hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Inuittikielet
Inuittikielet on kieliryhmä, joka kuuluu eskimo-aleuttilaisen kielikunnan eskimokielten ryhmään. Puhujat ovat pääosin inuitteja.
Inuittikielet muodostavat nauhamaisen murrejatkumon, joka alkaa Alaskan länsirannikolta ja jatkuu pitkin Pohjois-Amerikan mannermaan pohjoisreunaa aina Newfoundlandiin asti ja edelleen Baffininsaaren kautta Grönlannin länsi- ja itärannikolle. Kielet ovat hyvin läheistä sukua keskenään ja usein käytetäänkin koko kieliryhmästä nimeä inuiitti, inuit, inuiitin kieli tai inuitin kieli.
Inuittikielet jaetaan neljään tai viiteen kieleen, jotka edelleen jakautuvat useiksi murteiksi (suluissa SIL:n käyttämä kielikoodi). Inuiittikieliä kirjoitetaan kielestä riippuen joko latinalaista kirjaimistoa tai tavumerkkejä käyttäen (esim. Inuktitutin tavumerkit).
Hot swap
Hot swap on esimerkiksi tietokoneissa ja matkapuhelimissa käytetty tekniikka, joka mahdollistaa jonkin laitteen komponentin poistamisen tai korvaamisen laitteen ollessa päällä.
Hot swap -tekniikkaa on käytetty erityisesti palvelimissa, joissa rikkoutunut SCSI-kiintolevy tai virtalähde voidaan vaihtaa konetta sammuttamatta. Eräät laitteistot mahdollistavat myös tietokoneen suorittimien, muistin ja emolevyjen vaihtamisen lennosta.
Hot swap -ominaisuus on tullut alempaan hintaluokkaan USB-väylän myötä, johon liitettävät tietokoneen lisälaitteet tukevat tätä tekniikkaa. Myös ympäristöissä, joissa SCSI-järjestelmät olisivat liian kalliita (paljon tallennettavaa tietoa, saantinopeudella ei kriittistä merkitystä, budjetti pieni) Serial-ATA -järjestelmät ovat tulossa yhä suositummiksi. Serial ATA -kiintolevyt tukevat hot swapia ja mikäli ohjainkorttikin sitä tukee, voidaan kiintolevyjä poistaa lennosta myös näissä järjestelmissä.
Hot swap johdot irrottamalla ei ole suositeltavaa vaan sitä varten on syytä hankkia erikseen nk. hot swap -kehikko, jolloin kiintolevyjen virrankatkaisu ja datakaapelin poisto sujuvat helposti. Hot swap -liittimien maadoituspinnit ovat pidempiä kuin muut pinnit, jolloin laitteelta katkeaa ensin sähkön syöttö ja vasta hetken päästä maadoitus, jota hyödyntämällä voidaan erilaisia komponentteja vaihtaa sammutamatta koko laitteistoa komponentin vaihtamisen ajaksi.
Tämän kaltaisia ratkaisuja käytetään yleensä laitteistoissa joiden hetkellinenkin sammuttaminen toisi huomattavia haittoja tai suoranaista taloudellista tappiota. Tyypillinen käyttökohde on ollut palvelimet, mutta tekniikka on levinnyt myös kotitietokoneisiinkin.
Aurinkopurje
Aurinkopurje (myös valopurje — erityisesti silloin, kun valonlähde on muu kuin Aurinko) on osittain hypoteettinen ehdotettu avaruusalusten työntövoiman lähde. Ajatuksen esitti ensimmäisenä Fridrih Tsander myöhään 1920-luvulla ja myöhempinä vuosikymmeninä sitä kehitettiin lisää.
Aurinkopurjehduksessa avaruusalus levittää kevyen purjeeksi kutsutun osan, johon auringosta tai muusta lähteestä tuleva valo osuu. Purjeeseen kohdistuvan valon säteilypaine saa aikaan työntövoiman joko niin, että valon fotonit absorboituvat purjeeseen (musta purje), tai purje heijastaa fotonit (heijastava purje). Kummassakin tapauksessa fotonien liikemäärä muuttuu, mikä aiheuttaa työntövoiman. Käytännössä purjeen on oltava hyvin suuri merkittävän voiman synnyttämiseksi. Toisaalta jatkuva voima aiheuttaa tasaisen kiihtyvyyden, jolloin riittävän pitkän ajan kuluessa saadaan aikaan suuria nopeuden muutoksia heikollakin työntövoimalla.
2016 julkaistussa Breakthrough Starshot -hankkeessa on tarkoitus kehittää pieniä valopurjeella matkaavia aluksia, joiden työntövoimaa synnytettäisiin laserilla. Hankeen varsinaisena tavoitteena on saavuttaa Alfa Centauri 20 vuodessa laukaisusta ja matkanopeudeksi nostaa 0,2 c.
Subscriber Identity Module
Subscriber Identity Module (SIM) on älykortti, jota käytetään matkapuhelinliittymän tilaajan yksilöllisen IMSI-avaimen tietoturvalliseen tallentamiseen. SIM-kortteja käytetään laajimmin GSM-protokollan kanssa, mutta yhteensopivaa moduulia käytetään myös UMTS-päätelaitteissa (USIM) ja IDEN-puhelimissa sekä WLAN-päätelaitteen käyttäjän tunnistamisessa. Kortti sisältää tallennustilaa myös tekstiviesteille ja puhelinluettelolle, tyypillisesti 128—255 paikkaa.
SIM-kortilla on mikrotietokone, joka tekee tarvittavat operaatiot perustuen siihen tallennettuun tietoon. Se koostuu prosessorista, ROM-muistista, RAM-muistista, EEPROM-muistista sekä I/O-piireistä.
SIM-korteissa on eri kokoisia tallennusmuisteja; suurin koko on 128 kt, yleisin 64 kt.
Kortin käyttöä ja sisältöä voidaan suojata käyttäen PIN-koodia. Ensimmäinen koodeista, PIN1, voidaan määritellä ohjaamaan puhelimen normaalia käyttöä. Toista koodia, PIN2:ta, voidaan käyttää määräämään erikoistoimintojen käyttöä (kuten rajoittamaan soitettavien numeroiden määrää tiettyyn listaan). PUK1- ja PUK2-koodeja käytetään asettamaan PIN1- ja PIN2-koodit alkutilaansa (esitetyssä järjestyksessä).
Varhaisimmat SIM-kortit olivat noin luottokortin kokoisia, 85 mm × 54 mm. Kilpailu kuitenkin johti nopeasti pienempään versioon kortista, mini-SIMiin (25 mm × 15 mm). Useissa älypuhelimissa on käytetty sitäkin pienempiä mikro-SIM-kortteja (15 mm × 12 mm), ja iPhone 5:n myötä käyttöön otettiin nano-SIM-kortit (12,3 × 8,8 mm). Nano-SIM on myös edeltäjiään ohuempi.
Kortille voidaan sijoittaa myös sovelluksia, jotka toteutetaan "SIM Application Toolkitin (STK)" määrittelemää rajapintaa käyttäen. Suomessa SIM-kortin voi saada varustettuna mobiilivarmenteella, joka suorittaa käyttäjän henkilöllisyyden todentamiseen talletetun ID:n ja henkilön syöttämän tunnusluvun yhdistelmällä.
SIM-kortti on myös tietovarasto. Se tallentaa matkapuhelinverkon tilatietoja kuten kulloisenkin paikkatiedon (LAI). Jos päätelaitteesta kytketään jännite pois ja taas takaisin, SIM-kortilla olevaa tietoa käytetään löytämään, millä alueella päätelaite oli. Tämä säästää aikaa, koska matkapuhelimen ei tarvitse etsiä läpi kaikkia mahdollisia taajuuksia, vaan se voi päätellä millä taajuuksilla paikallinen tukiasema todennäköisesti toimii.
Japanin PDC-protokolla mahdollistaa myös SIM-kortin käytön, mutta tätä ominaisuutta ei ole koskaan otettu käyttöön kaupallisesti. Rajapintamäärittely päätelaitteen ja SIM-kortin välille on kuvattu RCR STD-27:n liitteessä 4.
Myrsky
Myrsky on voimakas, 21−32 metriä sekunnissa puhaltava tuuli. Sitä voimakkaampi eli yli 32 metriä sekunnissa puhaltava tuuli on hirmumyrsky. Kovan tuulen raja on säätiedotuksissa 14 metriä sekunnissa. Tuulen nopeus lasketaan 10 minuutin aikana puhaltaneesta keskituulesta, eli tuulen nopeus alueella voi ajoittain olla voimakkaampaakin.
Suomalaisten meteorologien kielenkäytössä sanaa myrsky käytetään kuvaamaan yllä mainittua tuulta sekä voimakasta matalapainetta, joka tällaisen tuulen aiheuttaa ("Janika-myrsky liikkui maamme yli koilliseen..."). Muun muassa englannin ja ruotsin kielissä sana "storm" ei välttämättä liity tuuleen vaan mihin tahansa voimakkaaseen sääilmiöön (snowstorm – lumipyry, thunderstorm – ukonilma, icestorm – voimakas jäätävä vesisade). Viranomaiset pyrkivät vakiinnuttamaan suomen kieleen sanaa rajuilma kuvaamaan voimakkaita pienialaisia sääilmiöitä, joihin liittyy ukkosta ja ehkä rakeitakin, mutta 10 minuutin keskituuli ei ylitä myrskyn rajaa.
Mustakurkkukerttu
Mustakurkkukerttu ("Curruca rueppelli") on lintu.
Pituus: 13,5 cm
Ääni: Laulu kiireinen ja lyhyt, rätisevä säe, esimerkiksi ”trr trr tsit titsitr”. Kutsuääni kova, karhea ”tserr”, varoitus yhtämittaista rätinää kirjokertun tapaan, mutta ei yhtä voimakkaana. Myös hakkaava äänisarja ”plyt”- tai ”plit”-aiheesta.
Koiras on helppo tuntea, vanha naaras joskus lähes koiraan kaltainen, kurkku ja otsa ovat usein tummatäpläiset. Yleensä erottuu heikko valkea viiksijuova, mikä ohuen nokan ja matalan otsan vuoksi saa linnun näyttämään suippopäseltä. Ensimmäisenä talvena ja seuraavana keväänä naaraan kurkku on vaalea. Eroaa samettipääkertusta harmaan selän sekä kyynärsulkien ja isojen peitinhöyhenten vaaleampien reunusten perusteella.
Ei elä Suomessa, mutta tavattu täällä kahdesti.
Melko yleinen macchiakasvustossa, erityisesti katajikkoisessa ja kermestammea kasvavassa maastossa, myös tiheän aluskasvillisuuden tammimetsissä.
Hyönteiset, hämähäkit ja marjat.
Uljuan tekojärvi
Uljuan tekojärvi on Siikajoen yläjuoksulla Siikalatvan kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla sijaitseva tekojärvi. Tekojärven vesitilavuus altaan ylärajalla on 150 miljoonaa kuutiometriä. Sen pinta-ala 27,5 neliökilometriä. Järven pituus on noin 14,4 kilometriä ja suurin leveys noin 4,7 kilometriä. Vedenpinnan korkeus vaihtelee voimalaitoksen juoksutuksen mukaan ja on yleensä 71–79 metriä merenpinnan yläpuolella. Tekojärveen laskee Uljuan järvi.
Uljuan tekojärven– rakentaminen aloitettiin vuonna 1966, ja se valmistui vuonna 1970. Sen tärkeimmät rakentamisperusteet olivat Siikajoen kevättulvien säännöstely sekä sähköntuotanto.
Uljuan tekojärvellä sijaitsee Vattenfall Oy:n Uljuan voimalaitos.
Volga
Volga (, , , , mordvaksi Рав, "Rav", ) on Euroopan pisin ja runsasvetisin joki. Se on Volgan vesistöalueen pääuoma, jonka valuma-alueen pinta-ala on 1,35 miljoonaa neliökilometriä. Volgan pituus on 3 685 kilometriä ja se on yksi Venäjän merkittävimmistä kuljetusreiteistä. Volga ja sen valuma-alue sijaitsevat kokonaisuudessaan Venäjällä.
Volga saa alkunsa Valdain kukkuloilta 228 metrin korkeudella Moskovasta 400 kilometriä luoteeseen, mistä se virtaa ensin itään ja sitten etelään päin ja laskee lopulta Kaspianmereen. Sen valuma-alue ulottuu idässä Uralvuoristoon asti. Perinteisesti joki on jaettu kolmeen osaan: Ylä-, Keski- ja Ala-Volgaan.
Ylä-Volga alkaa Valdain ylängöltä ja virtaa aluksi koilliseen alaville soille, jossa se virtaa metsien ja järvien läpi Rybinskin tekojärveen. Se sijaitsee paikassa, missä joki taipui Mologan mutkalle ja missä sijaitsi Mologan kaupunki.
Rybinskin järveltä alkaa Keski-Volgan osuus, joka päättyy Kaman yhtymäkohtaan. Joki virtaa aluksi kaakkoon Danilovin- ja Uglitšin ylängön välistä Nižni Novgorodiin, missä siihen yhtyy oikealta suuri Oka. Yhtymäkohdan jälkeen joki on aiempaa huomattavasti leveämpi ja se jatkaa soisten metsien läpi Kazaniin, missä kääntyy etelään ja kuivemmille seuduille. Täällä siihen yhtyy vasemmalta Kama, joka on myös suuri sivujoki.
Samalla alkaa Alinen Volga, joka virtaa etelään ja välillä etelä-lounaaseen. Sen uoma seuraa länsipuolen Volgan ylängön ja itäpuolisen Turgain tasangon välistä ikiaikaista uomaa. Samaran kaupungin kohdalla se kiertää korkean selänteen, missä joki joutuu tekemään 160 kilometriä pitkän ja jyrkän mutkan. Joki jatkaa lähes suorana Volgogradiin, missä sen uoma haarautuu kahdeksi rinnakkain virtaavaksi uomaksi. Nämä haarautuvat vielä lisää Volgan suistoalueella, missä Volgan vesi levittäytyy moniin suistohaaroihin ennen laskemistaan Kaspianmereen.
Volga pääuoma on kahlittu suurilla padoilla vesivoiman käyttöön. Suurin osa Volgaa on purjehduskelpoista, minkä ansiosta se on merkittävä kuljetusväylä ja sisävesiliikenteen reitti Venäjällä. Volgan ekologinen tilanne on huonontunut likavesien ja patoaltaiden takia huomattavasti.
Vaikka joki on kaltevuudeltaan vaatimaton, on suurella virtaumalla takanaan suuri energia. Pääuoma on padottu useasta kohdasta, jolloin eri vuodenaikojen väliset virtaumien suurimmat erot on tasoitettu tekojärvillä.
Volgan merkittävimmät sivujoet ovat Oka, Kama, Vetluga ja Sura. Sivujoet ovat alavirralta ylävirtaan päin lueteltuina:Volga on yhteydessä Itämereen ja Vienanmereen Volgan–Itämeren vesitien kautta sekä Mustaanmereen Volgan–Donin kanavan ja Donjoen kautta.
Volgan vesistöalueella sijaitsee 11 Venäjän 20 suurimmasta kaupungista, mukaan lukien Moskova. Itse Volgan varrella sijaitsevista huomattavimmat ovat ylävirrasta lukien:
Oka (täsmennyssivu)
Oka voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Inuvialuktun
Inuvialuktun on Kanadassa puhuttava eskimo-aleuttilainen kieli. Nimeä käytetään yleisesti kuvaamaan erilaisia Kanadan Luoteisterritorioissa inuvialuit-inuiittien puhumia kieliä.
Kielestä SIL International käyttää nimeä "Western Canadian Inuktitut" ja koodia ikt. Inuktitutin kielestä käytetään nimeä "Eastern Canadian Inuktitut" ja koodia ike. Molempien kielien ISO 639-2 -koodi on kuitenkin sama iku.
Inuvialuktun on virallinen kieli Luoteisterritorioissa ja sitä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Virallinen näkemys kielestä kuitenkin poikkeaa hieman kielitieteilijöiden näkemyksestä. Kielitieteilijöiden mukaan kyse on kolmesta varsin erilaisesta ja etäisestä murteesta, jotka virallisesti on niputettu yhteen.
Se kuuluu inuiittikielten murrejatkumoon, joka alkaa Alaskasta ja jatkuu nauhamaisena ketjuna pitkin Pohjois-Amerikan mantereen pohjoisrannikkoa aina Labradorin niemimaalle saakka ja edelleen Baffininsaaren kautta Grönlannin länsi- ja itärannikolle. Inuvialuktunin läheisimmät sukukielet ovat inupiaq Alaskassa, inuktitut Kanadan itäosissa sekä grönlanti Grönlannissa.
Inuvialuktunia puhutaan läntisen Kanadan pohjoisosissa, pääasiassa Luoteisterritorioissa ja Nunavutissa. Kieli jakautuu kolmeen päämurteeseen, jotka ovat uummarmiutun, siglitun (sigliq) ja inuinnaqtun (kangiryuarmiutun).
Inuvialuitien pääkieleksi on viime vuosina tullut englanti. Tilastot kielen käytöstä Luoteisterritorioissa vaihtelevat, mutta kaikki ovat samaa mieltä siitä, että kieli ei ole elinvoimainen. Inuvialuit Cultural Resource Centren mukaan vain suunnilleen 10 % 4 000:sta inuvialuiteista puhuu mitään kielen murretta ja vain 4 % käyttää sitä kotona . Kanadan tilastokeskuksen mukaan vuonna 2001 kieltä itse ilmoitti puhuvansa 765 henkilöä 3 905:stä.
Kaksikko
Kaksikko eli duaali on kieliopillinen luku, jota käytetään puhuttaessa täsmälleen kahdesta esineestä tai asiasta. Kaksikkomuoto voi olla substantiiveilla, adjektiiveilla, pronomineilla ja numeraaleilla. Lisäksi se voi esiintyä verbitaivutuksessa ja omistusliitteissä. Kaksikko on yleinen luku useissa seemiläisissä kielissä, samojedikielissä, saamelaiskielissä, obinugrilaisissa kielissä ja eskimo-aleuttilaisissa kielissä. Esimerkiksi inupiaqissa on kaksikko: iglu 'talo', igluk 'talot' (kaksi taloa), iglut 'talot' (kolme taloa tai enemmän). Kaksikko oli käytössä sekä uralilaisessa että indoeurooppalaisessa kantakielessä, mutta on kadonnut useimmista näiden kielikuntien nykykielistä. Slaavilaisissa kielissä kaksikko on käytössä sloveenissa. Puolassa ja tšekissä se on säilynyt muutamassa sanassa (korva ja silmä, sanonnoissa myös jalka ja käsi), mutta siitä on jälkiä nominien taivutuksessa lukusanojen jälkeen ja joissakin monikkomuodoissa.
Uralilaisessa kielikunnassa kaksikon katsotaan olevan kantauralista periytyvä piirre, joskin sen käyttö on ilmeisesti aina rajoittunut pelkästään ihmisiin tai muuten yksilölliseksi koettuihin olioihin. Todennäköisesti sitä ei myöskään ole käytetty kaikista sijamuodoista. Nykyisin kaksikko esiintyy saamelaiskielissä, obinugrilaisissa kielissä sekä samojedikielissä. Lisäksi siitä on viitteitä itämerensuomalaisissa kielissä sekä unkarissa.
Duaali on tai on ollut muun muassa seuraavissa kielissä:
Inuitit
Inuitit (yksikössä "inuitti") eli inuiitit (yksikössä "inuiitti") on toinen eskimokansoista, joista toinen on jupikit. Oikeastaan pitäisi puhua vain eskimokielen päämurreryhmistä, sillä sen paremmin inuitit kuin jupikitkaan eivät muodosta mitään yhtenäistä kansaa. Inuittien asuma-alue levittäytyy nauhamaisena ketjuna Alaskan pohjoisosista pitkin mantereen pohjoisrannikkoa aina Labradorin niemimaalle saakka ja edelleen Baffininsaaren kautta Grönlannin länsi- ja itärannikolle. He puhuvat keskenään hyvin läheistä sukua olevia inuiittikieliä, joita ovat mm. inupiaq, inuvialuktun, inuktitut ja grönlanti.
Inuittien konferenssi ("Inuit Circumpolar Conference") on suosittanut eskimo-sanan korvaamista inuit-termillä. Termi on kuitenkin epätarkka ja jupikit, jotka eivät kuulu inuitteihin, käyttävät itsestään nimitystä jupikit tai eskimot.
Inuit-sanan suomenkielinen vastine ei ole kovin vakiintunut. Suomen kielen lautakunta päätyi vuonna 1995 suosittamaan ensisijaisena muotoa "inuitti", mutta piti mahdollisena myös asua "inuiitti".
Koristekrassit
Köynnöskrassit eli koristekrassit ("Tropaeolum") on kasvisuku, joka käsittää noin 80 yksi- ja monivuotista ruohoa, joista valtaosa on kotoisin Andeilta. Suvun lajeista tunnetuin on isoköynnöskrassi ("Tropaeolum majus"), joka on suosittu yksivuotinen köynnös. Toinen yleisesti viljelty laji on kanarianköynnöskrassi ("Tropaeolum peregrinum"), joka nimestään huolimatta on kotoisin Perusta.
Krassi vaatii aurinkoisen kasvupaikan ja kuohkean maan, sillä se ei siedä juurillaan seisovaa vettä. Suomessa yleensä taimet esikasvatetaan sisällä ja istutetaan ulos tai parvekkeelle hallojen loputtua. Krassin siemeniä voi kerätä seuraavan vuoden istutuksia varten. Toisaalta kukkimiskausi venyy pitemmäksi, jos kukat leikataan pois ennen siementen muodostumista.
Krassin kukkia voi käyttää myös salaatissa.
Köynnöskrassien sukuun kuuluu myös mukulaköynnöskrassi ("Tropaeolum tuberosum") (paikallinen nimi kichwan kielellä "añu"), jota Andeilla viljellään syötävien tärkkelyspitoisten mukuloiden vuoksi.
Modest Musorgski
Modest Petrovitš Musorgski (; 21. maaliskuuta 1839 Karevo, Pihkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 28. maaliskuuta 1881 Pietari) oli venäläinen säveltäjä. Hän on tullut tunnetuksi usein Venäjän historian ja kulttuurin inspiroimista sävellyksistään. Musorgskin kuuluisimpia teoksia ovat pianosarja "Näyttelykuvia", orkesteriteos "Yö autiolla vuorella" sekä oopperat "Boris Godunov" ja "Hovanštšina".
Musorgski syntyi Karevossa Pihkovan kuvernementissa. Hänen perheensä oli Venäjän ensimmäisen hallitsijan Rurikin jälkeläisiä. Nuori Modest valmistautui vanhempiensa toiveiden mukaisesti sotilaalliselle uralle, mutta säveltäjä Mili Balakirevin vaikutuksesta Musorgski erosi asepalveluksesta 22-vuotiaana ja liittyi Viiden ryhmään, venäläiseen viisikkoon, joka oli omistautunut luomaan erityisesti venäläistä musiikkia. Hänen ensimmäiset julkaistut työnsä olivat oopperakatkelma "Salambbo" ja eräs laulusarja. 29-vuotiaana hän sävelsi oopperan "Boris Godunov", joka perustuu Aleksandr Puškinin näytelmään.
Musorgski oli elinaikanaan varsin tuntematon. Hän eli köyhyydessä säveltäjätoverinsa Nikolai Rimski-Korsakovin luona ja oli pahoin alkoholisoitunut. Rimski-Korsakov uhrasi merkittävän osan omasta urastaan Musorgskin kekseliäiden ja värikkäiden mutta sekasortoiseen tilaan jätettyjen teosten viimeistelyyn ja uudelleenorkestrointiin. Musorgski kuoli alkoholimyrkytykseen vuonna 1881 ja hänet haudattiin Pietariin.
Alkoholismin lisäksi Musorgskin terveydentilaa heikensivät hänen elämänsä loppuvaiheilla keuhkokuume ja epilepsiakohtaukset.
Orkesteriteos "Yö autiolla vuorella" on villi, jopa barbaarinen kappale (kuten aikalaiskriitikot sitä arvostelivat). Se tuli sittemmin tunnetuksi, kun Walt Disney käytti sitä piirroselokuvassa "Fantasia" (1940). Nikolai Rimski-Korsakovin lisäksi Dmitri Šostakovitš orkestroi uudelleen Musorgskin tunnetuimmat oopperat, "Boris Godunovin" ja "Hovanštšinan". Hänen mielikuvituksellisin ja useimmin esitetty teoksensa on alun perin pianolle sävelletty sarja "Näyttelykuvia". Sen osat kuvaavat maalauksia, ja hän sävelsi sen arkkitehtiystävänsä Viktor Hartmannin muistoksi. Maurice Ravel orkestroi teoksen erittäin taidokkaasti vuonna 1922, pian suomalaisen Leo Funtekin tekemän orkesterisovituksen jälkeen.
RMS Queen Elizabeth
RMS Queen Elizabeth oli Cunard Steamship Companyn höyrylaiva, joka toimi valtameriliikenteessä useiden vuosikymmenten ajan. Laiva rakennettiin Clyden telakalla Skotlannissa, missä kuningatar Elisabet vuonna 1938 kastoi sen kaimakseen ja laiva liukui Clydejokeen. Laivan neitsytmatka yli Atlantin alkoi 3. maaliskuuta 1940. Se oli aikansa suurin matkustajalaiva aina vuoteen 1996. Valmistuessaan "Queen Elizabeth" oli ensimmäinen niin leveä alus, ettei se mahtunut kulkemaan Panaman kanavasta.
Sinisen nauhan vauhtikilpailu sai kuitenkin odottaa aikaa parempaa: sota kutsui. 
Toisen maailmansodan aikana laiva oli joukkojenkuljetusaluksena. Adolf Hitler tarjosi sen upottamisesta rahapalkintoa ja rautaristiä sukellusveneidensä päälliköille. Aluksen matkanopeus 30 solmua oli kuitenkin niin nopea, että Saksan laivaston sukellusveneet jäivät jälkeen. Sodan jälkeen alus kuljetti 2 230 matkustajaa ja 1 200 hengen miehistöä reitillä Southampton – New York.
Vuonna 1965 laiva ajoi karille Cherbourgin edustalla. Liikennöinti muuttui myöhemmin kannattamattomaksi, ja Cunard-yhtiö myi aluksen vuonna 1968, kun "Queen Elizabeth 2" valmistui. Alus siirrettiin Floridaan turistinähtävyydeksi, mutta floridalaisyhtiö meni konkurssiin ja alus joutui uudelleen myyntiin. Syyskuussa 1970 kiinalainen laivanvarustaja C. Y. Tung osti sen, ja alus siirrettiin Hongkongiin kunnostettavaksi purjehtivaksi yliopistoksi uudelleennimettynä "Seawise Universityksi". Kesken kunnostustöiden laiva syttyi 9. tammikuuta 1972 tuleen Hongkongin satamassa, paloi vuorokauden ja kaatui kyljelleen jääden makaamaan mustana hylkynä puolittain veden alla.
Arviolta 40–50 % hylystä on jäänyt merenpohjaan. 1990-luvun loppupuolella hylyn jäännökset hautautuivat maa-aineksen alle rakennettaessa Konttiterminaali 9:ää (CT9) satamaan .
Vuonna 1974 "Queen Elizabethin" hylky esiintyi James Bond-elokuvassa "007 ja kultainen ase" MI6:n salaisena tukikohtana.
Queen Elizabeth
Queen Elizabeth tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Saima Harmaja -seura
Saima Harmaja -seura perustettiin marraskuussa 2003 juhlistamaan kuuluisan runoilijattaren Saima Harmajan syntymän 90-vuotisjuhlavuotta. Seuran tavoitteena on tehdä tunnetuksi Harmajan kaunista runoutta ja traagisen elämän vaiheita; seura haluaa myös lisätä runouden harrastajien määrää ylipäätänsä. Huomattava osa seuran jäsenista asuu runoilijan syntymäkaupungin Helsingin lisäksi Lohjan seudulla, jossa Saima Harmaja vietti kesiään.
Lokakuussa 2006 seuralla oli noin 150 jäsentä. Nykyisin jäsenmäärä on jo kahdensadan paikkeilla.
Wormsin konkordaatti
Wormsin konkordaatti (tai "Pactum Calixtinum") oli paavi Calixtus II:n ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik V:n välinen sopimus, joka solmittiin 23. syyskuuta 1122 Wormsin lähellä.
Lamberto Scannabecchin (myöhemmin paavi Honorius II) ponnistelujen ja Würzburgin kokouksen (1121) jälkeen Calixtus II ja Henrik V päättivät lopettaa investituurariidan. Sopimuksen mukaan keisari takasi lahjomattomat piispojen ja apottien vaalit ja luopui oikeudesta antaa heille kirkollisen vallan tunnusmerkit. Paavi takasi Henrikille oikeuden olla läsnä vaaleissa ja myöntää valituille heidän maallisen valtansa.
PIN
PIN (, ) on salasanana käytettävä luku, jolla voidaan autentikoitua eli tunnistautua järjestelmään. Se vastaa toiminnaltaan allekirjoitusta, mutta sitä käytetään usein hieman korkeamman turvallisuuden takaamiseksi. PIN-koodi on henkilökohtainen, eikä sitä saa kertoa kenellekään. Se patentoitiin toukokuussa 1966 ja sen keksijä oli James Goodfellow.
PIN-koodin yhteydessä käytetään ID:tä, joka esimerkiksi pankkiautomaateissa ja maksukorttipäätteissä saadaan selville kortin sirusta tai magneettijuovasta. Mikäli järjestelmästä löytyy tieto, että PIN on oikein, annetaan käyttäjälle oikeus käyttää käyttäjätiliin liitettyjä ominaisuuksia (kts. käyttötarkoituksia).
ISO 9564-1 -standardi määrittää PIN-koodin minimipituudeksi 4 numeroa ja maksimipituudeksi 12 numeroa. Standardin yhteydessä kuitenkin huomautetaan, että koodin ei käytettävyyssyistä tulisi ylittää 6 numeroa. Yleisimmin koodi on 4-numeroinen.
Esimerkiksi:
Sundqvist-jupakka
Sundqvist-jupakka on nimitys tapahtumasarjalle, jossa toinen valtiovarainministeri Arja Alho (sd) hyväksyi STS-pankin entisen pääjohtajan Ulf Sundqvistin (sd) vahingonkorvausvelvoitteen leikkaamisen murto-osaan korkeimman oikeuden määräämästä yli 15 miljoonasta markasta. Neuvottelutuloksena valtion omistama Arsenal-Silta luopui 13,8 miljoonan markan vahingonkorvauksesta korkoineen.
Velan sovittelu johtui luultavasti siitä, että Sundqvist oli tietoinen sopimuksesta, jolla valtio myisi Arsenal-pankin ongelmalliset saamiset ulkomaiselle perintätoimistolle vain 2%-arvolla suhteessa velkojen määrään, eikä tätä tietoa ei haluttu silloin julkisuuteen.
Tämä sopimus velkojen myymisestä ulkomaille tuli julkisuuteen vasta 2008, jolloin "Sundqvist-jupakka" tuli jälleen julkisuuteen. Samaan aikaan tuli Suomessa voimaan laki, jolla tietyn aikaa ulosotossa olleet vanhemmat velat vanhenevat, melkein kaikille.
SDP:n entisen puoluejohtajan kanssa tehty sovittelusopimus johti ministeri Alhon eroon ja uuden esitutkinnan käynnistämiseen Sundqvistin velallisen epärehellisyyttä koskeneessa asiassa. Ulf Sundqvist tuomittiin Helsingin hovioikeudessa 22. kesäkuuta 2000 lainvoimaisella päätöksellä törkeästä velallisen epärehellisyydestä kuuden kuukauden ehdolliseen vankeuteen ja korvauksiin. Hovioikeuden päätöksen johdosta eduskunnan tarkastusvaliokunta otti vuonna 1997 tehdyn sovittelusopimuksen uuteen harkintaan. Valtion vakuusrahaston toimiohjelautakunta kuitenkin päätti 8. kesäkuuta 2001, ettei valtio ryhdy hakemaan sovittelusopimukseen muutoksia.
Yhden yön tarinoita
Yhden yön tarinoita on joulukuussa 2003 ilmestynyt Yön livealbumi, joka julkaistiin "Rakkaus on lumivalkoinen" -levyn juhlapainoksen bonuksena. Se on äänitetty saman vuoden lokakuussa kahdessa Tampere-talon konsertissa, jotka olivat osa samannimistä konserttikiertuetta. Juhlapainoksen ja siihen sisältyvän live-CD:n tarkoituksena oli saada albumi nousemaan vuoden myydyimmäksi kotimaiseksi levyksi, mutta tavoite ei kuitenkaan toteutunut.
Albumilla on vierailijana yhtyeen alkuperäisjäsen Jussi Hakulinen, joka laulaa kuudella kappaleella. Niistä "Vieraskirja" on duetto Olli Lindholmin kanssa. Kappaleessa "Rakkaus on lumivalkoinen" kuullaan myös sen studioversiolla soittavaa jousiorkesteria. Levyn materiaalin äänitti Yön entinen kitaristi Jani Viitanen.
Worms
Worms on kaupunki Lounais-Saksassa Rheinland-Pfalzin osavaltiossa. Wormsin nimi on kelttiläistä alkuperää: "Borbetomagus" tarkoitti asutusta vesien äärellä. Latinaksi se muuttui muotoon "Wormatia", joka on ollut käytössä 500-luvulta asti.
Nykyään Worms on teollisuustoiminnan keskus ja kuuluisa paikallisista "Liebfraumlich"-viineistään. Kaupungissa on myös kemian- ja metalliteollisuutta. Vuoden 2013 lopussa Wormsissa oli noin 80 296 asukasta.
Worms väittää olevansa paikka, johon Saksan kansalliseepos Nibelungein laulu ("Nibelungenlied") sijoittuu – samaa tosin väittää moni muukin kaupunki. Kaupunkiin avattiin multimediaa käyttävä Nibelungen-museo vuonna 2001 ja vuosittainen festivaali pyrkii tavoittamaan eepoksen ilmapiirin.
Worms on ollut olemassa viimeistään 300-luvulla, ja siellä on sijainnut piispanistuin vuonna 614. Kaupunki kukoisti erityisesti sydänkeskiajalla.
Worms on kenties kuuluisin tuomiokirkostaan, joka on parasta romaanista arkkitehtuuria Saksassa. Tuomiokirkosta on jäljellä joitain osia aikaisemmasta romaanisesta tyylistä 900-luvulta, mutta suurin osa kirkosta on 1000- ja 1100-luvuilta ja edustaa goottilaista arkkitehtuuria.
Kaupungissa on myös neljä muuta romaanisen tyylin kirkkoa sekä vanhan kaupungin romaaninen linnoitus. Romaanisen arkkitehtuurin saralla Worms on Saksan toiseksi merkittävin kaupunki Kölnin jälkeen.
Kaupunki sai laajoja oikeuksia keisari Henrik III:lta vuonna 1074, ja kaupungista tuli myöhemmin valtakunnankaupunki ("Reichsstadt"), joka oli vastuussa vain itse keisarille. Tämän vuoksi kaupunki on toiminut näyttämönä monelle merkittävälle tapahtumalle Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassaWorms oli aikaisemmin juutalaisuuden keskus. 1000-luvulta peräisin oleva hautausmaa on Euroopan vanhimpia ja kaupunkiin rakennettiin synagoga vuonna 1034. Suurin osa juutalaisesta kaupunginosasta ja juutalainen yhteisö tuhoutui kristalliyönä 1938, mutta 1970- ja 1980-luvun restaurointien jälkeen monet rakennukset ovat lähes alkuperäisessä muodossaan.
Kaupunki on historiansa aikana tuhoutunut lähes täysin kahdesti. Vuonna 1689 ranskalaiset joukot valtasivat kaupungin yhdeksänvuotisessa sodassa ja tuhosivat sen lähes maan tasolle (Worms oli Ranskan hallussa taas 1789–1816). Myös toisessa maailmansodassa kaupunkia pommitettiin ankarasti.
Clydebank
Clydebank () on Länsi-Skotlannissa sijaitseva kaupunki lähellä Glasgow'ta. Clydebank sijaitsee Clydejoen pohjoisrannalla West Dunbartonshiren kreivikunnassa, Glasgow'sta länteen. Clydebankin asukasluku on noin 46 000 ja muodostaa siten lähes puolet kreivikunnan asukasmäärästä. Vaikka Clydebank on Glasgow'n rajojen ulkopuolella, se on osa Glasgow'n taajamaa.
Clydebank oli alun perin telakkakaupunki ja siellä rakennettiin useita suuria laivoja, esimerkiksi Queen Elizabeth II, aikanaan yksi maailman suurimmista risteilylaivoista. Clydebankissa ei enää juurikaan ole telakkateollisuutta. Kaupungin kuuluisin vientituote on nykyään "Auchentoshan"-mallasviski.
Mallasviski
Mallasviski on viski, joka tehdään kokonaan ohramaltaasta. Sanalla mallasviski viitataan yleensä "Single Malt" -viskiin, joka sekoitetaan yhden tislaamon eri mallastisleistä. Mallasviskiä valmistetaan pääasiassa Skotlannissa, mutta myös muissa maissa, kuten Irlannissa, Japanissa ja Kanadassa.
Skottilainen mallasviski tislataan yleensä kahteen kertaa, irlantilainen taas kolmesti. Viskin vähimmäisvarastointiaika tynnyrissä on kolme vuotta, mutta yleensä myynnissä olevat pullotukset on tehty 8–15 vuotta vanhennetuista viskeistä. Alueelliset erot ja vaihtelevat valmistustavat tekevät Single Malt -viskeistä erittäin yksilöllisiä ja aromikkaita, ja ne ovatkin alan harrastajien suosiossa. Eri tislaamojen mallasviskejä myös sekoitetaan; tällöin puhutaan "Vatted Malt" -viskeistä. Single Malt -viskin alalaji "Single Cask" sisältää sekoittamatonta, yhdestä tynnyristä peräisin olevaa mallasviskiä.
Alan Gardiner
Sir Alan Henderson Gardiner (29. maaliskuuta 1879, Eltham — 19. joulukuuta 1963, Oxford) oli englantilainen arkeologi ja egyptologi. Hän oli yksi 1900-luvun merkittävimpiä egyptologeja. Erityisen tunnetuksi hän tuli kirjoitettuaan kirjan, "Egyptian Grammar", joka on yhä Keskivaltakunnan hieroglyfikirjoituksen tulkinnan perusteos.
Gardiner syntyi Elthamissa 29. maaliskuuta 1879. Hän kiinnostui muinaisesta Egyptistä jo nuorella iällä. Gardiner aloitti opiskelunsa Englannissa, mutta siirtyi myöhemmin Pariisiin. Pariisissa Gardineria opetti Gasten Maspero, jota Gardiner ihaili. Masperon luennot olivat kuitenkin Gardinerille suuri pettymys. Opiskeltuaan Pariisissa neljä vuotta, Gardiner matkusti Oxfordiin, jossa hän jatkoi kielten opiskeluaan. 1901 Gardiner meni naimisiin Hedwig von Rosenin kanssa. Myöhemmin he saivat kaksi poikaa ja tyttären.
Gardinerilla ei ollut varsinaista virkaa, vaan hän tutki muinaista Egyptiä pääasiassa omatoimisesti. Gardinerin isä, Henry John Gardiner, tuki häntä rahallisesti. Tästä syystä Gardinerin ei tarvinnut tehdä tutkimustensa ohessa töitä. Ainut varsinainen virka hänellä oli Manchesterin yliopistossa 1912–1914, jolloin hän avusti egyptinkielisen sanakirjan laatimisessa. Gardiner erikoistui hieraattiseen kirjoitukseen. Hän kopioi ja tulkitsi Pariisissa ja Torinossa useita hieraattisia kirjoituksia.
Ensimmäisen laajan artikkelinsa Gardiner julkaisi vuonna 1904. Se käsitteli visiirin virkaa muinaisessa Egyptissä. Vuonna 1915 Gardiner teki omasta mielestään tärkeimmän havaintonsa. Hän löysi piktogrammeja, joita hän uskoi foinikialaisten kirjainten alkumuodoksi. Tämä oli merkittävää, sillä englannin kielen uskottiin pohjautuvat nimenomaan foinikialaisten aakkosiin. Tämä, ja hieroglyfien parissa työskentely, sai Gardinerin innostumaan kielitieteistä.
Vuonna 1927 Gardiner julkaisi uransa merkittävimmän teoksen, "Egyptian Grammar". Kirjassa on käsitelty hyvin laajalti egyptin kielen kielioppia. Lisäksi siitä löytyy erilaisia käännösharjoituksia sekä sanastoa. Merkittävin kirjan osio oli kuitenkin Gardinerin laatima hieroglyfiluettelo, jossa hän oli luokitellut hieroglyfit uudella tavalla (Gardinerin luettelo). Tämä luokitus on edelleen yleisin hieroglyfien luokitteluun käytetty tapa. Myöhemmin Gardiner julkaisi myös "Theory on Speech and Language" -kirjan, joka ei kuitenkaan Gardinerin harmiksi saanut yhtä suurta huomiota kuin edeltäjänsä. Gardiner lyötiin ritariksi vuonna 1948.
Gardiner oli hyvin intohimoinen työtään kohtaan. Hän työskenteli seitsemänä päivänä viikossa lähes koko elämänsä ja piti lomaa vain kaksi viikkoa vuodessa. 1960-luvulla Gardinerin kunto alkoi kuitenkin heiketä hänen sairastuttuaan vakavasti. Hän kuitenkin jatkoi työtään ja julkaisi viimeisen kirjansa ("Egypt of the Pharaohs") kaksi vuotta ennen kuolemaansa.
Gardiner kuoli kotonaan Oxfordissa 19. joulukuuta 1963.
Gardinerin vaimo Heddien äiti oli suomenruotsalainen, omaa sukua Pipping. Heddie Gardinerilla oli kesäpaikka Hangon saaristossa, jossa hän oleskeli keskikesäisin. (Aino Kallas 1945: Löytöretkellä Lontoossa, s. 55)
Minigolf
Minigolf, pienoisgolf eli ratagolf on golfin tapaan 18-reikäisellä radalla pelattava mailapeli.
Ratagolfissa käytetään golf-peleissä käytettävien puttereiden kaltaisia mailoja. Palloja on tuhansia erilaisia, ominaisuudet vaihtelevat pompusta, kovuudesta ja pinnasta riippuen. Ratagolfradat ovat satojen metrien mittaisten golfratojen sijaan muutamien metrin mittaisia eterniitti-, betoni- ja huoparatoja, sekä 2010 alkaen myös MOS-ratoja. Suomessa käytetään yleisimmin huoparatoja. Radat voivat olla joko ulkona tai sisällä. Yleisempiä ovat ulkoradat. Radoilla on erilaisia esteitä.
Tavoitteena on golfin tapaan saada pallo lyötyä reikään mahdollisimman pienellä lyöntimäärällä. Mikäli pelaaja ei saa palloa kuudennella lyönnillä reikään, keskeytyy kyseisen radan pelaaminen, ja radan tulokseksi merkitään seitsemän lyöntiä.
Joissakin maissa, esimerkiksi Yhdysvalloissa (USA:ssa yleisimmin MOS-radoilla), kisataan myös suuremman luokan rahapalkinnoista. Palkinnot voivat nousta jopa 25 000 euroon.
Suomen ensimmäiset minigolfradat rakennettiin Helsinkiin vuonna 1952. Vanhin toiminnassaoleva rata on Sibeliuspuiston minigolf, joka sijaitsee Sibeliuksen puistossa Töölössä.
Suomessa lajin kilpailutoimintaa organisoi Suomen Ratagolfliitto ry. Lajiliitossa on yli 20 jäsenseuraa, joissa on yhteensä noin 700 jäsentä. 
Minigolfin MM-kilpailut pelataan Lahdessa, Launeen minigolfkeskuksessa vuonna 2015.
Suomen suurimpia minigolfkeskuksia ovat Tampereen Koulukatu (eterniitti-, huopa-, betoniradat) ja Lahden Launeen minigolfkeskus (2 huoparataa ja eterniittiradat).
Suomessa voi nykyään pelata myös adventure-radalla (MOS). Suomessa suurin minigolfrata sijaitsee Kouvolan Jaalassa, johon vuonna 2010 avattiin uusi merirosvoaiheinen minigolfrata. Radalla on 18 väylää. Vuonna 2011 kentällä kisattiin Suomen ensimmäinen ratagolfliiton MOS-alustalla pelattava kilpailu.
NTP
NTP () on kemiassa ja fysiikassa käytetty normaalilämpötila ja -paine. Määritelmää käytetään dokumentoitaessa erilaisia fysikaalisia ja kemiallisia prosesseja ja mittauksia.
NIST määrittelee NTP-olosuhteet seuraavasti:
Muiden kansainvälisten järjestöjen määritelmät termodynaamisille standarditiloille ovat erilaisia. Esimerkiksi IUPAC käyttää STP-standardissaan lämpötilaa 0 °C ja painetta 100 kPa. Lisäksi IUPACin määritelmä on muuttunut aikojen saatossa: ennen vuotta 1982 ilmanpaineen normaaliarvona käytettiin hieman nykyistä korkeampaa arvoa 101 325 Pa. Siksi onkin paras aina mainita selkeästi mitä lämpötilaa ja painetta tarkoitetaan.
WSOY
Werner Söderström Osakeyhtiö (lyh. WSOY) on suomalainen yleisen kirjallisuuden kustantaja. WSOY on perustettu vuonna 1878. Sen omistaa Bonnier. WSOY:n vuotuinen liikevaihto on runsaat 30 miljoonaa euroa.
Lokakuun toisena päivänä vuonna 1860 kirjakauppias Gustaf Söderström perusti Porvooseen kirjapainon. Samana päivänä hänen perheeseensä syntyi poika, Werner Söderström, joka kehitti ja laajensi kirjapainon toimintaa merkittävästi ja osti lopulta yrityksen isältään. Vuonna 1878 nuori Werner Söderström kustansi ja painatti ensimmäisen kirjansa J. O. Åbergin teoksen "Pohjanmaan helmi". Kirjan viimeiset kappaleet hän toimitti myyntiin joulukuun 18. päivä, jota pidetään WSOY:n perustamispäivänä.
Werner Söderström nimitettiin isänsä kirjapainon ylifaktoriksi vuonna 1882. Hän aloitti vihkoina ilmestyvän "Yleinen ihmiskunnan historia" -suurteoksen kustantamisen. Uhkarohkea hanke onnistui, ja Werner sai intoa jatkaa kustannustoimintaansa tehden samalla nimensä tunnetuksi kaikkialla Suomessa. Kirjojensa välittämiseksi hän kehitti pysyvän asiamiesverkoston ja vaikutti näin merkittävästi suomalaisen kirjakauppaliikkeen historiaan.
Vuonna 1883 Werner Söderström ryhtyi nuoren suomenkielisen kaunokirjailijapolven kustantajaksi. Kustantamo kustansi monien merkittävien suomalaiskirjailijoiden, kuten Minna Canthin ja Juhani Ahon, teoksia kantaen kortensa kekoon suomalaisen kulttuurin ja kirjallisuuden puolustajana ja lähettiläänä. Tieto- ja kaunokirjallisuuden rinnalla aloitettiin myös oppikirjojen julkaiseminen. Kansallisuusaate ja uskonnollisuus olivat tärkeitä kustannuspoliittisia periaatteita.
Mainetta yritteliäänä ja rohkeana kustantajana niittänyt Werner osti isänsä kirjapainon omiin nimiinsä vuonna 1888. Kirjapainoa laajennettiin seuraavana vuonna, ja sen yhteyteen perustettiin kirjansitomo. Kustannusliike muutettiin osakeyhtiöksi vuonna 1903, ja se sai nimekseen "Werner Söderström Osakeyhtiö".
Werner Söderström kuoli 53-vuotiaana 23. kesäkuuta 1914. Uudeksi toimitusjohtajaksi nimitettiin yhtiön kirjallinen johtaja, filosofian maisteri Jalmari Jäntti, joka oli työskennellyt yrityksessä jo vuodesta 1889. Ensimmäisen maailmansodan jälkimaininkien laantuessa alkoi WSOY:ssä liberaalimman kustannuslinjan aikakausi. Vuonna 1930 Werner Söderströmin yhtiön pääkonttori siirtyi Porvoosta Helsinkiin. Yhtiö kasvoi, painatuskoneistoa uusittiin ja kustannustoiminta laajentui aikakauslehtiin.
Kun Anna Baijars oli toimitusjohtajana, WSOY:ssä oli rajuja muutoksia, kuten kustannusalalla muutenkin. Henkilökuntaa vähennettiin vuonna 2010 yt-neuvottelujen jälkeen 30 työntekijää, joista kustannustoimittajia kymmenkunta.
Vuosina 1999–2011 WSOY kuului Sanoma-konserniin. Keväästä 2011 alkaen WSOY on ollut ruotsalaisen mediakonserni Bonnierin omistuksessa ja osa Bonnier Books Finlandia. Samalla kun Bonnier osti WSOY:n yleisen kirjallisuuden liiketoiminnan, se myi Tammen oppikirjakustantamisen osaksi Sanoma Prota. Bonnier Books Finlandiin kuuluvat WSOY:n lisäksi Kustannusosakeyhtiö Tammi, Readme sekä neljä kirjakerhoa. Nämä muodostavat yhdessä Suomen suurimman yleisen kirjallisuuden kustantamoryhmän.
Game Boy
Game Boy on Nintendon kaupallisesti yksi menestyneimmistä ja pitkäikäisin pelikonsoli. Se julkaistiin Japanissa ja Yhdysvalloissa vuonna 1989 ja Euroopassa vuonna 1990. Game Boyn suosituimpia pelejä ovat "Tetris" ja Pokémon-pelit. Game Boyta ja sen seuraajaa Game Boy Coloria on myyty maailmanlaajuisesti yhteensä noin 118,69 miljoonaa kappaletta.
Game Boyssa on nestekidenäyttö, joka näyttää neljä eri harmaan sävyä. Konsolin perusnäppäimet sijaitsevat sen etupuolen alalaidassa. Ne muistuttavat hyvin paljon NES-konsolin ohjaimen vastaavia. Game Boyssa on A- ja B-toimintanapit, Start- ja Select-valintanapit sekä ristiohjain. Konsolin oikealla puolella sijaitsee äänenvoimakkuudensäädin ja vasemmalla puolella kontrastisäädin. Virta kytketään on/off-napista, joka on konsolin päällä.
Karl Lepsius
Karl Richard Lepsius (23. joulukuuta 1810 – 10. heinäkuuta 1884) oli saksalainen arkeologi, joka loi tieteellisen perustan egyptologialle. Hän oli yksi ensimmäisistä muinaisen Egyptin monumentteja dokumentoineista arkeologeista.
Karl Lepsius syntyi 23. joulukuuta 1810 Naumburgissa, Saksassa. Hänen isänsä oli Karl Peter Lepsius ja Friedericke Glaser hänen äitinsä.
Lepsius opiskeli Göttingenin ja Berliinin yliopistoissa arkeologiaa, kreikan kieltä ja sanskriittia. Hän sai tohtorinarvonsa vuonna 1833, minkä jälkeen hän siirtyi Pariisiin opiskelemaan egyptologiaa ja myöhemmin urallaan varsin tärkeäksi osoittautunutta litografiaa. Tänä aikana hän myös vieraili muun muassa Italiassa, Hollannissa ja Englannissa tutustumassa museoiden egyptiläisten esineiden kokoelmiin.
Lepsius johti Egyptiin, Nubiaan, Siinaille, Faijumin keitaalle ja Sudaniin vuonna 1842 lähtenyttä retkikuntaa. Rahoittajana toimi Preussin kuningas Fredrik Vilhelm IV. Retkikunnan pääasiallisena tavoitteen oli tutkia Niilin laakson muinaisia monumentteja ja laatia niiden sisältämistä kirjoituksista tarkat kopiot. Retkikunta keräsi yli 15 000 esinettä Berliiniin lähetettäväksi. Lisäksi Lepsius laati karttoja ja pohjapiirustuksia useista haudoista ja monumenteista ja kopioi useita tekstejä. Talvella 1844–1845 retkikunta tutki myös lähes kaikki Kuninkaiden laakson siihen aikaan tunnetuista haudoista ja kopioi niistä useita tekstejä. Retkikunta myös tyhjensi ja tutki vielä osittain raivaamattomia hautoja, muun muassa Ramses II:n (KV7), Merenptahin (KV8) ja Hatsepsutin (KV20) haudat. Seti I:n haudan katosta kopioidut tähtikartat osoittautuivat tähtitieteellisesti tarkoiksi. Retkikunnan tutkimusten tulokset julkaistiin kahdentoista valtavan kirjan muodossa.
Lepsius meni naimisiin vuonna 1846 ja hiukan myöhemmin hänet nimitettiin Berliinin egyptiläisen museon egyptiläisen kokoelman konservaattoriksi. Hän jatkoi tehtävässä aina vuoteen 1855 asti.
Vuonna 1866 Lepsius matkusti takaisin Egyptiin. Hän löysi Taniksesta kivilaatan, johon oli kaiverrettu sama teksti kreikan kielellä, demoottisilla kirjaimilla, sekä hieroglyfein. Tätä laattaa käytettiin tarkistettaessa Rosettan kivestä tulkittua käännöstä. Palattuaan Saksaan Lepsius sai viran Berliinin kuninkaallisessa kirjastossa.
Lepsius kuoli 10. heinäkuuta 1884.
EOS-Aura
EOS-Aura on NASA:n EOS-ohjelman (Earth Observing System) kolmas ja viimeinen satelliitti. Se laukaistiin Yhdysvaltain ilmavoimien Vandenbergin tukikohdasta Kaliforniasta Delta II 7920 -kantoraketilla 15. heinäkuuta 2004 . EOS-Aura oli määrä laukaista jo kesäkuussa 2003, mutta laukaisua lykättiin vuodella myöhästyneiden mittalaitetoimitusten vuoksi. Sen kiertoradan korkeus on noin 700 km ja radan inklinaatio 98,2 astetta .
EOS-Aura tutkii viiden vuoden ajan Maan ilmakehän kemiallista koostumista. Hankkeen tavoitteena on selvittää otsonikatoon, ilmanlaatuun ja ilmastonmuutokseen liittyviä kysymyksiä. EOS-Aurassa on mukana neljä toisiaan täydentävää mittalaitetta. Ne ovat:
OMI-mittalaite mittaa otsonin alueellisia pitoisuuksia ja jakaumia ilmakehän eri korkeuksilta. OMI-mittaukset kattavat koko maapallon kerran vuorokaudessa, mikä on selkeä parannus nykyisiin kerran kolmessa vuorokaudessa tehtäviin mittauksiin.
OMI jatkaa NASAn 1970-luvulla aloitettua otsonipitoisuuden mittaussarjaa. Pitkät ja katkeamattomat aikasarjat ovat korvaamattomia arvioitaessa mm. sitä, miten otsonikadon ehkäisemiseksi tehdyt kansainvälisesti sovitut toimenpiteet ovat vaikuttaneet otsonikerrokseen. Tutkimuskohteina ovat otsonikerroksen pitkäaikaismuutosten lisäksi ilmansaasteiden lähteiden tunnistaminen ja leviämisen seuranta. Laitteen tekemä ilmakehän mittaus tulee antamaan uutta tietoa sääennustusmallien kehittämiseen.
OMI on ollut hollantilais-suomalainen laiterakennushanke. Patria toteutti mittalaitteen tehonjakelu- ja prosessoriyksikön, VTT optiset ilmaisinyksiköt (perustuvat CCD-kameraan) ja Space Systems Finland mittaustiedon käsittelyohjelmiston maa-asemille. Ilmatieteen laitos johti suomalaista laiterakennuskonsortiota ja on mittaustulosten tieteellinen hyödyntäjä. Suomalaisen osuuden kustannukset olivat noin 12 miljoonaa euroa, josta Tekes rahoitti noin 10 miljoonaa euroa.
Otsonin mittaamiseen tarkoitettu OMI-mittalaite on kokonaisuudessaan maksanut noin 50 miljoonaa euroa. OMI on mittavin Suomessa toteutettu avaruuslaitehanke NASAn satelliittiin.
ENVISAT-1
ENVISAT oli ESAn suurin avaruuslaite ja järjestön kolmas kaukokartoitussatelliitti, joka tutki Maan ympäristöä. Sen hinnaksi on arvioitu 3–4 miljardia euroa. Se toimi vuosikymmenen ajan, kunnes käyttö päättyi yllättävään vaurioitumiseen. Satelliitin lentorata oli 800 km korkea aurinkosynkroninen rata. Yksi kierros Maan ympäri kesti 101 minuuttia, ja satelliitti lensi saman kohteen yli joka 35. päivä. Satelliitin lähettämä data vastaanotettiin ESAn vastaanottokeskuksissa Ruotsin Kiirunassa ja Italian Frascatissa.
Satelliitin kehityshistoria oli pitkä ja monimutkainen. Alun perin ESA kehitti miehitettyä avaruusasemaa, joka lentäisi naparadalla, josta nimi Polar Platform. Sittemmin Polar Platform muuttui miehittämättömäksi mutta kansainväliseen avaruusasemaan liittyväksi elementiksi. Siitä piti kehittyä useiden kaukokartoitussatelliittien runko. Sen käytön piti lakata vuonna 2013. Käyttöä on ilmeisesti pakko jatkaa vuoden 2014 loppuun asti aikaansaaden 45 miljoonan euron lisäkulun satelliitin operoinnista. Syynä tähän on Sentinel-1-tutkasatelliitin laukaisun arvioitu viivästyminen noin vuodella. Tämä jatkoskenaario loppui satelliitin toiminnan lakkaamiseen toukokuussa 2012.
Envisatissa on kymmenen mittalaitetta, jotka tutkivat ilmakehää, meriä ja maanpintaa. Käyttämällä eri laitteita samanaikaisesti tietyn kohteen tutkimiseen, saadaan tarkempaa tietoa Maasta ja sen biologisista prosesseista. ENVISATin dataa käytetään yhdessä monen muun kaukokartoitussatelliitin datan kanssa. ENVISATin laitteet ovat
Vuonna 1995 alettiin Suomessa ja Ranskassa suunnitella otsonia mittaavaa tutkimuslaitetta, josta ideasta kehittyi GOMOS-laite. Sen optiikka ja mekanismit toteutettiin Ranskassa ja tietokone Suomessa. GOMOS pystyy mittaamaan seuraavia ilmakehän kaasuja: otsoni, typpidioksidi ja vesihöyry sekä joitakin aerosoleja.
Laite mittaa tähden valoa tähden laskiessa Maan ilmakehän taakse satelliitin liikkeen mukana; mittausta kutsutaan tähtiokkultaatioksi. Se mittaa ensin suoraan avaruudesta tullutta tähden valoa. Kun satelliitti lentää eteenpäin, valo tulee tähdestä ilmakehän läpi. Mitattuja spektrejä verrataan keskenään. Täten saadaan mitattua eräiden ilmakehän kaasujen määrä ja pystyjakauma. Yleensä kaukokartoitussatelliitin mittalaitteet täytyy kalibroida ennen laikaisua hyvin tarkasti. GOMOS kuuluu siihen instrumenttien luokkaan, joka kalibroi itsensä ennen jokaista mittausta uudelleen.
Landseer
Landseer ("Continental-European type") on koirarotu, joka on lähtöisin Newfoundlandin saarelta. Suomeen tuotiin ensimmäisen kerran Landseereja vuonna 1977 Englannista.
Landseerit ovat suuria ja pitkäkarvaisia koiria. Niiden turkin väritys on valkomusta. Koiralla on valkoisella pohjalla mustia revitynmuotoisia läiskiä rungossa ja lanneosassa. Pää on musta, ja siinä on valkoinen otsapiirto.
Landseerin raajat ovat pidemmät ja runko hieman kevyempi, sulavampi ja jäntevämpi kuin sukulaisrodulla newfoundlandinkoiralla. Landseerilla on tyvestä vahva ja leveä häntä, joka toimii perämelana koiran uidessa sekä varpaiden välissä uimista helpottavat "räpylät".
Avoin, miellyttämishaluinen ja ihmisystävällinen rotu. Vahtitaipumukset ovat yksilökohtaisia mutta yleensä vähäisiä. Pihaan tulijat mahdollisesti haukutaan ja perhettä puolustetaan, mutta ihmisiin ne suhtautuvat innokkaasti ja lempeästi.
Toimii hyvin sekä harrasteissa että myös kotikoirana. Joten virikkeitä on hyvä kehitellä vaikka ei varsinaisissa harrasteissa kulkisi. Energiaa löytyy ja halua oppia ja käyttää aivoja. Landseerit ovat parhaimmillaan vesipelastuksessa, koska siihen rotu on alun perin jalostettu.
Landseerilla on luontainen ja vahva pelastusvaisto sekä erinomainen uimataito. Rotua pidetään myös erittäin herkkävaistoisena. Omaan perheeseensä se kiintyy syvästi ja sitä pidetään hyvin lapsirakkaana rotuna.
Landseer on myös mukava kaveri harrastuskoiraksi jälkeen, tokoon, hakuun jne. Ja niitä on alkanut näkyä hiukan enemmän näidenkin harrastusten parissa. Landseerin keskittymiskyky vaatii työtä, joten kärsivällisyyttä tarvitaan.
Newfoundlandinkoirapentueissa on aina syntynyt mustavalkoisia yksilöitä, joita aluksi hyljeksyttiin.
Sir Edwin Landseer ihastui näihin koiriin, ja hänen maailmankuulujen taideteostensa ansioista landseer alkoi vähitellen kiinnostaa. Keski-Euroopassa ryhdyttiin 1900-luvun alussa jalostamaan rotua erilleen mustavalkoisesta newfoundlandinkoirasta. Kehitettiin korkearaajaisempi ja liikunnallisempi rotu vesipelastuskoiraksi, johon rotu edelleenkin hyvin soveltuu. Kasvattajien tavoitteena oli luoda mahdollisimman paljon Landseerin maalausten koirien näköisiä landseereja. Rotu virallistettiin vasta vuonna 1960.