Pirkanmaan maakunta
Pirkanmaa () on Suomen maakunta, josta osa sijaitsee Satakunnan ja osa Hämeen historiallisten maakuntien alueella. Pirkanmaan väkiluku oli henkeä. Maakunnan osuus Suomen väkiluvusta on runsaat yhdeksän prosenttia. Pirkanmaan kokonaispinta-ala on neliökilometriä. Maapinta-ala on neliökilometriä (4,1 % Suomen maa-alasta) ja makeavesiala  neliökilometriä (5,9 % Suomen makeavesialasta). Maakunnan kokonaispinta-alasta makeavesialan osuus on noin 14 prosenttia eli huomattavasti yli Suomen keskiarvon. Väestötiheys on runsaasti yli kaksi kertaa Suomen keskiarvon. Väestö on keskittynyt Tampereen keskustaajamaan, Pirkanmaan pohjoisosat sitä vastoin ovat melko harvaan asuttua.
Pirkanmaata on pidetty omana maakuntanaan vasta 1950-luvulta lähtien. Nimensä se on saanut Pirkkalasta, joka keskiajalla käsitti suurimman osan nykyisestä Pirkanmaasta.
Pirkanmaata ympäröivät Varsinais-Suomi, Satakunnan nykymaakunta, Kanta-Häme, Päijät-Häme, Etelä-Pohjanmaa ja Keski-Suomi. Suurin osa Kokemäenjoen vesistön järvialueesta sijaitsee Pirkanmaan alueella, joskin Vanajavesi on osittain Kanta-Hämeessä. Pirkanmaan maakuntakeskus on Tampere. Pirkanmaan liitto toimii Pirkanmaan kehityksen edistämiseksi ja hoitaa muun muassa maakuntakaavoitusta.
Pirkanmaan bruttokansantuote oli noin 18,3 miljardia euroa vuonna 2016. Ostovoimakorjattuna bruttokansantuote asukasta kohti oli 100,8 prosenttia EU:n keskiarvosta. Teollisuuden osuus tuotannosta on Pirkanmaalla Suomen keskiarvoa korkeampi.
Pirkanmaalla on 22 kuntaa, joista kaksitoista on kaupunkeja.
Vuonna 2017 Pirkanmaalla sijaitsi 51 taajamaa. Seuraavassa on lueteltu maakunnan 10 suurinta taajamaa.
Maakuntakeskusta vastaava keskustaajama on lihavoitu.
* Sijaitsee Keski-Suomen maakunnassa.
Pirkanmaan kallioperä on Euroopan vanhimpia. Maakunnasta on löydetty esimerkiksi niin kutsutut Aitoniemen hiilipussit, jotka kuuluvat maailman vanhimpiin eloperäisiin jäänteisiin. Niiden iäksi on arvioitu kaksi miljardia vuotta.
Pohjoisen Pirkanmaan kallioperä on osa keskisen Suomen happamien syväkivilajien vyöhykettä, joka sisältää muun muassa graniitteja. Maakunnan eteläosan halki kulkee liuskevyöhyke, jossa esiintyy kiillegneissiä, fylliittiä, kiilleliusketta ja välialueilla dioriitteja. Pirkanmaan kallioperä on pääosin moreenin peittämää. Eteläosassa on myös savi- ja hiesumaata eritoten vesistöjen varsilla. Pirkanmaan maakuntakivi on pallograniitti.
Pirkanmaa on pinnanmuodostukseltaan vaihtelevaa. Maakunnalle ovat tyypillisiä mäet ja kankareet. Lounaisosassa on verraten laajoja tasankoja. Viimeisin jääkausi vei mukanaan irrallisia jäälajeja, hioi kallioita ja muodosti useita soraharjujaksoja, joista merkittävin on Kangasalan–Pyynikin-harjujakso. Toinen merkittävä harjujono ulottuu Ikaalisten Hämeenkankaasta Näsijärven kautta Vilppulan kupeeseen. Keskimäärin Pirkanmaa sijaitsee noin 100–150 metriä merenpinnan yläpuolella. Korkeimmat alueet ovat Kurussa, Parkanossa ja Kihniössä yli 200 metriä merenpinnan yläpuolella. Pirkanmaan ja samalla Etelä-Suomen korkein kohta, Venäläisvuori, sijaitsee Juupajoella 232,5 metriä merenpinnan yläpuolella. Paikalla on Juupavaaran laskettelukeskus. Muita pirkanmaalaisia laskettelukeskuksia ovat Hervannan laskettelukeskus, Korkeakangas, Mustavuori, Sappeen hiihtokeskus ja Ski Ellivuori.
Pirkanmaa jakautuu kolmeen maisematyyppiin:Pirkanmaan metsät ovat kuusivaltaista mustikkatyyppiä. Eteläosassa on runsaasti lehtoja ja lehtomaisia metsiä.
Pirkanmaan maakunta kuuluu suurimmaksi osaksi Kokemäenjoen vesialueeseen. Suurimmat järvet ovat Näsijärvi (265 km²), Vanajavesi (179 km²), osittain Kanta-Hämeen maakunnan alueella), Längelmävesi (178 km²), Kokemäenjoen vesistön keskusjärvi Pyhäjärvi (124 km²), Keurusselkä (119 km², osittain Keski-Suomen maakunnan alueella), Mallasvesi ja Roine (yhteensä 107 km²), Kyrösjärvi (96,2 km²), Ruovesi (66,1 km²), Kukkia (46,7 km²) ja Pälkänevesi (45,9 km²). Maakunnan pohjois- ja luoteisosat kuuluvat Suomenselän vedenjakaja-alueeseen, ja muutamat Kihniön ja Virtain läntisen osan järvet laskevat Kyrönjokea myöten Perämereen.
Pirkkalan Pinsiöstä Raiskion torpan pihalta löydettiin vuonna 1862 tieteelle uutena muotona Pirkkalankoivu ("Betula pendula f. bircalensis"). Se on rauduskoivun muunnos, jonka erottaa päämuodosta liuskoittuneet, koristeelliset lehdet. Pirkkalankoivua pidetään vanhimpana tunnettuna suomalaisena liuskalehtisenä koivuna.
Pirkanmaa kuuluu eteläboreaaliseen ilmastovyöhykkeeseen lukuun ottamatta pohjoisimpia osia, jotka kuuluvat keskiboreaaliseen vyöhykkeeseen. Maakunnan keskilämpötilat vaihtelevat pohjoisosan ylänköjen noin kolmesta asteesta eteläosien runsaaseen neljään asteeseen. Keskimäärin kylmin kuukausi on helmikuu ja lämpimin vastaavasti heinäkuu.
Terminen kevät alkaa Pirkanmaan lounaisosassa maaliskuun lopussa ja pohjoisosassa huhtikuun 5. päivän tienoilla. Terminen kesä alkaa alavilla seuduilla toukokuun puolessavälissä, pohjoisen ylängöillä viitisen vuorokautta myöhemmin. Vastaavasti terminen syksy alkaa pohjoisen ylänkömailla syyskuun alkupäivinä ja etelämpänä noin viikon myöhemmin. Sama kuvio toistuu termisen talven alkamisessa, pohjoisessa keskimäärin marraskuun 5. päivä, etelän alankoseuduilla viidestä kymmeneen vuorokautta myöhemmin.
Kasvukausi kestää suurten järvien laaksoissa puolisen vuotta, ylänköseuduilla taasen noin 160 vuorokautta. Kasvukauden tehoisa lämpösumma on suotuisimmilla seuduilla lähes 1 300 vuorokausiastetta ja viileimmillä seuduilla noin 1 100 vuorokausiastetta.
Vuotuinen sademäärä on Pirkanmaalla keskimäärin 600–700 millimetriä. Suurimmat sademäärät mitataan tyypillisesti ylämailla. Pysyvä lumipeite saapuu Pirkanmaalle keskimäärin joulukuun aikana kolmen viikon sisällä edeten pohjoisesta etelään. Se häviää keskimäärin huhtikuussa niin ikään noin kolmessa viikossa vetäytyen etelästä pohjoiseen.
Keskilämpötiloja (°C) ja sademääriä (mm) Pirkanmaan ja sen välittömässä läheisyydessä sijaitsevilla mittausasemilla () kaudella 1981–2010. Lähteenä Ilmatieteen laitos.
Pirkanmaan etelä–pohjoissuuntainen ulottuvuus on noin 170 kilometriä. Etelässä Pirkanmaa kurottaa aavistuksen verran 61. leveysasteen eteläpuolelle ja pohjoisessa vastaavasti puoleenväliin 62. leveysastetta (leveysasteelle 62°30). Maakunnan eteläisimmässä osassa auringon korkeus keskipäivällä on talvipäivänseisauksessa noin 5,8 astetta ja kesäpäivänseisauksessa noin 52,5 astetta. Pohjoisessa luvut ovat ääripäissään 4,3 astetta ja 51,0 astetta. Päivän pituus pimeimpänä vuodenaikana on viidestä viiteen ja puoleen tuntia ja valoisimpana aikana noin 19–20 tuntia. Auringon säteilyteho on etelässä talvipäivänseisauksen aikaan 49 W/m² keskipäivällä. Kesäpäivänseisauksen aikaan luku on 952 W/m². Pohjoisessa vastaavat luvut ovat 25 ja 929 wattia.
Pirkanmaa kuuluu historialliseen Satakuntaan lukuun ottamatta maakunnan eteläosaa, joka kuuluu historialliseen Hämeeseen. Pääosa nykyisestä Pirkanmaasta on ollut historiallista Ylä-Satakuntaa, joka kuitenkin ulottuu myös kauas nykyisen Satakunnan maakunnan puolelle, samalla kun pieni osa nykyisestä Pirkanmaasta on myös vanhaa Ala-Satakuntaa. Maakunnan asutuksen painopiste on ollut jo vuosisatoja nykyisen Tampereen tienoilla. Alueen pohjoisosa oli pitkään erämaata. Vuonna 1779 perustetusta Tampereesta tuli maakunnan keskus voimakkaan teollistumisen myötä 1800-luvulla. Sitä ennen Pirkanmaa oli lähinnä Porin, Turun ja Hämeenlinnan vaikutuspiirissä. Nykyajan Pirkanmaa sijaitsee keskimäärin etelämpänä kuin vanha Ylä-Satakunta. Pohjoisia pitäjiä on liitetty naapurimaakuntiin, muun muassa Keuruu ja Multia Keski-Suomeen. Etelässä Pirkanmaahan on liittynyt Tampereen imussa vanhaan Hämeen maakuntaan kuuluvia pitäjiä kuten Akaa ja Urjala.
Pirkanmaan alueella on asuttu kauan. Kangasalan Sarsasta on löydetty jäänteitä esihistoriallisilta aikakausilta, muun muassa todisteita asutuksesta viidenneltä vuosituhannelta ennen ajanlaskun alkua. Sarsan kivikautiset tekstiilikeramiikkalöydöt on nimetty sarsankeramiikaksi. Kaikkiaan maakunnasta on löydetty yli 200 kivikautista asuinpaikkaa. Väestön määrän kivikaudella on arvioitu olleen parisen sataa. Pronssikauden myötä maanviljelys alkoi syrjäyttää pyyntitaloutta. Pronssikauden lopulla Tampere–Kuhmoinen-linjan pohjoispuolella asui vielä lappalaisia. Esimerkiksi Oriveden Siitaman kylän nimi viittaa lappalaisten talvileireihin eli siitteihin. Etelämpänä ydin-Hämeessä saamelaisperäiset paikannimet ovat sen sijaan harvinaisia. Rautakaudella ulottui Eurajoelta Längelmäveden tienoille yhtenäinen ja kohtalaisen vauras asutus, joka 800-luvulta alkaen oli Suomen nykyisen alueen pohjoisin vakiintuneen talonpoikaiskulttuurin seutu.
Pirkanmaan kehitykselle olivat merkittäviä pohjoiseen avautuvat vesireitit sekä alueen halki lännestä itään kulkevat vesi- ja maantiet. Rautakaudella ja varhaiskeskiaikana vesi- ja maantieverkon solmukohta oli Nokian–Viikin tienoilla ja Pirkkalankylässä. Kun maanteiden käyttö yleistyi, tieverkon risteyskohta muotoutui Pispalanharjun varteen.
1000-luvulla Pirkanmaan alueen asutus oli keskittynyt Kokemäenjoen varrelle Sastamalaan sekä nykyisen Nokian paikkeille ja Pyhäjärven etelärannalle. Varsinais-Suomessa ja Hämeessä 1000-luku oli levotonta aikaa. Tutkijat ovat huomioineet, että kyseisiltä alueilta on löydetty runsaasti maahan kätkettyjä hopea-aarteita. Satakunnan historiallisesta maakunnasta eli myös nykyisen Pirkanmaan alueelta tällaisia löytöjä on niukalti. On päätelty, että alue oli verrattain rauhallista ja turvallista. 1300-luvulla nykyistä Pirkanmaata alettiin kutsua Ylä-Satakunnaksi. Pohjanlahden rannikolla ja Pohjanmaalla yläsatakuntalaisia pidettiin hämäläisinä. Pohjanlahden rannikolle asettuneet ruotsalaiset uudisasukkaat sanoivat valloittamiensa metsäalueiden sijainneen Hämeessä, ”in Tavastia”. Varhaisin todiste tästä on vuodelta 1303. Maakuntakäräjiä varten alueen asukkaat kokoontuivat Hämeen linnaan. Nykyajan Pirkanmaasta kuitenkin vain eteläosa on kuulunut Hämeen linnan lääniin.
1430-luvulla Ylä-Satakunnassa syttyi kansannousu, niin kutsuttu Davidin kapina. Se johtui luvatun veroalennuksen viivästymisestä. Seuraavan vuosisadan alussa Pirkanmaalla otettiin käyttöön maanjaossa säädetty sarkajako. Maanviljelys syrjäytti elinkeinona riistanpyyntiä yhä laajemmalti. 1500-luvulla asutuksen pohjoisraja kulki linjalla Teisko–Orivesi–Längelmäki. Linjan pohjoispuolella sijaitsi asumaton erämaa-alue, jota alettiin asuttaa kruunun määräyksestä vuonna 1542. 1560-luvulla Pirkanmaan suurimmat väestötihentymät olivat edelleen Kokemäenjoen ja Pyhäjärven rantamilla. Tiheimmin asuttua oli jo tuolloin nykyisen Tampereen eteläosa. Pirkanmaan alueen väkiluvun 1500-luvun puolivälissä on arvioitu olleen 25 000–29 000.
Satakunnassa hallintopitäjät noudattivat kirkkopitäjien rajoja tarkemmin kuin muissa maakunnissa. Ylä-Satakunnan neljä 1200-luvulla syntynyttä emäseurakuntaa olivat Kyrö, Pirkkala, Sastamala ja Vesilahti. Näistä Pirkkala oli merkittävin. Vesilahti kuului alun perin Pirkkalaan, mutta lienee erotettu siitä jo 1200-luvun lopussa. Kangasala irtautui Pirkkalasta seuraavan vuosisadan lopulla ja Lempäälä erosi Vesilahdesta luultavasti 1410-luvulla. Samalla vuosikymmenellä Kokemäenkartanon lääni jaettiin Ylä- ja Ala-Satakuntaan. Uusi Ylä-Satakunnan kihlakunta vastasi osapuilleen nykyistä Pirkanmaan maakuntaa. Ylä-Satakuntaa kutsuttiin 1400-luvulla muutamaan otteeseen Pirkkalan kihlakunnaksi, jota on pidetty eräänä historiallisesti merkittävänä perusteena Pirkanmaa-nimen käyttöönotolle. Vuonna 1641 Ylä-Satakunnan kihlakunta jaettiin yliseen ja aliseen kihlakuntaan. Vuonna 1693 tapahtui merkittävä aluemuutos, kun aliseen kihlakuntaan liitettiin Huittisten, Loimaan ja Punkalaitumen pitäjät. Viimeksi mainittu kuuluu nykyisin Pirkanmaahan. Kihlakunta oli melko kiinteä kokonaisuus. Ruotsin vallan aikana Ylä-Satakunnalla oli oma valtiopäivämies talonpoikaissäädyssä, myös kihlakunnan kahtiajaon jälkeen.
Ylä-Satakunnan pitäjät noin 1400–1693:
Eräkauden loppuvaiheessa eli noin vuosina 1300–1550 Ylä-Satakunta oli melko yhtenäinen talousalue, joka pirkkalaisliikkeen tyrehdyttyä nivoutui läheisesti Hämeeseen. 1500-luvun puolivälissä enää noin seitsemäsosa Ylä-Satakunnan talollisista harjoitti erätaloutta. 1600-luvun lopun katovuosina Pirkanmaalla kärsivät pahimmin Pirkkalan ja Längelmäen seudut, joissa jopa puolet väestöstä sai surmansa. Suuri Pohjan sota saavutti Pirkanmaan 1713. Taistelutantereita olivat muun muassa Kostianvirta ja Tammerkoski.
Nykyisen Pirkanmaan alueen halkaisi pohjois–eteläsuuntaisesti lääninraja yli 220 vuotta, kun Hämeen lääniä laajennettiin Kustaa III:n määräyksestä länteen 1775. Siihen asti Ylä-Satakunnan kihlakunta oli kuulunut Turun ja Porin lääniin.
Eräkauden jälkeen koitti 1800-luvun alkuun kestänyt aikakausi, jolloin kaupunkien puuttuminen ja tuotantorakenteen yksipuolisuus hidastivat maakunnan kehitystä. Ylä-Satakunta jäi jälkeen naapurimaakunnistaan. Yläsatakuntalaisten markkinamatkojen kohde oli yleensä Turku. Ajanjaksoa on kutsuttu myös nimellä ”Turun aika”. Kuningas Kustaa III teki periaatepäätöksen Tampereen kaupungin perustamisesta 6. kesäkuuta 1775. Virallisesti kaupunki perustettiin 1. lokakuuta 1779. Aluksi Tampere kasvoi hitaasti ja sen vaikutus oli vähäinen. 1840-luvulla kaupungista kehittyi koko Suomen merkittävin teollisuuskeskus. Muuallakin maakunnassa alkoi kehittyä teollisuutta. Uudet keksinnöt – puuhioke sekä selluloosan valmistus ja paperin teko molemmista – olivat keskeisiä Pirkanmaan kehitykselle. Tampereen ohella teollista toimintaa syntyi muun muassa Valkeakoskelle, Nokialle ja Mänttään. Orivedellä puolestaan aloitettiin kenkä- ja nahkateollisuus 1890-luvulla.
Nopean kasvun myötä Tampere nousi maakunnan keskukseksi. Siitä alkoi kehittyä maantieliikenteen ja 1870-luvulla rautatieliikenteen solmukohta. Tampereen vetovoima voitti Porin ja Hämeenlinnan. 1900-luvun alussa Tampere oli lähes Turun ja Viipurin tasoinen keskus.
Suomen sisällissodan kuukausina lähes koko Pirkanmaa oli punaisten hallussa ja Tampere oli punaisten keskus. Maakunnassa oli runsaasti teollisuustyöläisiä ja torppareita, minkä johdosta siitä muotoutui ”punaisen Suomen” keskusalue. Sodan jälkeen teollistuminen leimasi entistä voimakkaammin koko maakuntaa. Talvisodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Tamperetta. Myös Mänttä ja Nokia joutuivat pommitusten kohteiksi.
Pirkanmaan maakuntaliitto perustettiin vuonna 1956. Maakuntaa kutsuttiin myös Tammermaaksi, mutta vähitellen Pirkanmaa vakiintui alueen nimeksi. Tammermaa-nimi elää kuitenkin edelleen useiden yritysten ja yhdistysten nimissä. 1950-luvulla maakunnan ainoa kaupunki oli edelleen Tampere. Kauppaloita sen sijaan oli useita: Ikaalinen, Mänttä, Nokia, Toijala, Valkeakoski ja Vammala. Vuosina 1963–1977 ne muutettiin kaupungeiksi. Myöhemmin kaupungeiksi virallistettiin Orivesi, Parkano ja Virrat. Kuntien määrä väheni huomattavasti 1900-luvun jälkipuoliskolla ja edelleen 2000-luvulla. Vanhoja pitäjännimiä, kuten Akaa ja Sastamala, otettiin uudelleen käyttöön kuntaliitosten myötä.
Tampere ympäristökuntineen määriteltiin tieteellisesti Tampereen liikennealueeksi vuonna 1944. Läänin perustamista Tampereen talousalueelle suunniteltiin vuosina 1941, 1944 ja 1953. Eduskunnassa valmisteltiin jälleen 1960-luvun alussa Tampereen ja Satakunnan läänien perustamista. Uudistuksen vaatimat lainmuutokset oli jo tehty, mutta suunnitelma haudattiin. Seuraavan kerran Pirkanmaasta kaavailtiin lääniä 1980-luvulla nimellä Pirkanmaan lääni, mutta tuolloinkin suunnitelma kariutui eduskunnassa, joskin äärimmäisen niukalla äänten enemmistöllä. Vuonna 1997 maakunta liitettiin uuteen Länsi-Suomen lääniin, joka lakkautettiin 1. tammikuuta 2010. Yli neljännes läänin asukkaista asui Pirkanmaalla.
Vuodenvaihteessa 2017–2018 Pirkanmaan väkiluku oli 512 081 (Tilastokeskus). Vuonna 2017 väestömäärän muutos oli +2 725 henkeä (+0,53 %). Pirkanmaan muuttotase oli positiivinen, luonnollinen väestönlisäys sen sijaan oli hitusen negatiivinen. Aiempien vuosien tapaan maakuntaa kasvatti eritoten kotimainen muuttovoitto.
Pirkanmaan maakunnan väestönkasvu painottuu hyvin voimakkaasti Tampereelle ja sen kehyskuntiin Nokialle, Kangasalle, Pirkkalaan, Lempäälään ja Ylöjärvelle. Vuosina 2013–2015 Tampereen osuus koko maakunnan väestönkasvusta oli 65 prosenttia ja vuoden 2016 aikana 75 prosenttia. Koko Pirkanmaan väestö lisääntyi vuoden 2016 aikana 3 165 asukkaalla ja Tampereen ja sen kehyskuntien väkiluku 4 089 asukkaalla, mistä Tampereen osuus oli 3 055 asukasta. Tämä merkitsee, että Tampereen kaupunkiseudun ulkopuolisella Pirkanmaalla väkiluku väheni vuonna 2016 yli 900 asukkaalla. Väestön vähentyminen on tuntunut erityisen voimakkaana maakunnan pohjoisosassa.
1900-luvun jälkipuoliskolla Pirkanmaan osuus Suomen väkiluvusta pysytteli 8,5 prosentin tuntumassa. Vuosisadan lopussa maakunnan väkiluvun kasvu kiihtyi ja 2010-luvun jälkipuoliskolle tultaessa väestöosuus oli kohonnut yli yhdeksän prosentin. Pirkanmaan väkiluku ylitti puolen miljoonan rajan 2013.
Pirkanmaan maakunnan kokonaishedelmällisyysluku nousi 2000-luvun ensikymmenluvulla 1,66:sta 1,83:een. Samana ajanjaksona Suomen keskimääräinen luku kohosi 1,73:sta 1,87:ään. Seuraavalla vuosikymmenellä hedelmällisyys kääntyi laskuun, kuten koko valtakunnassa. Vuonna 2015 Pirkanmaan luku oli 1,61.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty maakunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1. tammikuuta 2013 tilanteen mukainen. Kahtia jaetun Längelmäen kunnan väestö on kuitenkin vuosina 1980–2005 laskettu kokonaan osaksi Keski-Suomessa sijaitsevaa Jämsää.
Ajanjaksolla 2015–2017 Pirkanmaan kunnista asukaslukuaan lisäsivät Tampere (+5 899 asukasta), Kangasala (+682), Nokia (+327), Lempäälä (+259), Pirkkala (+163), Ylöjärvi (+145) ja Valkeakoski (+64 asukasta). Vastaavasti eniten väestöään menettäneet kunnat olivat Sastamala (–339 asukasta), Mänttä-Vilppula (–335), Punkalaidun (–179), Ruovesi (–176) ja Virrat (–143 asukasta). Muuttotappiosta kärsineitä kuntia oli Pirkanmaalla kaikkiaan 15. Maakunnassa on siten nähtävissä sama kehitys kuin muuallakin Suomessa: asukkaat muuttavat kasvukeskuksiin ja niiden naapurikuntiin.
Pirkanmaa on kielellisesti erittäin homogeeninen alue: vuonna 2017 suomea puhui äidinkielenään lähes 490 000 henkeä eli noin 95 prosenttia maakunnan väestöstä. Suomenkielisten osalta Pirkanmaan valtakunnallinen väestöosuus oli 10,0 prosenttia. 2010-luvulla suomenkielisten määrä on noussut vain Uudellamaalla, Pirkanmaalla ja Pohjois-Pohjanmaalla sekä hienoisesti Varsinais-Suomessa ja Ahvenanmaalla.
Keskiajalla Suomeen muodostunut ruotsinkielinen uudisasutus ei ulottunut nykyisen Pirkanmaan alueelle, joten maakunnan suomenruotsalaisten määrä ja väestöosuus on vähäinen. Vuonna 2017 Pirkanmaalla ruotsia puhui äidinkielenään noin kaksi tuhatta henkilöä. Saamea puhui Pirkanmaalla äidinkielenään 27 henkilöä vuonna 2017.
"Vieraskielisten" eli muita kieliä kuin suomea, ruotsia tai saamea äidinkielenään puhuvien määrä on noussut Pirkanmaalla voimakkaasti 2000-luvulla. Kieliä on kymmenittäin, ja useimpien maakunnallinen väestöosuus on alle promillen. Vuonna 2017 "vieraskielisiä" oli noin 24 000 henkilöä eli viitisen prosenttia väestöstä. Pirkanmaan toiseksi puhutuin kieli on venäjä, vuonna 2017 sitä käytti äidinkielenään nelisen tuhatta henkilöä.
Taulukossa on mainittu kielet, joita puhuu Pirkanmaan maakunnassa asuvista äidinkielenään vähintään tuhat henkilöä. Sijaluku viittaa taulukon viimeisimpään vuoteen.
Vuonna 2016 Pirkanmaan maakunnan bruttokansantuote oli noin 18,3 miljardia euroa (8,5 % Suomen bruttokansantuotteesta). Bruttokansantuote asukasta kohden oli 36 040 euroa eli noin 92 prosenttia Suomen keskiarvosta. Pirkanmaan bruttokansantuote oli maakuntien toiseksi korkein ja asukasta kohden laskettuna seitsemänneksi korkein yhdeksäntoista maakunnan joukossa.
Pirkanmaan elinkeinorakenne painottuu jälkiteolliselle yhteiskunnalle tyypillisesti palveluihin. Tampereelle on kasvanut valtakunnallisesti merkittävä ICT-keskittymä. Väestöpohjansa ansiosta kaupunki on myös huomattava kaupan keskus. Teollisuuden osuus arvonlisäyksestä ja työpaikoista on Pirkanmaalla Suomen keskiarvoa korkeampi. Maakunta on yksi Suomen keskeisistä valmistavan teollisuuden keskittymistä, teollisen toiminnan perinteet ovat pitkät ja koulutusverkosto hyvä. Teollisuus on keskittynyt pitkälti Tampereelle ja sen lähiympäristöön, kuten Nokialle ja Valkeakoskelle. Myös Mänttä-Vilppula on merkittävä teollisuuskeskus. Maatalouden osuus taloudellisesta toiminnasta on vähäinen. Maakunnan länsiosassa maataloustuotanto on lypsykarjavaltaista, etelässä viljanviljelyvaltaista ja pohjoisessa metsätalousvaltaista.
Pirkanmaan osuus Suomen viennistä ja etenkin tuonnista on huomattavasti maakunnan bruttokansantuoteosuutta pienempi; teollisuuden ansiosta maakunnan ulkomainen kauppatase on ylijäämäinen. Noin 90 prosenttia Pirkanmaan viennistä tulee teollisuuden päätoimialalta.
Pirkanmaalla on kauttaaltaan erittäin korkea työttömyys: vuonna 2014 noin seitsemäsosa työvoimasta oli työttömänä. Maakunnan työpaikkaomavaraisuus oli lähes sata prosenttia.
Pirkanmaan halki kulkee kaksi keskeistä raideliikenteen väylää: niin kutsuttu päärata Helsingistä Ouluun ja ratayhteys Turusta Jyväskylään. Rataosuudet yhtyvät Toijalassa ja erkanevat jälleen Tampereella, joka on maakunnan ja koko Suomen raideliikenteen solmukohta. Tampereelta on myös ratayhteys Nokian ja Vammalan kautta Poriin ja Raumalle. Pienivolyymista henkilöliikennettä on Pirkanmaan koillisosan kautta kulkevalla rataosalla Orivesi–Vilppula–Kolho–Haapamäki. Pirkanmaan radat on sähköistetty lukuun ottamatta Orivesi–Haapamäki-yhteyttä sekä Valkeakoskella ja Mäntässä sijaitsevia teollisuuskäytössä olevia pisteratoja.
Pirkanmaa liitettiin Suomen rataverkkoon kesäkuussa 1876, jolloin liikenteelle avattiin rataosat Turku–Toijala ja Hämeenlinna–Tampere. Päärataan kuuluva rataosa Tampereelta Oriveden, Vilppulan ja Haapamäen kautta Seinäjoelle avattiin 1882. Ratayhteyttä oikaistiin 1971, jolloin avattiin yhteys Tampereelta Parkanon kautta Seinäjoelle. Tampere–Pori-rataosuus avattiin marraskuussa 1895. Orivesi–Jämsä-rataosuus avattiin heinäkuussa 1950. Tampereelta Jyväskylän suuntaan kuljettiin Vilppulan ja Haapamäen kautta aina vuoteen 1977, jolloin avattiin yhteys Jämsänkoski–Jyväskylä.
Parkanon ja Virtain kautta kulkenut Haapamäki–Pori-rata on lakkautettu lukuun ottamatta väliä Niinisalo-Parkano; tämä osuus ei ole sähköistetty.
Pirkanmaan tärkeimmät maantieliikenteen väylät noudattelevat raideliikenteen reittejä. Maakunnan alueella kulkee valtatie 3 Helsingistä Vaasaan, valtatie 9 Turusta Pohjois-Karjalaan ja valtatie 12 Raumalta Kouvolaan. Nokiasta Poriin kulkee valtatie 11. Valtateitä yhdistää Tampereen eteläpuolitse linjattu kehätie. Pirkanmaan pohjoisosia halkoo Porista Joensuuhun johtava, melko vähäliikenteinen valtatie 23. Tie kulkee Parkanon, Kihniön ja Virtain kautta.
Pirkanmaan valtatiet:
Pirkanmaan kantateistä tunnetuin lienee Orivedeltä Virtain kautta Pohjanmaalle kulkeva kantatie 66, josta on tehty jopa musiikkikappale, ”Valtatie 66”. Tien varrella sijaitsee useita nähtävyyksiä, kuten Torisevan rotkojärvet. Kangasalta alkaa Suomen pisin kantatie, kantatie 58, joka kulkee Oriveden ja Mänttä-Vilppulan kautta pohjoiseen.
Pirkanmaan kantatiet:
Liikennemäärät heijastelevat asutustiheyttä. Ne ovat Tampereen pohjoispuolella vähäisempiä kuin maakunnan eteläosassa. Vilkkaimmat reitit, kuten Tampereen kehätie ja valtatie 3:n osuus Ylöjärveltä Helsinkiin, on rakennettu moottoriteiksi.
Vuonna 1979 valmistunut Tampere-Pirkkalan lentoasema (IATA: TMP, ICAO: EFTP) sijaitsee viitisentoista kilometriä Tampereen keskustasta etelään. Asemalla on verraten vilkas kansainvälinen lentoliikenne. Tampere-Pirkkala sijaitsee suhteellisen lähellä Suomen merkittävintä lentoasemaa, Helsinki-Vantaata: asemien välinen lentomatka kestää puolisen tuntia. Tampere-Pirkkalasta on hyvät yhteydet myös Tukholmaan ja eräisiin Keski-Euroopan kaupunkeihin.
Tampereen pohjoispuolella sijaitsee harrastelijakäytössä oleva Teiskon lentokenttä.
Näsijärvellä on risteilijäliikennettä esimerkiksi Tampereelta aina Virroille asti. Myös Pyhäjärvellä tehdään risteilyjä. Keurusselällä on risteilytoimintaa linjalla Mänttä–Keuruu.