Väinö Voipio
Väinö Taneli (Daniel) Voipio (vuoteen 1901 Åkerman; 11. joulukuuta 1884 Viipuri – 9. huhtikuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen kihlakunnantuomari, hovioikeuden asessori, kirjailija sekä Vapaa-ajattelijain liiton puheenjohtaja 1958–1963. Voipio julkaisi vuosina 1923–1963 useita näytelmiä ja kolme romaania sekä 1960-luvulla uskontokriittisiä ja uskonnonfilosofisia kirjoja.
Voipion vanhemmat olivat senaattori D. W. Åkerman ja yhteiskunnallisesti aktiivinen opettaja Emma Åkerman o.s. Perander. Heidän kolmetoista lastaan suomensivat kaikki vuonna 1901 sukunimensä Åkermanista Voipioksi perheen kesäpaikassa Taipalsaaren Nikin tilalla sijainneen Voipionniemen mukaan. — Väinö Voipion veli oli teologi Aarni Voipio.
Väinö Voipio kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1903, suoritti oikeustieteellisen tutkinnon Helsingin yliopistossa 1909 ja sai varatuomarin arvon 1912. Voipio toimi Viipuri-lehden päätoimittajana 1913–1914 ja sen jälkeen asianajajana Viipurissa vuoteen 1933 ja sitten vuoden ajan Helsingissä. Hän oli Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen 1929–1931. Vuodesta 1934 Voipio oli sihteerinä oikeuskanslerinvirastossa ja vuodesta 1937 asessorina Viipurin hovioikeudessa. Viimeksi hän työskenteli tuomarina, 1942–1949 Pielaveden ja 1950–1954 Nilsiän tuomiokunnassa.
Voipion esikoisteos oli vuonna 1919 salanimellä Teodor Varjola ilmestynyt näytelmänluontoinen romaani "Eri leireistä. Kertomus sortovuosilta". Sitä seurasi myöhempinä vuosikymmeninä kolme muuta romaania ja suuri joukko näytelmiä. Huvinäytelmiä "Lönnrot on tulossa" (1923) ja "Pariisiin" (1924) esitettiin Kansallisteatterissakin. 1930-luvulla Voipio kirjoitti nimellä Björn Sund viisi ruotsinkielistä pamflettia ja kokosi niiden sisällön 1937 suomeksi ilmestyneeseen tokseen "Isänmaan eheys". Siinä hän toivoi Suomen ”eheytyvän” kielellisesti. Kirjailijana Voipion lopullisen läpimurron muodosti kuitenkin vasta 1947 ilmestynyt romaani "Yli lain ja kaikkien tuomioiden", joka voitti Gummeruksen romaanikilpailun ja teki hänestä hetkessä tunnetun. Hän oli suunnitellut teosta sitä ennen jo vuosia. Uskontoon liittyvät teemat nousivat Voipion tuotannossa esille myöhempinä vuosina ja huipentuivat 1960-luvulla ilmestyneeseen uskontokriittiseen trilogiaan "Jumalan puolustus" (1961), "Kahleissa vai vapaana" (1967) ja "Pelotuksen uskonto" (1969). Niitä seurasi vielä 1973 Vapaa-ajattelijain liiton kustantama "Vihreä katkismus. ”Ikuisten totuuksien” tarkastelua".
Voipio meni 1912 naimisiin serkkunsa Elsi Orkamon kanssa ja he saivat neljä lasta. Yksi heidän pojistaan oli eläintieteen professori Paavo Voipio.
Voipio erosi kirkosta heti kun se tuli mahdolliseksi lain myötä vuonna 1923. 1960-luvulla Voipio kirjoitti puheenvuoroja uskonnosta "Suomen Sosialidemokraattiin". Hän arvosteli luterilaisen kirkon asemaa. Voipio mainitsee kouluhallituksen ylijohtaja Mikael Soinisen tehneen 1921 esityksen yleisen siveysopin ottamiseksi koulujen oppiaineeksi, mutta kirkko vastusti sitä. Voipion mielestä kirkko on saavuttanut ylivallan Suomen kulttuurielämässä. Voipio katsoi, että kirkko on pyrkinyt keskiajalta saakka yksinvaltaan kansankasvatuksessa. Voipio sanoi, että kirkko vastusti nuorisoseurojen ja kansanopistojen perustamista ja että papisto säätyvaltiopäivillä kielsi kansakoulujen perustamista varten tarvittavat määrärahat. Hänellä oli muutenkin vahvoja poliittisia mielipiteitä, mutta hän sitoutunut mihinkään puolueeseen.
Vuonna 1963 Väinö Voipio määritteli vapaa-ajattelijan seuraavasti:
”Vapaa-ajattelija on henkilö, joka luodessaan elämänkatsomustaan pyrkii pysyvästi tarkistamaan ajattelunsa perusteita antamatta auktoriteettiuskon sanella käsityksiään, pitäymyksiään ja ohjeitaan. Hän pyrkii vapautumaan ennakkoluuloista, jotka kahlehtivat henkeämme ja pitävät silmämme sokeina. Historiallisesti ottaen on vapaa-ajattelijain tehtävänä ollut ja on yhä edelleen erityisesti uskontojen kriittinen tarkastelu, ihmisten uskontosidonnaisuudesta vapauttaminen ja täyden uskonnon- ja ajatuksenvapauden vaatiminen.”
Väinö Voipio oli 1960-luvulla innoittajana myös humanismista kiinnostuneille ja oli perustamassa Suomen humanistiyhdistystä Helsingissä 1968.
Vakaumuksellisuuden Voipio sanoi olevan ”sydämen lämmön sanelemaa tahtoa toimia kaikkea sitä kärsimystä, pimeyttä ja vääryyttä vastaan”. Kirjoituksissaan Voipio puhui totuuden ja hyvyyden puolesta tehdystä työstä lähimmäisen ja koko kansan hyväksi. Vapaa-ajattelijain tehtävää hän kuvasi joskus ihmisyysaatteeksi, johon rakkaus ja oikeudenmukaisuus sisältyvät. Ihanteena hän esitti epäitsekkään toiminnan puhtain keinoin. 1970-luvun kulttuurimaailmaa Voipio moitti oman edun tavoittelusta.
Voipio testamenttasi ruumiinsa Helsingin yliopiston anatomian laitokselle opetustarkoituksiin. Vapaa-ajattelijat olivat toimineet tämän käytännön puolestapuhujina. Hänen tuhkauurnansa haudattiin lopulta Malmin hautausmaalle. Vapaa-ajattelijain liiton vuonna 1993 perustettu Väinö Voipio -palkinto on nimetty hänen mukaansa.