Yrjö Sirola
Yrjö Elias Sirola (vuoteen 1896 Sirén; 8. marraskuuta 1876 Piikkiö – 18. maaliskuuta 1936 Moskova) oli suomalainen kirjailija, toimittaja ja vasemmistolainen poliitikko, joka vaikutti keskeisissä asemissa Suomen sosialidemokraattisessa puolueessa (SDP) ja Neuvostoliittoon emigroiduttuaan Suomen kommunistisessa puolueessa (SKP). Hän kuului siihen työväenliikkeen johtajien joukkoon, joilla oli ratkaiseva rooli Suomen sisällissodan alkamisessa ja sodan aikana punaisen puolen johdossa.
Yrjö Sirolan vanhemmat olivat vuodesta 1878 Viipurin kaupunki- ja maaseurakunnan kappalaisena toiminut Karl Gustaf Sirén ja Wilhelmina Margareta Sandell. Usein muistetaan mainita, että SKP:n johtajista myös Kullervo Manner oli papin poika.
Sirola kävi Viipurin klassillisen lyseon, jonka rehtorina toiminut nuorsuomalainen poliitikko J. A. Lyly rohkaisi häntä kiinnostumaan yhteiskunnallisista kysymyksistä. Sirola kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1896 mutta joutui keskeyttämään yliopisto-opintonsa velkojen vuoksi ja valmistui kansakoulunopettajaksi Rauman seminaarista 1902. Hän ehti toimia vuoden opettajana Hattulassa, mutta siirtyi sitten toimittajaksi, ensin nuorsuomalaiseen "Kotkan Sanomiin" ja – sen pian lakattua ilmestymästä – 1904 toimitussihteeriksi Tampereella ilmestyvään sosialidemokraattiseen "Kansan Lehteen".
Sirolan ura eteni tämän jälkeen hyvin nopeasti: hän tuli kunnolla mukaan SDP:n toimintaan suurlakkovuonna 1905 niin sanottujen marraskuun sosialistien mukana ja valittiin saman tien puolueen ensimmäiseksi päätoimiseksi puoluesihteeriksi. Kun suurlakon aikana 4. marraskuuta 1905 valitsi kansalaiskokous Rautatientorilla Helsingissä Suomelle uuden hallituksen, oli vain 28-vuotiaan Sirolan nimi senaattorilistan joukossa. Tämä hallitus jäi vain paperille, mutta Sirola nimettiin eduskuntauudistusta valmistelevaan komiteaan, ja vaikka hän oli jäsenistä selvästi nuorin ja poliittisesti kokemattomin, hän suoriutui tehtävästä. Vuonna 1906 hän valmisteli SDP:n kuuluisan puoluekokouksen ja johti vaalivalmisteluja (koulutti vaaliagitaattoreita, jotka sitten toivat SDP:lle maanvyöryvoiton), siirtyi puolueen pää-äänenkannattaja "Työmiehen" toimitussihteeriksi (jätti puoluesihteerin tehtävät) ja perusti muiden nuorten sosialistien kanssa teoreettisen keskustelun foorumiksi "Sosialistisen aikakauslehden". Sirola perusti hieman myöhemmin myös Työväen Arkiston ja toimi sen ensimmäisenä arkistonhoitajana.
Sirola kirjoitti myös useita kirjoja, erityisesti yhteiskunnallisia ja poliittisia teoksia. Lisäksi hän suomensi muun muassa August Strindbergiä ja Karl Kautskya. Sirola oli erityisesti mukana kehittämässä työväenjärjestöjen opinto- ja valistustoimintaa.
Sirola valittiin eduskuntaan ensimmäisissä eduskuntavaaleissa Pohjois-Hämeen vaalipiirin suurimmalla äänimäärällä ja hänestä tehtiin saman tien SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtaja. Hän johti puolueensa kamppailua eduskunnassa pikaisten yhteiskunnallisten uudistusten aikaansaamiseksi. Vuoden 1908 toisilla valtiopäivillä vain 31-vuotias Sirola valittiin ensimmäiseksi varapuhemieheksi, missä tehtävässä hän jatkoi, kunnes jäi pois eduskunnasta vuoden 1910 vaaleissa. Vuodet 1910–1914 Sirola asui perheineen Yhdysvalloissa, ja toimi Työväen Opiston johtajana Minnesotan Duluthissa, jossa oli kaikkein eniten suomalaissiirtolaisia ja näiden keskuudessa aktiivinen työväenliike. Hän kirjoitti myös paikallisiin amerikansuomalaisten radikaalien "Industrialisti"- ja "Tie Vapauteen" -lehtiin.
Palattuaan Suomeen hän pääsi uudelleen Työmiehen toimitukseen ja 1916 toistamiseen toimitussihteeriksi. Sirola valittiin myös SDP:n puoluetoimikuntaan ja uudelleen eduskuntaan vuoden 1917 vaaleissa. Hän kuului puolueen radikaalin, ”siltasaarelaiseen” siipeen, joka valtasi enemmistön puoluetoimikunnassa vuonna 1917. Hän oli monien muiden siltasaarelaisten tapaan oppositiossa Tokoin senaattiin nähden ja rupesi ihailemaan bolševikkien toimintaa ja vallankumousta Venäjällä. Sirola kuului vuoden 1917 yleislakon aikana salaisesti nimitettyyn vallankumoukselliseen keskusneuvostoon, jossa kannatti innokkaasti 16. marraskuuta tehtyä päätöstä vallan kaappaamisesta, joka kuitenkin kumottiin alle vuorokauden kuluessa. Kun hieman myöhemmin SDP viimeisenä yrityksenä parlamentaariseen vallan saamiseen esitti eduskunnassa oman senaattorilistansa vastaesityksenä Svinhufvudin senaatille, oli Sirolan nimi jälleen listalla, mutta tämäkään hallitus ei toteutunut.
Vihdoin tammikuussa 1918 SDP:n radikaalit, Sirola mukaan luettuna, saivat ajettua läpi päätökseen vallankumouksen aloittamisesta. Kumouksen johtoon asettuneeseen Suomen kansanvaltuuskuntaan hänet nimitettiin ulkoasiain valtuutetuksi, siis ulkoministeriksi. Ulkopolitiikassaan punainen hallitus onnistui lähinnä suhteiden solmimisessa Neuvosto-Venäjään, mikä osoittautuikin hyödylliseksi, kun kansanvaltuutetut valtansa luhistuessa saattoivat paeta sinne. Myös Sirola siirtyi rajan taa, ja asui siellä lopun ikänsä.
Sirola oli mukana perustamassa SKP:ta Moskovassa elokuussa 1918. Hän oli puolueen alkuaikoina sen nimellisenä puheenjohtajanakin ja yhtä kaikki Otto Wille Kuusisen aisaparina toinen puolueen "sieluista" kuolemaansa asti. "Moskovan SKP:n" sisäisissä valtakamppailuissa hän oli loppuun asti Kuusisen tukija ensin Eino Rahjan ja sittemmin myös puolueen puheenjohtaja Kullervo Mannerin jyrkempää linjaa vastaan. Vuosina 1922–1926 hän työskenteli Leningradissa Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston opettajana, lukuvuoden 1925–1926 myös sen rehtorina.
Sirola oli Kominternin palveluksessa 1926–1928 ja 1931–1936 ja oli sen ylimmän päätöksentekoelimen eli toimeenpanevan komitean jäsenenä, jossa vastasi Skandinavian ja Amerikan yhteyksistä käyden välillä Ruotsissa. Hän auttoi myös Edvard Gyllingin suomalaistamispolitiikkaa Karjalan autonomisessa sosialistisessa neuvostotasavallassa toimien sen kansanvalistuskomissaarina vuosina 1928–1931. Myöhemmin tämä politiikka tuomittiin "kansallisena sovinismina" ja suomalaiset puhdistettiin tasavallan johdosta, mutta Sirola oli onnekseen jo sitä ennen palannut Moskovaan toisiin tehtäviin.
1930-luvun alussa Sirola työskenteli ulkomaisia kommunisteja maanalaiseen työhön kouluttaneen Moskovan Lenin-koulun suomalaisen sektorin johtajana. Koska koulua kävivät noina vuosina kymmenet sittemmin SKP:n johtoasemiin kohonneet henkilöt, sai Sirola kuolemansa jälkeen puolueen omassa historiankirjoituksessa lisänimen "SKP:n kaaderien isä".
Sirolan viimeisiä vuosia leimasi ankaraksi kiihtynyt valtataisto SKP:n johdossa, jota alkoi sävyttää etenevä Stalinin terrori. Kuusinen laittoi kirjallisesti lahjakkaamman Sirolan kirjoittamaan ideologisia hyökkäyksiä, joilla Manner syöstiin 1934 puolueen johdosta – ja tuomittiin vuotta myöhemmin 10 vuodeksi vankileirille. Poliittiseen vainoharhaisuuteen ajavassa ilmapiirissä Sirola muuttui itseään kohtaan hyperkriittiseksi ja ajautui hermoromahduksen partaalle käydessään läpi omia vanhoja tekstejään oppivirheitä etsien. Hän joutui henkisten ongelmien ja uupumuksen vuoksi vetäytymään Lenin-koulun suomalaissektorin johdosta jo vuoden 1933 lopulla, mutta jatkoi yhä opettajana ja muissa tehtävissään. Vuonna 1935 hän kirjoitti epätoivoissaan Gyllingille: ”Hermoni ovat lopussa, alan nähdä esineet kahtena.” Raskauttavaa aineistoa Sirolaa vastaan oltiin jo keräämässä, ja hänet aiottiin siirtää varhaiseläkkeelle, mutta äkillinen luonnollinen kuolema pelasti hänet tältä kohtalolta; Yrjö Sirola sai aivohalvauksen kesken oppitunnin maaliskuussa 1936 ja menehtyi sairaalassa aivoverenvuotoon vain 59-vuotiaana. Koska häntä ei ehditty tuomitsemaan, hän sai sankarin hautajaiset ja kelpasi myöhemminkin SKP:n piirissä Kuusisen tavoin kunnioituksen ja ylistyksen kohteeksi.
Sirolan ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1903 kudonnanopettaja Amanda ”Mandi” Sirola, o.s. Sundell. Heidän ainoa lapsensa Aimo kuoli 10-vuotiaana pian Amerikasta paluun jälkeen joulukuussa 1913. Mandi Sirola osallistui sisällissodan aikana ja sen jälkeen poliittiseen toimintaan miehensä rinnalla, mutta palasi 1920-luvun alkupuolella Suomeen ja katkaisi yhteydenpidon Yrjöön. Heidän avioliittonsa katsottiin päättyneeksi 1929. Sirola nai 1930-luvulla syntyjään suomenruotsalaisen Disa (Elsa) Milanovan (o.s. Engeström), joka oli aiemmin ollut naimisissa punaupseeri Eyolf Mattssonin kanssa.
Yrjö Sirolan mukaan nimettiin sotien jälkeen perustettu Yrjö Sirolan Säätiö. Tämä ylläpiti 1946–1994 Sirola-opistoksi nimettyä kansanopistoa, jossa koulutettiin suomalaisia kommunisteja puoluetyöhön. Säätiö toimii yhä, vaikka opisto on lakkautettu.
Yrjö Sirolan Säätiö toi Sirolan tuhkauurnan marraskuussa 1957 Suomeen ja se haudattiin Malmin hautausmaalle Helsinkiin, kortteliin 23-9-123, jossa sijaitsi valmiiksi myös vuonna 1918 "vakaumuksensa puolesta kaatuneiden" (punaisten) muistomerkki. Vuonna 1961 Sirolan haudalle pystytettiin SKP:n kustannuksella taiteilija Tapio Tapiovaaran suunnittelema hautapaasi. Sen viereisestä haudasta tehtiin SKP:n johtohenkilöiden yhteishauta, johon ensimmäisenä haudattu Yrjö Enne – entinen Sirolan oppilas – oli itse saanut yllättävän sairauskohtauksen ja kuollut Sirolan hautamuistomerkin paljastustilaisuudesta kotiin palatessaan.