hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Matti Viljanen (muusikko)
Matti Johannes Viljanen (24. helmikuuta 1927 Helsinki – 7. helmikuuta 1987 Mäntsälä) oli suomalainen muusikko ja jazzpioneeri, joka toimi levytyskapellimestarina, sovittajana, harmonikkataiteilijana ja säveltäjänä.
Matti Viljanen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Tapanilassa silloisessa silloisessa Helsingin maalaiskunnassa. 1950-luvun alkupuolella Viljanen soitti Olavi Virran yhtyeessä. Hän soitti myös Matti Viljanen Quintetissa ja Eino Grönin yhtyeessä. Viljasen oma yhtye säesti muun muassa Vieno Kekkosta, Juha Eirtoa ja Jorma Lyytistä. Fazer-levy-yhtiön tuotantopäällikkö Toivo Kärki tunnisti Viljasen sovituksista kansainvälisen kynänjäljen ja luonnehti häntä "tulevaisuuden mieheksi".
Viljanen toimi studiomuusikkona ja sovittajana etenkin 1950- ja 60-luvulla. Myöhemmin hän teki sovituksia tanssiorkestereille. Olavi Virran tunnetuimpien levytyksien sovituksista monet ovat Viljasen käsialaa. Virta arvosti itseään 12 vuotta nuoremman Viljasen taitoa yhdistää kunnianhimoisia näkemyksiään nopeallakin aikataululla tilattuihin tangoihin ja fokseihin. Viljasen ja Virran perheet pitivät tuolloin tiiviisti yhteyttä. Viljanen sovitti myös eri tanssiyhtyeille, big bandeille (muun muassa UMO:lle ja Mosabacka Big Bandille) ja sinfoniaorkesterikokoonpanolle. Sovituksia kertyi radiolle, tv:lle, levytys-konsertti- ja keikkatilaisuuksiin. Hän teki myös jonkin verran elokuvamusiikkia, kuten muun muassa vuonna 1955 "Miss Eurooppaa metsästämässä". 1960-luvun lopulta lähtien Viljanen keskittyi sovitusten kirjoittamiseen ja jätti studiomuusikon paikan Aaro Kurkelalle. Sovittajana Viljanen etsi mielellään kappaleisiin uusia sävyjä kaukaakin, ja tässä suhteessa hän poikkesi esimerkiksi Toivo Kärjestä, joka sovitti itse omat kappaleensa eikä lisännyt sovituksissaan niihin oleellisesti uutta.
Viljanen oli tehnyt jo 1950- ja 1960-luvuilla soololevytyksiä niin sanotuille savikiekoille ja singlelevyille; näihin levytyksiin kuuluvat muiden muassa marssi "Ankkurit ylös" (1955), valssi "Tonavan aallot" (1956) ja "Böömiläinen polkka" (1961). Hän levytti myös harmonikkaduettoja muun muassa Lasse Pihlajamaan, Jorma Juseliuksen ja Paavo Tiusasen kanssa. Vuonna 1977 Finlandia Recordsin julkaisi albumin "Jazz Matti Viljanen".
Matti Viljanen ja Pauli Granfelt olivat 1950-luvulla Olavi Virran yhtyeen kantavia voimia. Vanhoina tapanilalaisina Viljanen ja Granfelt tunsivat toisensa jo lapsuudesta saakka. Pitkillä, ympäri maan ulottuneilla keikkamatkoilla he harjoittelivat esiintymisten välillä usein myös konserttimusiikkia hotellihuoneessa. Viljasen mieltymys alkoholiin koetteli ajoittain miesten muutoin tiivistä ystävyyttä.
Viljaselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 1979. Vuonna 1986 Viljanen taltioi Yleisradion kantanauhalle tunnusomaista sointurikasta soittoaan ja sovituksiaan viihdekokoonpanolla.
Vuonna 1998 Warner Music Finland Oy julkaisi 20 Suosikkia-sarjassaan Jaakko Salon ja Pale Saarisen toimittamana Matti Viljasen levytystuotantoa 1950-luvulta aina vuoteen 1978 saakka.
Cauchyn jono
Cauchyn jono eli Cauchy-jono on jono, jonka jäsenet kasautuvat mielivaltaisen lähelle toisiaan jonon edetessä eli joka toteuttaa ehdon:
Tätä kutsutaan "Cauchyn suppenemisehdoksi" ranskalaisen matemaatikon Augustin-Louis Cauchyn (1789−1857) mukaan, joka totesi, että reaalilukujen jono formula_3 suppenee, jos ja vain jos se toteuttaa ehdon.
Cauchyn jonot voidaan vastaavalla tavalla määritellä missä tahansa metrisessä avaruudessa, mutta tällöin ne eivät välttämättä suppene. Metristä avaruutta sanotaan "täydelliseksi", jos siinä kaikki Cauchyn jonot suppenevat eli niillä on raja-arvo. Näin on laita esimerkiksi reaalilukujen joukossa. Sitä vastoin rationaalilukujen joukko ei ole metrisenä avaruutena täydellinen, sillä rationaaliluvuista voidaan muodostaa Cauchyn jonoja, joilla ei ole raja-arvoa rationaalilukujen joukossa. Sellainen on esimerkiksi lukujen formula_4 jono, formula_5, jonka raja-arvo reaalilukujen joukossa on Neperin luku e.
Cauchyn jonon alkioille formula_6 pätee 
missä formula_8 on avaruuden annettu metriikka (alkioiden etäisyys).
Rationaaliluvuista koostuvien Cauchyn jonojen ekvivalenssiluokkiin perustuvan reaalilukujen määritelmän esittivät vuonna 1872 ranskalainen Charles Méray (1835−1911) ja saksalainen Karl Weierstrass (1815−1897) oppilaineen.
Ympyrän neliöiminen
Ympyrän neliöiminen on yksi antiikin suurista konstruktio-ongelmista. Ympyrän neliöinnissä pitäisi vain harpilla ja viivaimella muodostaa neliö, jonka ala on sama kuin annetun ympyrän.
Harpin ja viivoittimen avulla voidaan piirtää vain sellaisia janoja, joiden pituudet saadaan lähtöjanojen pituuksista algebrallisin operaatioin eli peruslaskutoimitusten (yhteen-, vähennys-, kerto- ja jakolasku) sekä neliöjuuren oton avulla. Tällaisten janojen pituudet ovat aina algebrallisia lukuja. Jos janan pituus on ei-algebrallinen eli transkendenttinen, sitä ei voi muodostaa yksikköjanasta harpilla ja viivoittimella.
Jos ympyrän säteen pituus on 1, on ympyrän pinta-ala formula_1. Ympyrän neliöimiseksi olisi siis muodostettava jana, jonka pituus on neliön sivun pituus formula_2. Koska on mahdollista piirtää neliöjuuren otto tai kertolasku, on yhtä mahdollista tai mahdotonta muodostaa jana, jonka sivun pituus on formula_3. Lopullisen vastauksen epätietoisuuteen antoi Ferdinand Lindemann, joka todisti vuonna 1882, että luku π on transsendenttiluku. Vaaditun janan muodostaminen on siis mahdotonta eli ympyrää ei voi neliöidä.
Vuonna 1925 Alfred Tarski esitti ongelmaan muutoksen ja ehdotti, että ympyrä voitaisiin paloitella neliöksi. Unkarilainen matemaatikko Miklós Laczkovich esitti vuonna 1989 todistuksen, jonka mukaan ympyrän paloittelu neliöksi olisi mahdollista ja arvioi tarvittavien palojen määräksi noin 10 potenssiin 50 kappaletta.
Philip Pullman
Philip Nicholas Outram Pullman CBE (s. 19. lokakuuta 1946 Norwich, Norfolk) on englantilainen kirjailija. Hän on kirjoittanut fantasiatrilogian "Universumien tomu" sekä useita muita pääosin lapsille ja nuorille suunnattuja teoksia.
Pullman syntyi 1946 Englannin Norwichissä. Hänen isänsä Alfred Pullman palveli lentäjänä Britannian ilmavoimissa ja perhe joutui muuttamaan usein isän asemapaikkojen vaihtuessa. Pullman oppi lukemaan laivamatkalla Etelä-Afrikkaan vuonna 1951. Kun hän oli seitsemänvuotias, Alfred sai surmansa lento-onnettomuudessa Keniassa Mau Mau -kapinan yhteydessä. Vain vuotta myöhemmin hänen äitinsä meni uusiin naimisiin, ja perhe muutti joksikin ajaksi Australiaan. Sieltä he palasivat Englantiin ja Pullman kävi koulua Lontoossa sekä Harlechissa Walesissa. Sieltä hän jatkoi opiskelemaan englannin kieltä Oxfordin Exeter Collegeen. Omien sanojensa mukaan Pullman olisi halunnut mieluummin taidekouluun opiskelemaan huonekalujen valmistusta, eikä viihtynyt yliopistossa erityisen hyvin: ”Ajattelin että pärjäsin melko hyvin, kunnes valmistuin kolmannen asteen todistuksen kera ja ymmärsin, etten ollutkaan pärjännyt – sinä vuonna neljännen asteen todistusten jakaminen oli lopetettu, muuten olisin saanut sellaisen.”
Vuonna 1970 Pullman avioitui Judith Spellerin, entisen opettajan ja hypnoterapeutin, kanssa. Heillä on kaksi aikuista poikaa.
Valmistuttuaan Pullman työskenteli opettajana 1980-luvun puoliväliin saakka ja myöhemmin luennoitsijana. Hänen ensimmäinen lastenkirjansa julkaistiin 1982. Vuodesta 1996 hän on kirjoittanut päätoimisesti. Pullman vieraili Suomessa Finnconissa vuonna 1999.
Pullman tunnetaan parhaiten kolmiosaisesta "Universumien tomu" -sarjastaan, jonka ensimmäinen kirja "Kultainen kompassi" julkaistiin 1995. Seuraava osa "Salaperäinen veitsi" ilmestyi 1997 ja kolmas "Maaginen kaukoputki" vuonna 2000. Trilogian kirjat ovat voittaneet useita palkintoja, kuten Carnegie-mitalin, Guardianin lastenkirjapalkinnon ja Whitbread-palkinnon. "Kultaisesta kompassista" tehty elokuvaversio sai ensi-iltansa joulukuussa 2007. New Line Cineman tuottaman elokuvan pääosissa olivat Dakota Blue Richards, Daniel Craig, Nicole Kidman ja Ian McKellen.
Pullmanin tuorein teos on "Rehti mies Jeesus ja kieromieli Kristus", kirjailijan uudelleentulkinta Jeesuksen tarinasta. Skotlantilainen Canongate Books -kustantamo julkaisi kirjan keväällä 2010 osana kansainvälistä Myytti-sarjaa. Kirja pohjautuu Pullmanin tulkintaan, jonka mukaan apostoli Paavalin kirjoitukset vaikuttivat suuresti jo evankeliumien sisältöön – ajatus Jeesuksesta Jumalan poikana on hänen mukaansa peräisin Paavalilta.
Viivain
Viivain eli viivoitin on suorien viivojen piirtämiseen käytettävä väline. Viivaimessa on usein asteikko, jolla voi mitata etäisyyksiä. Viivaimia tehdään muovista, puusta ja metallista.
Kulmaviivainta eli astelevyä käytetään kulmien mittaamiseen tai piirtämiseen. Kulmaviivaimen suurin asteluku on yleensä joko 90 tai 180 astetta. Kulmaviivain on kouluihin tarkoitettu versio kulmamitasta.
Teknisen piirustuksen apuvälineiksi on kehitetty runsaasti erityyppisiä erikoisviivaimia.
Viivain on geometriassa harpin ohella toinen perinteisistä idealisoiduista piirustusvälineistä, joita käytetään geometrisissa konstruktioissa. Viivaimen käyttö vastaa Eukleideen olettamuksia, että kahden pisteen väliin voidaan piirtää jana ja että jana voidaan jatkaa päistään suoraksi.
Kustaanmiekka
Kustaanmiekka () on saari Helsingin edustalla Suomenlahdessa. Kustaanmiekka on eteläisin kahdeksasta saaresta, jotka muodostavat Suomenlinnan kaupunginosan Helsingissä. Nykyisin kapeahko maakannas yhdistää sen viereiseen Susisaareen. Kustaanmiekalla sijaitsee merkittävä osa Suomenlinnan linnoituksesta, muun muassa Kuninkaanportti. Perimätiedon mukaan saari on nimetty Suomenlinnan linnoituksen rakennustöiden aikana syntyneen Ruotsin kruununprinssin Kustaan syntymän kunniaksi. Suomen hallitus teki jo vuonna 1919 päätöksen Kustaanmiekan säilyttämisestä historiallisena muistomerkkinä.
Nimellä Kustaanmiekka viitataan usein myös Kustaanmiekan salmeen, joka on 81 metrin levyinen salmi Kustaanmiekan ja Vallisaaren välissä Kustaanmiekan itäpuolella. Salmesta kulkevat muun muassa kaikki Eteläsatamasta lähtevät matkustaja-autolautat Linda Linen pika-aluksia lukuun ottamatta, jotka kulkevat normaalisti Suomenlinnan länsipuolella sijaitsevasta Särkänsalmesta.
Vitrifikaatio
Vitrifikaatio tarkoittaa organismien kylmäsäilytystekniikkaa, jossa yli 60 % solujen sisältämästä vedestä korvataan suojaavilla kemikaaleilla ja keho kylmennetään nopeasti lasisiirtymälämpötilaan (−124 °C), jossa molekyylit liikkuvat jäätymisen sijaan aina vain hitaammin ja hitaammin, kunnes organismin kemia lopulta pysähtyy. Vitrifikaatiossa ei synny lainkaan jääkiteitä eikä jäädytysvaurioita, joten siinä mielessä tekniikkaa ei voi pitää suoranaisesti jäädyttämisenä. Kryoniikkaa harjoittavat yhtiöt suosivat nykyään vitrifikaatiota.
Carl Albert Edelfelt
Carl Albert Edelfelt (27. syyskuuta 1818 Karlshamn, Ruotsi – 5. maaliskuuta 1869 Helsinki) oli Suomessa vaikuttanut ruotsalainen arkkitehti. Edelfelt oli sukujuuriltaan Itä-Göötanmaalta lähtöisin olevasta aatelissuvusta. Hän muutti isänsä kuoleman jälkeen enonsa luo Suomeen 14-vuotiaana ja jäi Suomeen. Hän opiskeli arkkitehdiksi ja sai nimityksen Hämeen lääninarkkitehdiksi vuonna 1855. Vuonna 1867 hänet nimitettiin yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajaksi. Edelfelt kuoli vuonna 1869 verensyöksyyn.
Edelfelt meni vuonna 1852 naimisiin porvoolaisen laivanvarustajan tyttären Alexandra Brandtin kanssa. Esikoisesta Albertista tuli Suomen tunnetuimpiin kuuluva taidemaalari.
Edelfeltin tunnetuin työ oli asemarakennusten suunnitteleminen Suomen ensimmäiselle rautatieosuudelle, Helsinki–Hämeenlinna-rautatielle. Alkuperäiset asemapaikkakunnat olivat Helsinki, Tikkurila, Järvenpää, Hyvinkää, Riihimäki, Turenki ja Hämeenlinna. Edelfelt suunnitteli asemat 1850-luvun lopussa, ja ne valmistuivat vuonna 1861. Pääteasemat Helsinki ja Hämeenlinna sekä tärkeä vaihtoasema Tikkurila saivat tiiliset asemarakennukset, muut tehtiin puusta. Vaikutteita Edelfeltin sanotaan saaneen saksalaisista ja sveitsiläisistä asemarakennuksista. Nykyaikaan asti ovat säilyneet Tikkurilan, Järvenpään, Hyvinkään ja Turengin alkuperäiset asemarakennukset. Helsingin asema purettiin vuonna 1918 Eliel Saarisen aseman valmistuttua, Hämeenlinnan asema tuhoutui sisällissodassa vuonna 1918, ja Riihimäen asema purettiin 1930-luvulla uuden aseman tieltä.
Toimiessaan Hämeen läänin lääninarkkitehtina Edelfelt suunnitteli perusteellisen korjauksen vuonna 1806 valmistuneeseen Urjalan puukirkoon, joka vuonna 1869 toteutetun korjauksen jälkeen oli sekä ulko- että sisäasultaan goottilaista tyyliä. Kirkon sisäpuolen koristelua on sittemmin riisuttu, mutta ulkopuolelta kirkko on nykyäänkin lähes täydellisesti Edelfeltin suunnitelmien mukainen. Edelfelt suunnitteli myös Juvan kivikirkon sisustuksen ja ulkopuolen yksityiskohdat työ- ja detaljisuunnitelmineen ja oli kirkon rakennustyön valvoja. Kirkko valmistui vuonna 1863.
Edelfeltin muista töistä tunnetuin on Helsingin yliopiston Arppeanum-rakennus. Vuonna 1869 Senaatintorin koilliskulmaan valmistunut, yliopiston rehtorin A. E. Arppen mukaan nimetty Arppeanum rakennettiin alkuaan yliopiston kemian laitosta ja museokokoelmia varten. Arppeanum edustaa venetsialaistyylistä uusrenessanssia, ja se on kuuluisa etenkin valurautaisesta, neljän kerroksen korkuisesta pääportaikostaan.
Aude Rikas
Aude Rikas ("Altus", "Auð") on skandinaavisen mytologinen hahmo, jonka mainitsee ainoastaan Snorri Sturluson. Hän esiintyy proosa-Eddassa, jossa hänet nimetään Nóttin ja Naglfarin pojaksi ja "Heimskringlassa" jossa hän on Ruotsin myyttisen Visbur-kuninkaan naineen naisen isä Finnlandissa (Suomessa tai lappalaisten maassa). Tarinan mukaan Visbur kuitenkin erosi vaimostaan ja otti uuden. Visburin lapsia olivat Gisle ja Ond, jotka muuttivat Auden tyttären mukana takaisin isoisänsä luokse ja jatkoivat isoisänsä valtakuntaa. Auden tytär kirosi myöhemmin Visburin uuden pojan Donaldin huono-onniseksi.
1600-luvulla kirjoitetussa Suomen kronikassa Altus eli Atus (eli Aude Rikas) kuvataan yhdeksi Suomen kuninkaista. Altuksen sanotaan hallinneen Snion jälkeen. Suorasta sukulaissuhteesta ei ole tietoa.
Kronikoitsija on myös yhdistänyt tarinoihin ns. poltergeist-tarinoita, joissa viitataan ns. Odinin lakiin, jonka mukaan vainaja voi kuoltuaan nauttia myös siitä, minkä on eläessään haudannut maahan. Kronikan mukaan Altus sääti tämän lain. Altuksen sanotaan haudatun oman määräystensä mukaisesti suurten rikkauksien kera. Hänen haudalleen pystytettiin myös korkea muistomerkki.
Haukottelu
Haukottelu eli haukotus on refleksi, jossa ihminen tai eläin hengittää syvään sisään suu avoinna. Se yhdistetään usein väsymykseen tai pitkäveteisyyden tunteeseen. Uusien tutkimusten mukaan haukottelu liittyy kuitenkin aivojen lämmönsäätelyyn, sillä kylmä ilmavirta jäähdyttää aivoja.
Haukottelun tarkka syy on kuitenkin epäselvä. Näiden viestien vuoksi ihmiset peittävät joissakin kulttuureissa kädellä suunsa haukotellessaan. Haukottelua voidaan pitää epäkohteliaana tai epäsiistinä.
Pitkäaikainen ja tunnettu selitys haukottelulle on hapen puute ja hiilidioksidin ylimäärä verenkierrossa. Tällöin laukeaa haukotusrefleksi: suu leviää ja keuhkot hengittävät syvään tuoden happea vereen. Tämä hypoteesi on kuitenkin kyseenalaistettu: happiteltassa tutkitut koehenkilöt haukottelivat samalla tavalla kuin muulloinkin, vaikka hapen puutteesta ei voinut olla kyse. Siksi haukottelun on arveltu olevan varhainen laumaeläinten viestintäkeino. On myös ehdotettu, että haukottelu liittyisi aivojen lämpötilan säätelyyn. Kolmannen teorian mukaan haukottelun aiheuttavat samat aivojen välittäjäaineet, jotka säätelevät myös tunteita, mielialaa tai ruokahalua. Näitä ovat muun muassa serotoniini, dopamiini ja glutamiinihappo. Tämän teorian mukaan haukottelu lisääntyisi, kun näitä yhdisteitä on aivoissa runsaasti.
Haukottelurefleksi kuvataan usein tarttuvaksi ihmisillä ja joillain eläimilläkin: kun yksi joukosta haukottelee, muutkin saattavat haukotella ikään kuin myötätunnosta.
Haukottelua muistuttavaa käytöstä tavataan eläinkunnassa laajasti, muun muassa muurahaisilla. Jääpingviineillä haukottelu on osa kosintamenoja, joissa urokset kohottavat avoimen nokkansa taivaalle. Useilla eläimillä, esimerkiksi paviaaneilla ja makakeilla, on kaksi erilaista tapaa haukotella: aito haukotus silmät suljettuina ja toinen silmät avoinna. Jälkimmäisen on arveltu ilmentävän seksuaalista tai muuta tunnekuohua.
Jorma Huuhtanen
Jorma Kalevi Huuhtanen (s. 26. marraskuuta 1945 Soini) on suomalainen poliitikko, lääkäri ja Kansaneläkelaitoksen (Kela) entinen pääjohtaja. Ennen siirtymistään Kelaan hän toimi politiikassa keskustan kansanedustajana vuosina 1987–2000 sekä sosiaali- ja terveysministerinä vuosina 1992–1995. Ministeri Huuhtasesta tuli Eeva Kuuskosken luovuttua tehtävästä kesken kauden. Huuhtanen luopui kansanedustajan paikastaan syyskuussa 2000 siirryttyään Kelan pääjohtajaksi. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Markku Rossi.
Huuhtanen valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1973 ja yleislääketieteen erikoislääkäriksi 1980. Hallinnon pätevyystutkinnon hän suoritti vuonna 1985. Ennen siirtymistään politiikkaan Huuhtanen toimi johtavana terveyskeskuslääkärinä Enossa vuosina 1973–1974 ja Nilsiän terveyskeskuksen ylilääkärinä 1975–1999. Kuopion yliopisto myönsi Huuhtaselle vuonna 2000 lääketieteen kunniatohtorin arvon.
Huuhtasen vanhemmat olivat maanviljelijä Topi Huuhtanen ja emäntä Lyyli Lampivuo. Naimisiin Huuhtanen meni vuonna 1970 luonnontieteiden kandidaatin, toimitusjohtaja Laila Kourin kanssa. Heillä on pojat Teemu ja Samuli. Teemu on naimisissa juontaja Vappu Pimiän kanssa.
Huuhtanen jäi eläkkeelle Kelan pääjohtajan toimesta syksyllä 2010.
Socialist Worker
Socialist Worker on brittiläisen trotskilaisen Sosialistisen työväenpuolueen (SWP) julkaisema sanomalehti. Lehti ilmestyy lauantaisin.
Stirlingmoottori
Stirlingmoottori on lämpövoimakone, jonka käyttöaineena on kaasu. Stirlingmoottori tuottaa mekaanista energiaa lämpötilaerojen avulla. Stirlingmoottorissa olevaa kaasua vuoroin jäähdytetään ja lämmitetään, mikä saa sen paineen vaihtelemaan. Tämä paineen vaihtelu muutetaan männän avulla voimaksi ja liikkeeksi. Moottorityypin keksi skotlantilainen pappi Robert Stirling vuonna 1816. Stirlingmoottorin avulla hukkalämmöstä voidaan tuottaa sähköenergiaa.
Stirlingmoottori saa voimansa lämpötilaerosta, toisin sanoen lämpöenergiasta. Yksinkertaistetusti moottorissa on lämmin ja kylmä ”pää”, joiden välillä moottorin sisällä olevaa kaasu (esimerkiksi ilma tai helium) liikkuu vuoron perään jäähtyen ja lämmiten. Kaasun lämpölaajenemisen ja moottorin tiiviyden johdosta syntyy paineen jaksoittainen vaihtelu. Painevaihtelu muutetaan mekaaniseksi työksi männän ja sylinterin avulla, mistä syntyvä liike samalla liikuttaa koneistoa, joka saa aikaan kaasun liikkumisen kylmän ja lämpimän pään välillä.
Tehokkaimmissa stirlingmoottoreissa koneen sisällä oleva kaasu on paineistettu. Tällöin yhden moottorin kierroksen aikana käsitellään enemmän kaasua, mikä nostaa koneen tehoa. Happea sisältävän ilman paineistamisessa on kuitenkin omat ongelmansa. Korkeissa lämpötiloissa ja paineissa ilman happi alkaa reagoida herkästi muun muassa männänrenkaiden läpi päässeen voiteluöljyn kanssa, mistä seuraa jopa räjähdysriski.
Stirlingmoottorin hyötysuhdetta voidaan merkittävästi parantaa käyttämällä regeneraattoria. Kun kaasu virtaa moottorissa kohti kylmää päätä regeneraattori imee lämpöä käyttöaineesta. Kaasun virratessa jälleen kuumaan päähän regeneraattori luovuttaa varastoimansa lämmön käyttöaineeseen.
Stirlingkoneet jaetaan yleisesti kolmeen eri tyyppiin, alfa-, beta- ja gamma-tyypin stirlingmoottoreihin. Alfa-tyypissä on useita eri lämpötiloissa olevia sylintereitä, joiden männät yhdistetään kaasun liikuttelemista varten. Beta- ja gammakoneessa on erillinen syrjäyttäjämäntä () siirtämässä kaasua vuoron perään kylmään ja kuumaan päähän saman sylinterin sisällä.
Alfa-stirlingissä on kaksi erillistä mäntää erillisissä sylintereissä, joista toinen on kuuma ja toinen kylmä. Kuuma sylinteri sijaitsee lämmönsiirtimen sisällä kuumassa ympäristössä, ja kylmä vastaavasti viileämmässä. Alfa-tyyppi on tehokas suhteessa kokoonsa, mutta siihen liittyy teknisiä ongelmia johtuen tavallisesti korkeasta ”kuuman” männän lämpötilasta ja sen tiivisteiden kestävyydestä.
Moottorin hyötysuhdetta voidaan merkittävästi korottaa elementillä, joka sitoo osan kuuman kaasun lämmöstä itseensä sen siirtyessä kylmään päähän, ja luovuttaa sen takaisin kylmälle kaasulle sen siirtyessä jälleen kuumaan päähän toimien näin eräänlaisena esilämmittimenä ja -jäähdyttimenä.
Luettelo itsenäisten valtioiden lipuista
Tämä on luettelo itsenäisten valtioiden lipuista. Valtioiden, joiden poliittinen asema on kiistanalainen, liput on lueteltu muiden valtioiden lippujen jälkeen.
Alla on lueteltu niiden valtioiden, alueiden tai poliittisten yksikköjen liput, joita ei ole yleisesti tunnustettu itsenäiseksi tai joita kaikki ympäristön valtiot eivät ole tunnustaneet, mutta jotka ovat joidenkin valtioiden tunnustamia tai ovat joko ainoastaan "de facto" tai "de jure" -itsenäisiä.
Martti (Turku)
IV kaupunginosa (myös Martti ja Martinmäki) on kaupunginosa Turussa, noin kahden kilometrin päässä ydinkeskustasta Aurajoen suulle päin joen itärannalla. Naapurikaupunginosia ovat V kaupunginosa (Itäranta) lännessä, Vähä-Heikkilä ja Mäntymäki etelässä ja III kaupunginosa (Urheilupuisto) lännessä. Pohjoisessa Martti rajoittuu Aurajokeen, jonka ylittää Martinsilta.
Kaupunginosa on pinta-alaltaan yksi Turun pienimmistä ja rakentuu Martti Lutherin mukaan nimetyn Martinkirkon ympärille. Asukkaita Martissa oli 4 553 vuonna 2014. Martti on edelleenkin osittain puutaloaluetta, ja muiden Turun keskustaa ympäröivien puutaloalueiden tapaan myös se on rakentunut työläiskaupunginosaksi 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Nykyään se on yksi Turun hyvämaineisimmista ja kalleimmista asuinalueista.
Alue kärsi pahoin jatkosodan alkuvaiheessa 25. kesäkuuta 1941 sattuneissa neuvostojoukkojen pommituksissa, jolloin sen Aurajoen puoleinen osa tuhoutui lähes kokonaisuudessaan. Maan tasalle tuhoutuneiden puutaloalueiden tilalle rakennettiin 1940- ja 1950-luvuilla kerrostaloalueita.
Luettelo kansoista
Tämä on luettelo kansoista. Luettelo on epätäydellinen.Itämerensuomalaiset kansat
inkerikot | karjalaiset (lyydiläiset) | liiviläiset | suomalaiset (inkeriläiset, kveenit, länsipohjalaiset, metsäsuomalaiset) | vatjalaiset | vepsäläiset | virolaiset (võrolaiset, setukaiset)
Saamelaiset:
Länsisaamelaiset:
eteläsaamelaiset | luulajansaamelaiset | piitimensaamelaiset | pohjoissaamelaiset | uumajansaamelaiset
Itäsaamelaiset:
akkalansaamelaiset | inarinsaamelaiset | keminsaamelaiset † | kiltinänsaamelaiset | koltansaamelaiset | turjansaamelaiset
Volgansuomalaiset kansat
marit | merjalaiset † | meštšeralaiset † | mordvalaiset | muromalaiset †
Permiläiset kansat
komit (komipermjakit) | udmurtit (besermanit)
Ugrilaiset kansat
Obinugrilaiset kansat
hantit | mansit
Unkarilaiset
unkarilaiset
Samojedit:
Pohjoissamojedit:
enetsit | juratsit † | nenetsit | nganasanit
Eteläsamojedit:
kamassit † | matorit † | selkupit
Finnforest (yhtye)
Finnforest oli kuopiolainen 1970-luvun alkupuolella perustettu yhtye. Sen musiikkityyli oli lähinnä progressiivista rockia, fuusiojazzia ja niiden yhdistelmää.
Yhtyeen johtohahmot olivat veljekset Pekka (kitara) ja Jussi Tegelman (lyömäsoittimet). Ensimmäinen LP, Love Recordsille levytetty "Finnforest" esitteli instrumentaalista progea esittävän yhtyeen. Yhtye oli jo aiemmin levyttänyt kaksi alkuaikojen Wigwam-henkistä laulettua kappaletta "Tyhjyyteen Syvyyteen" ja "Sanomaton kirkkaus" Dynamiitti-levymerkille jo vuonna 1973, mutta ensialbumista lähtien Finnforest teki ainoastaan instrumentaalimusiikkia. Yhtyeen seuraavat albumit olivat 1976 ilmestynyt "Lähtö matkalle" ja 1979 viimeiseksi jäänyt "Demonnights".
Vuonna 1977 yhtye soitti Petri Petterssonin taustalla tämän sooloalbumilla "Nuoruus".
Finnforestin jälkeen Pekka Tegelman ja pari muuta Finnforestin muusikkoa levyttivät 1979/1980 vaihteessa "Jargon"-nimellä musiikillisesti Finnforestin linjoilla jatkavan samannimisen LP:n (DIGLP 9), jolta löytyy aiemmin Finnforestin konserteissa soittama kappale "Outo kertomus/Odd Tale".
Helen Fielding
Helen Fielding (s. 19. helmikuuta 1958 Morley, West Yorkshire) on englantilainen kirjailija, jonka tunnetuin teos on Bridget Jones: Elämäni sinkkuna.
Helen Fielding oli innokas lukija teini-iässä ja hän opiskeli myöhemmin englantia Oxfordissa. Opiskelujen jälkeen hän työskenteli BBC:llä vuodesta 1979 alkaen, mutta ei pitänyt työstään ja päätti kirjoittaa.
Fieldingin ensimmäinen kirjallinen teos oli ennen Bridget Jonesia ilmestynyt Afrikkaan sijoittuva satiiri "Cause Celeb".
Bridget Jonesin syntyä edisti Fieldingin rahapula, jonka takia hän alkoi kirjoittamaan kyseisestä aiheesta kolumnia The Independent -sanomalehteen samalla, kun hän suunnitteli Karibialle sijoittuvaa satiiria. Kolumneista tuli suosittuja, jonka johdosta Fielding kokosi niistä kirjan, joka oli menestyi hyvin. Fielding kirjoitti "Bridget Jonesille" kaksi jatko-osaa.
Kaksi ensimmäistä Bridget Jonesista kertovaa kirjaa on filmatisoitu, toinen vuonna 2001 ja toinen 2004. Itse Bridget Jonesin roolin täyttäminen muodostui ongelmaksi ja yllättävästi texaslainen Renée Zellweger sai osan. Päätös aiheutti keskustelua mm. siitä, voiko Yhdysvalloissa kasvanut nainen esittää brittihahmoa uskottavasti.
Ensimmäisten Bridget Jones -kirjojen juonet perustuvat löyhästi Jane Austenin romaaniin Ylpeys ja ennakkoluulo, ja myös päähenkilöistä yhden, Darcyn, nimi on sama kuin Austenin teoksessa, minkä myös Fieldingin romaanin kertoja huomaa. Tapahtumat sijoittuvat kuitenkin nykyaikaan ja hahmot ovat selkeästi 1990-luvun kaupunkilaisia sinkkuja.
Jacques Le Goff
Jacques Le Goff (1. tammikuuta 1924 Toulon – 1. huhtikuuta 2014 Pariisi) oli ranskalainen historioitsija, keskiajan tutkija, annalistisen koulukunnan edustaja ja pedagogi.
Le Goffin kehitysvuodet sattuivat Euroopan historian suureen myllerrykseen. Kuitenkin hän elämäkerrassaan "À la recherche du Moyen Âge" (2002) kertoo miten hän selviytyi myllerryksistä lukemalla Walter Scottin Ivanhoeta kun oli 12 vuoden ikäinen. Myöhemmin hänen tutkimustyönsä johdatti hänet uudelleen tuohon synkkänä pidettyyn aikaan.
Pariisin vapautumisen aikaan 1944 hän meni Louis-le-Grand-lyseon valmistavalle luokalle ja tämän suoritettuaan hän läpäisi pääsykokeen École Normale Supérieureen, pariisilaiseen eliittikouluun, joka valmistaa opettajia, mutta joka on samalla toiminut myös eräänlaisena ranskalaisten älykköjen valmistuslaitoksena. Valmistuttuaan tästä korkeakoulusta toimi Le Goff opettajana, sillä vuonna 1950 hän suoritti "aggrégation" eli tutkinnon, joka oikeuttaa lukion lehtorin virkaan ja opetustyöhön myös yliopistossa. Lisäksi hän on opiskellut ja tehnyt tutkimustyötä mm. Oxfordissa, Ecole Françaisessa Roomassa, Lillen yliopistossa ja Kaarlen yliopistossa Prahassa.
Arvokkaan ja laajan tutkimus- ja opetustyönsä Le Goff on suorittanut "École pratique des hautes études"-instituutin 6:ssa osastossa vuosina 1962–1993. Sinne hänet houkutteli työskentelemään tunnettu annalistihistorioitsija Fernand Braudel. Vuonna 1972 hän seurasi Fernand Braudelia "École des hautes Études en Sciences Sociales" -oppi- ja tutkimuslaitoksen johdossa. Tätä laitosta hän johti vuoteen 1977.
Eräänä aikamme suurimpana keskiajan asiantuntijana Le Goff lukeutui vanhaan ranskalaiseen historiankirjoituksen perinteeseen, joka yhdistää tutkimuksissaan historian ja maantieteen. Esikuvinaan hänelle olivat hänelle läheiset Fernand Braudel (1902–1985) ja Maurice Lombard (1904–1965). Historiantutkimuksen prosessissaan Jacques Le Goff osasi yhdistää tuloksekkaalla tavalla ajan ja paikan pohdintoihin myös inhimillisen näkökulman ja tämä juuri on annalistisen koulukunnan avainteemoja.
Tuotannossaan Le Goff oli monipuolinen. Keskeinen osa siinä oli historianfilosofisilla teoksilla kuten Pierre Noran kanssa yhteistyössä toimittamalla 3 osaisella "Faire de l'histoire" -teoksella. Historian opetus oli mm. Marc Blochin tavoin lähellä Le Goffin kiinnostusta ja pitkän uransa aikana hän uudisti ja päivitti jatkuvasti jo vuonna 1962 ensimmäisen kerran julkaisemaansa historian oppikirjaa.
Vaikka Le Goff ilmoitti itse olevansa agnostikko, niin hän laati yhteistyössä René Rémondin ja Calaude Santinellin kanssa Euroopan uskonnollisen elämän historiaa.
Le Goff toimi myös annalistisen koulukunnan lehden "Annales d’histoire économique et sociale" avustajana ja toimittajana. Hänen oppilaansa ovat uskollisesti kehitelleet Le Goffin ajatuksia ja ohjanneet historiankirjoitusta vahvaan yhteistyöhön antropologian kanssa. Eläkkeellä Le Goff suuntasi huomionsa antropologiaan ja hän korosti itsekin juuri yhteistyötä antropologian, sen tutkimuksen ja filosofian kanssa.
Suuri osa Le Goffin laajasta tuotannosta on käännetty lukuisille eurooppalaisille kielille.
Aaltoyhtälö
Aaltoyhtälö on hyperbolinen toisen kertaluvun osittaisdifferentiaaliyhtälö, joka kuvaa etenevää harmonista aaltoa. Yhtälö saa eri muotoja riippuen siitä, kuinka aaltoa välitetään ja mikä on väliaineena.
Kaikki aallot eivät ole sinimuotoisia eli sinusoidisia. Yksi esimerkki epäsinusoidisesta aallosta on pulssi, joka kulkee "x"-akselin suuntaan osoittavaa narua pitkin nopeudella "c". Pulssin korkeus maasta on φ. Matka, jonka pulssi kulkee ajanhetken "t" ja ajanhetken 0 välillä on "ct".
Yksiulotteisena tämä yhtälö saa muodon:
Tämän yhtälön yleinen ratkaisu, aaltofunktio, (Jean le Rond d'Alembertin antamassa muodossa) on
Tässä formula_3 ja formula_4 voidaan ajatella kahdeksi pulssiksi, jotka etenevät alas narua, toinen "+x" ja toinen "-x" suuntaan. Jos korvaamme ylemmässä yhtälössä "x":n tilalle suunnat "x", "y", "z", saamme kolmessa ulottuvuudessa etenevän aallon yhtälön
missä Laplacen operaattori
Funktio formula_7 esittää aaltoliikkeessä värähtelevää suuretta, joka voi olla esimerkiksi pinnan korkeus veden pinnalla etenevissä aalloissa, paine ääniaalloissa tai sähkökentän voimakkuus sähkömagneettisissa aalloissa. Yhtälössä esiintyvä parametri "v" on aaltoliikkeen nopeus, sähkömagneettisten aaltojen tapauksessa valonnopeus "c".
Epähomogeeninen aaltoyhtälö voi aiheuttaa massan liikettä.
Eräs tunnettu esimerkki aaltoyhtälöstä on Schrödingerin yhtälö, joka kuvaa hiukkasen aaltomaista käyttäytymistä kvanttimekaniikassa. Ratkaisuja tähän yhtälöön ovat aaltofunktiot, joilla voidaan kuvata hiukkasen todennäköisyysjakaumaa.
Luonnonilmiö
Luonnonilmiö on fysikaalinen tai biologinen tapahtuma, joka ei ole ihmisen keinotekoisesti aiheuttama. Luonnonilmiöitä ovat esimerkiksi tulivuorenpurkaukset, vuorovesi-ilmiö ja mätäneminen.
Kerubi
Kerubit ovat kristillisessä mytologiassa esiintyviä enkelihahmoja. Kerubit mainitaan usein Vanhassa testamentissa ja kerran myös Uudessa testamentissa. Nimi kerubi on peräisin assyrian sanasta kirubu "olla lähellä". Tällä viitataan siihen, että kerubit ovat Jumalan lähimpiä seuralaisia ja palvelijoita. Kerubi-sanan alkuperän on nähty myös viittaavan joko esirukoilijapappiin tai eläinhahmoiseen olentoon, jollaiseksi se esimerkiksi Hesekielin kirjassa (1:5-12) kuvataan. Keskiaikaisen katolisen teologian mukaan kerubit ja serafit olivat enkeleiden hierarkiassa ylimpänä. Kirkkotaiteessa kerubi esitetään yleensä nelisiipisenä.
Vanhassa testamentissa kerubi esiintyy tavallisimmin kohdissa, joissa kerrotaan liiton arkun ja temppelin koristelusta. Kerubihahmo on siis pyhien paikkojen ja Jumalan ilmestyksen vertauskuva.
Taidehistoriassa kerubeiksi kutsutaan toisinaan puttoja, pullukoita pikkuenkeleitä, joita varsinkin barokin aika suosi. Tällainen hahmo on varsin kaukana Hesekielin kirjassa mainitusta tetramorfista, nelihahmoisesta enkeliolennosta, jolla on ihmisen, leijonan, härän ja kotkan kasvot. Tästä hahmosta on myös johdettu Raamatun neljän evankelistan vertauskuvat: Matteus on ihminen, Markus on leijona, Luukas on härkä ja Johannes on kotka.
Turvakytkin (yhtye)
Turvakytkin on vuonna 2001 perustettu kristillistä musiikkia soittava yhtye, joka on julkaissut kolme kokopitkää levyä. Reilu vuosi viimeisimmän levynsä ilmestymisen jälkeen Turvakytkin jäi määrittelemättömän pituiselle tauolle. Levyjen musiikillinen tyylisuuntaus on pop/rock. Turvakytkin toimi Suomen Raamattuopiston nuorisotyön yhteydessä.
Turvakytkin keikkaili pääasiassa seurakuntien järjestämissä tilaisuuksissa ja erilaisissa kristillisissä nuorisotapahtumissa, kuten esimerkiksi Maata Näkyvissä-festivaaleilla.
Turvakytkimen jäätyä tauolle laulaja-lauluntekijä Tommi Kalenius on jatkanut musiikin tekemistä soolouralla.
Carrhaen taistelu
Carrhaen taistelu käytiin prokonsuli Marcus Licinius Crassuksen johtamien roomalaisten ja kenraali Surenan johtamien parthialaisten välillä nykyisessä Turkissa lähellä Syyrian rajaa 53 eaa. Carrhae oli yksi roomalaisten suurimmista tappioista.
Crassus oli saanut prokonsulina provinssikseen Syyrian ja hän päätti käyttää tilaisuutta hyväkseen aloittamalla sodan Parthiaa vastaan. Vaikka roomalaisilla oli suuri ylivoima, eivät he pystyneet lyömään parthialaisia, joista suurin osa oli kevyttä ratsuväkeä. Parthialaiset saattoivat ampua jousillaan roomalaisten tiheisiin riveihin. Kun roomalaiset yrittivät hyökätä, perääntyivät parthialaiset samalla ampuen. Tämän jälkeen parthialaisten katafrakti-ratsuväki löi joukosta erkaantuneet roomalaiset.
Taistelun aikana Crassus jäi parthialaiskenraali Surenan vangiksi. Tämä nöyryytti Crassusta ja lopulta teloitutti hänet. Sen jälkeen hänen päänsä lähetettiin Parthian kuninkaan Orodes II:n nähtäväksi.
Pliniuksen mukaan taisteluun osallistunut ja vangiksi joutunut roomalaislegioona karkasi ja katosi. Parthialaisten tietojen mukaan he joutuivat parthialaisten vangiksi. Nämä lähettivät vangitun legioonan sotavankeina Pohjois-Afganistaniin. Matkalla he karkasivat ja perustivat Gobin autiomaan lähelle Kiinaan Lijiangin kaupungin, jonka nimi kiinaksi merkitsee Roomaa. Ajan kiinalaislähteet kuvailevat kaupungin asukkaita pitkiksi, vaaleahiuksisiksi ja sinisilmäisiksi.
Odovakar
Odovakar (435–493) oli germaaniheimo herulien päällikkö. Hän syrjäytti Länsi-Rooman viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen vuonna 476. Hän myös otti hengiltä keisarin isän Oresteen. Odovakar jäi Italiaan kuninkaaksi muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Hän olisi voinut nimittää uuden keisarin nukkehallitsijakseen, mutta päätti kuitenkin palauttaa keisarin tunnusmerkit Itä-Roomaan. Odovakar kuoli, kun Teoderik Suuri valtasi hänen valtakuntansa ja tarinan mukaan syöksi juhlissa Odovakarin omaan miekkaansa.
Rautamiehet
Rautamiehet ovat vainolaisia eli vieraita hyökkääviä sotajoukkoja Viron Kalevipoeg-eepoksessa. 
Rautamiehissä on muistumia kalparitareiden historiallisista hyökkäyksistä.
Taaran pyhän hiiden luo (Tarttoon) kokoontuu virolaisia maan eri kulmilta kohtaamaan vihollista. Taistelussa Rautamiehiä kaatuu kuin viljaa, mutta myös virolaisia kuolee, joukossa Sulevinpoika. Kuolleet virolaiset haudataan suureen hautakumpuun.
Seuraavassa taistelussa suurin osa virolaisista pakenee. Lopulta vain Kalevanpoika, Olevinpoika ja Alevinpoika puolustavat maataan. Alevinpoika hukkuu, ja Kalevinpoika harhailee suruissaan Kääpäjoelle. Hän näkee vedessä Suomen sepältä ryöstämänsä miekan, ja yrittää tarttua siihen. Sepän kirous saa miekan lyömään Kalevinpojalta jalat poikki, johon Kalevinpoika kuolee.
Maa joutuu Rautamiesten käsiin. Kalevinpoika saa kuoltuaan tehtäväkseen vartioida kallioon kahlittua Sarvik-paholaista. Myös Kalevinpoika jää kiinni kallioon, mutta eräänä päivänä hän on pääsevä irti, ja vapauttava Viron vainolaisten ikeestä.
Use Your Illusion
Use Your Illusion on Guns N' Roses -albumi, joka on koottu yhtyeen kahdesta aikaisemmasta albumista: Use Your Illusion I(1):stä ja II(2):stä. Albumia myydään ainoastaan Yhdysvalloissa, Wal-mart ja Kmart -kauppaketjuissa sekä verkkokaupoissa, ja siksi sitä ei aina lasketa Guns N' Rosesin diskografiaan. Sitä on myyty Yhdysvalloissa hieman yli 430 000 kappaletta.
Suomen asiain komitea
Suomen asiain komitea oli valmistelukunta, joka ministerivaltiosihteerin apuna käsitteli hallitsijan ratkaistaviksi meneviä Suomen asioita vuosina 1811-1826 ja 1857-1891.
Suomen asiain komitean juuret ovat jo venäläisen Suomen asiain komiteassa, jonka valtiosihteeri Mihail Speranski korvasi Suomen asian komissiolla vuonna 1809. Vuonna 1811 tämä huonosti toiminut komissio oli tullut tiensä päähän, ja Speranski halusi perustaa uuden Suomen asiain komitean ja Suomen valtiosihteerin viran. Perusteena tälle muutokselle käytettiin muuttunutta Suomen asemaa. Suomi ei enää ollut kuvernementti, vaan "valtio" jolta tulisi paljon asioita suoraan keisarin ratkaistaviksi.
Suomen asiain komitean työ oli ratkaisevassa asemassa Suomen autonomian kannalta. Asioiden esittely ennen Suomen valtiosihteeriä hoidettiin Venäjän valtiosihteerin kautta. Tämä tarkoitti Suomen asioiden keskittymistä Venäjälle. Suomen asioiden komitea erotti Suomen asiat keisarikunnan muista asioista.
Pauli Hanhiniemen Perunateatteri
Pauli Hanhiniemen Perunateatteri oli vuosina 1994–2005 toiminut suomalainen rock-yhtye. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Kaikille joskus käy niin”, "Mitä sais olla?", ”Perso elämälle”, ”Siipeen jos sain”, ”Vieraslista”, ”Joki”, "Irwin ja Badding", ”Yksinkertaista”, ”Sano mulle jotakin”, "Ois ollut hyvä tajuta", "Rakkaus on", "Moottorisaha ja 100A" sekä "Pidetään sadetta".
Oikeuslaitos
Oikeuslaitos on organisaatio, joka käyttää tuomiovaltaa vallan kolmijako-opin mukaisesti. Oikeuslaitos toteuttaa vallitsevaa oikeutta ja lakia, mutta huonosti järjestettynä se voi olla myös mielivaltaisen ja sortavan vallankäytön väline.
Oikeuslaitos on nykyaikaisissa valtioissa perustuslakiin pohjautuvaa lainkäyttöä, joka pidetään erillään lainsäädännöstä ja toimeenpanovallasta. Yksityisiäkin oikeuksia on olemassa, kuten Suomessakin toimivat välimiesoikeudet ja eräiden maiden heimo- ja klaanioikeudet sekä eräät islamilaiset tuomioistuimet.
Suomen oikeuslaitokseen kuuluvat riippumattomat
Namanganin alue
Namanganin alue (, ) on hallinnollinen alue Uzbekistanin koillisosassa Ferganan laaksossa Keski-Aasiassa. Se rajoittuu pohjoisessa Kirgisiaan, idässä Andijonin alueeseen, etelässä Ferganan alueeseen ja Tadžikistaniin sekä lännessä Taškentin alueeseen. Alueen pinta-ala on 7 181 neliökilometriä, ja vuonna 2009 siellä oli noin 2 238 100 asukasta.
Namanganin alue on yksi Uzbekistanin 12 alueesta. Paikallishallintoa varten alue on jaettu 11 piirikuntaan. Alueen pääkaupunki on Namangan (341 000 as.).
Namanganin alue on pääasiassa ylänköaluetta. Aivan pohjoisimmassa osassa on vuoristoa. Alueen etelärajan tuntumassa virtaa Syrdarja. Alueella vallitsee mannerilmasto.
Namanganin alueelta saadaan monia luonnonrikkauksia, kuten öljyä, maakaasua, kultaa, kvartsia, lyijyä ja kuparia. Alueen maatalous tuottaa puuvillaa, puutarha- ja karjataloustuotteita (muun muassa angoravillaa). Alueen teollisuus on kaivosteollisuuden ohella keskittynyt tekstiiliteollisuuteen.
Ferganan laakso ja siis myös nykyinen Namanganin alue kuului 1700-luvulla Kokandin kaanikuntaan. Ferganan laakso liitettiin Venäjään 1876. Sittemmin alue liitettiin Neuvostoliittoon, jossa se tuli kuulumaan vuodesta 1924 lähtien Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Vuodesta 1991 lähtien alue on ollut osa itsenäistä Uzbekistania.
Les Très Riches Heures du Duc de Berry
Les Très Riches Heures du Duc de Berry (tai yksinkertaisesti Très Riches Heures) on 1410-luvun ranskalainen gotiikan ajan kuvitettu rukouskirja, päivän rukoushetkien liturgisten tekstien kokoelma (hetkirukousten kirja) ja kalenteri.
Très Riches Heuresia sanotaan usein kuvitettujen käsikirjoitusten kuninkaaksi, 1400-luvun tärkeimmäksi kuvitetuksi käsikirjoitukseksi, mutta se edustaa myös aikansa maalaustaiteen huippua. Rukouskirjassa päivän jokaiselle liturgiselle tunnille on sitä vastaava liturginen teksti. Lisäksi käsikirjoitukseen sisältyy "maallinen" kalenteri ja kirkkovuoden kalenteri sekä tiettyinä uskonnollisina pyhinä vaaditut rukoukset ja messut. Runsaasti kuvitettuna rukouskirjana se antaa kuvan 1400-luvun elämästä ja uskonnollisesta kuvastosta.
Rukouskirjan tilasi Berryn herttua (ransk. "Duc de Berry") Jean vuonna 1413. Limbourgin veljekset Paul, Hermann ja Jean kuvittivat rukouskirjan, mutta työ jäi kesken heidän ja herttuan kuoltua vuonna 1416. Savoijin herttua Kaarle I:n toimeksiannosta Jean Colombe sai keskeneräisen rukouskirjan valmiiksi vuosina 1485–1489.
Rukouskirja koostuu yli 200 runsaasti kuvitetusta foliosta (416 sivusta). Noin puolet niistä on sivunkokoisia maalauksia, jotka ovat kansainvälisen gotiikan merkittävimpiä töitä. Teoksen korkealaatuisissa miniatyyrikuvissa on ekspressionistinen sävy. Siihenastiset maalaukset kuvasivat uskonnollisia aiheita, mutta Très Riches Heures sisälsi myös maisemia, kuten helmikuun lukuun kuvattu ensimmäinen taiteessa tunnettu lumimaisema. Kuvat kertovat myös vuodenaikojen mukaan vaihtuvista työtehtävistä ja huvituksista niin herttuan hovissa kuin talonpoikienkin keskuudessa. Kuvien yhteydessä on näkyvissä myös vastaava astrologinen taivaankansi. Teoksessa on lisäksi 300 koristeellista alkukirjainta. Rukouskirja sijaitsee nykyisin Musée Condéssa, Ranskan Chantillyssä.
Kalmukkien autonominen alue
Kalmukkien autonominen alue oli hallinnollinen alue Neuvostoliitossa ja se käsitti suunnilleen saman alueen kuin nykyinen Kalmukia. Kalmukkien autonominen alue perustettiin kalmukkien asuttamalle alueelle Kaspianmeren luoteispuolelle 1920. Vuonna 1931 tällä alueella oli 164 500 asukasta, joista 76 prosenttia oli kalmukkeja.
Kalmukkien autonominen alue korotettiin Kalmukian autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi vuonna 1935.
Kalmukkien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta
Kalmukkien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta (lyhennettynä Kalmukkien ASNT, myös Kalmukian ASNT) oli autonominen sosialistinen neuvostotasavalta Neuvostoliitossa vuosina 1935-1943 ja 1958-1991. Se käsitti nykyisen Kalmukian alueen.
Kalmukkien ASNT muodostettiin vuonna 1935 Kalmukkien autonomisesta alueesta.
Toisessa maailmansodassa Neuvostoliitto syytti kalmukkeja yhteistyöstä saksalaisten kanssa. Rangaistuksena Kalmukkien ASNT lakkautettiin ja koko kalmukkikansa karkotettiin Siperiaan ja Keski-Aasiaan.
Kalmukkien sallittiin palata vuonna 1957, jolloin myös Kalmukkien autonominen alue perustettiin uudelleen. Kalmukian ASNT perustettiin uudelleen 29. heinäkuuta 1958. Neuvostoliiton hajottua Kalmukkien ASNT julistautui Kalmukian tasavallaksi.
ATV (täsmennyssivu)
ATV voi tarkoittaa:
Kivenlahti
Kivenlahti () on lähiö ja vanha kylä Espoonlahdessa, Espoossa. Kivenlahti jakautuu nykyisin kolmeen osaan, Ylä-, Ala- ja Meri-Kivenlahteen. Ala-Kivenlahti on syntynyt alkuperäisen kylän paikalle. Stensvik on tämän alueen alkuperäinen nimi ja Kivenlahti on tästä kehitetty suomennos, kun Stensvikiä alettiin rakentaa nykyaikaiseksi lähiöksi ja asutuskeskukseksi 1970-luvulla. Alue on ilmeisesti saanut nimensä kalastaja-talonpoika Stenin mukaan.
Stensvik-niminen kylä mainittiin ensimmäisen kerran maakirjassa 1540. Silloin Stensvikin kylä käsitti viisi tilaa. Kylän tärkeimmät tilat olivat Antas ja Tyskas, jotka esiintyvät edelleen tienniminä Nöykkiössä. Antaksen ja Tyskaksen tiloista muodostettiin kylän keskus, Stensvikin kartano.
Stensvikistä tuli merkittävämpi paikka, kun sinne perustettiin 1861 tiilitehdas. Se tuotti tiiliä Helsingin ja Suomen rannikon linnoituksiin ja muun muassa Uspenskin katedraaliin. Kauimmaksi joutunut Stenswik-tiili on löytynyt Alaskasta.
Vuonna 1966 Alvar Aalto loi yleiskaavan, jonka pohjalta aloitettiin Stensvikin rakentaminen nykyaikaiseksi Espoonlahden osaksi, Kivenlahdeksi. Ala-Kivenlahteen tiilitehtaan paikalle rakennettiin ostoskeskus ja rannasta hävitettiin tehtaan varastotiloja. Viimeisen varaston rauniot hävitettiin 90-luvun lopulla. Stensvikin kartano purettiin 1977 ja tilalle rakennettiin Meriusvan koulu. Vanhasta kylästä on jäänyt kaksi vanhaa puutaloa jäljelle, kansakoulu ja postirakennus, joka on nykyään seurakunnan tilana. Vanha koulurakennus on Kivenlahti-Stensvik ry:n hallinnassa. Nykyään asuntoja rakennetaan lisää rantaan ja ranta onkin erittäin tiheään rakennettu.
Ensimmäiset nyky-kivenlahtelaiset muuttivat asuntoihinsa 1971. Vuonna 1976 Kivenlahden väkiluku oli 7 000. 1986 väkiluku oli yli 10 000 ja nyt se on noin 17 000.
Kivenlahdesta pääsee Matinkylään useilla busseilla. Lisäksi Kivenlahdesta liikennöivät bussit Leppävaaraan, Tillinmäkeen, Kauklahteen ja Saunalahteen. Kivenlahden Meritorilta lähtee kesäisin saaristoveneitä rannikon saariin.
Kivenlahteen on rakenteilla Länsimetron jatkeen pääteasema Kivenlahden metroasema, joka valmistuu aikaisintaan vuonna 2020.
Kivenlahdesta löytyvät tällä hetkellä muun muassa venesatama, kirjasto, kauppoja, ravintoloita ja kaksi koulua. Lisäksi Kivenlahdessa sijaitsi vuoteen 2009 asti "Big Brother" -tositelevisiosarjan kilpailijoiden yhteisasunto; kuudetta tuotantokautta varten rakennettiin uusi asunto Kiloon. Suurin kulttuuritapahtuma Kivenlahdessa on ollut Kivenlahti Rock, joka kuitenkin järjestetään nykyisin Leppävaarassa.
Entropia Universe
Entropia Universe (EU, aiempi nimi Project Entropia) on vuonna 2003 julkaistu massiivinen monen pelaajan verkkoroolipeli (MMORPG). jonka teema on tieteisfiktiohenkinen taistelu robottien ja ihmissiirtokunnan välillä. Pelin on kehittänyt ruotsalainen MindArk. Peli on ilmaispeli.
Pelaaja voi halutessaan käydä kauppaa ostamalla halvalla ja myymällä kalliimmalla, metsästämällä robotteja tai eläimiä löytäen niiltä esineitä (loot). Jos mikään näistä ei kiinnosta, pelaaja voi ryhtyä parantajaksi, sepäksi, kaivosmieheksi tai vaikkapa räätäliksi.
Alussa pelaajalle annetaan vain normaalit vaatteet sekä PED-kortti, jolla rahaa voi siirtää oikeasta maailmasta pelimaailmaan ja päinvastoin. Ne joita maksaminen ei kiinnosta voivat sen sijaan ansaita PEDejä keräämällä hikeä (Sweat Gathering). Hien yhdistämistä erääseen mineraaliin (Force Nexus) saadaan ”Mind Essenceä”, jonka avulla pelin hahmot voivat tehdä voimakkaita taikoja.