hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Kaspar Hauser
Kaspar Hauser (30. huhtikuuta tai 29. syyskuuta 1812 – 17. joulukuuta 1833) oli eurooppalainen löytölapsi, joka löydettiin noin 16-vuotiaana Nürnbergin kaupungista Saksassa 26. toukokuuta 1828.
Ensimmäisenä kaduilla harhailleen, oudosti kävelleen pojan löysi suutari, jolle poika ojensi Nürnbergin kevyen ratsuväen kapteenille osoitetun kirjeen. Kirjeessä kerrottiin Kasparin äidin antaneen pojan kirjeen kirjoittajalle hoidettavaksi. Hoitajalla oli kirjeen mukaan kuitenkin jo kymmenen lasta, joten hän ei voinut huolehtia hänestä. Pojalta löydettiin myös toinen, äitinsä vuonna 1812 kirjoittama kirje. Äiti kertoi kirjeessä olevansa naimaton ja pojan isän olevan Nürnbergin kevyestä ratsuväestä. Kirjeessä toivottiin pojan liittyvän 17-vuotiaana samaan joukko-osastoon, jossa hänen isänsä oli palvellut. Lopulta hänet annettiin yliopiston professori Georg Friedrich Daumerin huostaan.
Kaspar ei syönyt kuin karkeaa leipää ja joi vain vettä. Lisäksi hän kavahti kirkasta valoa eikä pystynyt kävelemään kunnolla. Löydettäessä Kaspar ei osannut puhua kuin muutamia sanoja. Hän hoki lauseita "minä olen Kaspar Hauser" ja "haluan olla ratsastaja kuten isä". Kaspar oppi kuitenkin hämmästyttävän nopeasti puhumaan, jolloin hän pystyi myös kuvailemaan ja kertomaan oloja, joissa hän oli elänyt ja mitä hän oli kokenut.
Kasparin mukaan häntä oli pidetty pimeässä äänieristetyssä huoneessa tai laatikossa, jossa hän ei mahtunut seisomaan eikä makaamaan suorana. Hänelle oli tarjoiltu ruokaa (vain leipää sekä vettä) ja silloin tällöin Kaspar oli nukutettu, jotta hänet oli saatu pestyä ja vaatteet vaihdettua. Hän oli leikkinyt muutamilla puisilla leluilla ja kirkasvärisillä nauhoilla.
Ennen kuin Kaspar vapautettiin harhailemaan, hänet oli opetettu seisomaan ja kävelemään.
Kaspar Hauser murhattiin 17. joulukuuta 1833 Ansbachin kaupungissa, tekijää ei saatu kiinni. Hauserin epäillään syntyneen Badenin suurherttua Karlin ja tämän puoliso Stéphanie de Beauharnais'n vanhimpana poikana ja siten suvun perintöprinssinä, mutta tulleen vaihdetuksi vaikean syntymän yhteydessä kuolemansairaaseen lapseen, joka menehtyikin vain hieman myöhemmin. Tekoa ja myöhempää murhaa on esitetty kreivitär Luise von Hochbergin järjestämäksi, sillä Karlin jäätyä vaille miespuolista perillistä siirtyi kruunu Karlin isoisän epäsäätyisen Luise-vaimon Leopold-pojalle. Myöhemmät DNA-testit ovat vahvistaneet tämän mahdollisuuden. Suvun perilliset ovat kieltäytyneet kommentoimasta asiaa, eikä myöskään DNA-näytteiden ottamista suvun kryptasta ole sallittu.
Kasparilta löydettiin kaksi kirjettä, joista toisen esitettiin olevan pojan äidiltä ja toinen pojan myöhemmältä hoitajalta. Hoitajan kirjettä ei ollut päivätty.
Äidin kirje oli päivätty yksinkertaisesti "Lokakuussa 1812":
Juppi
Juppi-sanaa () on käytetty koulutetusta, menevästä ja muodikkaasta (kaupunkilais)nuoresta, joka pyrkii etenkin taloudelliseen menestykseen. Sanaa käytetään yleensä kielteisessä sävyssä kuvaamaan kaupunkilaista hienostelijaa. Jupin vastakohta on juntti.
Termi "young urban professional" syntyi Yhdysvalloissa 1980-luvun alussa markkinatutkimuksen piirissä kuvaamaan tiettyä kuluttajaryhmää. Lehtitoimittajat ottivat sen pian kriittiseksi tavaksi kuvata uutta nuorta, itsevarmaa ja materialistista työelämän sukupolvea. Vuonna 1984 liikemieheksi ryhtyneestä entisestä anarkististen YIP-puolueen ("Youth International Party") johtajasta Jerry Rubinista tehty lehtijuttu ”From Yippies to Yuppies” ("Chicago"-aikakauslehti, toukokuu 1980) kiteytti yhdysvaltalaisten nuorten muuttumisen 1970-luvulta 1980-luvulle tultaessa sodanvastaisista idealisteista opportunistisiksi oman edun tavoittelijoiksi. Vuonna 1983 ilmestyi satiirinen "The Yuppie Handbook" pukeutumisohjeineen, ja "Newsweek"-aikakauslehti julisti vuoden 1984 ”juppien vuodeksi”. Kirjailija Jay McInerney ("Manhattanin valot", 1984) kiteytti New Yorkin 1980-luvun juppikulttuurin taidoksi ”olla oikeassa paikassa oikeaan aikaan oikeissa vaatteissa”.
Suomessa juppi-termiä alettiin käyttää keskusteluissa keväällä 1985. Sosiologi Jeja-Pekka Roos määritteli jupin 
vuonna 1986 "Talouselämä"-lehdessä seuraavin kriteerein, jotka tosin olivat peräisin "Yuppie Handbookista":
”Mies tai nainen, joka 1) asuu suurkaupungissa, 2) väittää olevansa 25–45-vuotias, 3) tavoittelee kunniaa, arvostusta, tunnustusta, kuuluisuutta, sosiaalista asemaa, valtaa tai rahaa, 4) harrastaa bruncheja viikonloppuisin ja tekee iltaisin töitä.”
Roosin mielestä jupit olivat uutta keskiluokkaa, nuoria joilla oli vanhempiaan parempi koulutus ja paremmat tulot ja jotka nauttivat luksustavaroiden ja -palvelujen ostamisesta. Aiemmin tällaisia ihmisiä oli kutsuttu "nousukkaiksi". Suomessa jupin vastakohdaksi löydettiin suomalaisperäinen sana "juntti", köyhä ja kouluttamaton maalaistollo.
Kirjan "Jupin muistelmat" (Otava, 1997) kirjoittanut Pekka Rislakki sanoo juppiutta parhaiten kuvaavan kolme ”ismiä”: hedonismi, individualismi ja materialismi.
Rautatientorin metroasema
Rautatientorin metroasema () on Helsingin metron käyttäjämäärältään vilkkain asema, jota käyttää noin 53 000 matkustajaa päivässä. Asema sijaitsee Kluuvin kaupunginosassa Asema-aukion ja Kaivokadun alapuolella, ja sieltä on yhteys Asematunneliin, Helsingin päärautatieasemalle, Kaivopihalle sekä Mannerheimintien alitse Forumiin. Asema on Helsingin yliopiston ja Aalto-yliopiston lisäksi ainoa, jonka nimi kuulutetaan suomen ja ruotsin lisäksi englanniksi ("Central railway station"). Asemalla on opasteet myös saksaksi ("Hauptbahnhof").
Asema avattiin 1. heinäkuuta 1982 ja sen ovat suunnitelleet Rolf Björkstam, Erkki Heino ja Eero Kostiainen. Asema sijaitsee 487 metrin etäisyydellä Kampin metroasemasta ja 597 metrin päässä Helsingin yliopiston metroasemasta. Se on 27 metriä maanpinnan ja 22 metriä merenpinnan alapuolella.
Asemalla on ollut vuodesta 1985 lähtien Jouko Christianssonin maalaus Metrolinjat. Aseman nimi alkuperäisissä linjakartoissa oli Kaivokatu / Brunnsgatan.
Metrolaiturin keskivaiheilta johtaa yksi liukuporraskuilu ylös lippuhalliin. Liukuportaita kuilussa on neljä, joista alhaalta katsottuna kolme vasemmaisinta johtaa normaalisti ylös, ja oikeanpuoleisin alas. Liukuporraskuilun edessä on kulunvalvontakoppi tummennettujen lasien takana. Hissit laituritasolta lippuhalliin eli Kompassitasolle ovat liukuporraskuilun takana olevalla poikittaiskäytävällä.
Asemalla on Helsingin metrolle tyypillinen saarilaituri, jonka molemmin puolin sijaitsevat raiteet operoivat oikeanpuoleista liikennettä.
Asemalla tapahtui 8. marraskuuta 2009 vakava vesivahinko, jonka seurauksena asema jouduttiin sulkemaan yli kolmeksi kuukaudeksi. Asemalle vuoti tuhansia kuutioita vettä, ja vuoto aiheutti miljoonien eurojen suuruiset vahingot. Muun muassa metroaseman hissit ja liukuportaat kärsivät suuria vahinkoja. Vesi pääsi vuotamaan putkesta irronneen kulmapalan takia. Itäkeskuksesta päin tulleet junat kääntyivät tapahtumapäivänä jo Sörnäisissä. Myöhemmin metroliikennettä jatkettiin lännessä Hakaniemeen ja Kaisaniemeen asti. Asematunneli suljettiin, mutta rautatieaseman maanpäällinen osa oli koko ajan käytössä. Laitureilla ollut vesi saatiin poistettua seuraavaan päivään mennessä, mutta asema ja ns. Kompassitaso pysyivät suljettuina. Metroliikenne Rautatientorin aseman ohitse Kamppiin ja Ruoholahteen käynnistyi uudelleen 11. marraskuuta. Rautatientorilla metrot alkoivat pysähtyä jälleen 15. helmikuuta 2010 alkaen.
Helsingin yliopiston metroasema
Helsingin yliopiston metroasema () on Helsingin metron asema, joka sijaitsee itäisessä Kluuvin kaupunginosassa. Se palvelee Helsingin ydinkeskustaa, Helsingin yliopiston keskustakampusta ja Kruununhaan kaupunginosaa. Asema avattiin 1. maaliskuuta 1995 ja se on Helsingin metron uusin tunneliasema Länsimetron asemia lukuun ottamatta. Aseman nimi oli vuosina 1995–2014 Kaisaniemen metroasema (). Aseman on suunnitellut arkkitehtitoimisto "Kontio - Kilpi - Valjento Oy".
Asema on Rautatientorin ja Aalto-yliopiston lisäksi ainoa, jonka nimi kuulutetaan suomen ja ruotsin lisäksi englanniksi ("University of Helsinki"). Entisellä nimellään Kaisaniemi oli ainoa Helsingin metron asema, jonka nimi kuulutettiin vain yhdellä kielellä – suomenkielinen nimi "Kaisaniemi" ja ruotsinkielinen "Kajsaniemi" lausutaan samalla tavalla.
Huhtikuussa 2014 Helsingin kaupunginhallitus päätti muuttaa aseman nimeksi Helsingin yliopisto () lähellä sijaitsevan Helsingin yliopiston keskustakampuksen mukaan. Uusi nimi astui välittömästi voimaan päätöksen myötä 22. huhtikuuta 2014 vaikkakin ehdotus herätti vastustusta; esimerkiksi Helsingin seudun liikenne vastusti nimenmuutosta ja Helsingin nimistötoimikunnan mukaan Kaisaniemellä on pitkät perinteet karttanimenä. Muutos aseman nimikyltteihin ja metron kuulutuksiin tehtiin vuoden 2014 loppuun mennessä.Metrolaiturilta johtaa vain yksi liukuporraskuilu ylös lippuhalliin, laiturialueen länsipäästä.
Liukuportaita kuilussa on kolme, joista alhaalta katsottuna keskimmäinen ja oikeanpuoleinen normaalisti johtavat ylös ja vasemmanpuoleinen alas.
Alhaalta katsoen liukuportaiden vasemmalla puolella on kaksi hissiä, jotka liikkuvat liukuporraskuilun suuntaan vinosti ylös. Nämä vinohissit ovat maailmallakin harvinaisia. Samankaltaisia vinohissejä on myös Sörnäisten, Hakaniemen, Lauttasaaren, Koivusaaren ja Aalto-yliopiston metroasemilla.
Liukuportaita alas tultaessa itäsuunnan liikenne lähtee normaalisti oikealta puolelta ja länsisuunnan liikenne vasemmalta puolelta.
Hakaniemen metroasema
Hakaniemen metroasema () on yksi Helsingin metron asemista. Se palvelee Helsingin kantakaupungin Hakaniemen ja Kallion kaupunginosia. Asemalle on sisäänkäynnit Hakaniemen torilta ja Toiselta linjalta.
Asema oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen ovat suunnitelleet Mirja Castrén, Juhani Jauhiainen ja Marja Nuuttila. Se sijaitsee 916 metrin etäisyydellä Helsingin yliopiston metroasemasta ja 928 metrin päässä Sörnäisten metroasemasta. Asema sijaitsee 23 metriä maanpinnan ja 21 metriä merenpinnan alapuolella. Asema eroaa arkkitehtuuriltaan Helsingin muista maan alla olevista metroasemista lukuun ottamatta Länsimetron asemia. Aseman laiturit ovat aivan vierekkäin, eikä keskellä ole mitään esteitä.
Nykyisin käytössä olevan Hakaniemen metroaseman laituritason länsipuolelle on rakennusvaiheessa louhittu toinen asemalaiturihalli. Tämä halli on alun perin louhittu ns. U-metrolinjan asemaksi. Hallia on suunniteltu käytettäväksi myös Pisara-radan asemana.
Maailmalla erikoista on aseman eteläpään lippuhallin ja välitason välillä kulkeva vinohissi. Samankaltaisia vinohissejä löytyy myös Sörnäisten, Helsingin yliopiston, Lauttasaaren, Koivusaaren ja Aalto-yliopiston asemilta.
Vuosina 1997–2005 toimineen hip hop -yhtye Bomfunk MC’s:in "Freestyler"-kappaleen musiikkivideo kuvattiin pääosin Hakaniemen metroasemalla, kuten myös sitä parodioiva Raptori-yhtyeen "Hiphopmusiikkia"-kappaleen video.
Asemalla on Aimo Tukiaisen veistosreliefi "Torielämää Hakaniemessä".
Aseman lippuhallin peruskorjaus alkoi syyskuussa 2016 ja valmistui Helmikuussa 2018
Sörnäisten metroasema
Sörnäisten metroasema () on yksi Helsingin metron asemista. Se palvelee Helsingin itäisen kantakaupungin Sörnäisten ja Kallion kaupunginosia sekä Alppiharjun osa-aluetta Harjua osoitteessa Helsinginkatu 1. Metroaseman lähiseutu tunnetaan epävirallisesti Kurvin kulman tai Sörnäisten kurvin nimellä.
Asema avattiin 1. syyskuuta 1984, ja sen ovat suunnitelleet Jaakko Kontio ja Seppo Kilpiä. Se sijaitsee 928 metrin etäisyydellä Hakaniemen metroasemasta ja 1,123 kilometrin etäisyydellä Kalasataman metroasemasta. Asema on 25 metriä maanpinnan ja 3 metriä merenpinnan alapuolella.
Aseman ominaispiirre on metrolaiturilla olevat keltaiset seinät. Laiturialueelta lippuhalliin johtavassa kuilussa on kolmet rullaportaat, joista kaksi johtaa ylös ja yksi alas. Kuilun molemmilla reunoilla on hissi, joka kulkee rullaportaiden suuntaisesti vinosti ylös. Nämä vinohissit ovat koko maailmassa harvinaisia. Samankaltaisia vinohissejä löytyy myös Hakaniemen, Helsingin yliopiston, Lauttasaaren, Koivusaaren ja Aalto-yliopiston asemilta.
Sörnäisten asemalla oli koekäytössä portit, joiden läpi matkustajat kulkivat lipputarkastuksen aikana. Portteja käytettiin estämään liputtomien matkustajien pääsy laiturialueelle. Portit poistettiin metroaseman liukuportaiden peruskorjauksen yhteydessä.
Eton
Eton on kaupunki Berkshiressä, Englannissa. Se sijaitsee Thamesjoen varrella, Windsorista katsottuna vastakkaisella rannalla. Kaupunki on kuuluisa vuonna 1440 perustetusta Eton Collegesta, joka on yksi Yhdistyneen kuningaskunnan tunnetuimmista ja arvostetuimmista yksityiskouluista ().
Kulosaaren metroasema
Kulosaaren metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista ja se on lisäksi yksi sen vanhimmista asemista. Se valmistui asemista ensimmäisenä. Se palvelee Kulosaaren kaupunginosaa Helsingin kantakaupungin ja Herttoniemen välissä. Kulosaaressa metrorata kulkee saarta halkovan Itäväylän ja sen vierellä olevan Kulosaaren puistotien välissä. Kulosaari on Helsingin metron vähiten käytetty asema (2008 käyttäjiä arkipäivisin keskimäärin 2 329).
Kulosaari oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen suunnittelivat Jaakko Ylinen ja Jarmo Maunula. Se sijaitsee 1,816 kilometrin etäisyydellä Kalasataman metroasemasta ja 1,442 kilometrin päässä Herttoniemen metroasemasta.
Aseman peruskorjaus aloitettiin kesäkuussa 2010. Korjauksessa aseman kaikki pinnat uusittiin ja lippuhalliin rakennettiin uudet liukuportaat. Myös aseman valaistus uusittiin ja laiturin katosta pidennettiin. Aseman itäiseen päähän rakennettiin uusi hätäpoistumistie. Asema oli tarkoitus ottaa osittain käyttöön vuoden 2011 alussa, mutta se avattiin vasta saman vuoden kesäkuussa. Lopullisesti peruskorjaus oli valmis syyskuun alussa 2011.
Blondi tuli taloon
Blondi tuli taloon on vuosina 1994–1995 valmistunut MTV3-kanavalla esitetty suomalainen draamasarja. Sarjan tuottajana toimi Spede Pasanen, käsikirjoittajana Elina Halttunen sekä ohjaajina Elina Halttunen ja Reija Virolainen. Jaksoja sarjaan valmistui 148. Sarja sai jatkoa tammikuussa 1997 kolmen jakson pituisella minisarjalla "Blondi tuli taloon – Sattui kerran kesällä".
Sarja oli ensimmäinen suomalainen draamasarja, jota esitettiin useammin kuin kerran viikossa. Ensiesityksen aikaan sarjaa seurasi viikoittain lähes yli miljoonaa katsojaa.
Sarja esitettiin uusintana vuosina 1997 ja 1998. MTV3 ja Pan Vision julkaisivat sarjan DVD:nä vuonna 2010. Sarjan suosion myötä käsikirjoittaja-ohjaaja Elina Halttunen palkittiin Venla-kunniakirjalla vuoden 1994 Venla-gaalassa. Anu Hälvä palkittiin suosituimman naisesiintyjän Telvis-palkinnolla 1995.
Blondi tuli taloon -sarja julkaistiin viiden tupla-DVD:n sarjana vuonna 2010. Levyillä ei ole lisämateriaalia. Marraskuussa 2010 julkaistiin "Blondi tuli taloon boksi", joka sisältää kaikki julkaistut 10 levyä, sekä aiemmin julkaisemattoman 3-osaisen "Sattui kerran kesällä" minisarjan.
Herttoniemen metroasema
Herttoniemen metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista (kuitenkin bussiterminaalin alapuolella). Se palvelee Herttoniemen kaupunginosaa Itä-Helsingissä. Asema sijaitsee osoitteessa Hiihtomäentie 17, Itäväylän kupeessa, Herttoniemen liikenneympyrän vieressä.
Herttoniemi oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen suunnittelivat Jaakko Ylinen ja Jarmo Maunula. Se sijaitsee 1,442 kilometrin etäisyydellä Kulosaaren metroasemasta ja 1,367 kilometrin päässä Siilitien metroasemasta.
Herttoniemen metroasema palvelee aseman ympäristön lisäksi liityntälinjoiden välityksellä koko Herttoniemen alueen asukkaita (Roihuvuori, Tammisalo, Länsi-Herttoniemi ja Herttoniemenranta) sekä koko Laajasalon saaren asukkaita. Länsi-Herttoniemen asukkaita palvelee myös Siilitien metroasema.
Eton College
King's College of Our Lady of Eton beside Windsor (yleensä Eton College) on yksityiskoulu ("public school") Etonin kaupungissa, Englannissa. Se on sisäoppilaitos 13–18 -vuotiaille pojille ja yksi Yhdistyneen kuningaskunnan arvostetuimpia kouluja.
Koulun perusti Englannin kuningas Henrik VI jo vuonna 1440. Hänen suurisuuntaisia suunnitelmiaan koulurakennuksesta ei ehditty toteuttaa ennen Henrikin syrjäyttämistä vallasta. Nykyisin koulun sisäpihaa reunustavat enimmäkseen vuonna 1694 valmistuneet rakennukset.
Koulussa on noin 1 300 oppilasta (joista noin 15 % ulkomaalaisia), noin 250 vuosiluokkaa kohti. Lukukausimaksu on lähes 30 000 puntaa vuodessa (noin 10 000 puntaa lukukaudessa) lisämaksuja huomioon ottamatta.
Suurin osa Yhdistyneen kuningaskunnan kuningasperheestä on käynyt koulunsa Etonissa. Koulusta on myös tullut 19 maan pääministeriä, esimerkkeinä William Pitt vanhempi ja Harold Macmillan. Monet kuuluisat tiedemiehet ja kirjailijat (Eric Blair alias George Orwell) ovat käyneet Etonia, kuten myös eräät kuvitteelliset hahmot (esimerkiksi James Bond).
Siilitien metroasema
Siilitien metroasema () on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se palvelee Länsi-Herttoniemen eli Siilitien aluetta sekä Herttoniemen yritysaluetta Itä-Helsingissä. Asema sijaitsee Siilitien ja Itäväylän liittymäkohdassa osoitteessa Siilitie 2. Kyseessä on Helsingin ainoa kadun tai tien mukaan nimetty metroasema.
Siilitien metroasema sijaitsee 1,367 kilometrin etäisyydellä Herttoniemen metroasemasta ja 2,064 kilometrin päässä Itäkeskuksen metroasemasta. Siilitien ja Itäkeskuksen metroasemien väliin on tulevaisuudessa suunniteltu tulevan Roihupellon metroasema, jonka tarkoituksena olisi palvella erityisesti Roihuvuoren kaupunginosaa ja viereistä Roihupellon teollisuusaluetta.
Siilitie oli yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen suunnittelivat Jaakko Ylinen ja Jarmo Maunula. Siilitien metroaseman kohdalle valmistui vuonna 1971 metron koeradan myötä väliaikainen puulaituri, josta vei tuolloin ensimmäiset metron koejunat Vartiokylän metrovarikolle.
Loppuvuodesta 2011 tehtiin päätös aseman peruskorjaamisesta, joka maksaa yhteensä 9,4 miljoonaa euroa. Peruskorjauksen aikana remontoitiin lippuhalli, laiturikatos ja laituri. Kiviportaat ja yhdet rullaportaat korvattiin kolmen rullaportaan rivistöllä, jossa normaalisti yksi rullaporras johtaa ylös metroasemalle ja kaksi alas. Lisäksi asemalla tehtiin samalla automatisointiin liittyvät työt, joiden lisäksi aseman viihtyisyyttä, turvallisuutta ja ekologisuutta parannettiin LVI- ja sähköjärjestelmiä uusimalla sekä asentamalla aseman katolle aurinkopaneelit. Sen lisäksi laiturialueelle rakennettiin uusi poistumistie, ja sisäänkäyntihalli sai kioskin ja automaattivessan. Peruskorjaus valmistui kesäkuussa 2013. Työ palkittiin Vuoden 2013 Teräsrakenne -palkinnolla.
Face the Heat
Face the Heat on saksalaisen hard rock-yhtye Scorpionsin kahdestoista studioalbumi vuodelta 1993.
Sanoituksiltaan levy on vaihteleva ja käsittelee muun muassa maailmanpolitiikkaa, insestiä, verotusta sekä naisten ja miesten välisiä suhteita. Kappale "Alien Nation" kertoo esimerkiksi Saksan jälleenyhdistymisestä. Albumi oli ensimmäinen ilman pitkäaikaista basistia Francis Buchholzia ja rumpali Herman Rarebellin viimeinen. Singleinä albumilta julkaistiin kappaleet "Alien Nation", "Woman" ja "Under the Same Sun".
Esko Helle
Esko Antero Helle (28. toukokuuta 1938 Janakkala – 3. tammikuuta 2014 Hämeenlinna) oli suomalainen poliitikko ja valtiopäiväneuvos. Hän toimi Vasemmistoliiton ja Suomen kansan demokraattisen liiton kansanedustajana vuosina 1983–2003. Helle oli SKDL:n puheenjohtaja vuosina 1985–1988 ja eduskuntaryhmän puheenjohtaja 1988–1997.
Helle valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1958. Hän aloitti opinnot Helsingin yliopiston lääketieteellisessä tiedekunnassa vuonna 1961 ja toimi opiskeluaikanaan Akateemisessa Sosialistiseurassa. Helle valmistui hammaslääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1966 ja työskenteli hammaslääkärinä Hämeenkyrössä 1966–1973 sekä Janakkalassa 1973–1983.
Politiikasta Helle kiinnostui jo koululaisena SKDL:ssä toimineen isänsä kautta. Hän oli SKDL:n ehdokas vuoden 1960 kunnallisvaaleissa. Eduskuntaan Helle nousi vuoden 1983 vaaleissa kuudennella yrittämällä Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän lukeutui SKDL:n sosialisteihin ja korosti liiton itsenäisyyttä SKP:stä. Helle oli SKDL:n puheenjohtaja vuosina 1985–1988, jolloin puolueen sisäiset ristiriidat kärjistyivät ja SKP:n vähemmistö erotettiin puolueesta sekä eduskuntaryhmästä. Hän kertoi myöhemmin, ettei viihtynyt tehtävässä. Kansanedustajana Helle erikoistui ulkopolitiikkaan ja perustuslakiin.
Helle kuului Janakkalan kunnanvaltuustoon yhtämittaisesti vuodesta 1977 kuolemaansa asti ja sitä ennen Hämeenkyrön valtuustoon 1969–1973. Presidentin valitsijamieheksi Helle valittiin SKDL:n listalta vaaleissa 1978 ja Liike 88:n listalta 1988.
Helle harrasti historiaa. Lisäksi hän osallistui Iijokisoutuun vuosina 1983–2013 kahta kertaa lukuun ottamatta.
Tammikuussa 2014 Helle menehtyi 75-vuotiaana syöpään hämeenlinnalaisessa saattohoitokodissa.
Kemerovo
Kemerovo (venäjäksi Кемерово) on Kemerovon alueen pääkaupunki Tomin ja Iskitimin yhtymäkohdassa Keski-Siperiassa Venäjällä. Matkaa Venäjän pääkaupunkiin kertyy 3 482 kilometriä.
Nykyisen Kemerovon kaupungin alueella on ollut useita asutuskeskuksia historian saatossa. Vuonna 1657 perustettiin "Verhotomski"-niminen asutus Tomskin ja Kuznetskin linnoituksen välisen tien varteen. Vuonna 1701 perustettiin "Štšeglovo"-niminen kylä Tomin rannalle. Kemerovon kylä perustettiin 1734. Vuonna 1859 alueella oli seitsemän kylää: "Štšeglovka, Kemerovo, Jevseevo, Krasni Jar, Kur-Iskitim, Davjdovo ja Borovaja". Ensimmäiset kivihiililöydöt tehtiin 1721 ja ensimmäiset kaivokset perustettiin 1907. Ensimmäinen kemianteollisuuslaitos perustettiin 1916.
Rautatieyhteyden valmistumisella oli suuri merkitys alueen teollisuuden kehittymiselle. Štšeglovosta tuli kaupunki 1918, johon myös Kemerovon kylä liitettiin. Vuonna 1932 Štšeglovo nimettiin Kemerovoksi. Kemerovon alueen pääkaupunki siitä tuli 1943.
Kemerovossa vallitsee mannerilmasto. Tammikuun keskilämpötila on - 18 °C ja heinäkuun + 20 °C. Vuotuinen sademäärä on vähäinen, noin 420 mm.
Kemerovo sijaitsee Kuznetskin teollisuusalueella ja on merkittävä teollisuuskeskus. Kaupungin teollistuminen tapahtui neuvostoaikana. Kaupungissa on laajamittaista kemianteollisuutta ja kaupungin ympäristöstä louhitaan kivihiiltä. Neuvostoliiton romahduksen jälkeen kaupungin teollisuus on taantunut ja työttömyys kasvanut. Kaupungista johtaa rautatie Siperian radalle ja Novokuznetskiin.
Kemerovossa on viisi korkean asteen oppilaitosta: Kemerovon yliopisto (perustettu 1973), Kuzbassin teknillinen yliopisto, Kemerovon lääketieteellinen akatemia, Kemerovon taideakatemia ja Kemerovon maatalousinstituutti.
Jääpallo on Kemerovossa hyvin suosittua. Kemerovolaisseura Kuzbass pelaa Venäjän jääpallon superliigassa ja joukkue kuuluu maan parhaimpiin. Kuzbassin otteluissa on parhaimmillaan yli 25 000 katsojaa. 
Kemerovossa pelattiin jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 2007.
Suomen lentopallomaajoukkueen valmentaja Tuomas Sammelvuo valmentaa Venäjän Superliigan parhaisiin kuuluvaa Kuzbass Kemerovo -joukkuetta.
Rooman sotahistoria
Rooman sotahistoria koostuu voimakkaasta laajenemisvaiheesta koko Välimeren alueelle ajanlaskun alkupuolelle mennessä, rajojen säilyttämiseen tähtäävästä toiminnasta seuraavina vuosisatoina ja lopulta asteittaisesta vetäytymisestä ulkoisten uhkien kasvaessa ja valtakunnan painopisteen siirtyessä. Rooma oli militaristinen kulttuuri, jossa armeija näytteli aina keskeistä osaa kaikilla yhteiskunnan alueilla.
Rooman vallan näkyvin merkki provinsseissa oli usein sen armeija. Se oli Rooman politiikan toteuttaja, mutta myös politiikan luoja ja keisarintekijä. Se toimi tärkeänä sosiaalisen nousun väylänä ja roomalaistamisen työkaluna. Armeija kehittyi vähitellen Välimeren alueen mahtavimmaksi sotilasmahdiksi, kun tarpeen vaatiessa kootuista sotajoukoista siirryttiin ammattiarmeijaan Gaius Mariuksen uudistusten yhteydessä n. 100 eaa. Lopulta syntyi legioona, n. 6 000 miehen hyvin järjestäytynyt yksikkö.
Reijo Käkelä
Reijo Kalevi Käkelä (s. 2. elokuuta 1943 Helsinki) on suomalainen poliitikko. Hän oli Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) pääsihteeri (1984–1988) sekä yhdeksäs ja viimeinen puheenjohtaja (1988–1990).
Käkelä oli aktiivisesti mukana 1980-luvun lopun suunnitelmissa Vasemmistoliiton perustamiseksi. Hän kuitenkin jätti projektin jo ennen puolueen perustamista ja siirtyi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen.
Käkelä kuului 1980-luvun puolivälissä myös Suomen kommunistisen puolueen poliittiseen toimikuntaan. Hän liittyi puolueeseen vuonna 1971.
Koulutukseltaan Käkelä on teologian kandidaatti. Hän on toiminut opetusministeriössä erikoistutkijana (1972–1984), neuvottelevana virkamiehenä (1990–1991) ja kulttuuriasiainneuvoksena (1991–). Hänen puolisonsa oli lastenkirjailija Kaarina Helakisa.
Mary Leakey
Mary Leakey (o.s. Nicol, 6. helmikuuta 1913, Lontoo – 9. joulukuuta 1996) oli brittiläinen antropologi. Hänen tutkimusryhmänsä löysi ensimmäisen fossiilisen homininin kallon Rusingan saarelta. Suurimman osan urastaan hän työskenteli miehensä Louis Leakeyn kanssa Olduvain rotkossa kaivaen esiin varhaisten homininien työkaluja ja fossiileja. Hän myös löysi Laetolin jalanjäljet. Näistä pystyssä kävelevien kolmen hominin jäljistä saatiin vanhin tieto hominien käyttäytymisestä.
Mary Leakeyn isä oli taidemaalari ja perhe muutti usein vieraillen myös Italiassa ja Ranskassa. Vähän myöhemmin perhe muuttikin Dordogneen Ranskaan. Läheisessä Cabreret’ssa Abbe Lemozi johti kaivauksia ja nuori Mary kiinnostui esihistoriasta. Isän kuoltua 1926 Mary kävi katolista luostarikoulua, muttei viihtynyt siellä ja hänet erotettiin koulusta useasti. Koulun jälkeen hän kävi arkeologian ja geologian luennoilla Lontoon yliopistossa. Uransa hän aloitti kuvittamalla Gertrude Canton-Thompsonin kirjan "The Desert Fayoum". Dr. Canton-Thompsonin kautta hän tutustui Louis Leakeyyn. Tämä näytti Maryn piirroksia Louisille, joka pyysi Maryä kuvittamaan myös oman kirjansa "Adam’s Ancestors" (Aatamin esi-isät). He menivät naimisiin 1936 ja saivat kolme poikaa: Jonathan (1940), Richard (1944) ja Philip (1948).
Suomalaiset eurokolikot
Suomalaiset eurokolikot ovat Suomelle lyötyjä eurokolikoita. Eurokolikoissa arvopuoli (klaava) on kaikissa euromaissa samanlainen, mutta tunnuspuolen (kruuna) jokainen euromaa suunnittelee itse omille kolikoilleen.
Suomen kansallisen puolen ovat suunnitelleet:
Vuosien 1999-2006 kolikoiden kansallisella puolella on pieni "M"-kirjain (katso sapelin kahvan alle), joka tulee rahat lyöneen Suomen Rahapajan toimitusjohtajan Raimo Makkosen sukunimen ensimmäisestä kirjaimesta. Tätä merkintää kutsutaan "rahamestarin merkiksi". Vuodesta 2007 lyödyissä eurokolikoissa alettiin käyttää M-kirjaimen sijaan Rahapajan liikemerkkiä (runsaudensarvi josta tulee ulos kolikoita) ja kolikkoihin lisättiin Suomen maatunnus FI. Vuonna 2008 Rahapajan liikemerkki siirrettiin kolikon reunasta keskemmälle kolikkoa. Vuodesta 2011 alkaen Rahapajan liikemerkki muuttui (leijonavaakuna ympyrän sisällä).
Suomalaisia yhden ja kahden sentin kolikoita on lyöty suurehkoja määriä etupäässä keräilijöitä varten. Niitä ei Suomessa juuri tarvita maksuvälineinä, koska Suomessa, toisin kuin useimmissa muissa euromaissa, käteismaksut pyöristetään viidellä jaolliseen senttimäärään.
Suomessa liikkeelle laskettujen euroarvoisten käyttökolikoiden lyöntimäärät, miljoonaa kappaletta
Vuodesta 2004 lähtien on euroalueella laskettu liikkeelle kansallisia erikoiskaksieuroisia juhlistamaan henkilöitä tai tapahtumia. Erikoisrahat ovat käypää valuuttaa koko euroalueella. Suomi on laskenut liikkeelle kahden euron erikoisrahan vuosittain. Euromääräiset erikoisrahat julkaistaan EU:n lehdessä.
Suomi julkaisee euroarvoisia juhlarahoja. Tyypillisesti joka vuosi liikkeelle lasketaan perusmetallinen 5 €:n kolikko, kaksi hopeista 10 €:n kolikkoa ja kultainen kolikko. Kultaisten juhlarahojen nimellisarvo on ollut 20 €, 50 € tai 100 €.
Luettelo julkaistuista juhlarahoista on Rahapajan sivuilla .
Heinkel He 178
Heinkel He 178 oli saksalainen, toisen maailmansodan aikainen, Heinkel Flugzeugwerken kehittämä maailman ensimmäinen suihkukoneen prototyyppi.
Heinkel Flugzeugwerke rahoitti Hans Joachim Pabst von Ohainin tekemää suihkuvoimalaitetutkimusta 1930-luvun alussa. Syyskuussa 1937 Heinkelin tehtaalla Rostockissa koekäytettiin ensimmäistä saksalaista suihkuturbiinia. Siitä kehitettiin HeS 3-moottori, jonka työntövoima oli noin 4 500 Newtonia. Heinkelillä työskennellyt lentokoneinsinööri Sigfried Gunther suunnitteli koelentokoneen, jossa uutta moottorityyppiä kokeiltiin. Heinkel He 178 -mallinimen saanut prototyyppi lensi ensi kerran 27. elokuuta 1939 koelentäjä Erich Warsitzin ohjaamana.
Kone esiteltiin "Reichsluftfahrtministerium"ia () johtaneille Ernst Udetille ja Erhard Milchille 1. marraskuuta 1939, mutta parhaita mäntämoottorikoneita hitaampana se ei herättänyt heissä kiinnostusta. Heinkelin tehdas oli valtiojohtoisessa järjestelmässä valittu valmistamaan ja kehittämään vain pommikoneita, ja osittain tästä syystä Heinkelin myöhemmin kehittämä He 280 ei päässyt sarjatuotantoon.
Prototyyppi sijoitettiin koelentojen jälkeen Deutsches Technikmuseumiin Berliiniin, jossa se tuhoutui liittoutuneiden ilmahyökkäyksessä vuonna 1943.
Sairaanvoitelu
Sairaanvoitelu (, , myös rukousöljypalvelus) on ortodoksisen kirkon mysteerio eli sakramentti. Siitä käytetään myös läntistä perintöä olevaa nimitystä "sairaanvoitelu" sekä nimitystä "öljypyhitys". Mysteeriossa pyydetään öljyllä voitelemalla Jumalalta syntien anteeksi antoa sekä sairauksien paranemista.
Sairaanvoitelu ei ole sama kuin katolisen kirkon aiempi ns. viimeinen voitelu eli kuoleman mysteerio; ortodoksinen sairaanvoitelu on elämän ja parannuksen mysteerio. Mysteeriossa ihmiseen välittyy Jumalan parantava armo Pyhän Hengen siunaaman öljyn kautta.
Mysteerio muodostuu rukouksista sakramenttiin osallistuvan puolesta, öljyn pyhityksestä ja varsinaisesta tapahtumasta, öljyllä voitelusta. Vanhan käytännön mukaisesti toimitukseen pitäisi osallistua seitsemän pappia, mutta nykyään se etenkin Suomessa, jossa ortodoksien ja etenkin pappien lukumäärä on vähäinen, toimitetaan vain yhden papin toimituksena.
Mysteerio voidaan toimittaa yleisenä eli kaikille halukkaille ortodokseille, jotka kirkossa siihen haluavat osallistua, olivatpa sairaita tai eivät sekä yksityisenä, jolloin osallistujan oletetaan olevan jollain tapaa todella sairas.
Läntisenä lainana mysteerioon on nykyisin liitetty osallistuminen katumuksen mysteerioon, jolla näin viitataan viimeiseen voiteluun. Tämä tapa ei enää ole suositeltava yleisenä käytäntönä.
Erityisesti suuren paaston aikana toimitettavat yleiset sairaanvoitelut suoritetaan kirkossa, mutta yksityinen voidaan suorittaa myös muualla esimerkiksi kodissa tai vaikka sairaalassa.
Ihosyöpä
Ihosyöpä tarkoittaa ihosoluista lähtöisin olevaa syöpäkasvainta. Se muodostuu yleensä ihon ylimpään kerrokseen eli epidermikseen. Ihosyövän tyyppi riippuu siitä, mistä soluista se on saanut alkunsa. Yleisimmät ihosyövät ovat basaliooma, spinaliooma ja melanooma. Harvinaisempia syöpätyyppejä ovat Kaposin sarkooma, dermatofibrosarkooma ja Merkelin solu -syöpä. Monesti ihosyövällä tarkoitetaan ainoastaan melanoomaa, joka on syöpätyypeistä vaarallisin. Ihosyöpään kuolee vuosittain Maailman terveysjärjestön WHO:n mukaan noin 48 000 ihmistä.
Basalioomia eli tyvisolusyöpiä tavataan eniten iäkkäillä ihmisillä. Kyseessä on harvoin tappava tauti. Se on yleensä poistettavissa yksinkertaisella iho-operaatiolla.
Melanooma on melanosyyteistä lähtöisin oleva kasvain, joka jakautuu moniin eri alatyyppeihin. Melanooma voi olla tappava tauti, sillä se lähettää helposti etäpesäkkeitä. Melanooma on yleistynyt rajusti kaikissa valkoihoisen väestön asuttamissa maissa. Esimerkiksi Suomessa todettujen melanoomien määrä on viisinkertaistunut 1950-luvulta nykypäivään. Yleistymisen syinä ovat ihmisten pukeutumisessa ja auringonotossa tapahtuneet muutokset, jotka altistavat aiempaa enemmän auringon säteilylle. Muista ihosyövistä poiketen melanoomaa esiintyy verrattain nuorilla ihmisillä. Melanoomaan tehoaa toisinaan solunsalpaajahoito. Epäilyttävät luomet kannattaa näyttää asiantuntijalle.
Spinaliooma eli ihon okasolusyöpä () on suhteellisen harvinainen syöpä, mutta sekin on tavallisesti terveyskeskustasolla poistettavissa. Syöpäsolun hallittavuus riippuu pitkälti solun erilaistumisasteesta, jossa telomeerilla on merkittävä osuus.
Ihosyöpä on huomattava ongelma Australiassa. Ihosyöpään kuolee vuosittain 1 500 australialaista, ja ihosyövän saa elinaikanaan joka toinen australialainen. Vuosittain melanoomaan sairastuu noin 500 ja kuolee noin 120 suomalaista.
Ihosyövän normaaleja hoitomuotoja ovat yksinkertaiset iho-operaatiot ja solunsalpaajahoidot. Uusina hoitomuotoina on kokeiltu menestyksellisesti kloonattujen valkosolujen käyttöä pitkälle edenneen ihosyövän hoitoon, mutta toistaiseksi hoitoa ei ole testattu kuin yhdellä potilaalla (tilanne vuonna 2008). Kloonatuista valkosoluista toivotaan parannuskeinoa noin neljäsosalle pitkälle edenneistä ihosyövistä.
Stanfordin yliopiston tutkijat ovat kehittäneet tekoälyä joka pystyy tunnistamaan ihosyövän.
Rubtsovsk
Rubtsovsk () on teollisuuskaupunki Alei-joen varrella Altain aluepiirissä Etelä-Siperiassa Venäjällä 265 kilometriä Barnaulista lounaaseen. Kaupunki on saanut nimensä uudisasukas Mihail Rubtsovin sukunimestä vuonna 1886 (toisen lähteen mukaan 1887); paikkakunta tunnettiin aluksi nimellä Rubtsova (). Kaupungiksi 1927. Toisen maailmansodan vuosina 1941–1942 kaupunkiin siirrettiin tuotantolaitteistoja Ukrainasta, mikä muodosti perustan Altain traktoritehtaalle sekä useille kemian ja kevyen teollisuuden tuotantolaitokselle. Kaupungin nykynimi on ollut käytössä vuodesta 1942.
Vuonna 2010 kaupungin asukasluku oli 147 002.
Thor Björgólfsson
Björgólfur Thor Björgólfsson (s. 1967) on islantilainen yrittäjä ja sijoittajamiljardööri, joka on hankkinut huomattavia omistuksia lento- ja puhelinyhtiöissä sekä lääketeollisuudesta. Hänellä on ollut sijoitusyhtiönsä kautta merkittäviä sijoituksia myös Suomessa, muuan muassa Elisa Oyj:n ja Amer Sports Oyj:n osakkeissa.
Thor valmistui New Yorkin yliopistosta pääaineenaan rahoitus vuonna 1991. Forbesin mukaan Thorin omaisuus oli vuoden 2005 heinäkuussa 1,3 miljardia Yhdysvaltain dollaria ja vuoden 2007 maaliskuussa 3,5 miljardia dollaria.
Thorin isä Björgolfur Gudmundsson nimitettiin tammikuussa 1980 laivanvarustaja Hafskipin toimitusjohtajaksi. Joulukuussa 1985 yhtiö meni konkurssiin. Poliisi pidätti toukokuussa 1986 Thorin isän 28 päiväksi, ja hänet tuomittiin 12 kuukauden ehdolliseen tuomioon tilinpidon väärentämisestä ja kavalluksesta. Björgolfur oli brittiläisen jalkapalloseuran West Ham omistaja marraskuusta 2006 alkaen.
Vuodesta 1992 Thor oli markkinointipäällikkö Viking-panimossa. Thorin isä osti Viking-panimon 1993. Se nimettiin Hansaksi. Kahden islantilaisen yhtiö BGL-yhtiö perusti Venäjälle Baltic Bottling Plant-panimon (BBP) vuonna 1993. Thor nimitettiin sen toimitusjohtajaksi vuonna 1994. Emoyhtiö BGL joutui riitaan Thorin kanssa. Vuonna 1995 BBP sai luvan valmistaa ja pullottaa Pepsi Colaa Venäjällä. BBP:n yhtiökokous myi 32,5 % osakkeista Thorin isälle ja 32,5 % Vikingille. Myyjä BGL sai 500 000 dollaria. Aseistetut vartijat estivät entisten yhtiökumppaneiden BGL-yhtiöstä pääsyn panimorakennukseen. BGL kävi oikeustaisteluja Islannissa ja Venäjällä BBP:n osakekaupan peruuttamiseksi. Se voitti useimmat riidat vuonna 1996. Thor perusti vuonna 1997 uuden yrityksen, jolla oli sama nimi kuin BBP:n valmistamalla limuviinalla: Bravo. Vuonna 1999 käräjäoikeuden mukaan vuoden 1995 osakekauppa oli pätemätön, mutta vahingonkorvaukset siitä jäivät saamatta. Thorin johtama Bravo International sai ison osan Pietarin ja Moskovan virvoitusjuoma- ja olutmarkkinoista. Heineken osti sen vuoden 2002 helmikuussa 400 miljoonalla dollarilla.
Thorilla on ostoja ja myyntejä muun muassa Tšekissä ja Bulgariassa. Joulukuussa 2007 Novator perusti Islantiin Nova-nimisen 3G-palveluja tarjoavan yrityksen.
Lokakuussa 2002 Thorin ja hänen isänsä sijoitusyhtiö Samson Holding sai 45,8 prosenttia Landsbanki Islandsista. Tammikuussa 2004 Thor perusti investointiyhtiö Novatorin, ja perheen yritys Burdaras osti ruotsalaisen investointipankin Carnegien. Burandaras osti suuren erän Finnairin osakkeita helmikuussa 2005. Elokuussa 2005 syntyi Straumur-Burandaras, josta Thor omisti 11 prosenttia. Thor on hallituksen puheenjohtaja. Helmikuussa 2007 Straumur-Burandaras osti enemmistön eQ-pankista. Landsbanki aloitti Helsingissä elokuussa 2007.
Paul Johnstone
Paul Neil Milne Johnstone (1952 – huhtikuu 2004) oli Essexistä, Englannista kotoisin oleva runoilija ja toimittaja. Johnstone mainitaan "Douglas Adamsin" alkuperäisessä sci-fi-kuunnelmassa "Linnunradan käsikirja liftareille" (1978), jossa hänen sanotaan kirjoittaneen "maailmankaikkeuden kaikkien aikojen kammottavinta runoutta". Kuunnelmassa myös viitattiin Johnstonen runoon kuolleista joutsenista maailmankaikkeuden huonoimpana runona.
Paul Johnstone ilmeisesti esitti tyytymättömyytensä nimensä mainitsemisesta Adamsin teoksessa. Tämän vuoksi kuunnelman myöhemmissä sovituksissa runoilijan nimeksi vaihdettiin Paula Nancy Millstone Jennings. Tätä nimeä käytetään myös kuunnelmasta tehdyissä kirjoissa. Kuitenkin esimerkiksi Yleisradion 1984 tekemässä suomenkielisessä Linnunradan käsikirja liftareille -kuunnelmasarjassa todetaan edelleen, että maailmankaikkeuden huonoin runoilija on "Greenbridgestä Essexistä kotoisin oleva Paul Neil Milne Johnstone".
Douglas Adamsin elämäkerran kirjoittajan, M. J. Simpsonin mukaan Johnstone oli paitsi loukkaantunut myös huvittunut saamastaan huomionosoituksesta. Johnstone ja Adams olivat ystäviä ja vanhoja koulutovereita. Ilmeisesti Johnstonea ärsytti eniten se, että alkuperäisessä kuunnelmassa mainittiin hänen nimensä lisäksi myös hänen osoitteensa.
Piilaakso
Piilaakso () on Yhdysvaltojen Kalifornian osavaltiossa sijaitsevan San Franciscon eteläpuolisen rannikon alueen keskittymä, joka käsittää useita puolijohdeteollisuuden yrityksiä eli "piisirujen" () kehittäjiä ja valmistajia. Silicon Valley tai Piilaakso on useissa kielissä tullut metaforaksi korkeateknologian liiketoiminnan keskittymille.
San José on Piilaakson suurin kaupunki. Muita alueen kaupunkeja ovat Palo Alto, Santa Clara, Mountain View ja Sunnyvale. San Josén metropolialueella on Brookings-instituutin mukaan maailman kolmanneksi korkein bruttokansantuote per capita Sveitsin Zürichin ja Norjan Oslon jälkeen.
Piilaakson historia on transistorin ja tietokonesirujen keksimisessä. Transistorin keksinyt William Shockley muutti Mountain View'hin lähemmäs huolehtimaan sairastunutta Palo Altossa asuvaa äitiään ja perusti Shockley Semiconductor Laboratory -yrityksen. Stanfordin yliopistossa tehtiin tietotekniikan tutkimusta ja teollista innovaatiota yksityisten yritysten tuella, joita olivat Bell Telephone Laboratories, Shockley Semiconductor, Fairchild Semiconductor ja Xerox PARC. Piirivalmistaja Intel perustettiin Santa Claraan vuonna 1968. Vuonna 1969 Stanford Research Institute operoi yhtä neljästä ensimmäisistä ARPANET:n solmukohdista, mikä oli Internetin edeltäjä. Intel julkisti vuonna 1974 sirun nimeltä Intel 8080.
Finpro, Sitra, Suomen Akatemia, Tekes ja VTT avasivat Suomen innovaatiokeskuksen, FinNoden, Piilaaksoon Santa Claran kaupunkiin McAfeen pääkonttorin viereen 24. tammikuuta 2007.
Forbes 500
Forbes 500 oli yhdysvaltalaisen Forbes-talouslehden julkaisema luettelo Yhdysvaltain suurimmista yrityksistä. Luettelon on korvannut vuodesta 2004 alkaen Forbes Global 2000 -lista, joka käsittää maailman 2000 suurinta yritystä.
Vieno Kekkonen
Vieno Hellevi Kekkonen-Sauri (s. 6. syyskuuta 1934 Karttula) on suomalainen iskelmälaulaja. Hänen tunnetuimpiin levytyksiinsä kuuluvat käännösiskelmät "Preerian keltainen ruusu" (Yellow rose of Texas, 1955), "Sateenkaaren tuolla puolen" (Over the Rainbow, 1956), "Sävel rakkauden" (1957), "Hiljaa virtaa joki" (1959), "Ei koskaan sunnuntaisin" (1960), "Kesäyö" (Summertime, 1960) ja "Ensimmäinen rakkaus" (1962).
Vieno Kekkonen valmistui näyttelijäksi Teatterikoulusta vuonna 1956 ja ehti näytellä vuoden verran Lahden kaupunginteatterissa. Samalla Teatterikoulun kurssilla Kekkosen kanssa opiskelivat muiden muassa Heidi Krohn, Tea Ista ja Ritva Valkama. Hän on esiintynyt näyttelijänä mm. Matti Kassilan elokuvissa "Hilmanpäivät" (1954), jossa hän esitti apteekkineidin roolin sekä "Isän vanha ja uusi" (1956) arkkitehti Pekanpään tyttären ystävättären Tuulan roolin.
Vieno Kekkonen antautui kuitenkin musiikin vietäväksi ja on tehnyt pitkän uran iskelmälaulajana. Viihdeuraansa samoihin aikoihin aloitellut Spede Pasanen suositteli Kekkoselle osallistumista Fazer-levy-yhtiön koelaulutilaisuuteen, jossa tuotantopäällikkö Toivo Kärki mieltyi kokelaan ääneen. Tehtyään aluksi parikymmentä levytystä Fazerille Vieno Kekkonen siirtyi Scandialle. Lopullisen läpimurtonsa hän teki Saukin suomeksi sanoittamalla kappaleella "Ei koskaan sunnuntaisin". 1960-luvulla hän esiintyi muun muassa Jaakko Salon ja Erkki Valasteen orkesterien solistina.
1990-luvun lopulla hän esiintyi 1950-luvun laulajatähdistä muodostetussa laulutriossa, jonka muita jäseniä olivat Brita Koivunen ja Pirkko Mannola. Koivusen vetäydyttyä aktiiviuralta hänet korvasi triossa vuonna 2005 Marjatta Leppänen.
Vieno Kekkonen on ollut naimisissa Eero Saurin kanssa vuodesta 1964, ja heillä on kaksi tytärtä. He muuttivat Helsingistä Pohjois-Ruotsin Pajalaan Eero Saurin jäätyä eläkkeelle Sanoma Magazines Finlandin kustannusjohtajan työstä. Myös tytär Elina Sauri on esiintynyt laulajana.
Marjatta Leppänen
Varpu Marjatta Leppänen (s. 24. elokuuta 1937 Helsinki) on suomalainen laulaja ja viihdeartisti.
Marjatta Leppänen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Tyrväällä, jonne perhe muutti Asevarikko 3:ssa työskentelevän isän kanssa talvisodan alla. Hän kävi keskikoulun Tyrvään yhteiskoulussa.
Marjatta Leppäsen ura alkoi Pelimanni-pojat -orkesterin solistina jo vuonna 1956, mutta ensimmäiset single-levytykset ilmestyivät vasta vuonna 1961. 1960-luvun tunnetuimpiin levytyksiin kuuluvat muun muassa "Sydämesi tyhjä huone" (1965), "Sellainen mies (1968)" sekä Lasse Mårtensonin kanssa duettona tehdyt "Iltaisin" (1965) ja "Leikiten" (1968). Euroviisukarsintoihin Leppänen osallistui vuosina 1963, 1965, 1966 ja 1975. Vuonna 1979 Leppänen toimi euro- ja interviisukarsintojen juontajana. Laulajauran ohella Leppänen toimi pitkään päätyönään matkatoimistoalalla Tampereella ja Helsingissä.
1960-luvulla Marjatta Leppäseltä ilmestyi runsaasti singlejä, mutta vuosikymmenen lopulla levytykset alkoivat harveta ja artisti siirtyi estradiviihteen pariin.
Hän esiintyi komediallisessa televisiosarjassa "Katapultti" (1971–1972).
Euroviisukarsinnoista alkanut yhteistyö Lasse Mårtensonin kanssa jatkui ravintola-show’n merkeissä ja edelleen Matti Kuuslan ja Jukka Virtasen kanssa vielä pitkälle 1970-luvun puolellekin. Näistä show-esityksistä kaksi on tallennettu vinyylille: "Ilta Adlonissa" (1973) ja "Paita, paita ja peppu" (1975).
Vuonna 1975 ilmestyi ainoa sooloalbumi nimeltään "Marjatta Leppänen". Tuon albumin soitetuimmat kappaleet olivat "Pikku Mirjamin jännä päivä", "Minä en ole sellainen tyttö", "Tänä vuonna on toisin", "Vaikeuksia" ja Carpenters-cover "Se kuuluu eiliseen" ("Only yesterday").
Vuonna 1978 Leppänen oli mukana perustamassa Uutta Iloista Teatteria ja on ollut useiden vuosien ajan aktiivisesti mukana sen toiminnassa. Hän on myös esiintynyt lukuisissa televisio-ohjelmissa juontajana ja oli Yleisradion "Puhelinlangat laulaa" -ohjelman ensimmäinen juontaja aloittaessaan vuonna 1972. Hän juonti sarjaa vuoteen 2002 saakka.
Brita Koivusen vetäydyttyä aktiiviuralta vuonna 2005 Marjatta Leppänen astui tämän paikalle 1950–1960-lukujen laulajatähdistä muodostettuun laulutrioon, jonka muut jäsenet ovat Pirkko Mannola ja Vieno Kekkonen.
Marjatta Leppänen oli vuosina 1973−1997 naimisissa teatterinjohtaja Carl Öhmanin kanssa, sen jälkeen muusikkoystävän ja työtoverin Jaakko Salon kanssa tämän äkilliseen poismenoon vuonna 2002 saakka.
Köyhät ritarit
Köyhät ritarit (myös "köyhä ritari" tai "leipävanukas", , ) on jälkiruoka, joka valmistetaan paistamalla maidossa liotettuja vehnäleivän viipaleita. Vehnäleivän sijaan käytetään myös kuivahtanutta pullaa. Maidon joukkoon voidaan sekoittaa myös muna ja niin haluttaessa hiukan sokeria sekä vehnäjauhoja. Viipaleet kastetaan molemmin puolin maitoseokseen ennen uunissa tai pannulla rasvassa paistamista.
Tavallisesti köyhät ritarit syödään lämpiminä hillon ja kermavaahdon kera.
Joissakin lounasravintoloissa pullaviipaleista tehtyä jälkiruokaa kutsutaan nimellä rikkaat ritarit. Tällä halutaan tehdä ero ranskanleivästä tai muusta vaaleasta leivästä tehtyihin köyhiin ritareihin. Vanhan kansan mukaan rikkaat ritarit -nimitys on peräisin kermavaahtokruunusta. Köyhissä ritareissa ei puolestaan ole kermavaahtoa.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 2001
Vuoden 2001 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat kautta aikain 22. jääpallon MM-kilpailut. Kisojen isäntäkaupunkeina toimivat Oulu ja Tornio. Tornion ottelut pelattiin Ruotsin puolella Haaparannan Gränsvallenilla. Oulussa peliareenana oli Raksilan tekojäärata. MM-kilpailut olivat kuudennet Suomessa järjestettävät. Turnaukseen osallistui kuusi maata; Ruotsi, Venäjä, Suomi, Norja, Kazakstan, Yhdysvallat ja Valko-Venäjä. Valko-Venäjä esiintyi MM-turnauksessa ensimmäistä kertaa.
Kisojen ajankohta oli myöhäisempi kuin aiempina vuosina, turnaus pelattiin maaliskuun lopussa ja loppuottelu pelattiin huhtikuun ensimmäisenä päivänä. MM-kisavuonna pelipalloa uudistettiin, sillä Kansainvälinen jääpalloliitto teki päätöksen että kansainväliset turnaukset pelataan halkaisijaltaan 63mm pelipallolla.
MM-turnauksessa joukkueet pelasivat aluksi keskenään yksinkertaisen sarjan, minkä jälkeen sijat 1-4 etenivät välieriin ja sijat 5-6 pelasivat ottelun viidennestä sijasta. Välierien voittajat etenivät finaaliin ja häviäjät pronssiotteluun. Alkusarjan voitti puhtaalla pelillä Ruotsi, ennen toiseksi sijoittunutta Venäjää. Muut välieräpaikat menivät Kazakstanille ja Suomelle. Ruotsalaismediassa suurta huomiota sai Kazakstanin ja Suomen välinen alkusarjan viimeinen ottelu, jonka mukaan Suomi hävisi ottelun tahallaan välttyäkseen kohtaamasta Venäjää välieräottelussa.
Välieräottelussa Ruotsi päihitti Suomen maalein 4-2 ja toisessa välierässä Venäjä voitti Kazakstanin. Pronssiottelussa Suomi kukisti Kazakstanin niukasti maalein 3-2 ja Kazakstanin ensimmäinen MM-mitali jäi yhä saamatta. Loppuottelussa Venäjä voitti Ruotsin maalein 6-1 ja maa voitti MM-kultaa toisen kerran historiansa aikana, Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen.
Valko-Venäjän taso ei riittänyt muita jääpallomaita vastaan, ja se hävisi kaikki ottelunsa murskalukemin. Seuraavissa MM-kilpailuissa maa pelasi B-sarjassa.
Kisat epäonnistuivat järjestelyiden ja talouden osalta. Liian kalliiden lippujen myötä otteluissa oli vähän yleisöä, mikä osin suurellisten järjestelyiden vuoksi romutti Suomen Jääpalloliiton talouden useiksi vuosiksi. Epäonnistuneiden kisojen myötä Suomi päätti myös olla vähään aikaan järjestämättä kisoja, vaikka rotaatioperiaatteen myötä sillä olisi ollut järjestämisvuoro n. 2007-2011. Suomessa järjestämisoikeuksista kisasivat parin Oulu - Tornio/Haaparanta kanssa Lappeenranta ja Pori. Kisoja varten Oulun kaupunki vuokrasi Raksilan tekojäälle n. 800 000 markkaa maksaneen katetun elementtipääkatsomon. Haaparanta puolestaan rakensi toisena kisapaikkana toimineelle Gränsvallenin tekojäälle uuden puukatsomon.