Sodankäynnin taito
Sodankäynnin taito ( "Sūnzǐ bīngfǎ") on kiinalaisen Sunzin kirjoittama sodankäyntiä käsittelevä teos. Se on yksi seitsemästä kiinalaisesta sodankäynnin klassikosta, ja sitä arvostetaan ja luetaan edelleen. Teos kirjoitettiin Kiinassa joskus viidennen ja kolmannen vuosisadan eaa. välillä aikana, jolloin maa oli jakautunut keskenään sotiviin pikkuvaltioihin.
"Sodankäynnin taidon" kirjoittajana pidetyn Sunzin uskotaan eläneen Wu-valtiossa vuoden 500 eaa. paikkeilla. Hänestä ei tiedetä juuri mitään, ja onkin mahdollista, että teos on jonkin sotataidon koulukunnan piirissä vähitellen lopulliseen muotoonsa hioutunut alan käsikirja. Teoksen kirjoittaja on joka tapauksessa ollut kokenut ammattisotilas, ilmeisesti korkea-arvoinen upseeri ja strategi.
Teoksen ydinluvut kirjoitettiin Kiinassa mahdollisesti Kevättä ja syksyä -aikakauden (770–476 eaa.) loppupuolella ja taistelevien läänitysvaltioiden aikakauden (475–221 eaa.) alkupuolella maan ollessa jakaantuneena lukuisin keskenään sotiviin pikkuvaltioihin. Tuolloin syntyivät Kiinan klassiset filosofiset koulukunnat yrityksinä etsiä ratkaisua sekasortoon ja muihin ajan ongelmiin.
"Sodankäynnin taito" on vanhin säilynyt kiinalainen sodankäynnin opas. Varhaisessa Kiinassa kirjoitettiin kuitenkin useita muitakin sodankäyntiä käsitteleviä kirjoja; esimerkiksi Zhou-dynastian aikana niitä oli olemassa yhteensä 92. Myös Sunzi siteeraa teoksessaan erästä lukemaansa vanhaa opasta.
Teoksen tunnetuimpia painoksia ovat Han-dynastian (206 eaa.–220 jaa.) ja Song-dynastian (960–1279) aikaiset painokset. Song-painos on näistä yleisesti tunnetumpi; Han-painos löytyi vasta vuonna 1972 Kiinan Shangdongin Yinqüeshanista. Siinä on aiempien painosten kolmentoista ydinluvun lisäksi viisi lisälukua, joiden olemassaolosta ollaan kiistelty kauan. Ydinluvut on kirjoitettu hyvin tiivistetysti, kun taas lisäluvut on kirjoitettu vuoropuhelun muotoon. Ne kommentoivat ydinlukujen oppeja ja tarjoavat niille esimerkkejä. Ydinluvut ja lisäluvut ovat todennäköisesti eri tekijöiden kirjoittamia. Han- ja Song-painosten ydinluvut eroavat toisistaan joiltain osin.
Han-dynastian aikaan kirjat kirjoitettiin Kiinassa ohuille bambuliuskoille, puulle tai silkille, sillä paperia ei vielä ollut keksitty. Yinqüeshanista löytynyt versio on kirjoitettu 30 senttimetriä pitkille ja vajaan sentin levyisille bambuliuskoille, jotka oli ladottu rinnakkain ja sidottu yhteen. Bambuliuskoja on yli 7 500, ja niissä on 13 eri kirjaa.
"Sodankäynnin taito" koostuu aforismisarjoista, aksiomaattisista väitteistä ja erilaisista sodankäyntiin liittyvistä ohjeista ja huomioista. Teoksen keskeisimpiä neuvoja on kehotus pyrkiä kukistamaan vihollinen ilman taistelua. Tämä tapahtuu etenkin harhaanjohtamisella: huijauksella, petoksella, propagandalla ja mielikuvien muokkauksella. Teos korostaa myös sotilaiden motivointia kovilla rangaistuksilla ja palkinnoilla sekä muutosta ja kenraalin tarvetta osata tarpeen tullen joustaa tiukoista säännöistä.
Suomeksi ilmestynyt versio (Gaudeamus 2005) sisältää kolmentoista ydinluvun lisäksi Yinqüeshanin hautalöydöksen viisi lisälukua:
Ydinluvut:
Lisäluvut:
Joissain varhaisissa kiinalaisissa teksteissä puhutaan jopa 82 luvusta, jolloin kuusikymmentäyhdeksän lukua olisi aikojen saatossa kadonnut, mutta mahdollisesti jokainen rulla, joista teos oli koostunut, oli laskettu luvuksi. Koska yli 13 000 -merkkinen "Sodankäynnin taito" todennäköisesti kirjoitettiin useina kääröinä, on hyvinkin mahdollista, että kääröjä olisi ollut kymmeniä.
Sunzin teoksella on ollut hyvin suuri merkitys niin kiinalaisille dynastioille, taistelulajien harjoittajille, populaarikulttuurille kuin Kiinan liike-elämällekin.
Perinteisen historiankirjoituksen mukaan yhdistyneen Kiinan ensimmäinen keisari, Qin Shi Huangdi, piti teosta korvaamattomana Taistelevien läänitysvaltioiden -kauden loppumisen kannalta.
Teos käännettiin japaniksi tiettävästi 700-luvulla. Kirjasta tuli pian suosittu maan kenraalien keskuudessa. Se myös edesauttoi huomattavasti Japanin yhdistymistä. Samurait arvostivat teoksen oppeja ja esimerkiksi Oda Nobunaga, Toyotomi Hideyoshi ja Tokugawa Ieyasu hyödynsivät niitä.
Teos käännettiin ranskaksi 1772. Teosta alettiin Euroopassa käyttää sotilaskoulutuksessa 1800-luvulla.
"Gensui" (yliamiraali) Tōgō Heihachirō, joka johti Japanin voittoon Venäjän-Japanin sodassa, oli "Sodankäynnin taidon" innokas lukija.
Teoksen on väitetty auttaneen Vietnamin itsenäisyyttä tukeneen Vietminh-liikkeen voittoon Ranskan joukoista Indokiinan sodassa. Se oli talvi- ja jatkosotien kenraali Aksel Fredrik Airon lempikirja, ja myös Carl Gustaf Emil Mannerheim oli tutustunut siihen.
Lyötyään Tšiang Kai-šekin ja Guomindangin kommunistisen Kiinan johtaja Mao Zedong piti "Sodankäynnin taitoa" osaltaan voittonsa edesauttajana. Teos innoitti Maoa suuresti hänen kirjoituksissaan sissisodankäynnistä.
Yhdysvaltojen armeijan pääesikunta on ohjeistanut kaikkia yksiköitä ylläpitämään päämajoissaan kirjastoja henkilökunnan jatkuvan koulutuksen puolesta sodankäynnin saralla. "Sodankäynnin taito" mainitaan esimerkkinä kirjoista, joita olisi suositeltavaa löytyä jokaisesta yksiköstä. "Sodankäynnin taito" kuuluu Yhdysvaltain merijalkaväen ammattilukemistoon. Persianlahden sodassa 1990-luvulla kenraali Norman Schwarzkopf toimi Sunzin periaatteiden mukaisesti hyödyntämällä petosta ja nopeutta sekä hyökkäämällä vihollisen heikkoja kohtia vastaan.
Mark McNeilly esittää teoksessaan "Sun Tzu and the Art of Modern Warfare", ettei ymmärtämättä Sunzin nykyaikaista tulkintaa ja hänen merkitystään Kiinan historiassa voi käsittää Kiinan pyrkimystä nousta suurvallaksi 2000-luvulla. Modernit kiinalaiset oppineet pohjaavat "Sodankäynnin taidon" strategisiin oppeihin kehittäessään omia teorioitaan.
Länsimaisessa liike-elämässä teos tuli suosituksi 1980-luvulla. Kirjaa on käytetty myös jalkapallon maailmassa, sillä se lukeutuu Brasilian maailmanmestaruuteen vuonna 2002 johdattaneen Luiz Felipe Scolarin lempikirjoihin.
Kirjasta on kaksi suomennosta. Vuonna 1982 julkaistu Heikki Karkkolaisen käännös perustuu Samuel Griffithin englanninkieliseen laitokseen, joka pohjaa Song-laitokseen. Se noudattaa Wade–Gilesin translitteraatiota ja sisältää lukuisia kommentaareja.
Uudempi "Sunzi: Sodankäynnin taito" on kiinan kielestä tehty, ja suomennos perustuu varhaisimpaan (noin 140 eaa.) ja laajimpaan tunnettuun Sunzin laitokseen, ja siinä on hyödynnetty 1970-luvulla tehtyjä tekstilöytöjä. Teoksen on suomentanut ja viitteillä varustanut Matti Nojonen (Gaudeamus 2005).