hotchpotch/miracl-hf-unified huggingface dataset:
Avosetti
Avosetti ("Recurvirostra avosetta") on mustavalkoinen kahlaajalintu.
Avosetti on helppo tunnistaa ylöspäin kaartuvasta nokastaan, joka on kätevä kun se siilailee pohjasorasta vesihyönteisiä ja muita pikkumönkijöitä heilutellen päätään edestakaisin (tämä liike on paras tuntomerkki jos lintua katsoo etäältä). Jalat ovat pitkät ja sinertävät, höyhenpeite aikuisella linnulla musta päälaelta ja selkäkuvioista, muualta hohtavan valkea. Nuorilla yksilöillä värien kontrasti ei ole yhtä voimakas, vaan niiden mustat osat ovat ruskeampia ja valkoiset harmaampia kuin täysikasvuisilla yksilöillä.
Koko Avosetti on 43­­­­­–48 cm pitkä pyrstöstä nokkaan, siipien kärkiväli voi olla 73 cm. Lintu painaa 300–400 g.
Ääni Avosetin huuto on äänekäs plytt-plytt
Avosetti on muuttolintu, joka pesii Euroopassa ja Länsi- ja Keski-Aasiassa, ja viettää talven Afrikassa tai Etelä-Aasiassa. Avosetti ei ole pesinyt Suomessa. Vuosittain tavataan muuttoaikoina muutamia tai muutamia kymmeniä yksilöitä lähinnä etelärannikolla ja ulkosaaristossa. Meitä lähinnä pesii Virossa.
Avosetti viihtyy matalilla, hiukan mutaisilla rannoilla.
Avosetin pesä on avoimella paikalla usein toisten avosettien tai muiden kahlaajien kanssa. Se on kasveista koottu kasa, johon lintu pyöräyttää 3 tai 4 vaaleaa, tummatäpläistä munaa. Molemmat puolisot hautovat yhteensä noin 24 vuorokautta.
Avosetti syö vesihyönteisiä ja muita vedessä ja mudassa eläviä selkärangattomia.
Agalmatofilia
Agalmatofilia on seksuaalisen suuntautumisen kohdistuminen patsaisiin tai nukkeihin. Tyypillisesti kohteena ovat alastonpatsaat, mutta myös mitkä tahansa (tyypillisesti ihmisen kokoiset) nuket.
Laajemmassa mielessä termi voi viitata myös seksuaalisiin fantasioihin, joissa henkilö kuvittelee itsensä tai muut ihmiset liikkumattomiksi, patsaan kaltaisiksi. Seksuaalissävytteisiä nukkeja ovat esitelleet teoksissaan useat kuuluisat taidevalokuvaajat kuten Hans Bellmer, Bernard Faucon, Morton Bartlett, Katan Amano, Kishin Shinoyama, Ryoichi Yoshida ja Risto Pulkkinen.
Nekrofilia
Nekrofilia ( 'kuollut' + φιλία 'rakkaus') on harvinainen seksuaalinen kohdehäiriö, jossa asianosaisen seksuaalinen mielenkiinto kohdistuu ensisijaisesti kuolleisiin ruumiisiin. Ruumiista kiinnostunutta kutsutaan nekrofiiliksi. Suomen rikoslaissa säädetään rangaistus hautarauhan rikkomisesta.
Nekrofilia-termiä käytti luultavasti ensimmäisenä psykiatri Richard von Krafft-Ebing teoksessaan "Psychopatia Sexualis" (1886).
Jonathan Rosmanin ja Phillip Resnickin mukaan on olemassa kolme nekrofilian arkkityyppiä:
Erään tutkimuksen mukaan 68 prosentilla nekrofilian harrastamisen syy oli että halusi vastustamattoman ja hylkäämättömän partnerin.
Nekrofiliaa on havaittu lintujen välillä. Ensimmäisen tieteellisen tutkimuksen teki alankomaalainen C. W. Moeliker tarkastelemalla heinäsorsauroksen ja ikkunaa päin lentäneen toisen heinäsorsauroksen välistä käyttäytymistä. Moeliker julkaisi havaintonsa heinäsorsien välisestä homoseksuaalisesta nekrofiliasta vuonna 2001.Thomas Harrisin romaanissa Punainen lohikäärme ja sen filmatisoineissa Psykopaatin jäljillä (1986) ja Punainen lohikäärme (2002) käsitellään nekrofiliaa.
Luettelo seksuaalisista suuntautumisista
Seksuaalisia suuntautumisia:Parafilioita:
Borussia Dortmund
Ballspielverein Borussia 09 e.V. Dortmund eli tavallisesti Borussia Dortmund on vuonna 1909 perustettu saksalainen urheiluseura Dortmundin kaupungista. Sillä on myös käsipallo- ja pöytätennisjaosto, mutta tunnetuin se on jalkapallosta.
Dortmund on perinteisesti ollut yksi Saksan Bundesliigan mahtiseuroista. Se on voittanut kahdeksan Saksan mestaruutta. Vuosi 1997 oli erityisen menestyksekäs, sillä silloin seura voitti Mestarien liigan kukistamalla loppuottelussa Juventuksen.
Vuonna 2000 Borussia Dortmund listautui pörssiin ensimmäisenä saksalaisena jalkapalloseurana. Se kuitenkin ajautui massiivisiin talousvaikeuksiin ja koko seuran toiminta oli uhan alla. Talousvaikeuksien takia joukkue joutui myymään Westfalenstadionin vuonna 2002. Lisäksi stadionin nimioikeudet myytiin vuonna 2005 Signal Iduna-vakuutusyhtiölle ja siitä lähtien joukkue on pelannut  Signal Iduna Parkilla. Dortmundin kotiotteluiden yleisömäärät ovat olleet viime vuodet korkeammat kuin millään muulla jalkapallojoukkueella koko maailmassa.
(Oberliga West eli aluemestaruus)
Päivitetty 22. elokuuta 2018.
Basiliskit
Basiliskit ("Basiliscus") on heimoon Corytophanidae kuuluva matelijoiden suku. Basiliskit ovat tyypillisiä sademetsän liskoja, jotka elävät suurimman osan ajastaan lähellä vesistöjä kasvavissa puissa. Häirittyinä basiliskit usein pudottautuvat puusta veteen. Basiliskit ovat erittäin ketteriä ja nopeita eläimiä; ne pystyvät jopa juoksemaan lyhyitä matkoja veden päällä käyttämällä suurta nopeuttaan ja pitkävarpaisia jalkojaan, jotka hyödyntävät veden pintajännitystä. Kun vauhti loppuu, basiliski jatkaa matkaa uiden.
Shangri-La
Shangri-La on englantilaisen James Hiltonin romaanissaan "Sininen kuu" "(Lost Horizon", 1933) esittelemä fiktiivinen paikka. Frank Capran ohjaamana elokuvanakin "Sininen kuu" tunnetussa tarinassa Shangri-La on harmoninen ja eteerinen laakso läntisellä Himalajalla. Laaksossa sijaitsee buddhalainen luostari. Shangri-La on eräs esimerkki utopiasta, ja se on osaltaan ollut luomassa myyttiä Himalajan onnellisesta ja harmonisesta elämästä.
Huolimatta kirjan ja elokuvan aikaansaamista legendoista on Shangri-La täysin James Hiltonin keksintöä. Hiltonin mielikuvitusta innoittanutta paikkaa on kuitenkin etsitty buddhalaiselta Himalajalta. Useat paikat Kiinassa, Tiibetissä ja Intiassa ovat julistautuneet Shangri-Lan esikuviksi. Kiinassa Yunnanin maakunnassa on jopa Shangri-Laksi nimetty piirikunta. Myös myyttinen Shambhala on saattanut olla Shangri-Lan mallina.
Iguaani
Iguaani ("Iguana iguana") eli vihreä leguaani on suurikokoinen leguaani. Iguaaneja pidetään myös lemmikkieläiminä.
Iguaanin poikaset ovat silmiinpistävän kirkkaan vihreitä, mutta eläimen värit haalistuvat ajan kanssa ja aikuisena iguaanin väritys on rusehtavan harmaa ja kellertävä, päästä jopa turkoosi ja sen hännässä on poikittaisia tummia raitoja. Kynnet ovat pitkät ja terävät. Iguaanilla on voimakasrakenteinen pää, alaleuan suomut ovat suuria ja sillä on alaleuassaan selvästi erottuva suuri pyöreä suomu, selässä on harja ja leuassa kaulalappu. Täysikasvuinen naaras on yleensä noin 90–110 cm:n ja koiras 130–150 cm:n pituinen. Iguaanin pituudesta suurin osa on häntää, eikä ruumiin pituudeksi tällöin jää kuin 30–40 cm.
Luonnossa iguaania tavataan Etelä-Amerikan sademetsistä ja savanneilta veden läheisyydestä. Esimerkiksi Grand Caymanilla iguaanit ovat levittäytyneet laajasti ihmisasutuksen tuntumaan, missä ne uhkaavat pihojen ja puutarhojen istutuksia.
Iguaanit ovat päiväaktiivinen laji. Iguaaneilla on tapana makailla puiden oksistossa joen yläpuolella ja vaaran uhatessa ne pudottautuvat veteen ja pakenevat uimalla. Toinen iguaanin puolustuskeino on sen häntä, jolla se läimäyttää tarvittaessa uhkaajaansa. Iguaani kykenee myös monien muiden liskojen tavoin irrottamaan häntänsä jos siihen tartutaan. Irrotetun hännän tilalle kasvaa uusi, vaikkakin regeneraatio kestää yleensä useita vuosia ja jää useimmiten vialliseksi verrattuna koskemattomaan häntään.
Iguaanit ovat kasvinsyöjiä. Niiden ruokavalio koostuu pääasiassa lehdistä. Iguaanien ruokavalioon eivät kuulu hyönteiset eikä mikään muu eläinproteiineista koostuva ravinto.
Käpylinnut
Käpylinnut ("Loxia") ovat peippojen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Sukuun kuuluu 5 lajia.
Käpylinnut ovat erikoistuneet syömään havupuiden siemeniä ja niille on evoluution tuloksena kehittynyt nokka, jonka ala- ja ylänokka menevät kärjistä ristiin. Nokan kärki toimii kuin leikkuri halkaisten kävyn suomun ja käpylintu nappaa esiin tulleen siemenen kielellään. Tavallisimmat kolme lajia ovat erikoistuneet eri havupuiden siemeniin: isokäpylintu männyn, pikkukäpylintu kuusen ja kirjosiipikäpylintu lehtikuusen. Nokan järeys osoittaa hyvin pääravintokohteen, sillä männyn siemenet ovat kovimman työn takana, lehtikuusen siemeniin riittää vähempikin.
Käpylinnut elävät pohjoisella pallonpuoliskolla. Ne ovat vaelluslintuja, jotka liikkuvat havupuiden siemensatojen mukaan. Ne pesivät jo kevättalvella tai varhain keväällä ennen siementen karisemista. Varsinkin pikkukäpylintu saattaa joskus pesiä mihin aikaan vuodesta tahansa. Paksuseinäinen pesä on puussa. Munia on 3–6 ja vain naaras hautoo. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta. Poikasia hoitavat molemmat emot.
Suomessa tavattavia lajeja ovat:Käpylintujen sukuun kuuluvia lajeja ovat myös:
Juovabasiliski
Juovabasiliski eli juovikas basiliski ("Basiliscus vittatus") on heimoon Corytophanidae kuuluva liskolaji. Luonnossa juovabasiliskeja elää Keski-Amerikan trooppisissa sademetsissä, alueella Etelä-Meksikosta Venezuelaan ja Ecuadoriin. Ne ovat tottuneita kiipeilijöitä, jotka poistuvat harvoin puista.
Juovabasiliskit kasvavat noin 75 sentin mittaisiksi. Häntä on varsin pitkä: noin kolmasosa koko pituudesta. Liskon pohjaväri on oliivinvihreä tai ruskea, siinä on tummia poikkiraitoja ja vaaleat pitkittäisraidat kyljissä. Juovabasiliskeilla on myös pitkät raajat. Koirailla on paremmin erottuva "kypärä" pään takaosassa, ja ne erottaa myös reisien alapinnan rauhasrivistä.
Juovabasiliski on läheistä sukua mm. myös Suomessa terraariolemmikkinä pidettävälle kypäräpääiguaanille ("Laemanctus longipes").
Panchen-lama
Panchen-lama on Tiibetin buddhalaisuuden, lamalaisuuden, Gelug-koulukunnan toiseksi korkein johtaja. Korkein johtaja on dalai-lama. Panchen-laman tehtävänä on muun muassa löytää uusi dalai-laman inkarnaatio ja päinvastoin.
Nykyinen dalai-lama Tenzin Gyatso nimesi Gedhun Choekyi Nyiman panchen-laman 11. inkarnaatioksi 14. toukokuuta 1995, mutta tätä Kiina ei tunnustanut virallisesti. Kiinan hallitus nimesi Gyancain Norbun (uskonnollinen nimi Erdini Qoigyijabu) uudeksi panchen-lamaksi, mutta tätä valintaa eivät Tiibetin pakolaishallitus ja useimmat Kiinan ulkopuolella elävät lamalaisuuden harjoittajat hyväksy. Gedhun Choekyi Nyiman nykyistä olinpaikkaa ei tiedetä.
Berberiskinkki
Berberiskinkki eli mandariiniskinkki ("Eumeces schneideri") kuuluu liskojen ("Sauria") alalahkoon ja skinkkiliskojen ("Scincidae") eli kaivajaliskojen heimoon.
Berberiskinkki elää luonnossa hiekkaisilla aroilla ja kallioseuduilla Libyassa, Egyptissä, Kyproksella sekä Lähi-idässä. Berberiskinkit ovat sopeutuneet kaivelemaan hiekkaisilla elinalueillaan. Kuumalla, kuivalla elinalueellaan kaivavat skinkit löytävät hiekan alta piilottelevia pieneläimiä, sekä suojan paahteelta, kuivuudelta ja saalistajilta.
Liskon suomupeite on sileä ja kiiltävä. Väritys on selkäpuolelta harmahtava ja kelta- ja oranssitäpläinen, kyljessä kulkee usein kellertävä juova ulottuen poskiin asti. Lisko kasvaa noin 30–40 cm:n mittaiseksi.
Berberiskinkin lähisukulainen algerianskinkki ("Eumeces algeriensis" eli "Novoeumeces algeriensis") elää berberipaimentolaisten alueella Pohjois-Afrikassa Algeriassa ja Marokossa.
Berberiskinkit syövät pieniä hyönteisiä kuten sirkkoja ja kovakuoriasia, hämähäkkejä, kotiloita, pieniä liskoja sekä hedelmiä.
Berberiskinkit ovat suosittuja terraarioliskoja, vaikkakin ne ovat usein Egyptistä tuotuja luonnosta pyydettyjä yksilöitä. Suomessa on saatu berberiskinkkejä lisääntymään terraario-oloissa. Terraariossa tulee olla lämpölampun alla Terraarion toisen pään pitäisi olla 38-42 astetta ja toisen 24 astetta.
Samppa Lajunen
Samppa Kalevi Lajunen (s. 23. huhtikuuta 1979 Turku) on suomalainen uransa päättänyt yhdistetyn hiihtäjä. Hän voitti urallaan kolme olympiakultaa Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002, yhdistetyn maailmancupin kahdesti (1997 ja 2000) ja joukkuemaailmanmestaruuden (Ramsau, 1999). Hänet valittiin Vuoden urheilijaksi 2002. Lajunen lopetti urheilu-uransa 24-vuotiaana kauden 2003–2004 jälkeen. Lajusen veli Akseli Lajunen on kilpaillut mäkihypyssä.
Lajunen voitti yhdistetyn maailmancupin vuonna 1997 kaikkien aikojen nuorimpana, vasta 17-vuotiaana. Samalla kaudella hän osallistui ensimmäisiin arvokisoihinsa Trondheimin MM-hiihdoissa, joissa hän voitti hopeaa Suomen yhdistetyn joukkueessa. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän oli 17:s.
Naganon olympialaisissa 1998 Lajunen voitti ensimmäisen henkilökohtaisen aikuisten arvokisamitalinsa voittamalla hopeaa henkilökohtaisessa kilpailussa. Hän voitti hopeaa myös joukkuekilpailusta. Ramsaun MM-hiihdoissa 1999 Lajunen voitti normaalikilpailussa hopeaa ja joukkuekisassa kultaa. Hän osallistui samalla kaudella myös nuorten MM-hiihtoihin, joissa hän voitti kultaa.
Kausi 1999–2000 oli välivuosi arvokisojen osalta. Lajunen dominoi yhdistetyn maailmancupia voittaen kahdeksan osakilpailua ja kokonaiskilpailun. Lahden MM-hiihdoissa 2001 Lajunen voitti hopeaa niin sprintti- kuin normaalikilpailustakin, ja joukkuekilpailusta pronssia.
Vaikean alkukauden 2001–2002 jälkeen Lajunen sai hyppytekniikkansa kuntoon, mikä tuotti tulosta Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002. Lajunen voitti olympiakultaa kaikissa kolmessa yhdistetyn kilpailussa mukaan lukien joukkuekilpailussa. Yhdistetyn maailmancupissa hän oli kolmas. Kauden päätteeksi Lajunen valittiin Vuoden urheilijaksi.
Val di Fiemmen MM-hiihdoissa 2003 Lajunen voitti pronssia normaalikilpailusta ja joukkuekilpailusta. Viimeisellä kaudellaan 2003–2004 Lajunen oli yhdistetyn maailmancupin kolmas. Hän lopetti uransa 24-vuotiaana voittaen suomenmestaruuden normaalikilpailussa.
Urheilu-uransa jälkeen Lajunen keskittyi opintoihinsa Jyväskylän yliopistossa ja valmistui keväällä 2007. Hänen pro gradu -tutkielmansa aihe oli ”Teknologian välityksen liiketoiminnalliset mahdollisuudet Suomessa”. Valmistuttuaan Lajunen on tehnyt kiinteistö- ja arvopaperikauppoja omistamansa Oy Samppa Lajunen Ltd:n sekä setänsä pääomasijoitusyhtiö Jarmo Lajunen Oy:n kautta. Vuonna 2009 Lajunen perusti yhdessä muiden sijoittajien kanssa Peloton Liikuntakerho Oy:n ja osti osuuden Peloton Urheilukauppa Oy:sta. Lajunen johtaa sijoitusyhtiö Samla Capitalia, jonka perustaja ja osaomistaja hän myös on.
Tuliskinkki
Tuliskinkkiä ("Riopa fernandi") tavataan Länsi-Afrikasta etelään aina Angolaan asti. Se on saanut nimensä Biokon saaren mukaan, joka oli ennen Fernando Po. Tuliskinkki kasvaa noin 35 sentin mittaiseksi. Liskolla on hoikka sylinterimäinen ruumis, pitkä häntä, lyhyet viisivarpaiset jalat ja kolmiomainen pää. Tuliskinkin selkä ja pää ovat ruskeat, kyljissä on valkoisia täpliä punaisella ja mustalla pohjalla. Se on siis Afrikan näyttävimpiä skinkkejä. Lajin väritys sopii sademetsän puiden juurien koloissa elämiseen. Sitä näkee harvoin avoimilla paikoilla. Tuliskinkki puolustautuu purien. Eräissä Kamerunin osissa sillä uskotaan olevan ihossa myrkkyä. Tuliskinkin ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit, etanat, kotilot ja hiirenpoikaset. Munien määrää ei tunneta.
Hiekkaskinkki
Hiekkaskinkki eli rohtoskinkki ("Scincus scincus") on skinkkien heimoon kuuluva liskolaji. Sitä tavataan Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja Arabian hiekka-aavikoilta. Muinoin liskoa käytettiin mitä erilaisimpien sairauksien hoitoon ja pikkumurtumiin, myös mieskunnon kohottamiseen. Laji oli asuinseudullaan haluttua kauppatavaraa, mutta se ei riittänyt vaan sitä jauhettiin ja vietiin ulkomaille aina Keski-Eurooppaan saakka. Siellä sitä myytiin lähinnä teen muodossa. Siitä jälkimmäinen nimi rohtoskinkki. Hiekkaskinkki kasvaa noin 19–21 sentin mittaiseksi. Sen suomupeite on kiiltävä ja sileä. Selkäpuolelta lisko on vaaleankeltainen tai keltaisen- ja punaisenruskea, ja siinä on usein ruskeita tai violetinruskeita poikkijuovia. Vatsapuoli on valkoinen. Ruumis on vanttera ja häntä lyhyt. Koiraalla on usein tukevampi pää. Myös koiraan hännäntyvi voi olla paksumpi. Hiekkaskinkki ei kynsi eikä pure, vaan pakenee uiden hiekan läpi. Sen tarkeintä ravintoa ovat hyönteiset, mutta se syö myös siemeniä, kukintoja tai muita kasvin osia. Jopa myrkylliset skorpionit voivat päätyä sen ruokalistalle. Kohdatessaan skorpionin hiekkaskinkki tarttuu siihen päästä. Eläimen tiheä suomupanssari suojaa sitä skorpionin myrkkypistimeltä. Päivän kuumimman ajan hiekkaskinkki viettää hiekkaan kaivautuneena 20 cm syvyydessä. Siellä on viileämpää, mutta myös vähemmän kosteutta. Niinpä eläimen täytyy säästää energiaa, koska sekä vesi että ravinto ovat tiukilla. Skinkki voikin olla pitkään syömättä ja käyttää kertyneitä rasvavarastojaan.
Pirjo Muranen
Pirjo Elina Muranen (o.s. Manninen, s. 8. maaliskuuta 1981 Rovaniemi) on entinen suomalainen hiihtäjä. Hän on voittanut henkilökohtaisen sprinttihiihdon maailmanmestaruuden Lahden 2001 MM-kilpailuissa sekä viestikultaa Sapporon 2007 ja Liberecin 2009 MM-kisoissa yhdessä Virpi Kuitusen, Aino-Kaisa Saarisen ja Riitta-Liisa Roposen kanssa. Lisäksi hän on ollut voittamassa parisprintin MM-hopeaa Oberstdorfin MM-hiihdoissa 2005 yhdessä Riitta-Liisa Lassilan (nyk. Roponen) kanssa, saavuttanut henkilökohtaisessa sprintissä MM-pronssia Liberecissä 2009 sekä viestissä olympiapronssia Vancouverissa 2010 ja MM-pronssia Oslossa 2011. Muranen edusti urallaan Ounasvaaran Hiihtoseuraa.
Hiihdon maailmancupin henkilökohtaisista sprinttikilpailuista Murasella on viisi voittoa ja yhteensä neljätoista palkintokorokesijaa. Sprintticupissa hän oli toinen kaudella 2000–2001 sekä kolmas kausilla 2002–2003 ja 2008–2009. Kokonaiskilpailussa hän on parhaimmillaan ollut seitsemäs kaudella 2008–2009. Normaalimatkoilla Murasen paras sijoitus on neljäs sija Rybinskin yhteislähtökilpailussa tammikuulla 2009.
Muranen voitti viestihopeaa Lahdessa 2001 ja Val di Fiemmessä 2003, mutta molemmilla kerroilla joukkueen tulos hylättiin, koska Lahdessa Virpi Kuitunen ja Milla Jauho sekä Val di Fiemmessä Kaisa Varis jäivät kiinni urheilussa kiellettyjen aineiden käytöstä.
Pirjo Murasen valmentajana keväästä 2006 lähtien toimi Reijo Jylhä. Sitä ennen hänen valmentajanaan toimi hänen isänsä Jorma Manninen. Pirjo Murasen veljet Hannu Manninen ja Kari Manninen tulivat tunnetuiksi yhdistetyn urheilijoina. Pirjo Muranen avioitui 30. kesäkuuta 2007 lentopalloilija Ville Murasen kanssa. Koulutukseltaan Muranen on kasvatustieteen maisteri.
Muranen valittiin vuoden 2001 naisurheilijaksi.
24. maaliskuuta 2011 Pirjo Muranen kertoi lopettavansa hiihtouransa Kuopion SM-kisojen jälkeen.
Aavikkoiguaani
Aavikkoiguaani eli aavikkoleguaani ("Dipsosaurus dorsalis") on leguaanilaji, joka elää Yhdysvaltain lounaisosissa ja Meksikon luoteisosissa kuivilla puoliaavikoilla. Se on yksi yleisimmistä liskolajeista Mojaven ja Sonoran aavikoilla. Sitä esiintyy myös Kalifornianlahden saarilla. Aavikkoiguaani on sukunsa "Dipsosaurus" ainoa laji. Aavikkoiguaanin ruumis on litteähkö, pää pieni ja pyöreä. Häntä on suurin piirtein puolet liskon koko mitasta, ja siinä on suuremmat suomut kuin muussa ruumiissa. Pohjaväritys on vaalean harmaanruskea, ja siinä on tummempia poikittaisjuovia ja vaaleista täplistä muodostuneita pitkittäisiä jonoja. Vatsapuoli on vaalea. Aavikkoiguaani kasvaa noin 38 sentin mittaiseksi.
Kaulusleguaani
Kaulusleguaani ("Crotaphytus collaris") on saanut nimensä kaulan kahdesta tummasta raidasta. Liskon pohjaväri on kellanruskea, pää ja jalat ovat usein keltaiset, selässä ja jaloissa on vaaleita pilkkuja. Alalajista riippuen liskossa on usein vielä kirkkaan keltaisia tai sinisiä merkkejä. Naaraat ovat haaleamman värisiä. Kaulusleguaani kasvaa noin 30 sentin mittaiseksi. Kaulusleguaaneja pidetään jonkin verran lemmikkieläiminä.
Leopardileguaani
Leopardileguaani ("Gambelia wislizenii") on leguaanien heimoon ("Iguanidae") kuuluva lisko. Sitä esiintyy Yhdysvaltain lounaisosissa ja Pohjois-Meksikossa, lisäksi sitä kasvatetaan lemmikkieläimenä. Leopardileguaani kasvaa noin 38 cm pitkäksi ja on väriltään vaaleanruskea tummin pilkuin ja vaalein poikkijuovin. Se kykenee vaihtamaan nopeasti väriään tummasta vaaleaksi.
Leopardileguaani tarvitsee verrattain suuren terraarion, vähintään noin 100 × 50 × 50 cm:n kokoisen. Terraarion pohjalla on hieman kosteana pidettävä paksu kerros hiekkaa, turvetta tai multaa. Terraarioon sijoitetaan myös kiipeily- ja piilopaikkoja. Leopardi tarvitsee UV-säteilyä. Sopiva lämpötila terraariossa on päivisin 28-30 astetta, lämmittelypaikassa 38–42 °C, yöllä huoneenlämpö. Hyväkuntoinen lisko voi talvehtia 4–6 viikon ajan noin 10 °C:ssa.
Leopardileguaani syö luonnossa pääasiassa niveljalkaisia, mutta myös muita pieniä matelijoita ja joskus kasveja. Vankeudessa se tarvitsee monipuolista ravintoa, jossa on mukana kasviksia ja johon on lisätty vitamiineja ja kalsiumia.
Prolatiivi
Prolatiivi on suomen kielessä esiintyvä sananjohdostyyppi, joka ilmaisee toiminnan väylää, reittiä, välinettä, keinoa tai tapaa. Johdin on -(i)tse, esimerkiksi "maitse" "maata pitkin, maareittiä".
Prolatiivijohdokset ovat adverbeja. Johdoksen kantana on tyypillisesti substantiivi tai muu nominivartalo; eräissä adpositioina toimivissa prolatiiveissa ei ole nominikantaa (esimerkiksi "alitse").
Prolatiivi muistuttaa jossain määrin paikallissijaa. Varsinaisista sijamuodoista sen erottaa vähäisempi produktiivisuus: prolatiivin voi muodostaa vain eräistä määrätyyppisistä substantiiveista. Prolatiiviin ei myöskään liity kongruoivaa eli prolatiivimuotoista määritettä, esimerkiksi adjektiivia.
Esimerkkejä prolatiivista:
Suoniemi-Taipale, Inga 1994: Itämerensuomalaisten kielten prolatiivi. Helsinki: SKS.
Tuhkimotarina (albumi)
Tuhkimotarina on Dingon vuonna 1993 julkaisema kokoelmalevy, joka oli yhtyeen ensimmäinen kokoelma ja julkaistiin samoihin aikoihin, kun yhtye teki ensimmäisen comebackinsa. "Tuhkimotarina" sisälsi yhden uuden kappaleen, edellisenä syksynä miksatun ”Levottoman Tuhkimon” remix-version.
Riikinkukot
Riikinkukot ("Pavo") on kanalintuihin kuuluva suku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joista molemmat elävät Aasiassa: Riikinkukko eli intianriikinkukko ("Pavo cristatus") ja viherriikinkukko ("Pavo muticus"). Afrikassa elävä kongonriikinkukko ("Afropavo congensis") luetaan eri sukuun kuin varsinaiset riikinkukot.
Riikinkukon ääni on käheä rääkäisy. Naaras munii 4–7 munaa, jotka kuoriutuvat noin kuukauden kuluttua muninnasta.
Sinä &amp; Minä
Sinä & Minä oli Dingon vuonna 1993 julkaisema kokoelmalevy, joka tuli markkinoille aiemmin samana vuonna julkaistun "Tuhkimotarina"-kokoelman jälkeen. "Sinä & Minä" sisältää myös yhden uuden kappaleen ”Perjantai”.
Autiotalo (albumi)
20 suosikkia – Autiotalo on vuonna 1997 julkaistu Dingon kokoelmalevy, joka kuuluu Warner Music Finlandin julkaisemaan "20 suosikkia" -levysarjaan ja on levysarjan myydyin levy.
Komitatiivi
Komitatiivi eli seuranto on sijamuoto. Suomen kielessä komitatiivin sijapääte on "-ine-" ja possessiivisuffiksi. Koska komitatiivin päätteen alussa on "i", komitatiivi on monikossa samanlainen kuin yksikössä. Sellaisia keinotekoisia yksikön komitatiiveja kuin esim. "orkesterineen" ei pidä käyttää. Substantiivit vaativat aina possessiivisuffiksin eli omistusliitteen. Komitatiivi on jokseenkin marginaalinen sija, ja sitä käytetään moniin vakiintuneisiin sanontoihin kiteytyneenä. Sen yhteydessä käytetään usein vahvistussanaa "kaikkineen", varsinkin puhekielessä myös "päivineen". Komitatiivi on usein mahdollista korvata postpositiolla "kanssa": "hän tuli lapsineen → hän tuli lapsensa ~ lastensa kanssa", mutta toisinaan komitatiivilla ja "kanssa"-lausekkeella on erotettavissa selvästi erilaiset funktiot, esim. "Tuomioja ei kollegoineen aio käydä sissien kanssa suoria neuvotteluja Filippiinien hallituksen ohitse".
Esimerkkejä komitatiivista:
Komitatiivimuotoja käytetään ennen kaikkea vakiintuneissa sanonnoissa:
Viron kielessä on komitatiivi-niminen sija, joka ilmaisee yhdessäoloa, välinettä, aikaväliä tai ominaisuutta. Muutamien verbien rektio edellyttää komitatiivia, esimerkiksi "harjuda", "rahul olla" ja "tutvuda". Komitatiivin tunnus on -"ga".
EsimerkiksiViron komitatiivi käännetään suomeksi eri sijoin tai rakentein, kuten mm. edellä olevista esimerkeistä näkyy. Sijan merkitys suomeksi on kuitenkin helppo mieltää ajattelemalla päätteen -ga olevan sama kuin suomen postpositio "kanssa" tai etenkin sen puhekielinen versio "kaa": sinuga "sinun kanssasi, sinun kaa" jne.
Unkarin kielessä esiintyy sijamuoto, jolla on sekä instrumentaalin että komitatiivin tehtävä. Muodon tunnus on vokaaliloppuisten sanojen yhteydessä "-val/-vel"; konsonanttipäätteisiin sanoihin liittyessään tunnuksen "v" assimiloituu loppukonsonantin kaltaiseksi.
Instrumentaali-komitatiivi ilmaisee muun muassa
a) sitä, kenen kanssa jotakin tehdään tai tapahtuu (komitatiivinen merkitys)
b) keinoa tai välinettä (instrumentaalinen merkitys)
c) tapaa (instrumentaalinen merkitys)
d) aikaa
Basisti
Basisti on henkilö, joka soittaa kontrabassoa, bassokitaraa, bassotorvea tai kosketinsoitinbassoa. Bassokitaralla soittava basisti yleensä säestää kompeilla kappaletta rumpujen kanssa, mutta basisti pystyy myös soittamaan sooloja. Populaarimusiikissa bassokitaraa tai kontrabassoa soittavat basistit soittavat harvoin muille kielisoittimille tyypillisiä sointuja, mutta joissakin musiikkityyleissä, kuten fuusiojazzissa, progressiivisessa rockissa tai teknisessä death metalissa, usean kielen sointujakin käytetään.
Bassoääniä tuottavia soittimia voidaan käyttää missä tahansa musiikkityyleissä, mutta jotkut soittimet ovat tyypillisempiä tietyissä musiikin lajeissa kuin toiset. Esimerkiksi bassokitara eli sähköbasso on ollut rock-, fuusiojazz-, heavy metal-, country-, reggae- ja popmusiikkiyhtyeiden vakioinstrumentti 1960-luvulta lähtien. Kontrabassoa on käytetty runsaasti eurooppalaisessa taidemusiikissa, bluegrassissa sekä swing- ja bepop-aikakausien jazzissa. Matalarekisteriset vaskipuhaltimet, kuten sousafoni ja tuuba, kuuluvat kiinteästi Dixieland- ja New Orleans -tyylisiin jazzkokoonpanoihin.
Basistien instrumentit ovat kuitenkin vaihdelleet totutusta, kun yhtyeet ovat halunneet tehdä kokeiluja. The Doors -yhtyeen Ray Manzarek soitti yhtyeen konserteissa ja kolmella ensimmäisellä studioalbumilla kosketinsoitinbassoa. Yhtye levytti kuitenkin bassokitararaitoja kappaleilleen, mutta käytti harvoin bassokitaraa konserteissaan. Jotkin 1990- ja 2000-luvun rock- ja popyhtyeet, kuten Barenaked Ladies tai The Decemberists, ovat käyttäneet kontrabasisteja kokoonpanoissaan. Sting soittaa popalbumeillaan kontrabassoa, akustista bassokitaraa ja sähköbassoa. Myös modernit jazz-yhtyeet tai kamariorkesterit saattavat käyttää bassokitaraa tai sähköisesti vahvistettuja kontrabassoja soitossaan. Fuusio- ja R&B-yhtyeiden konemusiikkitaustoissa saatetaan käyttää syntetisaattori- tai kosketinsoitinbassoa.
Rumpali
Rumpali on henkilö, joka soittaa rumpuja. Useimmiten sanalla viitataan nimenomaan rumpusetin soittajaan. Muita rumpuja ja lyömäsoittimia soittavia henkilöitä kutsutaan usein lyömäsoittajaksi tai perkussionistiksi ().
Ruokki
Ruokki ("Alca torda") on merilintu, pohjoisen pingviiniksikin kutsuttu.
Valkea vatsa ja rinta, musta selkä ja pää, korkea pingviinimäinen musta nokka, jossa valkeita raitoja. Vartalon asento maissa ollessa pysty.
Pituus 38–43 cm. Siipien kärkiväli 60–70 cm. Paino 700 grammaa.
Ruokki ääntelee harvoin ja "lausahtaa" silloin "korrrr".
Vanhin suomalainen rengastettu ruokki on ollut 24 vuotta 11 kuukautta 27 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 30 vuoden 5 kuukauden ikäinen ruokki.
Pohjois-Atlantin rannikot Amerikassa Mainen osavaltioon asti, Euroopassa Islannista ja Kuolan niemimaalta Pohjois-Ranskaan. Suomessa ruokki pesii ulkoluodoilla. Talveksi ruokit muuttavat sinne missä meri ei jäädy, Euroopassa joskus jopa läntiselle Välimerelle asti. Kevätmuutto on huhti-toukokuussa, syysmuutto vaivihkaa elo-marraskuussa. Talvellakin voi nähdä ruokkeja eteläisillä merialueillamme.
Suomen pesimäkanta on noin 8000 paria. Euroopan kanta on 430 000-560 000 paria.
Ruokki pesii yhdyskunnissa jyrkillä kallioisilla rannikkoalueilla ja puuttomilla ulkoluodoilla.
Ruokki munii paljaalle kalliolle kivilohkareen suojaan tai kallionhalkeamaan vuoren juurelle. Harmahtavia ja tummakuvioisia munia on vain yksi. Molemmat emot hautovat yhteensä noin viisi viikkoa. Untuvikko on muuten tumma, mutta vatsapuolelta valkoinen. Se pysyttelee pesäkolossa 2-3 viikkoa, jonka aikana emot syöttävät sille kalaa. Emot houkuttelevat sen mereen, ja uivat sitten yhdessä ulapalle. Poikasen hoito jatkuu siellä useita viikkoja. munii v-vll,pesii vasta 4-5-vuotiaana.
Pääravinto on kala, jota ruokki pyydystää sukeltamalla pitkiäkin matkoja veden alla. Ruokki voi sukeltaa sadan metrin syvyyteen. Myös äyriäiset ja muut meren selkärangattomat ovat sen ravintoa.
Ondes Martenot
Ondes Martenot [õd martno] (ransk. ’Martenot’n aallot’) on koskettimistollinen sähkösoitin. Soittimen keksi ranskalainen Maurice Martenot (1898–1980) vuonna 1928. Ensimmäinen soittimelle sävelletty teos oli Dimitrios Levidisin (1885–1951) "Poème symphonique pour solo d’Ondes Musicales et Orchestre" op. 43B samalta vuodelta. Sen jälkeen monet säveltäjät, kuten Olivier Messiaen, Giacinto Scelsi, Marcel Landowski, Tristan Murail ja Edgar Varèse, ovat käyttäneet sitä teoksissaan. Ensimmäisen tunnetun Ondes Martenot -konserton sävelsi André Jolivet vuonna 1947.
Riskilä
Riskilä ("Cepphus grylle") on rannoilla elävä, muodoltaan kyyhkystä muistuttava mustavalkoinen lintu.
Riskilän höyhenpeite on muuten musta, mutta siivessä on selvärajainen valkea täplä. Jalat ovat punaiset ja nokka musta. Talveksi lintu vähän harmaantuu. Talvipukuinen lintu on mustan-harmaan-valkoisen kirjava. Nuori lintu on kesällä ja syksyllä samoin kirjava, ja etuosassa on ruskehtava sävy.
Riskilän pituus on 32–38 cm, siipien kärkiväli 50–60 cm ja paino 350–450 g.
Riskilän ääni on kimeä vihellys.
Suomen ja koko Euroopan vanhin rengastettu riskilä on ollut 26-vuotias.
Riskilää esiintyy Pohjois-Atlantin kallioisilla rannoilla, Euroopan puolella Fennoskandiassa ja Britteinsaarilla, runsaasti Merenkurkun saaristossa sekä Suomen että Ruotsin puolella. Suomessa pesii 8 000 - 20 000 paria koko merialueen ulko- ja välisaaristossa. Euroopassa pesivä kanta on 87 000 - 140 000 paria.
Riskilä on muuttolintu, joka saapuu keväällä aikaisin jäänlähdön aikaan. Pesimäyhdyskunta saapuu pesäluodolle varhain, mutta pesintä alkaa suhteellisen myöhään. Syysmuutto on vaivihkainen tapahtuma, ja talvehtijoita jää ulkomerelle, jos meri ei jäädy. Suomen riskilät talvehtivat eteläisellä Itämerellä ja Tanskan salmissa. Kaikkien aikojen kolmas talvihavainto lajista Suomen sisämaassa tehtiin Savonlinnassa 23. helmikuuta 2010.
Riskilä viihtyy puuttomilla kallioluodoilla, joilla on kivilouhikoita, mielellään lokki- tai tiirayhdyskunnissa.
Riskilä munii kerralla 1-2 munaa kivenlohkareiden suojaan tai kallionhalkeamaan. Muna on joko valkea tai vaaleanvihreä, ja siinä on tummia täpliä. Muninta tapahtuu touko-kesäkuussa. Haudonta kestää noin 4 viikkoa. Siihen osallistuu kumpikin vanhemmista. Poikanen on päältä hyvin tumma ja alapuolelta vaalea. Vanhemmat syöttävät sille kalaa; pesä on helppo löytää hajun perusteella. Poikanen viihtyy pesälohkareen alla 6 viikon ikäiseksi, jolloin se kömpii mereen uimaan ja alkaa itse opetella kalastamista.
Riskilä syö ennen kaikkea kalaa ja äyriäisiä, mutta myös muita meren selkärangattomia. Itämerellä se suosii ruokanaan tuulenkaloja.
Harjalintu
Harjalintu ("Upupa epops)" on harjalintujen heimoon kuuluva lintulaji.
Harjalintu on Israelin kansallislintu.
Linnulla on pitkä töyhtö päässä, mustavalkean kirjava selkä ja punertavanruskea pää ja rinta. Kävellessään ruoanhaussa harjalintu heilahtelee puolelta toiselle ja hyppelee kuin kottarainen. Sen lento on epävarmaa räpyttelyä, siivet leveät ja mustavalkokirjavat.
Harjalinnun silmiinpistävin piirre eli viuhkamainen harja voi olla pitkin päälakea tai kohotettuna eteen- ja ylöspäin. Tavallisesti harja on alaspainuneena ja pystyssä vain linnun häiriintyessä. Harjan ruskehtavien sulkien kärjet ovat mustat.
Harjalintu on 25–30 senttimetriä pitkä, sen siipien kärkiväli on 44–48 senttimetriä. Sen nokka on käyrä ja ohut.
Ääni on ontto puputus ”pu-pu-pu”, mikä on antanut linnulle nimen useissa kielissä.
Harjalinnun esiintymisalue ulottuu Afrikasta Eurooppaan ja Aasiaan. Se pesii Virossa harvinaisena, muualla Manner-Euroopassa yleisempänä mutta Pohjoismaissa ei lainkaan. Harjalintuja vaeltaa ajoittain Suomeen etenkin syysmuuton yhteydessä. Euroopasta se muuttaa talveksi Afrikkaan Saharan eteläpuolelle.
Harjalintu on riippuvainen avoimesta maanviljelysmaisemasta. Se etsii hyönteisiä kyntömailta ja laitumilta ja viettää pääosan ajastaan maassa. Harjalinnut nukkuvat puissa.
Koiras esittelee soitimella naaraalle hyöhenpukuaan. Harjalinnun pesäpaikka on yleensä kolo kivimuurissa, puussa tai maassa. Harjalintu munii 5–7 harmaanvalkoista tai oliivinkeltaista munaa ja naaras hautoo niitä yksinään 15–18 päivän ajan koiraan ruokkiessa sitä. Harjalintu ei siivoa pesäänsä, joten se saattaa tulla ajan mittaan likaiseksi.
Harjalintu syö maassa eläviä hyönteisiä, toukkia ja matoja. Lisäksi sille kelpaavat kovakuoriaisten ja kärpästen toukat lehmänlannasta. Joskus harjalinnut saattavat syödä pieniä selkärankaisia, kuten pieniä liskoja.
Ludwig Abeille
Johann Christian Ludwig (Louis) Abeille (20. helmikuuta 1761 Bayreuth − 2. maaliskuuta 1838 Stuttgart) oli saksalainen pianisti ja säveltäjä. Hänen isänsä toimi paronin palvelijana Bayreuthissa.
Abeille opiskeli Karlsschulessa, Stuttgartissa. Hänen opettajinaan olivat Antonio Boroni, Ferdinando Mazzanti ja Johann Gottlieb Sämann.
Abeille sävelsi muun muassa kaksi oopperaa.
Bernard Hill
Bernard Hill (s. 17. joulukuuta 1944 Manchester) on englantilainen näyttelijä.
Vuonna 1997 Bernard Hill esitti RMS Titanicin kapteenia Edward J. Smithiä James Cameronin ohjaamassa elokuvassa "Titanic", vuonna 1999 vankilanjohtaja Luther Plunkittia Clint Eastwoodin trillerissä "Pahin rikos", vuonna 1984 William Colea elokuvassa "Bounty – kapina laivalla" ja vuonna 2002 Philosta elokuvassa "Skorpionikuningas". Hän esiintyi myös Peter Jacksonin Taru sormusten herrasta -elokuvissa "" ja "", joissa hänen roolihahmonsa oli kuningas Théoden.
Turkmenistanin lippu
Turkmenistanin lippu on Turkmenistanin kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Lipun alkuperäinen malli otettiin käyttöön 19. helmikuuta 1992 suunnittelukilpailun perusteella. Myöhemmin lippuun on lisätty eri yksityiskohtia. Nykymallin lippu on ollut käytössä 24. tammikuuta 2001 asti. Se on yksi maailman yksityiskohtaisimmista lipuista. Lipun suhde on 2:3.
Turkmenistanissa valmistetuissa itämaisissa matoissa on samanlainen punainen kuvio kuin valtion lipussa.
Tähdet kuvaavat maan viittä eri aluetta ja kuu symboloi islamia. Punakuviot edustavat viittä erilaista heimoryhmää.
Taufa’ahau Tupou IV
Taufa'ahau Tupou IV (s. 4. heinäkuuta 1918 Nukuʻalofa – 10. syyskuuta 2006 Auckland, Uusi-Seelanti) oli Tongan kuningas äitinsä Salote Tupou III:n kuolemasta vuonna 1965 lähtien. Kruununprinssinä hänet tunnettiin nimellä Siaosi Taufa'ahau Tupoulahi. Tupou IV hallitsi Tongaa absoluuttisena itsevaltiaana 41 vuotta.
Hänen puolisonsa oli kuningatar Halaevalu (s. 1926). Heille syntyi neljä lasta: kruununprinssi Siaosi Tāufaʻāhau Manumataongo Tukuʻaho Tupou, prinsessa Sālote Mafileʻo Pilolevu Tuita, Fatafehi ʻAlaivahamamaʻo Tukuʻaho, jolta riistettiin hänen asemansa hänen naituaan aatelittoman sekä prinssi ʻAhoʻeitu ʻUnuakiʻotonga Tukuʻaho.
Kuningas oli nuorena innokas urheilun harrastaja ja saarnaaja. Hän opiskeli lakia Australiassa ja hänet nimitettiin opetusministeriksi vuonna 1943, terveysministeriksi vuonna 1944 ja pääministeriksi vuonna 1949. Hän oli koko elämänsä ajan metodistikirkon saarnaaja.
Hän sai kuninkaan aseman äitinsä Salote Tupoun kuoltua 1965. Kuningas alkoi uudistaa maansa koulutusta ja infrastruktuuria. 1970-luvulla hän pääsi Guinnessin ennätysten kirjaan lihavimpana kuninkaana painettuaan yli 200 kg. 1990-luvulla hän johti kuitenkin kansallista kuntokampanjaa ja pudotti kolmanneksen painostaan.
Suurimmat osan valtakaudestaan kuningas Tupou nautti alamaistensa kunnioitusta ja uskollisuutta. Hänen viimeisinä vuosinaan arvostelu kuitenkin kasvoi ja vuonna 2005 tuhannet protestoivat kaduilla demokratian puolesta ja vaativat kuningassuvun omaisuuden siirtämistä valtion haltuun. Helmikuussa 2006 Tonga sai ensimmäisen vaaleilla valitun pääministerinsä. Kuningas oli tuolloin jo sairaalahoidossa Uudessa-Seelannissa.
Kuningas kuoli 10. syyskuuta 2006 pitkällisen sairauden jälkeen sairaalassa Aucklandissa.
Pikkukajava
Pikkukajava ("Rissa tridactyla") on pohjoisten valtamerten lokinsukuinen lintu.
Pää ja vartalo ovat valkoiset, selkä ja siivet harmaat, siivenkärjet mustat. Nokka on keltainen ja jalat mustat. Nuori yksilö muistuttaa väritykseltään nuorta pikkulokkia. Pikkukajavalla on kolme varvasta, kun taas muilla lokeilla on neljä varvasta. Suomessa kutsuttiin pikkukajavaa ennen "kolmevarvaslokiksi", ruotsiksi pikkukajavaa kutsutaan edelleen kolmevarvaslokiksi (tretåig mås).
Pikkukajavan pituus on 40 cm ja siipien kärkiväli 90–100 cm.
Englanninkielisten mielestä pikkukajava huutaa "kittee-wa-aaake, kitte-wa-aaake" mistä se on saanut nimen "kittiwake". Suomenkieliset toteavat leikkimielisesti lajin mekastavan "mää putoan, mää putoan".
Pikkukajavia esiintyy lähinnä Pohjois-Atlantilla Kanada Nova Scotiasta ja Yhdysvaltain Uudesta-Englannista, Grönlannin kautta Euroopan länsi- ja pohjoisosiin sekä Taimyrin niemimaalla ja Severnaja Zemljalla. Tyynen valtameren pohjoisosissa se pesii Siperian koillisosissa, Kamtšatkan niemimaalla, Kuriileilla ja Alaskassa. Atlantin yksilöt talvehtivat Sargassomerellä ja Afrikan länsirannikolla. Tyynenmeren yksilöt puolestaan Itä-Kiinan merellä ja Meksikon luoteiosissa.
Laji harhautuu silloin tällöin Suomeenkin. Suomessa säännöllinen mutta vähälukuinen läpimuuttaja keväällä huhti-toukokuussa ja syksyllä erityisesti loka-marraskuussa. Suomen pesimälinnustoon pikkukajava kuului 1920–1944 Petsamon ollessa Suomella.
Pikkukajava pesii suurissa yhdyskunnissa kalliojyrkänteiden kielekkeillä. Jos tällaisia paikkoja ei ole vapaana, se saattaa pesiä rannikon talojen katolla esim. Norjassa.
Pikkukajavat perustavat elinikäisen parisuhteen, ja yrittävät myös vallata saman pesäpaikan vuodesta toiseen.
Pikkukajava pyydystää avomerien ulapan pintavesistä pikkukaloja, äyriäisiä ja nilviäisiä. Talvisin kajava syö myös planktonia.
Nykyisin linnut ovat oppineet myös hyödyntämään kalastusaluksista mereen heitettyjä kalanperkeitä.
Etelänkiisla
Etelänkiisla ("Uria aalge") on nimestään huolimatta pohjoisten merialueiden mustavalkea lintu.
Linnun vartalo on virtaviivainen, kuikkaa muistuttava. Sen höyhenpuku menee hyvin tiiviisti vartaloa vasten niin että se näyttää melkein nahkalta. Pää, siivet ja selkä ovat mustat, vatsapuoli valkea. Etelänskiisla saatetaan joskus sekoittaa sen lähimpään sukulaiseen pohjankiislaan.
Eteläkiislan ääni on kuuluvaa ulinaa, röhkinää ja korinaa, myös vinkuvia ääniä.
Etelänkiislan pituus on 38–46 cm ja siipien kärkiväli 60–75 cm.
Suomen vanhin rengastettu etelänkiisla on ollut 24 vuotta 11 kuukautta 22 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut 38-vuotias ruotsalainen lintu.
Etelänkiisla pesii Pohjois-Atlantin ja Tyynenmeren pohjoisosien rannikoilla. 
Itämeren lintuvuorilla pesii 45 000 paria, joista noin 10 000 paria Gotlannin lintusaarilla.
Suomessa pesii noin 40-50 paria pääasiassa Suomenlahdella.
Etelänkiisla on uhanalaisuusluokassa vaarantuneet. Sitä uhkaa ennen kaikkea kalastus: Itämerellä ajoverkkoihin joutuu paljon etelänkiisloja. Suomen kanta on hyvin pieni ja voitaisiin laskea erittäin uhanalaisiin. Suomen kanta saa kuitenkin säännöllisesti täydennystä muualta Itämeren alueelta.
Kiislat pesivät tiiviissä yhdyskunnissa paljaalla kalliolla. Munien väri vaihtelee, ehkä siksi että kukin emo tunnistaisi omansa. Munat ovat epäsymmetrisiä joten jos niitä tuuppaa, ne eivät kieri kauas vaan alkavat kiertää kehää. Munii vain 1 munan. Haudonta-aika on noin kuukausi. Molemmat emot hautovat vuorotellen. Poikanen lähtee uimaan 15-17 päivän ikäisenä.
Kiislat pyydystävät ravinnokseen kalaa ja äyriäisiä sukeltamalla.
René Arnoux
René Arnoux (s. 4. heinäkuuta 1948, Pontcharra, Ranska) on ranskalainen kilpa-autoilija ja entinen Formula 1 -kuljettaja.
Arnoux aloitti uransa Italian karting-sarjoissa ja voitti Ranskan Formula Renault -sarjan 1973. Kaksi vuotta myöhemmin hän valloitti Euroopan Super Renault -sarjan ja nousi Formula 2 -sarjaan, jonka mestaruuden hän voitti vuonna 1977.
Arnoux ajoi Formula 1 -sarjassa vuosina 1978–1989. Hän ajoi urallaan 149 GP-kilpailua, joissa ajoi 7 voittoa, 18 paalupaikkaa ja 12 kilpailun nopeinta kierrosta. MM-pisteitä Arnoux keräsi urallaan 181. Parhaimmillaan hän sijoittui MM-sarjassa kolmanneksi (1983) Nelson Piquet'n ja Alain Prostin jälkeen.
F1-uransa jälkeen Arnoux toimi osakkaana Formula 3000 -sarjaan kuuluneessa DAMS -tallissa.
Palsasirri
Palsasirri ("Calidris melanotos") eli alaskansirri on pieni ruskeankirjava kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili tieteelle Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Palsasirri on muualta harmahtavan ruskeankirjava, mutta rinta on yksivärisen harmaa. Jalat ovat kellertävät.
Koko: pituus 19-24 cm, siipien kärkiväli 26-45 cm paino 31-126 g.
Palsasirri pesii tundra-alueiden palsasoilla Koillis-Aasiassa Taimyrin niemimaalta itään, Alaskan ja Kanadan pohjoisrannikoilla ja joillakin saarilla, sekä Hudsoninlahden länsirannalla. Maailman populaation koko on 25 000–100 000 yksilöä ja lajin kanta elinvoimainen. Se muuttaa todella pitkiä matkoja. Amerikkalaiset yksilöt ja osa aasialaista talvehtivat Etelä-Amerikassa, mutta jotkut Aasiassa pesivistä muuttavat talveksi Australiaan ja Uuteen Seelantiin. Muuttomatkoillaan linnut poikkeavat niin säännöllisesti Länsi-Euroopassa, ettei sitä pidetä erityisen harvinaisena Suomessakaan. Se on tavattu Suomessa lähes 80 kertaa vuoteen 2006 mennessä.
Arktisen tundran palsasuot, kuivat jäkälää ja sammalta kasvavat nummet ja saraniityt. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla laji viihtyy ruohostoisilla rannoilla ja avomailla, kuten pampalla.
Palsasirri pesii maassa ja munii yleensä 4 munaa. Haudonta kestää 21-23 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 3 viikkoa vanhoina. Soidinmenoihin kuuluu koiraan rintakehän pullistelu.
Palsasirrin ravintoa ovat hyönteiset ja muut selkärangattomat.
Lampiviklo
Lampiviklo ("Tringa stagnatilis") on pieni kahlaaja. Lajin nimesi Johann Matthäus Bechstein 1803.
Höyhenpuku on harmaanruskea kesällä, vaaleampi talvella, ja siinä on selässä vaalea raita, joka näkyy vain linnun lentäessä. Suomeen harhautuvat lampiviklot ovat usein vaihtopuvussa, eli niiden väritys on jotain kesä- ja talvipuvun väliltä. Jalat ovat keltaiset ja erittäin pitkät, nokka pitkä ja ohut. Lentävästä linnusta huomaa, miten jalat ulottuvat pitemmälle kuin pyrstö.
Euroopan vanhin rengastettu lampiviklo on ollut ranskalainen vähintään 7 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö.
Pituus 20–26 cm, siipien kärkiväli 40–60 cm, paino noin 50–120 g.
Soidinääni on 'tuiiu tuiiu'. Varoitusääni on terävä 'tsirp', myös 'sviik' pituudeltaan n. 1s, 8s välein.
Lampiviklo pesii lammissa ja kosteilla ruohoalueilla aroilla ja taigalla Itä-Euroopassa ja Aasiassa. Maailman populaation koko on 190 000–1,2 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se muuttaa talveksi Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan ja Etelä-Aasiaan, varsinkin Intiaan. Jotkut yksilöt muuttavat Kaakkois-Aasiaan ja jopa Australiaan asti. Suosituimpia talvehtimisalueita ovat sisämaan kosteikot ja lammet. Muuttomatkoillaan linnut harhautuvat säännöllisesti läntiseen Eurooppaan – Suomessakin tehdään vuosittain kymmeniä havaintoja. Se on myös pesinyt Suomessa.
Lampiviklot pesivät harvoissa yhteisöissä, joissa pesien väliä on kymmenkunta metriä. Pesä on maassa lähellä vettä. Munia on 4, ja molemmat emot hautovat niitä. Poikaset ovat pesäpakoisia. Molemmat vanhemmat osallistuvat poikasten ruokkimiseen. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Lintu kaivelee liejusta tai matalasta vedestä hyönteisiä ja muita pikkueläimiä. Koska ne ruokailevat talvehtimisalueillaan mm. riisipelloilla, niitä uhkaavat maataloudessa käytetyt hyönteismyrkyt.
Lalli (täsmennyssivu)
Lalli voi tarkoittaa seuraavia asioita:Etunimi
Sukunimi
Paikannimi
Paksujalka
Paksujalka ("Burhinus oedicnemus") on paksujalkojen heimoon kuuluva kahlaajalaji. Lajin nimesi Carl von Linné Englannista 1758.
Ruskehtavan linnun höyhenpeitteessä on selvärajaiset mustat ja valkeat raidat siivissä, jotka näkyvät varsinkin linnun lentäessä. Sen silmät näyttävät pullistuvan päästä, sillä kallonmuoto muistuttaa krokotiilia tai liskoa. Jalat ovat voimakkaat. Nokka on päästä musta, tyvestä keltainen ja kahlaajalinnun nokaksi paksu. Pituus 41–43 cm, siipien kärkiväli noin 82 cm ja paino 400 –550 g.
Paksujalka pesii harvalukuisena Keski-Euroopassa ja Etelä-Euroopan kuivilla aromailla sekä Afrikassa ja Lounais-Aasiassa. Suomea lähimmät pesimäalueet ovat olleet Puolassa ja Saksan itäosissa, mutta laji on viime aikoina vähentynyt kaikkialla ja paikoin hävinnyt kokonaan. Nykyisin Euroopassa paksujalkaa tavataan enää lähinnä Unkarissa ja Alsacessa. Sen tuhoksi ovat koituneet maatalouden rakennemuutos, hyönteismyrkyt, munien keräily sekä metsästys. Maailman populaation suuruus on 140 000–330 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen.
Lajia tavataan satunnaisesti Suomessakin. Suomen ensimmäinen havainto on vuodelta 1972 ja viimeisin toukokuulta 2010.
Pohjoiset ja itäiset populaatiot ovat muuttolintuja, jotka talvehtivat Välimeren maissa ja Afrikan pohjoisosissa.
Paksujalka munii 1-3, tavallisesti 2 munaa maassa olevaan pesään. Pesä on usein pudonneen oksan tai pensaan suojassa. Haudonta-aika on 24-26 päivää, molemmat puolisot hautovat. Haudonta alkaa yleensä toisen munan tultua. Poikaset kuoriutuvat yleensä samana päivänä. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka ovat pesäpakoisia. Ne oppivat lentämään 5-6 viikon ikäisinä. Pesii ensi kerran tavallisesti vasta 3-vuotiaana, mutta saattaa joskus pesiä jo 1-vuotiaana.
Paksujalka syö hyönteisiä, muita selkärangattomia ja pieniä liskoja.
Puutarha
Puutarha on hyöty- ja koristekasvien, varsinkin hedelmäpuiden, marjapensaiden tai kukkien viljelyalue. Usein puutarhan on tarkoitus olla näyttävä ja rauhallinen alue. Tällöin pääosa puutarhan kasveista on istutettu niiden ulkonäön takia, vaikka mukana voi olla pieni hyötykasvimaa ja mahdollisesti joitakin hedelmäpuita.
Asuinrakennukseen välittömästi liittyvää puutarhaa sanotaan kotipuutarhaksi, ja jos tuotteita viljellään myyntiin, kyseessä on kauppapuutarha. Puisto on yleensä suurempi ja julkisempi tila kuin puutarha.
Suomessa puutarhasta nauttiminen keskittyy yleensä kesään, vaikka puutarhavalojen ja ikivihreiden kasvien avulla kautta voidaan pidentää. Puutarhasuunnittelussa pitää täällä ottaa huomioon vesialtaiden jäätyminen ja katolta putoava lumi. Kulkureiteiltä lapioitavalle lumellekin pitää jättää tilaa.
Tavallisia puutarhatyyppejä ovat:
Puutarhassa kasvatettavat kasvit voidaan jakaa ryhmiin:
Puutarha muodostuu sekä luonnonmateriaaleista ja olosuhteista että ihmisen lisäämistä elementeistä:
Ihmisen luomia elementtejä:
Suomessa maisema-arkkitehdiksi on voinut valmistua Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolta, maisema-arkkitehtuurin koulutusohjelmasta vuodesta 1969 alkaen. Käytännössä kohteiden viher- ja puutarhasuunnittelijoina toimivat tyypillisesti puutarhurit ja hortonomit.
Puutarhatalouden keskusjärjestöjä ovat Puutarhaliitto ja Viherympäristöliitto.
Afrikan unioni
Afrikan unioni on 55 Afrikan valtion muodostama kansainvälinen järjestö. Se perustettiin 9. heinäkuuta 2002 Etelä-Afrikassa, ja se on Afrikan yhtenäisyysjärjestön (OAU) sekä Afrikan talousyhteisön (AEC) seuraaja.
Rakenteeltaan unioni muistuttaa Euroopan unionia ja Amerikan valtioiden järjestöä. Sen päämääriä ovat demokratian, ihmisoikeuksien ja vakaan talouden edistäminen. Tärkeänä pidetään myös Afrikan sisäisten konfliktien kitkemistä ja tehokkaiden yhteismarkkinoiden luomista. Unionin pitkän ajan tavoitteita ovat myös yhteiseen valuuttaan (afro) siirtyminen ja puolustusvoimien yhdentäminen.
Afrikan yhtenäisyyden idea heräsi uudelleen 1990-luvun puolivälissä Libyan johtajan Muammar Gaddafin aloitteesta. 9. syyskuuta 1999 annettiin Sirtessä Sirten julistus järjestön luomiseksi. Suunnitelmia kehitettiin seuraavina vuosina tapaamisissa Loméssa ja Lusakassa.
Koska Länsi-Sahara on jäsenenä, sitä tunnustamaton Marokko pysyi pitkään unionin ulkopuolelle, vaikka unionin toiminnassa olivat mukana kaikki muut Afrikan maat. Marokosta tuli kuitenkin Afrikan unionin jäsenmaa 30. tammikuuta 2017.
Afrikan unionin puheenjohtajuus on aina jollakin sen jäsenmaista. Unionilla on myös oma lainsäädäntäelin, Panafrikkalainen parlamentti, joka kokoontuu Etelä-Afrikassa.
Afrikan unionissa on 55 jäsentä, jotka muodostavat suurimman osan Afrikasta:
Nykyiset jäsenet:
Afrikan unionin logon keskellä on keltainen Afrikan kartta, jossa ei ole rajoja. Tämä symboloi Afrikan yhtenäisyyttä. Karttaa ympäröivä keltainen kehä symboloi Afrikan rikkautta ja sen valoisaa tulevaisuutta, vihreä taas symboloi toivoa. Punaiset renkaat symboloivat afrikkalaisten välistä solidaarisuutta ja palmunlehdet logon molemmin puolin symboloivat rauhaa.