas 500-luvulla, Camelotin perustaja ja pyöreän pöydän ritareista kertovien tarujen keskushenkilö. Arthurin historiallisuus on kyseenalainen, mutta hänen legendallaan oli suuri merkitys keskiajan kelteille ja Britannian politiikalle.
Kuningas Arthur saatetaan mainita ensimmäisen kerran walesilaisessa runoelmassa nimeltä "Gododdin" noin vuodelta 600. Siinä mainitaan ohimennen eräästä sotilaasta, että vaikka hän osasi taistella, "hän ei ollut mikään Arthur". Toinen varhainen maininta on walesilaisen munkin Nenniuksen vuonna 830 kirjoittamassa "Historia Britonumissa". Tässä historiateoksessa Arthur esiintyy pikemminkin sotapäällikkönä kuin kuninkaana: "Niinä aikoina Arthur taisteli heitä vastaan brittikuninkaiden kanssa, mutta hän itse oli taistelujen johtaja".
Geoffrey Monmouthilaisen vuonna 1133 julkaistu teos "Historia Regum Britanniae" ja ranskalainen 1100-luvun kirjailija Chrétien de Troyes levittivät Arthur-legendat laajemman yleisön tietoisuuteen. Tarut kehittyivät ja niihin tuli uusia aineksia: pyöreän pöydän ritarit, velho Merlin, Graalin maljan etsintä. Myös muita tarinoita yhdistettiin Arthur-mytologiaan, näistä tunnetuimpana Tristanin ja Isolden tarina. Myöhemmissä proosamuotoisissa kertomuksissa kuningatar Guineveren ja Lancelotin rakkaussuhteesta tuli Arthurin rakentaman kuningaskunnan tuhon tärkein syy.
Sittemmin Arthurin taru on kerrottu uudelleen monet kerrat. Myöhemmistä versioista kuuluisin lienee Sir Thomas Maloryn vuonna 1485 julkaistu "Le Morte d'Arthur".
Nykykirjallisuudessa kuningas Arthurin tarinaa on sovellettu muun muassa amerikkalaisen Marion Zimmer Bradleyn teoksissa "Avalonin usvat", "Avalonin metsät" ja "Avalonin valtiatar" sekä Guy Gavriel Kayn "Fionavarin kuvakudos" -sarjassa. Myös Bernard Cornwell kirjassaan "Talvikuningas" kuvaa Arthuria realistisesti.
Arthur on kuningas Uther Pendragonin ja herttuatar Igrainen poika. Tintagilin herttuan vaimoa Igrainea himoinnut Uther oli pyytänyt velho Merliniltä apua, jotta pääsisi makaamaan himoitsemansa naisen kanssa. Merlin lupasi auttaa, mutta vaati, että lemmenyöstä alkunsa saava lapsi on annettava hänelle. Tähän Uther suostui. Uther murhautti herttuan ja nai leskeksi jääneen yksinhuoltaja-herttuattaren.
Kun poika syntyy, Merlin antaa hänet sir Ectorin kasvatettavaksi. Utherin kuoleman jälkeen ennustetaan, että valta on siirtyvä sille, joka saa vedettyä miekan kivestä. Kaikkien yllätykseksi nuorukaiseksi varttunut Arthur onnistuu uroteossa, ja hänet kruunataan kuninkaaksi. Arthur perustaa hovin Camelotin linnaan, ja kutsuu luokseen joukon ritareita. Heitä ryhdytään kutsumaan pyöreän pöydän ritareiksi. Ritareihin kuuluvat muun muassa Lancelot, Gawaine, Bors, Uwaine, Kay ja Galahad.
Arthurista kehittyy ajan myötä mahtava kuningas, ja hän menee naimisiin Guineveren kanssa. Järven neito antaa Arthurille tarunomaisen miekan Excaliburin. Maloryn mukaan nimi merkitsee "hiottu kalpa" tai "leikkaava teräs". Toisen teorian mukaan sanan "Excalibur" takana olisi latinan "ex calce liberate", "kivestä vapautettu", ja miekan vetäminen kivestä olisi metafora raudan valmistamiselle malmista.
Arthurin sisarpuoli Morgan le Fay ja kuningas Arthur saavat aviottoman pojan Mondredin alias Mordredin, joka liittyy pyöreän pöydän ritareihin, kun sir Lancelot häviää hänelle kaksintaistelussa.
Arthur kohtaa loppunsa Camlannin taistelussa, jossa hän taistelee poikaansa Mordredia vastaan. Arthur surmaa taistelussa Mordredin, mutta haavoittuu myös itse kuolettavasti.
Tarujen mukaan Arthur on haudattu myyttiselle Avalonin saarelle (tai nukkuu siellä Morganin parantamana), josta hänen äitinsä Igraine on kotoisin. Arthurin uskotaan kerran heräävän ja palaavan pelastamaan kansansa.
Arthuriin liittyvät tarut syntyivät varhaiskeskiajan Britanniassa, mutta ei ole selvää milloin ja millä alueella ne tarkalleen saivat alkunsa. Nenniuksen historiateos 800-luvulta "Historia Britonum" kertoo Arthurin taistelleen sakseja vastaan 12 taistelussa, jotka huipentuivat voittoon Mons Badonicuksella. Arthuria käsittelevät jaksot perustuvat kuitenkin lähteisiin, joiden alkuperää ei tunneta.
Monet nykyajan historiantutkijat eivät usko Arthurin koskaan eläneen. Arthuriin keskiajalla liitetyt mielikuvitukselliset tarinat velho Merlinistä, Graalin maljasta, miekasta kivessä sekä Järven neidosta ovat vähentäneet Arthurin historiallisuuden uskottavuutta, vaikka legendan varhaisimmissa versioissa näitä elementtejä ei olekaan. Häneen liitetyt päivämäärät eivät myöskään näytä sopivan yhteen, sillä niiden perusteella hänen toimintansa kattaisi 70–80 vuoden ajanjakson. Historioitsija Nennius väitti lisäksi Arthurin surmanneen 960 miestä taisteluissa. Arthuria ei myöskään mainita aikalaisen Gildasin kirjoittamassa historiikissa kuninkaiden joukossa, eikä häntä mainita monessa muussakaan vanhassa historiikissa, jossa hänet voisi olettaa mainittavan. Arthuria onkin epäilty esimerkiksi esiroomalaiseksi kelttiläiseksi jumalaksi.
Arthuria kuvattiin aluksi kelttiläiseksi sotapääliköksi, mitta tätä on myöhemmin väitetty Englannin kuninkaaksi. Sitä hän ei liene ollut, vaikka olisikin ollut olemassa, sillä vasta Alfred Suuri käytti 800-luvulla arvonimeä "Englannin kuningas".
Englantilainen paikannimien tutkija Oliver Padel on ehdottanut historialliseksi Arthuriksi 200-luvulla Britanniassa vaikuttanutta roomalaista upseeria Lucius Artorius Castusta. Hänen kannaltaan ongelmana on se, että kuningas Arthurin sanotaan taistelleen sakseja vastaan, ja se olisi tapahtunut 400- tai 500-luvulla. Toinen mahdollinen henkilö on Ambrosius Aurelianus, roomalais-brittiläinen sotapäällikkö, joka voitti tärkeän taistelun sakseja vastaan 500-luvulla. Graham Phillipsin mukaan Arthurin esikuvana on ollut varhaiskeskiaikainen walesilainen ruhtinas Owain Ddantgwyn, jonka arvonimenä olisi ollut Arthur (karhu).
Mahdollista onkin, että Arthur on aikojen kuluessa muodostunut yhdistelmä eri henkilöistä.
Keskiajan keltit näkivät Arthurissa menetetyn johtajansa, joka oli antanut heille voiton sakseista ja rauhan muutamaksi vuosikymmeneksi. Kuolemattomaksi käsitetyssä, jopa jumalalliseksi nostetussa Arthurissa nähtiin myös entisen kuningaskunnan paluun lupaus. Keskiajalla Arthurin myytistä tuli merkittävä osa myös Englannin ja Britannian politiikkaa: kuninkaat sekä jäljittelivät häntä että vakuuttelivat hänen kuolleen estääkseen kelttien kansannousut.
Nimen Arthur merkitys on epävarma. Sen on arveltu tulleen kelttiläisestä karhua merkitsevästä sanasta "artos". Sen on myös arveltu mahdollisesti tulleen harvinaisesta roomalaisesta sukunimestä Artorius, jota käytti britannianroomalainen sotilas Lucius Artorius Castus. Nennius käyttää historiikissaan 800-luvulla nimestä sen roomalaista muotoa "Arturus". Nimeä Arthur alkoi esiintyä tavallisella kansalla Walesissa ja Skotlannissa 500-luvun lopulla, ja se yleistyi Englannissa keskiajalla juuri Arthurin legendan ansiosta.