hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Johann Olav Koss
Johann Olav Koss (s. 29. lokakuuta 1968 Drammen, Norja) on norjalainen pikaluistelija, nelinkertainen olympiavoittaja ja kolminkertainen maailmanmestari sekä Euroopan mestari.
Vuonna 1987 Koss voitti Norjan juniorien mestaruuden, mutta ei pärjännyt 1986 eikä 1987 nuorten MM-kilpailuissa. Vuonna 1988 hän debytoi aikuisten maailmanmestaruuskilpailuissa mutta karsiutui päätösmatkalta. Seuraavana vuonna hän sijoittui EM-kilpailuissa viidenneksitoista ja MM-kisoissa kahdeksanneksi. Kossin uran läpimurto tapahtui vuonna 1990, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden Innsbruckissa.
Voidaan sanoa, että Koss oli 1990-luvun alkupuolen paras pikaluistelija maailmassa voittaen maailmanmestaruudet vielä 1991 ja 1994 sekä jääden hopealle 1993 ja pronssille 1992. Albertvillen 1992 olympialaisissa Koss voitti kultaa 1 500 metrillä vain 0,04 sekunnin erolla maanmieheensä Ådne Søndråliin ja hopeaa 10 000 metrillä Bart Veldkampin takana. Lisäksi hän sijoittui 5 000 metrillä seitsemänneksi. Euroopan mestaruuden hän voitti 1991 ja sijoittui kolmena seuraavana vuonna EM-hopealle.
Kossin uran paras vuosi oli hänen viimeinen aktiivivuotensa 1994, jolloin hän Lillehammerin olympialaisissa voitti kolme kultamitalia (1 500, 5 000 ja 10 000 metriä) uusilla maailmanennätysajoilla ja voitti lisäksi maailmanmestaruuden. Noista ennätyksistä kaksi säilyi rikkomattomana klaps-luistinten aikakauteen saakka. Arvostettu "Sports Illustrated"-lehti nimesi Kossin tuolloin vuoden miesurheilijaksi.
Kilpauransa jälkeen Kossista tuli UNICEFin lähettiläs ja KOK:n jäsen (vuosina 1999-2002). Hän meni naimisiin kanadalaisen Belinda Stronachin kanssa vuonna 1999, mutta liitto päättyi eroon vuonna 2003.
Viikatevaunu
Viikatevaunu keksittiin Persiassa noin 500–400 eaa. Se oli muunnelma tavallisesta sotavaunusta. Viikatevaunu on yleensä kahden tai neljän hevosen vetämä vaunu. Vaunussa on yhdestä kolmeen matkustajaa. Vaunussa yksi käytti suitsia ja kaksi muuta toimi taistelijoina. Taistelijoiden aseina oli yleensä heittokeihäitä tai jousipyssyjä, jolloin heidän oli helpompi suojella vaunua matkan päästä. Viikatevaunun käyttö oli yleisimmillään antiikin aikana, jolloin niitä käytettiin murtamaan tiukkoja jalkaväkiryhmittymiä ja ratsuväen rynnäköitä. Viikatevaunu-sana tulee akselissa olevasta terävästä, 30–60 cm pitkästä vaakasuorasta terästä joka pyörii nopeaa vauhtia leikaten kaiken, mikä sen eteen tuli. Tällainen vaunu oli siis hyödyllinen ainoastaan avoimella maalla, missä se pystyi liikkumaan kunnolla. Muihin tällaisen vaunun huonoihin puoliin kuuluu mm. se, että se toimii vain hyökkäyksessä ja ne on helppo torjua ja piirittää esimerkiksi falangeilla. Viikatevaunuja toiminnassa voi nähdä elokuvissa Gladiaattori, Aleksanteri ja Ben-Hur.
Modesty Blaise
Modesty Blaise on Peter O’Donnellin luoma sarjakuvahahmo. Ensimmäinen Modesty Blaise -sarjakuva ilmestyi lontoolaisessa "Evening Standard" -lehdessä 13. toukokuuta 1963. Ensimmäinen piirtäjä oli Jim Holdaway, jonka kuoleman jälkeen vuodesta 1970 lähtien taiteesta vastasi enimmäkseen Enrique Romero. Viimeinen sarjakuva ilmestyi samassa lehdessä 11. toukokuuta 2001. O’Donnell on kirjoittanut Modesty Blaisesta myös 13 kirjaa, joista on suomennettu kahdeksan.
Sarjakuvatarinoita on julkaistu yhteensä 96. Kaikki ovat Peter O’Donnellin kirjoittamia. Piirtäjät ovat Jim Holdaway (JH), Enrique Badia Romero (ER), John M. Burns (JB), Pat Wright (PW) ja Neville Colvin (NC).
Peter O’Donnellia pyydettiin kirjoittamaan Modestystä kirja ensimmäisen elokuvan julkaisua varten. Kirjan juoni pohjautuu elokuvan alkuperäiseen O’Donnellin tekemään käsikirjoitukseen. Kirja julkaistiin ennen elokuvaa ja se menestyi huomattavasti paremmin. Seuraavina vuosikymmeninä O’Donnell kirjoitti yhteensä 11 romaania ja kaksi novellikokoelmaa Blaisen ja Garvinin seikkailuista. Monet novellit pohjaavat sarjakuvatarinoihin tai niiden tarinoista muokattiin myöhemmin sarjakuvaversiot.Joseph Losey ohjasi sarjakuvaan perustuvan elokuvan "Modesty Blaise – pistävä perhonen" ("Modesty Blaise") vuonna 1966. Nimiosaa esitti Monica Vitti ja Willie Garvinia Terence Stamp. Elokuva perustuu O’Donnellin alkuperäiseen käsikirjoitukseen, jota kuitenkin muutettiin niin paljon, että O’Donnell itse totesi elokuvan sisältävän vain yhden hänen itsensä kirjoittaman repliikin.
Vuonna 1982 kuvattiin TV-sarjan pilotiksi aiottu tunnin mittainen ohjelma ABC:lle, mutta hyvistä arvosteluista huolimatta sarjaa ei koskaan tehty.
Scott Spiegel on myös tehnyt aiheeseen liittyvän elokuvan vuonna 2003 "My Name is Modesty", jonka nimiosassa oli Alexandra Staden, mutta elokuva julkaistiin suoraan DVD:llä ilman teatterilevitystä. Elokuva on eräänlainen ennakko-osa, koska sen tarina sijoittuu aikaan ennen sarjakuvissa ja kirjoissa kuvattuja tapahtumia.
Felice Romani
Felice Romani (s. Genovassa 1788, k. 1865) oli italialainen runoilija, kirjallisuusoppinut ja libretisti. Romanin tunnetuimpia töitä ovat hänen Gaetano Donizetin ja Vincenzo Bellinin oopperoihin kirjoittamansa librettot. Häntä pidetään parhaimpana italialaisena libretistinä Metastasion ja Arrigo Boiton välisellä ajalla.
Nuori Romani lähti opiskelemaan Pisaan lakitiedettä, ""miellyttääkseen sukuaan"" ja kirjallisuutta sekä mytologiaa, ""miellyttääkseen itseään"". Myöhemmin, mentyään opiskelemaan Genovan yliopistoon, hän alkoi kääntää ranskankielistä kirjallisuutta. Opiskelijatoverinsa kanssa hän kokosi kuusiosaisen mytologiaa ja kelttien historiaa käsittelevän sanakirjan. Romanin opintojen aiheet heijastuivat hänen librettoihinsa; monet niistä perustuvat ranskalaisiin kirjallisiin teoksiin ja monet, kuten "Norma", käsittelevät mytologisia aiheita.
Romani matkusteli laajalti Espanjassa, Kreikassa, Saksassa ja Ranskassa. Vuonna 1814 hän asettui Milanoon, jossa hän tutustui lukuisiin tärkeisiin henkilöihin kirjallisuuden ja musiikin saralta. Hän hylkäsi työtarjouksen mennä Wieniin hovirunoilijaksi ja alkoi sitä vastoin oopperalibretistiksi. Kirjoitettuaan kaksi librettoa säveltäjä Simon Mayrille hän sai paikan Teatero alla Scalan libretistinä. Romanista tuli aikansa huomattavin italialainen libretisti ja kaiken kaikkiaan hän kirjoitti lähes 100 librettoa. Huolimatta kiinnostuksestaan Ranskan kirjallisuuteen hän ei suostunut lähtemään Pariisiin töihin.
Pääsääntöisesti Romani ei sepittänyt omia tarinoitaan vaan pikemminkin seurasi Pariisin teatterimaailmaa ja sovitti siellä suosittuja näytelmiä uudelleen. Tämä strategia ei aina toiminut, esimerkiksi ooppera "Lucrezia Borgian" kohdalla: Romani oli käyttänyt librettonsa pohjana Victor Hugon samannimistä näytelmää, mutta oopperan saadessa Pariisin-ensi-iltansa 1840, Hugo hankki määräyksen, joka kielsi lisäesitykset. Libretto kirjoitettiin uusiksi ja ooppera nimettiin "La rinegataksi", minkä jälkeen esitykset jatkuivat.
""Antakaa minulle hyviä säkeitä niin annan teille hyvää musiikkia."", Bellinin kerrotaan sanoneen - ja Romani olikin ihanteellinen aisapari säveltäjälle. Bellini halusi librettoiltaan tekstiä, joka ""esittäisi intohimot mahdollisimman eläväisesti"" (lähde: Bellinin kirje Florimolle 4.8.1834). Felice Romanissa hän löysi etsimänsä. Kaksikon välit kuitenkin rikkoontuivat "Beatrice di Tendan" määräajasta myöhästymisen vuoksi. Sävellettyään "Puritaanit" Carlo Pepolin tekstiin Bellini halusi palata takaisin tekemään yhteistyötä Romanin kanssa mutta säveltäjä kuoli ennenaikaisesti vuonna 1835. Romani suri työtoveriaan syvästi ja laati muistokirjoituksen, jossa hän syvästi katui heidän riitelyään.
Vuonna 1834 Romanista tuli "Gazzetta Ufficiale Piemontesen" ('Piemonten virallinen lehti') päätoimittaja. Hän myös kirjoitti lehteen kirjallisuuskritiikkiä. Vuosien 1849-1854 taukoa lukuun ottamatta hän myös pysyi tuossa toimessaan kuolemaansa saakka.
Olli Jalonen
Olli Jouko Johan Jalonen (s. 21. helmikuuta 1954 Helsinki) on palkittu suomalainen kirjailija ja filosofian tohtori.
Jalonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1973, yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1985 ja lisensiaatiksi 1985. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2006 Tampereen yliopistosta. Jalosen väitöskirjansa aiheena oli "Hitaasti kudotut nopeat hetket. Kirjoittamisen assosiaatiosta 1900-luvun suomalaisessa proosassa". Vuosina 2005–2010 Jalonen toimi viisivuotiskauden Taiteen keskustoimikunnan nimittämänä taiteilijaprofessorina.
Jalosen ensimmäinen teos, novellikokoelma "Unien tausta", ilmestyi vuonna 1978. Hän osallistui sillä Otavan järjestämään novellikilpailuun. Seuraavana vuonna ilmestyi Jalosen esikoisromaani "Sulkaturkki". Vuosina 1989–1992 ilmestyi syntymän, elämän ja kuoleman sattumanvaraisuutta käsittelevä romaanitrilogia, johon kuuluvat teokset "Johan ja Johan" (1989), "Isäksi ja tyttäreksi" (1990) ja "Elämä, ja elämä" (1992). Jalosen teoksia on käännetty ruotsiksi, norjaksi, viroksi, latviaksi ja saksaksi.
Jalonen voitti Finlandia-palkinnon vuonna 1990 romaanillaan "Isäksi ja tyttäreksi". Hän on ollut Finlandia-palkintoehdokas myös vuosina 1989 (teoksella "Johan ja Johan"), 2008 ("14 solmua Greenwichiin"), 2014 ("Miehiä ja ihmisiä") ja 2018 ("Taivaanpallo"). "14 solmua Greenwichiin" oli myös Runeberg-palkintoehdokas. Vuonna 2013 Suomen Kirjailijaliitto palkitsi Jalosen 10 000 euron suuruisella tunnustuspalkinnolla.
Jalonen voitti toistamiseen Finlandia-palkinnon vuonna 2018 romaanillaan Taivaanpallo.
Jalonen on ollut vuodesta 1974 naimisissa kirjailija Riitta Jalosen (o.s. Aho) kanssa. Heillä on yksi lapsi.
Duke Nukem
Duke Nukem (tunnettu myös nimellä "Duke Nukum") on Apogee Softwaren kehittämä ja vuonna 1991 julkaisema tasohyppelypeli ja "Duke Nukem" -pelisarjan ensimmäinen osa. Muista osista poiketen Duke Nukem ei taistele avaruusolioita vaan robotteja vastaan.
Peli sijoittui ilmestyessään lähitulevaisuuteen, vuoteen 1997. Hullulla tiedemiehellä, tohtori Protonilla on aikeena vallata maailma hänen robottiarmeijallaan. Duke Nukem on liittynyt CIA:n palvelukseen pysäyttääkseen yhden miehen operaatiolla Protonin aikeet. Duke aloittaa maailmanpelastuksen Los Angelesista, johon ensimmäinen episodi liitetään. Toisessa episodissa Duke seuraa tohtori Protonia hänen salaiseen tukikohtaansa Kuuhun.
Kolmannessa episodissa Proton karkaa tulevaisuuteen, mutta Duke jatkaa hänen jahtaamistaan aikojen halki, pysäyttääkseen lopullisesti hänen katalan juonensa etenemisen.
Duke Nukem II
Duke Nukem II on Apogee Softwaren kehittämä tasohyppelypeli, joka on julkaistu vuonna 1993. Se on "Duke Nukem" -pelisarjan toinen peli. Pelissä on neljä episodia, joista ensimmäisestä julkaistiin shareware-versio.
Vuoden 1998 Neo L.A:ssa vallitsee rauha, kun vuotta aiemmin CIA:n lähettämä kommando Duke Nukem pelasti maailman hullulta tohtori Protonilta, joka yritti valloittaa sen robottiarmeijallaan. Mutta nyt maailmaa uhkaa uusi vaara: paha Rigelatinien rotu ulkoavaruudesta suunnittelee maailman orjuuttamista. Suunnitelmien toteuttamiseksi he sieppaavat Duke Nukemin, joka sillä välin esiintyi haastattelussa, joka koski hänen omaelämäkertaansa "Why I'm So Great" (""Miksi olen niin hyvä""). Rigelatinit tarvitsevat Duke Nukemin aivoja voidakseen toteuttaa massiivisen hyökkäyksen planeetalle. Duke Nukem kuitenkin pakenee vankisellistä ja muukalaisalukselta päästyään lähtee tuhoamaan Rigelatinien armeijaa.
Helilä
Helilä (aiemmin ) on Kotkan kaupunginosa. Helilä oli entisen Kymin pitäjän kirkonkylä ja myöhemmin Karhulan kauppalan keskusta. Kaupunginosa muodostaa nykyisin Karhulan kaupunginosan kanssa merkittävän keskuksen Kotkassa.
Helilän kaupunginosan alue asemakaavassa eroaa Kotkan kaupungin tilastoalueiden rajoista, eikä sen vuoksi tarkkaa asukaslukua voi ilmoittaa. Helilä kuuluu Karhulan ja Rauhalan kaupunginosien kanssa samaan tilastoalueeseen, jonka yhteinen asukasluku on 5 304 (31.12.2012).
Helilästä tuli Kymin pitäjän kirkonkylä sen jälkeen kun uusi kirkko päätettiin rakentaa sinne 1720-luvulla (vihitty käyttöön 1729). Sitä ennen Kymin kirkko ja edeltävä kappeli olivat sijainneet nykyisen Kyminlinnan seudulla. Kirkon sijoittamiseen Helilään vaikutti muun muassa paikan sijaitseminen saaristolaisille kulkukelpoisen Kymijoen Korkeakoskenhaaran varrella.
Karhulan kauppalan aikana (1951–1976) Helilä oli kauppalan keskusta, vaikka kauppalan nimi johdettiinkin Helilän kylään muodostuneesta Karhulanniemen teollisuusalueesta. Karhula oli alun perin tilannimi Helilän kylässä. Vuonna 1977 tehdyn Kotkan, Karhulan ja Kymin kuntaliitoksen jälkeen muodostettuun Karhulan kaupunginosaan on liitetty suuri osa entisestä Helilän kylästä ja kauppalanosasta. Nykyisin Helilä käsittääkin vain entisen alueen pohjoisosat sekä Marttilan, Käpylän ja Malmingin alueet Karhulan–Sunilan rautatien itäpuolelta.
Helilän kaupunginosan alueella sijaitsee Kymin kirkko ja Helilän koulu. Helilän koulun edeltäjä Helilän kansakoulu on Kotkan vanhin kansakoulu, joka aloitti toimintansa vuonna 1875. Helilän puutaloasujaimisto on lähestulkoon kokonaan hävinnyt kerrostalojen tieltä.
Aulis Saarijärvi
Aulis Saarijärvi (s. 1954 Alavus) on suomalainen kirjailija. Hän on toiminut myös muun muassa valtion autonkuljettajana, katsastusmiehenä, yrittäjänä ja toimittajana.
Aulis Saarijärven kirjalliseen tuotantoon kuuluu yli neljäkymmentä romaania, sekä runsaasti kirjoituksia keräilyharrastuksista, numismatiikasta ja filateliasta eri lehdissä.
Saarijärvellä oli antikvaarisia kirjakauppoja Helsingissä. Viimeisin oli kuuluisa kirjahuutokaupoistaan, laajasta numismatiikan ja filatelian kauppaosaamisesta. Myöhemmin Saarijärvi ajoi kirjamyyntibussillaan ympäri Suomea markkinoilla, messuilla sekä erilaisissa tilaisuuksissa.
Giuseppe Giacosa
Giuseppe Giacosa (21. lokakuuta 1847 – 1. syyskuuta 1906) oli runoilija, näytelmäkirjailija ja libretisti. Hän on tunnettu yhdessä Luigi Illican kanssa laatimistaan libretoista Giacomo Puccinin oopperoihin "La bohème", "Tosca" ja "Madama Butterfly".
Eeva Tenhunen
Eeva Tenhunen (oik. Eeva Leena Palosuo, 2. tammikuuta 1937 Sortavala – 9. kesäkuuta 2017 Kitee) oli suomalainen rikoskirjailija. Hän oli valmistunut humanististen tieteiden kandidaatiksi Turun yliopistosta vuonna 1961.
Tenhusen isä oli Toivo Ilmari Tenhunen joka oli kauppatieteiden kandidaatti ja äiti oli Siiri Maria Silvennoinen joka oli filosofian kandidaatti. Hän avioitui Knud Aksel Palosuon kanssa vuonna 1968, mutta hän kuoli vuonna 1986 jonka jälkeen Tenhunen sanoi kirjoittamisesta kadonneen kepeyden. Hän työskenteli äidinkielen ja historian opettajana Kiuruvedellä, Sukevallaja ja Kiteellä.
Eeva Tenhusen teokset ovat humoristisia "whodunit"-tyyppisiä rikosromaaneja, joiden päähenkilönä on komisario Martti Halla ja tämän vaimo Liisa. Esikoisromaani "Mustat kalat" (1964) sijoittuu Olavinlinnaan, jossa Tenhunen oli oppaana opiskelukesinään. Kirjan päähenkilö on Liisa Rautasalo joka on oppaana linnassa. Kirjassa tapahtuva rikos on toisen oppaan murha, tutkii komisario Martti Halla. Komissaario Halla on myöhemmissä kirjoissa on naimisissa Liisan kanssa.
Vuonna 1985 ilmestyneessä dekkarissa "Kuolema sukupuussa" ei poikkeuksellisesti esiinny Hallan pariskunta. Tapahtumat sijoittuvat Savonlinnaan, johon on kokoontunut Frostin suvun jäseniä. Myöskään kirjassa "Nuku hyvin, Punahilkka" ei kyseinen pariskunta esiinny, vaan kirjan tapahtumat sijoittuvat erääseen pikkukylään ja päähenkilöinä ovat koulun opettajat.
Romaanista "Kuolema savolaiseen tapaan" (1976) on tehty myös televisioelokuva vuonna 1983. Viimeinen, yhdeksäs teos "Joka uniinsa uskoo" ilmestyi 1987.
Dekkareiden lisäksi Tenhuselta ilmestyi 1982 kirjeromaani "Rakas perhe", jossa Turussa asuva suomen kielen opiskelija kertoo auskultointivuodestaan perheelleen.
Aleksandra Fjodorovna
Aleksandra Fjodorovna on ollut kahden Venäjän keisarinnan nimi:
La Mesa
La Mesa on kaupunki Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Se perustettiin 1869, ja siitä tuli kaupunki virallisesti 16. helmikuuta 1912. Kaupungin asukasluku oli 57 065 vuoden 2010 väestönlaskennassa.
Yhdysvaltojen Census Bureaun (Yhdysvaltain tilastokeskus) mukaan kaupungin pinta-ala on 24,1 km², josta maata on 24,0 km² ja vettä 0,1 km². Veden osuus on 0,32%.
Anja Niskanen
Anja Niskanen on suomalainen iskelmälaulaja, säveltäjä, sanoittaja ja sovittaja joka voitti 16-vuotiaana vuonna 1984 Syksyn Sävel -kilpailun kappaleella ""Ollaan hiljaa vain"". Hän sai myös kultalevyn vuonna 1984 ilmestyneestä ensimmäisestä albumistaan "Anja Niskanen".
Anja Niskanen oli mukana 1983 Lahden taidetapahtumassa järjestetyssä laulukilpailussa, jossa hän voitti nuorten pop-rock-laulelma-sarjan. Hän oli itse sovittanut kilpailukappaleensa “You’re the sunshine of my life”. Tämän jälkeen hän voitti MTV:n Kyky-84 -nimisen laulukilpailun, jossa hän tulkitsi Carola Häggkvistin balladin ”Liv”. Hänen muita laulujaan ovat muun muassa "Lauantaina bailataan vaan", "Syy on rakkauden" ja "Sydämessä soi".
Vuonna 1991 Niskanen teki toisen albuminsa "Ikkuna", joka sisälsi edeltäjäänsä nähden aikuismaisempaa ja vakavampaa iskelmämusiikkia.
Tammikuussa 2012 Anja Niskaselta ilmestyi promosingle "Sydämessä soi", joka on uusintaversio Kevään Sävel -kilpailussa vuonna 1985 kuullusta kappaleesta. Keväällä 2012 Anjalta ilmestyi promosingle Euroviisu-karsinnoissa mukana olleesta kappaleesta "Love me do". Kappaleen on säveltänyt Anja Niskanen. Sen sanoituksesta ja sovituksesta vastaavat Anja Niskanen ja Thommy Fagerlund.
Kesällä 2012 Anja Niskanen solmi levytyssopimuksen Rocket Recordsin kanssa. Vuoden 2012 syksyllä häneltä ilmestyi ruotsinkielinen albumi "Personligt" ja vuonna 2013 suomenkielinen albumi "Valoisat tunteet".
Niskanen on kouluttautunut liikunnan, nuoriso- ja vapaa-ajan ohjaajaksi. Nykyään hän työskentelee kehitysvammaisten ohjaajana. Hän on toista kertaa naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Albumit:
Singlet:
Morin huur
Morin huur eli morin khuur (mongoliksi морин хуур) on mongolialainen jousisoitin. Siinä on kaksi hevosen häntäjouhista tehtyä kieltä. Soittimen nimi on suoraan suomennettuna "hevosenpääviulu", ja se tulee soittimen kaulan jatkeesta, joka muotoillaan hevosen pään muotoiseksi. Morin huuria käytetään pääasiassa mongolialaisessa kansanmusiikissa ja jotkut pitävät sitä Mongolian kansallissoittimena.
Mongoliassa Gobin alueella morin huurilla on viljelijöiden elämässä toinen tärkeä käyttötarkoitus: kun emäkameli synnyttää vasikan, se voi hylätä poikasen erilaisten stressitilanteiden takia. Mongolian kamelinomistajat käyttävät morin huur -pohjaisia melodioita emäkameleiden stressin parantamiseksi ja saavat emän helpommin hyväksymään jälkeläisensä.
Soittimen käyttö eläinten hoidossa on ikuistettu dokumenttielokuvassa "Ingen Egshig", jonka ohjasi Badraa J. vuonna 1986. Dokumentti voitti vuonna 1988 Moskovan kansainvälisten elokuvajuhlien pääpalkinnon. Dokumenttielokuvasta on myös tehty uusi versio vuonna 2003, jolloin Byambasuren Davaa ohjasi dokumenttielokuvan nimeltään Tarina itkevästä kamelista. Davaan dokumentti oli ehdolla vuoden 2005 parhaan dokumentin Oscar-palkinnon saajaksi.
R-kioski
R-kioski (viralliselta toiminimeltään R-kioski Oy) on norjalaisen Reitan Conveniencen omistama valtakunnallinen, kauppiasvetoinen kioskiketju. Ketjuun kuuluu Suomessa noin 600 R-kioskia, jotka ovat franchise-sopimuksen piirissä.
Ketjun nimessä R-kirjain tulee sanasta Rautatiekirjakauppa, mutta kansanomaisemmin kioskeista käytetään nimitystä ”Ärrä”. R-kioskin logo uudistui vuonna 2010, kun R-kioski täytti sata vuotta.
R-kioskien valikoimaan kuuluu muun muassa VR:n junalippujen lunastus, Matkahuollon korttien arvon lataaminen, laskunmaksu, kalastusluvat ja puheajan lataus. Pääkaupunkiseudun R-kioskeilla on myös mahdollista ladata HSL:n matkakortteja. Suomen passit on noudettu vuodesta 2013 lähtien R-kioskeilta.
R-kioskiketjun historia alkaa vuodesta 1910, jolloin Kustannusosakeyhtiö Otava, Sanoma Osakeyhtiö (nyk. Sanoma Media Finland), Uuden Suomettaren Oy, Hufvudstadsbladet Ab sekä eräät muut yhtiöt perustivat Rautatiekirjakauppa Osakeyhtiön. Sen tarkoitus oli myydä sanomalehtiä sekä kirjallisuutta rautatieasemilla.
Vuonna 1911 suomalaiseen asemakuvaan saapuivat ensimmäiset 30 kirjakaupan kioskia. Myös lehtien junamyynti alkoi. Vuonna 1920 yhtiöllä oli jo yli 100 kioskia ja muuta toimipistettä. 1920-luvun lopussa toimipaikkojen määrä oli 140, junamyyntiä suoritettiin 70 myyjän voimin, katukauppiaita oli 300 ja muita tuotteiden jälleenmyyjiä 500. Henkilöstöä yhtiöllä oli 380. Vuonna 1933 yhtiö perusti ensimmäiset kioskinsa rautatiealueiden ulkopuolelle. Samalla aloitettiin valokuvausfilmien, tupakan ja makeisten myyntikokeilu. Veikkaustoiminnan alkaessa Suomessa vuonna 1940 useimmat Rautakirjan kioskit toimivat veikkausasioimistoina jo ensimmäisestä kierroksesta lähtien.
Vuonna 1958 yhtiö otti käyttöön uuden logon, ja uudet kioskit saivat suoraan nimekseen R-kioski. R-kioskeja perustettiin nopeasti useisiin ostoskeskuksiin. Viidessadas R-kioskin toimipiste avattiin vuonna 1971. Videofilmien vuokraus alkoi vuonna 1982, ja kolme vuotta myöhemmin R-kioskeja olikin jo yli 800 kappaletta eri puolilla Suomea. Rautakirjan pääkonttori ja portinvartijan koppi Vantaan Hämeenkylässä edustavat merkittävää 1970-luvun teollista rakennusperintöä.
Vuonna 2004 R-kioskeissa otettiin käyttöön uusi myymäläjärjestelmä, joka mahdollisti uusien tuotteiden sekä palveluiden tarjoamisen kioskeissa, ja sitä käyttivät hyväkseen muun muassa TeliaSonera (puheajan lataus) ja Lippupalvelu.
Vuonna 2012 Sanoma Oy myi R-kioskien liiketoiminnan ja Rautakirja-nimen norjalaiselle Reitangruppenin Reitan Conveniencelle.
Pertti Hakamäki
Pertti Johannes Hakamäki (s. 26. kesäkuuta 1952 Parkano) on suomalainen arkkitehti. Pertti Hakamäki oli Kauppakeskus Jumbon laajennusosan suunnittelun pääarkkitehti.
Hakamäki myi kauppakeskusten ja liikerakennusten suunnitteluun erikoistuneen toimistonsa Innovarch Oy:n 2008 Vahanen-yhtiöille ja jatkoi työtään sen toimitusjohtajana. Näin muodostui noin 70 työntekijän Suomen suurin arkkitehtipalveluja tarjoava yritysryhmä, joka tähtää Venäjän markkinoille.
Heidelberginihminen
Heidelberginihminen ("Homo heidelbergensis") on sukupuuttoon kuollut varhainen ihmislaji ja nykyihmisen edeltäjä. Heidelberginihmisen uskotaan yleisimmin kehittyneen Afrikassa afrikanihmisestä ("Homo ergaster") 700 000–600 000 vuotta sitten ja levinneen sitten Eurooppaan ja Aasiaan. On kuitenkin myös mahdollista, että se kehittyi Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa euroopanihmisestä ("Homo antecessor") ja levisi sieltä Afrikkaan ja Aasiaan. Lajin nuorimmat fossiilit ovat 200 000 vuoden ikäisiä, jolloin sen kehitys uusiksi lajeiksi oli jo pitkällä. Heidelberginihmisestä kehittyi Euroopassa neandertalinihminen, Aasiassa denisovanihminen ja Afrikassa nykyihminen.
Nimensä heidelberginihminen sai ensimmäisen löytöpaikkansa mukaan saksalaisesta Heidelbergin kaupungista.
Heidelberginihmisen kallo oli raskastekoisempi ja matalampi kuin nykyihmisen, ja silmien päällä oli voimakas kulmaharjanne. Aivojen koko oli suurin piirtein sama kuin nykyihmiselläkin. Ruumiinrakenne oli roteva ja keskipituus noin 170 senttimetriä.
Eräs tutkimus ehdottaa, että heidelberginihminen toi tulentekotaidon mukanaan Eurooppaan 400 000-300 000 vuotta sitten. Uuden taidon avulla laji selvisi kylmistä jääkausista eläen paljon pohjoisempana kuin muuten olisi ollut mahdollista.
Laji metsästi suuriakin eläimiä, kuten mammutteja ja Euroopan leijonia. Joidenkin teorioiden mukaan laji olisi ollut ensimmäinen joka hautasi kuolleensa. Heidelberginihmisillä uskotaan olleen myös primitiivinen kieli, kuten niiden seuraajilla, neandertalinihmisillä. Heidelberginihmisten tekemiä luolamaalauksia ei ole löydetty.
Richard Scarry
Richard McClure Scarry (5. kesäkuuta 1919 Boston, Yhdysvallat – 30. huhtikuuta 1994 Gstaad, Sveitsi) oli yhdysvaltalainen lastenkirjailija ja kuvittaja.
Hänen lastenkirjoistaan tunnetuimmat kuuluvat sarjaan "Richard Scarryn touhukas maailma". Niissä kuvataan humoristiseen tyyliin ihmismäisten eläinhahmojen elämää Touhulan kaupungissa (Toisinaan suomennettu Puuhalaksi, kaupungin nimi alkuperäisteoksissa "Busytown"). Näiden kirjojen kaksi keskeisintä hahmoa ovat Kissalan Hessu ja Mato Matala ("Huckle Cat" ja "Lowly Worm"). Muita hahmoja ovat muun muassa Putte Sutinen, Banaani-Toope, Hilda Hippo ("Hilda Hippo"), Herra Possula/Armas Karjula ("Mr. Frumble"), Palomies Savunen ("Smokey the Fireman") ja Konstaapeli Hallikainen/Konstaapeli Murina ("Sergeant Murphy").
Richard Scarryn kirjoja ovat suomentaneet muun muassa Marjatta Kurenniemi ja Kaarina Helakisa.
Scarry teki yli 300 lastenkirjaa, joista osan kuvittajana toisten kirjoittamissa kirjoissa. Kun eri maissa tehdyt käännökset lasketaan yhteen, Scarryn kirjoja on myyty yli kolmesataa miljoonaa kappaletta. 1990-luvun puolivälissä hänen kirjojensa pohjalta tehtiin televisioon lastenohjelmasarja, Richard Scarryn touhukas maailma, jota on esitetty Suomessakin TV2:lla.
Ogopogo
Ogopogo on järvihirviö, jonka väitetään asuvan Okanaganjärvessä, Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa.
Alueen intiaanit ovat tunteneet hirviön valkoihoisia kauemmin. He kutsuvat sitä nimellä "N´ha-a-itk". He pelkäsivät järven ylitystä ja saattoivat kuljettaa mukanaan eläimiä olennolle uhrattaviksi, mikäli tämä näyttäytyisi. Intiaanit myös kieltäytyivät kalastamasta tietyissä järven osissa.
Ensimmäiset kirjatut näköhavainnot hirviöstä ovat vuodelta 1860, jolloin ensimmäiset eurooppalaiset uudisasukkaat asettuivat alueelle. Ensimmäinen havainto, jossa suuri joukko ihmisiä väitti nähneensä hirviön, tapahtui vuonna 1926. Järvihirviö sai nimen "Ogopogo" 1920-luvun luvun foxtrot-kappaleesta "The Ogo-Pogo – The Funny Fox-Trot", joka kertoo intialaisesta, banjoa soittavasta merihirviöstä.
Olennon kerrotaan olevan pitkä, hoikka ja käärmemäinen ja sen viiksekäs pää muistuttaa lampaan tai hevosen päätä. Silminnäkijöiden kertoman mukaan se on 7–9 metriä pitkä, mutta sen vartalon läpimitta on alle metri. Eräiden kertomusten mukaan olion pyrstö olisi kaksihaarainen ja iho karvaton ja sileä. Ogopogon sanotaan uivan liikuttamalla ruumistaan pystysuunnassa.
On esitetty arveluja siitä, että Ogopogo olisi jonkinlainen hengissä säilynyt zeuglodontti eli Basilosaurus.
Turtola (kylä)
Turtola on kylä Tornionjoen varrella Pellon kunnassa. Kylä on kunnan entinen kirkonkylä ja kuntakeskus. Suuri vaikuttaja kirkonkylän muuttamiseen Pellon kylään oli Lapin sota. Sekä Turtolan että Pellon kylät oli tuhottu ja uudelleenrakentamisen yhteydessä päätettiin rakentaa uusi kuntakeskus Pelloon; se kun oli jo ennen sotia kasvanut Turtolaa suuremmaksi kyläksi. Nykyäänkin Turtola on kunnan suurin kylä keskustaajaman jälkeen.
Ruotsin puolella Tornionjokea, Övertorneån kunnassa on Svansteinin kylä, joka oli Haminan rauhaan 1809 asti samaa kylää Turtolan kanssa ja jota joskus edelleen kutsutaan myös Turtolaksi
Turtolassa sijaitsi silloisen Turtolan, nykyisen Pellon seurakunnan ainoa kirkko, punainen ristinmallinen puukirkko. 16.10.1944 saksalaiset polttivat myös kirkon. Uudelleenrakentamisen yhteydessä seurakunta päätti rakentaa uuden kirkkonsa Pelloon, mutta tilanne kärjistyi lopulta jo lähelle seurakunnan jakautumista, joten päätettiin rakentaa kaksi pienempää kirkkoa; toinen Pelloon ja toinen hieman pienempi Turtolaan entisen kirkon paikalle. Turtolassa sijaitsee myös kolme Pellon neljästä hautausmaasta: toinen käytössä olevista; vanhempi, käytöstä poistettu sekä sankarihaudat (kirkon edessä).
Turtolassa sijaitsi viimeinen kunnan eteläosan alakoulu Juoksengin koulun lakattua, mutta Turtolan koulussakin loppui opetus keväällä 2016. Turtolassa vietettiin kesällä 2016 viikonlopun kestänyttä koulun lopettamisjuhlaa, joka oli nimetty Turtolan koulun suureksi luokkakokoukseksi.
Turtolan kunnassa on syntynyt kaksi Suomen pääministeriä: Kaarlo Castrén (pääministerinä 1919) ja Paavo Lipponen (pääministerinä 1995-2003)
Minerva-riutta
Minerva-riutta (), tongaksi "Ongo Teleki") on pienten luotojen ja karien muodostama ryhmä Tyynen valtameren eteläosassa (koordinaatit 23°23′S 178°58′W) noin 400 kilometriä Tongasta lounaaseen.
Riutta on nimetty alueella vuonna 1829 haaksirikkoutuneen "Minerva"-aluksen mukaan. Nousuveden aikaan riutta oli vedenpinnan alapuolella, mutta tuli näkyviin laskuveden vallitessa. Mikään valtio ei vaatinut riuttaa omakseen, koska kansainvälisten merenkulun lakien mukaan aluetta, joka ei ole jatkuvasti vähintään yli jalan merenpinnan yläpuolella nousuvedenkin aikana, ei voida vaatia millekään valtiolle.
1970-luvun alkupuolella lasvegasilainen liikemies Michael Oliver keksi haluavansa itselleen oman valtion. Koska olisi ollut vaikeaa (todennäköisesti mahdotonta) löytää aluetta, joka ei olisi jo kuulunut jollekin valtiolle, hän päätti rakentaa Minerva-riutan niin, että se nousisi vedenpinnan yläpuolelle. Vuonna 1971 hän alkoi kuljettaa Australiasta hiekkaa aikeenaan saada riutta nousemaan yli yhden jalan verran vedenpinnan yläpuolelle.
19. tammikuuta 1972 ”Minervan tasavalta” perustettiin, sen lippu pystytettiin riutalle ja Morris ”Bud” C. Davis valittiin tasavallan presidentiksi Oliverin tukemana. Itsenäisyysjulistus ilmoitettiin kirjeellä useille naapurivaltioille. Australia, Cookinsaaret, Fidži, Länsi-Samoa, Nauru, Tonga ja Uusi-Seelanti pitivät kokouksen helmikuussa ja 24. helmikuuta 1972 Tonga vaati aluetta kuuluvaksi itselleen.
Kuningas Taufa’ahau Tupou IV julisti 15. kesäkuuta 1972 Minerva-riutan kuuluvan Tongalle ja lähetti alueelle pienen ryhmän poistamaan Minervan lipun riutalta. South Pacific Forum tunnusti syyskuussa 1972 Tongan vaatimukset alueeseen. Helmikuussa 1973 Oliver erotti presidenttinsä ja hänen projektinsa päättyi. Vuonna 1982 Morris C. Davisin johtama amerikkalaisryhmä yritti vallata riutan, mutta tongalaisjoukot pakottivat heidät poistumaan kolmen viikon riutallaolon jälkeen.
Lokakuussa 2003 Internetiin avattiin sivut, joilla ”Minervan ruhtinaskunnan” Charlestonissa, Yhdysvalloissa toimiva pakolaishallitus vaatii aluetta itselleen. Ruhtinaskunnan johtajaa kutsutaan nimellä ”Prinssi Calvin”. ”Minervan ruhtinaskunnan” taustalla olevien ihmisten henkilöllisyyttä ei tunneta.
Fidži ei ole tunnustanut Tongan vaatimuksia Minerva-riutasta vaan pitää aluetta itselleen kuuluvana.
Juuli
Juuli on suomalainen naisen etunimi, Julia-nimen muunnos. Muutamia tämän nimisiä henkilöitä on ollut jo 1900-luvun alku­puolella, mutta tässä muodossa nimi on yleisetynyt vasta 1980-luvulta lähtien. Vuoden 1980 alusta huhti­kuuhun 2014 mennessä nimi on Väestö­rekisteri­keskuksen tietojen mukaan annettu 1004 henkilölle.
Vuodesta 2015 lähtien Juulin nimipäivä on ollut 12. huhtikuuta,
joka ennestäänkin on ollut Julian nimipäivä.
Opetaia Foa'i
Opetaia Foa'i on oseanialainen muusikko. Hän syntyi Samoalla. Hänen isänsä oli kotoisin Tokelaulta ja äiti Tuvalulta. Foa'i muutti yhdeksänvuotiaana Uuteen-Seelantiin. Hän on maininnut, että näihin aikoihin hänen suosikkiartistejaan olivat muun muassa Jimi Hendrix ja Joan Armatrading. Vuonna 1995 Foa'i perusti Aucklandissa Te Vaka -yhtyeen, joka on tähän mennessä julkaissut neljä albumia ja yhden DVD:n. Foa'i on tuottanut kaikki albumit. Te Vakassa Foa'i laulaa sekä soittaa kitaraa ja lyömäsoittimia. Foa'i tekee myös kaikki yhtyeen kappaleet. Foa'i puhuu englantia, samoaa, tuvalua ja tokelauta, mutta hän tekee sanoituksensa tokelauksi.
Auri
Auri on suomalainen naisen, joskus miehenkin etunimi. Nimi on muunnos Aurorasta ja Aurasta. Aurora tarkoittaa aamuruskoa. Aurin, Auroran ja Auran nimipäivää vietetään 10. maaliskuuta.
Helmikuuhun 2018 mennessä nimi Auri on Suomessa annettu noin 315 naiselle ja noin 20 miehelle.
Jukka M. Heikkilä
Jukka M. Heikkilä on vantaalainen kirjailija (s. 1966 Tampere). Koulutukseltaan hän on kauppatieteiden maisteri. Heikkilä voitti vuonna 2001 Nuori Aleksis -palkinnon teoksellaan "Antigonos, jumalten poika"."Merikonsuli" kertoo Rooman tasavallasta ja antiikin merisodankäynnistä. Kirjan päähenkilönä on historiallinen hahmo Gaius Lutatius Catulus, roomalainen "novus homo". Sivuhenkilöitä ovat muun muassa Hieron II, Arkhimedes, Hamilkar Barka ja Hannibal.
"Tyranni" kertoo Syrakusan viimeisestä hallitsijasta ja Syrakusan piirityksestä. Kirjan päähenkilönä on historiallinen hahmo Epikydes, Syrakusan tyranni, sivuhenkilöitä ovat muun muassa Hannibal ja Arkhimedes.
"Antigonos, jumalten poika" kertoo diadokkien sodista ja siveysajattelusta. Kirjan päähenkilönä on historiallinen hahmo, nuori Antigonos Gonatas, josta myöhemmin tuli Makedonian kuningas. Sivuhenkilöitä ovat muun muassa Antigonos Yksisilmäinen, Demetrios I Piirittäjä, Pyrrhos, Ptolemaios I, Zenon Kitionilainen, Epikuros ja Eukleides.
"Arkhimedes syrakusalainen" kertoo matematiikasta ja hellenistisen ajan Egyptistä. Kirjan päähenkilö on historiallinen hahmo, nuori Arkhimedes, syrakusalainen matemaatikko. Sivuhenkilöitä ovat muun muassa Hieron, Eukleides ja Ptolemaios II.
"Augustuksen kisat" kertoo gladiaattoreista ja Augustuksen ajan Roomasta. Teos kuvaa naumakhiakisoja eli vesialtaassa järjestettyä taistelunäytöstä. Kirjan päähenkilö on fiktiivinen hahmo, mutta sivuhenkilöitä ovat muun muassa Augustus, Livia ja Julia.
"Germania" historialliseen kehykseen sijoittuva seikkailukertomus roomalaisesta retkikunnasta Germaniassa. Sivuhenkilöitä ovat muun muassa Germanicus ja keisari Tiberius.
"Karthago" kertoo Karthagon taistelusta Roomaa vastaan. Kirjan päähenkilönä on historiallinen hahmo, palkkasoturi Ksanthippos. Sivuhenkilöitä ovat muun muassa Hamilkar Barka ja Marcus Atilius Regulus.
"Germaani ja leijona" kertoo venatio-kisioista eli eläintaisteluista amfiteatterissa. Kirjan päähenkilöt (germaani Ramnulf ja leijona Leo) ovat fiktiivisiä, mutta tärkeitä taustahahmoja ovat muun muassa keisari Trajanus ja vallanperijä Hadrianus.
Juppiterin saari on seikkailukertomus, joka kertoo Mons Jovis saaren (nyk. Isola di Montekristo) outoja tapahtumia tutkimaan lähetetystä retkikunnasta. Kirjan henkilöt ovat fiktiivisiä: Paulus, Titus Flavius ja  Ursus.
Kirjojen kronologinen järjestys on seuraava:
Mega Man 6
Mega Man 6 (Japanissa nimellä Rockman 6: The Biggest Battle in History!!) on Capcomin kehittämä ja julkaisema julkaisema toiminta-/tasohyppelypeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo Entertainment Systemille ja on viimeinen länsimaissa julkaistu Mega Man -peli kyseisellä konsolilla (Japanissa julkaistiin vielä Monopoli-tyylinen "Rock Board" 1990-luvun puolivälissä). Peliä ei julkaistu lainkaan Euroopassa moduuliversiona, tosin Nintendon 3DS:n kauppapalvelun kautta peli julkaistiin ensimmäistä kertaa Euroopassa liki 20 vuoden jälkeen alkuperäisestä Japanin ja Pohjois-Amerikan julkaisusta, mutta sen yhdysvaltalaisia versioita päätyi kuitenkin myös Eurooppaan.
Capcom työsti peliä samanaikaisesti Mega Man X -pelin ohella, joka ilmestyi samana vuonna; ja peli suunniteltiin edeltäjiään haastavammaksi. Mega Man 6 -pelissä apulaitteet ovat erilaiset kuin muissa klassisissa Mega Man-peleissä, mutta niillä on silti samat ominaisuudet kuin aikaisemmillakin esineillä.
Suurin osa pelin roboteista edustaa tiettyjä kulttuureja, kuten Tomahawk Man (Amerikan alkuperäiskansat), Yamato Man (feodaalinen Japani), Flame Man (arabit, joskin hyvin etäisesti) ja Blizzard Man (mahdollisesti Pohjoismaat tai Kanada). Muut ovat suunnittelultaan pelisarjalle tyypillisempiä.
Knight Man ja Wind Man ovat Nintendo Powerin Amerikassa pitämän kilpailun voittajden suunnittelemia. Kilpailun tarkoitus oli suunnitella robottimestari ja kaksi parhainta lähetettiin Capcomille ja lopulta ne päätyisivät peliin. Kilpailuja on pidetty aikaisemmin Japanissa lähes joka pelille, Knight- ja Wind man ovat ainoat robottimestarit, jotka eivät ole japanilaisten suunnittelemia. Knight Man on kanadalaisen Daniel Valléen suunnittelema ja Wind Man on USA:laisen Michael Leaderin suunnittelema.
Mystinen Mr X isännöi ensimmäisiä robottiturnauksia, johon osallistuu useita robotteja kautta maailman. Kun turnauksen finaalissa on jäljellä enää 8 robottia, Mr X varastaa robotit ja ohjelmoi ne armeijakseen, jota hän aikoo käyttää maailman valloitukseen. Mega Man onnistuu tuhoamaan robotit ja jäljittää Mr X:n tukikohdan. Mega Man voittaa Mr X:n, joka tappion jälkeen paljastuu Mega Manin arkkiviholliseksi, Dr Wilyksi. Mega Man onnistuu voittamaan Wilyn ja ilkeä tiedemies joutuu vihdoin kaltereiden taakse.
Lumilinko
Lumilinko on omalla tai sitä kuljettavan välineen voimanlähteen avulla lunta kulkuväyliltä poistava laite.
Lumilinko voi olla joko täysin itsenäisesti omalla konevoimallaan kulkeva tai kävelevän tai laitteen päällä istuvan kuljettajan ohjaama laite.
Lumilinko liitetään usein traktorin, veturin, ratatyökoneen, auton tms. työnnettäväksi tai vedettäväksi. Itse lumen linkoaminen tapahtuu voimakoneen käyttämän ison ruuvin tai propellin avulla.
Lumilingon käyttökohteita ovat alueet, joilta poistettava lumi on saatava syrjään siten, että sitä ei läjitetä puhdistetun alueen reunoille. Traktorin vetämää linkoa käytetään Suomessa ehkä kuitenkin eniten sivuteiden, pihateiden ja mökkiteiden puhdistukseen. Työnnettävä lumilinko on yleistynyt pihojen talvisessa kunnossapidossa.
Lumilingon pyörivät osat voivat aiheuttaa tapaturman, lingosta voi myös singota jäätä, kiviä tai jäätyneitä maakokkareita usean metrin päähän. Erityisen vaarallista on tukkeutuneen lingon puhdistaminen, jos laite on käynnissä. Myös lumilingon aiheuttama melu on otettava huomioon sillä työskenneltäessä. Omalla käyttövoimalla liikkuvat lumilingot on Valtioneuvoston asetuksen n:o 621 ("Ulkona käytettävien laitteiden melupäästöistä") mukaan varustettava melumerkinnällä eli merkinnällä taatusta äänitehotasosta.
Sulata Foa'i
Sulata Foa'i on Uudessa-Seelannissa syntynyt ja asuva, tokelaulaista alkuperää oleva muusikko. Hän aloitti laulamisen lapsena kolmen isosiskonsa johdolla. Vuonna 1995 Foa'i voitti lupaavimman naislaulajan palkinnon New Zealand Music Awardsissa. Hän on ollut myös ehdolla parhaaksi naislaulajaksi vuosina 1996, 1997, 1998 ja 1999. Vuodesta 1995 Foa'i on laulanut Opetaia Foa'in perustamassa Te Vaka -yhtyeessä.
Ilkka Vainio
Ilkka Jussi ”Ile” Vainio (s. 7. lokakuuta 1960 Kotka) on suomalainen sanoittaja, musiikkituottaja ja laulaja. Hänen tunnetuimpia yhteistyökumppaneitaan ovat olleet Kari Tapio, Risto Asikainen, Jope Ruonansuu, Kikka ja Nylon Beat. Ilkka Vainio on laulaja-lauluntekijä ja sanoittaja Juha ”Watt” Vainion ja tämän ensimmäisen vaimon Taina Kaukosen poika. Urheilija Pauli Vainio oli Ilkan isosetä. Ilkka itse on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Ilkka Vainio on sanoittanut myös salanimillä Sipi Castrén, Mauno Lehto ja Varastomies.
Vainio on tuottanut noin 200 kulta- tai platinalevyä, ja hänen sanoituksiaan on levytetty noin 900. Hän on tehnyt useita sanoituksia eri artisteille kuten muun muassa Nylon Beatille, Kari Tapiolle, Jope Ruonansuulle ja Eino Grönille sekä toiminut tuottajana eri levyillä. Vainion yksi tärkeimmistä yhteistyökumppaneista on ollut säveltäjä Risto Asikainen, jonka kanssa hän on kirjoittanut muun muassa Nylon Beatille kappaleita. Vuonna 2010 Vainio perusti Jorma Kososen kanssa levy-yhtiö AXR Musicin, jossa hän toimii tuotantojohtajana.
Hän toimi tuotantopäällikkönä 1989 lähtien Audiovox Records Oy:ssa, jolla oli studio Helsingin ￼￼Pitäjänmäellä Höyläämötie 8:ssa. Vuonna 1999 Audiovox sulautui Edel Records Finlandiin, jossa Vainio jatkoi tuotantopäällikkönä. Teini-ikäisenä Vainiolla oli 1979 yhtye Marisan ja Maukka Perusjätkän kanssa.
Ilkka Vainion ainoa sävellys on Solistiyhtye Suomelle kirjoitettu ”Paperihattu”, jonka lisäksi hän sävelsi ja sanoitti yhdessä isänsä Juha Vainion kanssa kappaleen ”Aleks ja Jaan”, jonka Juha Vainio lauloi levylle.
Vuonna 2005 Kullervo Linna -palkinto myönnettiin Vainiolle ja Anne Mattilalle. Samalla Vainio nimitettiin vuoden tuotantopäälliköksi.
Vainio on tuominnut muun muassa Tangomarkkinoilla, Ylläs soikoon -tapahtumassa sekä Juha Vainio -palkinnon tuomaristossa. Ile toimi myös useana vuonna Radiotähti/Mediatähti-kilpailujen tuomariston puheenjohtajana. Lisäksi hän esiintyy myös elokuvissa "Matti" ja "Risto Räppääjä" sekä toimi yhtenä tuomarina lokakuussa 2009 alkaneessa ohjelmassa "Kreisi karaoke".
Vainiolle järjestettiin lokakuussa 2010 konserttikiertue juhlistamaan hänen 50-vuotissyntymäpäiväänsä. Konserteissa esiintyivät muun muassa Kari Tapio, Paula Koivuniemi, Pauli Hanhiniemi ja Jope Ruonansuu.
Vainio on ollut myös laulaja vuodesta 2012 lähtien, ja hän on esiintynyt mm. yli sadassa kirkossa "Ystävän risti" -konserttikiertueella. Vuoden 2016 keväällä hän esiintyy "Lumikenttien kutsu" -kiertueella Lapissa. Maaliskuussa 2016 ilmestyi "Villi pyhäpoika" -single ja sen musiikkivideo. Kesän 2016 Tangomarkkinoilla julkaistaan myös samanniminen albumi.
Ilkka Vainio syntyi Kotkassa Taina (o.s. Kaukonen) ja Juha Vainion esikoiseksi lokakuussa 1960. Isä Juha ”Watt” Vainio oli tunnettu suomalainen sanoittaja ja laulaja. Vainiolla on kolme sisarusta, Sami (s. 1961), Kalle (s. 1963) ja Kati (s. 1967) sekä siskopuoli Suvi (s. 1983) isänsä uudemmasta avioliitosta. Kuuluisaa isäänsä Ilkka Vainio ei koskaan ole kokenut taakaksi, vaan ylpeydenaiheeksi.
Ilkka Vainiolla on kaksi lasta. Vuonna 2010 hän meni naimisiin Elina Conyersin kanssa.
Lenita Airisto
Hymmi Lenita Aulikki Airisto (s. 1. tammikuuta 1937 Helsinki) on suomalainen tietokirjailija, luennoitsija, televisiotoimittaja, liike-elämän vaikuttaja ja yrittäjä sekä diplomiekonomi. Airisto on valittu saavutuksistaan liikenaisena vuoden naiseksi ja hän on saanut Suomen Leijonan ritarikunnan ensimmäisen luokan ritarimerkin. Airisto kruunattiin Suomen Neidoksi vuonna 1954.
Lenita Airisto valmistui ylioppilaaksi vuonna 1957 ja ylioppilasmerkonomiksi vuonna 1958. Diplomiekonomiksi hän valmistui Svenska handelshögskolanista vuonna 1961. Lisäksi Airisto on muun muassa opiskellut tv-journalismia Stanfordin yliopistossa Yhdysvalloissa.
Airisto on tehnyt merkittävän uran tv-toimittajana ja juontajana prime-time ajankohtaisohjelmissa. Hän on vuonna 1957 alkaneella urallaan tullut tutuksi muun muassa Kolmoskanavan ohjelmasta 7. hetki, jota esitettiin vuosina 1988–1991. Lisäksi hän oli mukana vuosina 1967–1969 esitetyssä Jatkoaika-ohjelmassa, jota hän juonsi yhdessä Aarre Elon ja Hannu Taanilan kanssa. 30-vuotisen tv-uransa aikana Airisto työskenteli muun muassa TV1-kanavan sekä MTV:n ohjelmatiimeissä ja juonsi erinäisiä viihde- ja ajankohtaisohjelmia kuten lauantai-illan viihdeohjelmaa "Laiva on lastattu" (1959–1962) sekä ajankohtaisohjelmia kuten "Tuulimylly" (1964–1965) ja "Tuumat" (1970).
Airisto on ollut järjestämässä ja juontamassa monia gaaloja ja televisiotapahtumia kuten Unicef-gaala (1967), AIDS-gaala (1988) ja Talkoo-gaalaa 75-vuotiaan Suomen kunniaksi Helsingin juhlaviikkojen avauksena vuonna 1992.
Airisto on toiminut yrittäjänä kansainvälisessä liike-elämässä yli 40 vuotta. Hän on myynyt suomalaisen teollisuuden tuotteita, suunnitellut myynninedistämiskampanjoita ja tuottanut Suomi-kuvan promootioita. Lenita muoti- ja matkailu show’ssa (1972–1988) suomalaisia muotiasuja kuvattiin eri puolilla maailmaa ja markkinoitiin kuluttajille Pohjoismaissa.
Vuonna 1971 Airisto perusti nimeään kantavan Airisto Oy:n. Airisto Oy tuotti, suunnitteli ja toteutti vientiin suunnattuja promootioita, jotka kasvoivat vuosituhannen loppua kohti suuriksi maailmankiertueiksi kuten Suomi luo ja Vie, Creative Finland ja Success Story Finland -tuotannot.
Tietokirjailijana Airisto on julkaissut muun muassa kansainvälisiä taloustrendejä, yritäjyyttä, naisten oikeuksia ja globalisaatiota käsitteleviä kirjoja. Airisto on myös suosittu luennoitsija niin Suomessa kuin ulkomaillakin.
Airisto asuu Helsingin Kaskisaaressa. Hän oli naimisissa RKP:n kansanedustaja, kauppatieteen lisensiaatti Ingvar S. Melinin kanssa vuosina 1961–1971.
Stadin Slangi ry. valitsi Airiston vuoden 2013 Stadin Friiduksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 2013.
Airisto kruunattiin Suomen Neidoksi vuonna 1954.
Krunnien saaristo
Krunnien saaristo sijaitsee Perämerellä Iin edustalla. Se muodostuu Maakrunnin ja Ulkokrunnin saarista sekä niitä ympäröivistä pienemmistä saarista. Saariston lähimmät saaret ovat 11 kilometrin, kaukaisimmat 21 kilometrin päässä rannikolta.
Saaristo kuuluu Krunnien luonnonsuojelualueeseen, joka on yksityinen Maakrunni-säätiön hallinnoima suojelualue. Saaret rauhoitettiin virallisesti vuonna 1956, mutta ne ovat olleet epävirallisesti rauhoitusalueena vuodesta 1937 saakka.
Krunnien suojelualueeseen kuuluvat saaret ovat pääosan vuodesta maihinnousukiellossa. Saariston halki johtaa Oulun ja Kemin välinen 10 metrin laivaväylä.
Krunnien saaristo jakaantuu neljään osaan. Pääsaari "Ulkokrunni" ja sitä ympäröivät pikkusaaret sijaitsevat lännessä. Ulkokrunnista kolmisen kilometriä pohjoiseen sijaitsee "Pohjanletto"-niminen kolmen pienen saaren ryhmä. Idässä sijaitsee saariston toiseksi suurin saari "Maakrunni" sekä "Rytikari". Etelässä ovat "Kraasukka", "Paska-Kraasukka" ja "Tasasenletto".
Saariston läntisin saari, pääsaari Ulkokrunni on toiminut pitkään luotsiasemapaikkana. Saaren itäisimmässä kärjessä sijaitsee vuonna 1874 valmistunut F. W. Lüchoun suunnittelema 29,6 metriä korkea Ulkokrunnin pooki. Pooki korvasi 1841 samaan paikkaan rakennetun 9,6 metrin korkuisen rakennelman jota oli pystytetty apumittauspisteeksi Struven ketjun meridianimittaukseen. Saaren vanha luotsiasema toimii nykyisin Oulun yliopiston Perämeren tutkimusaseman tiloina.
Maakrunni
Maakrunni on saari Perämerellä Iin edustalla Krunnien saaristossa.
Maakrunni on Krunnien toiseksi suurin saari. Se sijaitsee noin 12 kilometriä mantereelta länteen ja seitsemän kilometriä saariston pääsaaresta Ulkokrunnista itään. Saaren suurin pituus on noin 2,8 kilometriä ja leveys 1,3 kilometriä. Maakrunni on matala, pääosin lehtimetsää kasvava saari, jonka korkeimmat kohdat kohoavat noin viisi metriä merenpinnan yläpuolelle. Saari sijaitsee kokonaisuudessaan Krunnien luonnonsuojelualueen sisäpuolella.
Saaren länsiranta on rikkonainen ja kivikkoinen, itärannan ollessa pääosin hiekkainen. Saaren koillisosassa sijaitsee Hanhihieta-niminen hietikko, joka jatkuu itä-länsisuuntaisena kapeana Leikkihieta-nimisenä hiekkasärkkänä lähes kilometrin verran merelle. Länsirantaa sävyttävät poukamat, lahdet ja karikot sekä useat pienet luodot. Saaren eteläisimmissä kärjissä, Viurunnokalla ja Tyrninokalla, sijaitsevat saaren ainoat rakennelmat, Oulun–Kemin 10 metrin väylän linjaloistot.
Saaren länsiosassa Viurunnokan Äijänkummulla kivirakassa sijaitsee muinaisjäännös, vanha kalajumala. Kalajumala on kivien avulla pystyyn tuettu noin 1,4 metrin korkuinen, 80 cm:n levyinen ja noin 30 cm:n paksuinen tasapaksu jäkälän peittämä uhrikivi, joka kapenee toisesta päästään. Kalastajien kerrotaan uhranneen kalajumalalle vielä viime aikoina. Kalajumalasta pohjoiseen Meriläisenlahden pohjoispuolella Kumpeleenharjun laella sijaitsee toinen muinaisjäännös, kivistä ladottu kummeli, jonka halkaisija on 4–5 metriä ja korkeus noin 1,5 metriä.
Ulkokrunni
Ulkokrunni on Perämerellä sijaitsevan Krunnien saariston suurin ja samalla läntisin saari. Se on ollut aikoinaan myös saariston saarista asutuin, nykyisin saaret ovat asumatonta luonnonsuojelualuetta. Saaren eteläkärjessä, Pihlajakarissa, asuu kesäaikaan luonnonsuojelualueen valvoja. Nykyisin saariston kaikki saaret ovat Maakrunnisäätiön omistuksessa. Ulkokrunni on matala ja metsäinen saari. Se sijaitsee noin 20 kilometrin päässä Suomen rannikolta länteen, Oulun ja Kemin välisen laivaväylän länsipuolella.
Saari on syntynyt maannousun myötä, ja se on toiminut kalastajien tukikohtana. Ennen saaren nousemista merestä alue oli kalastusmatalikkoa. Saarella toimineet kalastajat toimivat luotseina maksua vastaan.
Saarella on ollut useita kalastajien mökkejä. Saarelta on löydetty kiveen hakattu aurinkokello, jossa on vuosiluku 1840. Lisäksi erään mökin jäännösten askelmakivessä on hakattuna vuosiluku 1850. Saaren länsiosassa on myös muinaismuistolain suojelemia halkaisijaltaan noin kymmenmetrisiä jatulintarhoja.
Ulkokrunniin perustettiin luotsiasema ja luotsiasemarakennus valmistui 1872. Rakennuksessa on myöhemmin toiminut Oulun yliopiston Perämeren tutkimusasema. Luotsiaseman vierellä sijaitsee hirsinen savusauna, joka on siirretty paikalle 1800-luvun lopulla. Luotsiasemarakennuksen ulkoasu on peräisin 1930-luvulta. Rakennus oli alun perin tyyppipiirustusten mukaan rakennettu tupa, mutta sitä on muutettu useaan otteeseen. Ympäröivän metsän kasvun vuoksi rakennusta on kohotettu lisäämällä siihen pieni torni. Luotsitoiminta päättyi 1934, jonka jälkeen luotsiaseman rakennukset ovat saaneet olla luotsitoiminnan aikaisessa asussaan.
Osana Struven ketjua saarelle rakennettiin vuonna 1841 kolmiomittaustorni, jonka korkeus oli 9,6 metriä. Merenkulkijat alkoivat käyttää tornia maamerkkinä, ja se siirtyi luotsilaitoksen hallintaan 1849. Lähes samalle paikalle rakennettiin 29,6 metrin korkuinen Frans Wilhelm Lüchown suunnittelema Ulkokrunnin tunnusmajakka vuonna 1874. Tunnusmajakka on edelleen saaren hallitseva maisemaelementti.
Saarella sijaitsee myös vuonna 1872 valmistunut kivinen kummeli. Vuonna 1936 saarelle rakennettiin rautaristikkorakenteinen 26,5 metrin korkuinen Ulkokrunnin loisto, joka on eräs Suomen korkeimpia ristikkorakenteisia loistotorneja.
Ulkokrunni on eräs Suomen edustavimpia merenkulun rakennusperinnön kohteita.