Helen Morgan (laulaja)
Helen Morgan (2. elokuuta 1902 Danville, Illinois – 9. lokakuuta 1941) oli yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä, joka työskenteli elokuvissa ja teatterilavoilla.
Helen Riggins -nimiseksi syntynyt Morgan oli maanviljelijän ja opettajan tytär, mutta hänen nimensä vaihtui Morganiksi äidin avioituessa uudelleen. Äidin toinen avioliitto päättyi eroon, ja hän muutti Chicagoon tyttärensä kanssa. Morgan ei koskaan valmistunut koulusta kahdeksannen luokan jälkeen ja työskenteli erityyppisissä ammateissa. Vuonna 1923 hän osallistui Kanadassa Miss Montreal -kilpailuun, mutta putosi jatkosta, kun hänet huomattiin Yhdysvaltain kansalaiseksi. Hän toimi myös avustajana elokuvissa, otti laulutunteja ja lauloi chicagolaisissa salakapakoissa.
Helen Morganin korkea, ohut ja jokseenkin värisevä ääni ei ollut muodikas sentyyppisissä 1920-luvun lauluissa, joihin hän oli erikoistunut, mutta siitä huolimatta hänestä tuli hyvin suosittu rakkauslaulujen laulaja. Tästä näyttää tulleen hänen vakituinen tyylinsä hänen esiintyessään Billy Rosen Backstage Clubilla vuonna 1925. Morgan joi liikaa ja esiintyi usein juovuksissa. Tämän kauden aikana useat chicagolaiset gangsterit yrittivät auttaa häntä rahoittamaan oman yökerhon perustamista. Kieltolain valvojat pitivät häntä tarkasti silmällä ja hänen yrityksensä epäonnistuivat.
Florenz Ziegfeld pani Morganin merkille tämän tanssiessa hänen tuottamansa elokuvan "Sally" (1923) kuorossa. Morgan meni esiintymään teatteri Ziegfeld Folliesiin vuonna 1931, Folliesin viimeisen toiminnassa olleen vuoden aikana. Tänä ajanjaksona hän opiskeli vapaa-aikanaan musiikkia Metropolitan-oopperassa.
Vuonna 1927 Morgan esiintyi Julie LaVernenä "Show Boat" -musikaalin alkuperäisessä näyttelijäkaartissa. Se on yksi hänen parhaiten tunnetuista rooleistaan. Morgan lauloi ”Billin” (sanoitukset P. G. Wodehousen ja Oscar Hammerstein II:n käsialaa) ja ”Can’t Help Lovin Dat Manin” kahdella näyttämökierroksella ja kahdessa elokuvassa 11 vuoden aikana. Ensimmäisessä vuonna 1929 "Show Boatista" tehdyssä elokuvaversiossa Morgan esitti ainoastaan lauluprologeja; Alma Rubens esitti Julieta varsinaisessa elokuvassa, joka on suurimmaksi osaksi mykkä. Morgan esitti kuitenkin roolin vuoden 1936 elokuvasovituksessa.
Esiinnyttyään vuoden 1929 versiossa "Show Boatista" Morganista tuli Kernin ja Hammersteinin Broadway-musikaalin "Sweet Adelinen" tähti. Nimi oli sanaleikki eräästä kuuluisasta parturikvartettilaulusta. Tässä musikaalissa Morgan esitti laulut ”Why I Was Born” ja ”Don’t Ever Leave Me”. Kummallista kyllä, kun "Sweet Adeline" elokuvattiin vuonna 1934, Morganin rooli siirrettiin hänen tulevalle "Show Boatin" näyttelijäkumppanilleen, Irene Dunnelle, joka omasi hienon sopraanoäänialan, mutta ei oikeastaan ollut mikään rakkausballadien laulaja.
1930-luvun lopulla Morgan pestautui show’hun Chicagon Loop Theaterissa. Hän vietti myös paljon aikaa maatilallaan High Pointissa, New Yorkissa. Alkoholismi verotti hänen voimiaan ja hän joutui sairaalaan myöhään vuonna 1940. Hänen urallaan tapahtui jonkinlainen comeback vuonna 1941 manageri Llyod Johnsonin ansiosta. Vuosikausia kestänyt alkoholin väärinkäyttö vaati kuitenkin veronsa. Hän luhistui näyttämölle "George White’s Scandalsia" esittäessään ja kuoli maksakirroosiin 8. lokakuuta 1941 Chicagossa.
Morgan oli naimisissa kolmesti. Ensimmäinen puoliso oli hänen ihailijansa Lowell Army, jonka hän tapasi ensimmäisen kerran näyttämön takaovella hänen esiintyessään "Sallyssa". Toisen puolisonsa, Maurice ”Buddy” Maschken, kanssa hän avioitui 15. toukokuuta 1933, mutta liitto päättyi eroon vuosia myöhemmin. 27. heinäkuuta 1941, muutamia kuukausia ennen kuolemaansa, Morgan meni naimisiin managerinsa Llyod Johnsonin kanssa.
Ann Blyth näytteli Helen Morgania vuonna 1957 elokuvassa "The Helen Morgan Story", joka on tullut tunnetuksi myös nimillä "Why Was I Born?" (Yhdysvalloissa) ja "Both Ends of the Candle" (Isossa-Britanniassa).