hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Eileen Davidson
Eileen Marie Davidson (s. 15. kesäkuuta 1959 Artesia, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Ashley Abbottin roolista saippuasarjassa "Tunteita ja tuoksuja", jossa hän on näytellyt vuodesta 1982 lähtien ja josta hän oli vuonna 2003 Daytime Emmy -pääosapalkinnon ehdokkaana. Hän näytteli Ashleyta myös sisarsarja "Kauniissa ja rohkeissa" 2007–2008, jolloin hän palasi jälleen "Tunteita ja tuoksuja" -sarjaan.
Davidsonin toinen tunnettu rooli on Kristen Blake DiMera vuosina 1993–1998, 2012–2013, 2014, 2015 ja 2017– "Päivien viemää" ("Days of Our Lives") -saippuasarjassa, josta hän oli Daytime Emmy -pääosapalkinnon ehdokkaana 1998, sekä 2014, jolloin hän voitti palkinnon.
Lokakuussa 2014 julkistettiin Davidsonin liittyneen myös Suomessa esitettävään "Beverly Hillsin täydelliset naiset" ("The Real Housewives Of Beverly Hills") -sarjan 18. marraskuuta Yhdysvalloissa alkaneen viidennen kauden henkilökaartiin. Suomessa jaksot nähtiin syksyllä 2015. Davidson on mukana myös sarjan kuudennella ja seitsemännellä tuotantokaudella, jotka alkoivat Yhdysvalloissa joulukuussa 2015 ja joulukuussa 2016. Sarjan kahdeksannen kauden kuvaukset ovat alkaneet kesäkuussa 2017.
Davidson on myös kirjailija ja on kirjoittanut neljä jännityskirjaa, jotka on julkaistu pehmeäkantisina: "Death In Daytime" (2008), "Dial Emmy For Murder" (2009), "Diva Las Vegas" (2010), ja "Swinging In The Rain" (2011). Elokuvaoikeuksista pohjautuen näihin kirjoihin on myös keskusteltu.
Keväällä 2017 kuvattiin Davidsonin ja Van Pattenin tähdittämää elokuvaa "Walk in Vegas", jonka on ohjannut Eric Balfour.
Davidson on naimisissa näyttelijä, tennisammattilainen ja "World Poker Tour" -juontaja Vincent Van Pattenin kanssa, joka on tunnetun Van Pattenin näyttelijäsuvun jäsen. Vincent Van Pattenin isä on edesmennyt näyttelijä Dick Van Patten, täti Joyce Van Patten ja serkku Talia Balsam. Aiemmin Davidson on ollut naimisissa niin ikään päiväsarjoissa näytelleiden Jon Lindstromin "(General Hospital)" ja Christopher Mayerin "(Santa Barbara)" kanssa. Davidsonilla on Van Pattenin kanssa yksi poika, ja kaksi poikapuolta.
Jouko Sirola
Jouko Sirola (s. 30. toukokuuta 1963) on suomalainen kirjailija.
Sirolalta ovat ilmestynyt novellikokoelmat "Sisustus" (Tammi 2000) ja "Käveltävä takaperin" (Tammi 2003), romaani "Mitään pelättävää ei ole" (Teos 2006), episodiromaani "Etsijä ja hänen neljätoista elämäänsä" (Teos 2011) ja tieto- ja kaunokirjallisuutta yhdistelevä teos "Lumottu niitty – erään tien tarinoita" (Teos 2012). Hänen novellejaan on käännetty unkariksi ja englanniksi. Sirolan novelli on julkaistu Johanna Sinisalon toimittamassa fantasia-antologiassa "The Dedalus Book of Finnish Fantasy" (2005).
Sirolan pakinoita on julkaistu "Parnassossa" ja kokoelmana "Toniemi ja Huvuori, ylimmät ystävykset" (Teos 2008). Kaunokirjallisuuden lisäksi Sirola on julkaissut kulttuurihistoriallisia matkaesseitä "Hiidenkivi"-lehdessä sekä lehtiartikkeleita, kolumneja ja kirja-arvioita.
Iskelmä (lehti, 2000-luku)
Iskelmä oli populaari, musiikkiin painottunut aikakauslehti. Ensimmäinen numero ilmestyi 30. maaliskuuta 2008. Lehden oli tarkoitus ilmestyä 2008 kolme kertaa ja myöhemmin kuusi kertaa vuodessa. Lehden viimeinen numero ilmestyi joulukuussa 2008.
Lehdessä oli sata sivua. Lehdellä ei ollut kytköksiä 1960-luvun kaimaansa. Uutta Iskelmä-lehteä julkaisi ja kustansi Acacom Media Oy, yhteistyökumppanina Iskelmä-radio. Lehden päätoimittaja oli Sanna Wikström.
Risto Tiitola
Risto Tiitola (24. huhtikuuta 1915 Tampere – 20. marraskuuta 2015 Tampere) oli diplomi-insinööri ja suomalainen jääkiekkohyökkääjä. Hän pelasi suurimman osan uraansa Tampereen Ilveksessä ja toimi joukkueen kapteenina kaudella 1940–1941. Uransa Tiitola aloitti kuitenkin TaPassa jo ennen Ilveksen perustamista, kaudella 1930–1931 ja voitti TaPassa jo mestaruuden. Sotien jälkeen hän pelasi vielä yhden kauden Helsingin Karhu-Kissoissa. Tiitola voitti Ilveksen riveissä neljä Suomen mestaruutta, yhden hopean ja kolme pronssia.
Tiitola edusti Suomea jääkiekon MM-kilpailuissa vuonna 1939, missä hän pelasi kolme ottelua. Tiitola toimi joukkueen kapteenina.
Tiitolan veljet Martti, Jaakko, Matti ja Jussi pelasivat myös jääkiekon SM-sarjaa Ilveksessä ja muissa seuroissa.
Pontiac Solstice
Pontiac Solstice on Pontiacin urheiluautomalli, joka ulkomuoto perustui Solstice conceptiin (2002), ja tuli tuotantoon North American Auto show’ssa esittelyn jälkeen2004. Auton korimalli on roadster. Autossa on R4-moottori ja sen voimanvälitys on takaveto. Solstice sai vuonna 2006 "North American Car of the Year" ja "Design of the Year" -palkinnon samana vuonna. Alkuun autoa sai vain avomallina, 2008 jälkeen myös umpinaisena. Pontiac Solsticen hintaluokka on 20 490 Yhdysvaltain dollaria. Solsticessa on vakiovarusteena 5-vaihteinen manuaalivaihteisto ja lisävarusteen saa 5-vaihteisen automaatin. Autoa myytiin n.10 000 kappaletta kunnes Pontiacin merkki lakkautettiin 2008 alkaneen laman seurauksena, tehdas suljettiin heinäkuussa 2009.
Autoa valmistettiin myös Opel GT ja Daewoo G2X- nimisinä eri markkina-alueille.
Charterhouse School
Charterhouse School on englantilainen erityisesti pojille tarkoitettu yksityinen sisäoppilaitos. Se on yksi alkuperäisestä yhdeksästä yksityiskoulusta, jotka määriteltiin vuoden 1868 yksityiskouluasetuksessa. Koulun perusti Thomas Sutton 1611 entisen Carthuisin luostarin paikalle, mutta koulu muutti Godalmingiin Surreyn kreivikuntaan 1872. Nykyisin oppilaita kutsutaan vielä carthuisilaiksi ja vanhoja oppilaita "Old Carthusians" tai "OC". Charterhouse on yksi Britannian kalleimmista kouluista. Lukukausimaksut ovat 26 100 puntaa (noin 30 000 euroa) vuodessa.
Koulussa urheillaan nykyisin useita lajeja, kuten jalkapalloa, maahockeya, krikettiä, maastojuoksua, tennistä, uintia, squashia, ammuntaa, rugbya, sulkapalloa ja kiipeilyä.
Miia Toivio
Miia Toivio (s. 1974, Ilmajoki) on runoilija, jonka esikoisrunokokoelma "Loistaen olet" (Teos) julkaistiin vuonna 2007. Teos oli ehdolla Tiiliskivi-palkinnon saajaksi.
Toivion runoja on myös julkaistu muun muassa Elävien runoilijoiden Klubin vuosikirjassa (MotMot 2004), Nokturnossa, Nuoressa Voimassa ja ruotsalaisessa runouslehti OEI:ssa.
Toivio on työskennellyt runoklubien järjestäjänä, kirjallisuusarvostelijana ja runouslehti Tuli&Savun päätoimittajana vuosina 2003–2006. Hän on myös runoyhdistys Nihil Interitin aktiivijäsen.
Kongō Gumi
Tämän Osakassa pääkonttoriaan pitävän rakennusalan perheyrityksen katsotaan syntyneen vuonna 578, jolloin Prinssi Shotoku toi Kongō-suvun jäseniä Japaniin rakentamaan buddhalaista Shitennō-ji temppeliä, joka on edelleen pystyssä.
Vuosisatojen ajan Kongō Gumi on osallistunut monien kuuluisien rakennusten pystytykseen, kuten 1500-luvulla Osakan linna sekä Hōryū-ji Narassa.
3-metrien käärö 1600-luvulta kuvaa 40 sukupolvea yrityksen alkuun saakka. Kuten monissa arvostetuissa japanilaisissa suvuissa, vävyt liittyivät klaaniin ja ottivat Kongō-sukunimen. Täten vuosien saatossa sukulinja on jatkunut joko pojan tai tyttären kautta.
Yritys joutui vaikeuksiin ja lopulta likvidointiin tammikuussa 2006 ja Takamatsu Corporation otti haltuunsa sen omaisuuden
Ennen selvitystilaa yrityksellä oli yli 100 työntekijää ja sen liikevaihto oli 
7.5 miljardia jeniä (70 miljoonaa dollaria) vuonna 2005; se oli edelleen erikoistunut buddhalaisten temppelien rakentamiseen. Yrityksen viimeinen presidentti Masakazu Kongō oli 40:s Kongō yrityksen johdossa. Joulukuussa 2006 Kongō Gumi jatkaa toimintaansa Takamatsun kokonaan omistamana tytäryrityksenä.
Amanda ja Caitlin Fein
Amanda ja Caitlin Fein (s. 4. syyskuuta 1992 Kalifornia, Yhdysvallat) ovat yhdysvaltalaiset näyttelijäkaksoset. Heidät tunnetaan vuoden 1999 elokuvasta "Vaippahousut vauhdissa". He ovat tehneet myös jonkin verran äänirooleja, kuten muun muassa animaatioelokuvassa "Pikku kananen" vuonna 2005. He ovat esiintyneet myös sarjassa "Salaiset kansiot". Tytöt aloittivat näyttelemisen 4-vuotiaina, vuonna 1996.
Bodomin kartano
Bodomin kartano on Espoon Bodomissa sijaitseva kartano. Kartanon historia tunnetaan vuodesta 1492. Nykyinen päärakennus on vuodelta 1793. Siihen on tehty laajoja muutostöitä 1885 ja 1929–1930. Päärakennus on ollut asuinkäytössä katkoitta siihen saakka, kun Master Golf Course Oy osti Bodomin kartanon 2000-luvun alussa. Kartano toimii nykyisin Master Golfin klubirakennuksena ja klubiravintolana.
Silja Järventausta
Silja Järventausta (s. 1977, Seinäjoki) on suomalainen runoilija. Hänen esikoisteoksensa "Patjalla meren yli" (Teos) julkaistiin vuonna 2006.
Järventaustan runoja on julkaistu myös Elävien runoilijoiden klubin vuosikirjassa (MotMot 2000), Tuli & Savu -lehdessä, Nuoressa Voimassa ja Parnassossa.
Järventausta on opiskellut Helsingin yliopiston lisäksi myös Snellman-korkeakoulussa ja Kriittisessä korkeakoulussa. Hän on työskennellyt Helsingin yliopistossa ja suunnitellut Kansallismuseoon lasten satureitin. Tällä hetkellä Järventausta työskentelee Lastentarhamuseossa.
Emmy Clarke
Mary Elizabeth ”Emmy” Clarke (s. 25. syyskuuta 1991) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Clarke syntyi Mineolassa, New Yorkissa, mutta muutti vuoden ikäisenä vanhempiensa mukana Houstoniin, Texasiin ja kuusivuotiaana Wokingiin, Englantiin, missä hän meni amerikkalaiseen kouluun ennen paluuta New Yorkiin. Lempinimi ”Emmy” tulee Clarken etunimien alkukirjaimista. Hänellä on keskimmäinen kolmesta lapsesta ja hänellä on vanhempi veli Patrick ja sekä nuorempi sisko Bridget. Clarke asuu nykyään Connecticutissa.
Clarken ensimmäinen rooli oli vuonna 2003 elokuvassa "My House in Umbria". Vuosina 2005–2009 hän näytteli Julie Teegeriä televisiosarjassa "Monk".
J. P. Pulkkinen
J. P. (Juha Pekka) Pulkkinen (s. 1959 Askola) on helsinkiläinen kirjailija, ohjaaja, käsikirjoittaja ja kulttuuritoimittaja.
Pulkkisen esikoisromaani "Ohi liitävä enkeli" ilmestyi vuonna 2004, novellikokoelma "Minä, Laura ja Cary Grant" vuonna 2006 ja "Kaikki onnelliset perheet" vuonna 2008. Syksyllä 2011 ilmestyi musiikkia ja omaelämäkertaa yhdistelevä "Pieni kaistale maata". Romaani "Puhu Eevalle" ilmestyi vuonna 2016. Pulkkiselta ilmestyy toukokuussa 2018 rikosromaani "Sinisiipi", joka on Vantaa-sarjan ensimmäinen osa.
Vuonna 1979 Pulkkinen oli perustamassa Päät-yhtyettä ja vuonna 1983 Keba-yhtyettä, jossa hän soitti vuoteen 1985. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa kirjallisuutta ja teatteritiedettä ja valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1989.
Pulkkinen on työskennellyt Yleisradiossa vuodesta 1990. Radiossa hänet tunnetaan mm. ohjelmista ja radiosarjoista "Timanttien jäljillä", "Merkkituote", "12 kertomusta liikkeestä" ja "Ikuiset kaupungit". Vuonna 2009 alkaneessa keskustelusarjassa "Television tiiliskivet" on käsitelty yli viisikymmentä keskeistä televisiosarjaa.
Televisioon Pulkkinen on ollut tekemässä muun muassa vuonna 1999 aloitettua henkilökuvasarjaa "Ammatti: suomalainen kirjailija", joka tähän mennessä esittelee 30 suomalaista kirjailijaa. Sarja sai vuonna 2003 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon.
Pulkkinen on tehnyt yhdessä Atro Lahtelan kanssa kirjallisuutta käsittelevät dokumenttielokuvat "Suomalainen Juha" (2002), joka pureutuu juhuuden olemukseen Juhani Ahon teoksesta ponnistaen, ja "Mika Waltari Tunturikatu 13" (2008), jossa kerrotaan miten Mika Waltarista, papin pojasta tuli itsensä ylityöllistävä menestyskirjailija.
Pulkkinen käsikirjoitti neliosaisen suomalaista huumoria käsittelevän sarjan "Naurun tasavalta". Suuren elokuvatähden ja pienen pohjoisen maan kohtaamisesta kertova dokumenttielokuva "Marlon Brando tuli Suomeen" valmistui vuonna 2011. Vuoden 2012 lopulla valmistui Pulkkisen ohjaama ja käsikirjoittama "Oiva, pöytä ja Kaj Franck", jossa Oiva Toikka kertoo monivuotisesta yhteistyöstään Kaj Franckin kanssa. Se voitti vuoden 2012 parhaan kulttuuriohjelman Koura-palkinnon. Toinen suomalaisen muotoilun huippua, Yrjö Kukkapuroa, käsittelevä dokumentti "Yrjö Kukkapuro ja tuolin henki" valmistui 2015. Vuonna 2016 valmistunut "Karavaani Baobab" seuraa Tuure Kilpeläisen ja Kaihon Karavaanin sekä legendaarisen senegalilaisen Orchestra Baobabin kohtaamista ja yhteisiä keikkoja kesällä 2015.
Yhdessä Pekka Laineen kanssa Pulkkinen käsikirjoitti 10-osaisen dokumenttisarjan "Urheilu-Suomi" (2017), joka oli Kultainen Venla -ehdokkaana, palkittiin Koura-palkinnolla ja vuoden urheilukulttuuritekona Suomen urheilugaalassa.
Disco (albumi)
Disco on Pet Shop Boysin remix-albumi, joka valittiin "Pleasen" seuraajaksi vuonna 1986. Se sisälsi "Pleaselta" hittibiisejä, ja pari b-puolen mixausta. Se ei päässyt korkeille listasijoille, koska se ei ollut virallinen albumi.
Marokko yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Marokko on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on Afrikan maista voittanut neljänneksi eniten kultamitaleja, kymmenen kappaletta. MM-kilpailujen kaikkien aikojen mitalitilastossa se on sijalla 19. Sen kaikki mitalit ovat tulleet juoksulajeista.
Marokon menestynein yleisurheilija MM-kilpailuissa on Hicham el-Guerrouj, joka voitti 1 500 metrin juoksun neljä kertaa peräkkäin: vuosina 1997, 1999, 2001 ja 2003. Kahteen kultamitaliin ovat yltäneet Nezha Bidouane 400 metrin aitajuoksussa (1997, 2001) ja Jau’ad Gharib maratonilla (2003, 2005). Yhden maailmanmestaruuden ovat voittaneet Sa’id Awita 5 000 metrin juoksussa vuonna 1987 ja Salah Hissou samalla matkalla vuonna 1999.
Ilman mitaleja Marokko on jäänyt vuosien 1993, 2009, 2011 ja 2013 kisoissa. Daegussa 2011 parhaat marokkolaiset olivat neljänneksi sijoittuneet Btissam Lakhouad naisten 1 500 metrin juoksussa ja Yahya Berrabah miesten pituushypyssä. Moskovassa 2013 parhaita olivat yhdeksänneksi sijoittuneet Mohamed Moustaoui miesten 1 500 metrin juoksussa ja Hamid Ezzine miesten 3 000 metrin estejuoksussa. Pekingissä 2015 Marokon ainoa mitalisti oli pronssia 1 500 metrin juoksussa saavuttanut Abdalaati Iguider, jonka lisäksi kaksi urheilijaa selviytyi kahdeksan parhaan joukkoon. Lontoossa 2017 Soufiane Elbakkali sijoittui hopealle estejuoksussa ja lisäksi Rababe Arafi sijoittui kahdeksanneksi 1 500 metrin juoksussa.
Eddie Richardson
Eddie Richardson ( Fort Worth, Texas) on yhdysvaltalainen entinen raskaan sarjan nyrkkeilijä.
Richardsonin debyyttiottelu raskaassa sarjassa oli tappiollisen listan omaavaa Zack Fergusonia vastaan. Richardson voitti ottelun toisessa erässä tuomarin keskeytettyä sen. Ensimmäinen kova ottelu hänelle tuli vuonna 1984 tuntematonta Sylvester Leetä vastaan, joka oli siihen mennessä voittanut kaikki ottelunsa. Richardson voitti ottelun pistein kuuden erän jälkeen.
Menestystä ei kestänyt pitkään, sillä heti seuraavassa ottelussaan Richardson kärsi pistetappion tuntemattomalle Tony Anthonylle kahdeksan erän kamppailun jälkeen. Tappioputki jatkui hänen kohdatessa tulevan suuruuden, Tyrell Biggsin vuonna 1985. Tuomari keskeytti ottelun kolmannessa erässä. Seuraavan ottelunsa Richardson voitti, mutta sitä seuraavassa ottelussa vastaan asettui siihen aikaan voittamaton yhdysvaltalainen Mike Tyson. Tyson tyrmäsi Richardsonin ensimmäisessä erässä. Richardson jatkoi uraansa vielä monen vuoden ajan kohdaten aikansa huippuiskijöitä kuten Tony Tuckerin, Jimmy Yongin ja Donovan Ruddockin, joille kaikille hän hävisi. Richardson otteli vuonna 1988 Michael Dokesia vastaan ja kohtasi vielä samana vuonna nuoren Alex Stevardin. Richardson palasi vielä niinkin myöhään kuin vuonna 1999 kehään otellen enää kahdesti. Otteluissa hän hävisi Attila Levinille ja Jameel McClinelle. Tämän jälkeen hän lopetti uransa.
Jimmy Ellis
James Albert ”Jimmy” Ellis (24. helmikuuta 1940 Louisville, Kentucky – 6. toukokuuta 2014 Louisville, Kentucky) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilijä. Hän oli WBA-liiton raskaansarjan maailmanmestari vuodesta 1968 vuoteen 1970.
Amatöörinä Ellisin valmentajana Louisvillessä toimi Joe Elsby Martin Sr. Hän ryhtyi ammattilaiseksi vuonna 1961. Hänen valmentajanaan ja managerinaan toimi Bud Bruner, jonka aikana hän voitti 20 ottelustaan 15 (viisi tyrmäyksellä). Hänet arvostettiin maailman kymmenenneksi parhaaksi keskisarjan nyrkkeilijäksi.
Vuonna 1965 Ellisin valmentajaksi ja manageriksi tuli Angelo Dundee, joka valmensi myös Muhammad Alia. Ellis oli voittanut Alin heidän otellessaan amatööreinä Louisvillessä. Vuodesta 1966 Ellis otteli raskaassa sarjassa ja pääsi vuonna 1968 ottelemaan maailmanmestaruudesta, joka oli viety Alilta tämän kieltäydyttyä asepalveluksesta. WBA järjesti kahdeksalle raskaan sarjan huippunyrkkeilijälle mestaruusturnauksen, jossa Ellis voitti ensin Leotis Martinin yhdeksässä erässä ja otti sitten helpon pistevoiton Oscar Bonavenasta. Lopuksi hän voitti 27. huhtikuuta 1968 Oaklandissa, Kaliforniassa käydyssä ottelussa Jerry Quarryn ja hänet julistettiin maailmanmestariksi.
Syyskuussa 1968 Ellis puolusti menestyksekkäästi titteliään Floyd Pattersonia vastaan. Hän sai 16. helmikuuta 1970 vastaansa Joe Frazierin, joka oli New Yorkin nyrkkeilykomission tunnustama maailmanmestari. Frazier löi neljännessä erässä Ellisin kanveesiin kahdesti, ja ennen viidennen erän alkua Angelo Dundee ilmoitti Ellisin luovuttavan.
Ellis voitti kolme seuraavaa otteluaan. Hän sai vastaansa Muhammad Alin 26. heinäkuuta 1971 Houstonin Astrodomessa ja luovutti ottelun 12. erässä. Tämä oli Alin uran ainoa ottelu, jossa Dundee ei toiminut hänen kulmamiehenään. Tämän jälkeen Ellis hävisi Earnie Shaversille, Ron Lylelle ja maaliskuussa 1975 yhdeksännessä erässä Joe Frazierille. Ellis otteli viimeisen kerran 6. toukokuuta 1975 ja voitti tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Koko uran ottelusaldo oli 40 voittoa (24 tyrmäystä), 12 tappiota ja yksi ratkaisematon.
Ellis kärsi dementiasta yli kymmenen vuoden ajan ennen kuolemaansa. Hän toimi kuitenkin Louisvillessa aktiivisesti nuorison, eläkeläisten ja lupaavien nuorten nyrkkeilijöiden parissa.
Earnie Shavers
Earnie Dee Shaver, tunnetaan paremmin nimellä Earnie Shavers, (s. 31. elokuuta 1945) on yhdysvaltalainen entinen raskaansarjan nyrkkeilijä, jota pidetään yhtenä kovimmista iskijöistä raskaansarjan historiassa.
Shavers aloitti nyrkkeilemisen 22-vuotiaana ja voitti kaksi viikkoa myöhemmin ensimmäisen ottelunsa. Hän sai kahdesti uransa aikana mahdollisuuden otella nyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestaruudesta, häviten Muhammad Alille sekä Larry Holmesille.
Ennen ammattilaiseksi ryhtymistä Shaversilla oli lyhyt mutta menestyksekäs amatööriura, ja hän oli vuonna 1969 kansallinen AAU:n raskaansarjan mestari.
Shaversin ura sujui nousujohtoisesti, kun Don King ryhtyi järjestämään hänen otteluitaan. Shaversin varhaisten vastustajiensa joukossa oli entinen WBA -maailmanmestari Jimmy Ellis ja MM-haastaja Jimmy Young, joista kumpikaan ei kestänyt häntä vastaan edes ensimmäistä erää. Shavers kärsi urallaan tyrmäystappiot ainoastaan Ron Lylelle ja Jerry Quarrylle. Quarryn piti olla helppo vastustaja Shaversille, mutta vastoin odotuksia hän hävisi jo ensimmäisessä erässä
Shavers otteli maailmanmestaruudesta ensimmäistä kertaa Muhammad Alia vastaan Madison Square Gardenissa 29. syyskuuta 1977 ja hävisi ottelun pistein. Shavers katsoi kokeneensa vääryyttä, sillä omasta ja valmentajansa mielestä hän oli voittanut ottelun.
Shavers tyrmäsi Ken Nortonin ensimmäisessä erässä, jonka jälkeen hän pääsi ottelemaan toista kertaa maailmanmestaruudesta, tällä kertaa Larry Holmesia vastaan Las Vegasin Caesar’s Palacessa syyskuun 29. syyskuuta 1979. Shavers kaatoi Holmesin kanveesiin 7. erässä, mutta joutui itse tyrmätyksi 11. erässä. Holmes on myöhemmin sanonut Shaversin iskun olleen kovinta, mitä hän uransa aikana koki.
Holmesin kohtaaminen oli viimeinen suuri ottelu Shaversille. Vuonna 1980 Randall Cobb tyrmäsi hänet seitsemännessä erässä ja lopetti Shaversin uran.
Tyylillisesti Shavers oli ottelija, joka väijyi vastustajaansa tyrmätäkseen tämän kovalla oikealla.
Shavers siirtyi eläkkeelle vuonna 1983 silmäongelmien takia. Hänet vihittiin papiksi ja hän toimi pastorina Phoenixissa useita vuosia. Hän muutti Englantiin 2000-luvun alussa toimiakseen siellä pastorina.
1980-luvun alussa Shavers avusti Sylvester Stallonea "Rocky II" -elokuvan valmisteluissa. Hän työskenteli myös yökerhon turvamiehenä ja erotuomarina ammattipainissa jonkin aikaa.
Shavers asuu Moretonissa Wirralin kunnassa Merseysidessä.
Shavers teki lyhyen paluun 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa. Muutaman voiton ja tappion jälkeen hän jäi lopullisesti eläkkeelle vuonna 1995.
Ring Magazine arvioi vuonna 2003 Shaversin kuuluvan nyrkkeilyn historian suurimpiin iskijöihin. Shaversille annettiin "vuosisadan iskijän" titteli ja häntä pidetään laajalti kaikkien aikojen kovimpana iskijänä.
Shavers lopetti uransa 1995, jolloin hänellä oli 74 voittoa (68 voittoa tyrmäysiskulla, 23 ensimmäisessä erässä), 14 tappiota ja 1 tasatulos.
Joe Erskine
Joseph Joe Erskine (26. tammikuuta 1934 - 2. helmikuuta 1990) oli walesilainen raskaansarjan nyrkkeilijä Cardiffin kaupungin Butetownin alueelta. Hänen valmentajanaan toimi Archie Rule. Hän piti hallussaan Ison-Britannian raskaansarjan mestaruutta elokuusta 1956 kesäkuuhun 1958. Kaikkiaan hän voitti 54 ottelustaan 45, hävisi 8 ja otteli kerran tasatuloksen.
Erskine oli raskaansarjan nyrkkeilijäksi lyhyt. Hän oli kuitenkin teknisesti erittäin taitava, ja hänen iskunsa olivat tappavan kovia. Hän oli amatöörinyrkkeilyn mestari, Inter-Services Champion ja Britannian armeijan-mestari vuonna 1953. Hän siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1954.
Erskine otteli 15. joulukuuta 1955 Harringay Arenalla kivikovaa Henry Cooperia vastaan pääsystä ottelemaan Britannian raskaansarjan mestaruudesta. Hän voitti kymmeneräisen ottelun pistein. Elokuussa 1956 Erskine voitti Britannian raskaan sarjan mestaruuden, joka oli jäänyt avoimeksi Don Cockellin lopetettua uransa. Erskine voitti Johnny Williamsin pisteillä 15-eräisessä kamppailussa Maindy Stadiumilla. Syyskuussa 1957 hän voitti Brittiläisen imperiumin mestaruuden kukistamalla jälleen Henry Cooperin. Mestaruuttaan hän puolusti onnistuneesti jamaikalaissyntyistä Joe Bygravesia vastaan 25. marraskuuta 1957 voittaen ottelun pistein.
21. helmikuuta 1958 Erskine otteli Euroopan raskaansarjan mestaruudesta Ingemar Johanssonia vastaan Göteborgissa Ruotsissa ja hävisi teknisellä tyrmäyksellä 13. erässä. Hän puolusti molempia vöitään Brian Londonia vastaan 3. kesäkuuta 1958 mutta tuli tyrmätyksi kahdeksannessa erässä.
24. helmikuuta 1959 Erskine voitti lahjakkaan yhdysvaltalaisen Willie Pastranon. Ottelu käytiin Wembleyllä ja se kesti kymmenen erää. Erskine voitti lopulta pisteillä. 24. kesäkuuta 1959 hän otteli Dick Richardsonia vastaan Coney Beach Arenalla, Porthcawlissa, Walesissa ja voitti 10-eräisen kamppailun pisteillä.
Erskine meni Torontoon Kanadaan nyrkkeilemään George Chuvaloa vastaan, jolle hän toivoi voivansa näyttää, että hänellä oli kykyjä taistella maailmanmestariksi asti Floyd Pattersonia vastaan. Erskinen kannalta valitettavasti ottelu keskeytettiin viidennessä erässä. Jälkikäteen Erskine väitti, että häntä puskettiin kahdeksan kertaa viiden erän aikana.
13. lokakuuta 1963 hän otteli kuuluisaa saksalaista Karl Mildenbergeria vastaan Dortmundissa ja hävisi kymmeneräisen kohtaamisen pistein. Vuoden 1964 maaliskuussa Erskine nyrkkeili Jack Bodellia vastaan ja voitti hänet pistein.
Erskine kävi viimeisen ottelunsa Billy Walkeria vastaan lokakuun 27. päivänä 1964 Empire Poolissa, Wembleyssä. Hän hävisi kymmeneräisen ottelun pistein.
Carl Johan Bergman
Carl Johan Bergman (s. 14. maaliskuuta 1978 Ekshärard, Värmlanti, Ruotsi) on ruotsalainen ampumahiihtäjä.
Bergman hiihti ankkuriosuuden Ruotsin voittaessa sekaviestin maailmanmestaruuden Anterselvan MM-kilpailuissa 2007. Pyeongchangin MM-kisoissa 2009 hän toi Ruotsin sekaviestijoukkueen toisena maaliin 6,2 sekuntia Ranskalle hävinneenä. Hanty-Mansijskin sekaviestin MM-kilpailuissa 2010 hän hiihti ankkuriosuuden Ruotsin pronssijoukkueessa. Torinon olympialaisissa 2006 hän hiihti niin ikään viimeisen osuuden Ruotsin miesten viestijoukkueessa, joka jäi neljänneksi vain kolme sadasosasekuntia pronssia saaneelle Ranskalle hävinneenä. Ensimmäiset henkilökohtaiset arvokisamitalisa hän saavutti oltuaan Ruhpoldingin MM-kilpailuissa 2012 kolmas sprintissä ja toinen takaa-ajossa. Lisäksi hän oli kuudes yhteislähtökilpailussa. Hän on ollut lisäksi Oberhofin MM-kisoissa 2004 normaalimatkalla yhdeksäs sekä Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2005 sprintissä kahdeksas.
Bergman on kilpaillut maailmancupissa kaudesta 2000–2001 lähtien ja voittanut kolme osakilpailua, sprintin Kontiolahdella 2005 sekä Östersundissa ja Hochfilzenissä 2011. Hän on ollut lisäksi kolme kertaa toinen ja kuusi kertaa kolmas (kauden 2011–2012 loppuun mennessä). Kokonaiskilpailussa hän on ollut kuudes kaudella 2011–2012 ja kahdeksas kaudella 2008–2009.
Bergmanin ampumatarkkuus on yleensä ollut noin 80 prosenttia. Tahdissa on ollut vain kaksi selvää poikkeusta: hänen paras ampumakautensa on ollut kausi 2001–2002, jolloin hänen tarkkuutensa oli 87 prosenttia. Kaksi vuotta aiemmin hänen ampumatarkkuutensa oli vain 73 prosenttia, kun hän ampui pystystä vain 64 prosentin tarkkuudella.
Bergman seurustelee norjalaisen ampumahiihtäjän Liv Kjersti Eikelandin kanssa.
Bergman lopetti uransa keväällä 2014.
Sielun miljonääri
Sielun miljonääri on suomalaisen laulajan Mikko Alatalon 11. albumi. Se julkaistiin Finnscandian Hi-Hat-levymerkillä vuonna 1983.
Albumi oli levymyynnin suhteen jo alamäessä. Alatalon takki oli tyhjänä hektisten Syksyn sävel -voittovuosien jälkeen; voitot vuosina 1978, 1980 ja 1981 aiheuttivat valtavan 300 keikan putken per vuosi. Siirtomaa-Suomi -trilogia oli tehty, siitä oli kaikki sanottu. Lisäksi suuri yleisö sai tarpeekseen Alatalon jatkuvasta esilläolosta mediassa; tv-ohjelmat "Iltatähti California Special", "Hittimittari" ym. Uudet tuulet puhalsivat suomalaisella musiikkirintamallakin. Dingo-ilmiö alkoi levitä, Eppu Normaali tehtaili hittejä, iskelmätähtiä tuli ja meni, ja uudeksi hittimestariksi nousi Pave Maijanen.
70-luvulla ylistetystä laulaja-lauluntekijästä tuli kirottu "Syksyn sävel -pelle".
"Sielun miljonääri" sisältää Harri Rinteen ideoimia kupletteja ajankohtaisista aiheista; saastelaulu "Myrkkyä taivaasta", Paavo Väyrys-parodia "Keminmaa", poikamiehen elämästä kertova "Se on ressi" sekä suomalaisuuden kuvaus "Ei me olla mittään mettäläisiä". Albumin muistettavimmat laulut ovat "Lihava, kalju ja keski-ikäinen", koskettava nuoruuden rakastuneiden jälleennäkemistarina, sekä nimikappale "Sielun miljonääri". Nimilaulusta ei koskaan tullut suurta hittiä, mutta sitä pidetään silti yleisesti Alatalo - Rinteen parhaimmistona.
Mithridates V
Mithridates V Euergetes () oli Pontoksen kuningas noin 150–120 eaa. Pontoksen kuningas Farnakes I oli luultavasti Mithridates V:n isä. Mithridates IV oli puolestaan Farnakeen nuorempi veli ja näin ollen Mithridates V:n setä. Mithridates V:n poika Mithridates VI Eupator ”Suuri” (hallitsi 120–63 eaa.) oli Pontoksen tunnetuimpia kuninkaita.
Mithridates V auttoi Roomaa kolmannessa puunilaissodassa noin vuonna 149 eaa. Attalos II:n kuoleman jälkeen Mithridates V auttoi jälleen Roomaa, tällä kertaa Pergamonin vallanhavittelija Eumenes III Aristonikosta vastaan. Palkinnoksi tästä avusta Rooma antoi Mithridateen liittää Frygia Maiorin Pontokseen. Kerrottiin että Mithridates maksoi roomalaisten komentajalle Aquilliukselle hulppeat lunnaat.
Mithridates V peri myös osan Paflagoniasta sen kuninkaalta. Myös Galatia liitettiin Pontokseen. Mithridates antoi tyttärensä Laodiken vaimoksi Kappadokian kuninkaalle Ariarathes VI:lle.
Mithridates V salamurhattiin joskus vuoden 120 eaa. tienoilla. Takana oli ehkä roomalaismielinen ryhmittymä, joka pelkäsi Mithridateen kasvavaa valtaa. Pontoksen hallitsijaksi tuli Mithridateen vaimo Laodike, joka hallitsi kahden alaikäisen poikansa nimissä.
Gata Kamski
Gata Rustemovitš Kamski (, , s. 2. kesäkuuta 1974) on yhdysvaltalainen shakin suurmestari, joka syntyi Neuvostoliitossa. Hän on kolminkertainen Yhdysvaltain mestari.
Kamski oli parhaimmillaan FIDE:n listalla sijalla neljä, mutta hän ei pelannut lähes ollenkaan vuodesta 1997 vuoden 2004 loppuun.
Kamski pelasi helmikuussa 2009 MM-ehdokasottelun bulgarialaista Veselin Topalovia vastaan. Ottelu pelattiin Sofiassa, Bulgariassa. Ottelun tarkoitus oli valita haastaja maailmanmestari Viswanathan Anandille. Topalov voitti ottelun. Vuoden 2011 MM-ehdokasotteluissa pelaajat kohtasivat uudelleen. Tuolloin Kamski meni jatkoon pistein 2½–1½. Hän kuitenkin hävisi semifinaalissa Boris Gelfandille. Tilanne oli pitkien pelien ja nopean shakin jälkeen tasan, mutta Gelfand oli parempi pikashakissa.
Shitennō-ji
Shitennō-ji () on buddhalainen temppeli Osakassa, Japanissa.
Prinssi Shōtoku rakennutti temppelin vuonna 593 käyttäen rakentajana Kongō Gumi -yritystä. Se on vanhin virallisesti toiminnassa oleva temppeli Japanissa, vaikka temppelirakennukset onkin rakennettu uudelleen vuosisatojen aikana.
Temppelissä toimi suuri kirpputori joka kuukauden 21. päivänä. Shitennō-ji on noin 10 minuutin kävelymatkan päässä Tennōjin rautatieasemalta, jolle liikennöivät JR West ja Osakan metron Midōsuji- ja Tanimachi-lijnat. Lähellä on myös Osakan metron Shitennōji-mae Yūhigaokan asema.
A. S. Byatt
A. S. Byatt (oik. Dame Antonia Susan Duffy, DBE, o.s. Drabble, s. 24. elokuuta 1936 Sheffield, Englanti) on englantilainen postmoderni kirjailija ja runoilija. Hän on kirjoittanut essee- ja novellikokoelmia sekä romaaneja. Esikoisteos "The Shadow of the Sun" julkaistiin 1964. Hänen romaaninsa "Riivaus" ("Possession: A Romance"), sai Booker-palkinnon vuonna 1990 ja siitä on myös tehty elokuva. "Riivaus" esiintyy usein maailman arvostetuimpien kirjojen joukossa, viimeksi The Guardianin luettelossa keväällä 2007.
Byattin nuorempi sisko Margaret Drabble on myös kirjailija.
Fritz (shakkiohjelma)
Fritz on kaupallinen saksalainen shakin tietokoneohjelma, jonka ovat kehittäneet Frans Morsch ja Mathias Feist ja sen on julkaissut Chessbase-yhtiö. Ohjelmasta on myös Deep Fritz -niminen versio, joka on tarkoitettu moniytimisille suorittimille. Ohjelman uusimmat kuluttajille tarkoitetut versiot ovat Deep Fritz 12 ja Fritz 12.
Deep Fritz ja silloinen shakin maailmanmestari Vladimir Kramnik pelasivat Bahrainissa vuonna 2002 ottelun, joka päättyi tasan pistein 4–4.
Marraskuussa 2003 X3D Fritz, 3D-käyttöliittymällä varustettu versio Deep Fritzistä, pelasi neljän pelin ottelun tasan Garri Kasparovia vastaan.
Deep Fritz pelasi Vladimir Kramnikia vastaan kuuden pelin ottelun Bonnissa 25. marraskuuta – 5. joulukuuta 2006. Ohjelma kukisti Kramnikin pistein 4–2.
Kalevan-ottelu 1910
Kalevan-ottelu 1910 järjestettiin vuonna 1910 Viipurissa 2.–3. heinäkuuta. Seurat kilpailivat ensimmäisen kerran vakuutusyhtiö Kalevan henkilökunnan lahjoittamasta Kalevan maljasta, jonka mukaan kilpailuista alettiin käyttää nimitystä "Kalevan-ottelu". Maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot. Kilpailupaikka oli Kelkkalan ravirata. Ohjelmassa oli ensimmäistä kertaa 200 metrin juoksu, 800 metrin juoksu, 5 000 metrin juoksu, moukarinheitto ja viisiottelu. Suomen mestaruudesta kilpailtiin ensimmäistä kertaa myös Helsingissä järjestetyssä tunninjuoksussa.
Ensimmäisen kerran jaettiin virallisesti mestaruudet kussakin 18 lajissa erikseen. Aiemmin oli jaettu vain hyppy-, heitto-, juoksu- ja kävelysarjan mestaruudet sekä niin sanottu Urheilukuninkuus moniottelun voittajalle. Kävely jäi kokonaan pois ohjelmasta.
Kalevan-ottelu 1911
Kalevan-ottelu järjestettiin vuonna 1911 Tampereella 15.–16. heinäkuuta. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot.
Kalevan-ottelu 1912
Yleisurheilun Kalevan-ottelu järjestettiin vuonna 1912 Turussa 31. elokuuta–1. syyskuuta. Kilpailupaikka oli Turun urheilupuisto. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot.
Kalevan-ottelu 1913
Kalevan-ottelu järjestettiin vuonna 1913 Helsingissä 19.–20. heinäkuuta. Kilpailupaikka oli Eläintarhan kenttä. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot.
Sinikka Kurkinen
Sinikka Mirjam Kurkinen (s. 3. lokakuuta 1935 Joutseno) on suomalainen taidemaalari. Hän opiskeli alaa Helsingissä ja Pariisissa.
Kurkinen debytoi Imatralla 1955 ja Helsingissä 1958. Hänen teoksiaan on nähtävissä muun muassa Ateneumissa ja Imatran taidemuseossa.
Kurkinen on Imatran Taideyhdistys ry.:n kunniajäsen. Hän on voittanut Kymen läänin taidepalkinnon (1970) ja Imatran kaupungin taidepalkinnon (1983). Vuonna 1985 hänelle myönnettiin Kymen läänin taidemitali.
Marokko yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuissa
Marokko on saavuttanut yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuissa 17 mitalia, joista kuusi on kultaisia. Se on kisojen kaikkien aikojen mitalitilastossa Afrikan neljänneksi parhaana maana sijalla 19. Sen kaikki mitalit ovat tulleet keskipitkiltä tai pitkiltä juoksumatkoilta.
Marokon menestynein yleisurheilija sisäratojen MM-kilpailuissa on Hicham el-Guerrouj, joka voitti 1 500 metrin juoksun vuosina 1995 ja 1997 sekä 3 000 metrin juoksun vuonna 2001. Kultamitaliin marokkolaisista ovat yltäneet myös Sa’id Awita 3 000 metrillä vuonna 1989, Hasna Benhassi 1 500 metrillä vuonna 2001 ja Abdalaati Iguider 1 500 metrillä vuonna 2012.
Jason-1
Jason 1 on maan - etenkin merenpinnan - topografiaa mittaava NASAn ja Ranskan avaruusjärjestön CNESin yhteinen kaukokartoitussatelliitti.
Jason 1 oli TOPEX/Poseidonin seuraaja, joka laukaistiin yhdessä TIMED-satelliitin kanssa 7. joulukuuta 2001 Delta-7920-kantoraketilla Vandenbergin lentotukikohdasta. Satelliitin lentoradan korkeus on 1336 km ja inklinaatio 66°. Jason 1:n seuraaja on Jason 2, joka laukaistiin avaruuteen 20. kesäkuuta 2008.
Sen kehittivät Yhdysvaltain kansallinen meren- ja ilmakehän tutkimuslaitos NOAA, Ranskan avaruusjärjestö CNES ja Euroopan sääsatelliittijärjestö EUMETSAT.
Ranskalainen Thales Alenia Space on helmikuussa 2010 saanut urakan rakentaa Jason 3-satelliitti.
Laitteet ovat samat kuin TOPEX/Poseidonilla:
Turkoosikirjoahven
Turkoosikirjoahven ("Hypsophrys nicaraguensis") on melko suuri kirjoahven, jota pidetään myös akvaariokalana.
Turkoosikirjoahvenen suomuissa on tummat reunat jotka saavat sen näyttämään helmikuvioiselta. Pää on hyvin kaareva, suu kalan alapinnalla. Eri alueilta on kotoisin eri värisiä muunnoksia. Selvimmin turkoosinsininen värimuoto on kotoisin Costa Ricasta; Nicaraguassa tavattavat yksilöt ovat kellertävämpiä. Naaraalla on punertava vatsapuoli, posket ovat siniset. Kyljessä on tumma juova ja tumma läikkä. Koiras on kellertävä, ja sen evät ovat pilkulliset. Luonnossa kala voi kasvaa 25 cm pitkäksi, akvaariossa koiras jää noin 20-senttiseksi, naaras noin 16 cm.
Turkoosikirjoahven on kotoisin Keski-Amerikan Atlanttiin laskevista joista Nicaraguan ja Costa Rican väliseltä alueelta. Sitä tavataan myös Nicaragua-järvestä.
Turkoosikirjahven pysyy lähellä pohjaa. Se on tämän kokoiseksi kirjoahveneksi rauhallinen, jopa arka, eikä sitä voi pitää aggressiivisempien kirjoahventen kuten teksasinkirjoahvenen kanssa. Kutupari kaivelee pohjaan useita kuoppia ja saattaa myllätä koko akvaarion sisustuksen sekaisin.
Poikaset syövät hyönteisiä, aikuiset siemeniä ja muuta kasvipitoisempaa ruokaa. Sopiva lämpötila on 24–27 astetta, pH 6,8–8,5 ja kovuus 2–18 dGH.
Tanssii tähtien kanssa (3. tuotantokausi)
Tanssii tähtien kanssa -televisiosarjan kolmas tuotantokausi esitettiin MTV3-kanavalla keväällä 2008. Sarjassa julkisuuden henkilöt opettelevat tansseja ammattilaistanssijoiden opastuksella, ja jokaisessa jaksossa yksi pari putoaa kilpailusta. Tällä kaudella mukana oli ensimmäistä kertaa kymmenen paria aikaisempien kausien kahdeksan sijaan. Tuotantokauden ensimmäinen jakso – jossa kerrattiin edellisen kauden tapahtumia ja esiteltiin uudet tanssiparit – lähetettiin 2. maaliskuuta 2008. Ensimmäinen pari putosi kilpailusta kaksi viikkoa myöhemmin 16. maaliskuuta, ja jakso keräsi 1 057 000 katsojaa.
Kolmannella kaudella ohjelma sai aikaisempien vuosien tapaan runsaasti julkisuutta erityisesti keltaisessa lehdistössä, jossa pohdittiin esimerkiksi kansanedustaja Antti Kaikkosen tanssitaitoa. Kaikkosta nimitettiin "Kanki-Kaikkonen"-nimellä. Pari saikin useissa lähetyksissä tuomareilta huonot pisteet, mutta yleisön ansiosta pysyi kuitenkin pitkään mukana ja sijoittui lopulta neljänneksi. Kauden finaali esitettiin 11. toukokuuta 2009, ja viikkoa myöhemmin nähtiin kooste kaudesta.
Kolmannella kaudella ohjelman juontajana jatkoi Marco Bjurström ja Vanessa Kurri, joka tuli uudeksi naisjuontajaksi Ella Kannisen tilalle. Tuomareina tällä kaudella jatkoivat sarjan alusta asti olleet Jorma Uotinen ja Jukka Haapalainen. Uutena tuomarina nähtiin kilpailun kahdella ensimmäisellä kaudella kilpaillut Helena Ahti-Hallberg sekä Johanna Rusanen-Kartano. He korvasivat tuomaristossa aiemmin olleet Merja Satulehdon ja Mikko Rasilan.
Sarjan kolmannen tuotantokauden jaksoja katsoi parhaimmillaan lähes 1,3 miljoonaa suomalaista. Kilpailun voittaneet laulaja Maria Lund ja tanssija Mikko Ahti edustivat Suomea myös Eurovision tanssikilpailussa syksyllä 2008. He sijoittuivat kilpailussa kymmenenneksi.
Liliana Mumy
Liliana Berry Davis Mumy (s. 16. huhtikuuta 1994) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa, Bill Mumyn tyttärenä.
Mumy on näytellyt muiden muassa elokuvissa "Mutta mitä tapahtui joulupukille 2" (2002), "Villi tusina" (2003), "Villi tusina 2" (2005) ja "Mutta mitä tapahtui joulupukille 3" (2006).
Mumy on tehnyt myös äänirooleja muun muassa elokuvaan "Stitch! Avaruuskoe 626" (2003) ja "Catwoman" (2011), sekä animaatiosarjoissa "Lilo & Stitch", "Higglytown Heroes" ja "Chowder".
TOPEX/Poseidon
TOPEX/Poseidon (1992-052A) oli merentutkimussatelliitti, joka tehtiin NASAn ja CNESin yhteistyönä. TOPEX/Poseidon-satelliitin päätehtävänä oli merenpinnan korkeuden mittaaminen. Satelliitti kykeni tarkkailemaan merenpinnan muutosten vaihtelua alle 5 cm tarkkuudella. Päätehtävänsä ohella TOPEX/Poseidon tutki merivirtojen muutoksia ja vuorovesi-ilmiötä vuodenajasta toiseen, auttoi ilmastonmuutoksen tutkimisessa sekä antoi mittaustulostensa kautta tärkeää tietoa El Nino- ja La Nina -ilmiöistä. 
TOPEX/Poseidon-satelliitti kykeni tarkkailemaan 95% maailman merialueista.
Satelliitti laukaistiin 10. elokuuta 1992 Ariane 42P kantoraketilla Kourousta. Alun perin kolmen vuoden mittaiseksi suunniteltua toimintaikää pidennettiin useilla vuosilla. Satelliitti lopetti toimintansa lokakuussa 2005, siihen tulleen vian vuoksi. Tuohon mennessä se oli ehtinyt kiertää maapallon yli 62 000 kertaa. TOPEX/Poseidon-satelliitti sammutettiin lopullisesti tammikuussa 2006. Se kiertää edelleen maapalloa avaruusromuna.
Satelliitin ratakorkeus oli 1336 km. Sen laukaisu tehtiin polaariradalle, jonka kaltevuus päiväntasaajaan nähden oli 66 astetta.
TOPEX/Poseidon-satelliitin kokonaismassa oli 2402 kg. Satelliitin rakenteeseen kuului 1,2 m kokoinen tietoliikenneantenni, jonka avulla mittaustulokset välitettiin Maahan. Satelliitin mittalaitteita olivat:
Adam Shankman
Adam M. Shankman (s. 27. marraskuuta 1964) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja sekä näyttelijä, tanssija ja koreografi. Hänen töidensä joukossa ovat "Villi tusina 2" (2005) ja "Hairspray" (2007). Hän oli myös mukana tuottamassa "Step Upia" (2006).
Los Angelesissa, Kaliforniassa syntynyt Shankman on juutalainen ja elää avoimesti homoseksuaalina.
John Pasquin
John Pasquin (s. 30. marraskuuta 1944) on yhdysvaltalainen ohjaaja. Hän tuli alun perin tunnetuksi televisiosta, mutta vakiinnutti maailmanmaineensa vasta elokuvan "Mutta mitä tapahtui joulupukille?" (1994) myötä.
Pasquin on naimisissa näyttelijä JoBeth Williamsin kanssa.
JoBeth Williams
Margaret JoBeth Williams (s. 6. joulukuuta 1948) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Hän on naimisissa elokuvaohjaaja John Pasquinin kanssa.
Williams syntyi Houstonissa, Teksasissa, ja saavutti mainetta varsinkin roolillaan elokuvassa "Poltergeist" (1982). Hänet nähtiin myös jatko-osassa "Poltergeist II" vuonna 1986. Muita rooleja on ollut muiden muassa elokuvissa "Sisärengas" (1983) ja "Amerikkalainen uneksija" (1984).
Williams on esiintynyt myös televisiossa. Ohjaajana hän oli vuonna 1995 ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
Michael Lembeck
Michael Lembeck (s. 25. kesäkuuta 1948) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä. Hän syntyi New Yorkin Brooklynissä näyttelijä Harvey Lembeckin poikana.
Lembeck esiintyi 1970–1980-lukujen tilannekomediassa "One Day at a Time" ja 1970-luvun lopun show'ssa "The Krofft Supershow". Hän on ohjannut paitsi useita "Frendien" jaksoja, myös muiden muassa elokuvat "Mutta mitä tapahtui joulupukille 2" (2002), "Connie & Carla" (2004) ja "Mutta mitä tapahtui joulupukille 3" (2006).
Lembeck voitti vuonna 1996 Emmy-palkinnon.
Grayven
Grayven on kuvitteellinen jumala ja superroisto DC Comics universumissa. Hänen ensiesiintymisensä tapahtui lehdessä "Green Lantern" v3 #74 (kesäkuu 1996). Grayvenin loivat Ron Marz ja Darryl Banks.
Grayven on Darkseidin kolmas poika ja Orionin ja Kalibakin nuorempi veli. Grayven johtaa tuhoamisen kampanjaa kosmosta vastaan, vallaten planeettoja. Grayvenin joukot tuhosivat Pimeät Tähdet, galaktiset poliisivoimat. Hänen kampanjansa loppuu planeetta Rannilla. Hän aikoo käyttää zetasäde laitetta, rannilaisen teknologian osa, joka pystyy telesiirtämään materiaa. Hän aikoo sädettää joukkonsa Apokolipsille, ja vallata planeetan. Loput Pimeät Tähdet kohtaavat Grayvenin joukot ja Vihreä Lyhty Kyle Rayner kohtaa Grayvenin taistelussa itse. Vihreän Lyhdyn John Stewartin auttamana Rayner sädettää Grayvenin pois Rannilta. Menetettyään johtajansa Grayvenin joukot vetäytyvät.
Tietämättään Stewart oli siirtänyt Grayvenin syvälle Maan kuoreen. Hän onnistuu kaivamaan itsensä pinnalle ja etsii Kyle Rayneria New York Citystä. Tällä kertaa Raynerilla tuntuu olevan etulyöntiasema. Peläten häviötä Vihreälle Lyhdylle hän käytti teleportaatiolaitetta ja lähetti Raynerin 3000-luvulle.
Mirinda
Mirinda on PepsiCo:n valmistama Espanjasta lähtöisin oleva appelsiinin makuinen virvoitusjuoma. Mirindasta on myös tarjolla muitakin makuja, kuten omena ja mansikka. Mirindaa ei myydä Suomessa.
Zetor Crystal
Zetor Crystal oli Tšekkoslovakiassa vuosina 1971-1984 valmistettu traktorimalli. Crystal oli siihenastisen Zetor -traktorituotannon huippumalli. Esittelyvuonna 1968 esimerkiksi kumityynyin traktorin rungosta erotettu tasalattiainen ohjaamo oli jotakin ennennäkemätöntä. Vastaava ohjaamoratkaisu yleistyi muilla merkeillä vasta 70-80 luvuilla. Samoin hydraulisesti ohjattava pikavaihde oli Crystaleissa reilusti aikaansa edellä ollut ratkaisu.
Crystaleita tehtiin 4- ja 6-sylinterisinä versioina aluksi vapaasti hengittävinä, sittemmin myös turboahdettuina. Mallinumeroina ahtamattomat olivat: 8011 ja 12011 (takavetoiset), 8045 ja 12045 (nelivetoiset) sekä turboahdetut 10011 ja 16011 (takavedot) sekä 10045 ja 16045 (nelivedot)
Suomen maahantuontiohjelmassa olivat vapaasti hengittävät 8011, 8045, 12011 sekä 12045 ja ahdetulla moottorilla varustettu nelivetoinen 10045. Muita ahdettuja versioita ei virallisen maahantuojan kautta Suomeen tuotu. Crystalin nelivetoversioita arvosteltiin kankeiksi suurehkon kääntöympyrän johdosta.
Crystalin moottorikonstuktio on yksinkertaisen toimintavarma. Neli- ja kuusisylinteriset moottorilohkot, joissa käytetään samoja sylinteriputkia ja mäntiä (sylinterimitat: 110x120/poraus x isku) on ratkaisu, jolla tuotantokustannuksia saadaan helposti alennettua. Sylinteriputket ovat "märkä"-tyyppisiä, eli jäähdytysneste on suoraan sylinteriputken ulkopinnan kanssa kosketuksissa. Nokka-akseli sijaitsee moottorilohkossa ja on hammasratasohjattu, venttiileitä ohjataan työntötankojen välityksellä, mikä on matalakierroksisessa dieselkoneessa toimiva järjestelmä.
Zetor Crystalista tehtiin Puolassa sisarmallia Ursus-nimellä. Kyseessä on käytännössä sama traktori joidenkin mallien moottoreita lukuun ottamatta. Käytettyjen markkinoilla Zetoreita arvostetaan pyyntihintojen perusteella enemmän kun Ursusta.
Itä-Ghatit
Itä-Ghatit on katkonainen vuoristo, joka seurailee Bengalinlahden rannikkoa Intiassa. Se ulottuu pohjoisesta Länsi-Bengalista aina Tamil Naduun etelässä, missä se tulee lähelle Länsi-Ghatien eteläkärkeä. Vuoristojen väliin jää kolmiomainen Deccanin ylänkö.
Neljä suurta jokea katkaisevat Itä-Ghatit: Godavari, Mahanadi, Krishna, ja Kaveri.
Anders Grönhagen
Anders ”Grönis” Grönhagen (s. 22. toukokuuta 1953) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Toukokuusta 2013 lähtien hän on toiminut Djurgårdens IF:n puheenjohtajana.
Pelaajaurallaan Grönhagen edusti GIF Sundsvallia ja Djurgårdens IF:ää. Hän pelasi urallaan myös 18 maaottelua Ruotsin maajoukkuepaidassa.
Hän siirtyi kentän laidalle kauden 1985 jälkeen. Debyyttikaudellaan Grönhagen johdatti Giffarnan Allsvenskaniin ensi kertaa seurahistoriassa. Kaudella 1988 joukkue sijoittui viidenneksi.
Jätettyään Giffarnan 1990 Grönhagen toimi kaudella 1991 IFK Sundsvallin päävalmentajan. Pestiä seurasi parin vuoden periodi ilman valmennustehtäviä, kunnes hän kaudeksi 1994 siirtyi Djurgårdens IF:n valmentajaksi. Grönhagen nosti tukholmalaiset liigaan ykkösdivisioonan voittajina. Allsvenskan-taivallus myös päättyi siltä erää Grönhagenin johdolla DIF:n jäätyä kaudella 1996 kolmanneksitoista ja pudottua takaisin 1.divisioonaan.
Grönhagen toimi 1997 DIF:n urheilutoimenjohtajana siirtyen sen jälkeen takaisin GIF Sundsvallin päävalmentajaksi nostaen jälleen kerran Giffarnan pääsarjaan.
Kaudeksi 2002 hän siirtyi IF Elfsborgin päävalmentajaksi. Grönhagenin johdolla boråsilaiset juhlivat Ruotsin cupin voittoa kauden 2003 päätteeksi.
Kaudella 2004 Grönhagen luotsasi IF Brommapojkarnan Superettanissa kymmenenneksi. Jätettyään seuran kauden jälkeen Grönhagen toimi tv-kommentaattorina. Kauden 2006 lopussa hän toimi Djurgårdens IF:n päävalmentajana Kjell Jonevretin lähdön jälkeen.
Tammikuussa 2007 Grönhagen siirtyi norjalaisseura Fredrikstad FK:n peräsimeen. Ensimmäinen kausi toi Tippeligaenissa kahdeksannen sijan. Kaudella 2008 Fredrikstad taisteli jopa mestaruudesta, mutta jäi lopulta hopealle kuusi pistetta Stabækille hävinneenä.
Kausi 2009 sujui FFK:lta huomattavasti edellistä kehnommin ja seura vajosi putoamiskamppailuun. Elokuun lopulla Grönhagen ilmoitti jättävänsä seuran. Lähdön taustalla ovat pelillisten syiden lisäksi myös terveydelliset seikat.
Toukokuun alussa 2013 Grönhagen palasi Djurgårdens IF:n organisaatioon urheilutoimenjohtajaksi ja puheenjohtajaksi.
Josef Strobl
Josef ”Pepi” Strobl (s. 3. maaliskuuta 1974 Ehenbichl, Tiroli, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä, joka edusti Sloveniaa kausina 2004–2006. Strobl voitti urallaan seitsemän maailmancupin osakilpailua, joista lähes kaikki oli saavutettu vauhtilajeista. Strobl voitti kaikki maailmancupin osakilpailunsa edustaessaan Itävaltaa.
Stroblin uran paras kausi oli kausi 1996-1997, jolloin hän oli koko maailmancupin paras itävaltalainen. Juuri kyseisellä kaudella hän voitti kaksi kisaa, joka on hänen paras saavutus voitettujen kisojen kohdalla yhden kauden aikana. Hän voitti myös vuonna 2000 kaksi kisaa.
Vuonna 2004 Strobl päätti alkaa edustamaan Sloveniaa, koska hän ei enää päässyt maailmancupin kisoihin kovassa Itävallan joukkueessa. Strobl ehti edustaa Sloveniaa kaksi kautta, kunnes vuoden 2006 keväällä hän päätti lopettaa uransa.
Carl-Otto Bremer
Carl-Otto Bremer (4. heinäkuuta 1933 Helsinki – 7. elokuuta 1962 Snappertuna) oli suomalainen ralli- ja rata-autoilija.
Ensimmäiset huomiota herättäneet urheilusuorituksensa Bremer saavutti pujottelussa. Autourheilu-uransa hän aloitti 1956, ja jo seuraavana vuonna hän ajoi Ruotsin Keskiyönauringonrallin toiseksi sekä Jyväskylän suurajojen kuudenneksi. Vuonna 1959 Bremer voitti Eläintarhanajot. Vuonna 1960 hän voitti rallin Suomen mestaruuden ja Jyväskylän suurajot sekä sijoittui Monte Carlo -rallissa yhdeksänneksi. Vuonna 1961 Bremer voitti Norjan talvirallin. Suoritustensa ansiosta Bremer valittiin Vuoden autourheilijaksi vuonna 1960. Monte Carlo -ralliin Bremer osallistui kolme kertaa vuosina 1959–1961; viimeisellä kerralla kilpailu päättyi hänen osaltaan ulosajoon ja keskeytykseen. Koko ralliautoilu-uransa ajan Bremer ajoi Saabilla ja hänen on katsottu luoneen merkille sen rallimaineen, joka seurasi sitä 1970-luvun lopulle saakka.
Kesällä 1962 Bremerin ohjaama lentokone putosi hänen kesämökkinsä rantaan tuhoisin seurauksin: sekä Bremer, hänen kakkoskuljettajansa Juhani Lampi että kolmas tunnettu moottoriurheilija Lauri Hurme kuolivat.
Carl-Otto Bremerin isä oli lentäjä, majuri Wäinö Bremer. Hänen puolisonsa Pirkko Bremer saavutti naisten mestaruuksia suomalaisissa rata-ajoissa. Carl-Otto Bremerin serkku on toimittaja, yrittäjä ja kansanedustaja Klaus Bremer.