hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Sotakirjallisuus
Sotakirjallisuus on kirjallisuuden lajityyppi eli genre, jonka aiheena on sota. Sotakirjallisuus sisältää sekä proosaa että lyriikkaa. Sotaa käsitteleviä romaaneja on kirjoitettu aina ajankohdasta ja paikasta riippumatta.
Suomessa sotakirjallisuuden aiheina ovat yleisesti olleet Suomen sisällissota sekä talvi- ja jatkosota sekä Lapin sota, mutta myös vanhempia sotia käsitteleviä kirjoja on. Esimerkiksi Johan Ludvig Runebergin Vänrikki Stoolin tarinat kertoo suomalaissotilaiden Suomen sodassa osoittamasta urheudesta. Teokseen kuuluu yhteensä 35 runoa. Kokoelman avausruno Maamme (Vårt land) tunnetaan nykyään Suomen kansallislauluna. Tunnetuin suomalainen nykysotakirja on Väinö Linnan Tuntematon sotilas vuodelta 1954. Sen tunnettavuutta ovat lisänneet erityisesti siitä tehdyt kolme elokuvaversiota. Myös muut sotakirjat ovat olleet suosittuja elokuvan aiheita.
Ennen toista maailmansotaa Suomessa ilmestyi paljon sisällissotaa käsittelevää kirjallisuutta, joka oli kuitenkin hyvin pitkälti asenteellista puoleen taikka toiseen, sillä kirjailijat olivat yleensä itse olleet osallisina sodassa. Valkoisen osapuolen voitosta johtuen 1920–1930-lukujen sisällissotakirjallisuus kertoi usein tapahtumista lähinnä vain valkoisten näkemyksen. Ulkomaille, pääasiassa Neuvostoliittoon paenneet punaiset julkaisivat omia muistelmateoksiaan ja koettivat siten pitää vallankumouksen muistoa ja henkeä yllä. Toisen maailmansodan jälkeen tapahtuneen poliittisen ilmapiirin muuttumisen jälkeen Suomessakin alettiin julkaista entistä enemmän punaista näkökulmaa sisältäviä teoksia. Tästä hyvä esimerkki on Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -trilogia.
Sotakirjallisuudella on ollut valtava merkitys sille, kuinka suuri yleisö on nähnyt sodan. Sotakirjallisuudella on ollut myös tärkeä rooli kansallisen identiteetin luomisessa. Tästä hyvänä esimerkkinä on Johan Ludvig Runebergin Vänrikki Stoolin tarinat, jolla oli vaikutus suomalaisen identiteetin kehittymiseen erityisesti 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Nykyaikaiset tiedotusvälineet ovat tehneet Väinö Linnan Tuntemattomasta sotilaasta oleellisen osan suomalaista kulttuuria ja yhteiskuntaa.
John Toland (historioitsija)
John Willard Toland (29. kesäkuuta 1912, La Crosse, Wisconsin, Yhdysvallat - 4. tammikuuta 2004, Danbury, Connecticut, Yhdysvallat) oli amerikkalainen historioitsija ja kirjailija. Toland tunnetaan parhaiten Adolf Hitler -elämäkerrasta.
Toland meni eläessään naimisiin kahdesti, toisella kerralla japanilaisen Toshiko Matsumuran kanssa. Tolandilla oli kolme tytärtä. Hän opiskeli Williams Collegessa ja myöhemmin Yalen yliopistossa. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Yhdysvaltain ilmavoimissa.
Tolandin kirjoitustyyli oli etenevää kerrontaa. Hän ei pysähtynyt ylianalysoimaan tai päättelemään tapahtumia, vaan tuki lukijan omaa harkintaa. Hänen merkittävimpänä teoksena pidetään Japanin 1900-luvun alun sotia ja sodankäyntiä japanilaisten näkökulmasta käsittelevää kirjaa "The Rising Sun" (1971), josta hänet palkittiin Pulitzerilla.
Toland kuoli keuhkokuumeeseen Danburyn sairaalassa 92-vuotiaana.
Tolandin teoksia ei ole suomennettu.
Ferenc Herczeg
Ferenc Herczeg (22. syyskuuta 1863 Versec (nyk. Vršac) – 24. helmikuuta 1954 Budapest) oli unkarilainen kirjailija.
Unkarin yläluokkaa kuvannut Herczeg oli omana aikanaan maansa tunnetuimpia kirjailijoita. Hän opiskeli ensin oikeustiedettä Budapestin yliopistossa, mutta siirtyi pian kaunokirjalliselle alalle julkaisten romaaneja ja näytelmiä. Hän toimi myös kansanedustajana 1895-1900.
Herczegin romaaneita on käännetty myös suomeksi. Hänen romaaneistaan parhaiten tunnettuja ovat luultavimmin Gyurkovics-romaanit, joissa kuvataan humoristisesti erään Itävalta-Unkarin aikaisen unkarilaisen aatelisperheen jälkikasvua: tytärten avioitumista ja poikien ammatinvalintaa. "Gyurkovicsin tytöt" ilmestyi vuonna 1893 ja suomeksi ensimmäisen kerran 1910, "Gyurkovicsin pojat" (1895, suomeksi 1912), sekä "Gyurka ja Sándor" (suomeksi 1912). Myöhemmin nämä romaanit on Suomessa julkaistu myös samoissa kansissa nimellä "Gyurkovicsin perhe". Gyurkovics-romaanit kuuluvat samaan genreen kuin P. G. Wodehousen romaanit.Yhteisniteet:
Herczegin proosaa on julkaistu myös seuraavassa kokoelmassa:
Rock the Nations
Rock the Nations on heavy metal -yhtye Saxonin kahdeksas studioalbumi. Se pääsi Ison-Britannian listoilla 34. sijalle ja Yhdysvaltain listoilla 149. sijalle.
Levyllä yhtye jatkoi edellislevyn radioystävällisempää linjaa, mutta, kuten Biff Byford on ilmaissut, "tällä levyllä soundit ovat enemmän perinteisempää Saxon-rockia kuin edellislevyllä tutuksi tullutta glam metallia".
Kivenpyörittäjän kylä
Kivenpyörittäjän kylä on suomalainen vuonna 1995 ensi-iltansa saanut Markku Pölösen ohjaama elokuva, joka pohjautuu Heikki Turusen samannimiseen romaaniin.
Elokuva kuvattiin Juuassa kesällä 1994. Se on toinen Pölösen ohjaama kokopitkä teatterielokuva.
Kivenpyörittäjän kylä on tarina Pohjois-Karjalasta Ruotsiin muuttaneen Pekan matkasta kotikonnuilleen Jerusalemin kylään. Käynnissä olevaa ETYK-kokousta uutisoidaan radiossa. Idylliä ei päällisin puolin särje mikään. Pekka ei kuitenkaan viihdy Ruotsissa ja unelmoi palaavansa kotikyläänsä tekemään puuveneitä.
Vanha sensuelli tyttöystävä Ritva näyttää kesäleningissä viattomalta ja ihanalta, kun Pekka perheineen ajaa Jerusalemin raittia oranssilla Volvolla. Metsurintyöt Ruotsissa ovat kuitenkin entisen jerusalemilaisen arkea ja vaimo patistelee häntä opiskelemaan ruotsia. Elokuvan keskipiste on perisuomalaiset häät. Kylän viimeinen naimaton nainen menee vihille kylän posteljoonin kanssa, joka ei tiedä tulevan naisensa kykenemättömyydestä saada koskaan omia lapsia. Naisella on ollut aikanaan myös suhde itse kivenpyörittäjään.
Kivenpyörittäjän kylä voitti vuonna 1996 yhteensä kolme Jussi-palkintoa. Itse elokuva sai parhaan elokuvan Jussin, ohjaaja Markku Pölönen sai parhaan ohjauksen Jussin, ja Matti Varjo sai parhaan miessivuosan Jussin.
Kuningasjätkä
Kuningasjätkä on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut Markku Pölösen ohjaama suomalainen elokuva. Tarina kertoo pojan ja isän yhteisestä kesästä tukkijoella. Elokuva on Pölösen kolmas pitkä elokuva.
Tarina kertoo pojasta ja isästä sijoittuen 1950-luvun itäsuomalaiseen tukkien uiton tapahtumien ympärille. Tarinan keskeinen teema alkaa elokuvan alussa pojan isän ilmoittaessa sairaalan käytävällä: "Nyt sitä Topi ollaan sitte ihan kahestaan." Joulun vieton yhteydessä tieto tulevasta muutosta oli kimmoke tulevan kesän työnhausta tukkijoelle.
Matka tukkijoelle sisältää upean elokuvan alun maalaisromantiikasta postiauton kyydissä. Mikään ei tämän matkan jälkeen enää tunnu samalta, sillä isän paluu lapsuuden tukkijoelle sisältää haasteita niin työn kuin tukkiporukan kesken. Elokuvan lopun lavatanssit tuovat uuden käänteen niin isän kuin pojankin elämään. Rakkaus astuu Tenhon elämään.
Badding (elokuva)
Badding on Markku Pölösen ohjaama suomalainen elokuva Rauli Badding Somerjoesta. Elokuvan ensi-ilta oli vuonna 2000. Elokuva kertoo Raulin paosta maaseudulle lapsuuden maisemiin.
Pölönen on sanonut elokuvasta, ettei se ole elämäkertaelokuva vaan satu. Hän kuvaa myös musiikin merkitystä elokuvalle: "Badding pani niin paljon omaa ajatteluaan ja tunne-elämäänsä musiikkiin, että oikeastaan tämän elokuvan olisi pystynyt tekemään pelkästään musiikista" ja "- - elokuvan suurin totuus on musiikki". Elokuvassa on esitetty pitkin matkaa tapahtumia "jotka olisivat voineet tapahtua", ja Baddingin lapsuudenystävä on neljän viiden henkilön yhdistelmä.
Elokuva sai neljä Jussi-palkintoa. Baddingia esittänyt Janne Reinikainen palkittiin miespääosa-Jussilla. Jussit annettiin myös kuvaaja Kari Sohlbergille, lavastaja Minna Santakarille ja puvustaja Tiina Kaukaselle.
Kriitikkojen suhtautuminen oli tuoreeltaan varautunut: "Pölösen paras elokuva", "Pölösen leffassa on paljon hyvää ja valloittavaa, mutta mikään täysosuma se ei ole". Reinikaisen roolisuoritus saa Helena Yläseltä kiitosta vilpittömänä ja hienona työnä. Hänen mukaansa Reinikainen on tavoittanut Somerjoen eleet "aavemaisen hyvin".
Osa kriitikoista olisi kaivannut elokuvaan perinteisempää elämäkertaelokuvan otetta, Somerjoen musiikin ja hänen esiintymisensä taustojen pohdintaa. Historiallisen taustoituksen puuttuessa elokuva ei vastaa keskeiseen kysymykseensä: mikä Somerjoen karismassa erotti hänet tusinapopin tekijöistä.
Emmauksen tiellä
Emmauksen tiellä on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut suomalainen Markku Pölösen elokuva. Sanna-Kaisa Palo sai elokuvasta parhaan naissivuosan Jussi-palkinnon vuonna 2002.
Rane (Puntti Valtonen) palaa 20 vuoden jälkeen kotiseudulleen myydäkseen syntymäkotinsa. Hän lähtee kävelemään tietä pitkin siltaa kohti, jossa taksikuski odottaa häntä tunnin ja kahdenkymmenen minuutin päästä. Matkan aikana hän kohtaa useita vanhoja tuttavia, kuten kuolleet isänsä ja mummonsa ja lukuisia muita. Tarina etenee lähes reaaliajassa hahmojen silloin tällöin puhuen suoraan kameraan ja lukien kohtauksia suoraan käsikirjoituksesta ja laulaen vanhoja iskelmiä.
Darío Rodríguez
Darío Rodríguez Peña (s. 17. syyskuuta 1974 Montevideo) on uruguaylainen jalkapalloilija, joka pelaa tällä hetkellä Saksan Bundesliigaa gelsenkircheniläisessä Schalkessa. Hänen pelipaikkansa on puolustaja.
Rodríguez aloitti jalkapalloilun Huracan Villegasissa viisivuotiaana. Vuonna 1984 hän siirtyi Higos del Mariin, ja vuonna 1990 I.A. Sud Américaan, jossa hän aloitti uransa aikuisten sarjoissa vuonna 1992. Hän siirtyi meksikolaiseen Deportivo Tolucaan vuonna 1995. Yhden Meksikossa vietetyn vuoden jälkeen Rodríguez palasi takaisin kotimaahansa Club Atlético Bella Vistan pääsarjajoukkueeseen. Vuonna 1998 hän aloitti yhdessä uruguayn menestyneimmistä seuroista, C.A. Peñarolissa, jossa hän pelasi vuoteen 2002, jolloin hän siirtyi Saksaan Schalkeen.
Rodríguez on pelannut maajoukkueessa 50 ottelua vuodesta 1994. Hän edusti Uruguayta vuoden 2002 maailmanmestaruuskilpailuissa ja Copa Américassa 2007.
Arja Tuomarila
Arja Tuomarila (s. 18. heinäkuuta 1941 Somero) on suomalainen iskelmälaulaja ja pitkäaikainen Mainos-TV:n kuuluttaja. Hänen iskelmälaulajan uransa ajoittuu vuosille 1962–64. Hän oli Suomen ensimmäisiä bossanova-laulajia. Suosituin hänen levyistään on yhdessä Erkki Liikasen kanssa vuonna 1963 levytetty "Manzanilla". Hän siirtyi vuonna 1964 lentoemännäksi, Aerolle. Tästä työstä hän jäi eläkkeelle marraskuussa 2008. Laulamista hän ei ole täysin jättänyt vaan esiintyy nykyisinkin sekä yksin että puolisonsa Kai Lindin kanssa. Tuomarila esiintyi vuonna 1962 Veikko Itkosen ohjaamassa elokuvassa "Vaarallista vapautta", jossa hän näytteli toimistovirkailijaa.
Koirankynnen leikkaaja (elokuva)
Koirankynnen leikkaaja on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut suomalainen Markku Pölösen ohjaama elokuva, joka perustuu Veikko Huovisen samannimiseen romaaniin.
Elokuva voitti viisi Jussi-palkintoa kategorioissa paras elokuva, ohjaus, miespääosa, käsikirjoitus ja kuvaus.
Elokuvassa Mertsi Vepsäläinen (Peter Franzén) lähtee muiden mukana sotaan. Hän hyvästelee kotiin jäävän tyttöystävänsä. Rintamalla Mertsi haavoittuu vaikeasti päähän ja taistelutoverinsa Eetvi Manninen (Taisto Reimaluoto) pelastaa hänet oman henkensä uhalla. Mertsi viedään sotasairaalaan, mutta hän ei ole enää entisensä: luodin aiheuttama aivovamma on taannuttanut hänet lapsen tasolle. Tyttöystävä saapuu äitinsä kanssa sotasairaalaan tapaamaan Mertsiä, mutta tämän nähtyään äiti saattaa tyttärensä pois ja Mertsi jää yksin. Sodan päätyttyä Mertsi on aputöissä kansakoululla remonttihommissa, työkaverinaan Ville Kuosmanen (Ahti Kuoppala).
Ville kertoilee kotipuolessaan olevasta erikoisen hyväluontoisesta koirastaan Sakesta, joka on nimestään huolimatta pystykorvanarttu. Villen mukaan se on hyvin viisas ja aavistaa kun isäntä valmistautuu pyyntikauteen. Sen kynnet aiheuttavat kuitenkin harmia, sillä Sakke saattaa lumessa repiä ne auki ja siksi ne täytyy leikata, mihin kykenee vain pätevä tekijä. Ville päättää leikillään antaa valtakirjan koirankynsien leikkaamiseen Mertsille, joka innostuu asiasta lapsen lailla ja näkee seuraavana yönä unta, jossa Saken käpälistä vuotaa verta. Mertsi poistuu yön selkään kellekään kertomatta.
Mertsi matkustaa junassa vailla päämäärää ja törmää sattumalta Eetviin, joka on matkalla savottaan. Kysyttäessä Mertsi kertoo itsekin olevansa menossa metsätöihin. Tukkikämpille saavuttua työnsaanti tuottaa ongelmia, sillä Mertsillä ei ole työstä kokemusta ja vasta Eetvin ryhtyminen takuumieheksi avaa työnteon mahdollisuuden. Mertsin poiketessa Villen kotimökille hän esittää valtakirjansa ja yrittää leikata koiran kynsiä. Sakke puree Mertsiä. Ville saapuu mökilleen ja taivastelee Mertsin tyhmyyttä: kuono olisi tietenkin pitänyt sitoa ennen yritystä.
Mertsin palattua tukkikämpälle purema alkaa tulehtua ja hänelle nousee kuume. Eetvi lähtee toimittamaan Mertsiä sairaalaan pitkien korpitaipaleiden päähän. Sairaalassa tohtori rauhoittelee antibioottien hoitavan tulehduksen. Mertsin ollessa toipilaana Eetvi saapuu tätä tervehtimään. Hänellä on tuomisia kotoa sekä Villen antama rasia. Siitä paljastuu omituinen kapine, kunniamerkkihihnaan kiinnitetyt koiran kynnet. Eetvi ei tiedä mitä asiasta pitäisi ajatella, mutta Mertsi nykäisee ryhdikkään asennon kuin sotilas ja valmistautuu selvästi vastaanottamaan kunniamerkin. Eetvi kiinnittää "kunniamerkin" koirankynnen leikkaajan rintaan ja kuva loittonee tapahtumista laajaan maisemakuvaan talvisen järvenselän ylle.
Onnen maa
Onnen maa on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut suomalainen Markku Pölösen ohjaama elokuva. Paljon tv-katsojia ja monia palkintoja saanut elokuva käynnisti Pölösen ohjaajauran.
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat 1960-luvun alkuun ja kertoo tapahtumat perheen pikkupojan (Tatu Kaihua) kautta. Keskeisissä osissa ovat pojan isä (Taisto Reimaluoto) joka on työntekijänä tunnollinen mutta yksvakaa, ja tämän kaupungista kesäksi maalle tuleva kevytmielinen veli (Pertti Koivula).
"Onnen maa" oli Markku Pölösen ensimmäinen teatterilevitykseen päässyt elokuva. Se syntyi Suomen elokuvasäätiön, Yleisradion, MTV3:n ja AVEKin Sparrausrinki-hankkeen rahoittamana.Teattereissa elokuva sai vain vajaat 15 000 katsojaa, mutta ensimmäisen televisioesityksen 1993 näki yli miljoona suomalaista. Vuoden 1995 tv-uusinta sai noin 700 tuhatta ja vuoden 1998 uusinta yli 800 tuhatta katsojaa.
"Onnen maa" sai 200 000 markkaa elokuvatuotannon laatutukea ja palkittiin Risto Jarva -palkinnolla 1993. Se sai samana vuonna myös Nordisk Panoraman lyhytelokuvapalkinnon sekä Kettu-palkinnon. Vuoden 1994 Jussi-gaalassa "Onnen maa" palkittiin parhaana elokuvana ja Markku Pölönen parhaasta käsikirjoituksesta. Jussin saivat myös Veikko Tiitinen parhaasta miessivuosasta Ukin roolissa ja Minna Santakari sekä "Onnen maan" että "Akvaariorakkauden" lavastuksista. "Onnen maa" otettiin Jussi-gaalan ehdokaselokuvien joukkoon vasta Kari Uusitalon vaatimuksesta.
Pölönen laati elokuva­käsikirjoituksestaan myös näytelmäversion, jota on esitetty ympäri Suomea monissa ammatti- ja kesäteattereissa.
Meerbusch
Meerbusch on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Sitä rajaavat Duisburgin, Düsseldorfin, Kaarstin, Krefeldin, Neussin ja Willichin kaupungit. Vuoden 2012 lopussa Meerbuschin asukasluku oli 54 592. Sen pinta-ala on 64,37 neliökilometriä ja asukastiheys 842 as./km². Kaupunki on jaettu kahdeksaan eri kaupunginosaan.
Rhein-Kreis Neussin piirikuntaan kuuluva Meerbuschin kaupunki muodostettiin vuonna 1970 liittämällä yhteen Büderichin, Osterathin, Lank-Latumin, Ossum-Bösinghovenin, Strümpin, Langst-Kierstin, Nierstin ja Ilverichin kunnat.
Karjalan kunnailla (televisiosarja)
Karjalan kunnailla oli suomalainen draamasarja, jota esitti Yle TV2 vuosina 2007-2012. Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin 21. marraskuuta 2007. Tapahtumat sijoittuvat fiktiiviseen Miikkulan kylään. Sarjaa kuvattiin kolme tuotantokautta eli yhteensä 36 jaksoa. Viimeinen jakso esitettiin helmikuussa 2012.
Sarjan kuvauksia varten rakennettiin studiokylä, joka sijaitsee Kontiolahden Kontioniemessä. Studiokylä avattiin yleisölle 2009, ja se olikin suosittu nähtävyys niin kauan, kuin sarjaa esitettiin
Kari Sara
Kari Sara on suomalainen elokuvatuottaja. Hän on tuottanut useita Markku Pölösen ohjaamia ja käsikirjoittamia elokuvia, joista tunnetuimpia ovat "Kivenpyörittäjän kylä", "Kuningasjätkä" ja "Koirankynnen leikkaaja". Kari Sara teki Markku Pölösen kanssa elokuvia yhdessä Fennada-Filmin nimellä, mutta vuonna 2005 Markku Pölönen osti oikeudet Suomen Filmiteollisuus-nimeen, jonka jälkeen on tehnyt elokuvia SF-yhtiön nimissä.
Erftstadt
Erftstadt on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Se sijaitsee 20 kilometriä lounaiseen Kölnistä ja 35 kilometriä luoteeseen Bonnista. Kaupunki kuuluu Kölnin hallintopiiriin ja Rhein-Erft-Kreisin piirikuntaan. Vuoden 2006 lopussa Erftstadtin asukasluku oli 51 082. Sen pinta-ala on 119,88 neliökilometriä ja asukastiheys 426 as./km².
Erftstadt on jaettu 18 eri kaupunginosaan (). Asukasluvullisesti suurin niistä on Liblar noin 13 000 asukkaallaan. Pienin kaupunginosa on noin 400 asukkaan Borr–Scheuren. Kaupunginosat ovat aiemmin olleet omia paikkakuntiaan. Paikkakunnat yhteen liittämällä vuoden 1969 kuntauudistuksessa perustettiin uusi Erfstadtin kaupunki, joka nimettiin Erft-joen mukaan.
Erftstadtin nähtävyyksiin lukeutuu muun muassa Grachtin linna, joka sijaitsee Liblarin kaupunginosassa, ja Gymnichin linna, joka sijaitsee Gymnichin kaupunginosassa sekä Wasserburg Konradsheim.
Luis Pérez Rodríguez
Luis Pérez Rodríguez (s. 16. kesäkuuta 1974 Torrelaguna) on entinen espanjalainen maantiepyöräilijä, joka päätti uransa kauden 2007 jälkeen. Hän voitti uransa aikana kaksi etappia Espanjan ympäriajossa.
The Platinum Collection (Deep Purple)
The Platinum Collection on Deep Purplen kolmen cd:n kokoelma vuosilta 1968-2003.
CD 1:CD 2:CD 3:
Baldakiini
Baldakiini on valtaistuimen, alttarin, saarnastuolin tai vuoteen suojakatos. Se voi olla kankaasta valmistettu kevyt suojaverho tai pysyvä rakennuksen osa. Baldakiini on alun perin tarkoittanut nelikulmaista silkkiverhoa, jota on kannateltu kulmista tangoilla. Nimitys tulee italiankielisestä sanasta "baldacchino", mikä merkitsee "Baldacchissa" eli Bagdadissa kudottua kultabrokadikangasta.
Hienosti verhoiltu baldakiinivuode, jonka katosta kannattivat kierretyt pylväät ja jota verhosivat loistavat brokadit, oli ranskalaisen hovibarokin tärkein kaluste ja kuninkaan "coucher"-seremonioiden tapahtumapaikka.
Baldakiinia käytetään myös Kristuksen ruumiin juhlassa. Kun öylättiä kannetaan kulkueessaan, sen kantajan päällä on baldakiini. Kirkoissa saarnastuolin yläpuolella oleva koristeellinen katos on kehittynyt baldakiinista.
Avioliittoa solmittaessa hääparin päiden yläpuolella pidettävä nelikulmainen vaate on nimeltään "telta". Tellan katsotaan kuvaavan taivasta, josta Jumalan siunaus ja lapsionni tulevat. Suomessa tellan käyttö on lakannut 1900-luvun alkupuolella.
Luettelo YUP:n kappaleista
Tämä on luettelo YUP -yhtyeen levyttämistä kappaleista aakkosjärjestyksessä. Listassa on kaikkiaan 186 kappaletta.
Kino no tabi
Kino no tabi: the Beautiful World (キノの旅 -the Beautiful World-) on Keiichi Shigusawan luoma ja kirjoittama light novel -kirjasarja. Sen ensimmäinen osa julkaistiin maaliskuussa 2000 ja siitä on tehty myös animesarja ja kaksi elokuvaa. Animea on esitetty myös Suomessa, nimellä "Kino's Journey".
"Kino no tabin" päähenkilö, Kino, matkaa halki ihmeellisten maiden uskollisen ystävänsä, puhuvan moottoripyörä Hermeksen, kanssa. Kino viettää vierailemissaan maissa vain kolme päivää, koska niinkin lyhyessä ajassa ehtii saamaan vaikutelman kunkin maan tavoista ja ihmisistä.
Kirjoissa ja tv-sarjassa toistuu usein fraasi "Maailma ei ole kaunis. Siksi se on kaunis." Tv-sarjan ohjaaja Ryutaro Nakamura kuvaa Kinon maailmaa radikaalilla tavalla kauniiksi. Siellä kauneus ilmenee raakamaisuutena, yksinäisyytenä, turhuutena, ahdistuksena ja sortona, jotka usein rinnastetaan myötätuntoon ja sadunomaiseen ilmapiiriin.
"Kino no tabista" on ilmestynyt tällä hetkellä kymmenen osaa, ja sarja jatkuu edelleen. Sitä julkaistaan MediaWorksin "Dengeki hp" -lehdessä. Tokyopop kääntää sarjaa englanniksi, ja se on julkaissut yhden kirjan tähän mennessä.
キノの旅 -the Beautiful World- 1. kirja (ISBN 4-8402-1585-5)
Luvut:
キノの旅 -the Beautiful World- 2. kirja (ISBN 4-8402-1632-0)
Luvut:
キノの旅 -the Beautiful World- 3. kirja (ISBN 4-8402-1709-2)
Luvut:キノの旅 -the Beautiful World- 4. kirja (ISBN 4-8402-1844-7)
Luvut:キノの旅 -the Beautiful World- 5. kirja (ISBN 4-8402-2013-1)
Luvut:キノの旅 -the Beautiful World- 6. kirja (ISBN 4-8402-2155-3)
Luvut:キノの旅 -the Beautiful World- 7. kirja (ISBN 4-8402-2386-6)
Luvut:キノの旅 -the Beautiful World- 8. kirja (ISBN 4-8402-2832-9)
Luvut:キノの旅 -the Beautiful World- 9. kirja (ISBN 9784048672634)
Luvut:キノの旅 -the Beautiful World- 10. kirja (ISBN 4-8402-3580-5)
Luvut:
Kalaliskot
Kalaliskot (Ichthyosauria) on Ichthyopterygia ylälahkoon kuuluva sukupuuttoon kuollut diapsidisten matelijoiden lahko. Kalaliskot olivat nimensä mukaisesti muodoltaan kalan tai valaan kaltaisia merieläimiä. Niiden raajat olivat evämäiset ja niillä oli myös pyrstö ja selkäevä. Niiden silmät olivat myös eläimen kokoon nähden suhteellisen suuret. Esimerkiksi "Ophthalmosaurus" sukuun kuuluvan kalaliskon silmien läpimitta oli jopa yli 220 mm. Kalaliskot elivät mesotsooisella maailmankaudella 65–250 miljoonaa vuotta sitten.
Kalaliskot olivat nykyisten merinisäkkäiden tapaan kehittyneet maalla eläneistä kantamuodoista, jotka olivat siirtyneet elämään vedessä. Tästä syystä ne olivat ilmaa hengittäviä eläimiä.
Nimityksiä "Ichthyosauria" ja "Ichthyopterygia" pidetään joskus synonyymeinä, mutta yleensä Ichthyopterygia on kuitenkin mielletty Ichthyosauriaa kattavammaksi ryhmäksi, jolloin kaikki Ichthyopterygia ryhmän eläimet eivät ole varsinaisia kalaliskoja. Kalaliskojen sopeutumat ovat vaikeuttaneet niiden alkuperän ja sukulaisuussuhteiden selvittämistä ja siksi niiden paikka vesikalvollisten systematiikassa on ollut kiistanalainen yli 180 vuoden ajan. Varhaisempien muotojen löytyminen on kuitenkin tuonut kalaliskojen alkuperään jotain selvyyttä.
Pekka-pelikortit
Pekka-pelikortit on suomalainen versio englantilaisesta Old maid -korttipelistä. Pelin suomalainen alkuperäinen nimi oli Musta Pekka, mutta nimi muutettiin sittemmin "Pekaksi" tai "Pekka-pelikorteiksi". Korttipelin julkaisija on Peliko. Kortit piirsi 1930-luvun lopulla Bo Bjurström (1916–1993).
Pelissä pelaajien on tarkoitus kerätä mahdollisimman paljon perheitä. Perheet ovat nelihenkisiä: isä, äiti, poika ja tytär. Pelaajien on tarkoitus välttää Pekka-korttia. Joka saa Pekan, voi laittaa sen kiertoon toisen nostaessa pelaajalta korttia, tai pitää kortin itsellään myöhempää taktikointia varten. Se, joka pitää viimeisenä hallussaan Pekka-korttia, häviää pelin ja joutuu "Pekaksi", kun taas eniten perheitä koonnut pelaaja voittaa.
Suomalainen korttipeli on julkaistu englannin ja suomen lisäksi muun muassa ruotsiksi, ranskaksi ja saksaksi. Siitä on tehty lisäksi useita muunnelmia.
Peliä voidaan pelata myös normaalilla korttipakalla. Tällöin kutkin tietyn arvoiset neljä korttia muodostavat perheen. Pekka-korttina voidaan käyttää jokeria.
Pekka-pelikorttien on nähty uusintavan kolonialistista kuvastoa ihmisroduista ja niiden eriarvoisuudesta. Korttien nimenmuutoksella pyrittiin pääsemään eroon pelin herättämistä syrjivistä mielikuvista, mutta korttien kuvasto jäi ennalleen. Pekka-kortteja voidaan pitää haitallisena lastenkulttuurina syrjintää uusintavan kuvastonsa ja pelimuodon vuoksi.
Pekka-korteilla voidaan pelata myös Hullunkuriset perheet -peliä. Pelin idea on vastaava kuin englantilaisessa Happy Families -pelissä.
Nuera
Nuera oli suomalainen rap-yhtye, jonka muodostivat MC:t Dream (Petri Laurila) ja Skem (Henry Kaprali). He ovat myös osa Tampereen Lielahdesta tulevaa Liepo-ryhmää.
Nuera julkaisi monia underground-kasetteja 1990-luvun aikana sekä muutaman kokopitkän albumin levy-yhtiö Open Recordsin kautta. Nueran kappaleita julkaistiin myös Open Recordsin kokoelmalevyillä.
Skem ja Dream juonsivat yhdessä DJ K2:n kanssa YleX:llä viikoittaista "100%" -radio-ohjelmaa vuosina 2003 ja 2004. Ohjelmassa soitettiin uutta ja vanhaa hiphoppia ja Rhythm and bluesia.
Skem ja Dream tekevät yhä musiikkia, mutta eivät enää nimellä Nuera. Skem on keskittynyt musiikin tuottamiseen ja muutti New Yorkiin saadakseen musiikkiaan paremmin esille. Hän pyörittää myös levy-yhtiötään Turnin' Recordsia. Dream siirtyi soolouralle ja vaihtoi nimensä Travis Bicleksi. Hän julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa nimeltä Committed keväällä 2007. Levyn julkaisi Turnin' Records ja sillä kuultiin myös Skemin tuotantoa.
Dream tekee tällä hetkellä musiikkia nimellä Petri Nygård.
Mikko Kyyrö
Mikko Tapio Kyyrö (s. 12. heinäkuuta 1980 Kerava) on suomalainen uransa päättänyt kiekonheittäjä. Seuratasolla hän edusti Keravan Urheilijoita ja häntä valmensivat Tapio Tuohino ja Rainer Stenius. Kyyrön ennätys on vuonna 2006 heitetty 64,14 m.
Kalevan kisoissa 2003 Kyyrö voitti pronssia. Vuonna 2006 hän voitti kultaa sekä kiekonheiton hallikisoissa että Jyväskylän Kalevan kisoissa. Kyyrö edusti Suomea Göteborgin EM-kisoissa 2006 ja oli karsintojen 18:s. Osakan MM-kisoissa 2007 hän heitti karsinnassa sijalle 14.
Kalevan kisoissa 2007 Kyyrö sai hopeaa, mutta Suomen Urheiluliitto hylkäsi tuloksen ja antoi varoituksen lääkehoitoon liittyvän ilmoitusvelvollisuuden laiminlyönnistä. Kyyrö oli saanut runsas viikko ennen Kalevan kisoja urheiluvammaan hoitona kortisonia, joka oli kiellettyjen aineiden luettelossa ja näkyi Kalevan kisojen dopingtestissä. Kyyrö hyväksyi ratkaisun ja piti tapausta omana erehdyksenään.
Kalevan kisoissa 2008 Kyyrö sai hopeaa tuloksella 60,80 m. Espoossa 2009 hän voitti SM-kultaa tuloksella 61,25. Frantz Kruger hävisi hänelle kolme senttimetriä. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 Kyyrö sijoittui karsinnassa 22:nneksi. Saman vuoden Kalevan kisoissa hän sai hopeaa. Turussa 2011 Kyyrö voitti kolmannen kerran SM-kultaa tuloksella 61,11.
Vuonna 2012 Kyyrö voitti neljännen ja viimeisen SM-kultansa Lahden Kalevan kisoissa tuloksella 60,45. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän karsiutui loppukilpailusta tuloksella 60,16 m. Syyskuussa 2012 Kyyrö ilmoitti lopettavansa urheilu-uransa motivaation ja ajanpuutteen vuoksi.
Kyyrö on ammatiltaan vanginvartija. Hän on työskennellyt Keravan vankilassa.
Islamin profeetat
Islamin profeetat ovat islamin pyhän kirjan, Koraanin, määrittelemiä Jumalan lähettiläitä. Islaminuskon mukaan Jumala on aikojen alusta ilmoittanut tahtonsa heidän kautta. Tärkeimmille profeetoille annettiin lisäksi pyhiä kirjoituksia.
Islamin tehtävänä ei ollut kumota juutalaisuutta ja kristinuskoa, vaan puhdistaa ja palauttaa ne alkuperäiseen yksijumalaisuuteen. Näin ollen islamin profeettojen päätarinat ovat tuttuja myös juutalaisille ja kristyille.
Muhammedin uran alun Mekan kaudella näihin uskontoihin suhtauduttiin myönteisesti, mutta Medinan kaudella ilmestyksissä tehtiin ero juutalaisuuteen ja kristinuskoon. Koraanin mukaan juutalaiset ja kristityt luopuivat profeettojensa opetuksensa ja vääristelivät tietoisesti tai tahtomattaan pyhiä kirjoituksia.
Profeettojen tarinat ovat varsin samankaltaisia. Tutkijat puhuvatkin "profeettojen paradigmasta", sillä kertomukset toimivat lähes samalla perusrungolla.Viimeistä kohtaa ei Koraanissa tuoda yksiselitteisesti esille. Muhammadin omassa elämässä lopullisen tuhon sijasta Mekka vallattiin ja sen pakanat kääntyivät islaminuskoon.
Islamissa tunnustetaan kaikkiaan 124000 profeettaa. Koraani määrittelee profeetat periaatteessa samanarvoisiksi (2:136), mutta kirjasta löytyy perusta myös näkemykselle eriarvoisuudesta (2:253). Käytännössä profeetat jaetaankin kolmeen ryhmään.
Ylimpään ryhmään kuuluvat Muhammadin lisäksi periksiantamattomiksi ja Jumalalle omistautuneiksi kutsutut profeetat (لل ﺯم). Tavallisesti tähän joukkoon ovat kuuluneet – lähteestä riippuen – Nooa, Abraham, Mooses ja Jeesus ja joskus myös Aadam.
Pyhän kirjan saaneet profeetat tunnetaan Sanansaattajina (رسول, rasūl). Yksi näistä on islamin Jeesus, joka sai pyhän kirjan, evankeliumin (إنجيل, Injīl). Tosin islamissa uskotaan, että tämä aito evankeliumi on kadonnut ja että kristityt käyttävät siitä väärennettyä versiota.
Vähemmän tärkeille profeetoille (نبي, nabī) ei annettu pyhää kirjaa, vaan he puhdistivat uskoa ja toimivat aiempien pyhien kirjojen mukaan.
Theatinerkirche
Theatinerkirche eli St. Kajetanin kirkko on kirkko saksalaisessa Münchenin kaupungissa, Baijerissa. Se edustaa italialaista myöhäisbarokkia.
Kirkko rakennettiin vuosina 1663–1690 Baijerin vaaliruhtinaan Ferdinand Marian ja tämän puolison Henriette Adelaiden pojan, kruununprinssi Max Emanuelin (myöh. vaaliruhtinas Maksimilian II Emanuel) syntymän kunniaksi. Sen suunnittelusta vastasi alun perin italialainen arkkitehti Agostino Barelli (1627–1687). Barellin jälkeen suunnitteluvastuu siirtyi sveitsiläiselle Enrico Zuccallille, joka lisäsi kirkkoon vastoin alkuperäisiä Barellin suunnitelmia kaksi tornia. Hän myös saatti loppuun 71-metrisen keskuskupolin suunnittelun.
Kirkon sisätilojen stukkokoristelut asennettiin vuosien 1685 ja 1688 välisenä aikana. Niiden suunnittelusta on vastannut Nicolo Petri ja Wolfgang Leutner. Mustanpuhuvan saarnastuolin on valmistanut Andreas Faistenberger vuonna 1686.
I pirati della Malesia
I pirati della Malesia ("Malesian merirosvot") on Emilio Salgarin Malesiaan sijoittaman merirosvokirjasarjan toinen osa, joka ilmestyi vuonna 1895. Sandokanin ja hänen ystävänsä Yanez de Gomeran seikkailut jatkuvat heidän matkatessaan pelastamaan syyttömänä vangittua Tremal-Naikia James Brooken, Sarawakin pelätyn valkoisen rajahin vankilasta. "I pirati della Malesia" jatkaa "Le tigri di Mompracemissä" alkanutta tarinaa.
Sandokan on palannut Mompracemille yhdessä ystävänsä, Yanez de Gomeran kanssa, kun sattuma tutustuttaa heidät intialaiseen Kammamuriin, joka on lähtenyt pelastamaan vääryydellä vangittua isäntäänsä. Kammamurin mukana matkustaa nuori nainen, Ada Corishant, joka on lady Marianna Guillonkin serkku ja Kammamurin isännän, Tremal-Naikin morsian. Nainen on kuitenkin menettänyt järkensä jouduttuaan kärsimään traumaattisia kokemuksia jumalatar Kalia palvovan kuristajalahkon käsissä.
Sandokan ja Yanez matkustavat Kammamurin, Adan ja Mompracemin tiikereiden kanssa Sarawakiin vapauttaakseen Tremal-Naikin. Pelastusretki ei aivan suju suunnitelmien mukaan, sillä lady Mariannan setä, lordi James Guillonk, sekaantuu asiaan hautoen yhä kostoa Sandokanille ja Yanezille. Myös Sarawakin brittiläinen hallitsija, rajah James Brooke, on Mompracemin merirosvojen leppymätön vihollinen, eikä halua menettää tilaisuutta hankkiutua näistä eroon lopullisesti.
Sanna Pietiäinen
Sanna Pietiäinen (s. 1964) on suomalainen laulaja, muusikko ja musiikin- ja laulunopettaja. Hän asuu Kanta-Hämeessä Jokioisilla.
Musiikkigenreistä hän on levyttänyt pääasiassa pop- ja iskelmämusiikkia sekä suomalaista tangoa. Konserteissa ja muissa esiintymistilanteissa hän laulaa edellämainittujen lisäksi mm. laulelmia, jazzia, chansonia ja myös jonkin verran taidemusiikia.
Pietiäinen aloitti musiikkiopinnot lapsena ensin pianonsoitolla. Sittemmin mukaan tulivat poikkihuilun ja laulunopiskelu. Hän opiskeli ensin Lounais-Hämeen musiikkipistossa ja jatkoi siitä Sibelius- Akatemiaan Helsinkiin, mistä valmistui musiikin maisteriksi vuonna 1991 musiikkikasvatuksen osastolta. Syventymiskohteina hänellä olivat pop/jazz-musiikki ja yksinlaulu.
Pietiäinen on laulanut kuoroissa ja lauluryhmissä. Esimerkkinä näistä La Danza -lauluyhtye joka kilpaili pariin otteeseen Syksyn sävelessä. Hän on toiminut opettajana peruskouluissa ja lukiossa sekä musiikkiopistoissa. Hän on toiminut ammattimuusikkona konsertoiden, ja keikkaillen laulajana ja kosketinsoittajana tanssiorkestereissa. Pietiäinen on M.A. Nummisen Uusrahvaanomaisen tango-orkesterin solisti.
Musiikkiteatterissa hän on ollut mukana näyttelemässä, laulamassa ja kapellimestarina. Vuonna 2016 Riihivuori-kesäteatterissa musiikkiteatteriesityksen "Yhden tähden hotelli" -esityksessä, jossa hän näytteli hotellinomistaja Ansaa. Sanna tekee myös laulelmakeikkoja kaksin miehensä kitaristi Hannu Mattilan kanssa.
Pietiäinen myös säveltää ja on osallistunut sävellyskilpailuihin ja voittanut kaksi kertaa sävellyksillään. Hän on ollut useana vuonna mukana Mykkäelokuvafestivaaleilla Forssassa säveltäjänä ja muusikkona.
Vuonna 2018 hän on säestämässä D. W. Griffithin elokuvaa "Isn't Life Wonderful?" (1924)
Rola bola
Rola bola on akrobatiaväline, johon kuuluu puinen, metallinen tai muuta kestävää ainesta oleva suunnilleen rullalaudan kokoinen lauta ja lyhyt metallinen tai muovinen putki (suunnilleen kurkkupurkin kokoinen, mutta tukevampi), jonka varassa tasapainoillaan laudalla. Esityksissä rola bola asetetaan usein vielä korkealle ja ahtaalle jalustalle, esimerkiksi tynnyrin kannelle, mikä lisää esityksen jännittävyyttä.
Ammattilaiset tekevät esityksistään näyttävämpiä ja haasteellisimpia lisäämällä avustajan ojentamia putkia ja lautoja esityksen mittaan poistumatta itse lainkaan rola bolan päältä. Kun kerroksia on tarpeeksi, he tasapainoilevat pinon päällä ja voivat samalla esittää muun tempun, kuten jongleerausta.
Le due tigri
Le due tigri ("Kaksi tiikeriä") on Emilio Salgarin Malesiaan sijoittuvien merirosvoseikkailuiden kolmas osa, joka ilmestyi 1904. Sandokanin ja Yanez de Gomeran ystävä Tremal-Naik on jälleen hankaluuksissa. Jumalatar Kalia palvovat intialaiset kultistit ovat siepanneet hänen pienen tyttärensä Darman ja julma Suyodhana aikoo tehdä tytöstä Kalin pyhän temppelin vartijan. Sankarit seikkailevat sepoy-kapinan runtelemassa Intiassa tavoitteenaan pelastaa viaton tyttö kuristajien käsistä.
Sandokan ja Yanez saavat hätäisen viestin ystävältään Kammamurilta, joka ilmoittaa heille, että hänen isäntänsä Tremal-Naikin tytär on joutunut Suyodhanan johtaman kuristajalahkon käsiin. Aiemmin Tremal-Naikin vaimo oli useita vuosia saman kultin käsissä ja joutui toimimaan jumalatar Kalin temppelin vartijana.
Suyodhana osoittautuu ovelammaksi vastustajaksi, kuin Sandokan ja Yanez osaavat edes arvella, ja onnistuu aina viime hetkellä kääntämään tilanteen omaksi edukseen. Lopulta Sandokan, Yanez ja Tremal-Naik onnistuvat kuitenkin ajamaan kulttijohtajan pois piilostaan ja tämä pakenee kapinoivien sepoyiden suojiin vieden Tremal-Naikin pienen tyttären mukanaan, mikä vaikeuttaa Mompracemin päälliköiden ponnistuksia entisestään.
Ruostekärpässieni
Ruostekärpässieni ("Amanita fulva") on myrkytön kärpässieni. Lajia on aiemmin pidetty hyvänä ruokasienenä, mutta koska se on helposti sekoitettavissa myrkyllisiin lajeihin, ei sen käyttöä ravinnoksi enää suositella.
Ruostekärpässienen usein pienikokoinen lakki on väriltään kellertävän ruskea, eikä siinä ole pilkkuja. Lakin muoto on aluksi puolipallomainen, mutta se laakenee sienen ikääntyessä. Lakin reunassa on säteittäisiä uurteita. Heltat ovat valkoiset. Lajin jalka on pitkä ja ontto, eikä siinä ole rengasta. Vaalean jalan tyvellä oleva tuppi on väljä, minkä vuoksi se jää usein maahan sientä poimittaessa. Kuivuessaan sieni alkaa nimensä mukaan myös saada ruskehtavan värin. Sienen maku ja haju ovat mietoja.
Samankaltaisia renkaattomia kärpässienilajeja on useita. Tämän lisäksi myös joiltain renkaallisilta lajeilta rengas voi joissain yksilöissä jäädä syystä tai toisesta puuttumaan. Näiden seikkojen vuoksi ruostekärpässienen ravintokäyttöä ei suositella. Yksi erityisesti ruostekärpässientä muistuttavista lajeista on lievästi myrkyllinen kangaskärpässieni ("Amanita porphyria"). Sen lakki on kuitenkin väriltään vaalean violetin harmaa, eikä sen reunassa ole uurteita. Kangaskärpässienen jalassa on myös rengas, joka tosin usein putoaa vanhemmasta sienestä.
Lajia tavataan mm. Suomessa yleisenä heinäkuun alusta lokakuun loppuun. Tyypillisimmin se kasvaa karuissa kangasmetsissä.
Carlo Lizzani
Carlo Lizzani (3. huhtikuuta 1922 Rooma – 5. lokakuuta 2013 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän sai David di Donatello -palkinnon 1996 elokuvansa "Celluloide" käsikirjoituksesta kahden muun kanssa ja vuonna 2007 elämäntyöstään. Lisäksi hän oli ehdolla muun muassa Berliinin elokuvajuhlien Kultaisen karhun saajaksi 1968 ja 1969 sekä Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 1951 elokuvan "Katkeraa riisiä" toisena käsikirjoittajana. Hän kuului 1987 Venetsian elokuvajuhlien ja 1994 Berliinin elokuvajuhlien tuomaristoon.
Lizzanin käsikirjoituksia on varhainen mestariteos "Saksa vuonna nolla" (1948). Myöhempiin ohjauksiin kuuluvat muiden muassa "Tarina köyhistä rakastavaisista" vuodelta 1954 ja "Nitistäjä" vuodelta 1974.
Fisting
Fistaus (engl. "fisting", "hand balling", "fist fucking", "FF") on seksuaalista toimintaa, jossa henkilö itse tai toinen seksin osapuoli työntyy kädellä tai käsillä emättimeen tai peräaukkoon. Fistaus tuottaa hyvin kokonaisvaltaisen ja erilaisen seksuaalisen tyydytyksen, kuin esimerkiksi perinteinen emätin- tai anaaliyhdyntä. Fistauksessa sisään työnnetään yleensä käsi, ranne tai osa kyynärvartta ja sitä pyöritellään tai liikutellaan hitaasti edestakaisin. Fistaussessiolla tarkoitetaan seksiaktia, jossa fistataan toista henkilöä tai vuoroa vaihdetaan nautinnon tarjoamiseksi molemmille fistaussession osapuolille. Fistaussessio voi kestää tunteja ja sen aikana fistattava voi kokea useita erityyppisiä orgasmeja.
Fistattava reikä (vagina/peräaukko) liukastetaan hyvin ennen fistausta ja voitelua jatketaan fistauksen kuluessa.
Käsi voidaan viedä sisään helpoiten hitaasti pitäen käsi mahdollisimman suppeassa muodossa. Yleisesti käytettyjä asentoja ovat niin sanottu ”hiljainen ankka” -asento, jossa sormenpäät pidetään yhdessä ja käden muoto muistuttaa suljettua ankannokkaa. Toinen vaihtoehto on viedä sormet suorana peukalo suoraan kaartuvan kouran suojassa. Puhdasta nyrkki-asentoa voidaan käyttää, kun käsi on saatu sisään.
Nyrkki-asentoa käytetään lisäksi nyrkitys-fistauksessa ("punching"), jossa rentoutuneeseen ja hyvin liukastettuun reikään (emätin tai peräaukko) nyrkkiä viedään hitaasti tai nopeasti sisään ja ulos.
Kokeneet fistattavat pystyvät rentouduttuaan ottamaan jopa kaksi kättä yhtä aikaa sisäänsä ("double-fisting"). Tässä tekniikassa nautinto syntyy peräaukon tai vaginan äärimmäisestä venytyksestä edestakaisen liikkeen sijaan.
Peräaukon ja suoliston anatominen rakenne mahdollistaa joillekin kokeneille fistattaville myös syväfistauksen ("deep fisting"), jossa käsi viedään hitaasti kyynärvartta myöten tai jopa syvemmälle peräaukkoon. Syväfistauksen nautinto syntyy pääasiassa kyynärvarren luiden aiheuttamasta venytyksestä peräaukon sulkijalihaksissa.
Fistaus saattaa olla terveydelle vaarallista, jos sitä ei suoriteta fistattavan ehdoilla, oikean fistaustekniikan puuttuessa eikä riittävästä liukastuksesta huolehdita.
Fistausta vastaanottava osapuoli voi altistua muun muassa repeämille ja tulehduksille. Noudatettaessa riittävää varovaisuutta (lyhyet viilatut kynnet, sormet ilman sormuksia ja kumi- tai nitriilihanskojen sekä riittävä liukuvoiteen tai rasvan käyttö) tapaturmat fistauksessa ovat kuitenkin erittäin harvinaisia.
Kaakkoinen alue (Brasilia)
Kaakkoinen alue on yksi Brasilian viidestä alueesta. Se muodostuu neljästä osavaltiosta: Espírito Santo, Minas Gerais, Rio se Janeiro ja São Paulo. Alueen pinta-ala on 927 286 neliökilometriä ja siellä asuu noin 80 miljoonaa ihmistä. Alue on taloudellisesti Brasilian rikkain.
Justizpalast
Justizpalast () on oikeus- ja hallintorakennus saksalaisessa Münchenin kaupungissa, Baijerissa. Se on rakennettu vuosina 1890–1897 müncheniläisen arkkitehdin Friedrich von Thierschin piirustusten pohjalta uusbarokkiseen tyyliin. Rakennus sijaitsee Münchenin keskusta-alueella, ja sen pääjulkisivu on suunnattu Karlsplatz-aukiolle. 67-metrisen lasikupolin omaava rakennus on Baijerin osavaltion oikeusministeriön käytössä.
Knorr
Knorr on Unileverin suurin kansainvälinen tuotemerkki, jonka valikoimiin kuuluu keittoja, kastikkeita, ateria-aineksia, liemiaineksia ja kasvis-hedelmävalmisteita.
Yritys sai alkunsa vuonna 1838, kun Carl Heinrich Knorr kokeili kuivattaa yrttejä ja kasveja ilman, että niiden maku ja ravintosisältö muuttuisi. Myöhemmin tuotevalikoima laajeni kansainvälisiin makuihin kun yrittäjän pojat Carl Heinrich Eduard ja Alfred Knorr alkoivat tuoda uusia ideoita eri puolilta maailmaa. Knorr toimi Saksassa ja alkuperäisellä Heilbronnin tehtaalla työskentelee edelleen yrityksen kokkeja tuotekehityksen parissa.
Christian Fennesz
Christian Fennesz (s. 25. joulukuuta 1962) on itävaltalainen elektronisen musiikin artisti. Hän käyttää usein taiteilijanimenään pelkkää sukunimeään Fennesz. Hän asuu ja työskentelee Wienissä ja Pariisissa.
Fennesz käyttää kitaraa ja kannettavaa tietokonetta luodessaan sävellyksiään, jotka yhdistelevät kitaran ääntä ja melodiaa karuun digitaaliseen, noise-vaikutteiseen äänimaailmaan.
Concerto for Group and Orchestra (video)
Concerto for Group and Orchestra on DVD-julkaisu Deep Purplen ja Royal Philharmonic Orchestran konsertosta vuodelta 1969. Verrattuna albumiversioon kappaleita on hieman editoitu. BBC ja Connoisseur ovat julkaisseet aiemmin VHS-versiot materiaalista. Bonusmateriaali:
Michael Constantine
Michael Constantine (s. 22. toukokuuta 1927), syntymänimeltään Constantine Joanides, on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Readingissa, Pennsylvaniassa kreikkalaisille vanhemmille.
Constantinella oli vuosina 1969–1974 vakituinen rooli televisiosarjassa "Room 222". Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa "Suurkaupungin hait" (1961), "Veijarit" (1969), "Punakuono" (1989) ja "Vainottu" (1996). Vuonna 2002 hän palasi parrasvaloihin roolilla elokuvassa "Kreikkalainen naimakauppa".
Constantine meni 5. lokakuuta 1953 naimisiin näyttelijä Julianna McCarthyn kanssa. Pari sai kaksi lasta – Thea Eileenin ja Brendan Neilin – ennen eroaan vuonna 1969.
Constantine on voittanut Emmy-palkinnon 1970 ja ollut vuosina 1971 ja 1977 ehdolla Golden Globen saajaksi.
Nia Vardalos
Vardalos syntyi Winnipegissä, Manitobassa, ja hänellä on ollut vuodesta 1999 kaksoiskansalaisuus. Hän nousi alun perin maineeseen vuonna 2001 roolilla elokuvassa "Kreikkalainen naimakauppa", johon hän oli itse tehnyt käsikirjoituksen. Elokuvan pohjalta tehtiin myös lyhytikäinen televisiosarja.
Vardalosin toinen huomattava menestys oli pääosa elokuvassa "Connie & Carla" vuonna 2004. Näyttelijä on ollut vuodesta 1993 naimisissa kollegansa Ian Gomezin kanssa. Vardalos oli jo vuonna 1997 vierailevana tähtenä Drew Carey Show'ssa. Hän on opiskellut Ryersonin yliopistossa Torontossa.
Tamakeri
Tamakeri (, suom. "kiveksiin potkaiseminen") on seksuaalinen fetisismi ja japanilainen pornografian alalaji. Tamakerissa nainen potkaisee miestä kiveksiin, ja se on suosittua masokististen miesten keskuudessa, jotka kokevat sen seksuaalisesti miellyttävänä.
Tamakeri voi sisältää potkujen lisäksi myös kivesten lyömistä, puristamista, vääntämistä, musertamista tai muuta, joka koetaan miellyttäväksi, ainakin fantasiassa. Tamakeri-pornografiassa sukuelimiin kohdistuneiden iskujen jälkeen on yleensä seksuaalikäyttäytymistä.
Alalajia seuraavat lähinnä miehet, mutta sillä on myös naiskatsojia Japanissa ja muualla. Naisnäyttelijät elokuvissa ovat yleensä nuoria väliaikaisesti työttömiä malleja tai näyttelijöitä, jotka esiintyvät videoissa vain satunnaisesti. Miesesiintyjät ovat taas yleensä masokisteja, jotka itse hakeutuvat videoiden rooleihin.
Filippo Magnini
Filippo Magnini (s. 2. helmikuuta 1982 Pesaro) on italialainen uimari, 100 metrin vapaauinnin kaksinkertainen maailmanmestari. Hän voitti mestaruuden Montrealissa 2005 kaikkien aikojen toiseksi parhaalla ajalla 48,12. Melbournessa 2007 hän jakoi kultamitalin Kanadan Brent Haydenin kanssa ajalla 48,43.
Magnini kuului Italian pronssia voittaneeseen joukkueeseen Ateenan 2004 olympialaisten 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Hän on voittanut kaksi lyhyiden ratojen MM-kisojen viestimestaruutta sekä yhdeksän pitkien ja kahdeksan lyhyiden ratojen Euroopan mestaruutta.
Honfleur
Honfleur on satamakaupunki Normandiassa, Calvadosin departementissa Ranskassa. Se sijaitsee Seinen suiston etelärannalla. Kaupunki on erityisen tunnettu kauniista vanhasta satamastaan. Kaupungissa sijaitsee myös Ranskan suurin puusta tehty kirkko Sainte-Catherine.
Honfleurin satama on ollut tärkeä kauppapaikka aina 1100-luvulta asti. Nykyään sen merkitystä on vähentänyt lähellä sijaitseva Le Havren moderni satama, mutta Honfleurin satama on edelleen toiminnassa.
Honfleurista Le Havreen johtaa Seinen ylittävä moottoritiesilta, Pont de Normandie.
Luettelo Veltto Virtasen kappaleista
Tämä on luettelo Veltto Virtasen omalla nimellään levyttämistä kappaleista sekä Virtanen- ja Sammas-yhtyeiden levytetyistä kappaleista aakkosjärjestyksessä. Mukana ovat myös CD-painoksilla bonuskappaleina olevat demo- ja singlekappaleet sekä kappaleet, jotka Veltto Virtanen on laulanut muiden levyille.
Listassa on kaikkiaan 126 kappaletta. Kaikkien kappaleiden sävellykset ja sanoitukset Veltto Virtanen, ellei toisin mainita.
Modi’in Illit
Modi'in Illit on juutalaissiirtokunta Israelin vuoden 1967 jälkeen miehittämällä Länsirannalla. Kansainvälisesti siirtokuntia pidetään laittomina. Suurin osa Modi'in Illitin asukkaista on ortodoksijuutalaisia ja se kuuluu nopeimmin kasvaviin Länsirannan siirtokuntiin. Vuoden 2016 lopussa sen asukasluku oli 66 847.
Modi'in Illit sijaitsee Israelin miehittämän Länsirannan alueella vain hieman ennen vuotta 1967 vallinneen rajalinjan ulkopuolella.
Modi'in Illitin alue kuuluu Länsirantaan, jonka Israel miehitti vuonna 1967 kuuden päivän sodan aikana. Sodan jälkeen syntyi siirtokuntaliike, jonka aikana juutalaisia siirtolaisia on muuttanut Israelin miehittämille alueille. Monet siirtolaisista ovat sionisteja, jotka ovat ajaneet alueiden liittämistä Israeliin. Kansainvälisen lain mukaan miehitetyille alueille perustetut siirtokunnat ovat laittomia. Israelin tilastokeskuksen antamien tietojen mukaan Modi'in Illit perustettiin vuonna 1996. Joistakin muista siirtokunnista poiketen sen asukkaat eivät kuitenkaan olleet oikeastaan sionisteja. Siirtokuntaan muuttaneet siirtolaiset olivat pääasiassa ortodoksijuutalaisia. Ortodoksijuutalaisia on pidetty kultin tapaisena, eikä heille tarjottu asuntoja muista kaupungeista samalla, kun nopeasti kasvavat yhteisöt Jerusalemissa ja Tel Avivissa kärsivät asuntopulasta. Israelin valtiolle siirtokunta tarjosi mahdollisuuden levittää valtion rajaa. Siirtokunta sisällytettiin Länsirannan muurin sisälle, jonka rakennustyöt alkoivat vuonna 2002. Vuonna 2007 Israelin korkein oikeus määräsi nuuria siirrettäväksi, koska se vei suhteettoman osan viereisen Bilinin palestiinalaiskylän maista. Purkutyöt alkoivat 2011 ja Modi'in Illitin suojaksi rakennettiin toinen betonieste.
Modi'in Illit on ollut esillä yhtenä mahdollisena alueena, joka saatettaisiin vaihtaa mahdollisissa rauhanneuvotteluissa palestiinalaisten kanssa muihin alueisiin.
Modi'in Illitin asukasluku vuoden 2016 lopussa oli 66 847. Siirtokunnan asukkaista lähes kaikki ovat ortodoksijuutalaisia. Yhteisön syntyvyys on erittäin korkeaa ja Modi'in Illit kuuluukin Länsirannan nopeimmin kasvaviin juutalaissiirtokuntiin.
Olavi Hurmerinta
Eino Olavi Hurmerinta (s. 27. helmikuuta 1928 Koski Tl – 24. toukokuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja pilapiirtäjä. Hän on saanut professorin arvonimen. Lehtipiirrostöiden ohella hän teki maisemia, muotokuvia ja grafiikkaa ja sittemmin siirtyi naivisminsävyiseen maalaamiseen.
Hurmerinta opiskeli 1945–1946 Turun piirustuskoulussa ja Suomen Taideakatemian koulussa 1946–1949. Hän teki useita opintomatkoja Pariisiin vuosien 1949 ja 1973 välillä ja sai opetusta muun muassa kuuluisassa Académie de la Grande Chaumièressa. Vuodesta 1945 lähtien hän osallistui kymmeniin näyttelyihin Suomessa ja ulkomailla.
Hurmerinta maalasi parisataa muotokuvaa, muun muassa arkkipiispa Jukka Paarmasta vuonna 2005. Hän teki kirjankansia, kuvituksia ja noin 50 exlibristä sekä teki erilaisia kuvitustöitä TES-TV:lle ja MTV:lle.
Opiskeluaikoinaan Hurmerinta pääsi Ylioppilaslehden kuvittajaksi. Seuraava työ oli Uuden Suomen Viikkoliitteessä Ensio Rislakin alaisuudessa. Sieltä päätoimittaja Lauri Aho otti Hurmerinnan Uuden Suomen poliittiseksi pilapiirtäjäksi. Tätä lehteä Hurmerinta palveli kaikkiaan neljännesvuosisadan, vuodesta 1950 vuoteen 1976. Yhteishyvään Hurmerinta piirsi 1953–1960, Katso-lehteen 1960–1984. Apu-lehdessä hän esiintyi nimimerkillä "Eino-Olli". Tuotteliaimmillaan hän teki piirroksia jopa 24:lle eri lehdelle.
Piirtämissään postikorteissa Hurmerinta käytti signeerausta "OH". Vanhin Hurmerinnan tekemistä postikorteista on Joka Poika -lehteen piirretty postikortti, jonka hän teki 12-vuotiaana. Hänen tekemiään mainos- ja liikekortteja on parikymmentä. Vuonna 2006 Olavi Hurmerinta lahjoitti alkuperäispiirustuksia, maalauksia, grafiikkaa ja taidekirjoja Kosken kunnalle.
Hänen poikansa on muusikko Sami Hurmerinta, miniä Maarit Hurmerinta ja lapsenlapsi Janna Hurmerinta.